Onko Käärmeimuri -romaani absurdi?
Käärmeimuri
"Käärmeimuri" tarjoaa runsaasti aineksia dystooppiseen luentaan niin kielellisesti kuin sisällöllisesti. Teoksen yleistunnelma on arvaamattomine väkivallantekoineen kaoottinen ja painajaismainen, mitä vahvistaa Radovin tyylillisesti tempoileva ja räiskähtelevä kieli. Julmistakin teoista kirjoitetaan lyhyesti ja kliinisesti todeten, dynaamista toimintaa kuvataan hitaasti ja absurdin yksityiskohtaisesti, asiohin viitataan kasvottomalla, byrokraattisella käsitteistöllä ja kerrontaan pudotellaan silkan absurdeja ilmauksia. Tyylin ja sisällön ristiriitaisuus tekee teoksessa näkyväksi kielen roolin vallankäytön välineenä, mikä on dystopioille tyypillistä. Käärmeimuri
"Käärmeimuri" on kielellisesti runsas, absurdi ja mystinen kertomus maailmasta, jossa ihmiset ja jumalat vaihtavat jatkuvasti muotoaan: he kuolevat ja syntyvät, murhaavat toisiaan tai heittäytyvät itse kuolemaan vain ruumiillistuakseen uudestaan eri henkilöksi eri tilanteisiin. Kuoleman lisäksi läsnä ovat huumeet, sadismi, masokismi, jumalat ja olemassaolon filosofinen pohdinta maailmassa, jossa väkivaltaan, sukupuolitoimintoihin ja tappamiseen on niin turruttu, että asiat tapahtuvat usein kuin ohimennen.
"Käärmeimuri" koostuu fragmentaarisista kohtauksista maailmassa, jossa ihmisten elämänkulkua kontrolloidaan tarkkaan vartioidusta Kaiken Keskuksesta käsin. Teoksen maailmassa ihmisillä on ollut syntymästään saakka vasemmassa ohimossaan pieni punainen tähti, jonka kautta heille jaetaan uudelleensyntymässä aina uusia ”minä”-tuntemuksia tai personaalioita. Keskeisin henkilö on jumalista ja heidän ruumiillistumistaan syntynyt Miša Se, joka kulkee uudelleensyntymästä toiseen tehtävänään hävittää jumalallisesta järjestelmästä poispudonnut maailma ja täten pelastaa sen asukkaat ikuiselle olemassaololle. Teoksen edetessä Miša alkaa vähitellen kyseenalaistaa ajatuksen jälleensyntymisestä ja ampuu lopulta itseään keskelle punaista tähteä.
Kertokaa se hänelle...
Erään kriitikon arvion mukaan se on "tolkuttoman imelä", ja juonenkäänteet on arvattavissa ennalta. Käsikirjoitus saa moitteita löysäilystä, joka haittaa ohjaajan työtä. Komppania K
Helsingin Sanomien kriitikko Vesa Karonen pitää romaania rakenteellisesti modernina ja rinnastaa sen siinä mielessä Edgar Lee Mastersin teokseen "Spoon River antologia". Suomennoksen julkaisua hän pitää yhtä merkittävänä tekona kuin Erich Maria Remarquen teoksesta "Länsirintamalta ei mitään uutta" jo heti alkuteoksen ilmestymisvuonna tehdyn suomennoksen julkaisua. "Komppania K:n" suomennosta hän pitää "laatuunkäyvänä", joskin löytää sotatermeistä haparoivuutta, hänen mukaansa esimerkiksi 'automaattikivääreitä' ei käytetty ensimmäisessä maailmansodassa. Pirkko Saisio
Larsson sai muutenkin varsin ylistävää kritiikkiä. Häntä verrattiin muun muassa Mika Waltariin. Kun "Kiusaaja" pääsi J. H. Erkon palkintoehdokkaaksi, kustantaja joutui paljastamaan, ettei kyseessä ollut esikoisteos. Lehdistössä tajuttiin lopulta varsin nopeasti Larssonin olevan fiktiivinen kirjoittaja, sillä missään oletetuissa työpaikoissa tai yliopiston kirjoissa ei ollut jälkeäkään hänen nimestään. Saisio kirjoitti Larssonin nimellä vielä kaksi romaania: "Viettelijän" (1987) ja "Kantajan" (1991), jotka yhdessä "Kiusaajan" kanssa muodostavat "Kärsimystrilogian". Kummolan kääntöpiiri
Kirjasta julkaisemassaan tiedotteessa Kummola vertasi sitä Sainion aiempaan kirjaan "Harkimoiden hattutemppu", jonka Huonon kirjallisuuden seura valitsi 1999 vuoden huonoimmaksi kirjaksi. Hän sanoi, ettei aio kommentoida kirjaa enempää. Hämärän rajamailla
Hämärän rajamailla on tyyliltään kokoelma tarinoita, eli sarjalla ei siis sisällä minkäänlaista suurempaa jatkumoa, vaan jokainen jakso on oma tarinansa, omilla hahmoillaan ja ideallaan. Sarjan genret vaihtelevat paljon tieteisfiktion, kauhun, draaman, fantasian ja komedian välillä, usein yhdistellen näitä toisiinsa. Tarpeeton ihminen
Fjodor Dostojevskin "Kirjoituksia kellarista" -romaanin (1864) päähenkilöä on pidetty tarpeettoman ihmisen muunnelmana. Leo Tolstoin "Sodan ja rauhan" (1865–1869) Pierre Bezuhov, Dostojevskin "Idiootin" (1868–1869) ruhtinas Myškin, moni Anton Tšehovin hahmo (esim. Lajevski pienoisromaanissa "Kaksintaistelu", 1891) ja Boris Pasternakin "Tohtori Živagon" (1957) päähenkilö on tulkittu tarpeettomiksi ihmisiksi. Kauriin kääntöpiiri (romaani)
Kauriin kääntöpiiri ("Tropic of Capricorn") on Henry Millerin romaani vuodelta 1938. Sen on suomentanut Risto Lehmusoksa, ja suomennoksen on julkaissut vuonna 1969 Gummerus. Sarjakuvahemmo
Sarjakuvahemmoa parodioitiin "Simpsonien" halloween-jaksossa ”Kauhujen talo, osa 10”, missä hän esiintyi superroistona nimeltä "Keräilijä". Samassa jaksossa esiintyi Lucy Lawless, josta Keräilijä yritti tehdä vaimon, koska hän luuli tätä oikeaksi Xenaksi. Jakson lopussa hän jähmettyi kuoliaaksi, ja sanoi vakiofraasinsa muunnelman ""Best. Death. Ever."" ("Paras. Kuolema. Ikinä.") Sarjakuvahemmo teki vuonna 2011 cameo-esiintymisen "The Cleveland Show'ssa", jossa hän kommentoi sarjan päähenkilön Cleveland Brownin surkeaa sarjakuvaa ja lähti pois sanoen ""Worst. Cameo. Ever."" ("Huonoin. Cameo. Ikinä."). Vampyyrien imussa
Helsingin Sanomien Matti Rämöä elokuva ei vakuuttanut: "Pelkkään liioitteluun perustuva huumori ei naurata ja alkaa toistaa itseään nopeasti." Franz Kafka
Toisaalta useimpia Kafkan kertomuksia leimaa myös salakavala, mustahko huumori. Esimerkiksi romaanissa "Oikeusjuttu" heijastuu Kafkan hienovarainen satiiri virkavaltaistunutta yhteiskuntaa kohtaan. Päähenkilö joutuu nimettömän oikeusistuimen eteen, jossa hän ei edes tiedä, mistä häntä syytetään. "Muodonmuutos"-pienoisromaanissa kauppamatkustaja Gregor Samsa ajautuu voimattomaan, hyljeksittyyn asemaan muututtuaan nukkuessaan "suunnattomaksi syöpäläiseksi". Jonas Hassen Khemiri
