Milloin Suomessa väritettiin Senaatin kartastojen kopiot?
Senaatin kartastot
Senaatin kartastot ja Senaatin kartat ovat Venäjän pääesikunnan Suomen senaatille luovuttamia kopioita vuosina 1870–1907 valmistettujen venäläisten topografisten karttojen 1:21 000 alkuperäislehdistä. Suomessa nämä kopiot väritettiin vuosina 1885–1915, ja ne ovat nykyisin Kansallisarkistossa kahtena eri sarjana. Senaatin kartastot
Toinen sarja Suomeen saatuja valokuvajäljennöksiä jäi aluksi senaatin sotilastoimituskunnan haltuun, eikä sitä väritetty. Kun sotilastoimituskunta Bobrikoffin aikana lakkautettiin, kartat siirrettiin senaatin maataloustoimituskunnalle. Kartat saatuaan se halusi, että nekin väritetään, ja näin toimittiin. Värittäminen tapahtui Maanmittaushallituksessa vuosina 1904–1915. Mallina käytettiin aiemmin väritettyä Maanmittaushallituksen sarjaa, joten kartoille tulivat mukaan myös kaikki ne lisäykset. jotka Maanmittaushallituksen sarjaan oli tuohon mennessä tehty. Muutamaa ensimmäisinä väritettyä lehteä lukuun ottamatta värittämiseen käytettiin nyt värejä, joita Suomessa tavattiin käyttää kotimaisia pitäjänkarttoja väritettäessä eikä venäläisen värikoodin mukaisia värejä, vaan. Sen mukaisesti metsät jätettiin valkeiksi ja pellot väritettiin keltaisiksi. Suomen itsenäistyttyä maataloustoimituskunnan sarja siirrettiin perustetulle sotilaskarttalaitokselle, jolta ne periytyivät sotilaskarttalaitoksen toimintaa jatkaneelle puolustusvoimien topografikunnalle. Topografikunnalta kartat siirtyivät sittemmin Sota-arkistolle. Tämän sarjan karttoihin ei itsenäisyyden aikana tiettävästi enää tehty lisäyksiä. Senaatin kartastot
Aluksi Suomessa päätettiin värittää vain yksi saaduista sarjoista. Työ tehtiin käyttäen venäläisten väritystapaa, jossa muun muassa havumetsät olivat liilan väriset ja pellot valkeat. Väritystä hoitivat aluksi, vuosina 1885–1887, Helsingissä työskennelleet venäläiset sotilastopografit, ja sen jälkeen vuosina 1887–1910 Suomen Maanmittaushallitus. Karttoja väritettäessä niihin tehtiin korjauksia, lähinnä ajantasaistamista. Jos maanmittaushallituksessa tiedettiin, että uusi talo, junarata tai muuta oli jonnekin rakennettu, tieto lisättiin kartalle. Tietojen lisäilyä jatkettiin aina 1920-luvulle asti. Tämän johdosta kartat eivät erityisesti taajamien ja niiden ympäristöjen osalta ole luotettava lähde kertomaan olosuhteista kartan alkuperäisenä ilmestymisaikana. Samasta aineistosta tehty painettu 1:42 000 kartasto on tässä suhteessa luotettavampi.
Kallion kirjasto
Sörnäisten Kansankirjasto otettiin 1899 kaupungin haltuun ja se muuttui Helsingin kaupunginkirjaston Sörnäisten sivukirjastoksi. Vuonna 1904 kaupunginvaltuusto päätti rakennuttaa uuden talon, jossa olisi tilat sekä Sörnäisten sivukirjastolle että työväenopistolle. Suunnittelijaksi valittiin aluksi arkkitehti Waldemar Aspelin, joka kuitenkin vaihdettiin 1909 kaupunginarkkitehti Karl Hård af Segerstadiin. Samalla työväenopisto pudotettiin pois suunnitelmista ja talo varattiin pelkälle kirjastolle. Hård af Segerstadin suunnittelema kirjastotalo valmistui 1912 kaupunkikuvallisesti näyttävälle paikalle Porthaninkadun päähän. Rakennus sai viralliseksi nimekseen Kallion kirjasto 1913, kun uudessa kaupunginosajaossa syntyi Kallion kaupunginosa. Oskari Paatela teki kirjastoon lasimaalauksen vuonna 1923. Sergei Prokudin-Gorski
Prokudin-Gorski lähti Venäjältä vuonna 1918 ja asettui aluksi Norjaan, josta muutti myöhemmin Englantiin ja sieltä lopulta Ranskaan. Yhdysvaltain kongressin kirjasto hankki hänen kuvansa vuonna 1948 hänen perillisiltään. Kongressin kirjasto järjesti vuonna 2001 näyttelyn "The Empire that was Russia", jota varten lasilevyt skannattiin ja värikuvat tuotettiin digitaalisesti. Carl Nathanael af Klercker
Suomessa vuodesta 1776 työskennellyt af Klercker laati eteläisestä Suomesta laajan sotilaallisen rekognosointikartaston. Karttoja säilytetään Ruotsin Sota-arkistossa. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura julkaisi niistä vuonna 1989 karttoja näköispainoksina sisältävän "Kuninkaan kartaston Suomesta 1776–1805". Kuninkaan kartastoon liittyviä af Klerckerin johtamia suuria kartoitustöitä ovat myös vuonna 2009 Suomessa kirjana julkaistu "Kuninkaallinen merikartasto 1791–1796" Suomenlahden alueelta ja eteläisen suomen rekognosointikartoista johdetut tiekartat, jotka julkaistiin vuonna 2010 nimellä "Kuninkaan tiekartasto Suomesta 1790". Väinö Samuli Lahtinen
Vuonna 1931 valmistuneen Eduskuntatalon sisustukseen tilattiin aikansa tunnettujen suunnittelijoiden ja taiteilijoiden töitä. Eino Kaurialta tilattiin lukuisien muiden töiden ohella suunnitelma Eduskunnan vieraskirjan kansioksi. Kauria suunnitteli kansiossa käytettäväksi koivua hankalimmissa muodoissaan: visaa ja tuohta. Visakoivuisiin kansiin tehtiin tuohinauhasta upotus ja kannet yhdistettiin visakoivuisin saranoin. Tuohiseen kanteen hopeaseppä pakotti hopealangasta Suomen kartan silloisine lääninrajoineen. Aateliskirje
Suomen ja Pohjoismaiden vanhin tunnettu vaakunakirje on Ruotsin kuningas Eerik Pommerilaisen vuonna 1420 ahvenanmaalaiselle Björn Pålssonille myöntämä, josta on säilynyt kopio Ruotsin valtionarkistossa. Autonomian ajan Suomessa vaakunakirjeet korvattiin muodollisesti Venäjän keisarin antamalla asiakirjalla eli ns. aatelisdiplomilla ja erillisellä vaakunamaalauksella, jotka kuitenkin käytännössä täyttivät edelleen saman tehtävän ja olivat edellytyksinä Suomen ritarihuoneeseen introdusoinnille. Introdusointihakemukseen tuli vuoden 1869 ritarihuonejärjestyksen mukaan sisältyä aateloinnista todistavien asiakirjojen ohella vaakunamaalaus ja -selitys sekä kuitti Ritarihuonesalin seinälle ripustettavan vaakunan maksusta. Vaakunamaalaus oli ennen keisarin allekirjoitusta hyväksytettävä prokuraattorilla. Toisinaan tämä hylkäsi ensimmäisen ehdotuksen, jolloin oli laadittava uusi. Tuhannen markan seteli
Vuonna 1955 kaikki Suomen setelit uudistettiin täysin. Setelisarjan suunnitteli Tapio Wirkkala ja siinä kaikkien setelien koko oli 142 mm x 69 mm, minkä vuoksi sarjaa on kutsuttu dollarikokoiseksi (Yhdysvaltain dollarisetelien silloinen ja nykyinenkin koko on 156 mm x 66 mm). Sarja laskettiin liikkeelle vuonna 1956. Sarjaan sisältyi myös tuhannen markan seteli, joka nyt oli nimellisarvoltaan sarjan viidestä setelistä keskimmäinen. Sitä pienempiä olivat 100 ja 500 markan setelit, suurempia 5 000 ja 10 000 markan setelit. Tuhannen markan seteli on sävyltään vihertävänharmaa ja setelin etupuolella on Suomen tasavallan presidentti J. K. Paasikivi. Setelipaperissa on vesileima. Baretti
Ensimmäiset suomalaiset baretit jaettiin 1960-luvulla Laskuvarjojääkärikoulun henkilökunnalle ja varusmiehille. 1970-luvulla ne otettiin käyttöön Rannikkojääkärikoulussa ja Panssariprikaatissa vuonna 1983, jotka nauttivat tuolloin eliittiyksikköjen statuksesta. Barettien värit valittiin länsimaisen perinteen mukaisiksi: laskuvarjojääkäreille viininpunainen, rannikkojääkäreille vihreä ja panssarimiehille musta. Erityisesti rannikkojääkäreiden baretti seurasi läheisesti ruotsalaista ja anglosaksista esikuvaa. Senaatin kartastot
Maanmittaushallitus luovutti oman sarjansa Kansallisarkistolle 2000-luvulla. Sarja on sijoitettu kokoelmaksi "Maanmittaushallituksen historiallinen kartta-arkisto. Sarja Ib.* Senaatinkartasto". Sarjaan sisältyy varsinaisten senaatinkarttojen lisäksi sen jatkeeksi liitetyt painetut 1:42 000 ja 1:84 000 -kartat. Sarja on skannattu, ja kartat ovat Kansallisarkiston digitaaliarkistossa. Sarja on internetissä myös kaikki lehdet yhteen liitettynä kokonaisuutena, yhtenä suurena zoomattavana karttana. Suomen sisällissota
Suojeluskuntien johtoon kutsuttiin aiemmin Venäjän armeijassa 30 vuotta palvellut kenraaliluutnantti Carl Gustaf Emil Mannerheim, joka sai tehtäväkseen koota niistä maahan järjestysvallan. Suojeluskunnat julistettiin Suomen senaatin armeijaksi 25. tammikuuta 1918. Tähän punakaartit eivät alistuneet, ja ne olivat vahvistumassa Leninin Pietarista lupaaman aselastin myötä 26.–27. tammikuuta. Molemmat osapuolet aloittivat sodan luonteisen toiminnan Viipurissa ja muualla Karjalassa 17.–20. tammikuuta. 26. tammikuuta punakaartit ja työväen järjestyskaartit yhdistyivät Suomen Punaiseksi kaartiksi, ja sen joukot määrättiin liikekannalle 27. tammikuuta 1918 klo 23 lähtien. Etelä-Pohjanmaalla suojeluskunnat alkoivat kenraali Mannerheimin 25. tammikuuta antamalla käskyllä riisua venäläisiä varuskuntia aseista 28. tammikuuta 1918 yöstä alkaen. Suomen sisällissota oli syttynyt. Suomen markka
Blomstedt suunnitteli myös 1 markan setelistä uuden version vuonna 1916. Kuvitukseltaan se oli hyvin samantapainen kuin pennisetelit. Väreinä olivat ruskeankeltainen ja tummanruskea. Aino-taru
Gallen-Kallela maalasi Aino-tarusta kaksi versiota, joista ensimmäinen valmistui Pariisissa vuonna 1889 ja kuuluu nykyään Suomen Pankin kokoelmiin. Tullessaan Suomeen vuonna 1889 Aino-triptyykki herätti suurta innostusta. Kun Gallen-Kallelan ystävä ja useiden muotokuvien tilaaja professori Edvard Neovius osti taulun, päätti Suomen senaatti tilata siitä toisinnon. Suomen lippu
