Mitä heraldiikka tarkoittaa?
Heraldiikka
Heraldiikka eli vaakunaoppi on oppi vaakunoista ja lipuista. Heraldiikka jakautuu kahteen päähaaraan: historialliseen ja taiteelliseen heraldiikkaan. Historiantutkimuksena vaakunaoppi käsittää genealogisen ulottuvuuden, taiteena kuvataiteen ja erityisen heraldisen selitystaidon. Lisäksi vaakunoilla on perinteinen yhteisölliseen asemaan liittyvä merkitys. Sillä on oma keskitetty sääntöjärjestelmänsä ja käsitteistönsä. Nimitys heraldiikka tulee ranskan kielen airutta tarkoittavasta sanasta "hérault". Englannin kielessä sama sana on "herald".
Lilja (heraldiikka)
Fleur de lys on lähes pääsääntöisesti ornamenttikuvio ja se on ”samalla poliittinen, dynastinen, taiteellinen, tunnuskuvallinen ja symbolinen”, erityisesti heraldiikassa. Kuvio on esiintynyt lukemattomissa eurooppalaisissa vaakunoissa ja lipuissa vuosisatojen aikana, mutta erityisesti se on liitetty Ranskan monarkian keskeisten symbolien joukkoon. Kun kyseessä oli monarkian eräs kaikkein arvostetuimmista tunnuksista, yksikään Ranskan tasavalloista tai keisarikunnista ei ole omaksunut sitä tunnuksekseen. Lilja (heraldiikka)
Fleur de lis on käytössä sotilaallisissa merkeissä, kuten Israelin tiedustelujoukkojen merkeissä tai kanadalaisen erikoisjoukon puvuissa ensimmäisen maailmansodan aikana. Sitä on kuvattu myös urheilujoukkueiden tunnuksiin jääkiekosta jalkapalloon, monien yliopistojen, koulujen, sekä ainakin yhden kenkätehtaan vaakunoihin ja logoihin. Kärki (heraldiikka)
Mikäli kärki ei ylety kilven yläreunaan saakka, puhutaan alennetusta kärjestä. Vielä matalampi, alle kilven puoleen väliin ulottuva kuvio on alainen kärki. Kuviona kärki on aina teräväkulmainen erotuksena polvikorosta johdettuihin samantyylisiin kuvioihin, joissa kulma on suora- tai tylppäkulmainen. Emerald
Emerald on englantia ja tarkoittaa smaragdia. Lisäksi Emerald voi viitata muun muassa seuraaviin asioihin: Risti (heraldiikka)
Risti on heraldiikassa yleisimpiä kuvioita. Keskiajalla, jolloin heraldiikka syntyi, olivat ristiretket ajankohtaisia ja näin risti eri muodoissaan nousi näkyvään asemaan vaakunoissa. Perusmuodossaan risti ulottuu kilven reunoihin asti, ja milloin se ei ulotu, sitä kutsutaan irtoristiksi. Hyvin samanlaiselta näyttää kreikkalainen risti, joskin se on hieman pienempi ja täsmälleen symmetrinen. Heraldiikka
Varhaiskeskiajalta lähtien suuret armeijat olivat kadonneet ja Euroopassa sotiminen oli ritareiden heiniä. Myöhemmin Euroopan vauraus mahdollisti jälleen isompia armeijoita, ja tällöin tunnusten merkitys alkoi kasvaa. Heraldiikan juuret ovatkin sydänkeskiajalla. Nykyiseen muotoonsa eurooppalainen heraldiikka tuli noin 1000–1100-lukujen taitteessa, jolloin ritarilaitoksen ja turnajaisten myötä se saavutti suurimman kukoistuksensa niin määrällisesti kuin taiteellisestikin. Ritarilla oli yksilöivä, periytyvä sukuvaakuna. Tapio Vallioja
Tapio Vallioja () oli suomalainen heraldikko, joka suunnitteli useita kuntien, yhteisöjen ja yksityishenkilöiden vaakunoita. Hän oli yksi kahdestatoista Suomen heraldisen seuran perustajajäsenestä, ja toimi elämänsä aikana seuran johtokunnan jäsenenä ja sihteerinä. Hänen suunnittelemiensa vaakunoidensa tyyliä on luonnehdittu selkeiksi ja pelkistetyiksi, joiden sanoma oli esitetty kiteytetysti. Kypärä (heraldiikka)
Kypärä on heraldiikassa kilven yläpuolelle sijoitettava elementti. Sen kertoo vaakunasta yhteiskunnallisen säädyn. Katolinen papisto ei vaakunassaan käytä kypärää, vaan erityisiä kirkollisia päähineitä. Borromeon renkaat
Borromeon renkaat on symmetrisesti järjestynyt kuvio, jossa on kolme toisiinsa linkittyvää ympyrää. Kun yhden renkaan poistaa, koko kuvio purkautuu. Borromeon renkaita käytetään esimerkiksi kuvaamaan yhtenäisyyden voimaa, mistä syystä kuvio esiintyy heraldisena symbolina. Renkaita on käytetty myös uskonnollisissa yhteyksissä, jolloin kuvio symboloi Pyhää kolminaisuutta. Heroon
Heroon () on kreikkalais-roomalaisessa arkkitehtuurissa heerokselle omistettu pyhäkkö tai hautamuistomerkki, jossa sankarille voitiin osoittaa kunnioitusta tai harjoittaa häneen liittyvää kulttia. Heraldiikka
Värisävyjä ei ole tarkasti määrätty, mutta heraldiikassa käytettäväksi väriksi sopii parhaiten kylläinen värin kirkas keskisävy. Palkki (heraldiikka)
Mikäli heraldinen kuvio on määritelty palkittaiseksi, se on asetettu palkin suuntaisesti. Hevonen
Kun ikääntyvä tai sairas hevonen lopetetaan, se viedään eläinlääkärille lopetettavaksi tai teuraaksi.Lähinnä hevosurheilusäännösten vuoksi hevosen ikävuosi vaihtuu virallisesti 1. tammikuuta (eteläisellä pallonpuoliskolla 1. elokuuta).
