Minä vuonna Kastelholman linnassa oli tulipalo?
Kastelholman linna
Kastelholman linna () on linna Ahvenanmaan Sundissa. Sitä alettiin rakentaa 1300-luvun loppupuolella, ja siitä tuli Ahvenanmaan hallintokeskus 1400-luvun alussa. Linna piti asemansa vuoteen 1634, jolloin Ahvenanmaa liitettiin lääniuudistuksessa Turun lääniin. Tämän jälkeen linna rappeutui nopeasti, ja vuoden 1745 tulipalon jälkeen linnaa käytettiin enää viljavarastona. Raunioiden ensimmäiset konservoinnit tehtiin 1890-luvulla ja tieteelliset dokumentoinnit 1960-luvulla. Museoksi varastona toiminut pohjoissiipi otettiin jo 1930-luvulla.
Johannishusin linna
Johannishusin linna on Ruotsissa Ronnebyn kunnassa sijaitseva linna. Aluksi tila oli nimetty läheisen Dagtorpin kylän mukaan, mutta nimi muutettiin vuonna 1769 Johannishusiksi. Paikalle perustettiin vuonna 1670 säteritila Skunckenberg, joka siirtyi vuonna 1684 Hans Wachtmeisterille ja kuuluu edelleen hänen jälkeläisilleen. Nykyinen klassisistista tyyliä edustava päärakennus on vuodelta 1772 ja oli alun perin väriltään roosa, mutta on nykyään vaaleankeltainen. Linna ja sen puisto eivät ole avoinna vierailijoille. Lasaretinsaari
Kun Ruotsi kuningas Kustaa III vuonna 1775 kielsi yksityisen viinanpolton, perustettiin Suomeen yksitoista kruununpolttimoa, joista yksi sijoitettiin Ouluun Rysänsaareen 1776. Oulun kruununpolttimo oli koko Ruotsin pohjoisin viinanpolttimo. Tulipalovaaran vuoksi se rakennettiin varsinaisen kaupungin ulkopuolelle. Uuden toiminnan myötä saarta alettiin kutsua Polttimosaareksi. Polttimon perustamisen ajan rakennusmestarina toimi oululainen Henrik Wacklin. Drottninggatan
Klaran suuri tulipalo vuonna 1751 tuhosi rakennukset kadun länsipuolelta ja johti rakennuskannan laajaan uusiutumiseen. Kadun alkupäähän lähelle Norrströmiä Rosenbadin kortteliin rakennettiin 1700-luvun lopulla komea Bondeska palatset ja Hildebrandska huset. Siihen aikaan Norrströmin yli ei ollut siltaa, vaan Drottninggatan päättyi eteläpäässään "Roddaretrappaniin", josta soutajanaiset kuljettivat matkustajia virran yli Vanhaankaupunkiin. Mäkiluodon historia
Salaman aiheuttama oikosulku sytytti 17. heinäkuuta 2001 linnakkeen ampumatarvikevarastossa palonalun, joka saatiin kuitenkin sammumaan illasta aamuyölle kestäneissä sammutustöissä. Palo ei ehtinyt syttyä kunnolla, sillä varastossa ei havaittu liekkejä, vaan pelkkää savua. Palo poltti rakennuksen puukaton, muttei päässyt leviämään varaston betonirakenteissa. Sammutusvesi aiheutti vesivahinkoja kahdesta varastotilasta koostuneen rakennuksen ensimmäisessä varastossa säilytetyille tähystys- ja mittauslaitteet, optroniikkalle ja suojelumateriaalille. Toisessa varastotilassa säilytetyt kiväärin ja rynnäkkökiväärin patruunat säilyivät vaurioitumattomina. Palo ei vaatinut henkilövahinkoja, mutta ammusvaraston läheisyydessä sijainneeseen kasarmiin majoitetut noin 70 varusmiestä evakuoitiin noin 500 metrin päässä sijainneen asuintalon kellariin. Kaarina Maununtytär
Perheen siirtämistä Kastelholmaan johti Klaus Fleming ja 10. tai 11. elokuuta oltiin perillä. Juhanan tarkoituksena ei todennäköisesti ollut jättää perhettä pysyvästi Kastelholmaan ja matka jatkuikin kolme kuukautta myöhemmin eteenpäin länteen. Kastelhomasta lähdettiin 12. marraskuuta ja muutaman Tukholmassa vietetyn päivän jälkeen perhe saapui Gripsholmiin 1. joulukuuta. Siellä Eerikin ja Kaarinan vankeuteen tuli tietty muutos, sillä linna Eerikin toiselle nuoremmalle veljelle Kaarle-herttualle. Juhana ei siis ollut enää yksin vastuussa vankien säilytyksestä. Grispholmissa perhe viipyi puolitoista vuotta, kesäkuun 13. päivään 1573 asti. Tukholman kuninkaanlinna
Koska Kaarle XII:n sodankäynti nieli kaikki valtion varat, linnan rakennustyöt jouduttiin keskeyttämään 1710. Ne käynnistyivät uudelleen 1728, kun valtiopäivillä oli säädetty erityinen linnavero rakennustöiden rahoittamiseksi. Nicodemus Tessin kuoli samana vuonna, ja rakennustöiden valvontaa jatkoi arkkitehti Carl Hårleman. Hårleman seurasi tarkkaan Tessinin rakennuspiirustuksia mutta sisusti linnan edeltäjänsä suosiman raskaan barokin sijaan keveämpään rokokootyyliin. Vuonna 1754 kuningas Aadolf Fredrik ja kuningatar Loviisa Ulrika muuttivat väliaikaisesta asunnostaan linnan kuninkaalliseen huoneistoon, ja linnan viimeiset osat valmistuivat 1770.
Tukholman kuninkaanlinna on rakennettu tiilestä ja hiekkakivestä. Kuparipäällysteinen katto viettää sisäistä linnanpihaa kohti, ja päärakennuksessa sitä kehystävät balustradit. Rakennus koostuu neljästä siivestä, jotka on nimetty arkipäiväisesti ilmansuuntien mukaan. Gävlen linna
Vuonna 1726 pääsiäisen jälkeen tulipalo tuhosi linnan. Linnan annettiin seisoa pahoin vaurioituneena muutaman vuoden ennen kuin vuonna 1741 siitä päätettiin tehdä taas maaherranresidenssi, kuten se oli aikaisempina vuosina ollut. Arkkitehti Carl Hårleman sai tehtäväkseen suunnitella uudistustyöt. Hårlemanin kynästä linna sai nykyisen ulkonäönsä. Siinä on jäljellä 1500-luvulla rakennetut seinät, mutta muuten se on uusittu kokonaan ja edustaa 1700-luvun ranskalaisvaikutteista rokokoota. 1760-luvulla linna oli muuttovalmis, ja sinne muutti maaherra Axel Johan Gripenhielm. Drottningholmin linna
1800-luvulla puutarhan yhdessä linnan muiden alueiden kanssa annettiin ränsistyä, mutta 1950- ja 1960-luvuilla puutarha restauroitiin takaisin entiseen loistoonsa kuningas Kustaa VI Aadolfin aloitteesta. Tantallonin linna
Linnaa piiritti Skotlannin kuningas Jaakko IV vuonna 1491 ja hänen seuraajansa Jaakko V vuonna 1528, jolloin aiheutui merkittävää vahinkoa. Kaksi tornia tuhoutui lähes kokonaan Englannin sisällissodassa vuonna 1651, jolloin 91 rojalistia piti siellä tukikohtaansa. Cromwellin joukot tulittivat linnaa 12 päivää, jonka jälkeen varuskunta antautui. Christiansborg
Kuningas Kristian VI ryhtyi välittömästi rakennuttamaan uutta Christiansborgia Kööpenhaminan linnan tilalle päästyään vallan kahvaan. Linna oli arkkitehti Elias David Häusserin suunnittelema, ja se edusti barokin tyylisuuntaa. Linna valmistui suurimmaksi osaksi vuonna 1754. Vuonna 1794 linnan kuitenkin tuhosi raivoisa tulipalo.
Barokkilinnan tuhouduttua maan tasalle asui Tanskan kuninkaallinen perhe tilapäisesti Amalienborgin linnassa. Vuonna 1803 aloitettiin toisen Christiansborgin linnan rakentaminen. Sen suunnitteli arkkitehti C. F. Hansen, ja se edusti ranskalaissävytteistä empiretyyliä. Kun linna valmistui vuonna 1828, kuningas Fredrik VI ei kuitenkaan halunnutkaan asua linnassa, vaan käytti sitä vain seremoniallisissa tilaisuuksissa. Husholmenin linna
Vuonna 1934 Ella Kivikoski tutki paikan pintapuolisesti. Kohteessa on suoritettu arkeologisia kaivauksia vuosina 1947 (Nils Cleve, koekaivaus), 1956 (Jouko Voionmaa), 1995–1996 (Harri Nyman ja Veli-Pekka Suhonen). Kohde on tarkastettu vuosina 1980 (Harry Alopaeus) ja 1994 (Sirkka-Liisa Seppälä). Saaren muinaisjäännöksien ympäristöä on hoidettu vuosina 1992–1999 (Jukka Moisanen ja Päivi Maaranen). Alueen kasvillisuustutkimuksia on tehty vuosina 1993 (Kukkonen) ja 2000 (Nummi). Lindesbergin kirkko
Ensimmäinen kaupungin tulipalo oli vuonna 1644 ja sillä kertaa kirkko onnistuttiin pelastamaan. Seuraavan kerran tulipalo tuli vuonna 1688, jolloin kirkontorni ja kellot vahingoittuvat ja vasta vuonna 1733 torni korjattiin. Viimeisin, vuoden 1869 tulipalo tuhosi vanhan sisustuksen, mutta hopeat ja kirkonkirjat saatiin siirrettyä turvaan. Vuoteen 1872 mennessä oli kirkko rakennettu uudestaan, siihen tehtiin yksinkertaisempi torni ja katto. Vuosien 1920–1930 restauroinnin aikana tehtiin kirkkoon samanlainen torni, jollainen siellä oli ollut ennen tulipaloa. Nyköping
Jo 1100-luvulla Nyköping oli huomattava markkinapaikka. Birger Jarl alkoi rakennuttaa sinne Nyköpingshusin linnaa vuonna 1253. Linnan historiasta muistetaan Nyköpingin pidot vuonna 1317. Linna paloi pahoin 1600-luvulla, ja sen raunioista vietiin rakennusaineita Tukholman linnoittamiseen. Merkittäviä rakennuksia ovat myös Pyhän Nikolauksen kirkko ja Allhelgonakyrkan 1200-luvulta. Roslinin linna
Linna tuhoutui osittain tulipalossa 1452 ja vuonna 1688 sitä vaurioitti väkijoukko. Nykyään linnan omistaa Roslinin jaarli. Riian linna
Linnassa syttyi 20. kesäkuuta 2013 tulipalo, joka tuhosi rakennuksen historiallista irtaimistoa sekä katto- ja lattiarakenteita. Drottningholmin linna
Ensimmäinen kuninkaallinen rakennus samalla paikalla oli 1500-luvulla Katariina Jagellonicaa varten rakennettu kuninkaallisen perheen kesäasunto. Alkuperäinen suunnittelija oli hollantilainen Willem Boy. Linna on palanut historiansa aikana kerran, 30. joulukuuta 1661. Aiemmin samana vuonna kuningatar Hedvig Eleonoora oli ostanut sen. Kuningatar aloitutti linnan uudelleenrakennustyöt vuonna 1662, palkkaamansa arkkitehti Nikodemus Tessin vanhemman toimiessa suunnittelijana. Sisustustöitä tehtiin vuosina 1665–1703 ensin barokkityyliin, sittemmin lisättiin ranskalaista tyyliä. Linnan kunnostustyöt saattoi 1680-luvulla loppuun Nicodemus Tessin nuorempi. Sivusiivet saivat nykyisen asunsa 1700-luvun puolivälissä Carl Hårlemanin suunnittelemina. Näsin linna
Linnan mahdolliseksi rakennuttajaksi tutkijat ovat arvelleet Sverker vanhempaa tai hänen poikaansa Kaarle Sverkerinpoikaa, joka murhattiin saarella vuonna 1167. 1150-luvulta 1220-luvulle asti Vätternin itäpuoliselta Itä-Götanmaalta lähtöisin oleva Sverkerin suku kamppaili Ruotsin kruunusta länsigötanmaalaisen Eerikin suvun kanssa.
