Kuinka monta elokuvaa Valentin Vaala ohjasi?
Suomi-Filmi
Suomi-Filmin pääohjaaja ja tuotantopäällikkö Risto Orko ohjasi "Siltalan pehtoorin" vuonna 1934, ja elokuvan suuren yleisönsuosion ansiosta yhtiön toimintaa voitiin jatkaa. Seuraavana vuonna yhtiöön palkattiin toiseksi ohjaajaksi venäläissyntyinen Valentin Vaala, joka ohjasi yhtiössä vuosina 1935–1963 yhteensä 39 pitkää elokuvaa. Muita Suomi-Filmin kuukausipalkalla
olleita ohjaajia olivat muun muassa Orvo Saarikivi, Ilmari Unho ja Hannu Leminen. Viimeisin yhtiön valmistama elokuva on neuvostoliittolaisten kanssa tehty "Tulitikkuja lainaamassa" vuodelta 1980. Sen jälkeen Suomi-Filmi on toiminut lähinnä laboratorio- ja teatteritoiminnassa. Suomi-Filmin elokuvat ovat saatavissa VHS:llä ja DVD:llä.
Viraali (elokuva)
Elokuvan on ohjannut Thomas Laine ja elokuvan päärooleissa nähdään Frans Isotalo, Saga Sarkola, Vili "Wil" Korteniemi, Anne Polvi, Mika Melender ja Visa Sarparanta. Muissa rooleissa nähdään mm. Karri "Paleface" Miettinen ja Roope Salminen. Valentin Vaala
Vuonna 1956 Suomen Filmiteollisuus oli tuottanut ensimmäisen suomalaisen täyspitkän värielokuvan ohjaajana itse "maisteri Särkkä". Suomi-Filmin Risto Orko ei halunnut jäädä tästä jälkeen vaan suunnitteli yhtiölle oman värielokuvan. Tuloksena oli "Nummisuutarit" (1957), joka oli järjestyksessä kolmas elokuvasovitus Aleksis Kiven samannimisestä näytelmästä. Ohjaajana toimi itseoikeutetusti yhtiön pääohjaaja Vaala. Elokuva kuvattiin sovcolor-tekniikalla ja teknisenä neuvonantajana toimi moskovalainen värifilmiasiantuntija. Vaikka elokuva oli yleisömenestys, sen taiteellinen taso ei kuitenkaan ollut korkea. Elokuvaa pidetään heikoimpana näytelmän kolmesta filmatisoinnista. Nuoren vasta teatterikorkeakoulusta valmistuneen Martti Kuninkaan roolisuoritusta Nummisuutarien Eskona kuitenkin kiitettiin. Gleb Panfilov
1980-luvulla Panfilov keskittyi yhä suurisuuntaisempiin kirjallisuusfilmatisointeihin. ”Valentina” (1981) perustuu Aleksandr Vampilovin näytelmään ”Viime kesänä Tšulimskissa”. Maksim Gorkin näytelmään ”Vassa Železnova” perustuva ”Vassa” (1983) sai Moskovan elokuvajuhlien pääpalkinnon. Niitä seurasi Gorkin ”Äiti”-romaanin filmatisointi "Mat" (1990). Huomiota herättivät myös Panfilovin teatteriohjaukset: Shakespearen ”Hamlet” (1986) ja juutalaisten maastamuuttoa käsittelevä Aleksandr Galinin ”Sorry” (1992). Valentin Vaala
Syksyllä 1934 Vaala siirtyi Aho & Soldan -yhtiön palvelukseen lyhytelokuvien tekijäksi ja elokuvalaborantiksi. Hän ahkeroi erilaisten vapaamuotoisten ja tilauselokuvien kuvaajana, ohjaajana ja leikkaajana. Yhteistyö sujui hyvin, ja Vaalalle suunniteltiin ohjattavaksi näytelmäelokuva "Juha". Kuitenkin jo seuraavan vuoden keväällä hän siirtyi maan suurimman elokuvayhtiön Suomi-Filmi palvelukseen toiseksi ohjaajaksi. Yhtiön tuotantopäällikkö Risto Orko oli nähnyt Vaalan elokuvia ja pyytänyt häntä palvelukseensa. Vaala ei kauan empinyt vaan otti tarjouksen vastaan. Fennada-Filmi
Vuonna 1961 tapahtui parannusta edellisiin vuosiin verrattuna. Fennadassa valmistui kaksi menestyselokuvaa, Ritva Arvelon "Kultainen vasikka" ja Matti Kassilan "Kaasua, komisario Palmu". "Kultainen vasikka" pohjautui Maria Jotunin näytelmään, jonka Arvelo oli ohjannut edellisenä syksynä Intimiteatteriin. Filmi oli hänen ensimmäinen elokuvaohjauksensa, ja se sai valtion elokuvapalkinnon. Palmu puolestaan oli jatko-osa edellisen vuoden menestyselokuvalle "Komisario Palmun erehdys". Se oli tehty SF:n puolella, mutta Fennadan Mauno Mäkelä onnistui nappaamaan SF:ltä jatko-osan oikeudet ja ohjaaja Kassilan. Palmu oli vuoden yleisömagneetti, ja seuraavana vuonna syntyi sarjan kolmas osa "Tähdet kertovat, komisario Palmu" (1962). Vittorio De Sica
Elokuvaohjaajaksi De Sica ryhtyi toisen maailmansodan aikana. Hänen ensimmäiset työnsä ohjaajana olivat kevyitä viihde-elokuvia. De Sican viides elokuva, "Lapset katsovat meihin" vuodelta 1944, oli hänen ensimmäinen elokuvansa, joka käsitteli sosiaalisesti vaikeaa aihetta. Elokuva oli myös hänen ensimmäinen yhteistyönsä Cesare Zavattinin kanssa, ja seuraavat neljä elokuvaa – "Sciuscià – viattomat" (1946), "Polkupyörävaras" (1948), "Milanon ihme" (1950) ja "Umberto D. – elämän vanki" (1952) – olivat heidän uransa pääteoksia. De Sicaa ja Zavattinia pidetään italialaisen neorealismin (), sodanjälkeisen elokuvasuuntauksen, kantavina voimina. Sittemmin De Sica kunnostautui myös komediaohjaajana sekä Gina Lollobrigidan ja Sophia Lorenin luotto-ohjaajana. Matti Kassila
Kassila oli jo sota-aikana näytellyt Varkauden Työväenteatterissa, ja 1944 hän sai näyttelijäharjoittelijan paikan Helsingin Kansanteatterissa. 1946 hän siirtyi elokuvayhtiö Suomi-Filmiin, jossa hän työskenteli muun muassa ohjaaja Valentin Vaalan järjestäjänä ja kuvaussihteerinä. 1948 ohjaaja Edvin Laine järjesti Kassilan alan suurimman yhtiön Suomen Filmiteollisuuden palvelukseen. SF:ssä hän työskenteli ensin lyhytelokuvaosaston hoitajana ja siirtyi seuraavana vuonna Edvin Laineen apulaisohjaajaksi. Tauno Palo
Vuosina 1938–1957 kuvattiin kaikkiaan viisi Wuolijoen näytelmiin perustuvaa Niskavuori-elokuvaa. Palolla oli miespääosa niistä neljässä. "Niskavuoren naisia" seurasi Vaalan ohjaama "Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä" (1946), jossa Palo näytteli Aarnen isää, Juhania. Vastanäyttelijänä oli Emma Väänänen. Vuonna 1954 Palo teki paluun Niskavuorelle Edvin Laineen "Niskavuoren Aarnessa", jossa hän näytteli jälleen Aarne Niskavuorta. Neljännen kerran Palo nähtiin Niskavuorella 1957, jolloin hän näytteli Aarnen velipuolta ja Juhanin vanhinta poikaa, Juhani Mattilaa Laineen filmatisoinnissa "Niskavuori taistelee". Mustat silmät (vuoden 1929 elokuva)
Valentin Vaala teki elokuvan aiheesta samana vuonna uuden version nimellä "Mustalaishurmaaja". Hän oli tyytymätön "Mustat silmät" -elokuvaansa ja tuhosi elokuvan ainoan negatiivin heittämällä sen mereen. Kaarlo Saarnio
Saarnio ei kertaakaan esittänyt elokuvissa suurta sankaria tai rakastajaa, eli pääroolia, mutta hän osallistui ahkerasti elokuvien tekemiseen. Vuonna 1954 valmistui kaikkiaan kuusi elokuvaa, joissa hänellä oli rooli. Saarnion suurimpia elokuvatehtäviä olivat Viirimäki elokuvassa "Aatamin puvussa ja vähän Eevankin" (1931) ja kirkkoherra elokuvassa "Isoviha" (1939). Saarnion viimeiseksi elokuvaksi jäi Valentin Vaalan elokuva "Totuus on armoton" (1963). Tauno Palo
Vuonna 1933 Suomen elokuvakenttä muuttui, kun Erkki Karu erosi Suomi-Filmistä ja perusti kilpailevan Suomen Filmiteollisuuden. Karun tilalle tullut Risto Orko ohjasi suuren menestyksen saavuttaneen "Siltalan pehtoorin" (1934), minkä rohkaisemana Suomi-Filmi palkkasi toiseksi vakituiseksi ohjaajakseen nuoren Valentin Vaalan. Tässä vaiheessa Tauno Palo ei ollut vielä suuri elokuvatähti, vaikka hän olikin näytellyt jo kolmessa elokuvassa. Kesällä 1935 Vaala aloitti uuden elokuvan kuvaukset, jonka miespääosassa olisi Palo. Naispääosan esittäjäksi Vaala valitsi elokuvauraansa aloittavan 21-vuotiaan Ansa Ikosen. Syntynyt elokuva "Kaikki rakastavat" (1935) oli 25-vuotiaan Vaalan edustaman uuden sukupolven tapa kuvata ihmisiä ja lähestyä yleisöä ilman näyttämöteatterin painolastia. Vares (elokuvasarja)