Hevosen alkuperäinen väritys lienee ollut hallakko: esimerkiksi Lascaux’n luolan kymmeniä tuhansia vuosia vanhoissa maalauksissa esiintyvät hevoset ovat tunnistettavissa hallakoiksi. Nykyisinkin elävä viimeinen aidosti villi hevoslaji przewalskinhevonen on aina ruunihallakko, ja 1800-luvun lopussa sukupuuttoon kuollut tarpaani taas oli hiirakko eli mustapohjainen hallakko. Eri rotuja risteyttämällä kehitetty ”uusi tarpaani” on sekin miltei aina hiirakko. Heraldiikka
Vaakunaa suunniteltaessa tavoitteena on selkeys ja näkyvyys. Nyrkkisäännön mukaan vaakunan on oltava sellainen, että se on tunnistettavissa nuolenkantaman (200 m) päästä. Heraldiikan säännöt ovat syntyneet taistelukentän vaatimuksista, ja ne on opittu nopeasti elävän historian toiminnan kautta uudelleen - umpinaista, kasvot peittävää patakypärää käytettäessä on tärkeää kyetä erottamaan oma ja vastustaja yhdellä ainoalla vilkaisulla. Tärkein sääntö on tinktuurisääntö: ei väriä värin eikä metallia metallin viereen. Tämä siksi, että kaksi väriä muodostaa tumman ja yhtenäisen pinnan, ja tinktuureja on vaikeaa erottaa toisistaan; samoin kaksi metallia yhdessä muodostavat voimakkaasti heijastavan pinnan - tästä syystä liikennemerkeissä ei käytetä valkoista ja keltaista yhtäaikaisesti. Samoin voimakkaasti naturalistinen ja realistinen kuvaus on huonoa heraldiikkaa - naturalistisesti suunniteltua vaakunaa on mahdotonta hahmottaa yhdellä vilkaisulla, mikä voi taistelukentällä koitua kohtalokkaaksi. Lilja (heraldiikka)
Ranskanliljaa muistuttava koriste on ollut käytössä jo varhain. Sitä on käytetty johdonmukaisesti kuninkaallisena tunnuksena eri kulttuuriyhteisöissä, jotka ovat tulkinneet sen sisältöä omilla tavoillaan. Varhaisimpina nykyisen ranskanliljan kaltaisten tunnusten käyttäjinä pidetään kelttejä. Lilja (heraldiikka)
Heraldinen ranskanlilja on levinnyt laajalle. Monien sitä tunnuksissaan käyttävien maailman kaupunkien joukossa on myös niitä, joiden nimessä on lilja, esimerkiksi Ranskan Lille ja Suomen Liljendal. Se on niin ikään laajassa käytössä dynastioiden tunnuksena, ei vain aatelisperheiden, vaan se oli myös esimerkiksi Euroopassa keskiajalla vaikuttaneen Fuggerin pankkiirisuvun tunnus. Heraldiikan rappio
Elävän historian toiminta sekä liveroolipelit ovat nykypäivänä omalta osaltaan vaikuttaneet heraldiikan tuntemuksen uudelleenelpymiseen. Heraldiikan säännöt ovat peräisin taistelukentältä, ja ne ovat taistelukentän käytännön sanelemia. Tämä sama käytäntö, joka loi heraldiikan säännöt keskiajalla, on myös nykyaikana pakottanut alan harrastajat suunnittelemaan tunnuksensa ja kilpikuvionsa selkeiksi, yhdellä vilkaisulla erottuviksi ja näyttäviksi – nykypäivän patakypärä peittää käyttäjänsä kasvot aivan samalla tavoin kuin 1200-luvullakin, ja vaakunan on erotuttava tunnistettavasti yhdellä vilkaisulla nykyään aivan yhtä lailla kuin tuolloinkin – nuolenkantaman päähän. Heraldiikka
Saksalaiseen heraldiseen kulttuurialueeseen kuuluvat Saksan lisäksi vanha Böömi ja Unkari, Pohjoismaat ja Baltian maat sekä osin Puola ja Balkanin alue. Saksalaisen alueen erityispiirteet ovat lähinnä kilven ulkopuolella. Kypäränkoristetta käytetään erottelukeinona osoittamaan eri sukuhaaroja, joten se kuuluu kiinteästi vaakunakokonaisuuteen. Vaakunoita yhdistettäessä kilven reunoille nostetaan kantavaakunoiden kypärät koristeineen. Arvoastetta kypärä ei silti ilmaise. Kotka on alueelle tyypillinen tunnus. Alueen muista tunnuskuvioista osa on muualla harvinaisia, eikä niille välttämättä ole edes luontevia nimiä muilla kielillä. Punamustia väriyhdistelmiä, jotka monella alueella ovat heraldiikan värisääntöjen vastaisia, käytetään suhteellisen paljon. Heraldiikka
Elävän historian toiminta sekä liveroolipelit ovat nykypäivänä omalta osaltaan vaikuttaneet heraldiikan tuntemuksen uudelleenelpymiseen. Heraldiikan säännöt ja suunnittelu on nopeasti opittu uudelleen taistelukentän ja sen asettamien vaatimusten kautta. Septenaari
Septenaari () eli heptapodia (, ”seitsenjalkainen”) on runomittojen tyyppi, jossa säe koostuu seitsemästä runojalasta ja ylimääräisestä tavusta (hyperkataleksis). Nimitykset ovat peräisin antiikin kreikkalaisesta metriikasta ja roomalaisesta runoudesta. Mitta tunnetaan yleisimmin latinalaisperäisellä nimellään. Gustaf von Numers (heraldikko)
Näytelmäkirjailijana tunnettu Gustaf Adolf von Numers oli heraldikko Gustaf Herman von Numersin kaukainen sukulainen. Gustaf Hermanin isoisä ja Gustaf Adolfin isä olivat pikkuserkkuja. Grenoble
Nykyisessä Grenoblen logossa vanhaa heraldiikkaperinnettä ei ole noudatettu, vaan ruusut on aseteltu eri tavalla. Musta (heraldiikka)
Musta () on heraldinen tinktuuri ja yksi heraldiikassa tyypillisesti käytetyistä viidestä väristä. Se on saanut ranskan- ja englanninkielisen nimensä soopelista ("sable"). Ruusu (heraldiikka)
Heraldista ruusua kutsutaan joskus suomalaisissa arvomerkeissä virheellisesti ”ruusukkeeksi”. Oikea arvomerkin termi yli- ja esiupseereilla on heraldinen ruusu. (Sotilas- ja virkapukuohjesääntö 325 §, 2000, s. 67) Hopealuoti
Kielikuvissa hopealuoti soveltuu mihin tahansa suoraviivaiseen ratkaisuun, jonka saavuttaminen vaatii äärimmäistä tehokkuutta. Termiä yleensä käytetään silloin, kun jonkin uuden teknisen edistysaskeleen tai käytännön oletetaan ratkaisevan helposti pääosan sillä alueella vallitsevista ongelmista. Termi on saanut alkunsa kansantaruista. Perimätiedon mukaan vain hopealuotia käyttämällä käsiaseella on mahdollista torjua noitia, vampyyreitä tai hirviöitä. Kari K. Laurla
Kari Kalervi Laurla (27. heinäkuuta 1943 Helsinki – 10. helmikuuta 2006 Sysmä) oli Suomen tunnetuimpia heraldikkoja. Hän perusti 1970 Liehuvat värit -nimisen heraldiikkalehden ja suunnitteli lukuisia yhdistysten ja yhteisöjen tunnuksia ja lippuja. Hän oli vakaumukseltaan katolinen. Sininen (heraldiikka)
Sininen () on heraldinen tinktuuri ja yksi heraldiikassa tyypillisesti käytetyistä viidestä väristä. Sille ei ole määritetty tarkkaa väriarvoa, mutta se määritellään yleensä tummemmaksi siniseksi kuin bleu celeste (taivaansininen). Sitä kuvastaa vaakunoiden viivapiirroksissa vaakaviivoilla merkitty alue. Helladinen kulttuuri