Suomen itsenäistymisen yhteydessä Suomen senaatti asetti lippukomitean 4. joulukuuta 1917. Komitean ehdotus valmistui neljässä päivässä. Senaatti hyväksyi komitean ehdotuksen, jossa esitettiin punakeltaista vaakunalippua eli leijonalippua Suomen valtiolipuksi. Senaatin esitys jätettiin eduskunnalle 5. tammikuuta 1918. Lehdistössä ja senaatissa asiasta keskusteltiin koko ajan hyvin aktiivisesti, ja vastakkain olivat jälleen punakeltaiset ja sinivalkoiset sekä leijonalipun ja ristilipun kannattajat. Minnesota State Capitol
Minnesota State Capitol on Yhdysvaltain Minnesotan osavaltion lainsäädäntörakennus Saint Paulissa. Rakennuksessa toimii Minnesotan osavaltioparlamentti ja siellä sijaitsee myös osavaltion kuvernöörin toimisto. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Cass Gilbert ja se rakennettiin vuosina 1896–1905. Se on järjestyksessään kolmas Minnesotan lainsäädäntörakennus: ensimmäinen tuhoutui tulipalossa vuonna 1881, ja vuonna 1883 valmistunut toinen lainsäädäntörakennus osoittautui liian pieneksi. Rakennuksen rakennustyöt maksoivat noin 4,5 miljoonaa sen aikaista Yhdysvaltain dollaria. Rakennus lisättiin Yhdysvaltain historiallisten kohteiden kansallisrekisteriin (National Register of Historic Places, NRHP) vuonna 1972. Punainen julistus
Tampereen raatihuoneen seinään kiinnitettiin vuonna 1955 kuvanveistäjä Sisko Petäjän suunnittelema graniittinen punaisen julistuksen muistolaatta. Vuonna 1985, jolloin suurlakosta tuli kuluneeksi 80 vuotta, järjestettiin keskustorilla tilaisuus, jossa taiteilijaprofessori Veikko Sinisalo luki julistuksen raatihuoneen parvekkelta. Julistuksen muistojuhlia on viimeksi pidetty vuosina 2005 ja 2015. Kansanedustaja Jukka Gustafsson teki satavuotisjuhlan johdosta Tampereen kaupunginvaltuustolle aloitteen jonkin Keskustorin osan nimeämisestä Punaisen julistuksen aukioksi, mutta ehdotusta ei toteutettu. Paasikiven III hallitus
Joulukuussa 1945 hallitus hyväksytti eduskunnalla pikavauhtia lain setelien vaihdosta, mikä merkitsi setelien leikkaamista kahtia vuoden 1946 alussa. Lain mukaan ne 500, 1 000 ja 5 000 markan setelit, jotka sillä hetkellä olivat kansalaisten hallussa, menettivät puolet arvostaan. Leikattujen setelien oikeat puoliskot oli luovutettava pankkeihin helmikuun 16. päivään mennessä, ja niistä annetun kuitin ilmoittama rahamäärä laskettiin pakkolainaksi valtiolle. Vasemmat puoliskot olivat edelleen käypää rahaa, mutta arvoltaan vain puolet alkuperäisestä. Laki ei kuitenkaan koskenut rahalaitoksiin talletettuja seteleitä. Tarkoituksena oli ennen kaikkea päästä käsiksi mustan pörssin keinottelijoiden ja veronkiertäjien pääomiin. Kokonaan uudet setelit otettiin käyttöön 16. helmikuuta 1946. Pääministerin sihteeri Toivo Heikkilä arveli muistelmissaan setelien leikkaamisen vaikuttaneen osaltaan SKDL:n tappioon vuoden 1948 eduskuntavaaleissa, koska hallitus sai toimenpiteen vuoksi tammikuun 1946 aikana paljon kiukkuista postia kansalaisilta, joiden käteisvarat menettivät äkkiä puolet arvostaan. Haukkujen esittäjinä olivat varsinkin Pohjois-Suomen metsätyöläiset ja niiden kohteena etenkin SKDL:n ministerit. Carta marina
Kartta julkaistiin painoteknisistä syistä yhdeksänä eri lehtenä. Kun kaikki yhdeksän palaa asetetaan oikeaan järjestykseen, syntyy noin 170x125 cm suuruinen karttalehti. Aikoinaan Carta marina oli maailman toiseksi suurin kartta. Kartan alkuperäisestä ensipainoksesta on säilynyt kaksi kappaletta. Toinen näistä on Münchenissä Bayerische Staatsbibliothekissa ja toinen Uppsalan yliopiston kirjastossa. Nämä alkuperäiset painokset ovat värittämättömiä ja vasta myöhempiin on lisätty väritys. Antoine du Pérac Lafréryn vuonna 1572 Roomassa valmistamasta muunnelmasta on säilynyt kymmenen kappaletta, joista yksi on Kansalliskirjaston kokoelmissa Helsingissä. Suomen kartoitus
Kaikista maanmittaustoimitusten kartoista on kaksi sarjaa. Niin sanottujen konseptien säilytyspaikkana on pääsääntöisesti Maanmittauslaitoksen arkisto Jyväskylässä, ja osan, lähinnä vanhimpien karttojen Maakunta-arkistot. Karttojen puhtaaksi piirretyt kopiot eli uudistukset ovat kansallisarkistossa Helsingissä, ja niitä koskeva uudistushakemisto sisältyy Kansallisarkiston digitaaliarkistoon, jonne myös itse karttojen tallentaminen aloitettiin vuoden 2010 aikana. Kunnoltaan konseptit ovat vaihtelevia, joskus erittäin huonoja, mutta voivat olla tietosisällöltään uudistuksia täydellisempiä. Uudistukset ovat yleensä hyväkuntoisia, mutta niiden tietosisältö voi joskus olla pelkistetympi kuin konsepteissa. Suomen kartasto
Menestys Venetsiassa rohkaisi suomalaisia maantieteilijöitä jatkamaan karttojen laatimista. Suomen maantieteellinen seura perustettiin 1888, jolloin kiinnitettiin huomiota siihen, että virallinen Suomen yleiskartta oli vanhentunut ja osittain virheellinen. Seuraavana vuonna yhdistys yhdisti voimansa Senaatin asettaman karttaverkon uudistuskomitean kanssa. Suomen maantieteellinen seura päätti myös osallistua Lontoon vuoden 1895 maantieteelliseen kongressiin. Suomalaiset kartat saivat sielläkin huomiota, ja jotkut ulkomaalaiset ehdottivat, että kartat pitäisi julkaista. Torikorttelit
Elefanttikorttelissa tehtiin korjaustyö, jossa aiemmin Sofiankadulla sijainneelle Helsingin kaupunginmuseolle valmistui näyttely- ja toimitilat korttelin pohjoisosan rakennuksiin: Remanderin, Falkmanin, Sederholmin ja Valkoisen Salin taloon sekä Katariinankatu 3:n kiinteistöön. Yleisötiloihin on sisäänkäynti sekä sisäpihalta Aleksanterinkadun puolelta Remanderin talon porttikäytävän kautta että Katariinankadun puolelta. Sederholmin talo säilyi jokseenkin entisellään "Lasten kaupunkina", museon uudet tilat sijaitsevat pääosin korttelin keskellä olevassa talossa kolmessa kerroksessa. Valkoisen Salin talo on valmistunut vuonna 1925 Remanderin ja Sederholmin talojen yhdistetylle tontille. Valkoinen Sali toimii "tapahtumakeitaana", jonka toiminnasta vastaa Helsingin kaupunkikulttuurissa pitkään vaikuttanut kollektiivi. Remanderin talon vuosina 1959–1962 rakennettu betoninen pihasiipi purettiin pois ja korvattiin uudisrakennuksella, joka hisseineen mahdollistaa esteettömän liikkumisen museon ja Valkoisen Salin tiloissa. Suomen Sukututkimusseura
Kun eduskuntatalo valmistui vuonna 1931, eduskunnan kirjasto muutti Säätytalosta eduskuntatalon yhteyteen. Vapautunut rakennus annettiin Tieteellisten seurojen käyttöön ja sen nimeksi tuli Tieteellisten seurain talo. Näin ollen sinne muutti myös Suomen Sukututkimusseura ja sen kirjasto. Uudet tilat Seura jakoi yhdessä Suomen Historiallisen Seuran ja Suomen kirkkohistoriallisen seuran kanssa, ja kolmella seuralla oli uusissa tiloissa yhteinen tilava kirjasto. Valtioneuvoston kanslia otti Säätytalon hallintaansa vuonna 1978 ja muutti sen edustuskäyttöön vuonna 1987, jolloin tiloissa yhdessä toimineet kolme seuraa muuttivat eri puolille Helsinkiä. Leimavero
Suomessa leimaveron perinnässä käytettiin 1800-luvulla erityistä valmiiksi leimattua paperia, jota nimitettiin karttapaperiksi. Suomeen perustettiin Karttapaperikonttori 19. toukokuuta 1816, jolloin annettiin Karttapaperi-Kontuorin Ohje-sääntö. Veron noustessa aiemmin valmistettuun käyttämättömään karttapaperiin määrättiin liimattavaksi karttamerkkejä uuden arvon saavuttamiseksi. Leimaveron nimenä 1800-luvulla oli karttasuostuntavero. Karttapaperikonttorista tehtiin 21. helmikuuta 1894 Suomen Leimakonttori. Tämän jälkeen alettiin käyttää nimitystä leimamerkki. Leimasuostunnasta eli leimasuostuntaverosta siirryttiin leimavero-nimitykseen ensimmäisen kerran 24. joulukuuta 1915 asetuksella, joka tuli voimaan vuoden 1916 ensimmäisenä päivänä. Postikortti
Suomessa alettiin painaa kuvakortteja 1880-luvulla, sitä ennen kortit olivat tulleet Ruotsista ja Saksasta. Korttien yleistyminen alkoi Suomessa kuitenkin vasta 1890-luvulla. Ulkomailla sotilaat alkoivat suosia postikortteja jo sodassa 1870-1872, mutta ensimmäinen maailmansota lisäsi edelleen postikorttien lähettelyä kotiin muun kenttäpostin ohessa. Valokuvaustekniikan kehittyminen näkyi myös postikorteissa. Postikortteihin saatettiin painaa esimerkiksi stereokuva, mutta kiiltokuva-aiheet sekä erilaiset valokuvat ja taidejäljennökset olivat suosittuja. Seiskarinkoira
Talvisodan edellä lokakuussa 1939 tehdyn Seiskarin ja muiden Suomenlahden ulkosaarten saarelaisten evakuoinnin yhteydessä valtaosa hyljekoirista jäi joko kotisaarilleen tai ammuttiin. Saarille jääneet nääntyivät vähitellen nälkään. Rotu harvinaistui ja hävisi 1950-luvulla hylkeenpyynnin vähetessä lähes kokonaan tai sekoittui muihin rotuihin. Yleensä se on väriltään musta tai ruskean eri sävyinen, tassuissa, hännänpäässä ja rinnassa saa olla valkoista. Alun perin Suomenlahden hyljekoirat olivat väriltään vaaleankirjavia mutta ennen 1800-luvulla tapahtunutta risteytymistä lähes valkoisia. Helsingin punakaarti
Mellakassa kuolleiden punakaartilaiset hautajaisista muodostui suuri poliittinen mielenosoitus, johon osallistui myös runsaasti venäläisiä vallankumouksellisia. Välikohtauksen seurauksena Suomen senaatti päätti kieltää molemmat kaartit jo 4. elokuuta pitämässään istunnossa. Sosialidemokraattinen puolue puolestaan lakkautti punakaartit oma-aloitteisesti Oulussa elokuun lopussa järjestetyssä puoluekokouksessa kiivaan keskustelun jälkeen. Helsingin punakaartin edustajana kokouksessa oli Jussi Tuominen, joka kannatti lakkauttamista myös itse. Hän kuitenkin vaati, että kokous myöntäisi punakaartien tehneen suuren palveluksen työväenasialle. Suomi – Isänmaa
