Mikä oli Naulasaaren taistelun lopputulos?
Naulasaaren taistelu
Naulasaaren taistelu syntyi, kun valkoisten piirittämästä Viipurista paenneet tuhannet punaiset yrittivät läpimurtoa Haminaan johtavalla maantiellä tarkoituksenaan jatkaa kohti Kymenlaaksoa. Punakaartin taistelijoiden lisäksi kolonnassa oli mukana runsaasti siviilejä. Heitä vastassa oli kaksi vahvoihin puolustusasemiin linnoittautunutta valkoisten pataljoonaa. Vain muutamia tunteja kestäneestä yhteenotosta muodostui yksi koko sodan verisimmistä yksittäisistä taisteluista. Sekasortoisessa yhteenotossa osapuolet tulittivat toisiaan summittaisesti pimeässä ja taistelua käytiin myös mies miestä vastaan puukoin ja pistimin. Tuhoa kylvi erityisesti suojattomaan pakolaiskolonnaan valkoisten asemista ammuttu konekiväärituli. Naulasaaren taistelu päättyi lopulta aamun valjetessa noin 5 000–6 000 punaisen antautumiseen. Se vaati yli 500 kaatunutta, joista lähes kaikki olivat punaisia.
Austerlitzin taistelu
Austerlitzin taistelu (2. joulukuuta 1805/11 Frimaire An XIV FRC), joka tunnetaan myös nimellä Kolmen keisarin taistelu, oli yksi tärkeimmistä ja ratkaisevimmista Napoleonin sotien taisteluista. Taistelussa, jota pidetään Napoleonin suurimpana voittona, Ranskan "Grande Armée" kukisti vahvuudeltaan suuremman venäläis-itävaltalaisen armeijan, jota johtivat tsaari Aleksanteri I ja Pyhä Rooman keisari Frans II. Taistelu käytiin lähellä Austerlitzin kylää Itävallan keisarikunnassa. Austerlitz toi kolmannen liittokunnan sodan pikaiseen päätökseen itävaltalaisten allekirjoittaessa Pressburgin rauhan samassa kuussa. Taistelua kutsutaan usein taktiseksi mestarityöksi muiden historiallisten taisteluiden, kuten Cannaen ja Gaugamelan, ohella. Naurun sisällissota
Samana vuonna 1. lokakuuta saksalainen sotalaiva "SMS Eber", jolla oli 87-miehinen miehistö, lähti Naurun rannikolta. Aseistautuneet saksalaiset merimiehet tapasivat William Harrisin kanssa ja lähtivät ensimmäisten eurooppalaisten uudisasukkaiden kanssa. Aamulla 2. lokakuuta saksalaiset pidättivät heimopäällikköjä ja pitivät liittämisseremonian. Saksan viranomaiset julistivat, että jos kaikkia aseita ja sotatarvikkeita ei tuotaisi saksalaisille yhdessä päivässä, heimopäälliköt teloitettaisiin. Naurulaiset toivat yhteensä 756 asetta ja tuhansia ammuksia lopettaen verisimmän heimosodan Naurun historiassa. Hyvinkään taistelu
Majuri Lothar von Brandensteinin johtama saksalaisten etujoukko lähti aamulla 19. huhtikuuta kohti Tuusulaa, jossa kreivi von Plessenin eskadroona joutui koko päivän kestäneeseen taisteluun punaisia vastaan. Tuusulassa etujoukoksi vaihtui kreivi zu Solms-Baruthin johtama eskadroona, joka onnistui iltaan mennessä etenemään vajaat kymmenen kilometriä Tuusulan pohjoispuolella sijaitsevaan Jäniksenlinnaan saakka. Pääradalla saksalaiset saavuttivat Keravan, jossa syntyi taistelu panssarijunan tukemia punaisia vastaan. Lopulta punaiset havaitsivat yhden saksalaisosaston etenevän maanteitse Keravan itäpuolelta kohti Järvenpäätä, ja päättivät saarrostuksen välttääkseen vetäytyä Hyvinkäälle. Tämän jälkeen saksalaiset pääsivät vapaasti etenemään viitisen kilometriä Hyvinkään aseman eteläpuolella sijaitsevalle Palopurolle saakka. Panssarijunastaan he joutuivat kuitenkin luopumaan jo ennen Jokelan kylää, kun punaiset olivat räjäyttäneet Palojoen ylittävän rautatiesillan. Nauvon taistelu
Saksalaisten miehitettyä Ahvenanmaan maaliskuun alussa, päättivät he yrittää punaisten hallussa olleen Turun valtaamista etenemällä mantereelle Houtskarin, Korppoon, Nauvon ja Paraisten kautta. Tarkoituksena oli varmistaa Hankoon tehtävän Itämeren-divisioonan maihinnousun oikea sivusta. Varsinais-Suomen suojeluskuntalaista koottu Saariston vapaajoukko otti Houtskarin haltuunsa 25. maaliskuuta ja valtasi Korppoon kolme vuorokautta myöhemmin käydyssä taistelussa. Itämeren-divisioonan noustua maihin Hangossa 3. huhtikuuta, hyökkäsivät saksalaiset valkoisten tukemana Nauvoon seuraavana päivänä. Samassa yhteydessä yritettiin vallata myös Korppoon eteläpuolella sijaitseva Lomin saari, jossa oli noin 300 venäläisen sotilaan varuskunta. USS Nahant (1862)
Pimeän uhatessa ja hyökkääjien kärsittyä vaurioita Du Pont irtautui taistelusta päättäen palata aamun sarastaessa. Kuitenkin alusten päällikköiden raportoitua alustensa kärsimistä vaurioista pakotti hänet luopumaan hyökkäyksestä. Taistelussa "Nahantiin" osui 36 kranaattia estäen tornin kääntämisen ja irrottaen suuren rautalevyn ohjaushytin sisältä surmaten ruorimiehen ja haavoittaen luotsia. Seuraavana päivänä alus sisaraluksineen vetäytyi Port Royaliin korjattaviksi. Naulasaaren taistelu
Valkoiset murtautuivat 28. huhtikuuta Viipurin itäiselle esikaupunkialueelle, jonne heitä vastaan oli jätetty pienellä miehityksellä varustetut puolustuslinjat. Samaan aikaan noin 6 000 punaista järjestäytyi marssikolonnaksi läntisen Sorvalin kaupunginosan torilla, josta se lähti liikkeelle noin kello 10 aikaan illalla. Valkoisten miehittäessä kaupungin keskustaa, eteni punaisten kolonnan kärki kohti Sorvalista noin neljän kilometrin päässä sijaitsevaa Tienhaaran kylää. Hr. Ms. Johan Maurits van Nassau (1932)
Alankomaiden sotatoimet olivat kuitenkin jo päättymässä ja siten Alankomaiden kuninkaallinen laivasto lakkasi olemasta itsenäinen puolustushaara. Alkoi kaluston ja henkilöstön evakuointi ja alus lähti 14. toukokuuta Den Helderistä miinalaivojen "Hr. Ms. Jan van Brakelin", "Hr. Ms. Douwe Aukesin" ja "Hr. Ms. Nautiluksen" sekä torpedoveneiden "Hr. Ms. G 13" ja "Hr. Ms. G 15" kanssa. Iltapäivällä noin 16 kilometriä Callantsoogista länteen Saksan ilmavoimat hyökkäsi osaston kimppuun. Suurimpana aluksena "Johan Maurits van Nassau" oli päämaali. Alukseen osui kaksi tai kolme pommia, joista yksi sytytti tulipalon lähellä ammusvarastoa. Miehistö määrättiin jättämään laiva. Hyökkäyksessä sai surmansa kahdeksan miehistönjäsentä. Oravaisten taistelu
Eversti Georg Carl von Döbelnin joukot voittivat Juuttaan taistelussa Suomen armeijan perääntymistien katkaisemista yrittäneet venäläisjoukot 13. syyskuuta. Adlercreutz oli ryhmittänyt 5000 miehen joukkonsa Oravaisiin ja toivoi pysäyttävänsä vastustajansa siellä. Huomionarvoista taistelussa on, että asemissa oli ensimmäistä kertaa sodan aikana enemmän ruotsalaisia kuin suomalaisia joukkoja. Ruotsalaisilta puuttui kuitenkin kokemusta, jota olisi kipeästi tarvittu ja suomalaiset taas olivat lopen uupuneita monen päivän marssimisesta ja kesän uuvuttavista sotatoimista. Oravaisissa oli hyvää vauhtia kehittymässä sodan ratkaiseva isku, joka tuhoaisi lopullisesti Ruotsin kuninkaan Kustaa IV Aadolfin unelmat Suomen takaisinvaltauksesta. Pulkkilan taistelu
Kuopiosta lähtenyt Obuhov oli tuomassa tarvikkeita kenraali Bulatovin joukolle ja hän oli pysähtynyt Pulkkilaan. Kun Rantsilaan leiriytynyt Sandels sai tietää venäläisosastosta hän suuntasi Pulkkilaa kohti. Aamusumun aikana Sandels hyökkäsi Pulkkilaan pihtiliikkeellä, jolloin venäläiset vetäytyivät kylän taloihin ja tulittivat sieltä käsin hyökkääjiä. Neljä tuntia kestänyt taistelu päättyi, kun pahasti haavoittunut Obuhov antautui vangiksi yhdessä 4 upseerin, 18 aliupseerin, 21 kasakan sekä 197 jalkaväkimiehen kanssa. Voitto avasi Sandelsille mahdollisuuden edetä Savoon.