Helladinen kulttuuri ja sitä välittömästi edeltäneet ja seuranneet ajat voidaan jakaa kausiin seuraavasti. Ajoitukset ovat summittaisia ja pyöristettyjä. Ne ovat myös osittain kiistanalaisia ja muuttuvat tutkimuksen edetessä ja uusien löytöjen myötä. Kirjainlyhenteitä käytetään englanninkielisessä ja tieteellisessä kirjallisuudessa: "EH", "Early Helladic" (varhaishelladinen kausi); "MH", "Middle Helladic" (keskihelladinen kausi); "LH", "Late Helladic" (myöhäishelladinen kausi). Bastardijänne
Bastardijänne on heraldiikan käsite. Vaakunassa se on merkki siitä, että kantaja on aviotonta syntyperää. Se on päällikkeenä oleva vastajänne, joka oli usein myös irtonainen, eli ei ulottunut kilven reunoihin. Bastardijännettä on käytetty lähinnä kuningassukujen heraldiikassa. Sitä ei käytetä modernissa heraldiikassa. Palkki (heraldiikka)
Palkki on heraldinen airutkuvio, joka kulkee kilven oikeasta yläkulmasta vasempaan alakulmaan. Tyypillisesti palkin leveys on noin kolmasosa koko kilven leveydestä. Selkeästi kavennettua palkkia kutsutaan jänteeksi, ja jos niitä on useita lähekkäin, niistä voidaan käyttää nimitystä tyyliin kaksois-/kolmoisjänne. Heraldiikan rappio
1800-luvulle tultaessa heraldiikka oli rapautunut tasolle, jota nykypäivänä heraldiikan harrastajat monesti pitävät pohjanoteerauksena. Kaikkien edellisten vuosisatojen rappeutumat kertautuivat ja nyt jo tinktuurisäännötkin unohdettiin kokonaan. Vaakunoihin ilmestyi toistuvasti kirjoitusta ja hyvinkin yksityiskohtaisesti piirrettyjä tunnuksia. Vaakunoihin liittyvä sosiaalisen statuksen merkitys oli synnyttänyt koostevaakunoita, joissa saattoi olla jopa 32 alkuperäisen vaakunan kilvet yhteen kolmasti nelijakoiseen kilpeen. Heraldiikan rappio oli niin syvä, että 1900-luvun alkupuolella heraldiikkaa ei pidetty enää lainkaan arvokkaana. Luokkayhteiskunnassa oli tärkeää omistaa vaakuna, mutta itse vaakunan visuaalisella ulosannilla ei ollut liiemmin merkitystä. Airutkuvio
Airutkuvioilla tarkoitetaan heraldiikassa tiettyjä vakiintuneita tapoja kuvioida vaakunakilpeä. Ne ovat geometrisia kuvioita ja ulottuvat kilven reunoihin asti. Heraldiset kuviot jaotellaan usein varsinaisiin airutkuvioihin, airutkuvioiden lähisukulaisiin, risteihin ja yleiskuvioihin. Suomessa airutkuviot sijoitetaan aina kilvelle, ei kilpeen. Ne ovat siis plastisessa vaakunassa kohokuvioita. Monessa muussa maassa airutkuvioita tai ainakin osaa niistä pidetään kilven jakoina. Lilja (heraldiikka)
Lilja on myös ollut osa sotilaallista symboliikkaa ja käytössä useiden eri organisaatioiden tunnuksena. 1900-luvulla sen omaksuivat myös useat partiolaisjärjestöt, jotka käyttävät sitä maailmanlaajuisesti tunnuksissaan. Arkkitehdit ja suunnittelijat ovat käyttäneet aiheenaan liljaa hyvinkin laajasti metalliteoksista aina kirjansidontaan saakka. Kristillisenä symbolina lilja on edustanut pyhää kolminaisuutta tai se on ikonografisesti liitetty arkkienkeli Gabrieliin ja Marian ilmestyksen yhteyteen. Näin lilja liittyy oleellisesti myös Neitsyt Mariaan. Tämä yhteys on tuonut liljan myös Turun vaakunaan: tuomiokirkko on pyhitetty alun perin hänelle.
Ilmaisu "Fleur de lis" tarkoittaa sananmukaisesti ranskasta käännettynä liljankukkaa. Ranskanliljan esikuvana pidetään yleisesti tyyliteltyä keltakurjenmiekkaa, joka kasvaa yleisenä Euroopan kosteikoissa, myös Suomessa. On kuitenkin huomattava, että "le lis" tarkoittaa ranskassa myös muita kuin "Liliaceae"-sukuun kuuluvia kasveja:
P.B. Gheusi antaa teoksessaan liljakuviolle sotaisemman alkuperän. Kyseessä on hänen mukaansa kelttien käyttämä kolmipäinen keihäänkärki (tai frankkien "Angon"). Tässä on selkeä yhtymäkohta Triesten kaupungin vaakunaan. Kuvio on kuitenkin vanhempi kuin Triesten vaakuna, ja tunnettu ympäri Eurooppaa. Kilpi (heraldiikka)
Muita heraldiikassa käytettyjä kilpimalleja ovat "paviisi", joka on alun perin maahan tuettu varsijousimiehen tai keihäsmiehen suojus, "hevosenpääkilpi", joka on hevoshaarniskan pääsuojuksen muotoinen, sekä "turnajaiskilpi" eli "tarssi" ("targa"), jota käytettiin turnajaisissa ja jotka olivat usein pultattuja kiinni haarniskaan. Espanjalainen kilpi puolestaan on alhaalta pyöreä, ja afrikkalainen kilpi puolestaan kalanrakon (vesica piscis) muotoinen. Horologia
Horologia (kreikan sanoista ὥρα, hora, 'hetki' ja -λογία 'oppi') on ajanmittaamisen tiede ja taide. Kellot, ajastimet ja kronometrit ovat esimerkkejä aikaa mittaavista työkaluista. Horologiaan kuuluu myös kellojen rakentamisen taito. Alan harjoittajaa kutsutaan horologiksi. Termi käsittää sekä esimerkiksi kellosepät että alan akateemiset harjoittajat, kuten horologian historioitsijat. Heraldiikka
Heraldiikan kulta-aika kesti kolme vuosisataa, 1200-luvun alusta 1400-luvun loppuun. Tuona aikana heraldinen suunnittelu ja sommittelu oli saavuttanut huippunsa: kuviot olivat yksinkertaisia, selkeitä ja näyttäviä. Suurin osa nykypäivän valtakunnan- ja kaupunginvaakunoista ovat tuolta ajalta. Suosituimpia kuvioita olivat erilaisten kilven jakojen ja airutkuvioiden ohella leijona, kotka, lilja, risti, miekka ja monet helposti tunnistettavat esineet tai olennot. Hirsi (heraldiikka)
Hirsi on heraldinen airutkuvio. Tyypillisesti hirren korkeus on noin kolmasosa kilven leveydestä. Selkeästi kavennettua hirttä kutsutaan vartaaksi, ja jos niitä on useita lähekkäin, niistä voidaan käyttää nimitystä tyyliin kaksois-/kolmoisvarras. Pursilippu
Merenkulkulaitoksen uudet käytännöt ja tiukentunut heraldinen tulkinta johtivat siihen, että noin vuonna 1913 alkanut "kansallisromanttisen epäheraldiikan" aikakausi eli tapa tehdä lippujen erikoismerkeistä kirjaintunnuksin varustettuja, murretuin värein toteutettuja liikemerkkimäisiä loppui ja alkoi uusi oikeaoppisen nykyheraldiikan aikakausi. Lähinnä tämä näkyy siinä, että värit ovat heraldisten ohjeiden mukaan viittä keskisävyistä pääväriä, väri ei saa olla värin eikä metalli metallin vieressä eikä kirjain- tai numerotunnuksia käytetä. Viimemainituista poikkeuksen muodostavat ne kirjain- ja numeromerkit, jotka voidaan kuvailla heraldisilla määreillä, esimerkiksi V-kirjain on yhtä kuin kaateinen polviorsi, T-kirjain lakiopaalu ja Y-kirjain haaruristi. Hernandiaceae