Joka tapauksessa 1100-luvun loppun mennessä Visingsön linna oli suuri merkittävä rakennus ja 1200-luvulla Ruotsin kuninkaat käyttivät sitä ahkerasti. Se näyttää olleen kuningasmahdin ainoa todellinen linnarakennus 1100-luvun toisella puoliskolla ja 1200-luvun alkupuoliskolla. Ruotsin kuninkaista saarella kerrotaan kuolleen Eerik X Knuutinpoika vuonna 1216, Juhana Sverkerinpoika vuonna 1222 ja Maunu Ladonlukko vuonna 1290. 1200-luvulla sekä norjalaiset ja islantilaiset lähteet mainitsevat Visingsön linnan Ruotsin valtakunnan voimakkaimpana yksittäisenä kohteena. Vuonna 1318 kuningas Birger Maununpoika panttasi kuitenkin sekä linnan että saaren Tanskalle. Samana vuonna saarella taisteltiin. Ilmeisesti tämä johti linnan tuhoamiseen, sillä se katosi samaan aikaan historiasta. Mauritzbergin linna
Vuonna 1719 linna sai kokea massiivisia tuhoja, kun venäläiset polttivat sen. Linna kuitenkin rakennettiin uudelleen kreivi Claes Ekebladin, Claude Hägerstjernan tyttären pojan, toimiessa rakennuttajana. Se valmistui vuonna 1725, Carl Hårlemanin suunnittelemine koristeluineen. Ulkonäöllisesti linna on pysynyt samana nykypäivään asti. Aulanko
Kun eversti Standertskjöld alkoi tulla vanhaksi, matkustaminen Aulangolle tuli hänelle yhä hankalammaksi. Koska hän oli perheetön, hän päätti luopua Aulangosta. Viimeisen kerran Standertskjöld vietti kesää Aulangolla vuonna 1926. Aulanko ja eritoten sen puistometsä olivat olleet kaikille avointa matkailualuetta jo everstinkin aikana, joten alueen siirtyminen kaupungin omistukseen tapahtui melko kivuttomasti. Vuonna 1927 Hämeenlinnan kaupunki vuokrasi Aulangon tuolloin juuri perustetulle Matkailukeskus Aulanko-Karlberg Oy:lle, jonka tarkoituksena oli tehdä paikasta monipuolinen matkailu- ja urheilukeskus. 
Kartanon rakennuksiin perustettiin yleisölle avoin ravintola, mutta päärakennus kuitenkin paloi 28. tammikuuta 1928. Rakennuksen palon liekkien kerrottiin näkyneen aina Hyvinkäälle saakka, ja palon syistä lähti liikkeelle lukematon määrä huhuja. Hämeenlinnan kaupunki rakensi palaneen rakennuksen paikalle uuden hotellirakennuksen, joka kuitenkin sai kymmenen vuoden kuluttua väistyä nykyisen pääräkennuksen tieltä. Vanha rakennus purettiin osiin ja rakennettiin uudelleen Tyrvännön Heralaan. Aulangon hotellin maine oli kasvanut sekä kotimaassa että ulkomailla, ja sen majoituskapasiteetti kävi lopulta liian pieneksi. Niinpä vuonna 1938 valmistui nykyinen funktionalististyylinen päärakennus, jonka suunnittelivat Märta Blomstedt ja Matti Lampén. Turun linna
Entistämistyöt kestivät yli 15 vuotta. Tasavallan presidentti Urho Kekkonen avasi linnan juhlatilaisuudessa yleisölle vuonna 1961. Linnan restaurointia jatkettiin 1970-luvun puolivälissä, jolloin tehtiin esilinnan peruskorjaus. Turun kaupungin historiallisen museon vanhat perusnäyttelyt purettiin ja työt aloitettiin perustusten vahvistamisella ja talotekniikan uudistamisella. Tämä restaurointi päättyi 1988, jolloin koko esilinna saatiin taas museokäyttöön. Samassa yhteydessä päälinnaan asennettiin hissi. Eteläisen näyttelyhallin länsipääty muutettiin 120-paikkaiseksi luentosaliksi ja linnan keittiötekniikkaa uudistettiin. Korjaustyöt päättyivät kokonaisuudessaan 1990. Näiden uudistusten pääarkkitehtina toimi Eero Raatikainen ja sisustussuunnittelusta vastasi Carin Bryggman.Turun kaupungin 700-vuotisjuhlien kunniaksi vuonna 1929 julkaistiin Signe Hammarstén-Janssonin piirtämä Turun 700-vuotisjuhlamerkkisarja. Sarjassa oli kolme postimerkkiä ja ne olivat Suomen ensimmäiset kuvalliset postimerkit Yhden merkeistä pääteemana oli Turun Linna ja toisessa oli edustalla kaupungista poistuva laiva ja taustalla Turun Linna. Vuonna 2014 Turun Linna oli mukana Erik Bruunin suunnittelemassa Vanhat Linnat -postimerkkisarjassa. Cilgerranin linna
Edvard III:n päätöksellä huonolle pidolle jäänyt linna kunnostettiin 1370-luvulla, koska pelättiin Ranskan hyökkäystä. Luoteistorni on luultavasti rakennettu tänä aikana. Hastingsin suvun sammuttua se siirtyi kuninkaan omistukseen. Linna kärsi pahoja vahinkoja Walesin kapinan aikana vuonna 1405. Karsholmin linna
Linna on kaksikerroksinen ja rakennettu punaisista tiilistä. Sen vanhimmat osat ovat 1600-luvun alkupuolelta. 1860-luvulla rakennusta uusittiin arkkitehti C. F. Zwingmannin piirustusten mukaan, jolloin se sai nykyisen ulkoasunsa Kristian IV:n tyyliin. Porin palo 1852
Päivä oli Porissa aurinkoinen ja lämmin, lähes helteinen kevätpäivä. Tulipalo sai alkunsa kolmen aikaan iltapäivällä Kuninkaankadun (nykyinen Hallituskatu) varrella sijainneesta talosta, joka oli aiemmin samana vuonna kuolleen kauppias Carl Fredrik Rosenlewin perillisten omistuksessa. Nykyään talon paikalla sijaitsee vuonna 1884 rakennettu Porin Teatteri. Vaikka Rosenlewin talon syttyminen havaittiin jo varhaisessa vaiheessa ja paikalle hälytettiin palomiehistö, ei tulta onnistuttu sammuttamaan. Se alkoi levitä nopeasti tiheästi rakennetussa kaupungissa, jonka taloista suurin osa oli puurakenteisia ja pärekatolla varustettuja. Palon leviämistä auttoi myös iltapäivän aikana noussut voimakas tuuli, joka yltyi lähes myrskyksi. Tuli saatiin sammumaan vasta seuraavana aamuyönä tuulen suunnan kääntyessä. Otepään linnavuori
Otepään linnavuori on paikka, jolla sijaitsi Ugandin muinaismaakunnan tärkeimpiin tukikohtiin kuulunut Otepään muinaislinna. Asiakirjoissa se mainitaan ensi kerran vuonna 1116, jolloin Novgorodin ruhtinas valloitti sen, mutta perääntyi pois nopeasti. Sama tapahtui uudelleen vuonna 1192. Linna poltettiin Kalparitariston hyökkäyksessä Baltian ristiretkien aikana vuonna 1208. Vuosien 1224–1225 aikana sen tilalle rakennettiin kivilinna, josta tuli Tarton ohella Tarton hiippakunnan toinen keskus. Linna tuhoutui 1200-luvulla lähes täysin ritarikunnan ja piispan välisessä sodassa. Näsilinna
Kaupunki muutti palatsin nimen Näsilinnaksi, ja siihen avattiin vuonna 1908 Hämeen museo, jonka ensimmäinen museonhoitaja oli Gabriel Engberg. Engberg myös asui Näsilinnassa. Sisällissodan aikana vuonna 1918 Näsilinnassa toimi Punaisen ristin sairaala sekä punaisten tukikohta ja rakennus kärsi sodassa pahoja vaurioita. Tampereen taistelun aikana Näsilinna vaihtoi 3.–4. huhtikuuta omistajaa kolme kertaa. Rakennukseen osui noin 4 000 ammusta. Toisen maailmansodan aikana rakennuksessa asui ilmatorjuntajoukkoja sekä Porin radan siltavartijat. Turun linna
Juhana III:n kuoleman jälkeen 1592 Ruotsin hallitsijaksi nousi hänen ja Katariina Jagellonican poika Sigismund, josta oli jo aiemmin 1587 tullut äitinsä isän kuoltua myös Puolan kuningas. Sigismund oli katolinen ja hallitsi Puolasta käsin, mikä aiheutti nopeasti konfliktin hänen ja Ruotsin valtaneuvoston sekä sen käskynhaltijan, Kustaa Vaasan kolmannen pojan Kaarle-herttuan välillä. Suomen aatelisto ja osa porvaristoa kannatti marski Klaus Flemingin johtamana Sigismundia sisällissodassa, minkä vuoksi Turun linnaa piiritettiin sodan aikana vuosina 1597 ja 1599. Myöhempi piiritys päättyi Turun raatihuoneentorin verilöylyyn 10. marraskuuta 1599. Akatemiatalo
Talon Hämeenkadun puoleisessa päätykolmiossa lukee teksti "Primus lapis positus MDCCCII ultimus MDCCCXV." Ensimmäinen kivi siis asetettiin 1802 ja viimeinen 1815"." Akatemiatalon peruskiven muuraus vuonna 1802 oli merkkitapaus, johon osallistuivat muun muassa Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolf ja kuningatar Fredrika Dorotea. Akatemiatalo kärsi vakavia vaurioita Turun palossa vuonna 1827. Turun tuhouduttua laajalti palossa päätettiin yliopisto siirtää Helsinkiin. Rakennus kunnostettiin kuitenkin entiselleen Carl Ludvig Engelin suunnitelmien mukaisesti ja luovutettiin vuonna 1830 Turun hovioikeuden, Turun tuomiokapitulin ja lääninhallituksen käyttöön. Nykyään tilat ovat kokonaisuudessaan hovioikeuden käytössä, lukuun ottamatta juhlasalia, jota hallinnoi Turun yliopisto. Juhlasali Solennitetssalen on ainut juhlasali Ruotsin vallan ajalta Suomessa. Hämeen linna
Hämeen linna antautui Suomen sodan aikana, 6. maaliskuuta 1808, taisteluitta. Linna alistettiin tämän jälkeen Venäjän sotilashallinnon alaisuuteen. Hämeen linnaa oli käytetty pitkään myös vankilana, mutta Venäjän vallan alkuaikoina siitä tehtiin kruununvankila, jossa oli lähes 300 vankia päälinnaan sijoitettuna. Samalla linnaa käytettiin edelleen myös viljamakasiinina. Linna muokattiin kokonaisuudessa vankilaksi vuonna 1837 Carl Ludvig Engelin piirustusten mukaan. Linnan lähiympäristöön tehtiin myös suuria muutoksia: länsipuolelle rakennettiin 1839 ojennuslaitos Anders Fredrik Granstedtin suunnitelmien perusteella ja vuonna 1871 lääninvankila Ludvig Isak Lindqvist suunnitelmien mukaan. Hämeen linnaan sijoitettiin vuonna 1881 Suomen ainoa naisten kuritushuone. Naisvankilana linna toimi aina vuosiin 1953 (päälinna) ja 1972 (kehämuurirakennukset) asti. Linnalla oli varsin ikävä maine naisvankien keskuudessa: vielä vuonna 1944 jokainen siihen asti vaiti pysynyt naisvanki alkoikin puhua kuulustelussa kaiken tietämänsä – jos vaitiolon hinnaksi tulisi lähtö Hämeen linnaan. Samoin Hämeen linnassa poliittisista syistä vuosina 1919–1922 ollut Ida Aalle-Teljo kertoo muistelmissaan varsin karmivia asioita vankilasta.