Ensimmäiset kaksi Vares-elokuvaa, "Vares – yksityisetsivä" (2004) ja "V2 – Jäätynyt enkeli" (2007), ohjasi Aleksi Mäkelä, ja niissä Jussi Varesta näytteli Juha Veijonen. Olga Tainio
Tainio näytteli lähinnä sivurooleja ja avustajatason rooleja useissa Edvin Laineen, Teuvo Tulion ja Valentin Vaalan ohjaamissa elokuvissa. Hänellä oli myös yksi keskeinen rooli, Niskavuoren Loviisa Vaalan filmatisoinnissa "Niskavuoren naiset" (1938). Loviisa oli Tainion valkokangasdebyytti, jonka tehdessään hän oli lähes 60-vuotias. Roolistaan hämäläisen suurtilan matriarkkana hän sai varsin myönteiset arviot, joskin eräät kriitikot analysoivat hänen näyttelijäntyönsä huonosti sisäistetyksi. Antonio Leonviola
1950-luvulla Leonviola ohjasi muutamia neorealistissävyisiä ja kokeellisia elokuvia kuten "Vain 17-vuotias" ("Le due verità", 1951), "Noi cannibali" (1953) ja "Tehtävä ilman paluuta" ("Siluri umani", 1954) sekä "Rita da Cascian" uudelleenfilmatisoinnin "Il suo più grande amore" (1956). 1960-luvun alussa hän teki muutamia peplum-elokuvia, joista merkittävimpiä ovat "Maciste kauhujen maassa" ja "Maciste ja manalan valtiatar" (molemmat 1961). Leonviolan viimeinen ohjaustyö oli hänen romaaniinsa perustuva "I giovani tigri" (1968). Kamal Haasan
Haasanin läpimurtoelokuva pääosanäyttelijänä oli vuoden 1975 draamaelokuva "Apoorva Raagangal", joka valittiin vuoden parhaaksi tamilinkieliseksi elokuvaksi. Vuonna 2005 Time-lehti valitsi sadan kaikkien aikojen parhaan elokuvan joukkoon Haasanin vuonna 1987 ilmestyneen mafiaelokuvan "Nayakan". Tamil Nadun osavaltion hallitus myönsi Haasanille vuoden 2008 parhaan näyttelijän elokuvapalkinnon katastrofielokuvasta "Dasavathaaram", jossa hän esitti kymmentä eri roolia. Vuonna 2013 ilmestynyt vakoojatrilleri "Vishwaroopam", jossa Haasan toimi sekä ohjaajana että näyttelijänä, onnistui ensimmäisenä tamilinkielisenä elokuvana ylittämään 2 miljardin rupian tuoton huolimatta muslimijärjestöjen sille hankkimasta väliaikaisesta esityskiellosta Tamil Nadussa ja joillain muilla alueilla. Valentin Vaala
Seksuaaliselta suuntautumiseltaan Vaala oli homoseksuaali, mutta se ei ollut ulospäin kovinkaan näkyvää. Hänen suhteistaan ei ole tarkempaa tietoa. Vaalan kuvaussihteerit olivat alalla totutusta poiketen aina miespuolisia. Viimeisinä vuosinaan hänen talouttaan hoiti nuori miespuolinen palvelija Kaitsu. Valentin Vaala
Vaalan ja Tugain yhteistyö jatkui talvella 1931. Vaala ohjasi ja Tugai näytteli pääosaa melodraamassa "Laveata tietä" (1931). Se oli tarina kahden nuoren miehen ystävyydestä, jossa on jälkikäteen nähty myös homoeroottisia viitteitä. Elokuva oli alun perin kuvattu mykkänä, mutta siihen liitettiin jälkikäteen musiikkia, tehosteita ja kaksi laulua. Emmi Jurkka
Emmi Jurkka esiintyi lähes 40 elokuvassa. Hänen elokuvatyönsä olivat paria poikkeusta lukuun ottamatta lähinnä pienehköjä sivuosia. Jurkan elokuvaura alkoi lastenhoitajan osalla mykkäelokuvassa "Se parhaiten nauraa, joka viimeksi nauraa" (1921). Kymmenen vuotta myöhemmin hän näytteli äänielokuvassa "Sano se suomeksi". Vuonna 1935 Jurkka teki Kyllikki Mattlerin osan Valentin Vaalan komediassa "Kun isä tahtoo". Myöhemmin hän näytteli sivurooleja useissa Vaalan elokuvissa. Lisäksi hän esiintyi parissa entisen puolisonsa Eino Jurkan ohjaamassa teoksessa ja poikansa Sakari Jurkan ohjaamassa elokuvassa "Helunan häämatka" (1955). Emmi Jurkka näytteli valkokankaalla useaan otteeseen myös Lasse Pöystin, Toivo Särkän, Aarne Tarkaksen ja Jack Witikan ohjauksessa. Vuonna 1949 hänet huomioitiin harvoin esitetyssä komediaelokuvassa "Keittiökavaljeerit". Valentin Vaala
Vaalan ja Tugain viimeiseksi elokuvaksi jäi nuoren Mika Waltarin julkaisemattomaan novelliin perustuva elokuva "Sininen varjo" (1933), joka oli kaksikon ensimmäinen äänielokuva. Se oli dekkarimainen jännityskertomus, jossa Tugai näytteli kaksoisroolissa veljeksiä, joista toinen oli hyvä ja toinen paha. Elokuvan käsikirjoitusta muokattiin niin paljon, että Waltari ei tuntenut sitä omakseen. Elokuva jälkeen Vaalan ja Tugain tiet erosivat. Vaala jatkoi Oy Fennica Ab:n (Fennica-Filmi) palveluksessa. Tugai jatkoi näyttelijäuraansa ruotsalais-tanskalaisessa elokuvassa "Sortuneita" (1935). Seuraavana vuonna hän siirtyi ohjaajaksi elokuvaan "Taistelu Heikkilän talosta" (1936) ja omaksui taiteilijanimen Teuvo Tulio. Vuokrasulhanen
Vuokrasulhanen on Valentin Vaalan ohjaama elokuva vuodelta 1945. Se jatkoi hänen romanttisesti tyypittelevän komedian sarjaa. Farssin käsikirjoitti nimimerkki Tet eli Kersti Bergroth yhdessä Vaalan ja Joutsenon kanssa. Tyyliltään elokuva vastaa 1930-luvun ja 1940-luvun aikaisten Hollywood-elokuvien piirteitä. Pääosassa näyttelee jälleen Lea Joutseno. Juha Nevalainen
Laineen ja Kassilan lisäksi Nevalainen teki käsikirjoituksia myös Valentin Vaalalle ("Totuus on armoton", 1963) sekä Jack Witikalle elokuviin "Silja - nuorena nukkunut" (1956) sekä "Mies tältä tähdeltä" (1958), joista edellinen oli toinen elokuvasovitus F. E. Sillanpään samannimisestä romaanista ja jälkimmäinen oli Oy Alkoholiliike ab:n rahoittama valistuselokuva. "Mies tältä tähdeltä" -elokuvaa voidaan dokumentaarisen ja realistisen kuvaustyylinsä ansiosta pitää eräänlaisena edelläkävijänä suomalaisen elokuvan 1960-luvun uudelle aallolle. Suomalainen elokuva
Elokuva on leimallisesti kansainvälistä. Jäger ei ollut ainoa ulkomaalainen toimija Suomen elokuva-alan alkuvaiheissa. Elokuvantekijöiksi nousivat jo 1920-luvulla monet seuraavalta, äänielokuvan vuosikymmeneltä tutut elokuvantekijät: Valentin Vaala ja Theodor Tugai. Vaala oli venäläistä sukua, Tugain eli Teuvo Tulion sukujuuret veivät Venäjälle ja Liettuaan. Jäger oli saksalainen, ja ensimmäisen näytelmäelokuvan kuvaaja Frans Engström oli muuttanut Ruotsista Suomeen. Seuraavan vuosikymmenen alussa Suomeen saapui Viron ensimmäisen näytelmäelokuvan ohjannut Theodor Luts. Muita keskeisiä ohjaajia olivat jo 1920-luvulla Kalle Kaarna ja kirjailija Juhani Ahon pojat, suomalaisen dokumentaarielokuvan pioneereihin laskettavat Heikki Aho ja Björn Soldan. Nuoruus vauhdissa
Nuoruus vauhdissa on Valentin Vaalan ohjaama värielokuva vuodelta 1961. Musiikkielokuvaksi luonnehditussa elokuvassa musiikin osuus on pienempi kuin lajityypissä yleensä. Veikko Sinisalo
Veikko Sinisalo oli Kajaanin Sana ja Sävel -tapahtuman perustaja ja sen keulahahmo sekä viime vuosina kunniapuheenjohtaja. Kajaania hän piti toisena kotikaupunkinaan, kun ensimmäinen oli Tampere. Hän esiintyi mielellään myös kirkoissa ja piti huolen siitä, että Kajaanin Runoviikon ohjelmaan kuului aina myös hyvin suosittu kirkkoilta. Sen järjesti Sinisalon stipendirahasto, jonka tarkoitukseksi Sinisalo määritteli "auttaa ja tukea nuoria runon ja kirjallisuuden tulkitsemisen jalossa taidossa".