IO pyrki puoluerekisteriin 1990-luvulla siinä onnistumatta. Tavoite ilmoitettiin jo vuonna 1993 jätetyssä yhdistysrekisterihakemuksessa, ja kortteja kerättiin aktiivisesti vuosina 1994–1995 ja 1999. Vuosituhannen alussa IO oli mukana "Sinivalkoinen puolue" -hankkeessa, johon osallistuivat myös Olavi Mäenpään Kansallinen Rintama ja Järviharjun IKL. Projektin epäonnistuttua Kuisma oli hetken Suomen Kansan Sinivalkoisten (ent. KR) puoluesihteeri, mutta hänet erotettiin toukokuussa 2002. Kuisman SNKY merkittiin puoluerekisteriin marraskuussa 2002. Liikennemerkit Suomessa
Useimmissa maissa varoitus- ja kieltomerkkien taustaväri on valkoinen, kun taas Suomessa ja muutamassa muussa maassa (esimerkiksi Ruotsissa) se on keltainen. Sopimus kuitenkin sallii tällaisen poikkeaman. Syy tälle poikkeamalle on se, että keltainen merkki näkyy lumisessa ympäristössä huomattavasti valkoista merkkiä paremmin. Suomen opastetauluissa on käytössä 1960-luvulla kehitetty kirjasintyyppi. Tiehallinnon tekemässä tutkimuksessa opastimien luettavuudesta todettiin vuonna 2005, että mikään yleisesti käytössä oleva kaupallinen kirjasintyyppi ei vastannut Tiehallinnon tyyppiä. Monissa suunnitteluohjelmistoissa tämä oli käytössä kuvaobjektina, ei tekstiobjektina. Suomen markka
Vuonna 1879 suunniteltiin uudet 50 ja 100 markan setelit, mutta ne otettiin käyttöön vasta seuraavalla vuosikymmenellä ja niihin painetut vuosiluvut ovat 1884 ja 1882. 50-markkasen suunnittelija on Nilaus Fristrup, osittain rahapajan johtaja A. F. Soldan. Kuva-aiheet ovat samantapaisia kuin muissa seteleissä, maisemakuvana on näkymä Viipurin ulkosatamasta Uuraansalmesta. Yleisväri on harmaa. 100 markan seteli on Soldanin luonnosten mukainen, yleismuodoltaan muiden setelien tyyppinen ja maisemakuvana on Helsinki nähtynä Eteläsataman edustan Luodolta. Setelin yleisväri on punainen. Senaatin oikeusosasto
Vuonna 1871 säädettiin, että senaatin vakinaiseen virkaan valittavalla tuli olla oikeustutkinto ja todistus venäjän kielen taidosta. Ylimääräiselle virkamiehelle riitti kameraalitutkinto. Suomen kielen osaamista vaadittiin vuodesta 1881 lähtien. Aleksanteri III (hallitsi 1881–1894) oli sitä mieltä, että senaatilta tuli hallitsijan päätettäväksi liian vähäpätöisiä juttuja. Siksi 1882 oikeusosastolle annettiin valta nimittää hovioikeuksien sihteerit ja kanneviskaalit. Vuonna 1885 oikeusosaston jäsenmääräksi tuli yksitoista (varapuheenjohtaja mukaan luettuna) eli sama kuin talousosastossa. Myöhemmin osastojen jäsenmäärä oli välillä taas erisuuri. Oikeusosasto ei saanut työmäärän kasvua vastaavaa lisäystä henkilökuntaansa, siksi sen oli pakko jättää pöytäkirjanpito kanslisteille ja kopisteille. Vasta 1885 perustettiin yhden uuden esittelijäsihteerin, protokollasihteerin ja kanslistin virat. Samalla kopistin virat lakkautettiin. Edellinen lisävirka oli saatu 1841. Suomen kartoitus
Jo osa sotilaskartoista 1700- ja 1800-luvuilla tehtiin lehtijakoisina. Tällaisia olivat muun muassa ruotsalaisen upseerin Carl Nathanael af Klerckerin johdolla tehdyt Ruotsin armeijan rekognosointikartat 1700-luvun lopulta ja 1800-luvun alusta, joita on julkaistu Suomessa kirjana nimellä "Kuninkaan kartaston Suomesta 1776-1805" vuonna 1989, Venäjän armeijan valmistamat Suomen sotilastopografiset kartat eli ns. Kalmbergin kartat 1:100 000 1850-luvulta, joita on 2000-luvulla julkaistu Internetissä Jyväskylän yliopiston julkaisuarkistossa ja Heikki Rantatupa Historialliset kartat -verkkopalvelussa, sekä Venäjän armeijan 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa Suomesta eversti Alexander Järnefeltin johdolla tekemät niin sanotut venäläiset topografikartat 1:21 000 ja 1:42 000, joita on 2000-luvulla julkaistu Internetissä Kansallisarkiston digitaaliarkistossa. Suomen lippu
Senaatin ehdotus joutui eduskunnassa ulkoasiainvaliokunnan käsiteltäväksi. Ensimmäinen käsittely 14. tammikuuta lykättiin 24. tammikuulle. Leijonalippu ei saanut täyttä kannatusta, joten äänestystuloksen 10–7 kautta päätettiin panna toimeen kilpailu lipusta. Asiaa valmisteleva lippujaosto kokoontui seuraavana päivänä ja päätti kilpailun rahapalkinnoista. Jaosto myös ehdotti, että Suomen väliaikaisena lippuna toukokuun 1. päivään asti olisi sinisestä ja valkoisesta vaakapalkista koostuva lippu. Ulkoasiainvaliokunnassa asia herätti seuraavana päivänä keskustelua ja väittelyä, mutta jaoston ehdotukset hyväksyttiin lopulta lähes täydellisinä. Valiokuntakäsittelyn kuitenkin keskeytti sisällissodan puhkeaminen 28. tammikuuta. Vaasan senaatti
Vaasan senaatti oli Suomen sisällissodan aikana Vaasassa toiminut Suomen hallitus, Suomen senaatti, 29. tammikuuta – 3. toukokuuta 1918, jolloin Vaasa oli siis käytännössä valkoisten pääkaupunki. Virallisen toimintansa Vaasassa senaatti aloitti helmikuun alussa 1918. Senaatin kartastot
Kummankin sarjan Suomen nykyistä aluetta kuvaava osuus on nykyisin Kansallisarkistossa. Neuvostoliitolle luovutettua Karjalankannasta kuvaavat karttalehdet kummastakin sarjasta luovutettiin rauhansopimuksen ehtojen mukaan Neuvostoliitolle. Niiden olinpaikasta ei ole varmaa tietoa, mutta todennäköistä on, että ne ovat Venäjän pääesikunnan hallussa eli samassa paikassa, jossa karttojen alkuperäispiirroksetkin ovat olleet alusta alkaen. Käännössarjakuva Suomessa
Ensimmäinen todellinen suomenkielinen sarjakuvajulkaisu on "Amerikkalainen kuvakirja" vuodelta 1904. Osakeyhtiö Minervan julkaisemassa 20-sivuisessa kirjasessa nähtiin ensi kerran yhdysvaltalaisia sanomalehtisarjakuvia Suomessa. Nimettömistä ja ilman tekijätietoja julkaistuista sarjoista nykyisin tunnetuin on "Kissalan pojat". 1910–1930-luvuilla Suomessa ilmestyi lehdissä satunnaisesti eri sarjoja. Vuonna 1929 "Uudessa Suomessa" alkoi ilmestyä "Bonzo", "Helsingin Sanomissa" "Felix Kissa" ja sanomalehti "Karjalassa" "Matti Mainio ja Jussi Juonio". George McManusin "Vihtori ja Klaara" aloitti "Uudessa Suomessa" 1930. "Mikki Hiiri" ilmestyi lyhyen aikaa "Aamulehdessä" vuonna 1930 ja myöhemmin "Helsingin Sanomissa". Pian suomalaisissa sanoma- ja aikakauslehdissä ilmestyi kymmenittäin amerikkalaisia sarjakuvia. Suosituimpia sarjoja ryhdyttiin 1930-luvulla kokoamaan myös omiksi julkaisuikseen, jotka enteilivät Yhdysvalloissa keksittyä sarjakuvalehtimuotoa. "Vihtori ja Klaara" -sarjoista koottiin useita albumeja, "Karjala" julkaisi kolme "Pikku Anni" -kokoelmaa ("Little Annie Rooney"). "Suomen Sosialidemokraatti" julkaisi "Helmi ja Heikki" -albumin 1936. Aikakauslehdissä ilmestyneestä Alex Raymondin jatkuvajuonisesta sarjasta "Iskevä Salama" (Flash Gordon) julkaistiin albumillinen seikkailuja 1938. Suomalainen rekisterikilpi
Vuosina 1922–1929 käytettiin valkopohjaisia rekisterikilpiä, mutta 1930- ja 1940-luvuilla parillisina vuosina rekisteröidyissä autoissa käytettiin mustapohjaisia kilpiä joissa teksti oli valkoisella fontilla, parittomina valkopohjaisia mustalla fontilla. Vuonna 1950 siirryttiin mustiin kilpiin valkoisilla kirjaimilla. Sen jälkeen rekisteritunnuksissa oli kaksi kirjainta, joista ensimmäinen oli läänitunnus, sekä enintään kolminumeroinen luku. Kutakin läänitunnuskirjainta kohti oli näin ollen käytettävissä noin 25 000 mahdollista rekisteritunnusta. Kun ne eivät enää riittäneet, otettiin useita väkirikkaita läänejä varten käyttöön toinen, lopulta kolmaskin tunnuskirjain. Helsingin kaupungilla oli oma tunnuskirjain. Helsingin korttelit
Helsingin asemakaavan 1812 laatinut Johan Albrecht Ehrenström toi korttelien nimeämisidean mukanaan Tukholmasta. Nimeäminen aloitettiin 1820. Eläinten ja kasvien mukaiset nimet annettiin vuosien 1820–1900 välisenä aikana tuolloin kaavoitetuille Kruununhaan, Kluuvin, Kaartinkaupungin, Kampin, Punavuoren, Ullanlinnan, Katajanokan ja Kaivopuiston kaupunginosiin kuuluville kortteleille lukuun ottamatta muutamia, joissa oli ainoastaan jokin huomattava julkinen rakennus; sellaiset nimettiin vain kyseisen rakennuksen mukaan (esimerkiksi kortteli 1 = Senaatin talo). Vuoden 1900 jälkeen nimiä ei uusien kaupunginosien kortteleille enää annettu ja vanhojakin lakattiin vähitellen käyttämästä. New Yorkin osavaltion lippu
New Yorkin lippu on New Yorkin osavaltion virallinen tunnus vaakunan ja sinetin ohella. Lippuun on kuvattu New Yorkin vaakuna sinisellä pohjalla. Vaakunallinen lippu otettiin käyttöön vuonna 1778. Vuonna 1901 lipun pohjaväri vaihdettiin vaaleanruskeasta siniseen. Yksityiskohtia myöten lipun nykyinen muoto otettiin käyttöön 1909. Osavaltion kuvernööri käyttää erillistä muotoa lipusta. Kuvernöörin lipussa on kulmissa valkoiset viisisakaraiset tähdet. Suomalainen rekisterikilpi