Hämeen linnan entisöintiä ehdotettiin useasti, mutta vasta 1953 vangit siirrettiin pois päälinnasta tutkimusten aloittamiseksi. Päälinnan entisöinti oli vaikeaa, koska sitä oli muutettu useaan kertaan ja käytetty pitkään. Entistämissuunnitelman laati professori Nils Erik Wickberg. Päälinnan entisöinti valmistui 1979, ja sen aikana osa tiloista rekonstruoitiin. Esilinna ja sen ympäristö entisöitiin päälinnan jälkeen ja ne pyrittiin saattamaan 1870-lukua edeltävään tilaan. Niiden entisöinti saatiin valmiiksi vuonna 1988. Päälinna avattiin yleisölle 4. huhtikuuta 1979 ja kehämuurit vuonna 1988. Kastbergan linna
Linnan rakensi Fabian Gustaf Wrede vuonna 1889. Katarina Crafoord osti linnan vuonna 1985 ja asui siellä kuolemaansa eli vuoteen 2005 asti. Vuonna 2007 linnan osti tanskalainen huutokauppias Thomas Höiland, joka on myynyt linnan eteenpäin. Nijōn linna
Vuonna 1750 linnan keskustorniin iski salama ja se paloi maan tasalle. Linnan sisäpalatsi tuhoutui Kioton palossa 1788. Palopaikka oli autiona, kunnes sinne siirrettiin prinssin asunto keisarillisesta palatsista 1893. Kastelholman linna
Kastelholmaa alettiin rakentaa puolustuslinnakkeeksi 1300-luvun loppupuolella, ja se on Ahvenanmaan ainoa keskiaikainen linnoitus. Tarkkaa rakentamisaikaa ei tiedetä, mutta ensimmäinen maininta linnasta on vuodelta 1388. Maininta on Bo Joninpoika Gripin testamentin toimeenpanijoilta, jotka luovuttivat kuningatar Margareetalle joitakin Suomen linnoja, kuten Kastelholman. Neljä vuotta aiemmin Grip oli luetellut testamentissa linnoja, mutta vielä tällöin Kastelholmaa ei mainittu. Tästä esimerkiksi historioitsija Reinhold Hausen on päätellyt, että linna perustettiin vuoden 1384 jälkeen, mutta viimeistään Gripin kuolinvuonna 1386. Kivilinnaa aiemmin paikalla oli kuitenkin ollut jo puukastelli. Kastelholman linna
Juhana III läänitti Kastelholman Katariina Stenbockille eliniäksi vuonna 1569. Arvid Stålarm lähti tammikuussa 1599 18 reen ja 40 miehen kanssa jäiden yli Ahvenanmaalle, kun Kaarle-herttuan käskynhaltija Hans Klaunpoika oli lähtenyt Tukholmaan. Stålarm valtasi Kuningas Sigismundin puolesta Kastelholman taisteluitta ja asetti käskynhaltijaksi Salomon Illen. Kaarle-herttua pyrki valtaamaan linnan takaisin Sigismundilta ja lähetti huhtikuussa 1599 Hans Klaunpojan Ahvenanmaalle 400 miehen kanssa. Kastelholman piiritys epäonnistui täysin, kuten kävi myös seuraavallekin yritykselle heinäkuun puolivälissä. Ratkaiseva taistelu Kastelholmasta käytiin 31. heinäkuuta, kun herttuan hyökkäystä johti amiraali Joakim Scheel, joka oli edellisenä päivänä ilmoittanut Illelle tuoneensa mukanaan neljä järeää tykkiä. Kastelholma antautui taisteluitta. Upseerit vietiin Turkuun mestattaviksi. Kronborgin linna
Linna tuhoutui melkein kokonaan vuoden 1629 tulipalossa, joka johtui kahden työläisen huolimattomuudesta. Vain kappeli säästyi vahvojen holviensa ansiosta. Kuningas Kristian IV ponnisteli paljon Kronbogrin restauroimiseksi ja vuonna 1639 linnan ulkoasu oli jälleen vanhassa loistossaan, mutta sisältä rakennus ei ole ikinä saavuttanut entistä asuaan.
Ruotsalaiset Carl Gustaf Wrangelin johdolla valloittivat linnan vuonna 1658, mikä todisti, että Kronborg oli haavoittuvainen. Tämän jälkeen linnaa vahvistettiin merkittävästi. Vuosien 1688 ja 1690 välisenä aikana rakennettiin linnan ympärille kehittynyt puolustuslinja. Pian tämän jälkeen tehtiin vielä uusia vallituksia, minkä jälkeen Kronborgia pidettiin Euroopan vahvimpana linnoituksena. Tukholman kuninkaanlinna
Eteläsiiven alla olevassa kellariholvissa on Skattkammaren (aarrekammio), joka paljastettiin vuonna 1970. Siellä on nähtävillä Ruotsin kruununjalokivet ja mahdollisuus käydä matkamuistomyymälä Slottsbodenissa. Länsi- ja pohjoissiiven alla sijaitsevassa kellariholvissa on Tre Kronor -museo. Se on linnan museoiden uusin tulokas, joka vihittiin käyttöön vuonna 1999. Siellä pääsee tutustumaan näyttelyyn, joka kertoo vanhasta Tre Kronor -linnasta, joka tuhoutui tulipalossa 1697. Konstantinin palatsi
Palatsissa oli tulipalo vuonna 1803. Restaurointisuunnitelman teki Vorohin ja töitä valvoi arkkitehti Luigi Rusca. Konstantin Pavlovitšin kuoltua palatsin sai Nikolai I:n toiseksi vanhin poika, suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitš (1827–1892). Suuriruhtinas oli sivistynyt ja kielitaitoinen mies, kiinnostunut tieteestä, musiikista ja kirjallisuudesta. Hän toimi merenkulkuministeriön päällikkönä ja osallistui maaorjalain uudistamiseen. Konstantin Nikolajevitšin vaimo oli Aleksandra Iosifovna, Saksi-Altenburgin prinsessa. Pariskunnalla oli kuusi lasta. Aleksandra Iosifovna asui leskenä palatsissa vuoteen 1911 asti. Hänen lapsistaan nuorin aikuisikään asti elänyt oli Dmitri Konstantinovitš, joka oli syntynyt palatsissa. Dmitri Konstantinovitš oli palatsin viimeinen omistaja ja asukas. Hänet telotettiin 1919 Pietari-Paavalin linnoituksessa. Olavinlinna
Venäläisten poistuttua linnasta 1847 jäi linna tyhjilleen muutamaksi vuodeksi. Tämän jälkeen linna toimi lyhyen aikaa vankilana, mutta sitten se jäi jälleen tyhjäksi. Vuosina 1868 ja 1869 linnassa oli kaksi suurta tulipaloa, jotka tuhosivat lähes kaikki linnan alkuperäiset puuosat. 1870-luvulla linnaa alettiin kunnostaa historiallisena muistomerkkinä. 1875 vietettiin linnan 400-vuotisjuhlia, jolloin muun muassa J. V. Snellman ja August Ahlqvist pitivät juhlapuheet. Samalla linnan alueelle istutettiin puita. Vuonna 1912 järjestettiin ensimmäiset Savonlinnan oopperajuhlat Aino Acktén aloitteesta. Vuonna 1961 alkoi linnan suuri restaurointi, jonka tarkoituksena oli palauttaa linna mahdollisimman lähelle alkuperäistä asuaan. Tällöin muun muassa kaadettiin istutettuja puita, jotka eivät kuuluneet alkuperäiseen linnaan ja juuret tuhosivat muureja. 1974 linnaan rakennettiin kääntyvä ponttonisilta. Turun linna
1900-luvun alkuun tultaessa päälinnan useimmat välilattiat olivat lahonneet ja ne oli poistettu. Koko linnan restaurointia ehdotettiin useita kertoja ja ajatus koko linnan restauroinnista heräsi uudelleen 1937. Eduskunta päätti 1939, että asian tutkiminen ja suunnittelu voitaisiin panna alulle ja entistämistöiden arkkitehdiksi valittiin Erik Bryggman. Mitään ei kuitenkaan ehditty tehdä, ennen kuin syttyi toinen maailmansota. Sen aikana linna sai vauriota ilmapommituksissa, varsinkin kesällä 1941 jatkosodan ensimmäisenä päivänä, kun päälinnaan osui palopommeja. Tämän seurauksena päälinnan katto ja kaikki vielä jäljellä olleet välilattiat sekä 1700-luvulla rakennettu linnan kirkko tuhoutuivat. Kumamoton linna
Linna piiritettiin vuonna 1877 Satsuman kapinan aikaan, ja suuri osa linnasta poltettiin. Linnan alueella vahingoittumattomina selvisi 13 rakennusta, jotka on sittemmin nimetty tärkeiksi kulttuurikohteiksi. Vuonna 1960 linnan päätorni jälleenrakennettiin betonista. Restaurointia jatkettiin vuosina 1998–2008, jolloin useimmat 1600-luvun rakennuksista uudistettiin. Osa linnan 1600-luvulla rakennetuista kivimuureista sortui maanjäristyksessä vuonna 2016. Årstan linna
Nykyinen linnarakennus pystytettiin vapaaherra Claes Hansson Bielkenstiernalle ja hänen puolisolleen Barbro Åkersdotter Natt och Dagille vuoden 1650 tienoilla. Heidän jälkeensä linnan omistivat vuorollaan suvut Kurck, Soop ja Fleming. Vuonna 1805 linnan osti suomalainen ruukinpatruuna Carl Fredrik Bremer. Vuonna 1853 se myytiin Aftonbladetin perustajalle, Lars Johan Hiertalle. 1900-luvulla linna oli Cedergrenin suvun hallussa. Wrangelin palatsi