Taistelussa komppanioineen kunnostautunut kapteeni Joachim Zachris Duncker sai kunniatehtäväkseen viedä takavarikoidut liput Ruotsiin ja laskea ne kuninkaan jalkojen juureen. Lippujen lisäksi Sandels sai sotasaaliiksi 6 -naulaisen tykin ja kaksi ammusvaunua, 200 kivääriä pistimineen, kolme patruunakuormaa sekä runsaasti muonaa. Tampereen taistelu
Kalevankankaan taistelu oli Raudun taistelun ohella koko sisällissodan verisin yksittäinen taistelu. Valkoiset menettivät koko päivän aikana hieman yli 200 miestä, punaiset noin 100. Pelkästään valkoisten asevelvollisuusjoukkoja komentaneita jääkäreitä kaatui tuon päivän aikana 28, osin sen vuoksi, että heidät erotti helposti vihreästä univormustaan. Seuraavana päivänä jääkäriupseerit ja -aliupseerit saivat määräyksen pukeutua samanlaisiin asuihin kuin miehistö. Vaikka valkoiset onnistuivat valtaamaan Kalevankankaan ja etenivät etelässä Viinikanojalle sekä pohjoisessa Lapinniemeen, he eivät kyenneet kärsimiensä tappioiden vuoksi jatkamaan hyökkäystään muutamaan päivään. Punaiset saivat luotua uuden puolustuslinjan Tammelan itäpuolelle. Taistelu oli punaisille eräänlainen torjuntavoitto, sillä he pitivät edelleen kaupungin koko kanta-alueen hallussaan ja Tampereen lopullinen valtaus lykkäytyi. Naksos (Sisilia)
Ateenan sotaretken epäonnistuttua khalkislaiset kaupungit olivat luonnollisesti vihollisuuksissa Syrakusan kanssa. Riidat unohdettiin vuonna 409 eaa., kun saaren kaikkia kreikkalaiskaupunkeja kohtasi yhteinen uhka Karthagon taholta. Naksoksen sijainti pelasti sen sodassa samalta kohtalolta, jonka Akragas, Gela ja Kamarina kokivat. Naksos joutui kuitenkin kohtaamaan Syrakusan vuonna 404/403 eaa., kun sen tyranni Dionysios suuntasi aseensa saaren khalkislaisia kaupunkeja vastaan. Hän sai vallattua Naksoksen sen sotapäällikkönä toimineen Prokleen tekemän maanpetoksen avulla. Tämän jälkeen hän tuhosi koko kaupungin, myi kaikki kaupunkilaiset orjiksi ja antoi kaupungin alueet sikuleille. Milovan Ðilas
Natsi-Saksan, Fasisti-Italian ja muiden liittolaisten hyökkäyksessä Jugoslavian Kuninkaallinen armeija kukistettiin huhtikuussa 1941. Djilas auttoi Titoa järjestämään partisaanien vastarintaa, ja hän oli vastarintaliikkeen johtaja sodan aikana. Seuraavassa Saksan hyökkäyksessä Neuvostoliittoon (operaatio Barbarossa) 22. kesäkuuta 1941 Jugoslavian keskuskomitea päätti aloittaa kansannousun Saksan miehitystä vastaan. Raatteen tien taistelu
Raatteen tien taistelut päättyivät suomalaisten saavuttamaan merkittävään voittoon. Suomalaisten kannalta uhka valtakunnan katkaisemisesta kahtia oli vältetty. Suomalaiset saivat sotasaaliikseen muun muassa : Waterloon taistelu
Kansalliskaartin hyökkäys alkoi klo 19.30. Napoleon heitti viimeiset reservinsä taisteluun. Samaan aikaan Preussin 5., 14., ja 16. prikaati aloittivat Plancenoitin valtauksen. Kello 23.00 taistelu oli ohi. Ranskan oikea, vasen ja keskusta olivat hävinneet taistelun. Kaksi pataljoonaa kansalliskaartista ja Napoleonin henkivartiosto vetäytyivät taistelusta. Kreikan historia
Vapaussota oli verinen ja monet kreikkalaiset antoivat henkensä vapauden puolesta. Sotaan liittyi myös monia filhelleenejä eri puolilta Eurooppaa. Eurooppalaiset valtiot, etunenässä Iso-Britannia, Ranska ja Venäjä, alkoivat tukea kreikkalaisia osittain tavoitteenaan osmanivaltakunnan heikentäminen. Vapaussodan merkittävimpiä taisteluja oli Navarinon taistelu, jossa osmanien laivasto lyötiin. Kahdeksan vuotta kestänyt sota loppui vuonna 1829 kreikkalaisten ja eurooppalaisten voittoon ja Kreikan itsenäistymiseen. Kreikan itsenäisyys tunnustettiin Lontoon protokollassa 3. helmikuuta 1830. Tuolloin tunnustajina olivat Iso-Britannia, Ranska ja Venäjä. Kaukasian taistelut
Kaukasian taistelut olivat toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taisteluiden sarja Kaukasuksen hallinnasta. Taistelut alkoivat virallisesti vuonna 1942 ja päättyivät Neuvostoliiton voittoon vuonna 1944. Sodan jälkeen Neuvostoliitto painoi mitalin 870 000 sotilaalle, jotka puolustivat Kaukasusta sodan aikana.
Saksa aloitti heinäkuussa 1942 operaatio Edelweissin, jonka tavoitteena oli valloittaa Azerbaidžanin öljykentät Kaukasuksella. Wehrmacht valloitti Stavropolin, Maikopin, Krasnodarin, Mozdokin ja Novorossijskin kaupungit lyhyessä ajassa 11. syyskuuta mennessä. Puna-armeija pysäytti saksalaisten etenemisen Tšetšeniassa "Pohjois-Kaukasian strategisessa puolustusoperaatiossa", joka kesti joulukuuhun saakka. Tammikuussa 1943 puna-armeija suoritti vastahyökkäyksen, jossa vallattiin 12. helmikuuta mennessä uudelleen Stavropolin, Maikopin, Krasnodarin ja Mozdokin kaupungit sekä Novorossijsk 16. syyskuuta mennessä. Lokakuuhun mennessä puna-armeija oli ajanut saksalaiset pois Tamanin niemimaalta. Vuonna 1944 puna-armeija valtasi Krimin alueen ja Sevastopolin takaisin toukokuuhun mennessä. Saksalaiset oli ajettu lopullisesti pois Kaukasukselta 12. toukokuuta 1944 mennessä. Suomen suuriruhtinaskunta
Ruotsin ja sen myötä Suomen kohtalo ratkaistiin, kuten niin usein historian aikana, Venäjän ja sen kanssa suurvalta-asemasta kilpailevien länsi- tai keskieurooppalaisten suurvaltojen välillä. Tällä kertaa Ranskan keisari Napoleon Bonaparten sota Britanniaa vastaan johti Venäjän, Tilsitin sopimuksen pohjalta, Suomen sotana tunnettuun pakotesotaan Ruotsia vastaan 21. helmikuuta 1808. Sodan päättyessä vuonna 1809 Suomi oli kokonaan miehitettynä, ja Venäjän armeija oli valloittanut myös osan nykyistä Ruotsin Lappia. Suomen sota päättyi 17. syyskuuta 1809 Haminan rauhaan Ruotsin ja Venäjän välillä. Marttila
Vuonna 1599 Mäntsälän kirkon paikkeilla käytiin Marttilan taistelu, jota on pidetty nuijasodan loppuhuipentumana. Se ratkaisi katolisuuden poistumisen Suomesta. Taistelupaikan maaperästä on löydet­tykin taistelusta peräisin olevia esineitä, jotka ovat nähtävillä Suomen Kansallis­museossa. Edellä mainittu "Kellolampi" sijaitsee taistelupaikalle pystytetyn muistomerkin luota kohti joen rantaa. Ayacuchon taistelu
Vallankumouksellisten puolella tappiot olivat jääneet huomattavan vähäisiksi. He menettivät vain 300 miestä kaatuneina ja 600 haavoittuneina. Vastaavasti rojalistien tappiot olivat suuret. Rojalistit menettivät 1 400 miestä kaatuneina, 700 haavoittuneina ja 2 500 jäi vangeiksi. Erityisen vakava isku rojalisteille oli suuren joukon tärkeimmistä upseereista jäätyä vangeiksi. Heidän mukanaan oli varakuningas La Serna, 15 kenraalia, 16 everstiä ja 68 everstiluutnanttia. Taistelu saikin lempinimen kenraalien taistelu. Rojalisteille annettiin kunnialliset antautumisehdot ja La Serna suostui vetämään rojalistien joukot Perusta. Peru oli nyt itsenäinen ja Sucre siirtyi taistelun jälkeen Pohjois-Perun maakuntaan, jonka hän julisti itsenäiseksi Bolívarin mukaan Bolivian nimellä. Viimeinen suuri rojalistijoukko Etelä-Amerikassa antautui Callaossa vuonna 1826, mikä teki lopun espanjalaisvallasta alueella. Navarinon taistelu
Navarinon taistelu oli Kreikan vapaussodassa käyty meritaistelu Navarinossa 20. lokakuuta 1827. Taistelun osapuolina olivat Osmanien valtakunnan laivasto sekä liittoutuneet Britannian Kuninkaallinen laivasto, Ranskan laivasto ja Venäjän keisarikunnan laivasto. Nayan
Nayanin ja Kublain joukot kohtasivat Liaojoella. Koska Nayan oli kristitty, hänen sotilaidensa tunnuksena oli risti. Taistelu päättyi Nayanin tappioon, ja hän jäi vangiksi. Koska hän oli ylhäistä sukua, häntä ei voitu teloittaa siten että veri olisi valunut maahan, joten hänet käärittiin mattoon ja ”heiteltiin niin armottomasti että hän kuoli”. Kustaa III:n sota
Kesällä 1790 tautitilanne avomerilaivastossa helpottui ja taistelut keskittyivät merelle. Lukuisten yhteenottojen jälkeen ratkaisevaksi muodostui Ruotsinsalmen toinen meritaistelu 9. heinäkuuta 1790. Ruotsin saaristolaivasto sai Ruotsin ja Itämeren historian suurimmassa meritaistelussa komean voiton. Tämän jälkeen Venäjän keisarinnan Katariina II oli valmis rauhaan, joka solmittiin Värälässä 14. elokuuta 1790. Naulasaaren taistelu
Taistelussa kaatui kaikkiaan noin 500 punaista, mutta joidenkin väitteiden mukaan kaatuneita olisi ollut jopa 800. Heidät haudattiin Naulasaareen joukkohautaan. Waterloon taistelu
Napoleonin armeija hävisi taistelun. Hän antoi miestensä paeta ja yritti myös itse paeta, mutta antautui 15. heinäkuuta (tai 17. heinäkuuta) 1815 Britannian kuninkaallisen laivaston linjalaiva "HMS Bellerophonilla" aluksen päällikölle, Frederick Lewis Maitlandille. Napoleon vietiin Saint Helenan saarelle, missä hän kuoli vuonna 1821. Suomen sota
Von Döbelnin joukot voittivat Juuttaan taistelussa armeijan perääntymistien katkaisemista yrittäneet venäläisjoukot 13. syyskuuta. Adlercreutz kärsi kuitenkin Oravaisten taistelussa 14. syyskuuta musertavan tappion ja tämä pakotti koko armeijan perääntymään uudelleen pohjoiseen. Natsi-Saksa
Natsi-Saksan lakkaaminen oli seuraus sen häviöstä toisessa maailmansodassa. Yhdysvallat oli liittynyt liittoutuneiden puolelle Pearl Harborin hyökkäyksen jälkeen ja liittoutuneiden aseellinen voima kasvoi. Saksan suurhyökkäys Neuvostoliittoon, operaatio Barbarossa, jossa Natsi-Saksa pyrki valloittamaan Moskovan, kääntyi menestyksestä tappioksi ja Neuvostoliitto ryhtyi vastahyökkäykseen. Normandian maihinnousun jälkeen Natsi-Saksa ajautui kahden rintaman sotaan eli sekä itärintamalla että länsirintamalla sodittiin samaan aikaan. Naniwa
Pungdon taistelu jatkui vain tuntia myöhemmin, kun "Naniwa" havaitsi brittiläisen kuljetusalus "Kowshingin", joka oli lainattu Kiinan laivastolle kuljettamaan joukkoja Koreaan. Kohtaaminen päättyi kuljetusaluksen upttamiseen, mikä aiheutti diplomaattisen kiistan Britannian ja Japanin välille, mutta tapaus todettiin tuon ajan merilakien mukaiseksi sotatoimeksi. Alus otti osaa Jalujoen taisteluun 1. syyskuuta muodostaen yhdessä "Yoshinon", "Takachihon" ja "Akitsushiman" kanssa amiraali Itoh Sukeyukin "lentävän osaston". Alus osallistui taistelun aikana risteilijöiden "Jingyuen" ja "Zhiyuan" upottamiseen. "Naniwan" vesirajaan osui yksi 210 millimetrin (8,2 tuuman) kranaatti, joka pysähtyi hiilivarastoon aiheuttamatta vakavia vaurioita. Myöhemmin kranaatti poistettiin ja kasattiin kuvaamista varten. Kaikkiaan löydettiin 27 sirpaletta ja väitettiin useiden muiden jääneen löytymättä. Inkermanin taistelu
Inkermanin taistelun yhteydessä molemmat osapuolet kärsivät huomattavat tappiot. Suhteutettuna osapuolien vahvuuksiin, kärsi liittouman puolella taistelleet suuremmat tappiot, mutta absoluuttisesti mitattuna Venäjä kärsi enemmän miestappioita. Venäjän keisarikunta ei onnistunut kuitenkaan murtamaan Sevastopolin piiritystä, joten taistelun voitti liittouma. Inkermanin taistelu johti lopulta Venäjän sotaonnen ja taistelumoraalin kääntymiseen, eikä ratkaisuja pyritty hakemaan enää suorilla hyökkäyksillä, vaan taistelut muuttuivat asemasodaksi. Otto Vuoristo
Vuoristo ampui itsensä Naulasaaren taistelun loppuvaiheessa 29. huhtikuuta, kun mottiin joutuneet punaiset päättivät antautua Viipurin länsipuolella Tienhaaran aseman luona. Korallimeren taistelu
Kumpikaan osapuoli ei saavuttanut selkeää voittoa, mutta siitä saatuja kokemuksia käytettiin Midwayn taistelussa kuukautta myöhemmin. Taktisesti japanilaiset voittivat, mutta strategisesti he hävisivät.