Suomen kuuluessa Euroopan unioniin on toukokuusta 2001 lähtien uusien kilpien vasempaan reunaan liitetty sininen kenttä, johon on sijoitettu EU:n tähtisymboli ja maatunnus. Tosin nykyäänkin voi saada vanhanmalliset EU-tunnuksettomat kilvet, mikäli omistaja erikseen pyytää sellaisia.Ensimmäisissä suomalaisajoneuvojen rekisterikilvissä vuosina 1922–1930 oli käytössä valkoiset konstruktivististyyliset kirjaimet ja numerot mustalla pohjalla. Merkit olivat kapeita, lihavia ja kulmikkaita. Vuosina 1931–1934 olivat käytössä art deco -⁠vaikutteiset kapeat ja korkeat merkit, kunnes vuonna 1935 otettiin käyttöön vielä nykyisinkin käytössä oleva rekisterikilpifontti. Pääsyynä sen käyttöön oli parempi luettavuus kaukaa ja liikkuvasta ajoneuvosta. Kirjaintyypin suunnittelijaa ei tiedetä eikä alkuperäispiirroksia ole säilynyt. Arvellaan, että kirjaimet olisi piirretty virkatyönä Helsingin vankilan rekisterikilpipajassa. Nykyiset kirjainten mallipiirrokset ovat peräisin 1970-luvulta. Niissä kukin merkki on piirretty 1:1-kokoon 73 millimetrin korkuisiksi. Kirjastoauto
Eduskunnassa esitettiin vuonna 1947 parin kirjastoauton käytön kokeilemista, ja seuraavalla vuosikymmenellä toimintaa oli Helsingin maalaiskunnan lisäksi Karjaalla, Munsalassa ja Nokialla. Kirjastoautoiksi rakennettuja autoja tuli vasta 1960-luvulla vuonna 1961 voimaan tulleen uuden kirjastolain myötä. Ensimmäisen varta vasten kirjastokäyttöön rakennettu kirjastoauto hankittiin Turkuun. Samainen auto on entisöity ja edelleen joissain yhteyksissä käytetty esiteltäessä kirjaston historiaa. Turkulaiset hankkivat kirjastoauton omilla varoillaan heti lain tultua voimaan vuonna 1961 ja pari vuotta tämän jälkeen kirjastoautot hankittiin valtion avustamina Lohjan maalaiskuntaan ja Urjalaan. Vuonna 1965 saatiin kirjastoautot Espooseen, Tammelaan ja Kangasalle, ja vuonna 1966 alkoi kirjastoautotoiminta Helsingissä ja Tampereella. Suomen markka
Vuonna 1918 Vaasan Osake-Pankki painoi Akseli Gallen-Kallelan suunnittelemia 25, 100 ja 500 markan seteleitä. Näitä tarvittiin, kun Suomen Pankin setelipaino oli punaisten hallussa ja valkoisten alueella tuli pulaa maksuvälineistä setelipainon puuttuessa. Setelien kuvitus oli erilainen kuin samaan aikaan käytössä olleessa Saarisen vuoden 1909 sarjassa. Setelien erikoisuutena oli, että molemmat puolet olivat samanlaiset lukuun ottamatta kieltä, joka toisella puolella on suomi ja toisella ruotsi. Tervikin kartano
Tervikin tammikuja on Suomen pisin. Nykyisen päärakennuksen kantaosa valmistui 1730-luvulla, keittiösiipi rakennettiin lähes sata vuotta myöhemmin. 1810-luvulla julkisivu muutettiin empiretyyliseksi ja mansardikatto purettiin 1800-luvun lopussa toisen asuinkerroksen tieltä. 1920-luvun remontti palautti julkisivun empiretyylin mukaiseksi. Kartano kuuluu Museoviraston määrittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Tervikin kartanomuseon säätiön omistuksessa oleva muotokuvakokoelma on Suomen suurin yksityinen muotokuvakokoelma. Suomen sisällissota
Senaatin edustajien Edvard Hjeltin ja Rafael Erichin 7. maaliskuuta 1918 Saksan keisarikunnan edustajien kanssa allekirjoittamat sopimukset, rauhansopimus ja siihen liittynyt kauppa- ja merenkulkusopimus sekä sotilasasioista senaatin tietämättä tehty salainen noottien vaihto sitoivat Suomen Saksaan supistaen maan itsenäisyyttä. Lisäksi saksalaiset ehdottivat kesäkuussa 1918 maiden välille sotilasliittoa. Saksalaissuuntaukseen liittyneet kiistat johtivat valkoisen kenraali Mannerheimin eroon 27. toukokuuta 1918. Tynkäeduskunta (111 edustajaa 200:sta) valitsi Suomen lipuksi punaisen leijonalipun sijasta siniristilipun. Vanhan lipun värin katsottiin liiaksi viittaavan sosialismiin. Paasikiven monarkistienemmistöisen senaatin esityksestä, ja myös Saksan painostuksen takia tynkäeduskunta valitsi lopulta Hessenin prinssi Friedrich Karlin Suomen kuninkaaksi 9. lokakuuta 1918. Kuningas ei kuitenkaan ehtinyt astua virallisesti valtaistuimelleen eikä Suomen kuningaskunta toteutunut käytännössä. Lokakuun kuninkaanvaalissa käytettiin hyväksi Ruotsin vallan ajalta peräisin ollutta vuoden 1772 hallitusmuotoa, joka oli ollut voimassa Suomen Suuriruhtinaskunnassa, ja jonka voimassaolosta maaliskuun 1917 vallankumouksen jälkeen kiisteltiin valtiomuototaistelun aikana vuonna 1918. Tasavaltalaisten näkemyksen mukaan Suomesta tehtiin tasavalta itsenäisyysjulistuksella 6. joulukuuta 1917, ja se tuli vain ”teknisesti” vahvistaa itsenäisen Suomen uudessa valtiomuodossa. Monarkistien mielestä itsenäisyysjulistuksessa oli hyväksytty vain ”tasavallan periaate”, ja vuoden 1918 sota muutti sekä maan sisäistä valta-asetelmaa että suhtautumista tasavaltaisuuteen kielteisemmäksi. He halusivat korvata vuoden 1772 kustavilaisen perustuslain modernimmalla monarkistisella valtiomuodolla. Graffiti Suomessa
Poliittisia iskulauseita on kuitenkin jo maalattu 1960-luvun lopulta asti. Biafran sodan aikana Helsingin Temppeliaukion kirkon perustuksiin maalattiin teksti "Biafra!" protestina kalliille kirkonrakentamiselle keskellä afrikkalaista nälänhätää. Jo 30 vuoden ajan on Helsingin Herttoniemessä, metroradan ja Itäväylän välissä näkynyt kallioon maalattu teksti "FNL", jolla tuettiin Pohjois-Vietnamin tukemaa Vietnamin vapautusjärjestöä. Tekstin päälle kirjoitettiin myöhemmin "ALAS", mutta se on vuosien varrella haalistunut pois. Myös muualla Suomessa vastaavanalaisia, kuten "Tue FNL:ää"-tekstejä oli jo 1970-luvun alkupuolelta asti. Kettu
Ketun värimuunnosta, hopeakettua, on tarhattu Suomessa turkiseläimenä vuodesta 1910. Siitä on myös muita värimuunnoksia. Sinikettu, yhtenä tarhatuimmasta ja arvokkaimmasta kettulajeista, on naalin värimuoto. Suomen markka
Setelien samankokoisuus ja toisiaan muistuttavat värit aiheuttivat valituksia, että seteleitä on vaikea erottaa toisistaan. Jo käyttöönottoa seuraavana vuonna 1956 Aarne Karjalainen laati 100 ja 500 markan seteleistä muutetut versiot. 100-markkasesta tuli pohjaväriltään ruskehtava keltainen, painatukset punaruskealla, ja seteli tuli käyttöön 1956. 500-markkasen väri muutettiin kirkkaahkoksi siniseksi, ja seteli tuli käyttöön 1957. Molempien setelien muotoilua muutettiin jonkin verran muutenkin, ja vaakunapuolesta tehtiin sekä suomen- että ruotsinkielinen. Suomen kaarti
Heinäkuussa 1829 opetuspataljoona yllättäen kutsuttiin osallistumaan keisarillisen henkikaartin harjoitusleiriin Krasnoje Seloon Pietarin lounaispuolelle. Tarkastettuaan pataljoonan 27. heinäkuuta keisari Nikolai I ilmoitti korottavansa sen Nuoren Kaartin arvoon. Seuraavana päivänä annetussa päiväkäskyssä pataljoonan uudeksi nimeksi ilmoitettiin "Henkikaartin Suomen Tarkk’ampujapataljoona" ja se liitettiin keisarillisen henkikaartin 2. jalkaväkidivisioonan 4. prikaatiin. Pataljoonan komentajana säilyi eversti Anders Edvard Ramsay. Vaikka pataljoona osana henkikaartia oli tämän jälkeen Venäjän tarkk’ampujapataljoonien tarkastajan alainen, se kuului samalla myös yhä Suomen kenraalikuvernöörin alaisuuteen, joka oli kaikkien Suomeen sijoitettujen joukkojen komentaja. Suomen kaartin menoista vastasi edelleen Suomen senaatti. Uuden nimen ja arvon myötä pataljoona sai omat univormut ja oman lipun, joka vihittiin 17. syyskuuta 1829.
Kaartin arvoon kohottamisen yhteydessä pataljoonan vahvuus lisättiin 600 mieheen. Samalla määrättiin, että siihen sai värvätä vain miehiä, jotka olivat vähintään viisi jalkaa ja 6,5 tuumaa (n. 168 cm) pitkiä. Helsingin opetuspataljoonalla oli ollut vakinaisessa palveluksessa vain kaksi upseeria: komentaja ja tämän adjutantti. Muut upseerit oli aina komennettu väliaikaisesti opetustehtäviin Suomen muista joukko-osastoista. Nyt Suomen kaarti sai 17 vakinaista upseeria. Edelleen määrättiin, että pataljoonaan oli otettava aliupseereiksi kaikki sotilasuralle haluavat suomalaiset aatelismiehet, mikäli he huolehtisivat itse omasta ylläpidostaan kunnes vakansseja avautuisi. Näin Suomen kaartista tuli nuorten aatelisten portti upseerinuralle. Vuonna 1829 annetussa käskykirjeessä pataljoonan komentokieleksi määrättiin venäjä aiemman ruotsin sijaan. Käskypäiväkirja ja kirjeenvaihto säilyivät kuitenkin ruotsinkielisinä koko kaartin toiminnan ajan, ja viimeisinä vuosina pidettiin rinnakkaista päiväkirjaa myös suomeksi. M100 (juna)
Junien näytöt olivat alkuun valkoisia, mutta ne vaihdettiin keltaisiin vuonna 1998, kun Vuosaaren haara otettiin käyttöön. Peruskorjauksen myötä junat saivat uudet sähköiset määränpäänäytöt, aikaisemmin ennen peruskorjausta länsipäässä oli tekstit "Kamppi" ja "Ruoholahti" sekä itäpäässä "Mellunmäki" ja "Vuosaari" (lisäksi aiemmin vuosina 1982–1998 "Itäkeskus" ja vuosina 1986–1989 "Kontula"). Ohjaamon ja matkustamon välillä oli myös aiemmin ikkuna, joka tosin peitettiin myöhemmin levyllä. Levy on maalattu valkoiseksi peruskorjatuissa M100-junissa. Prototyyppivaunuissa ohjaamon ja matkustamon välisten ikkunoiden reunat ovat näkyvillä. Gramota-arkisto
Vuonna 1931 apulaissisäministeri Niilo Solja vieraili Petsamossa ja toi arkiston mukanaan Helsinkiin, jossa sen sisältämät asiakirjat valokuvattiin ja tutkittiin. Arkisto palautettiin Suonikylään vuonna 1933. Talvisodan sytyttyä koltat evakuoitiin Tervolaan. Joulukuussa 1939 majuri Matti Tiitola lähetti arkiston kuriirin mukana Rovaniemelle, jossa sitä säilytettiin Lapin rajavartioston kassaholvissa aina Lapin sodan päättymiseen saakka. Koska koltat eivät sodan jälkeen päässeet palaamaan kotiseudulleen, luovutti majuri Tiitola asiakirjat silloiselle Valtionarkistolle (nykyinen Kansallisarkisto). Tammikuun valiokunta
Ajatus säätyvaliokunnan kokoontumisesta herätti pelkoa niin senaatissa kuin kansankin joukossa. Valiokunnalla pelättiin korvattavan itse valtiopäivät ja näin ollen sitä pidettiinkin perustuslakien vastaisena.