Rakennuksella on pitkä sekä monivaiheinen historia. Sen eteläinen torni oli alun perin osa kuningas Kustaa Vaasan 1530-luvulla rakennuttamaa puolustuslinnaketta. Palatsi rakennettiin vuoden 1630 tienoilla Lars Sparren yksityisasunnoksi. Uusi omistaja marsalkka Carl Gustaf Wrangel teetti rakennukseen muutoksia vuosina 1652–1670 arkkitehti Nicodemus Tessin vanhemman suunnitelmien mukaan. Vuoden 1693 tulipalon jälkeen palatsi jouduttiin jälleen uudelleenrakentamaan, jolloin sitä myös hieman laajennettiin. Tällä kertaa suunnittelijana oli Nicodemus Tessin nuorempi. Vuonna 1697 siitä tuli myös kuninkaallinen residenssi, sillä Tukholman kuninkaallinen Tre kronor -linna oli palanut tulipalossa raunioiksi. Kuningasperhe asui Wrangelin palatsissa vuoteen 1754. Noihin aikoihin palatsia kutsuttiin nimellä "Kungshuset" ("Kuninkaan talo"). Korsholman linnalääni
Korsholman linnalääni oli keskiaikainen ruotsalainen linnalääni Perämerta ympäröivällä alueella. Linnalääni ulottui alun perin Uumajan seudulta lännessä aina Vaasaan saakka idässä. Se sai nimensä Vaasan edustalla olevasta Korsholman linnasta, joka mainitaan ensimmäisen kerran Bo Joninpoika Gripin testamentissa vuonna 1384 nimellä "Krytzeborg". Alexandra Palace
Alexandra Palace rakennettiin Alexandra Parkiin vuonna 1873, ja sen avajaisia vietettiin kuningatar Viktorian 54. syntymäpäivänä. Tulipalo tuhosi rakennuksen vain 16 päivää avajaisten jälkeen. Palatsi rakennettiin uudelleen, ja uudet avajaiset pidettiin vuonna 1875. Palatsi tuhoutui pahoin vielä toisessakin tulipalossa vuonna 1980. Alexandra Palace kunnostettiin jälleen, ja se avattiin vuonna 1988. Valamon luostari (Heinävesi)
Luostariin alkoi kohdistua ilmahyökkäyksiä ja pommituksia 6. tammikuuta 1940 alkaen. Tuhoisimmat pommitukset tapahtuivat 2. helmikuuta ja 4. helmikuuta 1940. Jälkimmäisen päivän iltana luostari oli yhtenä suurena tulimerenä. Luostarin arvokkaan, 29 000 nidettä käsittäneen kirjaston arveltiin tuhoutuvan, sillä pelastustoiminta piti keskittää muualle, ja siinäkin oli suuria ongelmia, sillä luostarin vesipumppurakennus oli tuhoutunut jo aikaisemmassa vaiheessa. Kirjastosta joku tiesi kertoa, että igumeeni Damaskin oli suunnitellut sen palonkestäväksi, ja tulipalojen laannuttua saatiin todeta, että se oli säilynyt vahingoittumattomana, vaikka yläpuolella ollut huoneisto olikin palanut. Keisarinmänty
Perimätiedon mukaan Parolannummen kentällä joukkoja katselmoineet Ruotsin kuninkaat Kustaa III ja Kustaa IV Aadolf ovat aterioineet puun varjossa ja tällä perusteella puuta alettiin kutsua "Kuninkaanmännyksi". Kustaa III kävi Parolannummella kesäkuussa 1783 ja Kustaa IV Aadolf kesällä 1802. Suomen sodan aikana 1808 kerrotaan erään rakuunan piilottaneen yksikkönsä lipun puussa olleeseen koloon ja tämän vuoksi puuta kutsuttiin myös "Rakuunanmännyksi". Kajaanin linna
Suuri Pohjan sota syttyi vuonna 1700, ja Kajaani ja sen lähikylät poltettiin vuonna 1712. Linnan komendantti, everstiluutnantti Johan von Meurman aloitti tämän jälkeen puolustuksen vahvistamisen. Tornien ylimpiä kerroksia muutettiin tykeille sopivaksi, muurien päälle laskettiin kolmen metrin paksuinen turvekerros, ovi- ja ikkuna-aukot peitettiin ja rannoille laskettiin erilaisia esteitä. Kajaanin linna oli Ruotsin viimeinen tukikohta Suomessa, kun Olavinlinna oli kukistunut 1714. Kajaanin linnan ulkopuolelle saapui maaliskuussa 1715 venäläisjoukko, joka vaati välitöntä antautumista. Johan Henrik Fieandtin johtamat noin 50 puolustajaa pitivät pintansa, ja venäläiset pysyivät poissa yli puolen vuoden ajan. Venäläiset palasivat joulukuussa, jolloin kenraali Tšekin toi paikalle noin 4 000 miestä. Venäläiset piirittivät linnaa viisi viikkoa, ja Fieandt suostui antautumaan 24. helmikuuta 1716. Venäläiset olivat luvanneet päästää puolustajat vapaaksi ja antaa heidän säilyttää omaisuutensa. Lupauksia ei kuitenkaan pidetty, ja piirittäjät veivät mukanaan kaiken ja lähettivät sekä sotilaat että siviilit vankeina Turkuun tai Venäjälle. Kenraali Tšekin räjäytti linnan maaliskuussa 1716. Kastelholman linna
Jälleenrakennettu linna menetti kuitenkin pian merkityksensä, kun vuonna 1634 Ahvenanmaa liitettiin lääniuudistuksessa Turun lääniin. Kastelholman linna menetti näin asemansa hallintokeskuksena. Linna rappeutui nopeasti tämän jälkeen, ja vuonna 1642 korkein vastuu linnasta oli yhden kirjurin ja vahtimestarin harteilla. Kaarle XI vieraili kuitenkin linnassa vuonna 1672 leskikuningatar Hedvig Eleonooran kanssa. Ei ole kuitenkaan tiedossa yöpyivätkö he linnassa vai Kastelholman kuninkaankartanossa. Vierailu antoi kuitenkin aiheen Fredrik Paciuksen ja Zachris Topeliuksen oopperaan "Kaarle-kuninkaan metsästys". Stirlingin linna
Ensimmäinen maininta Stirlingin linnasta on noin vuodelta 1110, jolloin kuningas Aleksanteri I rakennutti kukkulalle kappelin. Hän myös kuoli siellä 1124. Skotlannin itsenäisyyssotien (1296–1357) aikana Stirlingin alueella käytiin lukuisia taisteluita ja linna oli vuoron perään skotlantilaisten ja englantilaisten hallussa. Kuuluisin taistelu käytiin 1297, jolloin skotlantilainen kapinallinen William Wallace voitti englannin kuninkaan Edward I:n joukot läheisellä kivisillalla. Valamon luostari (Laatokka)
Vaikka Talvisota oli alkanut jo 30.11., alkoi luostariin kohdistua ilmahyökkäyksiä ja pommituksia vasta 6.1.1940 alkaen. Tuhoisimmat pommitukset tapahtuivat 2.2. ja 4.2.1940. Jälkimmäisen päivän iltana luostari oli yhtenä suurena tulimerenä. Luostarin arvokkaan, 29,000 nidettä käsittäneen kirjaston arveltiin tuhoutuvan, sillä pelastustoiminta piti keskittää muualle, ja siinäkin oli suuria ongelmia, sillä luostarin vesipumppurakennus oli tuhoutunut jo aikaisemmassa vaiheessa. Kirjastosta joku tiesi kertoa, että igumeni Damaskin oli suunnitellut sen palonkestäväksi, ja tulipalojen laannuttua saatiin todeta, että se oli säilynyt vahingoittumattomana, vaikka yläpuolella ollut huoneisto olikin palanut. Vadstenan kunta
Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa rakennutti vuonna 1545 Vadstenan linnan tanskalaisten hyökkäyksen varalta. Linna muutettiin vuonna 1555 asuinpalatsiksi Kustaa Vaasan pojalle, Itä-Götanmaan herttua Magnus Vaasalle. Kustaa Vaasan toiseksi vanhin poika Juhana III antoi luvan muuttaa puolustuslinnan renessanssilinnaksi. Kuninkaalliset asuttivat linnaa aina vuoteen 1716. Viimeinen linnassa asunut kuninkaallinen oli kuningatar Ulriika Eleonoora. Kuninkaallisten lähdön jälkeen linnaa on käytetty muun muassa viljamakasiinina ja kamarivuodevaatteiden kutomona. Nykyisin se toimii museona. Gammelstadin kirkkokylä
Kirkkokylää uhkasi 11. joulukuuta 1940 suuri tulipalo, joka sai alkunsa apteekkirakennuksesta. Kirkosta pohjoiseen päin sijainnut suuri neliskulmainen kortteli, johon kuului asuintaloja, liikehuoneistoja ja 19 kirkkotupaa paloi maan tasalle. Vesipula ja erittäin kylmä sää haittasi sammutustoimia. Kirkon katon terva alkoi sulaa tulipalon kuumuudessa. Toisen maailmansodan aikana Ruotsissakin vallinneen joukkojen liikekannallepanon vuoksi kirkkokylässä oli sijoitettuna suuri sotilasosasto, minkä on arveltu pelastaneen kylän suuremmalta katastrofilta. Sotilaat kykenivät räjäyttämään leveän palokujan, mikä suojasi muun kirkkokyläalueen. Uusi asemakaava ja suunnitelma paloalueen jälleenrakentamiseksi hyväksyttiin 1941. Uusi kaava pysyi uskollisena alueen yleisilmeelle. Kirkkotupia käytettiin jossain määrin perinteiseen tapaan aina 1950-luvulle saakka.