Kahden ison tukialuksen joutuminen telakalle hieman ennen Midwaytä heikensi heitä ehkä ratkaisevasti. Japanilaisten eteneminen tällä suunnalla päättyi. Lisäksi tämä oli heidän ensimmäinen vakavampi takaiskunsa. Alakurtti
Elokuussa 1918 Kantalahden edustalla sijainneen brittiläiseen Pohjois-Venäjän interventiojoukkoihin kuuluneen lentotukialus "HMS Nairana"n lentokoneet tiedustelivat ilmatilassa ja pudottivat pommeja sekä tulittivat konekiväärein Alakurttia sekä suomalaisten joukkojen asemia. Hyökkäyksessä kuoli yksi suomalainen sotilas ja siviili. Suomi esitti Yhdistyneelle kuningaskunnalle asiasta jyrkkäsanaisen nootin, minkä jälkeen britit pidättäytyivät vastaavanlaisista hyökkäyksistä. Suomessa ryhdyttiin pohtimaan ilmatorjunnan perustamista tykein. Tykkejä ei kuitenkaan ollut. Naulasaaren taistelu
Noin puolen yön aikoihin punaisten tykistö alkoi tulittamaan valkoisten asemia, jota pian seurasi etujoukon hyökkäys peltoaukean ylitse. Mukana oli myös naiskaartilaisia. Punaiset saivat heti yhden valkoisten kolmesta konekivääristä haltuunsa, ja onnistivat tuomaan omat panssarikilvin varustetut konekiväärinsä noin 10–20 metrin päähän valkoisten asemista. Lisäksi heillä oli käytössään käsikranaatteja, joiden toimivuus kuitenkin oli heikko. Pimeässä punaiset eivät kuitenkaan voineet tähdätä varustuksiinsa linnoitautuneita valkoisia, mutta myös valkoiset joutuivat tulittamaan umpimähkään aseiden suuliekkejä kohti. Yhteenotto muuttui nopeasti puukoin ja pistimin käydyksi lähitaisteluksi, ja lopulta valkoisten etuvartio murtui. Kollaan taistelu
Aloite Kollaanjoen taistelualueella siirtyi suomalaisille, ja 20. joulukuuta klo 6 Taisteluosasto Teittisen joukot aloittivat hyökkäyksen, jonka tavoitteena oli työntää puna-armeijan joukot pois alueelta. Hyökkäystavaksi valittiin kaksipuolinen saarrostus, jossa sekä etelän että pohjoisen kautta kierrettäisiin neuvostojoukkojen selustaan suunnilleen pataljoonan voimin. Tavoitteena oli, että joukot katkaisisivat puna-armeijan selustayhteydet noin kolmen kilometrin päässä etulinjasta Näätäojan maastossa. Rintamassa olevien joukkojen tuli samanaikaisesti aloittaa hyökkäys kohti neuvostojoukkojen asemia. Päivän aikana hyökkäys kuitenkin epäonnistui. Syynä olivat puna-armeijan joukkojen sitkeä vastarinta, kiristynyt pakkanen (-25 astetta) ja se, että toinen koukkaavista pataljoonista suuntautui noin 1,5 kilometriä liiaksi länteen. Joukot vetäytyivät takaisin lähtöasemiinsa seuraavan illan ja yön kuluessa. Kollaanjoen itärannalle jäi kuitenkin suomalaisjoukkoja etuvartioasemiin. Valassaarten majakka
Sodan lopulla vuonna 1809 venäläiskenraali Michael Barclay de Tolly kulki 3 700 sotilaansa kanssa yli jäätyneen Merenkurkun valtaamaan Uumajaa Ruotsiin. Sen ylitys ei sujunutkaan ongelmitta, sillä jään lukuisat railot sekä ahtojääröykkiöt vaikeuttivat kulkua huomattavasti. Matkalla kuoli satoja sotilaita ja lukuisia hevosia jouduttiin lopettamaan. Joukot kuitenkin pääsivät perille, ja onnistuivat vielä pitämään Uumajaa hallussaan viikon päivät. Sekä meno- että paluumatkalla joukot viettivät yön Valassaarilla, jonne jäi arviolta noin 400 vainajaa. 1930-luvun lopulla vainajien luut kerättiin joukkohautaan jonka merkiksi saarelle koottiin vielä kivistä ladottu kummeli. Napoleonin sodat
Vitorian taistelussa 21. kesäkuuta 1813 Ranskan joukot Espanjassa murtuivat viimein ja vetäytyivät Pyreneiden yli Ranskaan. Itävalta ja Venäjä liittyivät jälleen sotaan. Ranska voitti vielä 2. toukokuuta Lützenin ja 20. toukokuuta Bautzenin taistelut. Napoleon lyötiin viimein Leipzigin taistelussa 16.–19. lokakuuta 1813 195 000 Ranskan sotilaan ja 350 000 liittoutuneiden sotilaan välillä. Tätä seurasivat vielä Arcis-sur-Aube’n taistelu ja Chaumontin sopimus 9. maaliskuuta, jossa liittoutuneet lupasivat olla solmimatta erillisrauhaa, ja tavoitteeksi asetettiin Napoleonin lopullinen syrjäyttäminen. Pariisi vallattiin 30. maaliskuuta 1814. Napoleon yritti 6. huhtikuuta luovuttaa kruunun pojalleen, mutta liittoutuneille tämä ei käynyt, jolloin Napoleon luopui kruunusta uudelleen 11. huhtikuuta. Tämän jälkeen solmittiin Fontainebleau’n rauhansopimus. Nauvon taistelu
Taistelua seuranneena yönä myös suojeluskuntalaiset vetäytyivät Iso-Nauvosta. Tämän jälkeen Saariston vapaajoukon 250 miehen osasto miehitti Nauvon 8. huhtikuuta ja jatkoi etenemistään vapaasti kohti Turkua, jonka he ottivat haltuunsa 13. huhtikuuta. Punaisten olivat jättäneet kaupungin päivää aikaisemmin. Saksalaiset puolestaan eivät enää osallistuneet sotatoimiin Turun saaristossa, vaan Mecklenburgin jääkäripataljoona laivattiin pian Nauvon taistelun jälkeen Tammisaareen. Napoleonin sodat
Ensimmäinen Napoleonin sodista Ranskan keisarina oli Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 1803 julistama sota. 1804 Britannia muodosti liiton kolmannen liittokunnan Itävallan, Venäjän ja Ruotsin kanssa. Napoleon voitti Itävallan Ulmissa sekä Venäjän ja Itävallan Austerlitzissä kolmen keisarin taistelussa 1805 (Napoleon I, Aleksanteri I ja Frans I), mutta amiraali Horatio Nelson voitti Ranskan ja Espanjan laivastot Trafalgarilla ja varmisti Britannialle merten herruuden. Napoleon kruunautti itsensä myös Italian kuninkaaksi 1805 ja veljensä Louis Bonaparten Hollannin kuningaskunnan kuninkaaksi. Badrin taistelu
Suuri joukko mekkalaisia oli saanut surmansa taistelussa ja heidän joukossaan oli Muhammadin vanha vihollinen Abu Jahl. Mekkalaisten kaatuneiden määrä oli noin 100 ja muslimien alle 20. Muslimien käsiin jäi suuri sotasaalis, josta voittajat alkoivat kiistellä keskenään. Muhammad päätti kiistan jakamalla saaliin tasan voittaneiden kesken ja kiistojen takia ilmoitettiin Koraanin kahdeksas, eli Sotasaaliiden suura. Suurassa voitto liitetään Jumalan toimintaan ja jae 17 mainitseekin "Kun sinä ammuit nuolen, et ampujana ollut sinä vaan Jumala". Muhammadin elämäkerran mukaan taistelu oli vain alkua muslimien valloitusretkille. Muhammad palasi joukkoineen Medinaan, josta lähdettiin vain viikon levon jkälkeen uusille sotaretkille. Myöhemmin muslimien mainitaan kärsineen tappion mekkalaisille Uhudin taistelussa, mutta heidät voitettiin sen jälkeen niin sanotussa vallihautasodassa. Lopulta muslimit valtasivat myös Mekan. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksalaiset jatkoivat hyökkäystään aikaisin huhtikuun 13. päivän aamuna, jolloin Helsingin edustalle ankkuroitunut laivasto-osasto alkoi pommittaa punaisten viimeisiä vastarintapesäkkeitä. Kruununhaassa käytiin aluksi kiivaita taisteluja, mutta vastarinnasta huolimatta punaisten päämaja Smolnassa joutui antautumaan jo kello 7 aamulla. Punaisten hallussa olivat nyt enää itäiset Siltasaaren ja Kallion työläiskaupunginosat, joita saksalaisten tykistö moukaroi niin, että muun muassa Helsingin työväentalon torni syttyi palamaan. Lopulta Kallion kirkon torniin nostettiin valkoinen lippu kello 14 ja viimeisetkin punaiset luovuttivat aseena puoli seitsemään mennessä. Kaikkiaan saksalaisille antautui yli 6 000 punaista, joista kuitenkin vain pieni osa oli aseistettuja punakaartilaisia. Heidät koottiin seuraavien päivien aikana Suomenlinnan vankileirille. Helsingin taistelussa kaatui kaikkiaan 54 saksalaista. Punaisten tappiot olivat noin 400 kaatunutta, joista 20–50 oli Pikku Huopalahdessa teloitettuja. Helsingissä ei kuitenkaan nähty Tampereen ja Viipurin taistelujen yhteydessä tapahtuneita joukkoteloituksia, vaan saksalaiset pyrkivät jopa hillitsemään valkoisten intoa ampua antautuneita punakaartilaisia. Siviiliuhreja Helsingin valtaus vaati noin 20. Äyräpään–Vuosalmen taistelut
Taistelun lopputuloksena VKT-linja taipui, mutta ei murtunut. Venäläiset eivät operaatiollaan saavuttaneet yhteyttä Tali-Ihantalan alueella oleviin joukkoihinsa, joka oli heidän ensisijainen päämääränsä. Vuosalmen taistelusta muodostui osa suomalaisten saavuttamaa laajempaa torjuntavoittoa Karjalankannaksella ja Laatokan Karjalassa. Napoleon I
