Missä saariharmaakettu elää luonnonvaraisena?
Saariharmaakettu
Saariharmaakettu eli saarikettu ("Urocyon littoralis") on pienikokoinen koiraeläin. Se ei nimestään huolimatta kuulu kettujen "Vulpes"-sukuun, mutta on niille läheistä sukua. Laji elää luonnonvaraisena Yhdysvaltain Kaliforniassa kuudella Santa Barbaran saarten kaikkiaan kahdeksasta saaresta. Lajilla on kuusi alalajia: kullakin kuudella saarella omansa.
Harmaatoko
Sen elinaluetta ovat pääasiassa kuivat metsät ja savannit mutta myös kosteat metsät ja arot. Harmaakettu
Turkki on selästä, päästä, sivuilta ja tuuhean hännän selkäpuolelta harmaansävyinen. Se ei varsinaisesti ole harmaa, vaan karvojen tyvet ovat valkoiset ja kärjet mustat, mikä antaa harmaan vaikutelman. Suurin osa vatsapuolesta, korvien ulkopinta, kaulan sivupuolet, rinta ja hännän alapuoli ovat oranssinpunaiset, jalat punertavanruskeat. Sisemmät osat rinnasta ja vatsasta, alimmat osat jaloista ja käpälistä, kurkku, posket, kuono ja rinnan alaosat ovat valkoiset. Pään kummallakin sivulla kulkee silmien takana ohut musta viiru. Silmien edessä on paksumpi juova, joka ulottuu suuhun asti. Lisäksi selän keskellä kulkee musta juova, joka ulottuu hännänpäähän saakka. Koko ja väritys kuitenkin vaihtelevat levinneisyysalueen eri osissa. Esimerkiksi levinneisyysalueen itä- ja pohjoisosien harmaakettujen turkki on punertava ja tummanharmaa. Hännätöntanrekki
Hännätöntanrekki elää alkuperäisenä lajina Madagaskarilla, jossa se on hyvin yleinen. Sitä on siirretty myös Komoreille, Maskareenien Réunionille ja Mauritiukselle sekä Seychelleille. Siirtoistutusten alkuperäisenä syynä on ollut saada tanrekeista ruokaa kasviplantaasien työntekijöille. Harmaavarpuskiuru
Harmaavarpuskiuru ("Eremopterix verticalis") on eteläafrikkalainen varpuslintu. Sen elinympäristö käsittää Afrikan eteläisen osan Zimbabwesta, Sambiasta ja Angolasta Etelä-Afrikkaan. Andrew Smith kuvaili lajin holotyypin Colesbergista Oranjejoelta pohjoisesta Kapmaasta 1836. Harmaavarpuskiuru kasvaa 13 cm pitkäksi. Koiraalla on mustassa päässä valkea poskilaikku; naaras on ruskeankirjava. Se elää karuilla ja avoimilla mailla. Laji viihtyy maassa etsien ravinnokseen siemeniä ja pieniä selkärangattomia. Harmaavarpuskiurun pesämalja sijaitsee kiven tai ruohotuppaan juuressa. Selvagenssaaret
Selvagenssaarilla tavataan noin sataa eri kasvilajia, joista osa on saarille endeemisiä. Kasvillisuus on pääasiassa hyvin matalakasvuista, eikä puita ole lainkaan. Kasvillisuus on rikkainta Selvagem Pequenalla ja Ilhéu de Foralla, joille ei ole tuotu muualta lainkaan uusia lajeja toisin kuin esimerkiksi Selvagem Grandella. Endeemisiä kasvilajeja ovat muun muassa selvagensinleijonankita ("Misopates salvagense") ja tyrskymarketta ("Argyranthemum thalassophilum"). Soodajääpäivikki ("Mesembryanthemum crystallinum") ja suppupäivänkukka ("Mesembryanthemum nodiflorum") muodostavat laajoja kasvustoja, jotka ovat oivallisia pesimäpaikkoja linnuille.