Kirkkokylän kehittyminen ja suojelu kääntyi suotuiseen suuntaan 1960-luvulta lähtien. 1960-luvun vaihteessa alueelta purettiin joitakin vanhoja taloja, kuten vanha postitalo (1959) ja vuoden 1940 palossa vaurioita kärsinyt kestikievari (1962). 1960-luvulla aloitettiin myös uuden asemakaavan suunnittelu, Luulajanjoen vieressä oleville vanhoille niityille alettiin rakentaa, ja ensimmäiset ajatukset alueen hyödyntämisestä matkailukohteeksi esitettiin. Vuoden 1971 kaupunkisuunnitelmassa Ruotsin Riksantikvarieämbetet määritteli kirkkokylän valtakunnallisesti korvaamattomaksi kulttuurihistorialliseksi alueeksi. Kun kirkkotupien ylläpito vaikeutui iäkkäämmille tuvanomistajille, Ruotsin valtio alkoi tukea Gammelstadin ja muidenkin Ruotsin kirkkokylien korjaustoimia. Omistajien kiinnostus kirkkotupiin elpyi, ja niiden rapistuminen pysähtyi. Perusteelliset suunnitelmat alueen säilyttämiseksi ja ylläpitämiseksi tehtiin 1980-luvulla. Kirkkokylän rakennusten lopullinen purkamiskielto vahvistettiin 1995 ja kohde valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon 1996. Tukholman arkkitehtuuri
Rakennustoiminta saavutti Tukholmassa huippunsa 1660- ja 1670-luvuilla ja seisahtui Kaarle XI:n reduktion myötä. Vuonna 1697 Tre Kronor -linna paloi ja Nicodemus Tessin nuoremman suunnittelemasta uudisrakennuksesta, Tukholman kuninkaanlinnasta, tuli suurin rakennustyömaa aina 1700-luvun puoliväliin saakka. Nykyinen linna on saanut vaikutteita roomalaisesta palatsibarokista ja ranskalaisesta renessanssista ja se valmistui vuoden 1750 tienoilla.. Svartholman merilinnoitus
Suomen sodassa (1808-1809) Svartholma joutui ensimmäisen kerran vihollisen tulituksen kohteeksi.
Sodan alkaessa linnoituksen kunnosta on ristiriitaisia kuvauksia. Linnaa varustanut kenraalimajuri Johan Fredrik Aminoff kertoi saattaneensa linnoituksen hyvään puolustuskuntoon. Myöhemmin puolustajien antamien selvitysten mukaan aseistus oli kunnossa, mutta puutetta oli ennen kaikkea muonasta, lääkkeistä sekä juomavedestä. 
Helmikuussa 1808 hyökkäykseen lähtenyt Venäjän armeija saavutti pian rajan pinnassa sijaitsevan Loviisan ja ryhtyi piirittämään linnoitusta. Venäläisiä johtanut Friedrich Wilhelm von Buxhoevden näki, että suora hyökkäys jään yli aiheuttaisi liian suuria tappioita. Hän päätyikin katkaisemaan linnoituksen huoltoyhteydet ja ryhtyi piirittämään linnaketta. Buxhoevden lähetti 22. helmikuuta jäälle neuvottelijat. Neuvottelijoiden esittämän antautumisvaatimuksen linnoituksen apulaiskomentaja kapteeni C. G von Schoultz kuitenkin torjui. Venäläiset olivat löytäneet itäpuolelta kohdan, mihin linnoituksen tykistö ei puutteellisten sektorien vuoksi voinut ampua. Venäläisten tulituksessa henkilövahingot olivat pieniä, mutta tulitus tuhosi majoitus- ja varastotiloja. Kapteeni Schoultz neuvotteli venäläisten kanssa aselevon ajalle 11.–14. maaliskuuta. Aselevon jälkeen linnoituksessa oli jäljellä 19 upseeria, 27 aliupseeria sekä 499 sotilasta. Sairastuvalla oli 135 henkilöä ja linnoituksen muonavarasto oli ehtymässä. Linnoituksen komentaja majuri Karl Magnus Gripenberg ehdotti upseerikunnalle antautumista. Gripenbergin laatimien antautumisehtojen mukaan varuskunta sai marssia ulos täysissä aseissa, musiikin soidessa. Jäällä miehistö luovutti aseensa, upseeristo sai pitää miekkansa. Sotavangit saivat lähteä kotiinsa ja sairaille järjestettiin hoitoa venäläisessä sotasairaalassa. Uppsalan lääni
Lisäksi oli olemassa Östhammarin lääni, joka oli kooltaan pieni ja siihen kuului todennäköisesti vain nykyinen Frösåkerin kihlakunta. Östhammarin linna sijaitsi kaupungista pohjoiseen ja mainitaan jo Bo Jonsson Gripin aikana. Linna kuului kuningatar Filippan elatuslääniin, ja sen poltti kuningas Erikin vouti Roslagenin talonpoikien kapinoidessa vuonna 1434. Myöhemmin linna rakennettiin uudestaan. Vaasa
Elokuun 3. päivä vuonna 1852 Vaasa paloi: kaupungin keskustasta säilyivät vain vuosina 1780–1781 rakennettu Wasastjernan talo ja hovioikeuden rakennus vuodelta 1786. Kirkon, raatihuoneen, kellotornin ja triviaalikoulun rauniot ovat vieläkin näkyvillä Vanhassa Vaasassa. Wasastjernan (ent. Falander) talossa toimii museo, silloinen hovioikeuden päärakennus on nykyisin Mustasaaren seurakuntien kirkko. Entistä hovioikeutta vastapäätä on Korsholman kukkula, jolle 1300-luvulle perustettiin Chryssenborgin linna. Palon aikaan sinne oli rakenteilla uusi lääninhallituksen rakennus ja maaherran residenssi. Strömsholmin linna
Kellertävän linnan ulkopuoli edustaa barokkityyliä, kun taas sisustus on kustavilaista. Sisustuksesta vastasi arkkitehti Carl Fredrik Adelcrantz. Linna sisältää merkittävän kokoelman ruotsalaista maalaustaidetta 1600-luvulta lähtien. Linnan ylimmissä tiloissa sijaitsee kappeli, joka on rakennettu 1730-luvulla. Whitehallin palatsi
Whitehallin palatsi oli Englannin kuningaskunnan hallitsijoiden asuinpalatsi Lontoossa vuosina 1530–1698, kunnes se tuhoutui tulipalossa. Ennen tulipaloa se oli Euroopan suurin palatsi. Whitehall-katu on nimetty sen mukaan. Palatsin ainoat nykyaikaan säilyneet osat ovat Banqueting House ja Henrik VIII:n viinikellari. Lisäksi Thamesin rannan puoleisella alueella on yhä nähtävissä osa kuningatar Marian portaista, joita pitkin palatsista oli kulkuyhteys kuninkaalliselle proomulle. Ruotsin sotahistoria keskiajalla
Ruotsalaiset jatkoivat valtapiirinsä laajentamista 1300-luvulla. Vuonna 1300 Torkkelin Knuutinpojan johtamat joukot hyökkäsivät Nevajoen suistolle ja perustivat Landskronan linnan. Laatokan ympäristön kaupungit reagoivat nopeasti koska ruotsalaisten linna olisi estänyt heidän kauppayhteytensä Itämerelle. Novgorodista tullut armeija valtasi ja tuhosi linnoituksen vuonna 1301. Vuodesta 1304 eteenpäin Ruotsi oli hyvin passiivinen Novgorodia kohtaan. Kuningas Birger Maununpoika joutui kamppailemaan veljiään Valdemaria ja Eerikkiä vastaan maan hallinnasta. Novgorodilaiset käyttivät tilannetta hyväkseen vuonna 1311 hyökkäämällä Hämeeseen. Vuoteen 1312 mennessä Birger oli saanut veljensä taltutettua ja alkoi suunnitella sotaa Novgorodia vastaan. Ruotsalaiset joukot polttivat muun muassa Laatokankaupungin. Vuonna 1318 novgorodilaiset puolestaan hyökkäsivät Turkuun ja polttivat Kuusiston piispanlinna. Oiva Paloheimo
Vuosina 1946–1952 Paloheimo asui perheineen Vesilahden pappilan piharakennuksessa. hänen toisen vaimonsa isä Kalle Kahiluoto oli tällöin Vesilahden kirkkoherrana. Astuttuaan seurakunnan kirkkoherran virkaan Harri Hentinen oli tehnyt siitä museon. Rakennus tuhoutui tulipalossa 29. marraskuuta 2018. Oulun historia
Seuraava suuri tuho kaupunkia kohtasi vuonna 1705, jolloin tuli pääsi irti kahteen otteeseen, kesäkuussa ja elokuussa, tuhoten yhteensä 144 taloa. 
Isovihan aikana 1714–1721 Oulu muun Pohjois-Pohjanmaan tavoin kärsi pahoin toistuvista venäläisjoukkojen ryöstöistä ja terrorista. Oulua puolustamaan oli määrätty porvarikaarti. Maaliskuussa 1715 Venäläiset polttivat jo pahoin rappeutuneen Oulun linnan. Koko Pohjois-Pohjanmaa köyhtyi ja pakolaisia vaelteli Oulun alueella runsaasti. Oululaiset porvarit ja säätyläiset pakenivat Ruotsin Länsipohjaan ja Tukholmaan. Sotavuosina viisi prosenttia kaupungin väestöstä vietiin orjiksi Venäjälle, heistä suurin osa lapsia. Yksi heistä oli "Kristoffer Mikkelinpoika Toppelius", joka vuosien kuluttua pääsi palaamaan kotiseudulleen. Kristofer oli Zacharias Topeliuksen isän isoisä, ja aiheena Koivu ja tähti -satuun. Suvun kotitalo, Toppeliuksen talo on yhä jäljellä Torikadulla. Tschandala
Tarina sai herätteen, kun Strindberg vuokrasi perheineen kesäksi 1888 huoneiston 1700-luvulta olevasta linnasta Skovlystistä Tanskan Holtesta. Hän ajautui napit vastakkain tilanhoitaja Ludvig Hansenin kanssa. Hansen syytti Strindbergiä julkisesti, että tämä oli vietellyt hänen sisarpuolensa, silloin 16-vuotiaan Martha Magdalene Hansenin kanssa. Strindberg vuorostaan syytti tilanhoitajaa varkaudesta, mutta lähti maasta, kun hänet haastettiin oikeuteen. Syyte peruttiin. Gripsholmin linna
Bo Joninpoika Grip rakennutti alueelle alun perin linnakkeen vuoden 1380 tienoilla. Nykyinen linna on nimetty linnakkeen mukaan. Kuningatar Margareeta osti linnan Bo Joninpojan jälkeläisiltä 1400-luvun alussa. Se siirtyi 1400-luvun loppupuolella Sten Sturelle, joka lahjoitti sen 1498 perustamalleen kartusiaaniluostarille. Kustaa Vaasa takavarikoi 1526 linnakkeen luostarilta itselleen. Vuonna 1537 hän ryhtyi rakentamaan paikalle uutta linnaa, joka otettiin juhlallisesti käyttöön 1544, tosin keskeneräisenä. Olavinlinna
Kustaa Vaasa, joka nousi Ruotsin hallitsijaksi 1523, määräsi Olavinlinnan korjattavaksi ja parannettavaksi. Päälinnan torneja kohotettiin ja esilinnaan rakennettiin uusi suuri tykkitorni. Kustaa Vaasa lähetti rakennustöitä johtamaan Henrik von Cöllenin. Torni valmistui 1565. Samalla linnan muureja vahvistettiin. 1500- ja 1600-luvuilla rakennettiin Kijlin torni, puisia asuintupia, komendantin rakennus, sauna, paja- ja varastorakennuksia. Vuonna 1577 rakennusmestarina toimi Peter Hertig. Samoina vuosisatoina Olavinlinna joutui useiden sotatoimien kohteeksi. Stolbovan rauhan jälkeen Ruotsin itäraja oli siirtynyt huomattavasti idemmäksi, jolloin Olavinlinna ei enää ollut rajalinnoitus. Vuonna 1622 Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolf vieraili linnassa palattuaan sotaretkiltä Puolasta. Hän oli ainoa kuningas, joka vieraili Olavinlinnassa. Linnan rakennustöiden myötä sen ympärille kasvoi kaupunki: Savonlinna sai kaupunkioikeudet vuonna 1639. Linna kärsi vaurioita vuonna 1654 suuressa tulipalossa.