Voitot eivät kuitenkaan riittäneet. Vihollinen oli ylivoimainen ja Napoleonin joukot alkoivat väsyä. Wellingtonin herttua jatkoi etenemistään Pariisiin ja Ranskaan hyökättiin kaikista suunnista. Vaikka Napoleon olikin saanut kaksitoista suurta voittoa, oli hänen valtakuntansa hukassa. Liittouman joukot marssivat Pariisiin 31. maaliskuuta 1814. Voittajat määräsivät Napoleonin luopumaan kruunusta ja hän luovutti sen 6. huhtikuuta pojalleen. Voittajat vaativat kuitenkin ehdotonta antautumista ja Napoleon luopui kruunusta toistamiseen 11. huhtikuuta. Fontainebleaun sopimuksessa voittajat karkottivat Napoleonin Elban saarelle 20 kilometrin päähän Italian rannikosta. Hän sai pitää keisarin arvon, mutta keisarikunta rajoittui nyt tuohon pieneen saareen. Monocacyn taistelu
Pohjoisvaltioissa ei aluksi ymmärretty Monocacyn taistelun lopputuloksen merkitystä, vaan sitä pidettiin hävittynä taisteluna. Taistelun todellinen merkitys ymmärrettiin vasta myöhemmin, kun Earlyn joukot hylkäsivät suunnitelmansa hyökätä Washingtonia vastaan. Tämän jälkeen taistelu sai pohjoisvaltiolaisten keskuudessa lempinimen "taistelu joka pelasti Washingtonin" () ja kenraali Wallace sai runsaasti kehuja tilanteen hoitamisesta. Naulasaaren taistelu
Valkoisia taistelussa kuoli Suomen sotasurmat -tietokanna mukaan ainoastaan kymmenkunta, mutta haavoittuneita oli useita kymmeniä. Jotkut lähteet puhuvat kuitenkin noin 50 kaatuneesta valkoisesta. Guadalcanalin taistelu
Tulagille ja sen lähisaarille Gavutulle ja Tananbogolle hyökkäsi 3 000 merijalkaväen sotilasta. Saarilla olleet 886 keisarillisen Japanin laivaston miestä yrittivät estää maihinnousun, mutta maihinnousseet saivat kiivaiden taisteluiden päätteeksi vallattua saaret. Tulagi oli vallattu 8. elokuuta ja muut seuraavana päivänä. Puolustajat olivat taistelleet lähes viimeiseen mieheen ja merijalkaväki oli menettänyt 122 miestä kaatuneina.
Guadalcanalille nousseet eivät kohdanneet vastaavaa vastarintaa noustessaan maihin. Vandegriftin johtamat 11 000 merijalkaväen sotilasta nousi maihin 7. elokuuta kello 9:10 Koli Pointin ja Lunga Pointin välisellä alueella. Maihinnousseet joukot kohasivat vastarintaa edetessään Lunga Pointiin, mutta lentokenttä oli vallattu seuraavana päivänä kello 16:00 mennessä. Kapteeni Kanae Monzenin johtamat Japanin rakennusjoukot ja taistelujoukot joutuivat paniikkiin sotalaivojen tykkitulessa ja ilmapommituksissa, jolloin ne olivat vetäytyneet lentokentältä lähes viiden kilometrin päähän Matanikujoelle ja Point Cruzin alueelle hyläten varusteet, varastot ja ajoneuvot. Lentokentällä sai tulituen aikana surmansa 13 japanilaista. Kustaa III:n sota
Alun perin Kustaa III:n suunnitelmana oli lyödä Venäjän laivasto perinpohjaisesti merellä ja sen jälkeen vallata nopeasti Pietari ja Kronstadt. Suunnitelmat kuitenkin muuttuivat, kun Ruotsin ja Venäjän avomerilaivastot kävivät meritaistelun Suursaaren edustalla 17. heinäkuuta 1788. Taistelu päättyi ratkaisemattomana, ja molemmat menettivät yhden linjalaivan. Ruotsin laivasto vetäytyi Suomenlinnaan. Narvan taistelu (1944)
Narvan taistelu oli Saksan ja Neuvostoliiton välinen taistelu Narvan kaupungista Virossa toisessa maailmansodassa vuonna 1944. Saksa oli aiemmin vallannut Baltian maat itselleen vuonna 1941 operaatio Barbarossan aikana. Taistelu alkoi 2. helmikuuta 1944 ja päättyi Saksan torjuntavoittoon 10. elokuuta 1944. Itse kaupungin puna-armeija sai vallattua 26. heinäkuuta 1944. Saksalaiset vetäytyivät kaupungista Sinimägein kukkuloille ja onnistuivat torjumaan puna-armeijan hyökkäyksen Tannenbergin Linjan taistelussa. Myöhemmin seuranneissa Riian ja Tallinnan offensiiveissä Neuvostoliitto sai vallattua Viron itselleen 26. syyskuuta 1944 mennessä. Riika saatiin vallattua 24. lokakuuta 1944 mennessä ja Liettua Memelin taistelussa 28. tammikuuta 1945 mennessä. Loput Baltian maista ja siellä olevista saksalaisjoukoista antautuivat lopullisesti 8.–10. toukokuuta 1945 Neuvostoliiton valloitettua Berliinin ja Saksan antauduttua. Mohácsin taistelu
Osmanit olivat ottaneet tärkeän voiton Persiasta vuonna 1514, mikä vapautti heidän voimavaransa toimintaan lännessä. Unkarin etelärajaa oli turvannut pitkään linnoitusten ketju, joka kuitenkin murtui 1520-luvun alussa. Unkarilaiset olivat kieltäytyneet jatkamasta maiden välistä aselepoa vuonna 1520 ja seuraavana vuonna eteläisen linnoitusketjun tärkeän osan muodostanut Belgrad menetettiin osmaneille. Toisaalla osmanit valtasivat Rodoksen vuonna 1522, jota seurasi toimeton kausi. Pääasiassa ryöstösaaliilla eläneet janitsaarit kapinoivat vuonna 1525 toimettomuuden takia. Suleiman tukahdutti kapinan ja alkoi 1. joulukuuta koota joukkoja uutta sotaretkeä varten. Ajankohta oli maailmanpoliittisesti otollinen sotaretkelle. Unkarin liittolainen keisari Kaarle oli sodassa Ranskaa vastaan ja osmanit olivat hieman aiemmin solmineet rauhansopimuksen Puolan kanssa. Unkari jäi näin ilman liittolaisia. Naratšjärven taistelu
Naratšjärven taistelu oli venäläisille kaikin puolin suuri tappio. Naratšjärvellä he menettivät noin 70 000 miestä ja Riian hyökkäyksessä vielä 30 000. Saksalaiset menettivät vähemmän kuin 20 000 miestä. Saksalaisten ei myöskään tarvinnut siirtää joukkoja alueelle pois Verdunin taistelusta, mikä oli alun perin ollut yksi venäläisten hyökkäyksen päämääristä. Saksalaisiin käydyt taistelut vaikuttivat kuitenkin harhaanjohtavasti. He eivät uskoneet venäläisten pystyvän nopeasti uusiin hyökkäyksiin ja keskittyivät länsirintamalle. Venäläiset ryhtyivät kuitenkin taistelun jälkeen Brusilovin hyökkäykseen. Oravaisten taistelu
Oravaisten taistelu oli Suomen sodan verisin yhteenotto. Suomalaisruotsalaiset joukot menettivät 740 miestä ja Kamenski kärsi vielä enemmän, yli 900 miehen tappion. Sodan lopputulos sinetöitiin Oravaisissa. Haavoittuneiden huudot kaikuivat yössä, kun Suomen armeija laahautui kuolemanväsyneenä ja tappiomielialan murentamana pohjoiseen, aina Vetelinjoen toiselle puolelle, jonne se varusti asemat itselleen. Venäläiset yrittivät katkaista suomalaisten tien myös Kruunupyyssä, josta he hyökkäsivät Kokkolassa Kaukon sillalla olevien majuri von Fieandtin joukkojen kimppuun 1500 miehellä. Yritys kuitenkin torjuttiin, ja kun kenraali Gripenberg prikaateineen iski venäläisten kimppuun oli näiden vetäydyttävä Alaveteliin. Naksos (Kykladit)
Persialaissotien jälkeen Naksos kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon vuodesta 477 eaa. Se kuitenkin kapinoi vuonna 471/470 eaa. Tämän jälkeen ateenalaiset alistivat saaren kokonaan valtaansa ja tekivät siitä lopulta klerukhia-siirtokuntansa noin vuonna 450 eaa. asuttamalla sinne 500 ateenalaista. Saari sai itsenäisyytensä takaisin peloponnesolaissodan jälkeen, mutta ei saanut enää entistä asemaansa takaisin, ja sen myöhemmistä vaiheista antiikin ajalla tiedetään vain vähän. Vuonna 376 eaa. saaren edustalla käytiin meritaistelu, jossa ateenalaiset voittivat Khabriaan johdolla Spartan laivaston, mikä palautti Ateenan merivallaksi. Naksos löi pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Hämeen rintama
Rauhallisten välipäivien jälkeen valkoiset käynnistivät uuden suurhyökkäyksen aamuyöllä 3. huhtikuuta. Punaisten vastarinta oli sitkeää ja hyökkääjät kärsivät edetessään suuria tappioita, kun taisteluja käytiin talo talolta. Ensimmäisen päivän aikana valkoiset saivat hallintaansa kaupungit itäosat aina Tammerkoskelle saakka. Päivästä muodostui lopulta koko sisällissodan verisin, valkoiset menettivät kaatuneina 207 miestä ja punaiset ainakin 115, mutta mahdollisesti jopa 170. Osapuoleltaan tuntemattomia eli lähinnä siviilejä kuoli 18. Päivän aikana nähtiin myös yksi sodan tunnetuimmista operaatioista, kun eversti Gunnar Melinin johtama komppania murtautui kaupunkiin ja valtasi Näsikalliolla sijaitsevan Näsilinnan palatsin, josta he kuitenkin joutuivat luopumaan, koska Tampereelle edenneet joukot olivat juuttuneet Tammerkosken itäpuolelle. Kaupungin puolustus murtui lopulta kahden päivän kuluttua ja viimeiset punaiset antautuivat 6. huhtikuuta, jonka merkiksi Pyynikinharjulla sijainneen puisen näkötornin huipulle nostettiin valkoinen lippu. Joutselkä