Selvagenssaarilla pesii säännöllisesti ainakin yhdeksän lintulajia, joista kaikki ovat kanariankirvistä lukuun ottamatta merilintulajeja. Saarilla runsaslukuisina pesiviin merilintulajeihin lukeutuvat keltanokkaliitäjä, kääpiöliitäjä, tyrskyliitäjä, ulappakeiju, madeirankeiju, etelänharmaalokki, ruusutiira ja kalatiira. Selvagenssaarilla pesivä noin 15 000 parin keltanokkaliitäjäyhdyskunta on yksi maailman suurimmista. Valtaosa linnuista pesii Selvagem Grandella, jonka kanta on toipunut hitaasti vuoden 1976 jälkeen. Etelänharmaalokki on aggressiivinen uudislaji, jonka määrää saaren vartijat säätelevät keräämällä niiden munia. Muuttolintuina saarilla on tavattu lukuisia eri lajeja. Ruostehousuhaukka
Linnun elinpiiriin ja määrään vaikuttavat heti metsässä ilmenevät häiriöt ja sirpaloituminen, sillä se on runsaimmillaan koskemattomissa metsissä ja rantametsissä. Esimerkiksi hakatuissa ja muissa käsitellyissä metsissä sitä esiintyy vähemmän, vaikka metsäalasta olisi peitossa yli 66 prosenttia. Niitä on harvoin metsissä, joiden peitto on alle 66 prosenttia. Hämyraitatokko
Hämyraitatokkoja elää luonnossa Punaisella merellä, Intian valtamerellä, Thaimaan ympäristössä ja Japanin seudulla. Eri alueilla on kehittynyt erilaisia värimuunnoksia.
Hämyraitatokkoja pidetään meriakvaariossa jossa on korallihiekkapohja, jonka joukosta tokot kaivelevat ruokaa itselleen. Ne eivät näyki koralleja, joten ne käyvät myös riutta-akvaarioon. Joskus hiekan pöllyttäminen aiheuttaa ongelmia koralleille. Jotkut yksilöt ovat aggressiivisia lajitovereitaankohtaan Havaiji
Havaijin eristyneisyys on muokannut siitä ainutlaatuisen ekosysteemin. Saarilla on 1 400 muualla esiintymätöntä kasvilajia, joista useita esiintyy vain tietyissä laaksoissa ja vaikeapääsyisillä vuorilla. Myös saarien linnusto on ainutlaatuista – saarilla esiintyy muun muassa 28 kotoperäistä tangaralajia, joista osa elää vain yhdellä saarella. Saarten kansallislintu on vaarantunut havaijinhanhi eli nene, jonka kanta oli alimmillaan 30 yksilön tienoilla, mutta on suojelun ansiosta elpynyt jo muutamaan sataan yksilöön. Marras-huhtikuun välillä Mauin ja Havaijin saaren vesille tulevat leikkimään ja lisääntymään ryhävalaat. Vedet vilisevät trooppisia kaloja ja muun muassa merikilpikonnalajeja, joiden havainnointi snorklaamalla ja sukeltamalla onkin suosittua ajanvietettä. Ainoat saarilla luontaisesti elävät nisäkkäät ovat muutama lepakkolaji. Lisäksi rannikoilla ja lähivesillä liikkuu valaita ja hylkeitä. Havaijinhylkeen pääasialliset lisääntymispaikat ovat Luoteis-Havaijin saarilla. Viime vuosina laji on levinnyt myös Havaijin pääsaarille. Harmaakveekarimatkija
Harmaakveekarimatkijaa tavataan Martiniquella ja Saint Lucialla. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Saaristomeri
Saaristomeren kansallispuiston eläimistö tunnetaan varsin hyvin säännöllisten laskentojen ja tutkimusten ansiosta. Nisäkäslajeja on tavattu 25, joista yleisimpiä ovat muun muassa metsäpäästäinen, vaivaispäästäinen, metsäjänis, metsämyyrä, peltomyyrä, kettu, supikoira, minkki ja hirvi. Harmaahylje on runsastunut viime vuosina, norppa puolestaan vähentynyt. Kalakanta on runsas ja tavallisimpia lajeja ovat muun muassa silakka, ahven, hauki, särki, lahna, kivinilkka, kampela ja simppu. Myös linnusto on runsas ja kansallispuiston alueella on pesinyt ainakin 