Valiokunnan koollekutsumisesta määrännyt niin sanottu huhtikuun manifesti allekirjoitettiin Pietarissa 10. huhtikuuta 1861 ja julkaistiin Suomessa 17. huhtikuuta. Tietyt, lähinnä liberaaleista sanomalehtimiehistä ja tilanomistajista muodostuneet piirit ryhtyivät välittömästi organisoimaan valiokuntaa vastaan suunnattua kansalaismielipiteen ilmausta saadakseen keisarin muuttamaan päätöstään. Tämän piirin johtoon asettui sittemmin ritarihuoneen ensimmäinen kreivi, Carl Magnus Creutz. Suunnitteilla oli kansalaiskokous tai -adressi. Suomen senaatti käsitteli valiokunta-asiaa 18. huhtikuuta, jolloin prokuraattori Carl Edvard Gadd ja senaattorit Cronstedt, Törnqvist, Federley, Furuhjelm ja Munck vaativat ilmoitettavaksi hallitsijlle menettelyn olevan perustuslainvastainen, mutta jäivät vähemmistöön. Henttaa
Henttaankartanon perustukset rakennettiin 1700-luvulla. Tämä punainen talo siirtyi 1900-luvun alussa SDP:n perustajalle, joka laajensi taloa ja rakennutti taloon yläkerran. Talo on Espoon kaupungin omistuksessa. Espoon omistuksessa olevan puolen alue kunnostettiin ja entisöitiin vuonna 2007. Toisessa osassa toimii Henttaan kyläkokous. Henttaan kentän vierellä on Henttaan kartanon vanhan saunan rauniot. Selkeen kartano
Selkeen kartanon nykyinen päärakennus on peräisin vuodelta 1786. Se on rakennettu Turun kaupunginarkkitehdin C.F. Schröderin laatimien everstin virkatalon mallipiirustusten mukaan. Rakennuksen ulkoasua on muutettu 1800-luvun lopun ja 1930-luvun korjauksissa. Pihapiiriin kuuluu myös kaksi sitä rajaavaa siipirakennusta, jotka on ilmeisesti rakennettu 1700–1800-lukujen vaihteessa. Päärakennusta on entisöity viimeksi vuonna 1980 ja sen pihapiirissä ovat myös muun muassa 1937 valmistunut vierastalo, 1939 rakennettu navetta sekä 1958 valmistunut saunarakennus. Kartanon puisto, josta avautuu näkymä alapuoliseen Mätikköjärven kulttuurimaisemaan, on pinta-alaltaan noin 3,5 hehtaaria. Kartellirekisteri
Kartellirekisteri oli Suomessa 1958–1964 pidetty virallinen luettelo, johon kartellivirasto merkitsi laatimansa selostukset yritysten ja elinkeinonharjoittajien tekemistä kilpailunrajoituksista. Kartellirekisteri korvattiin 1964 kilpailunrajoitusrekisterillä. Selostuksessa esitettiin kartellisopimusta, yksinoikeutta tai erikoisasemaa välittömästi koskevat seikat, ei kuitenkaan teknisiin kysymyksiin liittyviä ammattisalaisuuksia. Kalmbergin kartasto
Karttoja painettiin kahta eri versiota. Yhdessä painoksessa kartan pohjaväri oli metsien osalta vihreä. Pellot jätettiin valkoisiksi, suot viivoitettiin heikosti ja väritettiin laikuttaen ja järvet viivoitettiin vahvemmin. Asutuksesta merkittiin kartanot, talot ja torpat sekä erityiset rakennelmat kuten myllyt tai majakat. Pitäjän- ja lääninrajat merkittiin erikseen. Eri tietyyppien ja vesistöjen reittien laatu eroteltiin erilaisin viivoin.
Toisessa painoksessa metsien pohjaväri oli ruskea, mutta pellot, niityt, järvet ja rajat väritettiin käsin. Kartoissa ei esitetty korkeussuhteita tai vedenjakajia. Suomen sisällissota
Punaisten puolella nostettiin punainen lyhty Helsingin työväentalon torniin vallankumouksen alkamisen merkiksi 26. tammikuuta 1918 illalla klo 23. Siltasaarelle keskitetyt punakaartilaiset marssivat Pitkänsillan kautta keskustaan ja miehittivät puhelinkeskuksen, rautatieaseman ja lennättimen. Punakaarti otti Helsingin haltuunsa aamulla 28. tammikuuta. Kaikkiaan kuusi senaatin jäsentä siirtyi pääkaupungista Vaasaan, missä he jatkoivat hallituksen työskentelyä Vaasan senaattina. Senaatin puheenjohtaja (nyk. pääministeri) Pehr Evind Svinhufvud yritti matkustaa Helsingistä Vaasaan Venäjän laivaston lentokoneella, mutta suomalainen lentäjä ei saanut konetta toimimaan. Svinhufvud pääsi lopulta jäänmurtaja Tarmolla Tallinnaan ja sieltä Saksan ja Ruotsin kautta Pohjois-Suomeen. Osa senaattoreista ja porvarillisista poliitikoista, muun muassa K. J. Ståhlberg, Lauri Ingman ja Kyösti Kallio jäivät piileskelemään punaiseen Helsinkiin ”maan alle” aina saksalaisten saapumiseen saakka. Suomen kartasto
Suomen kartasto oli maailman ensimmäinen kansalliskartasto. Seuraavaksi ilmestyi Kanadan kansalliskartasto seitsemän vuotta myöhemmin. Vasta toisen maailmansodan jälkeen monet maailman valtioista ovat alkaneet tehostaa kansallista tiedonvälitystä ja painaa myös kansalliskartastoja. Suomen kartasto
Suomen kartaston julkaisemiselle alkusysäyksen antoi Venetsiassa vuonna 1881 pidetty maantieteellinen kongressi. Suomen Tiedeseura sai senaatilta määrärahan kongressiin osallistumiseen, ja Tilastollisen toimiston johtaja K. E. F. Ignatius valittiin valmistelemaan Suomen näyttelyä. Ignatius johti myös epävirallista maantieteellistä yhdistystä, ja hän ehdottikin, että yhdistys toimittaisi näyttelyyn karttoja. Suomella oli lopulta Venetsiassa esillä 27 karttaa ja 19 muuta teosta. Näyttelyn johto palkitsi kolme suomalaista karttaa parhaalla mahdollisella arvosanalla. Suomalainen rekisterikilpi
Vuonna 1972 kilpien vaihtopakosta lääniä vaihtaessa luovuttiin, mutta kotiläänin tunnuskirjain merkittiin kilpiin vielä pitkään tämän jälkeenkin. Samana vuonna otettiin käyttöön nykyisen malliset kolmekirjaimiset valkoiset kilvet mustalla tekstillä, jossa rekisteritunnukset ovat muotoa "XXX-NNN". Läänikohtaisesta kilpien jaosta luovuttiin kuitenkin täysin vasta vuonna 1989. Setälän senaatti
Setälän senaatti oli viimeinen Suomen suuriruhtinaskunnan senaatti. Se aloitti Tokoin senaatin pohjalta 8. syyskuuta 1917. Sitä on kutsuttu tynkäsenaatiksi, koska sosiaalidemokraattien edustajien lähdettyä Tokoin senaatista jäivät senaattiin Nuorsuomalaisesta puolueesta E. N. Setälä ja Rudolf Holsti (kamari- ja sosiaalitoimituskunnan vt. päällikkö), Suomalaisesta puolueesta Antti Tulenheimo (talousneuvoston jäsen ja oikeustoimituskunnan päällikkö) ja Allan Serlachius sekä Ruotsalaisesta puolueesta Leo Ehrnrooth (Kauppa- ja teollisuustoimituskunnan päällikkö). 17. syyskuuta tuli senaattiin Harald Åkerman, josta tuli kamaritoimituskunnan päällikkö (johtaen myös elintarvikeosastoa). Senaatin kartastot
Venäjän pääesikunta kartoitti vuosina 1870–1907 suurin piirtein linjan Pori–Käkisalmi eteläpuolisen Suomen mittakaavassa 1:21 000. Kartoituksen johtajina toimivat ansioituneet geodeetit, kenraalit Alexander Järnefelt vuosina 1870–1883, Axel Edvard Bonsdorff vuosina 1883–1903 ja Edvard Koverski vuosina 1904–1907. Heistä kaksi ensiksi mainittua olivat suomalaisia. Töiden tuloksena syntynyt alkuperäiskartasto väritettiin käsin, ja sitä säilytettiin pääesikunnassa Pietarissa. Aineiston perusteella valmistettiin painettu kartasto mittakaavassa 1:42 000. Vuonna 1884 Venäjän pääesikunta ja Suomen senaatti sopivat, että Suomen valtio osallistuu kartoituksen kustannuksiin ja saa vastineena kaksi valokuvatekniikalla tuotettua kopiota alkuperäiskartoista sekä lyhyeksi aikaa lainaksi alkuperäiskartat, jotta saadut kopiot voitaisiin niiden mukaisesti Suomessa värittää. Näin toimittiin. Lipun käyttö Suomessa
Todisteina Suomessa 1200- ja 1300-luvuilla käytetyistä ritarikulttuuriin liittyvistä lipuista ovat Suomen herttuan sinetit. Näissä sineteissä herttualla on käsissään peitsilippu, ja itse lipussa on tunnuksena herttuan sukuvaakuna. 1400-luvulla käytetyistä lipuista taas kertovat Suomen keskiaikaisiin kivikirkkoihin tehdyt kalkkimaalaukset, jotka esittävät laivoja lippujensa kera. Samanlaisia kalkkimaalauksia on myös muiden Pohjoismaiden vanhoissa kivikirkoissa. Suomen senaatti
Suomen senaatin toimintaa ohjasi sille annettu ohjesääntö. Alkuperäisen hallituskonseljin ohjesääntö annettiin elokuussa 1809, ja se oli voimassa osittain muutettuna vuoteen 1892 saakka. Uusi senaatin ohjesääntö annettiin 13. syyskuuta 1892, jolla korvattiin aiempi ohjesääntö. Serlachius-museo Gösta
Arkkitehti Jarl Eklundin suunnittelema kartano valmistui vuonna 1935 Göstan ja hänen puolisonsa Ruth Serlachiuksen edustuskodiksi Melasjärven rantaan. Rakennus edustaa ulkoisesti klassismia, jossa on vaikutteita englantilaisesta kartanoarkkitehtuurista. Sisätilat ovat 1930-luvun puhdaslinjaista funktionalismia. Talo ehti olla pariskunnan asuinkäytössä seitsemän vuotta ennen Gösta Serlachiuksen kuolemaa vuonna 1942. Gösta Serlachiuksen taidemuseo aloitti toimintansa kartanon alasaleissa vuonna 1945 seitsemäntenä taidemuseona Suomessa. Suomen markka
Laatuongelmat ja osin Venäjän harjoittamaan venäläistämispolitiikkaan liittyvät poliittiset syyt johtivat jo vuonna 1907 uuden setelisarjan suunnittelun aloittamiseen suunnittelukilpailun julistamisella. Kilpailuehdotuksia tuli 39, ja ensimmäisen palkinnon sai Edvard Elenius. Tätä tai muitakaan ehdotuksia ei kuitenkaan pidetty riittävän toteuttamiskelpoisina. Sen jälkeen ehdotuksia pyydettiin Akseli Gallen-Kallelalta ja Eliel Saariselta, joista vain jälkimmäinen jätti ehdotuksen ajoissa ja sai lopulta setelisarjan suunniteltavakseen. Seteleissä on vuosiluku 1909 ja ne laskettiin liikkeelle 1910–1913. Setelit ovat tyyliltään kansallisromanttisia ja sisältävät suomalaisia kuva-aiheita. Sarja on tyyliltään hyvin yhtenäinen ja kunkin setelin sommittelu hyvin symmetrinen. Seteleissä on yhdellä puolella Venäjän vaakuna, toisella Suomen. Setelit ovat mitoiltaan erikokoisia, 5 markan seteli pienin (110 mm × 66 mm), seuraavat aina 15 mm leveämpiä ja 9 mm korkeampia, ja 1 000 markan seteli suurin (200 mm × 120 mm).Kolikoihin tarvitun hopean menekin vuoksi päätettiin vuonna 1915 ottaa käyttöön väliaikaisesti markan seteli. Siitä tuli valkealle paperille punaisella painettu. Suomen vaakunaa ei ollut, koska se olisi kuulunut kääntöpuolelle, jolla ei ollut painatusta lainkaan. Tämänkin setelin suunnittelija oli luultavasti Saarinen. Setelin muotoilu sopi yhteen vuoden 1909 setelien kanssa, mutta oli perin yksinkertainen. Seteli olikin helppo väärentää. Valtioneuvoston linna