Joutselän taistelu säästi kivennapalaiset hävitykseltä, mutta vain hetkeksi. Sota vasta alkoi tästä. Smoolantilaistaktiikan mukaisista murroksista oli tullut Kustaa-kuninkaalle päähänpiintymä. Taktiikkaa piti sovellettaman, mutta nyt sillä ei ollut toivottua tulosta. Venäläiset hyökkäsivät tammikuussa 1556. Pienempi joukko sotaväkeä eteni Käkisalmen suunnasta Jääskeen ja Äyräpäähän. Etenemistä ei pystytty estämään. Venäläiset pystyttivät sotaleirin Äyräpäähän ja polttivat muutamia kyliä. Kun ruotsalaisten huomio oli keskittynyt pohjoiseen eteni venäläisten pääjoukko Kannaksella jälleen Joutselän kylän kautta. Murroksista ei täälläkään ollut apua. Venäläisten pääjoukon saapui Kivennavan varustukselle. Päällikkö Nils Boije poltatti varustuksen ja pakeni joukkoineen Viipurin suuntaan. Puolustus vetäytyi Viipurin linnaan ja venäläisten pääjoukko asettui piiristystoimiin Viipurin kaupungin edustalle.Viipurin linnaa ei kuitenkaan kovin ponnekkaasti pyritty valtaamaan vaan venäläiset keskittyivät nyt Ruotsin puolen rajapitäjien hävittämiseen ja tuhoamiseen. Chesterin taistelu
Chesterin taistelu oli yksi anglosaksien merkittävimmistä Britteinsaarten alkueperäisasukkaista briteistä. Taistelu käytiin vuonna 616 nykyisen Chesterin lähistöllä Northumbrian ja pohjois-walesilaisten kuningaskuntien, joista tiedetään ainakin Powys ja Rhos, välillä. Northumbria voitti kuninkaansa Æthelfrithin johdolla, kun taas vastapuolen komentajat Powysin kuningas Selyf ap Cynan ja Rhosin kuningas Cadwal Crysban surmattiin. Taistelun kerrotaan olleen lopulta Beden kronikan mukaan oikeaa teurastusta ja jo ennen taistelun alkamista walesilaisten puolesta rukoilleet 200 Bangor on Deen luostarin munkkia tapettiin. Taistelun tuloksena Walesin kelttien yhteydet pohjoisen keltteihin heikkenivät, mikä lisäsi Northumbrian vaikutusvaltaa. Narvan taistelu
Venäläiset olivat menettäneet taistelussa kuolleina ja haavoittuneina 8 000–9 000 miestä, kun taas ruotsalaisten tappiot jäivät 700:n kaatuneeseen ja 1 200:n haavoittuneeseen. Kymmenen venäläistä kenraalia otettiin vangeiksi ja heidän joukossaan oli venäläisiä komentanut de Croy. Lisäksi ruotsalaiset olivat vallanneet venäläisten tykistön ja 32 000:n ruplan sotakassan. Voiton tuoma Kaarle XII:n suorastaan jumalallinen sankarimaine levisi pitkin Eurooppaa. Voittonsa jälkeen ruotsalaiset perustivat talvileirin Tarton lähelle, josta käsin he seuraavan vuoden kesällä suuntasivat hyökkäyksensä Riikaa piirittäneitä joukkoja vastaan. Sodan painopiste siirtyi näin Puolaa ja August II:ta vastaan. Saulen taistelu
Taistelun suorana seurauksena Kalparitaristo menetti aiemmin valtaamansa alueet Väinäjoen toiselta puolelta. Epäsuorana seurauksena oli kalparitariston liittäminen Saksalaiseen ritarikuntaan. Volkwin oli kuitenkin käynyt neuvotteluja Saksalaisen ritarikunnan Hermann von Salzan kanssa lähemmästä yhteistyöstä ritarikuntien kesken jo ennen kuolemaansa. Aiemmin näiden suunnitelmien hidasteena olivat olleet Tanskan vaatimukset Tallinnan kaupungissa. Saulen taistelun jälkeen Kalparitaristo liittyi saksalaiseen ritarikuntaan autonomisena Liivinmaan ritarikuntana. Englannin sisällissota
Syksyllä 1644 rojalistit menettivät toisen tukialueensa (Walesin ohella), kun skottien ja parlamentin yhdistynyt armeija voitti Marston Moorin taistelun 2. heinäkuuta ja York sekä Newcastle menetettiin samana syksynä. Talvella 1644–1645 parlamentti uudelleenorganisoi armeijansa ja syntyi niin sanottu uusimallinen armeija (), joka löi Kaarlen Nasebyn taistelussa 14. kesäkuuta 1645. Toukokuussa 1646 Kaarle lopulta antautui skoteille. Naulasaaren taistelu
Taistelun jäljiltä Naulasaaren ja Rasalahden pelloilla lojui silminnäköijäkertomusten mukaan läjäpäin kaatuneiden punakaartilaisten ruumiita ja kuolleita hevosia, sekä kymmenittäin haavoittuneita, jotka joutuivat virumaan tuntien ajan taivasalla. Tämän jälkeen haavoittuneita koottiin pikaisesti kyhättyyn kenttäsairaalaan, jossa punaisten sanitäärit pääsivät hoitamaan heitä. Sidetarpeita ja lääkkeitä ei kuitenkaan ollut juuri lainkaan, minkä vuoksi suuri määrä haavoittuneista kuoli vammoihinsa. Lääkäri saatiin paikalle vasta seuraavan päivän iltana, mutta hän ei ollut juurikaan kiinnostunut hoitamaan punaisia ja saapui myös ilman välineitään. Myöhemmin illalla vaikeimmin haavoittuneita alettiin kuljettamaan sairasvaunuilla pois. Napoleon I
Napoleonin uudet tasapohjaiset laivat osoittautuivat kuitenkin merikelvottomiksi, eikä Napoleon aikonut enää tuhlata aikaansa Englannin kanaalin laivastojen kilpavarusteluun ja päätti lähteä armeijoinensa liikkeelle. Napoleon marssi joukkoineen itään ottaakseen yhteen Itävallan pääarmeijan kanssa. Napoleonin matkatessa kohti taistelua, lähti Horatio Nelson joukkoineen purjehtimaan kohti Trafalgaria. 20. lokakuuta 1805 Itävallan armeijan ylipäällikkö Mack antautui joukkoineen Ulmin kaupungin luona. Seuraavana päivänä Ranskan ja Espanjan suunnitelma tuhota brittien kuninkaallinen laivasto koki kuitenkin takaiskun Trafalgarin taistelussa 21. lokakuuta 1805, ja vaikka amiraali Nelson sai siinä surmansa, Britannia sai pysyvän yliotteen merellä seuraavaksi sadaksi vuodeksi. Nelson kuvitteli kuolemansa hetkillä kukistaneensa Napoleonin lopullisesti, eikä Napoleonillakaan ollut aavistustakaan Trafalgarin tappiosta hänen voitettuaan Mackin armeijan. Romanian vallankumous 1989
Ceaușescujen paettua Bukarestissa vallan otti haltuunsa Ion Iliescun Kansallisen pelastuksen rintama, jonka perustamisen Iliescu tuli julistaneeksi radiossa ja televisiossa 22. joulukuuta. Armeija siirtyi Kansallisen pelastuksen rintaman puolelle, mutta Securitate pysyi uskollisena Ceaușesculle ja kommunistihallinnolle. 23. joulukuuta kiristynyt tilanne Bukarestissa kärjistyi kaupunkisodankäynniksi vallankumouksellisten joukkojen ja kommunistihallinnon kannattajien välillä. Joukot kävivät taisteluja pääkaupungin keskeisten rakennusten, kuten sairaaloiden, museoiden, puolustusministeriön, Bukarestin yliopiston ja Bucharest-Otopenin kansainvälisen lentoaseman hallinnasta. Taistelut päättyivät lopullisesti Kansallisen pelastuksen rintaman voittoon 27. joulukuuta, kaksi päivää Ceaușescujen teloituksen jälkeen. Austerlitzin taistelu
Napoleonin tavoitteena oli sotamarsalkka Kutuzovin joukkojen saartaminen, mutta nämä perääntyivät koko ajan ranskalaisten tieltä. Marraskuun puoleenväliin mennessä myös Wien oli miehitetty. Silloin Napoleon sai tiedon, että ranskalais-espanjalaiset alukset olivat kärsineet tappion Trafalgarissa. Hän oli vihamielisen Euroopan sydämessä ja näytti siltä, että hän ei saisi Kutuzovia kiinni ennen kuin tämä saisi avukseen itävaltalaisen ja toisen venäläisen armeijan. Olmützissa olevan venäläis-itävaltalaisen armeijan vahvuus oli jo 90 000 sotilasta. Ne siirtyivät etelään toivoen lyövänsä ranskalaisten oikean sivustan ja katkaisevan heidän yhteytensä Wieniin. Palvan meritaistelu
Palvan meritaistelu on Suomen sodassa 18. syyskuuta 1808 käyty pieni meritaistelu. Se käytiin Palvansalmessa Velkualla nykyisessä Naantalissa Ruotsin ja Venäjän saaristolaivastojen välillä. Taistelu päättyi kun Ruotsin laivasto perääntyi. Venäjän historia
Napoleonin kasvava valta oli Euroopan maiden pääasiallisena huolenaiheena, ja Venäjä liittyi jälleen Britannian ja Itävallan rinnalle Napoleonia vastaan. Napoleon löi koalition Austerlitzin taistelussa 1805 ja löylytti venäläiset uudelleen Friedlandissa 1807. Aleksanteri joutui taipumaan rauhaan, ja 1807 solmitulla Tilsitin sopimuksella hänestä tuli Napoleonin liittolainen. Pakottaakseen Ruotsin Britannian saartoon, hän valloitti Suomen Suomen sodassa 1809 ja hyökkäsi vielä 1812 Turkkia vastaan vallaten Bessarabian. Eylaun taistelu
Eylaun taistelu oli ensimmäinen vakava isku Grande Armée'lle ja Napolenin voittamattomuuden myytille. 