Veikko Sinisalo ehti näytellä reilussa kymmenessä elokuvassa. Hän tunnetuin roolinsa on kenties alikersantti Lahtinen Väinö Linnan romaaniin pohjautuvassa Edvin Laineen elokuvassa "Tuntematon sotilas" vuodelta 1955. Hän oli "Täällä Pohjantähden alla" -elokuvassa Laurilan Anttoon roolissa vuonna 1968. Hän teki nimiosan elokuvassa "Sven Tuuva" 1958 sekä sotilasfarssissa "Murheenkryynin poika". Tämän lisäksi Sinisalo on näytellyt sivurooleja muun muassa neljässä Spede Pasasen tuottamassa elokuvassa. Jolanda
Fiktiossa nimi Jolanda esiintyy Valentin Vaalan vuonna ohjaamassa elokuvassa "Antreas ja syntinen Jolanda" (1941). Valentin Vaala
"Omena putoaa..." (1952) on elokuva suuresta teollisuuspampusta (Valtteri Virmajoki), jonka tytär on kuollut. Aamukävelyllään hän näkee tytärtään muistuttavan nuoren naisen, joka on hukuttautumassa veteen. Mies pelastaa naisen ja mieltyy tähän kuin omaan tyttäreensä. Näistä aineksista luodaan tällä kertaa pienimuotoinen rikoskomedia, jonka sisällä piilee lämmin sydän. Vastaavasti "Huhtikuu tulee" (1953) -elokuvan teemana on perheen naisen oikeudet miehen tyranniaa vastaan. Elokuva noudattaa kuitenkin sovinnaisen komedian tyylilajia. Rauha Rentolan ja Joel Rinteen tytärtä elokuvassa esittänyt Anja Räsänen teki yhden ensimmäisistään elokuvarooleistaan. Kun isä tahtoo...
Kun isä tahtoo... on suomalainen komediaelokuva vuodelta 1935. Tauno Tattarin alkuperäiskäsikirjoitukseen perustuvan elokuvan on ohjannut Valentin Vaala. Valentin Vaala
Suomi-Filmi tuotti vuosina 1941–1946 viisi komediaa, joiden yhdistävinä tekijöinä olivat Vaala, näyttelijä-käsikirjoittaja Lea Joutseno sekä kirjailija Kersti Bergroth. Nämä elokuvat ovat "Morsian yllättää" (1941), "Tositarkoituksella" (1943), "Dynamiittityttö" (1944), "Vuokrasulhanen" (1945) ja "Viikon tyttö" (1946). Elokuvien päänaisnäyttelijänä on Joutseno, joka esittää sanavalmista modernia tahtonaista. Käsikirjoittajana toimi Vaalan ja Joutsenon lisäksi Bergroth, joka osallistui useamman niistä käsikirjoittamiseen käyttäen nimimerkkiään "Tet". Aikanaan "Viikon tyttö" -elokuva täytti yleisön toiveen, kun Joutseno ja Tauno Palo nähtiin ensimmäistä kertaa tähtiparina. Valentin Vaala
Muutaman vuoden kuluttua Vaala palasi jälleen screwball-komedioiden pariin. "Rikas tyttö" (1939) on tarina nuoresta yläluokkaisesta naisesta, joka alkaa kaivata elämäänsä muutosta kokiessaan olevansa kyllästynyt nykyiseen elämäntyyliinsä. Lea Joutseno näytteli elokuvassa merkittävää sivuosaa. Pääosaa puolestaan näytteli Sirkka Sari, joka kuoli tapaturmaisesti elokuvan ensi-iltakaronkassa. Seuraavan vuosikymmenen Vaala-komedioiden naistähdeksi nousi Lea Joutseno. Viljo Lampela
Lampela oli mukana Moraalinen varustautuminen (MRA) liikkeen toiminnassa Suomessa. Hän käsikirjoitti, ohjasi ja tuotti kaksi MRA-liikkeen opeista vaikutteita saanutta elokuvaa "Vastaus" (1952) ja "Kiusausten vuori" (1960). Niskavuoren naiset (vuoden 1938 elokuva)
Niskavuoren naiset on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 1938. Teos on ensimmäinen Niskavuori-filmatisointi. Niskavuori-sarjan tapahtumien aikajärjestyksessä se on kolmas. Käsikirjoituksen tekivät Jaakko Huttunen ja Orvo Saarikivi Hella Wuolijoen näytelmän "Niskavuoren naiset" pohjalta. Valentin Vaala
Vaalan viimeiseksi pitkäksi elokuvaksi jäi "Totuus on armoton" (1963), joka on ohjaajaltaan kunniallinen ja nykyaikainen draama. Se on tarina kahdesta lakimiehestä, joista toinen on katkera toisen menestyksestä. "Totuus on armoton" oli järjestyksessä toinen Mauri Sariolan romaaniin perustuva elokuva. Ensimmäinen oli Yrjö Nortan ohjaama "Kolmas laukaus" (1959). Suomen elokuva-ala kärsi 1960-luvulla suurista rakennemuutoksista. Vuonna 1962 elokuvien katsojamäärät olivat pudonneet yli 29 prosenttia, ja Suomen näyttelijäliitto oli aloittanut vuoden 1963 alussa pitkäaikaiseksi osoittautuneen näyttelijälakon. Samaan aikaan elokuva-alalla puhalsivat uudet tuulet uuden sukupolven myötä. Valentin Vaala
Valentin Vaalaa kiinnosti jo varhain elokuvien ohjaus. Yhteinen näkemys löytyi kolme vuotta nuoremman Theodor Tugain – myöhemmältä taiteilijanimeltään Teuvo Tulio – kanssa, jonka Valentin tapasi talvisella luisteluradalla teini-ikäisenä. Koska elokuvien teko oli kallista, he pääsivät kokeilemaan elokuvan tekoa vasta kesällä 1927 Vantaanjoen varrella. Vaala ohjasi ja Tugai näytteli pääosaa. Kuvaukset keskeytettiin rahan puutteen vuoksi, ja Vaala jatkoi päivätyötään kuvalaattaosastolla. Seuraavana kesänä he saivat rahoittajaksi liikemies Armas Willamon ja tuottajaksi hänen agentuuriyhtiönsä Oy Fennica Ab:n. Esikoisteoksen nimeksi tuli "Mustat silmät", ja se valmistui alkukeväästä 1929. Elokuva ei ollut yleisömenestys eikä Vaalan mieleen. Muutama vuosi ensi-illan jälkeen hän heitti elokuvan alkuperäisnegatiivit mereen Kaivopuiston edustalla. Antonio Aguilar
Aguilar on esiintynyt 167 elokuvassa, jotka ovat tyylillisesti lähinnä lännenelokuvia. Osan elokuvistaan hän on myös tuottanut ja käsikirjoittanut. Kuuluisimpia hänen elokuvistaan ovat "Caballo Prieto Azabache" ja "Bala Perdida". Hän on myös esiintynyt John Waynen kanssa vuoden 1969 lännenelokuvassa "The Undefeated". Suomessa Aguilarin tuotannosta on esitetty ainakin Felipe Cazalsin elokuva "Viva Mexico" ("Zapata", 1970). Siltalan pehtoori (vuoden 1953 elokuva)
Siltalan pehtoori on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1953. Se perustuu Harald Selmer-Geethin romaaniin "Inspektorn på Siltala", (1903, "Siltalan pehtori", suom. Aarni Kouta, 1904). Gabriel, tule takaisin (elokuva)
Gabriel, tule takaisin on mustavalkoinen suomalainen elokuva vuodelta 1951. Elokuvan ohjaaja Valentin Vaala teki käsikirjoituksen Mika Waltarin samannimisen näytelmän pohjalta. "Gabriel, tule takaisin" on ensimmäinen kolmesta Vaalan ohjaamasta Waltari-komediasta, johon kuuluvat muut elokuvat ovat "Omena putoaa" (1952) ja "Huhtikuu tulee" (1953). Tarinan taustalla on todellinen henkilö, 1930-luvun naissankari Ruben Oskar Auervaara, joka ottaa vaihdellen erilaisia rooleja ja vie uhriensa rahat. Saima Korhonen
Elokuvatehtäviä Saima Korhosella oli kolme. Hän näytteli Fiinan osan Valentin Vaalan komediassa "Varaventtiili" (1942). Lisäksi hänellä oli kreditoimatta jääneet roolitehtävät musiikkielokuvassa "Poretta eli Keisarin uudet pisteet" (1941) ja komediassa "Uuteen elämään" (1942). Saima Korhosen puoliso Aku Korhonen näytteli Kello-Kallen roolin viimeksi mainitussa. Korhosten avioliitto alkoi 1916 ja päättyi avioeroon 1947. Ywe Jalander