Vaikka Khemiri on asunut koko ikänsä Ruotsissa, hänestä on tullut maahanmuuttajien puolestapuhuja. Hän kirjoitti esikoisromaaninsa "Ajatussulttaani" (2003) itse luomallaan maahanmuuttajaruotsilla. Teos on käännetty useille kielille ja dramatisoitu näytelmäksi, jota on esitetty Angeredin teatterissa. Sen pohjalta on tehty myös elokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 2007. Khemirin toinen romaani, "Montecore: uniikki tiikeri" (2006), oli ehdolla August-palkinnon saajaksi. Khemiri sai August-palkinnon vuonna 2016 neljännellä romaanillaan "Kaikki se mitä en muista". Karo Hämäläinen
Hämäläisen läpimurtoteos "Erottaja" (2011) on lajimääreeltään finanssitrilleri, jossa trillereiden kerrontakoneistoa käytetään finanssimaailmaan sijoittuvan tarinan kertomiseen. Vuonna 2012 ilmestyi teos "Kolmikulma". Teos "Ilta on julma" (2013) on niin kutsuttu kirjallinen trilleri. Sen käännösoikeudet on myyty Yhdysvaltoihin, Ranskaan ja Italiaan. Doctor Strange
Kathmandussa velho nimeltä Kaecilius ja hänen johtamansa kiihkoilijat hyökkäävät Kamar-Tajin luostariin, tappavat sen kirjastonhoitajan ja repivät sivuja Cagliostron kirjasta, jonka rituaalit Muinainen, yliluonnollisen pitkään elänyt ylin velho, oli ankarasti kieltänyt. Muinainen yrittää estää entisten oppilaidensa aikeet, mutta Kaecilius ja neljä kiihkoilijaa onnistuvat pakenemaan kirjansivut mukanaan. Käärmeimuri
”Minä”-tunteiden siirtämisen ja jälleensyntymät mahdollistavan järjestelmän on kehittänyt suuri filosofi Antonina Kovalenko, jonka perintönä maailmaan on jäänyt paitsi Keskusten Keskus ja punaiset tähdet, myös kirjallisia tuotoksia, joita luetaan korkeimman viisauden sisältävinä teksteinä. Kovalenkon vaiheita opiskellaan jo koulussa, joten ihmiset indoktrinoidaan valtaapitävään järjestelmään jo lapsesta. On valtiollinen rikos olla uskomatta jälleensyntymiseen, ja Kovalenkoa kyseenalaistavia vainotaan. Hannibal (romaani)
Romaani on saanut teoksen lopusta huolimatta paljon myönteistä palautetta. Toinen kuuluisa kauhukirjailija Stephen King kuvasi teosta seuraavasti: "Ne jotka ovat odottaneet Thomas Harrisin uutuutta haluavat ainoastaan tietää, onko se yhtä hyvä kuin Punainen lohikäärme tai Uhrilampaat. On ilo vastata kielteisesti: ei, se ei ole yhtä hyvä. Se on parempi!" 
Suomessa Helsingin Sanomien Maarit Piippoinen kuvasi teosta paikoittain kielellisen herkulliseksi. Outoja tarinoita 3
Outoja tarinoita 3 on Markku Sadelehdon toimittama ja Jalavan vuonna 1991 julkaisema kauhunovellien antologia. Sen teemana ovat vihamieliset kohtaamiset ihmisen ja vieraiden elämänmuotojen kanssa."Aikakoneen" arviossa Juhani Hinkkanen pitää kirjaa kohtuullisen onnistuneena kokoelmana, joka sisältää ”jopa muutamia klassikoita”. Antologian muistettavimmat novellit ovat Theodore Sturgeonin ”Se” ja John W. Campbellin ”Olento”. Näistä ”Olento” on Hinkkasen mukaan pätevä kauhunovelli, mutta kuitenkin aikansa lapsi, joka muistetaan ennen kaikkea siitä tehtyjen elokuvaversioiden ansiosta ("’Se’ toisesta maailmasta" ja "”Se” jostakin"). Sturgeonin novelli sen sijaan seisoo omilla jaloillaan ja ”menee suoraan kauhun ytimeen”. Uudemmista novelleista ovat Hinkkasen mielestä parhaita Tom Reamyn ”Umpikujassa” ja Michael Shean ”Ruumiinavaus”. Sen sijaan kokoelman päättävä Guy N. Smithin ”Äyriäisten kosto” on hänestä ”yksinkertaisesti huono”. Myös Jari Rasin ”Olentoa” kuvittava kansitaide on hänestä halvan näköinen, ja siinä esiintyvä helikopteri on selvä anakronismi 1930-luvulle sijoittuvassa tarinassa. Käärmesolmu
Käärmesolmu ("Le Nœud de vipères") on François Mauriacin romaani vuodelta 1932. Kirjan on julkaissut Grasset. Sen on suomentanut Mary Ohlström, ja suomennoksen on julkaissut Gummerus vuonna 1936. Neverwhere – maanalainen Lontoo
"Helsingin sanomien" Jussi Ahlrothin mukaan teos on esimerkki siitä, kuinka sarjakuvien ja novellien taitaja epäonnistuu romaanien kirjoittajana. "Portti"-lehden arvostelussa Erkka Leppänen toteaa, ettei romaani kuulu Gaimanin tuotannon parhaimmistoon. Teos on liiankin rönsyilevä, ja televisiosarjan pohjalta tehty tarina kaipaa kuvia tuekseen. Toni Jerrman kirjoittaa kirjassa "Ulkomaisia fantasiakirjailijoita", että teoksen rikkaat kulissit kätkevät sisäänsä hieman onton tarinan. Rakenteessa ”noudatetaan perusfantasian kliseisintä kaavaa, jossa esineitä keräilemällä ja koettelemuksia voittamalla edetään tehtävän tasolta toiselle”. Äärettömän apinajoukon lause
Äärettömän apinajoukon lause on todennäköisyyslaskentaan liittyvä teoreema ja ajatuskoe, jonka mukaan kirjoituskoneen ääreen pantu apina kirjoittaa melkein varmasti lopulta Shakespearen koko tuotannon tai muun halutun tekstin, kunhan sille annetaan tarpeeksi aikaa. Hermeetikko (aikakauskirja)
Kirjasarja koostuu mm. kiellettyjen ja harvinaisten kirjojen uusinnoista, salatieteellisten klassikoteosten käännöksistä sekä erilaisista tutkimuksista ja artikkeleista. Ominaista Hermeetikolle on myös siihen sisällytetty huumori. Käärmeimuri
Lopuksi dystopialle ominaisesti kerronnasta on löydettävissä yksilön näkökulma sekä yksilön kapina ja mahdollinen tuhoutuminen. Jumalista lähtöisin oleva ja korkeaa tehtävää suorittava Miša alkaa vähitellen kyseenalaistaa ympäröivän yhteiskunnan arvot, ja hänen puheessaan alkaa vilahdella itsensä etsintä. Lopulta Miša suorittaa kapinallisen teon ja ampuu itseään ohimoon keskelle punaista tähteä. Karmiininpunainen merirosvo
Elokuvan erityinen piirre on se, että yletöntä ryppyotsaisuutta vältetään kaiken aikaa; huumori saa kukkia vapaasti, joskaan ohjaaja ei sallinut aivan yletöntä mellastusta. Kuu on julma
Toni Jerrman arvioi "Tähtivaeltaja"-lehdessä 1987 teoksen olevan helppo ja kelpo lukuromaani, Heinleinin kirjaksi kiintoisa. Kuolemattomien kaarti