Preussisch-Eylaun nykyinen nimi on Bagrationovsk () ja se sijaitsee Kaliningradin alueella. Naulasaaren taistelu
Kansanvaltuuskunnan paon jälkeen Viipurin punakaartin esikunta kokoontui Neitsytniemen tykistökasarmin saliin. Heillä ei tuolloin ollut enää yhteyttä Lahden seudulla ja Kymenlaaksossa olleisiin punaisiin, joten Viipurissa ei tiedetty tilanteen kehittymisestä muulla. Antautumisen sijasta päätettiin tehdä läpimurto ulos valkoisten saartorenkaasta. Kun itään johtava Pietarin rata oli katkaistu ja vihollisen vahvimmat osastot olivat kaupungin pohjoispuolella, jäi ainoaksi mahdollisuudeksi yrittää länteen. Tarkoituksena oli edetä Kymenlaaksoon ja paeta Haminan sekä Kotkan satamien kautta Neuvosto-Venäjälle. Mahdollisesti tarkoitus oli myös yhtyä punaisten pääarmeijan rippeisiin lännessä, koska todellista tilannetta ei tunnettu. Juolasvesi
Tarhavesi on 2,9 kilometriä pitkä ja 1,9 kilometriä leveä. Siinä on kolme saarta, joista kahden nimi on Kylälänsaari ja Raatosaari. Raatosaaren kaakkoispuolella sijaitsee 15,7 metrinen syvänne. Tarhaveden etelosat ja Naulasalmien pohjoisosat ovat 10 metriä syvät. Salmet ovat kapeimillaan 50 metriä leveät ja Naulasaari niiden välissä on 29 hehtaarin kokoinen. Läntistä Naulasalmea kutsutaan myös Kallensalmeksi ja se on 1,2 kilometriä pitkä. Itäisempi Naulasalmi on 900 metriä pitkä. Nördlingenin taistelu
Nördlingenin taistelu oli Valkeavuoren taistelun ohella keisarillisten suurimpia voittoja kolmikymmenvuotisessa sodassa. Esimerkiksi Espanjan johtava ministeri Gaspar de Guzmán Olivárez julisti sen olevan: "Aikamme suurin voitto". Se muutti sodan strategisen tilanteen täysin: Ruotsi evakuoi kaikki Mainin eteläpuoliset varuskuntansa Etelä-Saksassa, ja Heilbronnin liitto hajosi. Marraskuussa 1634 sen entiset jäsenet lähettivät Oxenstiernan tietämättä Pariisiin delegaation, joka tarjosi Ranskan kuninkaalle myönnytyksiä, jos se julistaisi sodan Espanjalle ja keisarille. Vakavin menetys protestanttiselle puolelle oli kuitenkin Saksin vaaliruhtinas Juhana Yrjö I:n johtamat rauhanneuvottelut keisarin kanssa. Ne johtivat Prahan rauhaan, joka solmittiin toukokuussa 1635 keisarin ja protestanttisten ruhtinaiden välillä. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Seuraavien parin päivän aikana valkoiset saartoivat Viipurin, mutta jääkärien johtama valtausyritys kuitenkin epäonnistui 25.–26. huhtikuuta, aiheuttaen hyökkääjille jälleen kerran suuria tappioita. 27. huhtikuuta kaupungin puolustus alkoi vihdoin murtumaan. Osa punakaartilaista onnistui pakenemaan Viipurista laivoilla, mukanaan myös kansanvaltuuskunnan jäseniä sekä muuta punaisten hallinnon edustajia. Myös kaupunkiin edelleen jääneet punakaartilaiset yrittivät murtautua ulos saartorenkaasta. Valkoiset puolestaan alkoivat asevelvollisuusjoukkojen suurten tappioiden vuoksi kokoamaan kaupunkiin etenemistä varten rintamakokemusta omaavia suojeluskuntalaisia, jotka vihodin valtasivat Viipurin 28.–29. huhtikuuta. Kaupunkia puolustaneet punaiset puolestaan yrittivät paeta länteen kohti Haminaa, mutta lopulta noin 5 000–6 000 punaista antautui Naulasaaren ja Tienhaaran välillä. Suomen sisällissota
Tampereen valtauksen jälkeen alkoi punakaartien vetäytyminen Länsi-Suomesta. Valkoisten hyökkäyksen painopiste siirrettiin Viipuriin, joka vallattiin 29. huhtikuuta. Viipurin taisteluun osallistui 18 500 valkoista ja 7 000 punaista. Valkoinen armeija menetti kaatuneina noin 50 miestä. Punakaartilaisia kaatui 500–800 ja vangiksi heitä jäi 12 000–15 000. Lähes kaikki punaiset kaatuivat Naulasaaren taistelussa, joka syntyi Viipurissa olleiden punaisten yrittäessä läpimurtoa kaupungin länsipuolella 28.–29. huhtikuuta. Sotasaaliiksi valkoiset saivat 300 tykkiä, 200 konekivääriä, panssarijunan, yli 400 kuormaa elintarvikkeita, tykinammuksia ja patruunavarastoja. Meksikon–Yhdysvaltain sota
Santa Anna vastasi Scottin muodostamaan uhkaa marssien tätä vastaan ja kohtaamalla yhdysvaltalaiset tappioon päättyneessä Cerro Gordon taistelussa 18. huhtikuuta. Vetäytyvien meksikolaisten perässä saapuvat yhdysvaltalaiset valtasivat Jalapan ja Pueblon saapuen Méxicon tuntumaan elokuussa. Santa Annan joukot voitettiin jälleen kerran Churubuscon ja Molina del Reyn taisteluissa. Santa Anna ja suurin osa Meksikon armeijasta karkasivat lopulta maaseudulle, jossa he jatkoivat vastarintaa pieninä ryhminä. Nyt puolustamatta jääneen Méxicon asukkaat yrittivät järjestää vastarintaa eteneville yhdysvaltalaisille. Etenkin Chapultepecin linnan taistelusta tuli meksikolaisen kansallistunteen symboli. Vastarinta oli kuitenkin lopulta turhaa ja kaupunki antautui linnan menetyksen jälkeen yhdysvaltalaisille. Naulasaari
Naulasaari on saari Mäntyharjulla Tarhaveden ja Juolaveden välillä Naulasalmessa. Saari oli 1400-luvulta alkaen Hämeen ja Savon erämaiden välinen rajapaikka. Se oli myös vuonna 1743 solmitun Turun rauhan rajasaari. Natsi-Saksa
Samalla puolella olleiden Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton joukot lähestyivät eri suunnista Berliiniä niin kutsutussa kilpajuoksussa Berliiniin. Natsi-Saksa menetti jatkuvasti alueita ja tehtaita liittoutuneiden vallatessa alueita. Natsi-Saksa lakkasi kun Natsi-Saksa antautui sen hävitessä sodan loppuun sijoittuvan Berliinin taistelun. Vuonna 1944 oli tapahtunut Hitlerin salamurhayritys, joka johti useiden osaavien puolustusvoimien johtajien teloittamiseen, mikä osaltaan oli heikentänyt Natsi-Saksan puolustusvoimia. Natsi-Saksa menetti johtajansa kun Hitler teki itsemurhan natsi-Saksan viime hetkillä sodan lopputuloksen ollessa selvä. Tampereen taistelu
Ensimmäisen suuren valloitusyrityksensä valkoiset tekivät kiirastorstaina 28. maaliskuuta. Silloin aamulla klo 7 tykistö alkoi moukaroida Kalevankangasta ja hyökkäys alkoi tuntia myöhemmin. Punaisten asemat olivat kuitenkin paljon lähempänä kuin valkoiset olivat arvioineet, joten tykistötuli ei ollut tehonnut toivotulla tavalla. Lisäksi punaisten tulenavaus tuli valkoisille yllätyksenä. Valkoiset hyökkäsivät kaupungin itä- ja eteläpuolella koko matkalla Hatanpäältä Näsijärven rannalle, mutta päätaistelu käytiin Kalevankankaalla. Keskeistä roolia taistelussa näyttelivät vastikään valkoisten apujoukoiksi tuodut asevelvollisosastot. Valkoiset juuttuivat Kalevankankaan hautausmaalle ja kärsivät suuria tappioita. Taistelussa useat valkoiset joukko-osastot, muun muassa ruotsalainen prikaati, kärsivät suuria tappioita ja menettivät taistelukykynsä. Yksi kaatuneista ruotsalaisista oli Olof Palme, tulevan pääministerin ja kaimansa setä. Taistelut keskittyivät hautausmaalle ja Hippoksen raviradalle, jossa taisteli Tampereen punakaartin vartiopataljoona Heikki Koskisen johdolla. Valkoiset lähestyivät myös Kaupin keuhkotautiparantolan mäkeä pohjoisessa. Sillä suunnalla taisteli Kalle Lindenin komentama I pataljoona Tampereen punakaartista, Linden myös kaatui samassa taistelussa. Kalevankankaalla taistelivat esimerkiksi Gunnar Keltamäen komentama rautatieläispataljoona, ja Kalevankankaalta kaupunkiin päin Anton Aaltosen komppania Tampereen punakaartista. Trafalgarin taistelu
Luovuttuaan maihinnousuajatuksestaan Napoleon siirsi armeijansa kanaalin rannalta Keski-Eurooppaan. Ranskalaisen laivaston saama käsky palata Välimerelle vahvisti siten ranskalaisten valtaa Välimeren rannikolla. Napoleonin aikeina oli kuitenkin vapauttaa kaikki Välimeren ranskalaiskaupungit brittiläisistä laivoista, minkä vuoksi hän suunnitteli kiinnittävänsä Britannian huomion Länsi-Intiaan, mikä saisi brittialukset siirtymään Välimereltä Karibianmerelle. Suunnitelma kuitenkin epäonnistui vara-amiraali Horatio Nelsonin yllättävän liikkeen takia ja samalla tämä liike aiheutti myös sen, että Nelsonin johtama brittilaivasto kohtasi taistelussa ranskalais-espanjalaisen laivaston. Kuuterselän taistelu
Kuuterselän taistelu oli Kannaksen suurhyökkäyksen alkuvaiheessa 14.–15. kesäkuuta 1944 suomalaisten ja neuvostojoukkojen välillä käyty taistelu, joka päättyi suomalaisten vetäytymiseen ja Vammelsuu–Taipale-tukilinjan osittaiseen murtumiseen. Kaipiaisten taistelu
Ylivoimainen venäläinen noin 4 000 sotilaan osasto piti asemansa ja käynnisti kenraali Denisovin johdolla useita vastahyökkäyksiä. Kaulbarsin joukot onnistuivat torjumaan vastahyökkäykset. Nämä hyökkäykset kuitenkin tyrehdyttivät Kaulbarsin aloitekyvyn ja hän ei saanut hyökkäystä jatkettua. Taistelu päättyi noin kello 21:00 aikaan. Kaulbars päätti vetäytyä takaisin Mäki-Kouvolaan, koska Friesendorffin lisäjoukkoja ei saapunut ja hänen asemansa alkoi muodostua kestämättömäksi. Venäläiset häiritsivät vetäytymistä, joka päättyi seuraavana aamuna. Saulen taistelu
Saulen taistelu (, , ) oli Kalparitariston ja liettualaisten sekä heidän kanssaan liittoutuneiden semgallien välillä käyty taistelu 23. syyskuuta 1236. Taistelu päättyi Kalparitariston tappioon ja sen liittämiseen osaksi Saksalaista ritarikuntaa. Peleliun taistelu
Taistelu päättyi liittoutuneiden voittoon 27. marraskuuta 1944. Taistelussa japanilaisten komentaja Kunio Nakagawa kaatui. Saarta puolustaneesta 11 000 japanilaissotilaasta vain 202 selvisi hengissä ja heidät vangittiin myöhemmin. Taistelu Norjasta