Jalander aloitti elokuvakriitikkona jo 1950-luvun alussa ja kirjoitti elokuva-arvosteluja vuodesta 1980 alkaen Suomen Kuvalehteen. Hän ohjasi itse viisikymmentä dokumenttielokuvaa ja reportaasiohjelmaa sekä kolme näytelmäelokuvaa. Jalander ohjasi muun muassa 1987 valmistuneen arkkitehti Alvar Aallosta kertoneen dokumenttielokuvan "Alvar Aalto – tekniken och människan" jonka tuottivat Yleisradio, BBC-Wales ja newyorkilainen WNYC. Hän teki dokumentit myös Raili ja Reima Pietilästä ("Irti laatikoista", 2004), Lars Sonckista ("Graniitin ja hirren mestari", 1982) ja Marimekon tekstiilisuunnittelijasta Fujiwo Ishimotosta ("Haapa ja bambu", 1997). Ihmiset suviyössä
Valentin Vaala on vuonna 1948 ohjannut kirjaan perustuvan elokuvan "Ihmiset suviyössä". Stefano Vanzina
Vanzina opiskeli lakia Rooman yliopistossa ja työskenteli pilalehti "Marc’Aurelion" kirjoittajana. 1930-luvun lopulla hän alkoi käsikirjoittaa ohjaaja Mario Mattolin ja koomikko Erminio Macarion elokuvia. Vanzinan ensimmäinen ohjaustyö oli Mario Monicellin kanssa tehty "Al diavolo la celebrità" (”Piru vieköön kuuluisuudet”, 1949). Sen jälkeen hän ohjasi muun muassa 13 Totò-elokuvaa, joihin kuuluu Italian ensimmäinen värielokuva "Totò a colori" (”Totò väreissä”, 1952). Vanzinan muista ohjaustöistä tunnetuin on Alberto Sordin tähdittämä "Un americano a Roma" (”Amerikkalainen Roomassa”, 1954). Hän teki 1980-luvulle jatkuneen uransa aikana myös useita rikoselokuvia. Mailis Vaaja
Vaaja teki elokuvanäyttelijänä lyhyen mutta ansiokkaan uran, johon kuului sivuosien lisäksi myös pari näkyvämpää roolia muun muassa Valentin Vaalan ja Ilmari Unhon elokuvissa. Uransa tappiollisesta alusta huolimatta Vaaja jatkoi elokuvatyön parissa vuosina 1943–1950, jolloin hänet nähtiin kaikkiaan seitsemässä elokuvassa. Veikko Korkala
Veikko Korkala (s. 28. joulukuuta 1942) on suomalainen elokuva-alan ja ravimaailman vaikuttaja. Korkala toimi Suomen elokuvasäätiön ensimmäisenä toimitusjohtajana vuosina 1981–1986. Sitä ennen hän toimi tuotantopäällikkönä ja yhtenä käsikirjoittajana Rauni Mollbergin vuoden 1977 elokuvassa "Aika hyvä ihmiseksi". Hän oli yhtenä tuottajana myös suomalais-unkarilaisessa yhteistuotannossa "Tullivapaa avioliitto" (1980). Valentin Vaala
Seuraavaksi Vaala vaihtoi komediat draamaelokuviin. Vuonna 1937 valmistunut "Koskenlaskijan morsian" oli uusintakuvaus vuonna Erkki Karun vuonna 1923 valmistuneesta "mykkäelokuvasta". Vaalan versiota arvostettiin pitkään hänen onnistuneimpana elokuvanaan. Suomalaisen elokuvan festivaali
Vuonna 2013 festivaali pidettiin 10.-14.4. Yhtenä teemana oli tällä kertaa kotimainen western. Sitä edustivat Aarne Tarkaksen Villi Pohjola -trilogia (1955, 1963 ja 1963) sekä Spede Pasasen tuotannosta Hirttämättömät (1971) ja Speedy Gonzales – Noin 7 veljeksen poika (1970). Lisäksi western-sarjassa nähtiin turkulainen indie-elokuva, Ylioppilaskylän Kylä-TV:n Kultajuna Fort Montanaan (1985). Oheisohjelmistona järjestettiin seminaari kotimaisesta westernistä. Elokuvahistorioitsija, elokuvaneuvos Kari Uusitalo täytti 80 vuotta vuonna 2013, ja juhlavuotensa kunniaksi hän oli saanut valita festivaaleille näytettäviksi omia suosikkejaan. Uusitalon valitsemassa sarjassa esitettiin Pikku Ilona ja hänen karitsansa (1957), Katupeilin takana (1949), Valentin Vaalan ohjaustyö Omena putoaa... (1952) Aarne Tarkaksen ohjaama Minkkiturkki (1961) sekä Uusitalon itsensä ohjaama henkilökuva Mannerheim Suomen Marsalkka (1968). Näyttelijävieraana festivaalilla oli Pirkko Mannola, jonka tuotannosta nähtiin Aarne Tarkaksen elokuvien lisäksi muun muassa Tyttö ja hattu (1961). Ohjaajavieras Veikko Aaltoselta nähtiin muun muassa Tilinteko (1987) ja Rakkaudella, Maire (1999). Matti Kassila
Kassilan 80-luku meni elokuvasovitusten parissa. "Niskavuori" (1984) oli Hella Wuolijoen kahden näytelmän yhdistelmä, "Niskavuoren naisten" ja "Niskavuoren leivän" yhdistelmä. "Niskavuoren naiset" oli filmattu aikaisemmin vuosina 1938 ja 1958, kummallakin kerralla ohjaajana Valentin Vaala. Olavi Reimas
Valentin Vaala löysi Varkauden Työväenteatterissa näytelleen Reimaksen pääosaan elokuvaansa "Vihreä kulta" (1938). Tämän jälkeen Reimas näytteli kymmenessä muussa Vaalan elokuvassa Vaalan luottonäyttelijänä. Muiden ohjaajien elokuvissa Reimas ei juuri esiintynyt. Reimas lopetti näyttelemisen 1940-luvun lopulla. Viimeiseksi elokuvaksi jäi "Sinut minä tahdon" (1949), joka oli Vaalan ohjaama romanttinen komedia. Valentin Vaala
Elokuva oli Tauno Palon ja Ansa Ikosen ensimmäinen yhteinen elokuva. Erään aikalaisnäkemyksen mukaan Vaala valitsi Palon vakionäyttelijäkseen paitsi ulkonäön ja näyttelijäkykyjen perusteella, myös sen vuoksi, että Vaala arvosti Palon joustavuutta ja käyttökelpoisuutta eri työtilanteissa. Vastaavasti Vaala löysi tuolloin vielä klaffityttönä toimineen Ikosen Suomi-Filmin toimiston käytävältä. Elokuvatähdeksi päästäkseen Ikonen joutui värjäämään hiuksensa vaaleiksi ja muotoilemaan silmäripsiään. Ritva Arvelo
Vuonna 1961 Arvelo ohjasi Maria Jotuniin samannimiseen näytelmään perustuvan elokuvan "Kultainen vasikka" ja oli näin neljäs Suomen elokuvahistorian naiselokuvaohjaaja. Edelliset olivat olleet Glory Leppänen ("Onnenpotku", 1936), Ansa Ikonen ("Nainen on valttia", 1944) ja Kyllikki Forssell ("Kolmiapila", 1953). Kullakin ohjaajalla, kuten Arvelollakin, elokuva jäi heidän ainoaksi ohjauksekseen. "Kultainen vasikka" on hyvin aikaa kestänyt tragikoominen tarina keinottelusta ja rahanhimosta. Tapahtumat sijoittuvat ensimmäisen maailmansodan aikaiseen Suomeen. Timo Linnasalo
Seuraavaa ohjausmahdollisuutta Linnasalo sai odottaa seitsemän vuotta. "Viiva vinita – tavallisen ihmisen museo" (1991) on näyttelijä Irma Junnilaisen varaan rakentuva yksinäisen naisen yksinpuhelu. Hänen esittämänsä Lotta astuu sisään Ravintola Kosmokseen, istuu pöytään ja lähtee tajunnanvirran voimalla käymään läpi elämäänsä. Monologi koostuu uhon, itseinhon ja itsesäälin elementeistä. Yhdessä päivässä kuvattu, seitsemästä otoksesta koostuva elokuva perustuu Ilpo Tuomarilan näytelmään, jonka Linnasalo oli ohjannut Helsingin Kaupunginteatterin Takaovi-näyttämölle. Nokea ja kultaa