Kellotauluille tehtiin ensimmäinen perusteellinen huolto talvella 2010–2011. Ne irrotettiin ja purettiin osiin syyskuussa. Työstä vastasi kultaajamestari Raimo Snellman. Kellotaulu on empirekellojen tapaan jälleen musta, kuten alun perinkin, kun se välillä on ollut vaaleansininen. Reunuksessa on kunnostuksen jälkeen edelleen alkuperäinen kultaus, mutta osoittimet ja taulua kiertävät numerot on kullattu uudestaan. Kultaukseen kului 500 lehteä kultaa. Kultauksen arvioidaan kestävän 60 vuotta. Osoittimissa on oletettavasti valtiollisen kohteen vuoksi Venäjän kotkan siivet. Numerot olivat alkujaan pystyssä, mutta käännettiin vinoon ennen alkuperäistä asennusta. Senaatintorin puoleinen kellotaulu palautettiin paikalleen huhtikuussa 2011, pihan puoleinen kesäkuussa 2011. Suomen äänioikeuden historia
Vuonna 1955 tehty lainmuutos mahdollisti oteäänestyksen sairaaloissa, Suomen ulkomaisissa edustustoissa ja suomalaisissa laivoissa merellä. Oteäänestys korvattiin vuonna 1969 ennakkoäänestyksellä, joka 1972 määrättiin toimitettavaksi myös suljetuissa laitoksissa, kuten mielisairaaloissa, vankiloissa ja työlaitoksissa. Näin myös suljettujen laitosten asukkaat saivat tosiasiallisen äänioikeuden. Henkikirjojen korvaaminen uudella väestörekisterillä mahdollisti toisen vuoden 1972 lainmuutoksen, jolla annettiin äänioikeus valtiollisissa vaaleissa myös ulkomailla asuville Suomen kansalaisille. Tämä oli ensi kertaa käytössä vuoden 1975 eduskuntavaaleissa. Kunnallisvaalien äänioikeus laajennettiin 1976 koskemaan myös Suomessa vähintään kaksi vuotta asuneita muiden Pohjoismaiden kansalaisia ja 1991 kaikkia vähintään neljä vuotta maassa asuneita ulkomaalaisia. Vuonna 1995 kaikkien Euroopan unionin maiden sekä Islannin ja Norjan Suomessa asuvat kansalaiset saivat kunnallisen äänioikeuden samoilla ehdoilla kuin Suomen kansalaisetkin. Vuoden 1961 kirjastolaki
Suomen kunnallisilla kirjastoilla on ollut vuodesta 1928 lähtien oma kirjastolaki. Tuon ensimmäisen lain nimi oli Kansankirjasto-laki. Suomen eduskunta hyväksyi istunnossaan 13. marraskuuta 1945 hallitukselle suunnatun toivomuksen, joka johti vanhentuneen kansankirjastolain perusteelliseen uudistamiseen ja lopulta monien vaiheiden jälkeen vuoden 1961 kirjastolakiin. Tällä välin eduskunnan asettamat toimikunnat ja komiteat tekivät ehdotuksia ja lausuntoja kirjastoista. Ne ehdottivat ylhäältä johdettua yleisten (kunnallisten) kirjastojen tiukkaa järjestelmää, jossa kouluhallituksella olisi keskeinen asema. Näin ollen kirjastontarkastajat toimisivat kouluhallituksen alaisuudessa. Lakiehdotukseen sisältyi myös velvoitus kunnille ylläpitää yleistä kirjastoa, eli kirjastopakko. Lisäksi esimerkiksi kirjastohuoneiden minimipinta-alaa ehdotettiin. Osa ehdotuksista toteutui vuoden 1961 kirjastolaissa. Kuntia opetettiin 1950-luvulla hakemaan valtion apua oikein. Kirjastojen lukumäärä kasvoi nopeasti ja ongelmaksi muodostuivat lähinnä tilakysymykset. Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas
Kun Kiasman rakennustyöt aloitettiin vuonna 1996, työmaata kiertävä suoja-aita maalattiin vaaleanpunaiseksi taideopiskelijoiden toimesta. Aidan maalaus aiheutti kuohuntaa ja eräässä yleisönosastokirjoituksessa kirjoitettiin: ""Pinkin punaista niin lähelle Marskia. Röyhkeätä, Halusiko arvostelulautakunta ärsyttää, Mauton värivalinta, Vastoin ihmisyyden rakentamista"". Opetusministeriö rauhoitti keskustelun määräämällä Mannerheimin patsasta lähinnä olevan aitaosuuden maalattavan harmaaksi. CD-rekisterikilpi
CD-rekisterikilpi on diplomaattista koskemattomuutta nauttiville henkilöille (yleensä diplomaateille) myönnettävä auton rekisterikilpi. CD on lyhenne ranskan sanoista "corps diplomatique" (). Suomalaisissa CD-kilvissä pohjaväri on sininen; kirjaimet ja numerot ovat valkoiset. Alun perin maiden numerointi määräytyi sen mukaan, monentenako aakkosjärjestyksessä maan ranskankielinen nimi on Suomessa olevista suurlähetystöistä. Numerointi aloitettiin luvusta 10. (esimerkiksi "”Saksa”" = "”Allemagne”"). Myöhemmin Suomeen avatuille suurlähestystöille tai muille organisaatioille on annettu numero listan loppupäässä olevista vapaista numeroista. Suomen Punainen Kaarti
Suomen itsenäistymisen jälkeen 6. tammikuuta 1918 Helsingin työväen järjestyskaarti uudelleenorganisoitiin Helsingin punakaartiksi, joka samalla julistautui SDP:stä riippumattomaksi itsenäiseksi järjestöksi. Porvarillinen senaatti puolestaan julisti 25. tammikuuta suojeluskunnat hallituksen virallisiksi joukoiksi, mikä vasemmiston piirissä tulkittiin avoimeksi sodanjulistukseksi työväestöä vastaan. SDP:n puoluejohto oli tähän saakka vastustanut radikaalien työväen järjestyskaartien omavaltaisia toimia, mutta vuorokautta myöhemmin Helsingissä pidetyssä kokouksessa se lopulta päätti suostua vaatimuksiin vallankumouksen aloittamisesta säilyttääkseen työväenliikkeen yhtenäisyyden. Samalla eri puolilla maata toimineet työväen järjestyskaartit sekä Helsingin punakaarti yhdistettiin "Suomen Punaiseksi Kaartiksi", josta tuli 28. tammikuuta perustetun vallankumoushallituksen armeija. Senaatin oikeusosasto
Krimin sodan aikana suunniteltiin senaatin muuttoa turvallisempana pidettyyn Hämeenlinnaan. Heinäkuussa 1855 kaikki oli jo valmiina, mutta tilanteen rauhoituttua hankkeesta voitiin luopua. Vapaamielisen Aleksanteri II:n valtaistuimelle nousun myötä senaatista haluttiin tehdä hallitsijan tahdon toteuttaja. Merkittävä muutos tapahtui Pietarissa Suomen asioita hallitsijalle esittelevässä virkakunnassa. Vuosiksi 1857–1891 perustettiin valtiosihteerinviraston yhteyteen Suomen asiain komitea, jonka puheenjohtajana toimi ministerivaltiosihteeri. Suomen senaatti sai yhdessä kenraalikuvernöörin kanssa ehdottaa kahta komitean neljästä jäsenestä. Vuoden 1858 alusta alkaen senaatin varapuheenjohtajalle ja jäsenille annettiin senaattorin virkanimi. Senaattorit nimitettiin edelleen kolmeksi vuodeksi kerrallaan, mutta eron saaneiden turvaksi alettiin maksaa eläkettä, sillä nyt heidät vapautettiin nimityksen yhteydessä entisestä virastaan. Office of Strategic Services
CIA:n julkistamien tietojen mukaan OSS osti vuoden 1944 lopulla sisällöltään tuntemattomia (unidentified) Neuvostoliiton kryptografisia asiakirjoja Suomesta pois muuttaneilta Suomen armeijan sotilasarvoltaan upseeritasoisilta kryptoanalyytikoilta. OSS:n suorittama asiakirjojen ostaminen liittyi laajempaan Venona-projektiin. On esitetty, että OSS:n ostamaan materiaaliin olisi kuulunut osittain palanut koodikirja, jonka suomalaiset joukot olivat löytäneet Neuvostoliiton Petsamon konsulaatista kesäkuussa 1941. Karttaperhonen
Karttaperhosen ensimmäinen sukupolvi eli kevätsukupolvi on lennossa toukokuun lopulla ja kesäkuussa. Siihen kuuluvat yksilöt ovat pohjaväriltään kirkkaan oransseja. Siipien yläpinnalla on runsaasti mustista täplistä muodostuvaa kuviointia, ja mustan määrä lisääntyy siipien tyviä kohti. Etusiiven etureunassa on valkoiset täplät ja etenkin takasiiven takareunassa erottuu mustalla pohjalla sinisiä pilkkuja. Ensimmäisen sukupolven värimuodosta käytetään nimitystä "f. levana". Arkisto
Suomessa ei ennen vuotta 1816 ollut omaa keskusarkistoa, vain viranomaisten (hovioikeudet, lääninhallitukset ja tuomiokapituli) arkistoja. Ruotsin vallan aikana, vuoteen 1809 asti, kaikki keskeinen keskusarkistomateriaali siirrettiin Ruotsin keskusarkistoon. Sen jälkeen Venäjälle vuoteen 1816 asti, jolloin Senaatin arkisto perustettiin. Suomen sisällissota
Suomen sisällissota käytiin Suomen senaatin eli hallituksen ja sitä vastaan kapinoineen Suomen kansanvaltuuskunnan johtamien joukkojen välillä 27. tammikuuta – 15. toukokuuta 1918. Senaatin asevoimina olivat valkoiset joukot ja kansanvaltuuskunnan joukkoina Suomen Punainen Kaarti eli punaiset. Saksan keisarikunnan armeija tuki valkoisia valtaamalla Helsingin, Lahden ja muita eteläsuomalaisia kaupunkeja. Neuvosto-Venäjä tuki punaisia lahjoittamalla heille aseita. Kansallisarkisto
Vaikka senaatti pyrki 1880-luvulla karsimaan pysyvästi säilytettävää aineistoa, Valtionarkiston tilat senaatin rakennuksessa kävivät yhä ahtaammiksi. Arkistolla oli 1880-luvun alussa käytössään jo 16 huonetta sekä senaatin kirjastoksi tarkoitettu galleriasali. Hajanaisten tilojen valvominen oli vaikeaa, paloturvallisuus oli huono ja osassa tiloista oli kosteusvaurioita. Senaatti antoi vasta valtionarkistonhoitajaksi valitulle Hausenille tehtäväksi ryhtyä valmistelemaan varta vasten Valtionarkistolle suunnitellun rakennuksen pystyttämistä. Hausen sai rakennuksen poikkeuksellisuuden vuoksi valita vapaasti haluamansa arkkitehdin tekemään suunnitelmat. Hän päätyi Gustaf Nyströmiin, joka toimi Polyteknillisessä opistossa nuorempana rakennuskonstruktio-opin opettajana. Nyström matkusti senaatin myöntämällä stipendillä tutustumaan Ruotsin, Saksan, Englannin, Ranskan ja Itävallan arkistorakennuksiin kesällä 1884, minkä jälkeen hän aloitti suunnittelutyön. Luonnokset ja kustannusarvio valmistuivat toukokuussa 1885, ja keisari myönsi senaatin esityksestä heinäkuussa 1886 kustannusarvion mukaisesti varoja arkiston rakentamiseksi. Valtionarkistolle oli varattu valtion omistama kallioinen tyhjä tontti Helsingin Kruununhaassa, ja sinne alettiin tehdä arkiston perustuksia syksyllä 1886. Rakennustyöt päättyivät syksyllä 1890 ja katselmus toimitettiin 22. lokakuuta. Koiton talo