SF Siten Martin Lewisin mielestä kirjan juoni olisi hyötynyt sadasta lisäsivusta. Saman sivuston arvostelijan Rich Hortonin mielestä kirja on kiinnostava, mutta ei toimi kokonaisuutena. Kieli on välillä kömpelöä ja juoni sekava. Siirroksen maailma on kuitenkin kuvattu kiehtovasti. Kristinuskon kritiikki
Teologi Hermann Samuel Reimarus kiinnitti postuumisti julkaistuissa teoksissaan huomiota siihen, että Raamatun kertomuksia on mahdoton sovittaa yhteen luonnontieteellisen todellisuuskäsityksen kanssa. Hänen mukaansa tekstien ennakkoluuloton lukija huomaa, että Raamattu on ”vanhojen satujen kokoelma”, se on ”hulluuden ja pahuuden historia”, kiihkomielien kirjoittama ja ”täynnä pappien petoksia”. Koska Raamattu perustuu valehteluun, koko kristinusko on suurelta osin petosta. Raamattu on kokoelma satuja, murhenäytelmiä ja turhia tarinoita. Deismin kannattajana Reimarus ehdotti, että uskonto tulisi tulkita luonnon näytelmäksi ja ainoa jumala, josta voidaan puhua, on kaikkeuden tapahtumiin puuttumaton luojajumaluus. Trollrunor
Trollrunor (norj. "Trollruner", suom. Taikariimut) on norjalais-ruotsalaisen Margit Sandemon kirjoittama fantasiakirjasarja, jonka tapahtumat sijoittuvat 1400-luvun jälkipuoliskon Österleniin. Trollrunorin päähenkilöt ovat nuori tyttö nimeltä Iliana ja hänen elämänkumppaninsa Ravn, joka on pahan ruhtinaan Bogislavin nuorempi poika. Heidän vihollisensa on ilkeä Kuunoita. Kirjasarjan ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 2005, ja se on ilmestynyt ruotsin ja norjan kielillä. Trollrunoriin kuuluu yksitoista kirjaa, joista on julkaistu tähän mennessä kahdeksan. Yhdeksäs kirja viimeisin tullaan julkaisemaan Norjassa 21. toukokuuta 2007. Kirjan nimeä ja kansikuvaa ei ole vielä julkistettu. Pomperipossa i Monismanien
Pomperipossa i Monismanien on ruotsalaisen kirjailijan Astrid Lindgrenin satiirinen satu, joka julkaistiin 10. maaliskuuta 1976 Expressen-lehdessä. Kuolema käy kuusi beessä
"Kuolema käy kuusi beessä" sai tuoreeltaan nihkeitä kritiikkejä. "Demarin" Pertti Lumirae näki siinä kehityskelpoisia ideoita mutta sanoi kokonaisuuden käyvän väsyttäväksi irtojäsenineen ja ”sisälmysluetteloineen”. "Helsingin Sanomien" Kati Sinisalon mielestä parasta rujossa elokuvassa on ”zombiemummon arkisennaseva dialogi”. Telluuria
Puhujat, kokijat ja toimijat vaihtelevat kirjan sivuilla yhtä tiiviisti kuin aika ja paikkakin, ja luku luvulta "Telluuria" maalaa hengästyttävällä tavalla kuvaa tulevaisuuden pirstoutuneesta, kummallisesta maailmasta. Kirjan sivuilla seikkailevat hallitsijoiden, tehdastyöläisten ja sotilaiden lisäksi geenimuunnellut eläinihmiset, jättiläiset ja pikkuihmiset. Sorokin leikittelee teoksessaan taidokkaasti myös eri murteilla, lauserakenteilla, oikeinkirjoituksella ja välimerkeillä, jotka puuttuvat joistakin luvuista kokonaan. Lisämaustetta kirjalliseen karnevaaliin tuovat aika ajoin yllättävissäkin käänteissä ilmaantuvat tieteisfiktion elementit, kuten taistelurobotit, hologrammit, toinen toistaan kummallisemmat futuristiset kulkuvälineet sekä jonkinlaista nykyajan älylaitetta muistuttavat, mutta toiminnoiltaan paljon kehittyneemmät "älyrit". He-Man (vuoden 2002 animaatiosarja)
Sarja alkaa, kun Eterniassa vallinnut tyrannia ja pahuus on saanut loppunsa, jonka myötä yhteisö elää rauhassa, tietäen että heidän suurin vaaransa on loukussa Suuren Muurin takana Käärmevuorella. Eternian asukkailla ei kuitenkaan ole pienintäkään aavistusta siitä, että Skeletor on päässyt Muurin läpi vapauteen vannoten kostoa ja yrittämällä siepata kuningas Randorin. Velhotar havaitsee Harmaakallon linnasta Skeletorin joukkojen hyökkäyksen ja ilmoittaa Asemiehelle kohtalon täytynee toteuttaa. Ossi Nyman
"Röyhkeys" aiheutti ilmestyessään kohun, kun hän lokakuussa 2017 kertoi "Helsingin Sanomien" haastattelussa olevansa ”ideologisesti työtön”. Nyman ei kertomansa mukaan halua mennä töihin, koska ei ole kiinnostunut tekemään omasta mielestään typeriä tehtäviä. Ennen esikoisromaaninsa ilmestymistä hän oli kuitenkin kirjoittanut täysipäiväisesti 3–4 vuotta ja tehnyt aikaisemmin muun muassa vapaaehtoistyötä Israelissa. Nymanin lausunnoista nousi kohu iltapäivälehdistössä, ja haastattelun seurauksena Uudenmaan TE-toimisto ilmoitti julkisesti katkaisevansa hänen työmarkkinatukensa sekä aloittavansa selvityksen ”poikkeuksellisena” pitämästään tapauksesta. Tapaukseen kantaa ottanut perussuomalaisten kansanedustaja Tom Packalen vaati Nymanin kaltaisten laittamista työleireille. Käärmeimuri
Käärmeimuri () on venäläiskirjailija Jegor Radovin (1962–2009) kokeellinen postmoderni romaani . Alkuperäisteos valmistui vuonna 1989 ja julkaistiin Venäjällä vuonna 1992. Suomessa "Käärmeimuri" julkaistiin vuonna 1993 Jukka Mallisen suomentamana. Jegor Radov kuuluu venäläisiin postmodernisteihin, joskaan "Käärmeimurin" Radov ei omien sanojensa mukaan katsonut edustavan perinteistä postmodernismia. . Antihuumori
Sopimaton huumori, kuten vitsit, jotka ovat tarkoituksella epähauskoja ja irvokkaita vailla varsinaista huvittavaa käännettä, on rakenteeltaan samankaltaista kuin antihuumori. Esimerkiksi eräät rasistiset vitsit ovat liioitellun julmia väkivaltakuvauksia ilman loppuhuipennusta. Tällaisen huumorin voi kuitenkin katsoa edustavan anarkistista eikä niinkään antihuumoria, koska sen sisältö on tosiasiallisesti tarkoitettu huvittavaksi, vaikka siitä puuttuukin perinteinen vitsikkyys. V. Y. Vihdoinkin yhdessä
Aamulehden Matti Apusessa elokuva herätti odotuksia tekijöidensä takia, mutta tuotti kuitenkin pettymyksen: ”V. Y.:ssä ei ole tarpeeksi röyhkeyttä ja anarkiaa, juuri niitä ominaisuuksia joissa Kyrönsepän huumori on maukkaimmillaan.” Osmo Peltonen (Kansan Uutiset) mielestä ”käsittämättömän kömpelö” "Vihdoinkin yhdessä" romahduttaa uskon kotimaiseen elokuvakomediaan. Hannu-Pekka Wettenhovi oli Etelä-Saimaa-lehdessä myönteisempi: "Tarina etenee sopivan joutuisasti. Tapahtumat seuraavat toisiaan johdonmukaisesti ja mielekkäästi. Joulun aika suo tekijöille mahdollisuuden hurjanlaisiinkin mielikuvitusretkiin ja kohtauksiin, joita ei muuten voisi uskoa todeksi." Hydra (novelli)