Veli-Matti Kaitala (1935–1978) löydettiin Riston rooliin sanomalehti-ilmoituksella, johon vastasi kaikkiaan 250 hakijaa. Hän oli mukana kuudessa elokuvassa 1940-luvun loppupuoliskolla ja vielä vuonna 1955 Laineen "Tuntematon sotilas" -filmatisoinnissa. Toinen lapsitähti oli yhdeksänvuotias Ritva Åberg (s. 16. elokuuta 1936), joka näytteli rinnakkaisnimillä Pikku Ritva ja Ritva-Leena kaikkiaan viidessä elokuvassa vuosina 1945–1949. Eeva-Kaarina Volaselle "Nokea ja kultaa" oli ensimmäinen elokuva, jossa hän näytteli, mutta hänen osuutensa leikattiin pois. Niinpä Volasen valkokangasdebyytiksi tuli elokuussa 1946 ensi-iltansa saanut "Synnin jäljet". Edvin Laineen veljelle Aarnelle sivuosa poliisina oli ensimmäinen elokuvarooli. Elokuva Suomessa 1930-luvulla
1930-luvulla Särkkä ja Yrjö Norta olivat tuotteliaimmat ohjaajat. Niitä kertyi vuoteen 1941 mennessä molemmille 12. Valentin Vaalalle elokuvia oli samana aikana 11, Orkolla 8, kuten myös Orvo Saarikivi, jonka ensimmäinen ohjaustyössä kumppanina oli Hugo Hytönen. Kuuden elokuvan ohjaajia olivat Kalle Kaarna ja Teuvo Tulio, viiden Tapiovaaran lisäksi Wilho Ilmari ja Jorma Nortimo. Vuosikymmenen lopulla ohjauspuikkoihin päässyt Ilmari Unho ehti saada valmiiksi neljä elokuvaa. Muita uusia ohjaajia ennen vuotta 1941 olivat Ossi Elstelä, Roland af Hällström, Jorma Nortimo, Hannu Leminen ja Ville Salminen. Unohtaa ei sovi myöskään Suomen ensimmäistä naisohjaajaa: Glory Leppänen debytoi elokuvalla "Onnenpotku" vuonna 1936. Valentin Vaala
Ajan tavan mukaisesti monet venäläisperheet omaksuivat toiseksi kotikieleksi ruotsin, mutta perheenjäsenet ymmärsivät ja puhuivat myös suomea – jo pelkästään liiketoimien takia. Valentin puhui kotikielensä venäjän lisäksi ruotsia ja suomea sujuvasti. Sen sijaan kirjoitettu suomi luontui heikommin, ja myöhemmin urallaan hän tarvitsi käsikirjoitusvaiheessa avustajia. Valentinin äiti Nadescha toimi amatöörinäyttelijänä, laulajana ja muusikkona. Myös sisarukset Valentin ja Tatjana toimivat aktiivisesti näytelmäkerhoissa. Jo pienestä pitäen Valentinia kiinnosti enemmän teatteri kuin koulukäynti. Lopulta taiteilijaura vei voiton ja Helsingin venäläinen lyseo jäi kesken. Valentin meni 1920-luvun puolivälissä töihin Uuden Suomen kuvalaattaosastolle. Valentin Vaala
Seuraavaksi Vaala siirtyi ohjaamaan komedioita. Tauno Tattari käsikirjoitti ja Aku Korhonen näytteli pääosaa elokuvassa "Helsingin kuuluisin liikemies" (1934). Se oli Tauno Majurin ensielokuva ja Regina Linnanheimon ensimmäinen suuri rooli. Oy Fennica Ab:n seuraava komedia "Kun isä tahtoo..." (1935) jäi talousvaikeuksien vuoksi kesken keväällä 1934. Sen tuotti loppuun Emil ja Yrjö A. Viljasen omistama Bio-Kuva. Vaala itse näytteli myös keskeistä sivuosaa, automönttööri Manne Hietikkoa. Hän ei kuitenkaan ollut tyytyväinen näyttelijäsuoritukseensa ja päätti jättää näyttelemisen sikseen ja siirtyä kokonaan ja yksinomaan kameran toiselle puolelle. Mika Waltari
Waltarin teosten pohjalta on tehty 33 elokuvaa. Suomalaisille tunnetuimpia lienevät Matti Kassilan ohjaamat "Komisario Palmu" -elokuvat ja näytelmien pohjalta tehdyt komediat, kuten "Gabriel, tule takaisin". Pienoisromaanin "Ei koskaan huomispäivää" pohjalta on tehty elokuva "Verta käsissämme". "Vieras mies tuli taloon" on filmattu kahdesti, ja sen nimestä on tullut lentävä lause. Matthew Vaughn
Vaughn on tuottanut muun muassa elokuvat "Puuta, heinää ja muutama vesiperä" (1998), "Snatch – hävyttömät" (2000), "Harry Brown" (2009) ja "Fantastic Four" (2015) ja ohjannut elokuvat "Layer Cake – diilerin käsikirja" (2004), "Tähtisumua" (2007), "Kick-Ass" (2010), "" (2011) ja "" (2015). Alun perin Vaughnin oli tarkoitus ohjata myös vuonna 2014 ilmestynyt "", mutta hän vetäytyi hankkeesta lokakuussa 2012. Aleksi Mäkelä
Vuosina 1994–1995 Mäkelä ohjasi "Vintiöt"- ja "Shampanjaa ja vaahtokarkkeja" -televisiosarjat. Vuonna 1994 hän ohjasi toisen kokopitkän elokuvansa "Esa ja Vesa – auringonlaskun ratsastajat" kolmen miljoonan markan budjetilla. Elokuva sai useita Jussi-palkintoja: Juha Veijonen voitti parhaan miespääosan Jussin ja Mäkelä ensimmäisen ohjaus-Jussinsa. Elokuvan tuotti Mäkelän tuleva työllistäjä Markus Selin. Ville Hänninen (lavastaja)
Hänninen toimi lavastajana viipurilaisissa teattereissa vuodesta 1923 lähtien. Vuonna 1941 hän meni Suomi-Filmi Oy:n palvelukseen lavastajaksi. Hänninen toimi vuosina 1942–1956 lavastajana yhteensä 22 pitkässä näytelmäelokuvassa ja lisäksi lavastajan apulaisena neljässä elokuvassa. Hännisen lavastustöitä olivat muun muassa elokuvat Varaventtiili (1942), Yli rajan (1942), Loviisa - Niskavuoren nuori emäntä (1946), Maaret - tunturien tyttö (1947), Pimeänpirtin hävitys (1947), Ihmiset suviyössä (1948) ja Härmästä poikia kymmenen (1950). Viimeksi hän oli lavastajana elokuvassa Muuan sulhasmies (1956). Nainen on valttia
"Nainen on valttia" jäi aikakirjoihin toisena suomalaisena kokoillan näytelmäelokuvana, jonka ohjasi nainen. Ensimmäinen on Glory Leppäsen komedia "Onnenpotku" (1936). Kolmas naisen ohjaama kokoillan suomalainen näytelmäelokuva on Ritva Arvelon "Kultainen vasikka" vuodelta 1961. Brita Wrede ohjasi Felix Forsmanin kanssa lyhyen fiktioelokuvan "Tukkijoella tapahtuu" vuonna 1950 ja Kyllikki Forssell yhden jakson episodielokuvaan "Kolmiapila" vuonna 1953. Esko Favén
Favén aloitti elokuvauransa vuonna 1959 Suomi-Filmin kamera-assistenttina muun muassa Yrjö Nortan ja Valentin Vaalan alaisuudessa. Hän laskee olleensa uransa aikana mainoselokuvat ja teatteriesitykset mukaan luettuina mukana miltei 200 tuotannossa. Valentin Vaala
Wuolijoki-elokuvista ensimmäinen, "Juurakon Hulda" (1937), perustuu Helsingin Kansanteatterissa ensiesitettyyn näytelmään. Se on tarina köyhästä maalaistytöstä, joka muuttaa Helsinkiin nuoren tuomarin kotiapulaiseksi. Wuolijoen näytelmä ja Vaalan elokuva olivat vahva kannanotto naisen tuonaikaiseen yhteiskunnalliseen asemaan. Elokuvaversion käsikirjoitus syntyi nuorena kuolleen Jaakko Huttusen ja Vaalan yhteistyönä. Pääosaa esittivät vastikään "Juhassa" (1937) ensiesiintynyt Irma Seikkula ja vetovoimainen Tauno Palo. "Juurakon Hulda" oli 1930-luvun katsotuin suomalainen elokuva lähes miljoonalla katsojalla. Totuus on armoton
Totuus on armoton on Valentin Vaalan ohjaama vuonna 1963 valmistunut suomalainen elokuva. Se perustuu Mauri Sariolan samannimiseen romaaniin, joka jo heti tuoreeltaan ylsi kuuteen painokseen. Elokuva jäi Valentin Vaalan viimeiseksi ohjaukseksi. Valentin Vaala
Valentin Vaala (oik. "Valentin Jakovitsh Ivanoff", 11. lokakuuta 1909 Helsinki – 21. marraskuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen elokuvaohjaaja. Hän aloitti uransa yhdessä Theodor Tugain kanssa 1920-luvun lopulla ja säväytti elokuva-alan piirit modernilla ja kansainvälisessä otteellaan. Vaala toimi Suomi-Filmin pitkäaikaisena ohjaajana ja ohjasi kaikkiaan 44 pitkää elokuvaa vuosina 1929–1963. Näiden joukossa on klassikoiksi tunnustettuja töitä, kuten "Mustalaishurmaaja", "Juurakon Hulda", "Linnaisten vihreä kamari", "Loviisa", "Ihmiset suviyössä" ja "Gabriel, tule takaisin". Visa Mäkinen