132 lintulajia, muun muassa runsaimpina ja näkyvimpinä kyhmyjoutsen, merimetso, sinisorsa, tukkasotka, haahka, pilkkasiipi, telkkä, isokoskelo, tukkakoskelo, meriharakka, karikukko, punajalkaviklo, rantasipi, kalalokki, merilokki, harmaalokki, lapintiira, riskilä, västäräkki, luotokirvinen, niittykirvinen, kivitasku, satakieli, pensaskerttu, hernekerttu ja varis. Vähälukuisempia mutta säännöllisiä pesimälajeja ovat myös muun muassa mustakurkku-uikku, merihanhi, valkoposkihanhi, ristisorsa, harmaasorsa, lapasorsa, merikotka, teeri, tylli, töyhtöhyyppä, lehtokurppa, merikihu, selkälokki, räyskä, kalatiira, ruokki, huuhkaja, kultarinta, kirjokerttu ja korppi. Harvinaisia tai epäsäännöllisiä pesimälajeja ovat muun muassa etelänsuosirri, suokukko, pikkutiira, etelänkiisla, sarvipöllö ja suopöllö. Joulusaarenfregattilintu
Joulusaarenfregattilintu ("Fregata andrewsi") on endeemisenä Joulusaarilla elävä äärimmäisen uhanalainen fregattilintuihin kuuluva merilintu. Kuten muutkin fregattilinnut joulusaarenfregattilintu ei kävele eikä ui. Sen sijaan se on erittäin taitava lentäjä. Se hankkii ravintonsa poimimalla rannoilta tai veden pinnasta tai varastaa muilta linnuilta niiden saaliin. Väriltään aikuinen joulusaarenfregattilintu on musta lukuun ottamatta valkeaa mahanalusta. Harmaarintamesikko
Harmaarintamesikkoa tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin on kuvattu olevan yksi runsaslukuisimmista lintulajeista alankojen ja mäkien sademetsissä. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Harmaakeisarikala
Harmaakeisarikala ("Pomacanthus arcuatus") on suurikokoinen Länsi-Atlantin koralliriuttojen kala. Niitä käytetään Karibialla ruokakaloina. Lisäksi niitä pidetään suurissa meriakvaarioissa. Harmaaräätäli
Harmaaräätäli ("Orthotomus ruficeps") on kaakkoisaasialainen varpuslintu. Sen elinympäristö käsittää Myanmarin ja Thaimaan eteläosat, Malakan niemimaan, sekä Indonesian pohjoista saaristoa. Lajista tunnetaan kahdeksan alalajia, jotka elävät saariston eri osissa. René-Primevère Lesson kuvaili lajin holotyypin Surabayasta Jaavalta 1830. Marhet
Marhet ovat endeemisiä Madagaskarissa. Neljä lajia elää saaren itärannikon tiheäpuustoisissa trooppisissa ja subtrooppisissa sademetsissä. Pyrstömarhen elinympäristöä ovat sitä vastoin saaren lounaisosien kuivat piikkipensaikot. Tällä hetkellä kolme lajia vaarantuneita ja yksi silmälläpidettävä. Toistaiseksi vain pittamarhi ei ole millään tavoin vaarassa. Saariharmaakettu
Saariharmaakettu kuuluu samaan harmaakettujen ("Urocyon") sukuun kuin Yhdysvaltain mantereella elävä harmaakettu ("Urocyon cinereoargenteus"). Saariharmaaketulla on kuusi alalajia (suluissa alalajin asuinsaari): Kaamakettu
Kaamakettua tavataan Eteläisessä Afrikassa, ja se on laajentanut levinneisyysaluettaan viime vuosikymmeninä. Laji on yleinen tai melko runsaslukuinen suurimmassa osassa levinneisyysalueettaan. Kannan arvellaan olevan vakaa, ja kaamakettu on luokiteltu elinvoimaiseksi. Maorimerimetso
Maorimerimetso ("Phalacrocorax carunculatus") on Uuden-Seelannin kotoperäinen merimetso. Sen elinympäristö rajoittuu Cookinsalmeen, jossa se pesii vain Marlborough Soundsissa. Lajin kanta on 102–126 paria. Johann Friedrich Gmelin kuvaili lajin holotyypin Uuden-Seelannin Queen Charlotte Soundista vuonna 1789. Punalakkiherttu