Hydra on amerikkalaisen kauhukirjailijan Henry Kuttnerin kirjoittama Cthulhu-novelli, joka julkaistiin alun perin pulp-lehti "Weird Talesissa" vuonna 1939. Novelli on yksi Kuttnerin kahdeksasta Cthulhu-tarinasta, ja niistä arvostetuin. Se on ilmestynyt myös suomeksi novellikokoelmassa "Outoja tarinoita 5". Musta huumori
Mustalle huumorille on tyypillistä ettei yksilölle anneta pakomahdollisuutta. Esimerkiksi kirjailija tarkastelee kiihkottomasti romaanihenkilönsä turhia pyrkimyksiä rakentaa järjestystä maailman kaoottisuudesta, ja esittää asioiden perimmäisen suhteellisuuden: lopullista ehdotonta totuutta ei ole olemassa. Koska lopullista ratkaisua ei koskaan löydy, kirjailija, joka harrastaa mustaa huumoria, ei kerronnassaan voi olla tiukasti sitoutunut mihinkään maailmankatsomukseen, eettiseen tai uskonnolliseen järjestelmään. Luettelo kirjasarjan Surkeiden sattumusten sarja sivuhenkilöistä
Kirjan lopussa Esmé jättää Jeromen tullakseen itse kreivi Olafin teatteriseurueen jäseneksi ja kreivi Olafin tyttöystäväksi. Tämän jälkeen Jerome kertoo Baudelaireille haluavansa "viedä teidät täältä kauas, kauas pois, niin kauas, että unohdatte koko kreivi Olafin ja Quagmiret ja kaiken muun". Baudelairet kieltäytyvät, koska heidän mielestään on paljon tärkeämpää löytää Olaf ja Quagmiret. Romaani
Fantasiaromaani kertoo arkitodellisuudelle vieraista, sadunomaisista tai myyttisistä tapahtumista. Fantasiaromaaneissa esiintyy usein kansanperinteestä tuttuja taruolentoja, kuten lohikäärmeitä tai kääpiöitä. Esimerkkejä fantasiaromaaneista ovat J. R. R. Tolkienin "Taru sormusten herrasta" ja Johanna Sinisalon "Ennen päivänlaskua ei voi". Klaus Baudelaire
Baudelairet lähetetään asumaan Jerome ja Esmé Kurjimon luokse . Klaus tekee kirjassa havainnon, joka paljastaa lapsille kreivi Olafin juonen: talon hissikuilu on tyhjä, ja se on todellisuudessa salainen Olafin käyttämä tunneli. He löytävät kuilusta myös Quagmiren kolmoset, mutteivät onnisut vapauttamaan näitä. Kirja päättyy, kun Jerome luovuttaa Baudelairien huoltajuuden ollessaan liian pelkuri auttaakseen heitä. Urpo ja Turpo
Urpo ja Turpo -kirjojen keskeinen elementti on huumori, joka näyttäytyy lapsille ja aikuisille hieman erilaisessa valossa. Karhuhahmot tutkivat maailmaa lastenhuoneesta käsin ja näkevät arkipäiväiset elementit uudessa, jopa filosofisessa valossa. Niinpä karhut tekevät mäyräkoirasta laivan ja ihmettelevät joulukiireiden alla, kuinka hermon voi menettää. Sunny Baudelaire
Käärmekammiossa hän sanoo Ackroid ja tarkoittaa Rogeria ja viittaa Agatha Christien kirjoittamaan romaaniin. Veikko Karumo
Karumo julkaisi 1944 satiirisen tieteisromaanin "Olenko minä nyt kuussa?" Alex Rider &amp; käärmeenpää
Alex Rider & Käärmeenpää on brittiläisen menestyskirjailija Anthony Horowitzin kirjoittama jännitysromaani. Se on seitsemäs Alex Rider -sarjan kirja. Kaiho Nieminen
Niemisen varhaisessa tuotannossa on keskeistä yhteisön kuvaus. Hänen toinen romaaninsa "Tavallinen impi" (1973) kuvaa työläisnaista riiston ja hyväksikäytön kohteena. Myöhemmissä kirjoissaan Nieminen siirtyy tarkastelemaan erityisesti yksilöä. Romaanissa "Äiditön mies" (1985) Nieminen tarkastelee 1980-luvulla elävän miehen traumoja ja ympäristön vaatimuksia. Teosta "Mies ja elokuu" (1996) on kuvattu taiteilijaromaaniksi. Romaanien lisäksi Nieminen on kirjoittanut myös novellikokoelmia, joista "Saalistajat" (1982) ja "Pyromaanien yö" (1988) kuvaavat marginaalissa eläviä ihmisiä ja heidän paikkaansa yhteisössä. Outoja tarinoita 1
"Helsingin Sanomissa" Keijo Kettunen nosti H. P. Lovecraftin ja Ray Bradburyn novellit kokoelman parhaimmistoon. Sen sijaan H. Warner Munnin ”Ketju” on selvästi heikompi kuin Edgar Allan Poen ”Kuilu ja heiluri”, jota Munnin tarina muistuttaa. Robert Blochin novellin loppua Kettunen piti kuluneena. Komppania K
Markus Määttänen löytää Aamulehden arviossaan kirjasta julmaa absurdiutta, josta yksi esimerkki ovat naapurin rouvan ihailemat miehen hymykuopat, jotka ovat syntyneet poskien läpi menneestä ammuksesta. Määttänen kiittää Janne Tarmiota suomennostyöstä ja julkaisusta: "ehta kulttuuriteko", sillä kirja olisi pitänyt julkaista jo aikoja sitten. Kaikkiin neljään tuuleen
Kiiltomato.netin arvostelussa Jani Saxell huomauttaa, että Södergran on aforismeissaan ”häkellyttävän paljas ja intiimi”, riisuu niistä ”kaiken turhan tiedon krumeluurit”. Kuitenkin hänestä tuntuu, että aforismit ovat ikään kuin keskentekoisia, ”että ollaan muistiinpanojen ja tekstiaihioiden äärellä”. Hän kiittää suomentaja Hilja Mörsärin työtä hienoksi. Agatha Christie
Laura Thompsonin mielestä Christien latistaminen pelkäksi juonen punojaksi on kohtuutonta. Perusteena hän käyttää Christien tekemiä teostensa näytelmäsovituksia, jotka kaikki olivat epäonnistuneita ja pelkkiä varjoja alkuteoksista (mukaan lukien "Hiirenloukku"). Hän pitää näytelmäversioita romaanien juonellisina luurankoina, joista on riistetty kaikki ne tekijät, jotka tekivät juonesta romaanissa kiehtovan ja jännittävän. Appelsiininsiemen
Waltari oli pettynyt "Appelsiininsiemenen" huonoihin arvosteluihin, sillä hän piti aluksi sitä kunnianhimoisimpana teoksenaan sekä taiteellisesti että tyylillisesti, ja myös kustantajan mielestä se oli hänen paras romaaninsa. Waltari itse nimitti myöhemmin 500-sivuista kirjaa ”pöhötautiseksi” ja piti sen aihetta liian mitättömänä, millä hän ilmeisesti tarkoitti sitä, että tarina nuorten tutustumisesta häihin ja onnellinen loppu lapsen odotuksineen oli liian sovinnainen. "Appelsiininsiemen" oli myös yksi niistä kirjoista, joita vastaan Olavi Paavolainen hyökkäsi pamfletissaan "Suursiivous eli kirjallisessa lastenkamarissa".