Ensimmäinen saneeraus taloon tehtiin vuonna 1929, jolloin juhlasalia pidennettiin ja näyttämöä suurennettiin rakennuksessa toimineen teatterin tarpeita varten. Korjaustöiden suunnittelusta vastasi arkkitehti Arvo Elo. Samalla talon väritystä ja koristemaalauksia uusittiin kuvanveistäjä Wäinö Aaltosen johdolla. 1930-luvulla seinän syvennyksessä ollut metallinen taideteos joutui äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen ilkivallan kohteeksi, mutta Aaltonen kiinnitti sen uudelleen entistä lujemmin. Jatkosodan aikana vuonna 1944 Koiton talo kärsi tuntuvia vaurioita ilmapommituksissa. 1950-luvulla valmistui lisäkerros, jonka suunnitteli arkkitehti Ilmari Ahonen ja myöhemmin 1960-luvulla vielä uusi mainostorni. Vuonna 1974 Museovirasto suojeli rakennuksen. Samalla vuosikymmenellä taloyhtiö ajautui pahoihin taloudellisiin vaikeuksiin, koska vuokria oli pidetty liian pieninä. Vuonna 1982 SKP myi enemmistöosuutensa talon osakkeista idänkauppaa käyneelle Fexima Oy:lle ja kolme vuotta myöhemmin omistajaksi tuli rakennusliike Haka. Vuonna 1985 Raittiusyhdistys Koitto muutti pois rakennuksesta ja taloa korotettiin arkkitehti Timo Viikarin suunnitelmien mukaan. Sisäpihalle puolestaan nousi uusi kaksikerroksinen siipirakennus ja samassa yhteydessä sisustusarkkitehti Kaisa Blomstedt muutti juhlasalin väritystä alkuperäisen mukaiseksi. NrI
NrI-sarjan raitiovaunuja varten HKL päätti suunnitella uuden värityksen. Perinteisestä vihreä-keltaisesta värityksestä poiketen vaunut maalattiin valmistuessaan puna-harmaiksi. Vuonna 1986 HKL kuitenkin päätti hylätä uuden värimallin, ja kaikki NrI-vaunut maalattiin perinteisiin vihreä-keltaisiin väreihin. Viimeinen puna-harmaa vaunu maalattiin vihreäksi vuonna 1995. Spurilan kartano
Spurila on rautakautinen muinaisjäännösalue, jonka vanhimmat hautalöydöt ajoittuvat vanhempaan roomalaiseen rautakauteen (0-200 jaa.) ja nuorimmat ristiretkiaikaan (1050–1150 jaa.). Alueelta on myös kivi- ja pronssikautisia asuinpaikkalöytöjä. Kalmisto on polttokenttäkalmisto, josta maan päälle on näkyvissä vain muutamia yksittäisiä hautarakenteita, kuten kivistä ladottu suorakaide ja kaksi pitkänomaista haudan merkkikiveä. Spurilan haudoista on löydetty Suomen vanhin värjätty tekstiilifragmentti ja joitakin oloissamme ainutlaatuisia esineitä, kuten Itämeren alueelta peräisin olevia kaularenkaita. Pelikortit
Suomessa pelikortteja on leimaverotettu vuosina 1842–1983. Tällöin yksi kortti piti varustaa veroleimalla. Jimmy Carter
Carter aloitti poliittisen uransa paikallisessa koulun johtokunnassa. Hän oli kaksi kautta Georgian osavaltion senaatissa 1960-luvulla. Carterin vuoden 1970 kampanja oli avoimen rasistinen, hänen kannattajansa jakoivat Ku Klux Klanin kokouksiin kortteja, joissa vastaehdokas, kuvernööri Carl Sanders, kuvattiin mustien koripalloilijoiden kanssa. Sanders oli kieltänyt George Wallacea esiintymästä Georgiassa, mutta Carter lupasi kutsua ensi töikseen Wallacen puhumaan Georgian parlamentille. Vuonna 1968 Sanders osallistui Martin Luther Kingin hautajaisiin, Carter kieltäytyi osallistumasta. Tultuaan valituksi kuvernööriksi Carter kuitenkin sanoi ensimmäisenä etelän viranhaltijana rotusyrjinnän ajan olevan ohi. Vielä 15 vuotta aiemmin moisen mielipiteen esittäminen olisi merkinnyt poliittisen uran loppua Georgiassa. Carter oli kuvernöörinä 1971–1975, mutta hävisi seuraavat vaalit. Louhisaaren kartano
Pirunkamarin seinät on verhoiltu 1700-luvulta olevin pellavatapetein, joihin on maalattu erilaisia koriste- ja maisemamaalauksia. Rokokootyylisissä tapeteissa on kuvattu muun muassa puistomaisemaa ja metsästysaiheita ja myös satyyrinpää, josta huone on saanut nimensä. Maalaukset on tehty eri aikoina, ja osaa niistä on korjailtu päällemaalauksin. Huoneen alkuperäisestä käyttötarkoituksesta ei ole säilynyt tietoa ja asiakirjoista on päätelty, että se on saattanut olla 1830-luvulla jaettu kahtia vierashuoneeksi ja herrainhuoneeksi. Michigan State Capitol
Lainsäädäntörakennuksen vaaleahko kupoli maalattiin myöhemmin kirkkaanvalkoiseksi. Vuonna 1989 aloitettiin laajat entisöintityöt, ja ne saatiin päätökseen vuonna 1992. Entisöintitöissä muun muassa kupoli sai takaisin alkuperäisen värityksensä. 25. tammikuuta vuonna 1971 rakennus lisättiin Yhdysvaltain historiallisten kohteiden kansallisrekisteriin ja 7. lokakuuta vuonna 1992 siitä tehtiin kansallishistoriallinen maamerkki. Suomen markka
Vuonna 1877 tapahtui siirtyminen kultakantaan, minkä vuoksi 5 ja 10 markan seteleistä tehtiin uudet versiot. Ne olivat muutoin jokseenkin samankaltaiset kuin edeltäjänsä, mutta arvo hopeassa oli vaihdettu arvoon kullassa. Seteleihin painettu vuosiluku on 1878. 5 markan setelin yleisväri on sininen, 10 markan setelin punainen. Lisäksi käyttöön tuli 500 markan seteli, jonka suunnittelija oli saksalainen Ferdinand Klimsch. Sen kuva-aiheina ovat ornamentiikan, vaakunan ja tekstien lisäksi Pohjolan luonto: maaseutumaisema, laulujoutsen, merikotka, hirvi, karhu, mehiläinen ja vanamo. Yleisväri on kellanruskea. Suomen kartoitus
Vuosina 1841-1873 julkaistu "Suomen yleiskartta 1:400 000" laadittiin Murdochin ensimmäiseen projektioon, joka on kartioprojektio. Venäläiset topografikarttat mittakaavassa 1:42 000 laadittiin polyedriprojektion kaltaiseen projektioon, jonka tarkkaa matemaattista perustaa ei tunneta. Itsenäistymisen jälkeiset suomalaiset maastokartat laadittiin aluksi polyedriprojektioon.
Vuonna 1927 ryhdyttiin polyedriprojektion sijaan käyttämään Gauss-Krüger-projektiota. Vuodesta 1970 tuli käyttöön Kartastokoordinaattijärjestelmä "KKJ", jonka senkin projektio oli Gauss-Krüger. Perus- ja maastokartat laadittiin tähän projektioon vuoteen 2005 asti. Perus- ja maastokartat laadittiin kolmen asteen levyisissä projektiokaistoissa. Pienimittakaavaisempien karttojen osalta ratkaisut vaihtelivat. Esimerkiksi Suomen Tiekartta laadittiin aluksi siten, että itäisten lehtien keskimeridiaani oli 27 astetta itäistä pituutta ja läntisten lehtien 24 astetta. Vuonna 1980 siirryttiin kaikilla lehdillä käyttämään keskimeridiaanina 27 astetta. Hietaniemen kirkko
Kirkkoa korjattiin vuosina 1930–1931 ja myös 1943–1945, jolloin se sai sähkölämmityksen. Vuosina 1967–1973 toteutettiin perusteellinen kunnostus arkkitehti Bertil Franklinin suunnitelmien mukaan. Korjauksessa pyrittiin palauttamaan sekä kirkon ulkopuoli että sisätilat alkuperäiseen ulkoasuun. Ulkolaudoitus uusittiin ja kirkko maalattiin jälleen punaiseksi. Sisäpuolella seinien ja katon puuverhouksista ja ovista poistettiin vanhat käsittelyt. Saarnastuoli siirrettiin alkuperäiselle paikalleen ja myös kuoriaita palautettiin alkuperäiseen muotoon erilliseksi saarnastuolista. Kirkkoon tehtiin uudet ovelliset penkkirivit. Saarnastuolin, kuoriaidan, alttarin kaiteen, alttaritaulun kehyksen ja lehterin kaiteen alkuperäiset maalaukset palautettiin. Myös kattomaalaus alttarin yläpuolella palautettiin. Alttaritauluksi vaihdettiin oululaisen Johan Gustav Hedmanin vuonna 1826 maalaama teos. Alttaritaulun päällä on ”Usko, toivo ja rakkaus” aiheinen koriste ja taulun sivuilla kerubikoristeet, jotka kaikki ovat peräisin kirkkoon hankituista uruista. Malminkartanon rautatieasema
Asematunnelin betoniseinään tehtiin vuonna 1982 Suomen ensimmäinen taiteellinen graffiti. Graffiti syntyi yhteistyössä Helsingin kaupungin liikennelaitoksen ja nuorisoasiainkeskuksen kanssa. Graffititaiteilijoita oli yhteensä 40, ja he maalasivat tunnelin molemmat 400-metriset seinät yhden viikonlopun aikana. Vuonna 2004 graffiti poistettiin, sillä Helsingin kaupungin Stop töhryille -projektin mukaan myös aikoinaan laillisesti tehdyt graffitit on poistettava, koska niiden väitetään lisäävän myös laittomien graffitien määrää. Tilalle maalattiin keltaisia lamppuja sinisellä pohjalla, jotka on myös pyyhitty myöhemmin pois. Karl Gustaf Ekebom
Ekebomilla oli hankkeelleen suomalaisen yhteiskunnan ja sen senaatin hiljainen tuki. Suomalaiset merenkulkijat kaipasivat parempia karttoja, kuin mitä Venäjän sotilaat olisivat heille suoneet. Vuonna 1880 Ekebom anoi Suomen senaatilta rahallista avustusta karttojensa julkaisemiseen. Senaatti päätti avustuksen antaa, mutta päätti samalla kuitenkin ensin kysyä Venäjän meriministeriön kantaa. Vastauksena Venäjän meriministeri, suuramiraali ja keisari Aleksanteri II:n veli, suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitš ilmoitti, että merikarttojen julkaisemista ei pitäisi lainkaan sallia yksityisille. Tässä vaiheessa Ekebomin kartat olivat kuitenkin jo kirjakaupoissa. Kaartin kasarmi