Punalakkiherttua tavataan Angolassa, Namibiassa ja Etelä-Afrikassa. Sitä on kuvattu yleisestä paikallisesti runsaslukuiseksi. Sen kannankehitys on laskeva, mutta lajin ei uskota olevan vielä vaarassa, joten se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Harmaasaharausku
Harmaasaharauskuja elää Atlantin ja Tyynenmeren subtrooppisissa osissa. Se ei ole avomeren laji, vaan viihtyy lähellä rannikkoa ja saaristojen suojissa. Meriveden lisäksi sitä tavataan murtovedessä ja suurten jokien täysin suolattomassa vedessä. Kala oli aikaisemmin yleinen Välimeressä ja Atlantin Euroopan rannikolla, mutta on nyt kadonnut sieltä. Afrikan rannikolla kala on myös vähenemässä huolestuttavasti. Harmaaraitahaukka
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset alavat kuivat ja kosteat metsät sekä savannit, satunnaisesti jopa 1300 metrin korkeudessa. Saariharmaakettu
Ruokavarannon väheneminen ja muiden nisäkkäiden saarille tulon aiheuttama elintilan pieneneminen ovat osaltaan supistaneet saariharmaakettukantaa. Harakka (saari)
Linnuista Harakan tyyppilajeina voidaan pitää lokkeja, joita esiintyy saarella viittä lajia: harmaa-, kala-, meri-, nauru- ja selkälokki. Saarella pesii haahka ja valkoposkihanhi, mutta saarella saattaa nähdä myös iso- ja tukkakoskelon, meriharakan, rantasipin, tukkasotkan, lapin- ja kalatiiran. Pikkulinnuista mainittakoon kivitasku, pajulintu ja västäräkki. Kampavasarahai
Intian valtameressä kampavasarahaita on havaittu Etelä-Afrikasta, Malediiveilta ja Punaiseltamereltä Myanmariin ulottuvalta rantavyöhykkeeltä. Läntisellä Tyynellämerellä lajia tavataan Thaimaasta Japaniin, Filippiineille ja Australiaan. Itäisellä Tyynellämerellä elinalue ulottuu Kalifornian eteläosista mahdollisesti Perun pohjoisosiin. Se elää myös Havaijilla ja Tahitilla. Saariharmaakettu
Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että lajin suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin "kaliforniankettu". Laakeriheisi
Laakeriheisi eli välimerenlaakeriheisi ("Viburnum tinus") on ikivihreä pensas, joka kasvaa luonnonvaraisena Välimeren seudulla. Sitä käytetään koristekasvina. Harmaakärpässieni
Harmaakärpässieni ("Amanita vaginata") on kellomainen, harmaalakkinen kärpässienilaji. Sienen lakissa erottuu suojusjätteitä. Heltat ovat valkoiset, kuivuneissa sienissä oranssit. Jalka on harmaanvaalea. Sieni kasvaa puistoissa ja lehtimetsissä. Harmaakärpässieni on yleinen laji Suomessa. Saaristomeren kansallispuisto
Saaristomeren kansallispuiston eläimistö tunnetaan varsin hyvin säännöllisten laskentojen ja tutkimusten ansiosta. Nisäkäslajeja on tavattu 25, joista yleisimpiä ovat muun muassa metsäpäästäinen, vaivaispäästäinen, metsäjänis, metsämyyrä, peltomyyrä, kettu, supikoira, minkki ja hirvi. Harmaahylje on runsastunut viime vuosina, norppa puolestaan vähentynyt. Kalakanta on runsas ja tavallisimpia lajeja ovat muun muassa silakka, ahven, hauki, särki, lahna, kivinilkka, kampela ja simppu. Myös linnusto on runsas ja kansallispuiston alueella on pesinyt ainakin 132 lintulajia, muun muassa runsaimpina ja näkyvimpinä kyhmyjoutsen, merimetso, sinisorsa, tukkasotka, haahka, pilkkasiipi, telkkä, isokoskelo, tukkakoskelo, meriharakka, karikukko, punajalkaviklo, rantasipi, kalalokki, merilokki, harmaalokki, lapintiira, riskilä, västäräkki, luotokirvinen, niittykirvinen, kivitasku, satakieli, pensaskerttu, hernekerttu ja varis. Vähälukuisempia mutta säännöllisiä pesimälajeja ovat myös muun muassa mustakurkku-uikku, merihanhi, valkoposkihanhi, ristisorsa, harmaasorsa, lapasorsa, merikotka, teeri, tylli, töyhtöhyyppä, lehtokurppa, merikihu, selkälokki, räyskä, kalatiira, ruokki, huuhkaja, kultarinta, kirjokerttu ja korppi. Harvinaisia tai epäsäännöllisiä pesimälajeja ovat muun muassa etelänsuosirri, suokukko, pikkutiira, etelänkiisla, sarvipöllö ja suopöllö. Isohaarahaukka