Myöhemmissä arvioissa "Appelsiininsiemeneen" on suhtauduttu myönteisemmin. Markku Envall on todennut, että "Appelsiininsiemen" on kypsempi ja rikkaampi kuin "Suuri illusioni". Panu Rajalan mukaan romaanissa on runsaasti näkökulmia, ja se antaa ”todistusvoimaisen ajankuvan” Helsingistä 1930-luvun alussa. Kiiltomadon arvostelija Maija Jelkänen kirjoittaa, että "Appelsiininsiemen" kuvaa etenkin nuorten henkilöiden elämää ja ajatuksia ”valppaasti ja tarkasti” ja sen maailma on yhä tuore ja elävä. Kafka rannalla
"New Statesmanin" William Skidelskyn mielestä "Kafka rannalla" on todellisuuspakoa, niin nokkela ja pinnalta katsoen monimuotoinen kuin se onkin. ”Epäilemättä tuhannet tulevat lukemaan sen ja uskomaan että he ovat löytäneet perustavan totuuden elämästä. Sopii toivoa, että suurimmalla osalla heistä on puolustuksena se, että he ovat teini-ikäisiä.” "The Sunday Timesin" Hugo Barnaclen mielestä Murakami ei kuitenkaan ole vain viihdyttäjä: romaanissa on omaa erikoislaatuista vakuuttavuutta. "The Timesin" Tobias Hillin mukaan "Kafka rannalla" ei tenhoavuudestaan huolimatta ole Murakamia parhaimmillaan, ja ajoittain sen lukeminen on turhauttavaa. Kaikki kirjan ainesosat eivät sovi yhteen. Lohikäärme
Lohikäärme ei toki aina ole tarinan suuri konna. Esimerkiksi Ursula Le Guinin "Maameren tarinat" -sarjassa lohikäärmeet ovat ikivanhoja, älykkäitä olentoja, joiden suhtautuminen ihmisiin on enimmäkseen neutraalia. Ongelmat johtuvat ihmisen aiheuttamasta epätasapainosta ja elinalueiden kohtaamisesta (vrt. esimerkiksi Tiikeri). Joskus tavataan myös hyviä lohikäärmeitä, kuten Michael Enden romaanin "Tarina vailla loppua" Fuhhuur. Muita hyväntahtoisia lohikäärmeitä mainitaan muun muassa Dragonlance ja "Perillinen"-trilogiassa, johon myös Eragon kuuluu. Steven Eriksonin "The Malazan Book of the Fallenissa" lohikäärmeet ja lohikäärmeen muodon ottamaan pystyvät ihmishahmot ovat hahmoja muiden hahmojen joukossa eivätkä ryhmänä millään muotoa luokiteltavissa vain "hyviin" tai "pahoihin". George R.R. Martinin "Tulen ja jään laulun" maailmassa Targayrenin kuningassuvun hallitsemat lohikäärmeet ovat sodassa ratkaisevassa asemassa. Herran tarhurit
Teoksen "Tähtivaeltaja"-lehdessä arvostelleen Jussi K. Niemelän mielestä Atwoodin tarina on väsynyt, puuduttava ja mielikuvitukseton. Romaanissa häiritsee myös saarnaaminen ja ”päälle liimattu, henkisesti veltto ekouskonnollisuus”. Toistuva saarnaaminen on Niemelän mukaan rasittavaa. Mielikuvituksellisia kohtia korostetaan kiusallisesti tai ei kehitetä loppuun asti. Kirjan päätös herättää arvostelijan mielestä myötähäpeää. Käärmeimuri
Murhia ja itsemurhia seuraa väistämättä uusi ruumiillistuminen, sillä ihmisillä on otsassaan punainen pieni tähti, joka sitoo heidät jälleensyntymisen jatkuvaan kehään. Yksilö on toisin sanoen sidottu valtaapitävän järjestelmän toimintaan ja pakotetaan osaksi sen rituaaleja. Dystopioissa esiintyy tyypillisesti rituaaleja, joissa julkisen ja yksityisen raja katoaa. Punaisen tähden myötä ihmisestä tulee julkisen rituaalin sija, ja julkinen ja yksilö ikään kuin sulautuvat: "Hänellä oli ollut kuten muillakin syntymästä asti pieni punainen tähti vasemmassa ohimossaan, sillä korkeimmat voimat olivat pitäneet huolta hänen alkuperäisen olemuksensa säilymisestä vuosisatojen kierrossa [--]." (s. 20) Seuraavan lainauksen perusteella voidaan lisäksi kysyä, onko yksilöitä teoksen maailmassa lähtökohtaisesti edes olemassa: "Lapsen syntyessä sille tehdään välittömästi tämä tähti ja jonkun ’minä’ astuu siihen.” (s. 237) Korpisoturi (romaani)
Korpisoturi on suomalaisen kirjailijan Laura Gustafssonin vuonna 2016 julkaisema romaani. Kirja kertoo Ahma-nimisestä miehestä, joka varautuu maailmanloppuun ja katastrofiin erakoitumalla Itä-Suomeen. Luettelo kirjasarjan Surkeiden sattumusten sarja sivuhenkilöistä
"Käärmekammio"-kirjan kannessa Monty-sedän hiukset ovat punaiset, mutta elokuvassa ne ovat harmaat ja videopelissä mustat. Ihmisen viheliäisyydestä ja muita esseitä
Sota on järjetöntä, mutta ihmisyhteisöt toimivat järjettömästi. ”Kovan paikan tullen mikä tahansa sukupolvi on agitoitavissa univormuihin ja aseisiin, eikä siihen vaadita edes kovin taidokasta propagandaa.” Sotaelokuva ei voi vastata taistelukokemusta, koska siitä puuttuu kuolemanpelko. Siksi sodanvastaista sotaelokuvaa on vaikea tehdä. Tähän on yksi harvinainen poikkeus, neuvostoliittolaisen Elem Klimovin elokuva "Tule ja katso" (1985). ”On mahdoton kuvitella kenenkään marssivan värväystoimistoon Klimovin vision innoittamana.” Elokuvan poikkeuksellisuus selittyy sillä, että se kuvaa sotaa siviiliväestön ja lapsisotilaan näkökulmasta. ”Näiden ryhmien vinkkelistä sodassa ei ole mitään kiehtovaa tai kunniakasta, heille se on vain hellittämätöntä pelkoa, pakenemista, puutetta ja menetystä.” Venus simpukankuorella
Kerrotaan ettei Vonnegut ilahtunut romaanin ilmestymisestä, erityisesti siksi, että yleisesti oletettiin hänen kirjoittaneen sen. Tämä ongelma ratkaistiin romaanin uudelleenjulkaisussa liittämällä Farmerin nimi lisäriville otsikon yhteyteen. Aamunkoi
"Aamunkoi" sai pääasiassa kielteisen vastaanoton kriitikoilta. "Entertainment Weeklyn" Jennifer Reese antoi kirjalle arvosanaksi D. Hän kritisoi kirjan juonenkäänteitä omituisiksi ja piti raskaana olevaa Bellaa vaikeasti samaistuttavana, jopa kauhistuttavana hahmona. "Independent"-lehden arvostelija kehui esimerkiksi Bellan arkielämän kuvausta osuvaksi ja piti Edwardin vampyyriperheen taustatarinoita älykkäästi keksittyinä, mutta kritisoi kuitenkin kirjaa erittäin seksistiseksi ja piti Bellaa heikkona hahmona, joka "elää palvellakseen miehiä ja kärsiäkseen". "NewsOK"-sivuston arvostelussa kriitikko Sara Rose uskoi sarjan ihailijoiden pitävän kirjasta esimerkiksi sen kiehtovien hahmojen ja huumorin takia, mutta mainitsi satunnaisten lukijoiden saattavan pettyvän sen vähäiseen toimintaan. "Entertainment Weeklyn" mukaan . "Portin" Marianna Leikomaan mukaan kirjasta ei voi sanoa oikeastaan mitään muuta hyvää kuin että se päättää sarjan. Bellasta tulee raivostuttavan täydellinen ja hänen uutta omaisuuttaan esitellään yksityiskohtaisesti. Hahmo on persoonaton ja helposti manipuloitava. Kiven sylissä
Kriitikko Vuokko Juurisola nostaa "Kiven sylissä" -teoksen arvoteosten luokkaan. Hän näkee sen rakenteellisesti taitavana mutta samalla sisällöltään merkittävänä romaanina, jossa kerrotaan paitsi yhden suvun tarina, myös suomalaista kaivoshistoriaa. Eija Komu näkee teoksen viime vuosien romaanitarjonnassa "ääri-ilmiöiden ja perversioiden keskellä" myönteisenä poikkeuksena: "Hiljainen rakkaudesta puhuminen voisi olla kerrassaan rajua ja poikkeuksellista." Terhi Nevalaisen mielestä teos olisi pitänyt palkita Pohjois-Karjalan omalla Carelia-palkinnolla, jos sellainen olisi. Erik Wahlström