Suomen kaarti lakkautettiin vuonna 1905 ja sen jälkeen kasarmi oli venäläisen sotaväen käytössä Suomen itsenäistymiseen asti. Vuodesta 1918 siellä toimi Suomen valkoinen kaarti. Helsingin suurpommitusten aikana helmikuussa 1944 rakennus tuhoutui lähes täysin, ainoastaan sen seinät jäivät jäljelle. Rakennuksen kohtalo oli sotien jälkeen kiistan kohde, mutta lopulta vuonna 1954 päätettiin aloittaa jälleenrakennustyöt, ja rakentaa Engelin suunnittelema rakennus entiselleen. Rakennustyöt valmistuivat vuonna 1956, jolloin puolustusministeriö muutti tiloihin. Jälleenrakennustöitä johti arkkitehti Aulis Blomstedt. Nykyinen rakennus on itse asiassa 1950-luvun virastotalo Engelin suunnittelemien ulkoseinien sisällä. Alkuperäinen Fabianinkadun puoleinen siipi purettiin sotien jälkeen. Korttelia täydennysrakennettiin 1950-luvun lopussa järjestetyn suunnittelukilpailun pohjalta Viljo Revellin ja Heikki Castrénin suunnittelemilla moderneilla toimistorakennuksilla. Pääesikunnan rakennukset Fabianinkadun puolella valmistuivat 1961 ja 1965 ja viimeisenä korttelin keskellä oleva ruokala 1968. Suomenruotsalaisten lippu
Punainen keltaristilippu on saattanut olla käytössä jo 1500-luvulla yhdessä Suomen leijonavaakunan kanssa. Nykyisessä muodossaan lippu perustuu Suomen senaatin lippuvaliokunnan kauppalippuehdotukseen 1917. Ehdotuksessa oli yhdeksän valkoista ruusua vasemmassa yläkulmassa. Siniristilipun valinnan jälkeen punakeltalipun suosio hiipui hiljalleen suomenruotsalaisten keskuudessa 1970-luvulle asti, jolloin sen käyttö oli lähes kokonaan lakannut. 2000-luvulla lipun suosiota on yritetty palauttaa. Suomen markka
Vuoden 1945 sarjasta viiden setelin malli oli vuodelta 1922, ja kokonaisuudistusta tarvittiin. Jo vuonna 1946 julistettiin suunnittelukilpailu, jonka voitti taiteilija Tapio Wirkkala. Erinäisten vaiheiden jälkeen uusi setelisarja tuli käyttöön kuitenkin vasta 1955. Kaikista seteleistä tuli saman kokoisia (142 mm × 69 mm), joka säilyi markkasetelien kokona aina euron tuloon asti eli lähes 50 vuotta. Rahan arvon heikennyttyä alle 100 markan arvoisia seteleitä ei enää tarvittu. Uudessa setelisarjassa tekstit olivat yhdellä puolella vain suomeksi, toisella vain ruotsiksi Suomen markka
Vuonna 1963 tapahtuneen rahauudistuksen myötä käyttöön otettu setelisarja perustui jo vuodesta 1955 käytössä olleisiin, Tapio Wirkkalan suunnittelemiin seteleihin. 1970-luvun puoliväliin tultaessa vuoden 1963 sarjan setelit olivat menettäneet jo puolet ostovoimastaan, joten sarjaa täydennettiin ottamalla käyttöön vuonna 1975 500 markan seteli. Sarjojen kuva-aiheet olivat seuraavat:Viimeisen, vuodelta 1986 peräisin olevan ja sen jälkeen vielä yksityiskohdiltaan uudistetun sarjan etusivut ovat pääosin Torsten Ekströmin ja takasivut Erik Bruunin suunnittelemat. Sarja oli graafiselta tyyliltään ja väritykseltään täysin erityyppinen kuin edeltävä sarja; setelien ulkomitat kuitenkin pysyivät samoina kuin ne olivat olleet vuodesta 1955, 142 mm × 69 mm (sarjan kaikki nimellisarvot samankokoisia). Vuoden 1986 sarjan eri nimellisarvot eivät tulleet kaikki yhtä aikaa käyttöön, vaan vuosina 1986, 1987 ja 1993 (alla tarkemmin nimellisarvoittain). Seteleiden aiheet:Sarjaan luonnosteltiin myös viidentuhannen markan seteli, joka olisi voitu ottaa käyttöön inflaation niin vaatiessa. Setelin henkilökuvana olisi ollut Mikael Agricola ja taustapuolella olisi ainakin Erik Bruunin yhden luonnoksen mukaan mahdollisesti ollut kuvattuna Turun tuomiokirkko. Käyttöönottotarvetta ei kuitenkaan tullut siihen mennessä, kun Suomi liittyi euroon. Sienivärjäys
Sienivärjäys alkoi kasvattaa suosiotaan uudelleen vasta vuonna 1974, jolloin yhdysvaltalainen Miriam Rice julkaisi teoksen "Let's Try Mushrooms for Color". Carla ja Erik Sundströmin "Färga med svampar" vuodelta 1982 on uraa uurtava merkkiteos, ja se on suomennettukin. Nykyään sienivärjäysohjeita on internetissä. Senaatin kartastot
Kartoituksen päämaja oli Helsingissä vuosina 1870–1888. Tuona aikana laadittujen karttojen nimistö on latinalaisilla aakkosilla eli suomeksi tai ruotsiksi. Vuonna 1888 päämaja siirrettiin Pietariin, jonka jälkeen laadittujen karttojen nimistö on venäläisillä aakkosilla. Painettujen karttojen nimistö on muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta aina venäjäksi. Suomen lippu
Kankaiset värimallit kuitenkin haalistuivat vuosikymmenien kuluessa. Asiaan oli kiinnitetty huomiota jo 1950-luvun lopulla, kun uusi lippukomitea aloitti työnsä. Uusi säädös asiasta annettiin vasta syksyllä 1993, ja siinä lipun värit määriteltiin kolmen värijärjestelmän avulla. CIE:n suositusten mukaisina suureina CIE:n standardivalolähdettä D65 käytettäessä ja mitattuna spektrofotometrilla (Minolta CM-1000), jonka optinen geometria on d/2° (diffuusi valaistus, heijastus mitattu kahden asteen kulmassa näytteen normaalin suhteen), värisävyt ovat seuraavat: Wredeby
Kartanon merkittävin hetki Suomen historiassa koitti elokuussa 1917, jolloin siellä laadittiin luonnos Suomen uudeksi hallitusmuodoksi. Kartanon isäntä R. A. Wrede oli jäsenenä K. J. Ståhlbergin johtamassa komiteassa, jonka tehtävänä oli valmistella uusi hallitusmuoto. Kesähelteiden aikana Wrede kutsui ensin Ståhlbergin ja sitten sosiaalidemokraatteja komiteassa edustaneen Anton Kotosen luokseen, jolloin kolme miestä laativat esityksen, josta tuli komiteamietinnön pohja. Vuonna 1977 Kymenlaakson maakuntaliitto hankki paikallisen Marttapiiriliiton ehdotuksesta Wredebyhyn kivilohkareeseen kiinnitetyn muistolaatan, jossa lukee: ""Kaarlo Juho Ståhlberg, Rabbe Axel Wrede ja Anton Kotonen laativat kesällä 1917 Anjalassa lakiehdotuksen Suomen hallitusmuodoksi. Tämä laatta kiinnitettiin Suomen itsenäisyyden juhlavuonna 1977"". Voudintilit
Voudintilejä kutsutaan myös "siniseksi sarjaksi". Alkuperäiset asiakirjat nimittäin sidottiin 1800-luvun jälkipuolella uudestaan yhdenmukaisiin vaaleansinisiin pahvikansiin. Alkuperäiset pergamenttikannet irrotettiin tileistä ja ne muodostavat nykyisin Kansalliskirjaston Fragmenta membranea -kokoelman. Tintti Afrikassa
Alkuperäinen versio sisälsi 110 sivua ja oli kokonaan mustavalkoinen. Sarjakuva sai nykyisen julkaisuasunsa vuonna 1946, kun se piirrettiin Hergén studiolla uudelleen. Tuolloin myös sivuja vähennettiin 62:een, jotta sarjakuva pystyttiin värittämään. Myös paljon kyseenalaista ajankuvaa poistettiin tai muutettiin sopivammaksi. Esimerkiksi kohtaus, jossa Tintti opettaa kongolaisille lapsille Belgian historiaa on muutettu uudessa versiossa matematiikkan oppitunniksi. Myöhemmin "Tintti Afrikassa" -albumia on arvosteltu kolonialististen ja rasististen asenteiden esittämisestä. Suomennoksen on julkaissut Otava vuonna 1978. Suomalainen rekisterikilpi
Suomeen rekisteröidyissä autoissa on vuodesta 1972 lähtien ollut pääsääntöisesti käytössä valkopohjaiset rekisterikilvet, joissa on kolme kirjainta ja kolme numeroa. Vuoteen 1989 asti kilven ensimmäinen kirjain oli niin sanottu läänitunnus, joka määräytyi sen mukaan, missä auton omistaja asui, tosin jo vuonna 1972 luovuttiin kilpien vaihtopakosta asuinlääniä vaihtaessa. Liisankatu
Liisankatu 1:een valmistuivat Evert Lagerspetzin suunnittelemat Uudenmaan tarkk'ampujapataljoonan punatiiliset kasarmit vuonna 1882. Niiden paikalla oli sijainnut paroni Otto Wilhelm Klinckowströmin palatsi, jonka hän oli rakennuttanut saman vuosisadan alussa. Nykyisin kasarmin tiloissa toimii Sotamuseo sekä Maanpuolustuskorkeakoulun kirjasto ja strategian laitos. Liisankatu 13:ssa entisessä Svenska Lyceumin kiinteistössä sijaitsee Sibelius-lukio. Kellariteatteri on toiminut Liisankatu 27:ssä vuodesta 1956. Liisankatu 29:ssä puolestaan sijaitsee ortodoksinen Kotikirkko. Suomen ensimmäinen keilahalli avattiin Liisankatu 14:ssä vuonna 1924, mutta toisen maailmansodan aikana se otettiin muihin tarkoituksiin. Halli oli alun perin kahdeksanratainen, myöhemmin siihen lisättiin neljä rataa. Kartoitus
1900-luvulla lehtijakoisia karttoja Suomessa olivat 1910–1950-luvuilla tehdyt Suomen talodellinen kartta 1:100 000, pitäjänkartta 1:20 000 sekä topografiset kartat 1:20 000 ja 1:100 000. 1940-luvulta alkaen pitäjänkartat ja topografikartat korvattiin Peruskartalla 1:20 000. Korttiluettelo
Luettelokorteilla oli monia etuja kirjaan tehtyihin merkintöihin nähden. Niitä oli helppo järjestää uudelleen, monistaa ja vaihtaa. 
Luetteloimiseen käytettiin ensimmäistä kertaa kortteja Ranskassa vallankumouksen jälkeen 1791. Luetteloimista varten laadituissa ohjeissa suositeltiin pelikorttien käyttämistä, joita lojui valtavasti käyttämättöminä kuningasvallan ajalta. Pelikorttien hyötyjä olivat mm. standardoitu koko ja muoto. Niiden takapuoli oli tyhjä, joten tiedot kirjattiin sinne. Lisäksi ne kestivät paperia paremmin käsittelyä. 
1800-luvulla Ezra Abbot kehitti 5x2 tuuman luettelokortin. Siihen oli lisätty reikä, jotta kortit saatiin sidottua langalla yhteen ja näin ne pysyivät tallessa. Kortteja pidettiin vetolaatikoissa.
Luettelokorttien yleistyttyä 1800-luvun lopussa, alkoi kilpailu kortin standardoidusta koosta. Kansainvälinen bibliografian instituutti hyväksyi 1908 luettelokortin maailmanlaajuisen formaatin: 7.5x12.5 cm, joka vastasi Yhdysvalloissa käytettyä postikorttia.