Suuri Pohjan sota alkoi vuonna 1700. Tämä vaikutti Olavinlinnaan siten, että se antautui venäläisile vuonna 1714. Samalla venäläiset purkivat Pyhän Eerikin tornin, josta jäi vain kaksi alinta kerrosta jäljelle. Vuonna 1721 solmittu Uudenkaupungin rauha lopetti sodan, jonka jälkeen Ruotsi-Suomi sai itselleen myös Savonlinnan alueen. Vuonna 1741 alkoi hattujen sota, joka päättyi Turun rauhaan 1743. Tällöin Olavinlinna jäi Venäjän alueelle. Venäläiset rakensivat linnoituksen alueelle bastioneja. Vuonna 1788 linnaan rakennettiin suojamuurattu vesikanava, koska suomalaiset ja ruotsalaiset tarkka-ampujat pystyivät helposti tappamaan vedenhakijat piirittäessään linnaa. Uuden linnan osan nimeksi tuli Suvorovin esilinna Aleksandr Suvorovin mukaan. Vuonna 1791 Paksu torni tuhoutui ruutivaraston räjähtäessä. Tilalle rakennettiin Paksu bastioni. Linnan sotilaallinen merkitys loppui, kun Suomesta tuli Suomen suuriruhtinaskunta vuonna 1809. Linnassa toimi varuskunta vuoteen 1847 saakka. Turun palo
Kysymys palovakuutuksista oli luonnollisesti ajankohtainen heti palon jälkeen. Kaikki ne kaupungin asukkaat, joiden talot olivat vakuutettuina joko Tukholman yleisessä palovakuutusrahastossa tai Suomen vakuutuskonttorissa, halusivat mahdollisimman pian rahansa pois. Oli kuitenkin epäselvää pystyivätkö vakuutusyhtiöt vastaamaan sitoumuksistaan ja tämä herätti talonsa vakuuttaneissa levottomuutta. Tukholman yleinen palovakuutusrahasto oli vakuuttanut Turusta noin 150 taloa ja näiden talojen osalta menetykseksi arvioitiin 200 000–250 000 riikintaalaria. Aiemmin samana vuonna 14. kesäkuuta oli Ruotsissa palanut Boråsin kaupunki ja 5. syyskuuta Uddevallassa oli palanut kuusi taloa. Ruotsalaisella vakuutusyhtiöllä oli siis jo ennestäänkin vaikeuksia. Turkulaiset vakuutuksenottajat olivat tyytymättömiä maksujen viivästymisestä johtuen ja ehtivät jo epäillä, etteivät he kenties saisi korvausrahojaan lainkaan. Monet kääntyivät kenraalikuvernööri Zakrevskin puoleen, joka tiedotti keisarille kansalaisten huolista. Tämän seurauksena Venäjän Tukholman-lähettiläs, kreivi Jan Peter van Suchtelen, sai tehtäväkseen valvoa suomalaisten vakuutuksenottajien etuja Tukholmassa. Tämä oli lopulta merkitsevä seikka, kun korvausrahat lopulta maksettiin. 17. toukokuuta 1828 vahvistettiin, että Turun palo oli vahingoittanut tai tuhonnut 146 vakuutettua turkulaistaloa joiden korvaussumma oli yhteensä 230 000 pankintaalaria. Tästä summasta maksettiin vuoden 1829 alusta lähtien useissa erissä 87,5 %. Tukholman palovakuutuskonttori meni vuoden 1827 palojen jälkiseurauksena selvitystilaan ja lakkasi lopulta toimimasta. Lasaretinsaari
Oulun läänin maaherran virkatalona oli toiminut Westmanin kivitalo Torikadun ja Hahtiperänkadun kulmassa vuodesta 1779 lähtien. Läänin kolmas maaherra Johan Fredrik Carpelan ei pitänyt enää vanhaa virkataloa soveliaana tarpeisiinsa, vaan vuokrasi uudeksi maaherran virkataloksi kruununpolttimon entisen päärakennuksen 1791. Maaherran muuton myötä Polttimosaarta alettiin kutsua myös Maaherransaareksi. Suomen sodan aikana maaherran virkatalo toimi ensin ruotsalaisten joukkojen sotasairaalana ja venäläisten vallattua Oulun Venäjän armeijan kenttäsairaalana. Kastelholman linna
Kustaa Vaasasta tuli Ruotsin kuningas 1523, ja hän päätti läänittää Ahvenanmaan Ivar Flemingille, joka pystyisi rauhoittamaan takaisinvoitetun alueen. Fleming oli virassa vuoteen 1537, ja hän oli Kastelholman viimeinen lääninhaltija, sillä hänen jälkeensä Kustaa Vaasa siirsi oman fatabuurinsa alaisuuteen. Jatkossa Kastelholmaa johtivat voudit. Ensimmäisen voudin Olof Trottenpojan aikana linnaa korjattiin. Olof Trottenpoika oli ilmoittanut Kustaa Vaasalle 1543, että linna oli pahasti vahingoittunut. Kustaa Vaasa kehotti voutia korjauttamaan ja parantamaan linnaa niin hyvin kuin mahdollista. Korjaustyöt jatkuivat todennäköisesti 1550-luvulle saakka. Ahvenanmaa kiinnosti Kustaa Vaasaa, ja hän vietti kevättalvella 1556 muutaman kuukauden Kastelholmassa. Samana vuonna kuninkaan pojasta Juhanasta tuli Suomen herttua. Juhana oleskeli linnassa 1557, 1559 ja 1561 ja piti siellä syksyllä 1571 vankina veljeään Eerik XIV:ttä ja tämän vaimoa Kaarina Maununtytärtä. Eerikin vankikamarina ollaan pidetty Kuretornin pientä huonetta sen kolmannessa kerroksessa. Windsorin linna
Alkuperäisen puulinnoituksen kohdalla sijaitsee nyt pyöreä kivitorni, koko linnan keskus. Kuningas Henrik II:n aikaan linnan puuvarustukset vaihdettiin kivisiin ja linna alkoi saada nykyisen muotonsa. Edvard III muokkasi sotilaallisesta linnoituksesta goottilaisen palatsin, ja käytti siihen huomattavan määrän rahaa. Noin 200 vuotta myöhemmin, Elisabet I:n aikana, tarvittiin perusteellisia kunnostus- ja muutostöitä. Kaarle II muokkasi Windsorista barokkilinnan. Yrjö III ja Yrjö IV päivittivät monia huoneita uusklassiseen tyyliin. Kuningatar Viktoria rakennutti linnaan yksityisen kappelin. 20. marraskuuta 1992 linnassa raivosi raju tulipalo. Tre Kronor (linna)
Tre Kronor -linna sijaitsi Tukholmassa. Linnan rakennustyöt aloitettiin 1200-luvulla ja linna tuhoutui tulipalossa vuonna 1697. Hans Kröpelin
Engelbrektin kapinan jälkeen 1435 kuningas otti Kröpeliniltä Tukholman linnan, mutta tämä sai kuitenkin valtaneuvostolta 1436 tilalle Turun linnan, ja seuraavana vuonna hän hankki itselleen myös Kastelholman linnan. Hän pyrki – huonolla menestyksellä – välittämään unionin kuninkaan ja Ruotsin valtaneuvoston välisissä erimielisyyksissä. Hän kukisti yhdessä piispa Maunu Tavastin kanssa Ylä-Satakunnassa 1438–1439 puhjenneen Davidin kapinan. Kalmarin linna
Kustaa Vaasan ja hänen poikiensa aikana linna uusittiin renessanssipalatsiksi. Kalmarin sodassa tanskalaiset valtasivat linnan ja se vahingoittui pahoin. 1600-luvun lopulla linna päästettiin rapistumaan ja 1700-luvulla sitä käytettiin esimerkiksi viljavarastona ja vankilana. 1800-luvulla linnaa restauroitiin. Työt aloitettiin vuonna 1885 ja nykyisen muotonsa linna sai vuonna 1891. Kankaisten kartano
Kartanossa syttyi tulipalo 1819 kun Nils Fredensköld nukahti kirjojen ääreen ja unohti sammuttaa kynttilät. Suurin osa kartanon arkistosta tuhoutui ja myös esimerkiksi Maskun vanhimmat kirkonkirjat. Christiansborg
Ensimmäinen Slotsholmenille rakennettu linna oli Absalonin linna, joka rakennettiin vuonna 1167. Saxo Grammaticuksen mukaan linnan rakennutti Roskilden piispa Absalon. Linna seisoi paikalla noin 200 vuoden ajan, ja se koki monia hyökkäyksiä ja miehityksiä. Vuonna 1349 linnan valloitti kuningas Valdemar IV:n viholliset Hansaliitosta. Hansaliiton kaupungit lähettivät kivenhakkaajia tuhoamaan linnan kivi kiveltä, siinä myös onnistuen. Drottningholmin linna
Linna siirtyi Ruotsin valtion omistukseen vuonna 1777. Nykyisin linna ja sen ympäristö, joka käsittää muun muassa teatterin sekä Kiinalaisen paviljongin, kuuluu UNESCOn maailmanperintöluetteloon. Kuningatar Lovisa Ulrikan määräyksestä Carl Fredrik Adelcrantz rakensi vuonna 1766 linnan alueelle teatterin, joka restauroitiin 1900-luvun alussa alkuperäiseen asuunsa. Vuonna 1769 rakennettu Kiinalainen paviljonki oli syntymäpäivälahja Kustaa III:n äidille. Marsvinsholmin linna