Isohaarahaukka pesii siellä täällä ympäri Eurooppaa, luoteisimmassa Afrikassa, Kanariansaarilla sekä miltei hävinneenä Kap Verdellä. Laji on ihmisvainon takia voimakkaasti taantunut pääosassa esiintymisaluetta. Euroopassa vahvin kanta on Saksassa. Etelä-Ruotsin kanta kasvaa hitaasti. Euroopassa pesii 19 000–25 000 paria, mikä on 95 % koko maailman populaatiosta. Suomessa sitä tavataan satunnaisesti mutta lähes vuosittain. Laji on havaittu Suomessa 50–60 kertaa.. Pohjoisimmat populaatiot ovat muuttolintuja, jotka talvehtivat Välimerenmaissa. Harjasgekko
Harjasgekkoja elää luonnossa Uuden-Kaledonian pääsaaren eteläosassa ja ainakin yhdellä sitä ympäröivistä pikkusaarista, Ile des Pinsillä. Se viettää suuren osan ajastaan kiipeillen pensaissa ja pienissä puissa. Päivän ajaksi se etsii läheltä maanpintaa piilopaikan nukkuakseen. Harmaalintuhaukka
Vaikka sen esiintymisalue on suppeahko, sitä ei kuitenkaan pidetä vaarantuneena. Harjalintu
Harjalinnun esiintymisalue ulottuu Afrikasta Eurooppaan ja Aasiaan. Se pesii Virossa harvinaisena, muualla Manner-Euroopassa yleisempänä mutta Pohjoismaissa ei lainkaan. Harjalintuja vaeltaa ajoittain Suomeen etenkin syysmuuton yhteydessä. Euroopasta se muuttaa talveksi Afrikkaan Saharan eteläpuolelle. Huppumerimetso
Huppumerimetso ("Phalacrocorax featherstoni") on Uuden-Seelannin kotoperäinen merimetso. Se elää ainoastaan Chahamsaarilla. Laji on uhanalainen ja tuoreimpien laskentojen mukaan sen kanta on 547 paria. Walter Buller kuvaili lajin holotyypin Chathamsaarilta vuonna 1873. Southamptoninsaari
Saarella sijaitsevat East Bayn ja Harry Gibbonsin linnustonsuojelualueet, ja ne ovat tärkeitä lumihanhen lisääntymisalueita. Ankarasta ilmastosta huolimatta saarella on runsaasti villieläimiä. Runsaslukuisimpiin lajeihin kuuluvat jääkarhut, mursut, norpat, tunturihaukat, sekä harvinaisempana muuttohaukka. Harmaasieppo
Harmaasieppo ("Muscicapa striata") on sieppojen heimoon kuuluva varpuslintu. Se on hyönteissyöjä, joka elää avoimissa metsissä ja pihapiireissä. Lajia esiintyy laajalla alueella Euraasiassa ja Afrikassa. Aroherttu
Aroherttua tavataan hajanaisella alueella Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Afrikan eteläosissa sen levinneisyysalue on yhtenäisempi. Lajin on kuvattu olevan yleinen, ja sen kannankehitys on nouseva. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Viherharlekiini
Viherharlekiini elää Kaakkois-Aasiassa Myanmarin eteläosissa, Lounais-Thaimaassa, Malesiassa ja Indonesian pohjoisilla saarilla Borneolla, Sumatralla ja pikkusaarilla. Sumatralla tapahtuvat valtaisat metsien hakkuut ovat uhka lajin esiintymiselle. Harmaasirkku
Keski– ja Etelä–Eurooppa, Pohjois–Afrikka sekä Lähi–Itä Afganistaniin ja läntiseen Kiinaan saakka. Euroopassa pesii 3–7 miljoonaa paria. Pääosin paikkalintu, mutta tavataan Suomessa lähes vuosittain. Rariteettikomitea on hyväksynyt Suomesta 48 havaintoa, ja vanhoja havaintoja on 20. Laji on taantunut voimakkaasti Keski–Euroopassa. Israelissa se on yleinen pesimälintu koko maassa. Harjalammas