Visa Mäkinen (s. 28. maaliskuuta 1945 Pori) on suomalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat muun muassa "Agentti 000 ja kuoleman kurvit" (1983) ja "Pirtua, pirtua" (1991). Selim Tapola
Tapola toimitti vuosina 1949-1951 ilmestynyttä Sormenjälki-jännityslukemistoa. Hän kirjoitti omalla nimellään ja Jori Tervannon nimimerkillä rikos- ja seikkailukertomuksia eri lehtiin, muun muassa Seikkailujen maailmaan, aina 1970-luvulle saakka. Tapola teki myös käsikirjoituksen Valentin Vaalan 1947 ohjaamaan elokuvaan Maaret - tunturien tyttö sekä 1950-luvun alussa valmistuneisiin lyhytelokuviin "Puuta - Trä" (1950) ja "Päivä seudulla Päijänteen" (1953). Edvin Laine
Nelikymmenvuotisesta teatteriurasta huolimatta Laine tuli tunnetuksi ennen kaikkea elokuvaohjaajana. Hän ohjasi 43 vuoden aikana 39 elokuvaa. Tunnetuimpia ovat Väinö Linnan ja Hella Wuolijoen teksteihin perustuvat ohjaustyöt. Valentin Vaala
Vaala ohjasi pitkän uransa aikana lähes kaikkia mahdollisia lajeja: melodraamoja, komedioita, rikoselokuvia, poliisielokuvia, tukkilaiselokuvia, Niskavuori-draamoja, historiallisia elokuvia, musiikkielokuvia ja dokumentteja. Vaala nautti niin aikalaisten kuin jälkipolvenkin silmissä arvostusta, joskin ajoittain hieman varautunutta. Hänen elokuvansa saivat aikanaan lähes poikkeuksetta vähintään kohtuullisen vastaanoton, vaikkakin alimmillaan arvostus oli viimeisten näytelmäelokuvien aikana. Menestys takasi Vaalalle kohtuullisen toimintavapauden ja vakaan kuukausittaisen toimeentulon. Aikanaan Vaalan asema oli siitä poikkeuksellinen, että hän nautti niin elokuva-arvostelijoiden, katsojien kuin oman työnantajansakin suosiota. Mailis Vaaja
Vaajan seuraava elokuva oli Valentin Vaalan ohjaama draamaelokuva "Miehen kunnia" vuonna 1943, jossa hänellä on pieni sivurooli. Ensimmäisen merkittävän roolinsa hän teki Vaalan kauhuromanttisessa klassikkoelokuvassa "Linnaisten vihreä kamari", jossa hänellä oli sivuosa sveitsiläisenä kotiopettajattarena. Kriitikko piti Vaajan suoritusta eräänlaisena voittona. Arvosteluissa pantiin ensimmäisen kerran merkille hänen kauneutensa ja huomattavat näyttelijänkykynsä. Santeri Karilo
Salskean raamikas Santeri Karilo esiintyi urallaan myös 29 elokuvassa vuosina 1936–1959. Hänen ensimmäinen elokuvatehtävänsä oli salakuljettaja Kivalon osa elokuvassa "VMV 6". Karilolla oli useita suuria elokuvaosia aina sankarirooleista konnatyypitelmiin, mm. häikäilemätön Jonni Claesson elokuvassa "Varastettu kuolema" (1938), Vladimir Voronoffin rooli "Isovihassa" (1939), nimirooli "Simo Hurtassa" (1940), kiitelty miespääosa "Anussa ja Mikossa" (1940), avioliitossaan onnettoman tuomari Thorénin rooli elokuvassa "Jossain on railo" (1949) sekä päärooli kotinsa menettäneenä Nikkasen Aatona elokuvassa "Evakko (1956)," josta hänet palkittiin Jussi-patsaalla. Karilon muita muistettavia filmirooleja oli myös legendaarinen Klaus Kurki Elinan surmassa (1938), inhimillinen vartiopäällikkö Gregor elokuvassa "Yli rajan" (1942) ja hämäräperäisen kauppias Mattilan rooli muutoin epäonnistuneessa jännityskomediassa "Taas tyttö kadoksissa!" (1957). Karjalan murretta taitavasti suoltanut Karilo pääsi hyödyntämään viipurilaista syntyperäänsä ("Anun ja Mikon" ja "Evakon" lisäksi) myös Vili Vesterisen elämäkertaelokuvassa "Säkkijärven polkka" (1955). Mieheke
Mieheke on vuonna 1936 valmistunut suomalainen romanttinen komedia, jonka on ohjannut Valentin Vaala. Pääosissa näyttelevät amerikansuomalainen tanssija Tuulikki Paananen ja Tauno Palo. "Mieheke" on "Vaimoke"-elokuvan epäsuora jatko-osa mutta myös rinnakkaisteokseksi sanottu ja hyödyntää sen menestystä. Vaala ohjasi elokuvasta myöhemmin uuden version nimellä "Minä ja mieheni morsian" (1955). Väinö Kataja
Katajan romaaneista on tehty kolme elokuvaa: Erkki Karun ohjaama "Koskenlaskijan morsian" (1923) ja Valentin Vaalan ohjaama "Koskenlaskijan morsian" (1937) sekä Teuvo Puron ohjaama "Noidan kirot" (1927). "Koskenlaskijan morsian" -kirja oli menestysteos. Sitä myytiin aikoinaan yli 50 000 kappaletta. "Heinärannan olympialaiset" on ensimmäinen suomalainen urheiluaiheinen romaani.
Näytelmiä Samuli Valkama
Valkama opiskeli Turun taideakatemian animaatiolinjalla. Hän on ohjannut kolme pitkää elokuvaa. Vuonna 2012 sai ensi-iltansa "Hulluna Saraan" ja vuonna 2014 Anna-Leena Härkösen romaaniin pohjautuva "Ei kiitos". Valkaman kolmas pitkä ohjaustyö oli vuonna 2017 ensi-iltansa saanut "Saattokeikka". Valentin Vaala
Vuodesta 1935 eteenpäin Vaala pysyi uskollisesti Suomi-Filmillä uransa loppuun asti. Hänen pitkäaikaisimpia yhteistyökumppaneita olivat elokuvaaja Eino Heino sekä näyttelijä ja käsikirjoittaja Lea Joutseno. Vaala aloitti tehtävänsä yhtiön toisen kuvausyksikön ohjaajana. Myöhemmin Risto Orko siirtyi Suomi-Filmin johtoon ja Vaalasta tuli yhtiön ykkösohjaaja. Hänen ensimmäinen elokuvansa Suomi-Filmissä oli "Kaikki rakastavat" (1935). Se on Helsingissä, Espoossa ja Hangossa kuvattu romanttinen komedia kahden nuoren ihmisen välisestä mutkikkaasta rakkaussuhteesta. Varsovan laulu
Matti Kassila on muistelmissaan kertonut, että tämän hänen itsensä ja Juha Nevalaisen käsikirjoittaman ja tuottajan painostuksesta mukaan tulleen Valentin Chorellin dramatisoiman elokuvan tarkoitus oli olla paljon enemmän "cinéma verité" -elokuva, mutta muun muassa budjetti rajoitti kuvaukset Hampurissa pelkiksi sataman yleiskuviksi. Osin englanninkielisenä elokuva oli tarkoitettu myös kansainväliseen levitykseen, missä ei onnistuttu. Vaimoke
Vaimoke on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen romanttinen komedia vuodelta 1936. Elokuva perustuu Hilja Valtosen saman nimiseen romaaniin, ja se on ensimmäinen Valtosen romaanien filmatisointi. "Vaimoke" on Ansa Ikosen ensimmäinen pääosaelokuva, ja se teki hänestä tähden. Ensi-iltavuonnaan se oli suosituimpia suomalaisia elokuvia. Niskavuoren naiset (vuoden 1958 elokuva)
Niskavuoren naiset on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1958. Se on väriversio kaksikymmentä vuotta aiemmin valmistuneesta saman nimisestä elokuvasta "(Niskavuoren naiset)". Molemmat Hella Wuolijoen saman nimiseen näytelmään perustuvat elokuvat ohjasi Valentin Vaala. 