Linnan rakennustyöt käynnisti Otto Marsvin vuonna 1644, ja ne saatiin päätökseen vuonna 1648. 1780-luvulla, kun linna oli kreivi Erik Ruuthin omistuksessa, linnassa toteutettiin uudistustöitä. Vuosina 1856–1857 vapaaherra Jules Stjernbladin omistuskaudella tanskalainen arkkitehti Zwingman restauroi linnan Kristian IV:n tyyliä mukailevaksi. Kastellet
Kastellet on linnoitusmainen rakennus Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa sijaitsevalla Kastellholmenin saarella, joka kuuluu Norrmalmin kaupunginosaan. Se rakennettiin vuosina 1846–1848, ja sen suunnitteli ruotsalainen arkkitehti Fredrik Blom. Rakennukseen kuuluu pyöreä, punatiilinen ja 20 metrin korkuinen porrastorni. Tornin huipulla liehuu kolmikielekkeinen Ruotsin lippu, joka tarkoittaa että maassa on rauha. Borgholmin linna
Borgholmin linna on Borgholmissa Ruotsissa sijaitseva linnanraunio. Borgholmin linnan rakentaminen aloitettiin 1200-luvun jälkipuoliskolla, jolloin paikalle tehtiin pyöreä linnoitettu torni. Ensimmäisen kerran linna mainitaan vuonna 1281, kun kuningas Maunu Ladonlukko vietti siellä joulua. Se on ollut sekä ruotsalaisten, tanskalaisten että saksalaisten hallinnassa. Kajaanin linna
Zachris Topeliuksen historiallisessa romaanissa "Välskärin kertomuksia" sivutaan kahteen otteeseen Kajaanin Linnaa ja sen historiaa. Romaanin ensimmäisessä jaksossa yksi päähenkilöistä, ratsumestari Kustaa Bertel, kohtaa vuonna 1635 linnassa rakastettunsa ruhtinatar Regina von Emmeritzin. Juonen käänteissä tavataan myös linnan kuuluisin vanki, ruotsalainen historioitsija Johannes Messenius ja valtapoliittisiin vehkeilyihinsä sortuva katolinen jesuiitta Hieronymus. Romaanin kolmannessa jaksossa Suuren Pohjan sodan aikana vuonna 1716 Perttilä/Bertel-suvun myöhempi edustaja Kustaa Bertelsköld, taistelussa haavoittunut karoliini, kokee linnassa vaimonsa kanssa venäläisten piirityksen ja linnan antautumisen. Tapahtumissa ovat mukana myös todelliset historialliset henkilöt, linnanpäällikko Johan Henrik Fieandt sekä sittemmin kautta Euroopan suurta mainetta saavuttanut paltamolaissyntyinen voimamies Daniel Cajanus, ”Pitkä Taneli”, joka Topeliuksen tarinassa kolmetoistavuotiaana poikasena räjäyttää linnan ruutikellarin ja aikaansaa näin vihollisen valtaaman Kajaanin linnan tuhoutumisen. Marugamen linna
Vuonna 1869 linnassa syttyi tulipalo, joka tuhosi useita rakennuksia. Hävitys jatkui, kun keisarillisen hallituksen joukot tuhosivat vuonna 1870 suuren osan linnan jäänteistä. Pian tämän jälkeen ulompi vallihauta täytettiin. Trondheim
Trondheimissa on riehunut sen historian aikana monta tuhoisaa tulipaloa. Koska kaupungin rakennukset olivat pitkän aikaa enimmäkseen puisia, valloilleen päässyt tuli aiheutti nopeasti mittavia tuhoja. Suurimmat tulipalot Trondheimissa sattuivat vuosille 1598, 1651, 1681, 1708, 1717 (kaksi suurta paloa), 1742, 1788, 1841 ja 1842. Vuoden 1681 palon jälkeen kaupunki jouduttiin rakentamaan lähes kokonaan uudestaan. Keskiaikaiset kapeat kujat vaihtuivat barokkityylin leveiksi bulevardeiksi, mutta keskiaikaistakin tyyliä on joissakin osissa kaupunkia tallella. Viimeksi vuonna 2002 tuli pääsi irti Trondheimin vanhassa kaupunginosassa tuhoten monta arvokasta puutaloa. Linzin linna
Napoleonin sotien aikana linna toimi sotilassairaalana. Sieltä sai alkunsa vuoden 1800 suuri kaupunkipalo, joka tuhosi linnasta muun muassa eteläsiiven. Vuoden 1811 alussa linnan säilyneitä osia käytettiin vankilana ja vuodesta 1851 vuoteen 1945 kasarmina. Vuosina 1953–1963 linna jälleenrakennettiin ja sinne sijoitettiin Ylä-Itävallan linnamuseo. Borgholmin linna
Vuonna 1803 linnan pohjoisosassa aloitti vaatetehdas ja värjäämö. Borgholmin linna tuhoutui tulipalossa 1806. Vaatetehtaan rakennuksesta lähteneen tulipalon seurauksena rakennuksesta on nykyään jäljellä vain rauniot. Linnassa on tehty 1900-luvulla useampaan otteeseen arkeologisia kaivauksia. Sund
Kastelholman linnaa alettiin rakentaa 1300-luvun loppupuolella, ja siitä tuli Ahvenanmaan hallintokeskus. Juhana herttua oleskeli linnassa 1500-luvulla kolmeen otteeseen ja piti siellä myös veljeään Eerik XIV ja tämän vaimoa Kaarina Maununtytärtä vankina syksyllä 1571. Linna menetti merkityksensä vuoden 1634 lääniuudistuksessa, ja vaurioitui entisestään vuoden 1745 tulipalossa. Karlbergin linna
Vuonna 1688 linnasta tuli Ruotsin kuninkaan omaisuutta, kun Kaarle XI osti linnan Johan Gabriel Stenbockilta. Se toimi kuninkaallisena huvilinnana, kunnes kuningas Kustaa III vuonna 1792 perusti linnaan Kuninkaallisen sota-akatemian (). Vuonna 1795 linnaan rakennettiin Carl Christoffer Gjörwellin piirustusten pohjalta kolmikerroksiset siipirakennukset. Korsholman linna
Keskiajalla linna oli läänitetty useille aatelisille. Tunnetuimpia heistä on Sten Sture vanhempi. Linna raunioitui vuosisatojen kuluessa täysin. Vuonna 1748 linnan vallien päälle rakennettiin maaherran uusi virka-asunto, jonka rakennustöiden yhteydessä keskiaikaisen linnan yksityiskohdat hävitettiin. Vuonna 1851 samalle paikalle ryhdyttiin rakentamaan jälleen uutta virka-asuntoa (joka vuotta myöhemmin paloi Vaasan palossa). Rakennustöiden aluksi linnan kumpua madallettiin useita metrejä, minkä seurauksena keskiaikaiset kulttuurikerrokset katosivat lopullisesti. Linnan paikalla on tätä nykyä enää muistomerkki vuodelta 1894. Mannheim
Vuonna 1606 vaaliruhtinas Fredrik IV aloitti Friedrichsburgin linnan rakentamisen Mannheimiin. Tässä yhteydessä syntyi myös nykyisen keskikaupungin omalaatuinen asemakaava, ja kylä kohotettiin kaupungiksi asianmukaisilla privilegioilla. Kolmikymmenvuotisen sodan aikana Mannheim tuhoutui pahoin. Jälleenrakennuksen yhteydessä myönnetyt laajennetut kaupunkiprivilegiot nostivat Mannheimin taas jaloilleen, mutta Pfalzin perimyssodan aikana 1689 ranskalaiset joukot tuhosivat kaupunkia. Sen jälkeen Mannheimia koetteli myös suuri tulipalo, mutta vaaliruhtinas jälleenrakensi taas itsepäisesti kaupungin houkutellen sinne uusilla privilegioilla lisää uudisasukkaita. Haarlem
Kaikki kaupungin rakennukset olivat puisia, joten tulipaloriski oli suuri. Vuosina 1328, 1347 ja 1351 suuret palot tuhosivat kaupunkia. Viimeisin palo tuhosi muun muassa kaupungintalon ja kreivin linnan – onneksi kreivi ei tarvinnut enää linnaa Haarlemissa ja hän siirtyi pysyvästi Haagiin. Kreivin lahjoittamalle maalle rakennettiin uusi kaupungintalo. Tähän aikaan kaupungin asemakaava oli Jerusalemin mallin mukaan neliön muotoinen. Jokaisen palon jälkeen jälleenrakennus sujui nopeasti osoituksena kaupungin varakkuudesta. Hämeen linna
Ruotsin ulkopolitiikka siirtyi 1600-luvun aikana Itämeren eteläpuolelle, ja linna ajautui rappiolle. Tilaa pahensi vuonna 1659 sattunut tulipalo. Suuren Pohjan sodan puhjetessa vuonna 1700 linna oli rapistunut pahoin. Sen puolustuskuntoa yritettiin parantaa, mutta sen puolustusmahdollisuudet todettiin vuonna 1713 heikoiksi. Joukot lähtivät linnasta ennen vihollisten tuloa kohti Pälkänettä, ja linna oli venäläisten hallussa 1713–1721. Venäläiset parantelivat hieman linnan puolustuskuntoa.