Kenraali Feuerstein ei ehtinyt ajoissa Dietlin avuksi, vaan kenraalien Fleischer ja Auchinleckin johtamat norjalaiset, ranskalaiset, puolalaiset ja britit valtasivat Narvikin ja pakottivat saksalaiset perääntymään kaupungista kohti Ruotsin rajaa. Taistelu Narvikista oli ensimmäinen suuri maataistelu toisessa maailmansodassa, jonka liittoutuneet voittivat. Dietlin joukkojen rippeet ajettiin pienelle alueelle Bjørnefjellin ympärille, lähelle Ruotsin rajaa. Norjan 6. divisioona lähestyi niitä vääjäämättä, kun Hitler antoi Dietlille luvan vetäytyä rajan yli Ruotsiin. Sieltä heidät oli määrä evakuoida junilla. Nablus
Israelin itsenäisyyssodan jälkeen Nablus päätyi Jordanian haltuun. Palestiinalaisille pakolaisille rakennettiin kaksi pakolaisleiriä sen lähelle. Kaupungin ja Ammanin välille kehittyi läheiset kauppasuhteet, itään kulkevaa tietä laajennettiin ja kaupunki alkoi nyt levittäytyä tähän suuntaan. Kuuden päivän sodan aikana Israel miehitti kaupungin ja sen lähelle perustettiin kolmas pakolaisleiri. Israel asetti alueen asukkaille joitakin kauppaa ja matkustamista koskevia rajoitteita, mutta kaupunki jatkoi kasvamistaan ja säilytti asemansa Länsirannan toiseksi suurimpana kaupunkina Jerusalemin jälkeen. Vuonna 1977 kaupunkiin perustettiin An-Najahin yliopisto, joka on nykyisin Palestiinan suurin. Ensimmäisen intifadan aikaan kaupungissa oli useita yhteenottoja palestiinalaisten ja israelilaissotilaiden välillä. Oslon rauhanprosessin tuloksena kaupunki päätyi Palestiinalaishallinnon alaisuuteen joulukuussa 1995. Huhtikuussa 2002 Israel miehitti jälleen kaupungin ja erityisesti sen vanhakaupunki kärsi tuhoja. Nauvon taistelu
Nauvon taistelu oli Turun saaristossa 4. huhtikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu. Saksalaiset ja valkoiset yrittivät vallata Iso-Nauvon sekä Lomin saaret, tarkoituksenaan edetä Nauvon ja Paraisten kautta edetä kohti punaisten hallussa ollutta Turkua. Valtausyritykset epäonnistuivat sitkeän vastarinnan ansiosta, mutta punaisten vetäydyttyä Turun saaristosta, saivat valkoiset Nauvon haltuunsa taisteluitta vain muutamaa päivää myöhemmin. Koillisrintama
1. huhtikuuta Vihurin johtama punaisten 80 miehen osasto eteni aivan rajan pinnassa sijainneelle Paanajärvelle, jossa oli valkoisten vartiopaikka. Syntyneen laukaustenvaihdon aikana molempien osapuolten miehiä pakeni Nivalan yhteenoton tavoin, mutta tällä kertaa kumpikaan ei menettänyt yhtään kaatunutta. Punaiset ottivat yhden vangin, jolta he saivat tärkeitä tietoja valkoisten retkikunnasta. Niiden perusteella he päättivät jäädä paikoilleen odottamaan valkoisten seuraavaa hyökkäystä. Naulasaaren taistelu
Pohjoisesta edennyt punaisten pääjoukko sulloutui peltoaukealle yhdeksi massaksi, jota valkoiset pääsivät vapaasti tulittamaan konekivääreillään, mutta myös Rasalahdessa käytiin lähitaistelua mies miestä vastaan. Punaisten hyökkäys muistutti edellisenä päivänä Tuuloksessa käytyä Syrjäntaan taistelua, jossa punaiset epätoivoisesti rynnivät päin saksalaisten puolustuslinjoja. Molemmissa paikoissa kaatuneiden tilalle tuli koko ajan takaa uusia miehiä ja naisia. Syrjäntaassa punaiset onnistuivat lopulta murtautumaan saksalaiten linjojen läpi, mutta Naulasaaressa hyökkäys pysähtyi ja valkoiset onnistuivat lyömään punaiset kerta toisensa jälkeen takaisin. Pimeässä käydyssä sekasortoisessa taistelussa taaempana edenneet punaiset ampuivat myös vahingossa omiaan selkään. Haavoittuneita keräämään komennetun Kaarlo Hyvösen mukaan useita punakaartilaisia oli kaatunut takaapäin tulleesta luodista. Aamun valjetessa valkoiset pystyivät ampumaan entistä tarkempaa tulta ja iskivät pakolaiskolonnan sivustoihin, jotka olivat täysin suojattomia. Napoleon I
Päästyään Pariisissa valtaan Napoleon kävi vihollisiaan vastaan. Hän kohtasi 16. kesäkuuta 1815 marsalkka Blücherin joukot. Hän voitti taistelun, muttei onnistunut tuhoamaan koko armeijaa. Viimeisen tappionsa hän koki Wellingtonin herttua Arthur Wellesleyta ja Gebhard Leberecht von Blücheria vastaan Waterloon taistelussa nykyisessä Belgiassa 18. kesäkuuta 1815. Napoleon olisi voinut voittaa britit, vaikka keisarillinen kaarti joutuikin perääntymään sen menetettyä todella suuren määrän miehiä. Vain Preussin tulo esti Napoleonia voittamasta taistelua. Napoleonin häviöön vaikutti myös se että marsalkka Michel Neyn epäonnistunut ratsuväen hyökkäys oli vienyt Ranskalta ratsuväen. Napoleonin armeijassa oli noin 80 000 miestä, brittien joukot käsittivät suunnilleen 70 000 sotilasta ja preussilaisia oli 50 000. Napoleon allekirjoitti virallisen antautumissopimuksen HMS Bellerophonin kannella Rochefortin sataman ulkopuolella 15. heinäkuuta 1815. Gamal Abdel Nasser
Nasserin uhkapeli johti vuoden 1967 kuuden päivän sotaan. Hän halusi palauttaa Egyptin joukot Siinain niemimaalle ja vaati YK:n rauhanturvajoukkoja poistumaan alueelta. 23. toukokuuta 1967 Egypti sulki Tiraninsalmen Israelin laivoilta ja saartoi Eilatin sataman, katkaisten Israelin ainoan yhteyden Intian valtamerelle, ja Israel hyökkäsi tuhoisasti Egyptiin, Jordaniaan ja Syyriaan. Sota jatkui rajoitettuna sodankäyntinä lähes Nasserin kuolemaan asti. Sodan hävinneenä Nasser tarjoutui eroamaan virastaan, mutta protestoiva kansa salli hänen jäädä presidentiksi kuolemaansa saakka. Hän kuoli sydänkohtaukseen syyskuussa 1970 pian PLO:n ja Jordanian sisällissotaa, "mustaa syyskuuta", koskevien neuvottelujen jälkeen. Nabatealaiset
Vuonna 88/87 eaa. seleukidikuningas Antiokhos XII johti kahta sotaretkeä nabatealaisia vastaan, toisessa näistä hän kärsi raskaan tappion Obodaan joukoille ja kaatui itse taistelussa. Oboda itse kuoli pian taistelun jälkeen ja häntä seurasi valtaistuimella Aretas III, joka jatkoi edeltäjiensä laajentumispolitiikkaa. Hän sai pian avunpyynnön Damaskoksen asukkailta, jotka olivat joutuneet iturealaisten hyökkäyksen kohteeksi. Aretas lähetti joukkojaan Damaskokseen ja kaupunkia hallitsi 15 vuoden ajan nabatealainen käskynhaltija. Damaskoslaiset näkivät Aretaan selukidien seuraajana ja tämä sai lisänimen "filhellenos". Aretas antoi lyöttää kolikkoja Damaskoksessa aina vuoteen 72 eaa., jolloin Armenian kuningas Tigranes valtasi kaupungin. Vuonna 82 eaa. Aretas tunsi itsensä tarpeeksi voimakkaaksi lähteäkseen sotaretkelle Aleksander Jannaiosta vastaan. Aretas kukisti Aleksanderin ja saneli tälle rauhanehdot. Aleksander marssi kuitenkin pian Jordanin yli ja riisti Aretaalta tämän aikaisemmin valtaamat alueet. Naulasaaren taistelu
Punaisten pakolaiskolonna saavutti noin kilometrin päässä Tienhaarasta Haminan maantien ja Naulasaaren kartanoon johtavan tien risteykseä sijainneet valkoisten asemat hieman ennen puoltayötä. Punaiset joutuivat hyökkäämään saman peltoaukean yli, jota pitkin valkoiset olivat aikaisemin päivällä yrittäneet edetä Tienhaaraan. He olivat vailla minkäänlaista suojaa, kun taas valkoiset olivat konekivääreineen asettuneet venäläisten ensimmäisen maailmansodan aikana rakentamiin vahvoihin betonilinnoitteisiin. Okinawan taistelu
Okinawan taistelu oli Japanin ja Yhdysvaltain joukkojen välinen taistelu Okinawan saaren hallinnasta toisessa maailmansodassa. Saarella käytiin Tyynenmeren sodan viimeinen saaritaistelu ja samalla suurin maihinnousutaistelu. Okinawa oli Tyynenmeren sodan verisin taistelu. Tähän vaikutti ensisijaisesti se että suuri osa Okinawan väestöstä taisteli japanilaisten sotilaiden rinnalla ja väestöä käytettiin myös ihmiskilpinä. Tämän lisäksi jatkuva tykkituli ja valtavat tappiot saivat yhdysvaltalaisissa aikaan sotapsykoosia ja heikkoa taistelutahtoa. Keisarillisen Japanin laivasto menetti taistelussa myös ylpeytensä, taistelulaiva Yamaton. Verner Viikla
Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin hyökkäysvaiheessa pohjoissuomalaisista kootun 6. divisioonan komentajaksi ja osallistui saksalaisten XXXVI armeijakunnan mukana operaatio "Polar Fuchsiin" (napakettu), jonka tarkoitus oli katkaista Muurmannin rautatie Kantalahden alueella. Operaatio ei kuitenkaan saavuttanut tavoitteitaan ja aiheutti paljon tappioita. Kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuo päättikin suomalaisten osalta yllättäen keskeyttää etenemisyritykset ilman mitään selittelyjä. Taustalla oli Yhdysvaltain painostus marsalkka Mannerheimin suuntaan. Naulasaaren taistelu
Vankeja säilytettiin aluksi Suur-Merijoen kartanon ulkorakennuksissa sekä Pien-Merijoen, Naulasaaren ja Ykspään kartanoiden kivinavetoissa, kunnes vangit marssitettiin 1. toukokuuta Viipurin kaupunkiin. Siellä heidät sijoitettiin pääosin kaupungin keskustassa sijaitsevalle keskuskasarmille. Tienhaarasta ja Naulasaaresta vangitut 5 000–6 000 punaista muodostivat noin puolet kaikista Viipurin vankileirin vangeista. Viipurin vankileillä oli toukokuun toisella viikolla yhteensä 11 350 vankia. Jatkosota
Puna-armeija lopetti asemasodan suurhyökkäyksellä Karjalankannaksella 9. kesäkuuta 1944 ja kaksi viikkoa myöhemmin Maaselän suunnalla. 10. kesäkuuta, neljä päivää Normandian maihinnousun jälkeen, Yhdysvallat julisti Suomen ja sen johtajien olevan saksanmielisiä ja pyysi lähettiläs Procopétä poistumaan maasta.