Hernandiaceae käsittää puu- ja liaanilajeja, joiden nivelten sisärakenteessa näkyy yksi lehtiaukko keskuslieriössä ja siitä lähtevät 3-9 johtojännettä, jotka kulkevat lehteen. Lehdet ovat enemmän tai vähemmän kourasuonisia. Kukat ovat hyvin vaihtelevia, tavallisesti neli- tai viisilukuisia, harvoin kolmilukuisia. Kehälehtiä on kolmesta kymmeneen, heteitä tavallisesti kolmesta viiteen, harvoin kuusi tai seitsemän. Kukass on tavallisesti mesiäinen. Sikiäin on kehänalainen, luotti kilpimäinen. Hedelmä on kuiva, joskus samara. Heraldiikan rappio
1500-luvulla ritarien merkitys taistelukentillä väheni ja heraldiikka siirtyi turnajaisiin. Tällöin perinne pysyi vielä melko puhtaana, mutta taistelukäytännöllisyys alkoi unohtua. Varsinainen rappio alkoi renessanssin ja barokin aikana, jolloin vaakunoihin alkoi ilmestyä erilaisia lisukkeita ja kilven paikka takan yläpuolella näkyi myös jalustan ja kilvenkannattajien mukaantulona. 1700-luvulla kilpi ei muistuttanut taistelukenttien suojavarustetta lainkaan, vaan enemmänkin koristeellisia peilin karmeja. Tällöin myös kilpeen alkoi ilmestyä epäheraldisia elementtejä. Suomen Kotiseutuliitto
Liiton tunnuksen on suunnitellut vuonna 1972 heraldikko Olof Eriksson. Tunnuksen kuusi heraldista linnaketta kuvaavat yhteiskunnan suunnitelmallista kehittämistä, johon kotiseututyö vaikuttaa. Keskellä oleva kukka kuvastaa luontoa ja sen suojelua.Kotiseututyön lähtökohdat on löydettävissä 1600-luvulta, jolloin Ruotsissa vuonna 1667 perustettu Antikviteettikollegio kokosi tietoja myös Suomen muinaismuistoista ja historiallisista paikoista. Perustan aatteelliselle kotiseututyölle loi vuonna 1831 perustettu Suomalaisen Kirjallisuuden Seura aloittamalla järjestelmällisen perinteen keruun. Herttua
Ruotsissa kuninkaan lapsille on ollut tapana myöntää herttuan tai herttuattaren arvonimiä. Tapa on lähtöisin jo Kustaa Vaasan ajalta ja on jatkunut näihin päiviin saakka, esimerkiksi Ruotsin prinsessa Madeleine on Hälsinglandin ja Gästriklandin herttuatar. Myös Ruotsin kruununprinsessa Victorian tytär Estelle on herttuatar. Samanlainen vanha tapa on myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Herttuan arvoon ei kuitenkaan nykyään liity mitään historiallisia erioikeuksia, vaan se on kuninkaan ja kuningattaren tavoin nimellinen aatelisarvo, joka käytännössä kertoo vain kantajansa luonnollisesta tai juridisesta lähisukulaisuudesta monarkkiin (nykyiseen, aiempaan tai tulevaan). Esimerkiksi Yhdistyneen kuningaskunnan kuningas Yrjö VI oli Yorkin herttua ennen valtaistuimelle nousuaan, veljensä kuningas Edvard VIII kruunusta luopumisen seurauksena. Tinktuurit
Värisävyjä ei ole tarkasti määrätty, mutta heraldiikassa käytettäväksi väriksi sopii parhaiten värin kirkas keskisävy. Mustavalkoisessa kuvallisessa esityksessä jokaiselle värille on varattu vakiintunut viivakuvaus eli skraffeeraus. Värien lisäksi vaakunassa voidaan käyttää myös vuorovärisyyttä ja damaskointia, joista kumpikaan ei ole väri vaan sen käyttöä. Varsinkin damaskointi, joka on eräänlaista kilven laajojen pintojen ornamenttimaista koristelua, tulee käyttää siten, ettei sitä voi sekoittaa skraffeeraukseen. Smaragdi
Smaragdi on silikaattimineraali beryllin vihreä värimuunnos. Se on jalokivi ja sitä käytetään korukivenä. Beryllien kemiallinen kaava on BeAlSiO. Smaragdin vihreä väri aiheutuu pienestä määrästä kromia ja joskus vanadiinia. Sen nimi on peräisin latinan sanasta "smaragdus", joka puolestaan tulee kreikan sanasta σμάραγδος ("smáragdos"). Arvokkaimpien smaragdien väri on puhtaan ruohon vihreä, mutta täysin puhtaat ja virheettömät smaragdit ovat harvinaisia. Oikean värinen sulkeumia täynnä oleva kivikin on arvokkaampi kuin puhdas mutta haalea kivi. Suomen Heraldinen Seura
Seura on heraldisten taiteilijoiden, tutkijoiden ja harrastajien yhteisö ja siinä on jäseniä noin 170. Se on mm. Tieteellisten Seurain Valtuuskunnan jäsen. Seuralla on merkittävä tehtävä heraldisen neuvonnan ja asiantuntijalausunnon antajana. Heraldiikka
Britteinsaarilla heraldiikka on yleispiirteiltään ranskalaisen kaltaista. Yksi selkeä ero on kuitenkin kypäränkoristeen käyttö: se voi olla irtonaisena kilven yläpuolella ilman kypärää nousten lakipunoksesta tai koristekruunusta. Sitä voidaan käyttää jopa pelkältään eräänlaisena tunnuksena. Kilpi on yleensä muodoltaan kolmiomainen, ja kypärän muoto ja sijoitus ilmoittavat suvun tai henkilön arvoasteen. Suosituimpia tunnuskuvioita ovat polviorret, ruusut, turkiskuvioinnit ja merenkulkuun liittyvät tunnukset. Lisäksi pääkuvioina käytetään paljon naturalistisia kuvia, jotka eivät sovi kovin hyvin heraldiikkaan. Skotlannissa on käytössä klaanipohjainen vaakunajärjestelmä, joka poikkeaa englantilaisesta. Sekä Englannissa että Skotlannissa heraldiikan perinteitä ja vaakunakulttuuria on valvottu julkisesti katkeamatta keskiajalta lähtien. Kupariaarrekulttuuri
Kupariaarrekulttuuri (engl. "Copper Hoard Culture") pääosin n. 1700-1200 eaa tarkoittaa tavallisesti Pohjois-Intiasta löydettyjä muinaisia hopea- ja kupariesineiden kokoelmia. Tunnetuimpia näistä ovat ihmisenmuotoiset kuparikuviot ja harppuunamaiset keihäänkärjet. Osa kupariaarteista on löydetty paikoista, joissa oli okralla värjättyä keramiikkaa. Hermetica
Toisin kuin jotkin gnostilaiset kirjoitukset ei "Hermetica" sisällä viittauksia juutalaisiin eikä kristillisiin teksteihin, ja tämä vaikuttaa tarkoitukselliselta. Tekstit sisältävät kuitenkin joitakin heijastumia Raamatun aiheista, mikä korostaa juutalaisten, kreikkalaisten ja egyptiläisten virtausten läheistä joskaan ei kitkatonta kosketusta hellenistisessä Aleksandriassa. Toisin kuin orfilainen kirjallisuus eivät "Hermetican" tekstit pyri selittämään kreikkalaista tarustoa. Kun tekstejä verrataan kaldealaisiin oraakkeleihin ja uusplatoniseen filosofiaan, eivät tekstit viittaa paljonkaan metafyysisen filosofian yksityiskohtiin vaan ne keskittyvät enemmänkin käytäntöön. Lilja (heraldiikka)
Ilmaisu Fleur de lis tunnetaan nykyisessä kirjoitusasussaan 1100-luvulta, variantti "lys" 1300-luvulta. Lys hävisi välillä käytöstä, mutta esiintyy uudelleen 1800-luvulla. Variantti "fleur de luce" on joskus ymmärretty merkitsemään ”valon kukkaa”, sillä latinan "lux, luc" tarkoittaa valoa. Kyseessä on kuitenkin pelkkä oikeinkirjoitusmuunnos, ei alkuperä. Timo Sajavaara