Sovcolor-menetelmällä kuvattu elokuva sisältää runsaasti punaista ja vihreää, restauroimattomana sen värit ovat pahoin haalistuneet. Monet näyttelijälegendat nähdään "Niskavuoren naisten" toisessa filmatisoinnissa ensimmäisen ja ainoan kerran väreissä. "Niskavuoren naisten" väriversiota on esitetty televisiossa harvemmin kuin Niskavuori-sarjan mustavalkofilmatisointeja. Televisiossa se esitettiin ensi kerran syyskuussa 1967. Emma Väänänen sai Jussi-palkinnon parhaasta naispääosasta Loviisana 18. marraskuuta 1958. Kaija Juurikkala
"Rosa Was Here" (1994) on puolipitkä fiktioelokuva maailmasta, jossa kaikki aikuiset yhtäkkiä katoavat. Juurikkala on ohjannut myös kaksi pitkää elokuvaa. "Kyytiä Moosekselle" (2001) pohjautuu Raamatun kymmeneen käskyyn. Se koostuu kymmenestä eri tarinasta, jotka 12–15-vuotiaat nuoret ympäri Suomea olivat improvisoineet. "Valo" (2005) on Aleksanteri Ahola-Valon päiväkirjoihin ja Juurikkalan alkuperäistarinaan pohjautuva elokuva, jonka varsinaisesta käsikirjoituksesta vastasi Markku Flink. Valentin Vaala
Talvisodan aikana Vaala työsti fiktioelokuvien lisäksi lyhyitä propagandadokumentteja. Sodan jälkeen Vaala sai kiitokseksi talvisodan muistomitalin, vaikka ei ollut käynyt armeijaa ja oleskeli Suomessa Nansen-passin turvin. Vaalalle myönnettiin Suomen kansalaisuus 11. marraskuuta 1940. Jatkosodan aikana hän työskenteli Päämajan Kuvaosastolla ja kokosi uutiskatsauksia. Vaala palkittiin Vapauden mitalilla vuonna 1943. Myöhemmin hän ei käsitellyt näytelmäelokuvissaan sotaa ja harvoin edes sivusi sitä. Ensio Rislakki
Rislakki on tunnettu myös näytelmäkirjailijana ja elokuvakäsikirjoittajana. Hänen suosittuihin huvinäytelmiinsä kuuluvat muun muassa "Tapahtui kaukana" (1937) "Ruma Elsa" (1949), "Kunnioittaen" (1952) ja "Musta Saara" (1957). Kolme edellä mainittua näytelmää on myös filmattu Edvin Laineen toimiessa ohjaajana. Nimimerkillä Valentin Rislakki kirjoitti myös alkuperäiskäsikirjoituksia Suomen Filmiteollisuudelle. Yhdessä Ilmari Turjan kanssa hän laati käsikirjoituksen suosittuun komediaelokuvaan "Lapatossu" (1937). Elokuvan jatko-osat "Lapatossu ja Vinski olympiakuumeessa" (1939) sekä "Tavaratalo Lapatossu ja Vinski" Rislakki kirjoitti itse. Yhdessä Erkki Karun kanssa hän käsikirjoitti Glory Leppäsen ohjaaman elokuvan "Onnenpotku" (1936). Se oli ensimmäinen suomalaisen naisohjaajan tekemä elokuva. Antreas ja syntinen Jolanda
Aikalaisarvioissa elokuva sai järjestään kiittäviä arvioita nimeään lukuun ottamatta, jota esimerkiksi Olavi Vesterdahl ("Aamulehti") piti banaalina. Paula Talaskiven mukaan onnistuminen oli sekä Turo Karton että ohjaajan Valentin Vaalan suuri ansio. Vaala onnistui ”säilyttämään alkuperäisen tarinan suurimman avun, kertomuksen viehättävän sydämellisyyden, lämpimän inhimillisyyden”. Poikkeus myönteisistä arvioijista oli Eino Palola ("Helsingin Sanomat"), jonka mielestä elokuva vaikutti ”hiukan avuttomalta”. Valentin Vaala
Vaala hyödynsi elokuviensa lähteinä suomalaisen kirjallisuuden klassikoita. Hänen monet elokuvasovituksensa pohjautuivat Hella Wuolijoen, Mika Waltarin, F. E. Sillanpään, Aleksis Kiven ja Maiju Lassilan teksteihin. Vaala oli suomalais-venäläinen, puhui sujuvasti kolmea kieltä, ja hän oli pitkälti itseopiskelun kautta hankkinut laajan sivistyksen. Valentin Vaala
Vaalan seuraava Wuolijoki-filmatisointi "Jossain on railo" (1949) käsitteli osittain samoja teemoja kuin Niskavuori-elokuvat. Muista Wuolijoki-elokuvista poiketen se ei perustunut näytelmään vaan Wuolijoen alkuperäiseen elokuvakäsikirjoitukseen. Sitä pidetään kaikista Vaalan Wuolijoki-elokuvista vähiten onnistuneena. "Jossain on railo" on tarina talonpoikaisnaisen ja aatelisherran luvattomasta rakkaudesta. Pääosaa näyttelevä Ansa Ikonen on parhaimmillaan, mutta ulkoisista puitteista huolimatta elokuvan sisältö on kuiva. Valentin Vaala
Toisen maailmansodan jälkeen Niskavuori-sarja sai jatkoa "Loviisasta" (1946). Se on osoitus Vaalan ja Wuolijoen yhteistyön hedelmällisyydestä. Näytelmästä puuttui kokonaan elokuvan eeppinen alkuosa. "Loviisa" sijoittuu aikaan ennen "Niskavuoren naisten" tapahtumia. Elokuva on tarina Niskavuoren Aarne isän Juhanin, jota esittää jälleen Tauno Palo, luvattomasta rakkaudesta Niskavuoren kartanon piikaan. "Loviisaa" on arvostettu hienoimpana Niskavuori-elokuvana, ja se oli myös Vaalan oma suosikki. Valentin Vaala
Valentin Vaalan isoisän isä oli Pjotr Hristoforovitsh Ivanoff, joka avioitui 1850-luvulla helsinkiläisneitosen kanssa. Avioliitosta syntyi vuonna 1860 Vasilj, joka kastettiin Helsingin sotilassairaalan kirkossa Kruununhaassa. Vasilj muutti Pietariin 1879 jatko-opintoja varten ja avioitui pian sen jälkeen. Avioliitosta syntyi Valentin Vaalan isä Jakov 1884. Vasilj jäi leskeksi ja solmi uuden avioliiton. Koko perhe muutti takaisin Helsinkiin 1890. Suomessa Vasilj perusti turkisompelimon sekä myöhemmin hattukaupan. Suomen kansalaisuuden hän sai 1918. Valentin Vaala
Tämä sarja oli jatkoa Vaalan 1930-luvulla ohjaamille moderneille komedioille, joita edustivat "Kaikki rakastavat" (1935), "Juurakon Hulda" (1937), "Rikas tyttö" (1939) sekä "Valtos-filmit" "Vaimoke" (1936) ja "Mieheke" (1936). Elokuvissa korostui urbaani ympäristö ja naisen yhteiskunnallisen aseman muuttuminen. Elokuvien juonet rakentuvat soidinmenorituaalille, jossa etsitään aviopuolisoa yritysten ja erehdysten kautta. Myöhempi naistutkimus on huomannut elokuvissa perinteisten patriarkaatin yhteiskunnan kyseenalaistamista ja rajojen koettamista. Pääroolissa on "uusi nainen", joka on syntynyt teollistumisen ja kaupungistumisen myötä. Elokuvahistorioitsija Peter von Bagh on arvioinut elokuvat "Viikon tyttö" ja "Morsian yllättää" Vaala-Joutseno-Bergroth -sarjan parhaiksi. Eine Laine