Suurhyökkäyksen alettua Neuvostoliitto vastasi Suomen rauhantiedusteluihin vaatien ehdotonta antautumista. Neuvostoliiton tykistökeskitykset ja ylivoima mursivat suomalaisen puolustuksen (Valkeasaaressa 10. kesäkuuta 1944). VT-linja (Vammelsuu–Taipale) murtui Kuuterselässä 14. kesäkuuta ja Viipuri vallattiin suomalaisilta lähes taisteluitta 20. kesäkuuta. Samana päivänä tehtiin Elisenvaaran asemalle sodan tuhoisin lentopommitus, jossa kuoli yli sata, ja loukkaantui yli 300 henkeä. Koillisrintama
Koillisrintaman verisin taistelu käytiin 7. huhtikuuta, kun valkoiset hyökkäsivät jääkäriluutnantti Lauri Starkin johdolla Tolvantojärvelle. Kuivitsalammella käyty taistelu kesti kahdeksan tuntia, jonka aikana valkoiset menettivät 32 miestä, mutta hyvissä puolustusasemissa olleet punaiset vain kaksi. Valkoisten perääntyessä Ahavan joukoilla oli tie vapaana Kurtissa sijainneeseen valkoisten tukikohtaan saakka, mutta saamansa käskyn mukaisesti he eivät ylittäneet rajaa. Walleniuksen joukot puolestaan hyökkäsivät 8. huhtikuuta Pekkalan ja Vihurin joukkojen kimppuun kolmelta eri suunnalta. Viisi tuntia kestäneen taistelun jälkeen valkoiset joutuivat perääntymään menetettyään sitä ennen seitsemän kaatunutta ja 18 haavoittunutta. Punaiset eivät hyvien puolustusasemiensa ansiosta menettäneet yhtään kaatunutta. Välskärin kertomuksia
Lopulta Kustaa pääsee takaisin Suomeen ja säilyy hengissä Isokyrön eli Napuen taistelussa vuonna 1714. Juuri ennen Napuen taistelua Larssonin suvun päämies eli entisen Perttilän talon isäntä menettää kuusi poikaansa, jotka venäläiset yllättävät heidän tiedusteluretkellään. Kustaa Bertelsköld pääsee pakoon venäläisjoukkojen keskeltä ja päätyy Kajaanin linnaan vuonna 1715. Sen kukistumisen jälkeen hän pakenee Ruotsiin. Hän avioutuu lapsuudenystävänsä Eeva Falkbergin kanssa, ja avioliitosta syntyy yksi lapsi, Kaarle Viktor Bertelsköld. Kustaa Bertelsköld lähtee Kaarle XII:n viimeiselle sotaretkelle Norjaan. Hän saa surmansa lumimyrskyssä Keski-Norjan tuntureilla tammikuussa 1719 yrittäessään pelastaa tovereitaan (katso osan 2 alkupuoli). Oravaisten taistelu
Oravaisten taistelu käytiin 14. syyskuuta 1808 Oravaisissa Pohjanmaalla. Sitä pidetään yleisesti yhtenä Suomen sodan ratkaisutaisteluista. Taistelussa kreivi Nikolai Kamenskin komentamat 7 000 venäläistä voittivat kenraali Carl Johan Adlercreutzin 5 000 suomalaista ja ruotsalaista sotilasta. Naganami
"Naganami" suojasi 13.–15. marraskuuta Guadalcanalin taistelussa joukkojenkuljetussaattuetta. Alus pelasti 14. marraskuuta uponneelta kuljetusalus "Shinanogawa Marulta" 570 eloonjäänyttä. "Naganamista" tehtiin 16. marraskuuta 2. hävittäjälaivueen lippulaiva, jolloin sille siirtyi laivueenkomentaja kontra-amiraali Tanaka Raizo. Alus johti 30. marraskuuta täydennystynnyreitä Guadalcanalille kuljettavia aluksia, jotka kohtasivat Yhdysvaltain laivaston osaston. Seuranneessa Tassafarongan taistelussa alus torpedoi risteilijä "USS Pensacolan" ja "USS Northamptonin". Alus johti 3. joulukuuta vastaavaa täydennystynnyreitä kuljettanutta osastoa. 6. joulukuuta alus luovutti laivueenjohtajan tehtävät seuraajalleen "Teruzukille". Seuraavana päivänä se kuljetti jälleen Guadalcanalille täydennystynnyreitä, mutta matka peruutettiin torpedoveneiden hyökättyä saattueen kimppuun. Alus hinasi hyökkäyksessä vaurioituneen "Nowakin" takaisin Shortlandsille. Peloponnesolaissota
Ateena oli ennen sotaa saanut haltuunsa Naupaktoksen, joka sijaitsi Korintin lahden pohjoispuolella. Ateenalaiset olivat asuttaneet sinne Spartalle vihamielisiä messenialaisia ja saattoivat sieltä estää Korintin yhteydet länteen päin. Ateenalaiset päättivät tehdä juuri näin ja lähettivät Formionin kahdenkymmenen laivan kanssa Naupaktokseen. Korintti ja Sparta lähettivät liittolaistensa kanssa Brasidaan ja Knemoksen johtaman laivaston kukistamaan Formionia, mutta tämä kukisti peloponnesolaisten paljon suuremman laivaston Naupaktoksen taistelussa vuonna 429 eaa. Schmalkaldenin sota
Kun liiton armeija operoi etelässä, Morits otti tilaisuudesta vaarin ja hyökkäsi serkkunsa Saksin vaaliruhtinas Juhana Fredrikin maihin. Yllätetty vaaliruhtinas marssi johtamansa liiton armeijan kanssa pohjoiseen lyödäkseen Moritsin ja vallatakseen maansa takaisin. Kaarle V seurasi perässä oman keisarillisen armeijansa kanssa. Keisarin armeija vahvistui nopeasti: ensiksi keisarin veljen arkkiherttua Ferdinandin armeijalla, ja myöhemmin vielä Moritsin armeijalla. Keisari löi liiton armeijan täydellisesti Mühlbergin taistelussa 24. huhtikuuta 1547. Juhana Fredrik jäi vangiksi ja Morits sai tavoittelemansa vaaliruhtinaan arvon ja Juhana Fredrikin maat. Białystokin ja Minskin taistelu
Białystokin ja Minskin taistelu oli toisen maailmansodan itärintamalla Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu kesäkuussa 1941 operaatio Barbarossan alussa. Taistelu alkoi 22. kesäkuuta 1941 keskustan armeijaryhmän aloitettua etenemisen Neuvostoliittoon Puolan ja Valko-Venäjän kautta ja se päättyi 1. heinäkuuta Saksan joukkojen vallattua Białystokin ja Minskin kaupungit. Saksalaiset piirittivät taistelun aikana Neuvostoliiton 10. armeijan Białystokin lähistölle ja 3. ja 13. armeijan Navahrudakin kaupungin lähistölle sekä osan 4. armeijasta. Taistelussa kaatui yli 400 000 neuvostosotilasta. Taistelu oli Saksan ensimmäinen suurvoitto itärintamalla. Trafalgarin taistelu
Trafalgarin taistelussa amiraali Nelson voitti ranskalais-espanjalaisen laivaston, mutta kaatui itsekin taistelun aikana. Trafalgarinniemen edustalla käydyn taistelun johdosta Nelsonista tuli yksi Britannian suurimmista sotasankareista. Samalla keisari Napoleon I:n johtama Ranska menetti mahdollisuutensa suurvalta-asemaan merellä. Taistelun jälkeen Britannialle ei enää löytynyt potentiaalista vastustajaa merillä, mikä mahdollisti Brittiläisen imperiumin synnyn. Naulasaaren taistelu
Naulasaaren taistelu oli Suomen sisällissodan taistelu, joka käytiin 28.–29. huhtikuuta 1918 Viipurin maalaiskunnan Naulasaaren ja Rasalahden kylissä. Kyseessä oli Viipurin taisteluun liittyvä Karjalan rintaman viimeinen taistelu, joka oli myös koko sodan viimeisiä yhteenottoja valkoisten ja punaisten välillä. Nagashinon taistelu
Kain maakunnasta kotoisin olevan Takeda Shingenin armeija marssi Mikawan rajalle matkallaan kohti Kiotoa. Shingen murskasi pahasti alivoimaisen Matsudaira Motoyasun Mikatagaharassa ja Motoyasu perääntyi Hamatsun linnaan viimeistä epätoivoista taistelua varten. Takedat kuitenkin vetäytyivät, sillä heillä oli muita strategisia suunnitelmia.