Sajavaara on osallistunut atomikerroskasvatusmenetelmän (engl. Atomic Layer Deposition, ALD) alalla eurooppalaiseen tiedeyhteistyöhön HERALD-ohjelman (Hooking together European research in Atomic Layer Deposition) puitteissa. Ohjelman tavoitteena on tiivistää eurooppalaista tutkimustyötä, edistää nuorten tutkijoiden uraa ja tehdä atomikerroskasvatusmenetelmää tunnetuksi. Heuristiikka
Heuristiikka (sana juontaa juurensa kreikan kielen ilmaisusta "heureka", ”löysin”) on kognitiivisen psykologian määrittelemä epäformaali menetelmä ongelmanratkaisuun. Etenkin rahoituksen käyttäytymistaloustieteellinen koulukunta on kiinnostunut yksilöiden heuristisista prosesseista sekä niiden soveltamisesta taloudellisten toimijoiden tehdessä päätöksiä epävarmuuden vallitessa (ks. Prospektiteoria). Sitä käytetään metodina, joka johtaa yleensä varsin nopeasti riittävän lähelle parasta mahdollista lopputulosta. Heuristiikkaa ovat esimerkiksi erilaiset nyrkkisäännöt, akateemiset arvaukset, intuitiiviset päätökset sekä niin sanottu "maalaisjärki". Kyseessä on valmiiden, etukäteen mietittyjen tai hankittujen ratkaisumallien soveltaminen ongelmanratkaisussa, sekä tietokoneohjelmissa että ihmismielessä. Yksinkertainen esimerkki heuristiikasta on niin sanottu ”yritys ja erehdys”: kun polkupyöräremontin aikana valitaan ruuvia laatikosta, niin sopivan kokoisen ruuvin löytämiseen ei yleensä käytetä mittareita eikä lajittelua, vaan yksinkertaisesti kokeillaan parhaalta näyttävää vaihtoehtoa ja tarvittaessa uusitaan yritys. Heuristiset prosessit ovat yksi määritelmä ongelmalle. Asia ei itsessään ole ongelma, mikäli se ei synnytä yksilössä heuristisia prosesseja. Näitä edellä mainittuja prosesseja ovat muun muassa ajatteluprosessin käynnistäminen, ylläpitäminen sekä säätely. Heuristiikkojen ja heurististen prosessien käytössä on suuria eroja yksilöiden välillä, etenkin verrattaessa ongelmaa ratkaisevien noviisien sekä eksperttien kognitiivisia kykyjä. Kaj Kajander
Kaj Kajander () oli suomalainen heraldikko, joka suunnitteli vaakunoita ja mitaleja. Hänen tuotantoonsa kuuluvat myös lukuisat liikemerkit, joita hän teki yrityksille kuten Algol, Ekokem ja Enso-Gutzeit. Hän oli yksi vuonna 1957 perustetun Suomen Heraldisen Seuran perustajajäsenistä. Heraldiikka
Renessanssin ja barokin aikana vaakunoihin alkoi ilmestyä erilaisia lisukkeita ja kilven paikka takan yläpuolella näkyi myös jalustan ja kilvenkannattajien mukaantulona. 1700-luvulla kilpi ei muistuttanut taistelukenttien suojavarustetta lainkaan, vaan enemmänkin koristeellisia peilin kehyksiä. Tällöin myös kilpeen alkoi ilmestyä epäheraldisia osia. Kulta (heraldiikka)
Kulta () on heraldinen tinktuuri ja toinen kahdesta heraldiikassa käytetystä metallista. Sitä kuvaamaan käytetään usein keltaista väriä, joskin vaakunaa maalattaessa saatetaan käyttää myös kultajauhetta tai lehtikultaa. Tinktuurit
Näihin väreihin rinnastetut heraldiset turkikset, joita alun perin lienee ollut vain kaksi, ovat vaakunoissa olleet vastineita todellisille kärpän- ja oravannahoille. Myöhemmin turkiksia on tullut heraldiikkaan useampiakin väri- ja muotomuunnoksia, mutta Suomeen niistä ei ole nimetty kuin muutama. Gustaf von Numers (heraldikko)
Aikanaan epävirallisena "valtionheraldikkonakin" pidetty von Numers oli Suomen heraldisen seuran ensimmäinen puheenjohtaja 1957–1964 ja valtion heraldisen toimikunnan jäsen 1969–1978. Hän sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1977. Sigillografia
Sigillografia eli sfragistiikka on historiantutkimuksen aputiede, jonka tutkimuskohteena ovat sinetit. Heraldiikka on usein keskeisessä asemassa tehtäessä päätelmiä, jotka koskevat sinettien tunnistamista ja ajoittamista. Hallakkoväri
Nykyään hallakko on lähinnä yhteisnimitys niin kutsuttujen hallakkovärien edustajille: rautiaspohjainen hallakko on rautiaanhallakko (myös punahallakko), ruunikkopohjainen on ruunihallakko ja mustapohjainen on hiirakko (joskus "harmaahallakko"). Sekä voikko- että hallakkogeeniset yksilöt ovat melko yleisiä esimerkiksi islannin- ja vuonohevosilla, ja vuonohevosharrastajat käyttävätkin lisäksi termejä "valkohallakko" (ruunivoikonhallakko, jonka geenit yhdessä vaalentavat rungostaan miltei valkoiseksi) ja "keltahallakko" (voikonhallakko). Mustapohjainen yhdistelmäväri tunnetaan voikonhiirakkona. Herttua
Herttua on maskuliininen, yleensä periytyvä aatelisarvo. Se voi viitata itsenäisen herttuakunnan hallitsijaan Manner-Euroopassa, korkeaan aatelisarvoon tai Britannian päärinarvoon (, ). Herttuan vaimo tai naispuolinen herttuakunnan hallitsija on herttuatar (engl. "duchess", saks. "Herzogin", ransk. "duchesse"). Heraldiikka
1800-luvun heraldiikkaa on pidetty myöhemmin heraldikkojen keskuudessa huonona aikana. Vaakunoissa oli usein kirjoitusta ja hyvinkin yksityiskohtaisesti piirrettyjä tunnuksia. Vaakunoihin liittyvä sosiaalisen statuksen merkitys oli synnyttänyt koostevaakunoita, joissa saattoi olla jopa kymmeniä alkuperäisen vaakunan kilpiä yhdessä kolmasti nelijakoisessa kilvessä. 1900-luvun alkupuolella heraldiikkaa ei arvostettu kovinkaan laajalti. Gustaf von Numers (heraldikko)
Gustaf Herman von Numers (31. heinäkuuta 1912 Kangasala – 21. toukokuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen heraldikko. Hän on suunnitellut suomalaisia kunnallisvaakunoita ja yhteisöjen tunnuksia. Hänet on palkittu Pro Finlandia -mitalilla. Numers oli ensimmäinen suomalainen, joka kutsuttiin Académie internationale d’héraldiquen jäseneksi. Ahti Hammar
Ahti Hammar () oli suomalainen taidemaalari ja 94 suomalaisen kunnan vaakunoita suunnitellut heraldikko. Hammar oli koulutukseltaan litografi ja yksi Suomen heraldisen seuran kahdestatoista perustajajäsenestä. Ruusu (heraldiikka)
Heraldinen ruusu on heraldiikassa esiintyvä yleensä viisilehtinen ruusukuvio. Ruusu on tunnettu Tudor-suvun tunnuksena. Se esiintyy myös muun muassa Lippen ruhtinashuoneen vaakunassa, Southamptonin vaakunassa ja Martti Lutherin sinetissä. Suomen vaakunassa on yhdeksän hopeista ruusua. 