Wahlström on kirjoittanut sekä tieto- että kaunokirjallisuutta. Aluksi hän kirjoitti ympäristötoimittajan työn ohella ympäristöaiheisia tietokirjoja. 2000-luvulla hän on julkaissut kaunokirjallisuutta. Uno Cygnaeuksesta kertova romaani "Tanssiva pappi" (2004) oli Finlandia-palkintoehdokkaana ja on sittemmin dramatisoitu myös teatteriin. Wahlströmin tuorein teos on romaani "Kärpäsenkesyttäjä" (2010), joka kertoo J. L. Runebergista. Uhrilampaat (romaani)
Romaania pidettiin menestyksenä heti sen julkaisemisen jälkeen. Kirjailija Clive Barker kuvaili teosta veitsenteräväksi viihteeksi, kauniisti rakennetuksi ja kirjoitetuksi, kun taas The Washington Post ylisti Thomas Harrisia. Kirjaa ovat kehuneet myös muun muassa
The Independent ja Roald Dahl. Hirmuvaltias
Toimittaja Juri Nummelin on kuvaillut "Hirmuvaltiasta" aikaa kestäneeksi, ”hurjaksi” kertomukseksi. Onnistuneimpana hän pitää loppuhuipennusta, jossa ”vanhanaikaiseen proosaan tulee yllättävää voimaa ja modernikin lukija hätkähtää Beckfordin visioita.” Hedmanin suomennos on Nummelinin mukaan ”edelleen kelvollinen” ja pienin korjauksin julkaisukelpoinen nykyäänkin. Käärmeen hetki
Käärmeen hetki on Mikko Heiniön säveltämä ooppera, jonka libreton on kirjoittanut Juha Siltanen. Libretto pohjautuu vapaasti ideatasolla Lars Huldénin novelliin "Löfska pappren". Uljas uusi maailma
Sen jälkeen siirrytään kirjan päähahmoon Bernard Marxiin, joka työskentelee hedelmöityslaitoksessa. Bernard on katkera, koska on biologisen onnettomuuden takia normaalia alfa+-ihmistä lyhyempi. Tämän ja hänen epätavallisten yhteiskunnallisten mielipiteiden vuoksi hän on hylkiö. Bernard keskustelee usein ystävänsä Helmoltz Wattsin kanssa, joka tuntee itsensä hylkiöksi, koska hän haluaa luoda monimutkaista taidetta yhteiskunnassa, jossa hänen taitonsa sopivat vain propagandan luomiseen. Bernardin pomo uhkailee häntä karkotuksella Islantiin hänen kerettiläisten mielipiteidensä vuoksi. Lentävä kalakukko
Televisioesitysten yhteydessä esitetyn kritiikin mukaan elokuvan juoni kulkee luontevasti. Romanien kuvaus ja nukkuvan naisen seksuaalisuuden tuijottelu ovat erään kriitikon mukaan rimanalituksia. Antihuumori
Anarkistisen eli surrealistisen tai absurdin huumorin sisältämä komiikka muodostuu asiaan kuulumattomista tai sattumanvaraista asioista tai tilanteista, joten siinä ei välttämättä ole varsinaista hauskaksi tarkoitettua kohokohtaa. Anarkistinen huumori ei yleensä ole antihuumoria, koska sen hauskuus perustuu sisältöön eikä hauskuuden pois jättämiseen. Anarkistinen huumori voi kuitenkin olla surrealistisuutensa ohella tarkoituksellista parodiaa huonosta huumorista, jolloin se sisältää antihuumorin aineksia. Esimerkiksi useat tyyliltään absurdit Monty Python- ja Kummeli-sketsit sisältävät perinteisen sketsihuumorin parodiaa. Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin (vuoden 1931 elokuva)
Kriitikko Jussi Karjalainen luonnehtii elokuvaa ”absurdiksi pönttöilyksi” ja arvelee sen suosion syyksi nakuilua. "Iltalehden" Jyrki Laelma arvioi sen olevan nykyisin elokuvallisesti lähinnä historiallinen kuriositeetti. Pillerinpyörittäjä (romaani)
Pillerinpyörittäjä on Katariina Sourin kirjoittama teos, joka on ilmestynyt 2010 Tammen kustantamana. Arthur Poe
Monissa asioissa hänen mielipiteensä ovat täysin vastakkaiset Baudelairien mielipiteiden kanssa. Kirjassa "Kelvoton kylä" Baudelairet sanovat, että Quigleyn kuolema ei muuta Quagmiren kolmosten syntyperää, ja saavat kuulla herra Poelta, että se tosiaan muuttaa heidän syntyperänsä. Kirjassa "Omituinen opinahjo" taas Baudelairet kertovat hänelle sanasta "kakunnuuhkija" loukkauksena. Poe vastaa, että "se on hauska sana joka muistuttaa minua leivoksista". Lento (romaani)
”Romaaniin mahtuu eksistentiaalista huimausta ihmiskunnan kosmisen haurauden edessä, ihmisten ja taivaankappaleiden etäisyyden mittailua, ahtaiden matkustamojen ja yli-innokkaiden turvatarkastusten slapstick-komediaa, erasmusrotterdamilaista naurua lajimme hulluudelle, itsekeskeisyydelle ja laumasieluisuudelle.” – Kiiltomato 6.11.2013. Lohikäärmemies
Vaikka Lohikäärmemies on hidasjärkinen, eikä kykene puhumaan, olento ymmärtää Diablon tälle antamia käskyjä ja on useasti hyökännyt Ihmenelosten kimppuun (Lohikäärmemies omaa kuitenkin jonkinlaisen kiintymyssuhteen Susan Richardsiin ja tiedetään Lohikäärmemiehen usein hämmentyneen naisten osoittaessa olentoa kohtaan lempeyttä). Lohikäärmemies ei kuitenkaan itsessään ole pahansuopa, olento on vain helppo manipuloida väkivaltaisiin tekoihin. Esimerkiksi suuryritys Roxxon Oil vapautti Lohikäärmemiehen vankilasta luodakseen olennosta supersotilaita, joilla olisi Lohikäärmemiehen uskomattomat voimat. Ben Reilly kuitenkin vapautti olennon. Samaten Uudet Suostuttelijat saivat Lohikäärmemiehen liittymään heihin ja taistelemaan Veriruusua ja Hämähäkkimiestä vastaan. Veriruusun onnistui kuitenkin kääntämään ryhmään kuuluneen Superadaptoidin ohjelmoinnin muita Suostuttelijoita vastaan ja seuranneessa taistelussa Lohikäärmemies sammui ja siirrettiin poliisin huostaan. Nightmare 2 – Painajainen jatkuu
Helsingin Uutiset sanoo elokuvan näyttelijätyön ja dialogin olevan ”kömpelöä” ja ”jäykkää”. Myös elokuvalehti Episodi kritisoi elokuvan dialogia sekä sen ”kliseistä juonta”. Verkkosivusto Dome.fi:n arvostelijan Aki Lehden mukaan elokuvan katsominen on sen katsojalle kidutusta. Lehti kehuu elokuvan ammattimaista kuvausta ja leikkausta, mutta sen käsikirjoituksessa ei Lehden mukaan ole ”yhtään mitään järkeä”. Helsingin Sanomien Nyt-liitteen arvostelija moittii elokuvaa huonoimmaksi valkokankaalta näkemäkseen ja pitää käsittämättömänä miten ”tiedossa olevalle isolle uskolliselle yleisölle tehdään näin amatöörimäistä jälkeä”. Historiallinen romaani
Poikkeuksellisena suomalaisessa historiallisessa romaanissa voi pitää Björn Kurténin paleofiktiivisiä romaaneja "Den svarta tigern" (1978, suom. "Musta Tiikeri", 1981) ja "Mammutens rådare" (1984, suom. "Mammutin suojelija", 1984), jotka sijoittuvat esihistoriallisiin aikoihin. Kurténin romaanien englanninkieliset käännökset saavuttivat suosiota myös ulkomailla, mikä on poikkeuksellista suomalaiselle historialliselle romaanille. Kuninkaantekijät