Laineen elokuvaosat käsittävät koko joukon erityyppisiä naisia seurapiirirouvista piikoihin. Valkokankaalla hän oli ennen kaikkea sivuosien tulkitsija. Hänen elokuvauransa alkoi vuonna 1925 näyttäytymisellä mykkäelokuvassa "Suvinen satu". Ensimmäinen isompi rooli oli kymmenen vuotta myöhemmin Kielo Mares elokuvassa "Kaikki rakastavat". Saman elokuvan erääseen melodiaan Laine teki sanoituksen. 1940-luvulla Laine oli Suomi-Filmin vakituinen elokuvanäyttelijä. Vuonna 1940 hänellä oli osa peräti viidessä ensi-iltaelokuvassa, mukaan luettuna keskeinen naissivuosa keittäjä Mimminä komediassa "Kyökin puolella". Vuonna 1942 hän tulkitsi professorska Karin Timeliuksen roolin elokuvassa "Neljä naista". Valentin Vaalan kauhuromanttisessa elokuvaklassikossa "Linnaisten vihreä kamari" hän näytteli hersyvän hovineuvoksetar Winterloon osan. Edellä mainitussa sekä myös Vaalan ohjaamassa komediassa "Morsian yllättää" vuonna 1941 Laineen vastanäyttelijänä oli Reino Valkama. Yhteinen vaimomme
Yhteinen vaimomme on Valentin Vaalan ohjaama elokuva vuodelta 1956. Se perustuu Arijoutsin näytelmään "Mieheni taivaasta" (1950). Suomi 1950-luvulla
Niskavuori-aiheisia elokuvia kuvattiin 1950-luvulla neljä kappaletta: Edvin Laineen ohjaamat "Niskavuoren Heta" (1952), "Niskavuoren Aarne" (1952) ja "Niskavuori taistelee" (1957) sekä Valentin Vaalan värielokuva "Niskavuoren naiset" (1958). Kolme Jussi-palkintoa saanut "Niskavuoren Heta" oli erityisesti nimiosan tulkitsijan Rauni Luoman juhlaa. Taito Mäkelä
Vaikka Mäkelä oli taitava ja merkittävä näyttelijä, hänen elokuvauransa jäi teatteriuraan verrattuna vaatimattomaksi. 15 elokuvaroolia, esimerkiksi Arvidyn rooli elokuvassa "Nuoruus vauhdissa" (1961), kuitenkin jättivät Mäkelästä muiston valkokankaalle. Ensimmäisen kerran hänet nähtiin valkokankaalla vuonna 1936, viimeisen kerran 1963. Vasili Pitšul
Vasili Vladimirovitš Pitšul (, 15. kesäkuuta 1961, Mariupol, Neuvostoliitto – 26. heinäkuuta 2015) oli venäläinen elokuvaohjaaja. Hänen tunnetuin ohjauksensa on esikoisteos "Pikku Veera" (, "Malenkaja Vera", 1988). Mustalaishurmaaja
Mustalaishurmaaja on vuonna 1929 valmistunut suomalainen mykkäelokuva, jonka on ohjannut Valentin Vaala. Elokuvan ensi-ilta oli 4. marraskuuta 1929 Kaleva-, Olympia- ja Scala-teattereissa Helsingissä. Kulkurin tyttö
Kulkurin tyttö on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen komediaelokuva vuodelta 1952. Sen on käsikirjoittanut Martti Larni. Valentin Vaala
Kuninkaan roolityö vakuutti myös Vaalan, ja hän otti tämän pääosaan seuraavaankin elokuvaansa, "Nuoreen mylläriin" (1958), joka oli sovitus Maiju Lassilan samannimisestä kansannäytelmästä. Edeltäjänsä tavoin tämäkään värielokuva ei yltänyt lähellekään Vaalan parhaimpia teoksia. Martti Kuninkaankin elokuvaura tyrehtyi toistaiseksi ja jatkui vasta 1970-luvulla. Nuoria ja raikkaita nummi-Eskoja ja mylläreitä näytelleestä Kuninkaasta tuli rähjäinen usein hieman mielipuolisia rooleja näyttelevä vanheneva mies. Minä ja mieheni morsian
Minä ja mieheni morsian on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen mustavalkoelokuva vuodelta 1955. Elokuva perustuu Vaalan jo aiemmin ohjaamaan ja Hilja Valtosen käsikirjoittamaan elokuvaan "Mieheke", mutta kaikki roolinimet on vaihdettu. Gabriel, tule takaisin (vuoden 1979 televisioelokuva)
Valentin Vaala ohjasi Waltarin näytelmästä teatterielokuvan "Gabriel, tule takaisin" vuonna 1951. Gabrielin roolin tulkitsi Tarmo Manni. Vaala lisäsi juoneen sivuhenkilöitä, kuten Rosa Pakkalan ja aloitti tapahtumat varhaisemmasta vaiheesta, Kristinan ja Gabrielin tapaamisesta Helsingin Stockmannin tavaratalossa. Hän laajensi elokuvansa tapahtumapaikaksi koko pikkukaupungin, jossa Angerit edustavat parempaa väkeä. Himbergin televisioelokuva tapahtuu yhdessä lavastuksessa ja tarinaan ei ole lisätty sivuhahmoja. Valentin Vaala
Nuori Valentin Ivanoff valitsi taiteilijanimekseen Valentin Vaalan. Oy Fennica Ab toimi Vaalan viiden ensimmäisen elokuvan tuotantoyhtiönä, ja hän osti vuonna 1932 vähemmistöosakkuuden yhtiöstä. Ensimmäinen elokuvan laimea vastaanotto ei sammuttanut Vaalan ja Tugain intoa. He aloittivat samana kesänä uuden elokuvan "Mustalaishurmaajan" (1929) kuvaukset. Aihealue liittyi edellisen elokuvan tapaan romaneihin, ja naispääosaa esitti tuolloin 18-vuotias Hanna Taini. "Mustalaishurmaaja" oli sen vuoden neljänneksi katsotuin suomalainen elokuva. Niskavuoren naiset (vuoden 1938 elokuva)
Valentin Vaala ohjasi aiheesta värielokuvan "Niskavuoren naiset" vuonna 1958. Matti Kassila tarttui aiheeseen 1980-luvulla. Elokuvan "Niskavuori" (1984) alkupuoli perustuu "Niskavuoren naisiin". Valentin Vaala
1840-luvulla sukulinnaan sijoittuva elokuva kiehtoi myös yleisöä ja kriitikoita. "Linnaisten vihreä kamari" oli vuoden ylivoimaisesti katsotuin suomalainen elokuva. Elokuva voitti peräti neljä Jussi-palkintoa: parhaasta ohjauksesta (Valentin Vaala), parhaasta miespääosasta (Rauli Tuomi), parhaasta kuvauksesta (Eino Heino) sekä parhaasta lavastuksesta (Tapio Vilpponen). Rike Jokela
Hän on ohjannut muun muassa seuraavia televisiosarjoja ja elokuvia: "Nahkiaiset" (1998), "Pulkkinen" (1999–2002), "Remontti" (2002), "Itse valtiaat" (2003–2004, 2008), "Saunavuoro" (2004), "Firma" (2005), "Jopet Show" (2005–2006), "Majakka" (2006), "Suojelijat" (2007), "Kallio" (2009) "Jäät" (2010), "Virta" (2011), "Brändärit" (2014), "Kynsin Hampain" (2016), "Kanelia kainaloon", "Tatu ja Patu!" (2016) ja "Karppi" (2018). Myös hänen veljensä Juha Jokela on työskennellyt käsikirjoittajana ja ohjaajana ja veljekset ovat tehneet yhteistyötä useissa projekteissa. Severi Seppänen
Severi Seppänen näytteli noin 40 fiktio- ja dokumenttielokuvassa 1950- ja 1960-luvuilla. Hänen roolinsa olivat enimmäkseen sivuosia ja noin puolet niistä jäi kreditoimatta. Vuonna 1956 Seppänen näytteli lääkärin roolin Matti Kassilan palkitussa draamassa "Elokuu". Vuonna 1959 hän näytteli rakennusmestari Sartimon roolin Yrjö Nortan rikoselokuvassa "Kolmas laukaus". Kassilan rikoselokuvassa "Kaasua, komisario Palmu!" (1961) Seppäsellä oli hovimestarin rooli. Valentin Vaalan viimeisessä näytelmäelokuvassa "Totuus on armoton" (1963) Seppäsellä oli nuohooja Lehtimäen rooli. Morsian yllättää
Morsian yllättää on Valentin Vaalan ohjaama elokuva vuodelta 1941. Sen päätekijöitä ovat käsikirjoittaja Tet (Kersti Bergroth), ohjaaja Vaala ja pääosan esittäjä Lea Joutseno, joiden yhteistyönä syntyi seuraavina vuosina vielä neljä elokuvaa.