Heraldinen ruusu on myös suomalaisen upseerin arvomerkki. Pieniä heraldisia ruusuja käyttävät maavoimissa vänrikit, luutnantit ja yliluutnantit sekä kapteenit. Suuremmat heraldiset ruusut puolestaan kuuluvat esiupseerien arvomerkkeihin: majureille, everstiluutnanteille ja eversteille. Prikaatikenraalien, kenraalimajureiden, kenraaliluutnanttien ja kenraalien tunnus on puolestaan leijona. Kypärä (heraldiikka)
Joskus etenkin tasavaltaisten valtioiden vaakunasta kypärä saattaa kokonaan puuttua kuten myös kypäränpeite ja lakipunos. Kypäränkoriste voi silti esiintyä ja joskus myös lakipunoskin. Joskus esiintyy pelkkä lakipunos ja kruunu. Tällaisia käytäntöjä pidetään jossain määrin rappiollisena heraldiikkana. Bleu celeste
Bleu celeste on harvinainen heraldinen tinktuuri, joka ei kuulu heraldiikassa tyypillisesti käytetyn viiden värin joukkoon. Se on vaaleampi kuin heraldiikassa tavallisesti käytetty sininen väri. "Bleu celeste" on tullut englantilaiseen heraldiikkaan maailmansotien aikaan, kun Britannian kuninkaalliset ilmavoimat tarvitsi taivaansinisen tunnuksen. Sille ei ole sovittua lyhennettä tai viivakuvausta. Heraldiikka
Heraldiikan säännöt ovat peräisin taistelukentältä, ja ne ovat taistelukentän käytännön sanelemia. Tämä heraldiikan säännöt keskiajalla luonut käytäntö pakotti tunnukset ja kilpikuviot selkeiksi, yhdellä vilkaisulla erottuviksi ja näyttäviksi – patakypärä peittää käyttäjänsä kasvot, ja vaakunan oli erotuttava tunnistettavasti yhdellä vilkaisulla nuolenkantaman päähän. Hirsi (heraldiikka)
Mikäli heraldinen kuvio on määritelty hirsittäiseksi, se on hirren suuntaisesti eli horisontaalisesti asetettu. Pieli
Pieli on heraldinen airutkuvio, jonka leveys on noin kolmannes kilven leveydestä, ja joka kulkee kilven oikeassa reunassa. Suomalainen heraldiikka ei tunne kavennettua pieltä. Kansallisarkisto
Kansallisarkisto toimii heraldisten kysymysten asiantuntijavirastona Suomessa. Se vahvistaa valtion, kuntien ja kirkon käyttämät heraldiset tunnukset sekä virastojen sinetit ja esimerkiksi huvialusten ja armeijan joukko-osastojen liput. Kansallisarkiston kirjasto toimii arkistotoimen, heraldiikan ja sigillografian erikoiskirjastona. Kansallisarkisto tarjoaa opastusta toimialaansa kuuluvissa asioissa niin yksityishenkilöille, yhteisöille kuin viranomaisillekin. Tavoitejohtaminen
Hierarkia on tässä ajattelussa kokonaisuutta koossa pitävä voima ja esimies-alaissuhde toteuttamisen väline. Hierarkian avulla on tarkoitus koota erikoistuneet osaset mielekkäiksi ja toimiviksi kokonaisuuksiksi ja ohjata niitä. Pursilippu
Vuonna 1890 senaatiki virallisti kyseisen pursiseurojen lippumallin varustettuna seuran kotiläänin tai -kaupungin vaakunalla, kun ruotsinkielinen Östra Nylands Segelförening oli aikonut ottaa seuralipukseen Ruotsin lipun. Vuonna 1913 alkoi käytäntö, jota sittemmin kutsuttiin epiteetillä "kansallisromanttinen epäheraldiikka". Läänin- ja kaupunginvaakunoita alettiin joko korvata omilla liikemerkkimäisillä kirjainlogoilla tai liittää vaakunaan kirjaintunnuksia. Tämä käytäntö loppui vasta uuden lippulain ja uusien heraldisten määräyksien astuttua voimaan vuonna 1983. Kilvenkannattaja
Kilvenkantajia on useimmiten yhteiskunnan ylimmillä arvoasteilla olevien, kuten hallitsijoiden, ruhtinaiden ja valtioiden, vaakunoissa. Onkin sanottu, että kilvenkannattajat kuuluvat vain tällaisiin vaakunoihin, mutta yleispätevää käytäntöä eri maiden heraldiikassa ei ole. Pohjoismaissa kilvenkannattajia on myös vapaaherrallisilla suvuilla ja Euroopassa yhteisöillä. Suomalaisessa heraldiikassa kilvenkannattajat eivät kuitenkaan kuulu porvaris- tai yhteisövaakunoihin. Kolkka
Kolkka on neliönmuotoinen, suunnilleen lakion korkuinen heraldinen airutkuvion sukuinen tunnus, joka sijaitsee kilven oikeassa yläkulmassa. Kooltaan se on pienempi kuin varsinainen neliö, joka täyttää kilvestä noin neljäsosan. Mikäli kolkka sijaitsee kilven vasemmassa yläkulmassa, sen nimitys on vasen kolkka. Hertta
Hertta voi tarkoittaa Sävelluokkahierarkia
Sävelluokkahierarkialla (myös tonaalinen hierarkia, engl. tonal hierarchy) tarkoitetaan länsimaisessa musiikissa asteikon tehojen merkittävyysjärjestystä toisiinsa nähden. Eri sointutehoilla on hierarkkisesti eri tehtävä musiikillisessa teoksessa. Tässä hierarkiassa merkittävin teho on toonika, joka samalla on myös asteikon stabiilein teho. Toonikan jälkeen hierarkiassa merkittävimmäksi nousevat kolmisoinnut muut sävelet (mediantti ja dominantti). Myös subdominanttitehoiset (etenkin IV aste) soinnut ovat hierarkiassa merkittäviä. . Ihmismielellä on taipumus järjestää asioita ja jäsentää ne vielä keskenään paremmuusjärjestykseen. Tämä hierarkia on muokkautunut eri aikakausien tyylikonventioiden ja estetiikan mukana sellaiseksi, kuin sen havaitsemme, eikä ole kulttuurisesti yksiselitteinen. Länsimaisessa musiikissa havaitaan tonaalinen keskus (toonika), jota pyritään ilmaisemaan usein sekä rytmisesti että melodisesti, etenkin sävellyksen alussa ja lopussa.. Gustaf von Numers (heraldikko)