Isonvihan jälkeen Hämeen linnasta tehtiin Suomen armeijan päävarikko, eli "place d’armes". Päälinnasta tehtiin tässä yhteydessä viljavarasto ja armeijan käyttöön rakennettiin uusi kruununleipomo. Päälinnan ulkoasua muokattiin, ja se sai nykyisen asunsa. Tornien välisiä siipiosia korotettiin, jolloin etelä- ja itätornit jäivät kattorakennelmien alle. Hattujen sodassa 1741–1743 venäläiset jälleen miehittivät linnan taisteluitta. Uudet korjaustyöt aloitettiin tämän jälkeen vasta 1770-luvulla. Kuningas Kustaa III:n käskystä Hämeenlinnan kaupungin asutus siirrettiin nykyiselle paikalleen ja linnan kunnostaminen aloitettiin. Linnaa alettiin kehittää linnoituksena, ja sen ympärille rakennettiin vallit ja vallihaudat bastionijärjestelmän mukaisesti. Alueella rakennettiin lisäksi päävartio, läntinen kehämuurirakennus erilaisine pajoineen ja miehistön makuu- ja keittiötilat sijoitettiin pohjoiseen kehämuurirakennukseen. Altes Schloss (Stuttgart)
Paikalla sijaitsi linna jo 950-luvulla. 1300-luvulla linnasta tuli Württembergin kreivien residenssi. Vuosina 1553–1578 Württemburgin herttuat Christoph ja Ludwig uudistivat sen renessanssilinnaksi. Vuonna 1931 linna paloi pahoin, ja jälleenrakennustöitä ei ehditty edes saada valmiiksi kun sitä pommitettiin toisessa maailmansodassa. Sen jälkeen aloitetut jälleenrakennustyöt saatiin päätökseen vuonna 1969. Koluveren piispanlinna
Linna on vaurioitunut useissa tulipaloissa, joita on ollut ainakin vuosina 1840, 1905 ja 1963. Niistä huolimatta linna on edelleen hyvin hieno esimerkki Viron linna-arkkitehtuurista. Cēsis
Vanhin Cēsisin asuinalue on Riekstu-kukkulalle vendien rakentama mäkilinna, joka on yhä olemassa. Ensimmäinen maininta siitä on vuodelta 1206. Vuonna 1209 saksalaiset rakensivat linnoituksen lähelle Cēsisin linnan, joka sotien aikana pian tuhottiin ja rakennettiin uudelleen. 1300- ja 1400-luvuilla kaupunki oli osa Hansaliittoa. Vuonna 1577 Moskovan joukot tuhosivat kaupungin. Vuonna 1582 kaupunki päätyi Puola-Liettualle ja vuonna 1627 edelleen Ruotsille, jonka valtakaudella alue läänitettiin Axel Oxenstiernalle, jonka suku hallitsi aluetta vuoteen 1680. Suuren Pohjan sodan aikana Ruotsi menetti alueen Venäjän keisarikunnalle. Vuonna 1748 kaupungissa oli viimeinen suuren mittakaavan tulipalo, joka tuhosi muun muassa kaupunginhallituksen arkistot. Cēsisin rakennettiin rautatie vuonna 1889 ja puhelinlinja vuonna 1897. Latvian itsenäisyyttä 1918 seuranneena vuonna alueella käytiin taisteluja Baltian Landeswehrin ja virolaisten välillä. Vuonna 2006 kaupungissa juhlittiin sen 800-vuotispäiviä. Kirkholman taistelu
Kirkholman taistelu käytiin Ruotsin–Puolan sodan aikana. Vanha-Liivinmaa oli luhistunut ja ulkovallat kilpailivat sen jaosta keskenään. 1500-luvun lopulla Venäjä oli pelattu kisasta ulos ja jäljellä olivat Ruotsi ja Puola. Ruotsi ja Puola olivat saaneet yhteisen kuninkaan, kun Sigismund III Vaasa nousi Ruotsin kuninkaaksi vuonna 1592. Hänet oli valittu vuonna 1587 myös Puolan kuninkaaksi. Katolilainen kuningas herätti vastustusta Ruotsissa ja puolalaisia vastustamaan nousi Sigismundin setä Kaarle-herttua. Kaarle kukisti ensin puolalaiset Ruotsissa ja Suomessa, jonka jälkeen taistelut siirtyivät Liivinmaalle. Vuonna 1604 kuninkaan arvon käytön aloittanut Kaarle IX nousi maihin Baltian eteläosissa kesällä 1605. Ruotsalaisten tarkoituksena oli vallata puolalaisten hallussaan pitämä Riian kaupunki. Spahotel Casino
Olavin kylpylaitos (St. Olofs bad) valmistui Kasinosaarelle vuonna 1896. Kylpylärakennuksen vieressä sijaitsi ravintola Kasino, jossa oli kylpylän ravintola. Kasinon ravintolan yhteyteen rakennettiin vuonna 1898 juhlasali, jossa järjestettiin monenlaisia kulttuuririentoja, kuten iltamia ja konsertteja. Juhlasali tuhoutui tulipalossa vuonna 1928. Suurin osa kylpylän asiakkaista saapui Pietarista ja Viipurista. Kylpylävieraiden majoitus tapahtui lähinnä saarilla sijaitsevissa huviloissa sekä kaupunkilaisten kodeissa. Alkuperäinen kylpylärakennus tuhoutui tulipalossa vuonna 1964. Kylpylätoiminta Kasinosaarella katkesi muutamaksi vuodeksi tulipalon jälkeen. Königsbergin linna
Linna paloi vuonna 1944 Ison-Britannian ilmavoimien tekemän pommituksen seurauksena lähes maan tasalle. Paksut seinät kestivät kuitenkin sekä pommituksen, Neuvostoliiton tykistön että huhtikuun 1945 kaupunkisodan, jolloin linnasta jäivät edes rauniot jäljelle. Meripihkahuone kuitenkin katosi. Vuonna 1946 pahasti tuhoutunut Königsbergin kaupunki liitettiin Neuvostoliittoon ja nimettiin uudelleen Kaliningradiksi. Nils Eskilsson Banér
Nils Eskilsson Banér eli Nils Eskilinpoika Banér (noin 1480 – 16. joulukuuta 1520) oli ruotsalainen valtaneuvos. Hän oli Kastelholman linnan päällikkö 1507–1514 ja Raaseporin linnan päällikkö 1515–1520. Hän johti Venäjällä vuonna 1513 käynyttä rauhanvaltuuskuntaa. Vuonna 1520 hän taisteli Ruotsissa kuningas Kristian II:ta vastaan. Antautumissopimuksessa hänet armahdettiin, mutta mestattiin kuitenkin Tukholman verilöylyn jälkeen Raaseporissa. Käkisalmen linna
Linnan karjalainen vaihe päättyi ruotsalaisten hyökkäykseen vuonna 1294 niin sanotun kolmannen ristiretken yhteydessä. Ruotsalainen sotajoukko valloitti linnan Sigge Laken johdolla. Ennen hyökkäystään Käkisalmelle he olivat edellisenä vuonna 1293 tuhonneet karjalaisten linnoitetun kauppapaikan Viipurin linnan paikalla. Vuonna 1295 linnan valloittivat novgorodilaiset, jotka tulivat paikalle myös vuonna 1310 ja hävittivät Käkisalmen kaupungin. Vuonna 1314 puolestaan pieni karjalaisjoukko valloitti linnan. He kutsuivat ruotsalaiset apuun, koska eivät pystyneet pitämään linnaa hallussaan yksin. Novgorodilaiset kuitenkin saivat linnan takaisin ja rankaisivat kapinoitsijoita ankarasti. Malmöhusin linna
Ensimmäisen puolustusraknnelman rakentamisen aloitti Tanskan ja Ruotsin kuningas Eerik XIII Pommerilainen vuonna 1434. Rakennusta käytettiin keskiajalla Tanskan kolikoiden painopaikkana. 1500-luvulla rakennuksen puolustusta vahvisti ensin Fredrik I ja nykyisen muotonsa linna sai Kristian III:n määräämien suurten uudstustöiden jälkeen, jotka toteutettiin vuosina 1537-1540. Rakentamiseen saatiin kivimateriaalia uskonpuhdistuksen yhteydessä puretuista kirkoista ja luostareista. Linna suunniteltiin lääniherran pysyväksi asuinpaikaksi ja lisäksi samalla Tanskan kuninkaan väliaikaiseksi asunnoksi. Molemmille rakennettiin erilliset asuintilat. Puolustuskäyttöön linnaan rakennettiin muun muassa vallihauta ja kanuunatornit lisättiin rakennuksen jokaiseen neljään kulmaan. Vuonna 1658 alue siirtyi Roskilden rauhassa Ruotsin vallan alle ja ruotsalaiset rakennuttivat linnan ympärille vielä ajanmukaisen bastionijärjestelmän. Skånen sodassa (1675-1679) ruotsalaiset onnistuivatkin pitämään Malmön hallinnassaan, vaikka Tanska valtasi lähes koko ympäröivän Skånen alueen. Linnan menetettyä merkityksensä sotilaallisissa tarkoituksissa 1700-luvulla, se toimi vankilana aina 1900-luvun alkuun saakka. Museona linna on toiminut vuodesta 1937. Laatokanlinna
Laatokanlinnan oli 950-luvulle asti yksi tärkeimmistä Itä-Euroopan kauppapaikoista. Vuonna 997 norjalainen viikinki Eerik Haakoninpoika hyökkäsi Laatokanlinnaan ja tuhosi sen. Eymundin saagassa (Eymundar þáttr hrings) kerrotaan, että Ruotsin kuninkaan Olavi Sylikuninkaan tytär Ingegerd meni naimisiin Novgorodin ja Kiovan suuriruhtinaan Jaroslav I Viisaan kanssa vuonna 1019. Ingegerd sai Jaroslavilta häälahjaksi Laatokanlinnan ja siihen liittyvät maat (Aldeigjuborg ok þat jarlsríki, er þar fylgði). Siitä lähtien aluetta on kutsuttu nimellä Inkeri (eli Ingegerdin maat). Maita kutsuttiin hallitsemaan Länsi-Götanmaan jaarli Ragnvald Ulfsson, joka oli Ingegerdin sukulainen äidin puolelta sekä Norjan kuninkaan liittolainen. Ragnvaldin jälkeen jaarliksi tuli hänen poikansa Uleb Ragnvaldsson. Turun linnan katoliset kappelit
Sturen kirkon rakennuttaja oli Ruotsin valtionhoitaja Sten Sture vanhempi ja rakentamisaika 1480-luvulla. Kappelissa oli ristiholvattu katto. Tulipalossa vuonna 1614 ristiholvi tuhoutui, sen tilalle rakennettiin tynnyriholvi, joka sai väistyä 1700-luvun lopussa. Tiiliholvirakenteiden jäänteet on jätetty näkyviin sotien jälkeisessä restauroinnissa ja Sturen kirkossa on nykyään tasainen katto. Ilmari Kianto
Talvisodan puhjettua Kianto perheineen joutui jättämään Turjanlinnan 7. joulukuuta 1939, kun venäläiset joukot saapuivat Suomussalmen kirkonkylän lähelle ja Turjanlinnan alue joutui taistelunäyttämöksi. Saman päivän iltana paloi koko Suomussalmen kirkonkylä suomalaisten sytyttämänä. Joulukuussa rintamalinja kulki Turjanlinnan alueen läpi, ja suomalaiset joukot polttivat Turjanlinnan 19. joulukuuta 1939. Turjanlinnan rakennuksista säilyi vain sauna ja jäkäläriihi. Näiden Hulkonniemen taisteluiden aikana myös Kiannon poika Jormo Gabriel Kianto haavoittui vaikeasti noin 2 kilometrin päässä Turjanlinnasta. Whitehallin palatsi
Whitehallin palatsi oli hyvin epäsäännöllinen, siinä oli erikokoisia ja -tyylisiä osia, ja se näytti enemmänkin pieneltä kaupungilta kuin yhdeltä rakennukselta. Tammikuussa 1698 palatsissa riehui tulipalo, joka tuhosi lähes kaiken lukuun ottamatta Banqueting Housea ja Henrik VIII:n viinikellaria. Palatsia ei rakennettu enää entiselleen, vaan alue muuttui ajan myötä hieman tavallisempien asuintalojen ja hallintorakennusten paikaksi. Marinus van der Lubbe
25. helmikuuta 1933 van der Lubbe yritti sytyttää tuleen kansanhuoltoviraston Berliinin Neuköllnissä. Samana yönä hän yritti sytyttää vielä Berliinin raatihuoneen ja jopa Berliinin kaupunkilinnan. Kaikki tulipalot saatiin tukahdutettua alkuunsa.