Toni Jerrman sanoi "Helsingin Sanomien" arvostelussaan "Kuninkaantekijöiden" tuovan kansainvälisellä tyylillään tuoreen tuulahduksen suomalaisen aikuisfantasian kenttään. Hänen mukaansa alan ulkomaisista edustajista teos vertautuu erityisesti Ursula K. Le Guinin teoksiin. "Satakunnan Kansan" arvostelijan Jari O. Hiltusen mukaan Soikkelin kirjoittajanote on tyylikäs ja pitkälle hiottu. "Lapin Kansan" Erkki Wideniuksen mielestä kirjan jälkinäytös on turha, mutta muuten kirja on hallittu kokonaisuus. "Tähtivaeltaja"-lehden Jukka Halmeen mukaan teos on lyhyt, mutta siinä ”on paukkuja enemmän kuin useimmissa mammuttimaisissa lukuromaaneissa”. "Aviisin" Oskari Rantalan mukaan kirjailija ”tavoittelee tekstiinsä vanhahtavaa poljentoa, joka ei aina toimi, vaan tuntuu ajoittain kömpelöltä”. Muuten tarina pitää otteessaan. Tarpeeton ihminen
Tšehov myös liittyi tietoisesti tyyppihahmon kuvaajiin, kun hän antoi eräälle novellilleen nimen ”Tarpeettomia ihmisiä”. Toisin kuin edeltäjiensä mielestä, Tšehovin mukaan tarpeettomuus kuuluu ihmisluontoon eikä se johdu olosuhteista tai jostakin henkilön erityispiirteestä. Hänen koko tuotantoaan voidaan pitää tutkielmana tarpeettomasta ihmisestä. Pienoisromaanissaan "Kaksintaistelu" Tšehov laajentaa tarpeettoman ihmisen käsitteen koskemaan kokonaista kollektiivia antaessaan erään henkilöhahmonsa puhua ”tarpeettomasta kaupunkipahasesta”. Klaus Baudelaire
Kirjassa "Kelvoton kylä" Klaus siskoineen menevät Variksenpalvojien kylään, jossa he saavat Quagmireilta salaviestejä. Niiden ansiosta he onnistuvat pelastamaan sisarukset. Heidän juonensa menee kuitenkin lopulta vikaan, ja vain Quagmiret pääsevät pakoon. Imre Kertész
"Kohtalottomuus" muodostaa yhdessä kirjojen "Kaddish syntymättömälle lapselle", "Tappio" ja "Lopetus" kanssa Kertészin pääteoksena pidetyn romaanisarjan. "Kaddish syntymättömälle lapselle" kuvaa keskitysleiriltä vapautuneen miehen tunnontuskia "luvattomasta" olemassaolostaan sekä kieltäymyksestään tehdä lapsia. "Tappio" on kafkamainen romaani, jonka päähenkilö joutuu keskitysleiriltä vapauduttuaan Unkarin kommunistibyrokratian pyörteisiin. "Lopetus" etsii vastausta kysymykseen, miksi keskitysleirillä syntynyt kirjailija tekee itsemurhan kommunistivallan päätyttyä. Kirjasarjan yhtenä keskeisenä teemana on kumota tunnettu väite "Auschwitzille ei ole selitystä". Stein Mehren
Mehrenin romaaneja "De utydelige" ja "Titanene" ei pidetä taiteellisesti kovin onnistuneina, mutta ne ovat kiinnostavia ajan analyyseinä. Myös näytelmiä "Narren og hans hertug" ja "Den store søndagsfrokosten" (1976) voi luonnehtia sanoin sanoin. Don Quijote
Cervantes sanoo kirjansa lopussa, että hänen ainoa tarkoituksensa on ”esittää ansion mukaan halveksittaviksi nuo mahdottomat ja typerät ritariromaanit”. Siinä hän onnistuukin, mutta teos on paljon muutakin kuin parodia. Romaanin sankari, hassahtava don Quijote, ei ole vain parodiahenkilö vaan edustaa ikuista idealistia, haaveilijaa, tai runoilijaa, joka etsii elämästä muuta kuin pelkkiä realiteetteja ja tämän takia joutuu toistuvasti ja tragikoomisella tavalla vastakkain maailman karujen lainalaisuuksien kanssa. Tästä syystä hän herättää lukijoiden myötätunnon kaikessa naurettavuudessaankin. Hämähäkkijumala
Kriitikko Toni Jerrmanin mukaan teos jää harmittomana viihteenä tekijän välityöksi. Teoksen juoni sutii tyhjää eikä tarinaan tunnu löytyvän todellista sisältöä. Namor
Vallanhimoinen Destine oli kuitenkin elossa ja tuhosi Atlantista Käärmekruunun voimien avulla. Sen avulla hän pyyhki Namorin mielen puhtaaksi ja käski tämän lentää New Yorkiin. Täältä Ihmenelosten Liekki löysi Namorin kodittomana kulkurina ja onnistui palauttamaan tämän muistin. Namor kuitenkin löysi palatessaan Atlantiksen raunioina ja syytti siitä ihmiskuntaa. Ihmeneloset ottivat monet kerrat yhteen Atlantiksen prinssin kanssa, joka liittoutui useasti Tohtori Doomin kanssa. Namorin ja Näkymättömän Tytön välille kehittyi molemminpuolinen ihastus. Musteloitsu
Käärmekallon kirja, joka tekee hänet kuolemattomaksi saattaa erään teorian mukaan kieliä jotakin viimeisestä kirjasarjan osasta, Mustekuolemasta. Koska siihen täytyy surmaamiseksi kirjoittaa kolme sanaa; sydän, veri, kuolema, ja kirjasarjan kolmen osan nimet ovat "Mustesydän", "Musteveri" (joka on käännös alkuperäisestä Tintenblut-nimestä) ja "Mustekuolema", ne saattavat mahdollisesti linkittyä jotenkin toisiinsa. Undefeatable
Allmovien kriitikko Jeremy Wheeler kirjoittaa: ""Katsojaa odottaa hippunen absurdia riemua liki jokaisessa elokuvan minuutissa; Undefeatablessa piilee "nyrkkiä naamaan" -viihteen helmi."" Loppukohtausta Wheeler kuvaa "hulvattomaksi".* Useiden arvostelujen keskiarvo Käärmeimuri
Dystopialle tyypillistä on myös hierarkkisen tai sulkeutuneen yhteisön kuvaus. "Käärmeimurissa" esiintyvät tarkoin vartioitu Keskusten Keskus, vapaa ja totalitaarinen vyöhyke sekä erilaisia, rajattua tarkoitusta varten osoitettuja tiloja, kuten Urheilun ja Fyysisten Pelien Kompleksi. Myös huumeiden käyttäjistä erotetaan ”tavalliset sunnuntaitykittäjät” sekä arvostetut ammattilaiset, jotka kilpailevat eri huumeiden käytön osa-alueilla ja joille myönnetään arvonimiä, kuten Synnynmaan Kunnianarkomaani ja Kristalliruiskun toisen asteen Kunniaristin Ritari. Tohtori Outolempi eli: kuinka lakkasin olemasta huolissani ja opin rakastamaan pommia
Yhdysvaltain ilmavoimien kenraali Jack D. Ripper on vainoharhaisten salaliittoteorioiden vallassa ja uskoo kommunistien myrkyttävän amerikkalaisia fluoraamalla juomavettä turmellakseen heidän ”kallisarvoiset ruumiinnesteensä”. Ripper lähettää ydinpommikonelaivueen pommittamaan Neuvostoliittoa ja linnoittautuu joukkoineen tukikohtaansa vastentahtoisen brittikapteeni Mandraken kanssa. Yksi pommituskäskyn saajista on majuri ”King” Kongin komentama pommikone, joka suuntaa kohti Neuvostoliittoa. Kenraali Ripper on parodia 1950-luvun oikeistolaisista paranoideista järjestöistä, etenkin John Birch Societysta, joka vastusti juomaveden fluoraamista sillä perusteella, että se rikkoo yksilönvapauksia ja altistaa ihmiset koekaniineiksi. Hirmuvaltias
Toisin kuin "Hirmuvaltias", sen jatko-osiksi aiotut ”episodit” ovat saaneet pääasiassa kielteisen vastaanoton. Mike Ashley arvioi "Encyclopedia of Fantasy" -hakuteoksen Beckfordia käsittelevässä artikkelissaan, että ne ovat nautintojen kuvauksessa liian hillittömiä, toistavat alkuteoksen kaavaa eivätkä yllä sen voimaan. Samaa mieltä on Juri Nummelin teoksessaan "Ulkomaisia kauhukirjailijoita". Nummelinista tarinat ovat ”laimeita verrattuna "Hirmuvaltiaaseen", koska niistä puuttuu romaanin dekadenssi ja pahuuden ylistys.” Toisaalta Beckford-elämäkerturi Malcolm Jack on pitänyt jatko-osia jopa alkuperäistä parempina, sillä niiden insestiä ja nekrofiliaa käsittelevät kohtaukset ovat uskaliaampia. Lisäksi mukana on homoeroottisia elementtejä, kun taas "Hirmuvaltiaassa" teeman käsittely jää viitteelliseksi. Wulffmorgenthaler