Numers ei ollut koskaan päätoiminen taiteilija. Hän työskenteli teollisuuden palveluksessa, viimeksi Teollisuusvakuutus-yhtiön konttoripäällikkönä, ja oli heraldikkona itseoppinut. Hän oli kuitenkin yksi harvoja heraldiikkaan perehtyneitä suomalaisia taiteilijoita, kun Suomessa säädettiin vuonna 1949 laki kunnanvaakunoista. Niinpä von Numers sai suunniteltavakseen noin 150 kunnan vaakunat. Hänen aktiivisin kautensa sijoittui vuosiin 1952–1957. Numers suunnitteli myös puolustusvoimien päätunnuksen vuonna 1963, joukko-osastoliput kenttätykistölle, rannikkotykistölle, ilmavoimille ja laivastolle, useita sukujen, yhdistysten ja järjestöjen tunnuksia sekä Serafiimiritarikunnan jäseniltään edellyttämät henkilövaakunat presidentti J. K. Paasikivelle 1950 ja Urho Kekkoselle 1956. Hän myös kehitti vuonna 1950 havukoron. Kun Suomen Valkoisen Ruusun suurristin ketjuista poistettiin vuonna 1963 hakaristikuviot, von Numers suunnitteli niiden tilalle uudet havuristit, jotka perustuivat havukoroon. Tuomas Hyrsky
Tuomas Hyrsky on suomalainen heraldikko ja kunniamerkkiasiantuntija. Koulutukseltaan hän on kultaseppämestari ja taiteen lisensiaatti. Hän on myös partioheraldikko. Hiirakko
Hiirakko (lyh. hrkko, aiempi lyh. vm) on hevosen väritys, joka kuuluu hallakkoväreihin. Geneettisesti hiirakko on väriltään musta, mutta D-geenin (hallakkogeeni) vaikutuksesta väri on haalistunut lähinnä harmaaksi. Muiden hallakkovärien (ruunikkopohjainen ruunihallakko ja rautiaspohjainen punahallakko) tavoin hiirakko väri on yleisin alkukantaisilla hevosroduilla kuten islanninhevosilla. Hiippa
Hiippa (joissain yhteyksissä hiippalakki tai piippalakki) viittaa erilaisiin teräväpäisiin päähineisiin. Hiippaa käyttävät katolisen ja luterilaisen kirkon piispat, mistä tulee sana hiippakunta. Ortodoksipiispat käyttävät kruunua muistuttavaa mitraa. Bravais’n hila
Bravais’n hila on geometriassa ja kristallografiassa ääretön pistejoukko, jonka muodostavat ne avaruuden pisteet, joiden paikkavektorit ovat kolmiulotteisessa avaruudessa ovat muotoa
missä "a", "a" ja "a" ovat kolme erisuuntaista, lineaarisesti riippumatonta vektoria ja "n", "n" ja "n" mielivaltaisia kokonaislukuja. Tällaisten pisteiden paikkavektorien joukko on suljettu vektorien yhteen- ja vähennyslaskun suhteen, toisin sanoen kahden tähän joukkoon kuuluvan vektorin summa ja erotus kuuluvat myös tähän joukkoon. Bravais’n hila on saanut nimensä ranskalaisen fyysikko Auguste Bravais’n (1811–1863) mukaan, joka vuonna 1850 todisti, että on olemassa 14 mahdollista kidehilatyyppiä. Kruunausviitta
Kruunausviitta on heraldiikassa joko kilpeä tai täydellistä vaakunaa kilvenkannattajineen ympäröivä viitta. Se on yleensä punainen tai purppurainen ja kärpännahalla vuorattu. Sen laskostettua yläosaa pitää koossa arvokruunu, ja viitan molemmat kulmat on sidottu tupsunauhalla tyynymäiseksi mytyksi. Kruunausviittaa käytetään pääasiassa hallitsijoiden sekä itsenäisten ruhtinaiden vaakunoissa. Kruunausviitan ja arvokruunun välissä voi lisäksi olla kupumainen vaakunateltta. Kärki (heraldiikka)
Kärki on kolmionmuotoinen, pohjaltaan lähes koko kilven levyinen heraldinen airutkuvion sukuinen tunnus. Se ulottuu pystysuunnassa kilven reunasta reunaan, ja Suomen heraldiikassa sen suunta on ylöspäin. Vastaavaa alaspäin osoittavaa kuviota kutsutaan kumokärjeksi. Veksillologia
Veksillologia on lippuja käsittelevä tiede. Nimitys tulee muinaisessa Roomassa käytettyjen sotastandaarien lipuista nimeltä "vexillum". Veksillologia on heraldiikan läheistiede. Toisin kuin heraldiikassa, veksillologiassa ei yleensä käytetä metalleja väreinä ja värisäännöissä ollaan jonkin verran joustavampia. Carl-Alexander von Volborth
Von Volborth oli Académie Internationale d'Héraldiquen sekä useiden muiden heraldisten seurojen jäsen. Vuonna 1984 hänet palkittiin Gustaf von Numers -palkinnolla Helsingissä sukututkimuksen ja heraldiikan kuudennentoista kansainvälisen konferenssin yhteydessä.
Von Volborth oli yksi tärkeimmistä saksalaista heraldista kulttuurialuetta englanninkielisellä kielialueella edustaneista heraldikoista ja hänen opaskirjoillaan on näin ollen suomalaisessa heraldisessa perinteessä suurempi käyttöarvo kuin monilla muilla englanninkielisillä heraldiikan oppikirjoilla. Tyviö
Tyviö (vanhentuneelta nimitykseltään tyvikenttä) on heraldiikassa varsinainen airutkuvio, joka viittaa kilven alaosaan. Se ulottuu kilven reunasta reunaan ja käsittää vajaan kolmanneksen kilven alasta. Tyviön reuna ei ole aina tasainen, vaan se voi olla esimerkiksi aalto- tai sahakoroinen. Kilpi (heraldiikka)
Vaikka heraldiikassa kilpi on kaikkein keskeisin elementti, ei sen muotoa selitetä vaakunaselityksessä, vain sen tunnus. Kilven muodon saneli alun perin käytännöllisyys, sillä vaakunakilpiä käytettiin nimenomaan kilpenä, suojana taisteluissa. 1400-luvun jälkeen kilven muodosta tuli kuitenkin hiljalleen enemmän taiteellinen ja suunnittelullinen seikka. Oletusarvoisesti miehen kilpi on perinteisen 1200-luvun ritarinkilven muotoinen ja naisen joko vinoneliön muotoinen tai elliptinen, mutta nykyheraldiikassa sekä miehet että naiset käyttävät tavallisimmin oletusarvoisesti ritarinkilpeä. Heilurikello (tähdistö)
Heilurikello (lat. "Horologium, Horologii, Hor") on tähdistö eteläisellä tähtitaivaalla. Tämä pieni ja himmeätähtinen 
tähdistö ei näy Suomessa. Eräällä heilurikellon tähdistä, Iota Horologiilla, on eksoplaneetta. Alfa Horologiin, kirkkaimman tähden kirkkaus on vain 3,85. Heraldiikka
Puolassa vaakunajärjestelmä ja itse vaakunatkin poikkevat muista. Sama vaakuna on siellä käytössä jopa 200 suvulla, joilla ei muuten ole yhteyksiä. Vaakunoiden tunnuskuviot ovat puumerkkimäisiä tai puumerkkejä, ja niiden selittäminen tavallisella heraldisella sanastolla on vaikeaa. Puumerkkikuvioiden lisäksi suosittuja ovat hevosenkenkä, kuu ja tähdet.
Heraldiikkaa koskeva lainsäädäntö Suomessa: Kehä (heraldiikka)
Kehä on heraldinen ohuesta viivasta muodostuva airutkuvion sukuinen tunnus, joka kiertää vaakunakilven sen myötäisesti mutta kuitenkin selvästi sen reunoista erossa. Jos viivoja kulkee kaksi rinnakkain, kuvio on kaksoiskehä. Ruusut
Ruusu on ollut vuosisatojen ajan suosittu koristekasvi, lahjaesine ja symboli, ja ruusu on eräs merkittävimmistä kauppakukista. Se on myös yleinen kuva-aihe heraldiikassa. René Girard
Girardin mukaan mimeettiseen haluun perustuva inhimillinen kulttuuri vaatii uhreja. Hän tulkitsee antiikin myyttejä verhotuiksi ritualistisen väkivallan purkauksiksi. Uhraaminen on prosessi, jossa syntipukki joutuu yhteisön sisäisen väkivallan purkautumisväyläksi. Esimerkiksi länsimaisessa kulttuuriperinteessä "Kuningas Oidipus" ja Raamatun evankeliumit ovat Girardin mukaan verhottuja kertomuksia yhteisöväkivallan uhreista. Uhraamisen prosessi on tiedostumaton: uhraamisen hetkellä syntipukin syyllisyys uskotaan todeksi ja ylilyövä väkivalta oikeudenmukaiseksi. Uhri puhdistaa yhteisön sen sisäisistä konflikteista, ja juuri tästä juontuu Girardin mukaan myös tragedian katarttinen vaikutus. Kuollut uhri kohotetaan myyteissä jumalalliseen asemaan; näin peitetään tietoisuudelta yhteisön ja uskontojen keskiössä toimiva väkivaltainen yksiuhrimekanismi. Musta (heraldiikka)
Mustaa tinktuuria on aiemmin lähinnä runollisessa mielessä kutsuttu Saturnuksen ja timantin väriksi. Hevosenpää
Hevosenpää on aihe taiteessa ja heraldiikassa. Se esittää irrallista hevosen päätä. Se esiintyy monissa vaakunoissa, kuten Oripään vaakunassa ja New Jerseyn sinetissä. Taiteessa se on aiheena varsinkin primitiivisissä veistoksissa sekä surrealistisissa maalauksissa. Lilja (heraldiikka)
Kuten ylempänä on kerrottu, sana "lis" tarkoittaa ranskassa myös muita kuin liljakasveja. Sillä on myös merkitys, joka ei kuvaa kasvia, vaan liittyy ornamentin käyttöön: lis tarkoittaa ranskanliljan muotoista polttorautaa, jolla merkittiin eräistä rikoksista tuomittuja. Toimituksesta käytettiin verbiä "fleurdeliser". Verbin nykymerkitys on ainoastaan "orné de fleurs de lis" eli "ranskanliljoin koristeltu". Lerna
Myöhemmin antiikin aikana klassisella kaudella Lernaa pidettiin kreikkalaisessa mytologiassa nereidi-merenneitojen kotina ja paikkana, jossa Herakles surmasi Lernan Hydran. Tarustossa Hydra oli jättimäinen, yhdeksänpäinen vesikäärme, joka vainosi seudun soita, ja tämän surmaaminen oli toinen Herakleen urotöistä. Kertomus kuvaa mahdollisesti seudun asukkaiden taistelua alueen rämeiden kuivattamiseksi. Tällöin Hydran päät voivat viitata Lernan järveen laskeneisiin virtoihin, jotka piti padota ja katkaista. Heraldiikka
Aikaa tuliaseiden yleistymisen jälkeen on kutsuttu heraldiikan rappioksi. Ritarien merkitys taistelukentillä väheni ja heraldiikka siirtyi turnajaisiin. Taistelukäytännöllisyys ei ollut enää tärkeää. Lilja (heraldiikka)
Michel Pastoureaun mukaan ranskanliljan nykykäyttö kuvastaa toisinaan heraldisen perinteen jatkuvaa läsnäoloa arjessa, usein tietoisena valintana. Usein sitä käytetään myös vailla tietoa siitä, että näin pidennetään vuosisatoja vanhojen tunnusten ja merkkien ikää. Herttuakunta
Herttuakunta on herttuan tai herttuattaren hallitsema maa-alue, läänitys tai valtakunta. Euroopassa varsinkin ranskalaiset ja brittiläiset herttuakunnat ovat perinteisesti olleet epäitsenäisiä kuningaskunnan osia, kun taas saksankielisellä alueella ja Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa itsenäiset herttuakunnat olivat yleisempiä. Heraldiikka
Vaikka heraldiikka on yleiseurooppalainen ilmiö, on siinä kansallisia ja alueellisia erityispiirteitä. Perusperiaatteet ja heraldiikan keskiaikaiset perinteet ovat kaikkialla yhteiset, mutta vuosisatojen aikana maiden välille on muodostunut eroja. Ranskaa pidetään heraldiikan kehtona, ja sen sekä Keski-Euroopan läntisten maiden muodostamaa aluetta sanotaan leijona-alueeksi, koska leijona on alueen vaakunoissa yleinen tunnus. Lisäksi Ranskan vaakunoissa suositaan kultaa ja sinistä sekä etenkin liljakylvöisiä kenttiä. Airutkuvioiden valikoima alueella on runsas, ja siellä on käytössä myös sellaisia kuvioita, joita muiden alueiden vaakunoissa ei juuri näe. Vaakunakokonaisuuksissa arvokruunuja ja vaakunatelttoja käytetään melko usein. Vaakunaselitykset ovat hyvin täsmällisiä johtuen osin siitä, että niissä käytetty terminologia on alun perin juuri ranskankielistä. Harakointi
Harakointi tai harakoiminen on suomalaisessa kansanuskossa naisen sukupuolielimen paljastaminen kohteelle yliluonnollisena taikana esineen, karjan tai henkilön suojelemiseksi tai kiroamiseksi. Taikavoimasta, johon menettely perustuu, on käytetty nimitystä "naisen väki". Harakoinnista on edelleen kulttuurisia jälkiä useissa juhannustaioissa, joita tehdessä ollaan alasti. Harakoinniksi taikaa ovat kutsuneet suomalaiset, mutta jokseenkin vastaavia taikoja uskottiin myös muualla Euroopassa noitien tekevän. Muissa kielissä samasta menettelystä on käytetty nimitystä anasyrma. Suomenkielinen sana "harakointi" johtuu sanasta haara.