Sarjakuvan sisältö vaihtelee vastavirran poliittisista kannanotoista absurdiin huumoriin, ja se tasapainoilee älykköhuumorin ja alapäähuumorin välillä. Myös veren paljoutta, seksuaalisia ilmauksia ja groteskia kuvitusta käytetään sanoman perille saattamiseksi. Wulffmorgenthalerin lukeminen on usein kuin ajatteluharjoitusta, sillä sille on ominaista tapa asettaa äärimmäisen tavallisia ihmisiä äärimmäisen epätavallisiin tilanteisiin tai päinvastoin. Tarinan huipentuma ilmentyy dialogin tai one-liner -sutkauksien muodossa kuvan alapuolelle kirjoitettuna. Wulffmorgenthalerin poikkeavan toteutuksen vuoksi se nojaa kirjalliseen ilmaisuun itseensä poiketen tavanomaisesta sarjakuvastripin viimeisen kehyksen huipentumasta. Mikään aihe ei ole tabu Wulffmorgenthalerin maailmassa. Sarjakuvassa on esiintynyt esimerkiksi Paavi, laiton seksi sekä abortoitujen sikiöiden syöminen päivälliseksi. Mars (kirjasarja)
"Jupiterin luurankoihmiset" on osa kesken jäänyttä laajempaa kokonaisuutta, mutta novellina se yltää tekijänsä parhaiden tasolle. Siinä esipuhe on vain muutaman rivin mittainen kappale, jossa kirjailija sanoo olevansa vain John Carterin sankaritöiden kirjuri.Kirjoista yritettiin muokata elokuvaversiota kahdesti ennen 2012 valmistunutta sovitusta. Bob Clampett yritti animaatioelokuvaa 1930-luvulla ja siitä valmistettiin lyhyet näytteet. Hanke ei kuitenkaan saanut tukea. 1980 - luvulla Jim Morrisin hanke ei edennyt suurien teknisten haasteiden vuoksi hahmojen luomisessa, sillä digitaalinen animaatio ei vielä ollut kehittynyttä. Voittamaton (romaani)
Kirja on Lemin teoksista "rahvaanomaisimpia" ja sen juoni on kohtalainen. Teos on viimeistellympi ja helppotajuisempi kuin "Solaris". Robotit
Toni Jerrman kirjoitti "Tähtivaeltaja"-lehden 4/1985 arvostelussa, että "Roboti"-kokoelman ja sen alkuteoksen tarinat ovat järkyttävän yksinkertaisia. Mukana on vain pari siedettävää tarinaa. Jerrmanin mukaan novelleissa ei ole hitustakaan uusia ajatuksia. Pulp-lehdistön aikaan tarinat saattoivat olla kovia, mutta nykylukijalle Asimovin novelleilla ei ole mitään annettavaa. Kiihotus
Tarina kertoo Adam Cramer -nimisen rasistin vehkeilystä. Hän saapuu kuvitteelliseen pieneen Caxtonin kaupunkiin Yhdysvaltojen etelässä yllyttämään ihmisiä rasistiseen väkivaltaan kaupungin mustaa vähemmistöä ja koulujen yhteisopetusta vastaan. Siunattu hulluus (romaani)
Rummukaisen veljesten matkanteossa on samoja elementtejä kuin Maiju Lassilan "Tulitikkuja lainaamassa" -romaanissa. Yksinkertaiset maalaismiehet joutuvat tyhmyyttään ja väärinkäsitysten vuoksi harmillisiin tilanteisiin, osittain alkoholin myötävaikutuksella. Elmeri on kuvattu kylähulluksi myönteisessä valossa. Käärmekammio
Käärmekammio ("The Reptile Room") on lastenkirja ja toinen osa sarjaa "Surkeiden sattumusten sarja", jonka on kirjoittanut Lemony Snicket. Kirja julkaistiin englanniksi vuonna 1999 ja suomeksi vuonna 2001. Se julkaistiin myöhemmin pokkarina nimellä The Reptile Room; or, Murder! Jumalan moukari
Suomennoksen "Tähtivaeltaja"-lehdessä arvostelleen Toni Jerrmanin mielestä romaani ei lisää kaunokirjallisesti pinnalliseen novelliin mitään oleellista. Kerronta on köyhää. Tiede-esitelmien ohessa Clarke selostaa kuivakkaasti mielipiteitään tai väheksyy itseään ärsyttäviä aiheita antamatta perusteluja. Inhimillisiä henkilöhahmoja ei ole, eikä aineksiltaan sekalaisessa teoksessa ole yhtenäistä juonta tai jännitettä. Käännös ja tekstitoimitus on tehty huolimattomasti ja kansikuva ja typografia ovat onnettomia. Maaninkavaara (kirja)
Teosta on luonnehdittu perusproosan ohella arjesta uudelle tasolla nousevaksi jännittäväksi asetelmaksi, psykologiseksi luotaukseksi yksilöiden erilaisuuden korostamiselle. Nousiaisen oma kokemus juoksemisesta on taustana asiantuntevasti kirjoitetulle tekstille, mutta hän ei kuitenkaan uppoudu asianharrastajan tyyliin urheilukirjoittamiseen, vaan lukukokemus käy yhtä hyvin sillekin, jolle urheilu sinänsä on vierasta. Päähenkilö pudottelee ajatusten helmiä, huumorilla makeutettuna, tyylillisesti Hotakaista lähentyen. Lukupiirissään Kirsi Piha ihmettelee, miten nykymies osaa kirjoittaa miehestä itseironisemmin kuin nainen naisesta, vaikkakin havainnot ovat paikoin vähän kuluneita mutta aina naurattavia. Linnunradan käsikirja liftareille
"Linnunradan käsikirja liftareille" on Douglas Adamsin humoristinen scifi-parodia, joka mässäilee paitsi absurdilla huumorillaan, myös nokkelalla kielenkäytöllään. Sarja oli alun perin radiokuunnelma, mutta toisinaan pääteoksena pidetään siitä sovitettua viisiosaista romaanisarjaa "Linnunrata". Tarinassa esiintyy elektroninen hakuteos "Linnunradan käsikirja liftareille" eli "Käsikirja", joka sisältää tietoa kaikesta, mitä kuvitella saattaa, ja paljon myös sellaista, mitä ei kannata edes ajatella. Radiokuunnelman mukaan "Käsikirjan" voi tilata Pienen Karhun MegaDodo-kirjankustantamon ulkomaantilauksista hintaan 39,50 markkaa + postitus- ja käsittelykulut 59 800 132 406,30 markkaa. Karl Ove Knausgård
Knausgård herätti Norjassa paheksuntaa verratessaan romaanisarjansa päätösosassa Utøyan joukkosurman Norjassa herättämiä tunteita Saksan 1930-luvun tuntemuksiin. Osassa on Adolf Hitleriä koskeva essee, jossa Knausgård yrittää ymmärtää silloisen Saksan tapahtumia. Oscar Rossin mukaan hän ei arvota tapahtumia vaan vertaa massapsykologista tunnetta ja tarvetta. Knausgård on itse luonnehtinut päätösosaa ”kirjalliseksi itsemurhaksi”. Hän on myös ilmoittanut, ettei ole enää ”kirjailija”, mikä on Norjassa tulkittu niin, ettei hän enää kirjoita. Uusi maailma (romaani)
SF Siten Rich Hortonin mielestä kirja on kiinnostava, mutta ei toimi kokonaisuutena. Kieli on välillä kömpelöä ja juoni sekava. Siirroksen maailma on kuitenkin kuvattu kiehtovasti. Saman sivuston arvostelijan Martin Lewisin mielestä kirjan juoni olisi hyötynyt sadasta lisäsivusta. "The Guardianin" Keith Brooken mukaan teos on kiehtova mutta hajanainen. Rönsyilevä talo
"Tähtivaeltajan" Toni Jerrman kirjoitti, että "Rönsyilevä talo" ei ole elämää suurempaa romaanitaidetta, mutta nuorten satumaiseksi kertomukseksi se on viehättävän taianomainen. Juoni on ohut ja lopussa se kasataan paketiksi turhankin nopeaksi. Teksti on kuitenkin vetävää ja sävyttää alleviivaamaton huumori. Käärmeimuri
Väkivaltaan suhtaudutaan dystopialle ominaisesti joko täysin välinpitämättömästi tai kieroutuneella kiinnostuksella. Erilaisia kuolemisen tai sairastamisen tapoja käsitellään mielenkiintoisina aistimuksina, sillä niitä seuraa väistämättä uudelleensyntymä. ”Nyt meillä on Keskus ja Keskuksessa on Keskusten Keskus, joka suorittaa kaiken tämän. Ja niin meidän maailmamme on olemassa ja kuolema on meille vain mielenkiintoinen arkinen tapahtuma.” (s. 237 - 238)