Harjalammas eli aikoinaan koko Pohjois-Afrikan vuoristoissa. Nykyään sitä tavataan saarekemaisesti Algeriassa, Tšadissa, Libyassa, Malissa, Mauritaniassa, Marokossa, Nigerissä, Sudanissa, Egyptissä ja Tunisiassa. Sitä on istutettu lisäksi Meksikoon, Kanariansaarille ja Yhdysvaltoihin. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on arvioinut harjalampaan vaarantuneeksi lajiksi. Sikojuuret
Suomessa tavataan luonnonvaraisena vain harjusikojuurta ("Scorzonera humilis") sekä kasvatettuna ja paikoin luontoon karannutta mustajuurta ("Scorzonera hispanica"). Harmaaturska
Harmaaturska elää lauhkeassa ilmastossa, väli- tai avovedessä liejuisen merenpohjan yläpuolella, yleensä 100–200 metrin syvyydessä. Levinneisyysvyöhyke ulottuu Englannin kanaalista lounaiselle Barentsinmerelle ja aina Karhusaaren lähistölle saakka. Lisäksi sitä tavataan Islannin ja Färsaarten ympäristössä. Harmaakettu
Harmaaketusta tunnistetaan nykyään 16 alalajia. Niistä seitsemää tavataan Meksikon pohjoispuolella:Harmaakettu on suosittu riistaeläin, jaturkin takia pyydetään vuosittain noin puoli miljoonaa kettua. Esimerkiksi Wisconsinin harmaaketuista kaadetaan vuosittain puolet. Kannat näyttävät kuitenkin kestävän tämän. Turkki on melko ohut, eikä ole erityisen arvokas. Se on kuitenkin kaunis, eikä siitä muiden kettujen tavoin lähde hajua. Lajin hajurauhasista saadaan "gray ambush" -hajuainetta, jota käytetään harmaakettujen ja muiden eläinten metsästyksessä houkuttimena. Meksikossa harmaakettuja myydään usein laittomasti lemmikeiksi. Harmaaketuilla on tapana käyttää samoja puita ja teitä toistuvasti, joten ampumisen sijaan metsästäjät virittelevät niille ansoja. Yhdysvaltain kaakkoisosissa kettujahdissa käytetään perinteisesti metsästyskoiria. Harmaatuulihaukka
Harmaatuulihaukka elää Afrikassa Sahelin alueella, Senegalista lännessä Etiopiaan ja Eritreaan idässä, ja aina Namibian ja Zambian pohjoisosiin asti. Lajin elinympäristön ala on noin 12 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaatio on kooltaan 100 000–1 000 000 yksilöä. Se on enimmäkseen paikkalintu, mutta osa Länsi-Afrikan kannasta suorittaa ajoittain vaelluksia. Santa Catalina Island
Saarella elää viisi maanisäkästä: saariharmaakettu, maaoravan alalaji "Spermophilus beecheyi nesioticus", hiirialalajit "Reithrodontomys megalotis catalinae" ja "Peromyscus maniculatus catalinae", sekä päästäislaji "Sorex ornatus". Vain yksi tällainen päästäinen on löydetty nyt jo rakennetusta lähdealueesta Avalonin yläpuolella. Päästäisiä on vaikea ottaa kiinni, ja ne saattavat menestyä saaren kosteammissa osissa. Saariharmaakettu
Saariharmaakettu muodostaa kumppaninsa kanssa elinikäisen liiton. Pari viihtyy usein yhdessä tammikuun alusta helmikuun loppuun tai maaliskuun alkuun. Tiineys kestää 33–50 päivää. Saariharmaakettu synnyttää pesässään yhdestä viiteen, useimmiten kuitenkin kaksi tai kolme, poikasta kerralla. Poikaset syntyvät keväällä. Ne karkotetaan pesästä jo alkukesästä emon imetettyä niitä 7–9 viikkoa. Sukukypsyyden saariharmaakettu saavuttaa 10 kuukauden ikäisenä; naaras yleensä synnyttää ensimmäisen elinvuotensa aikana. Saariharmaaketun elinikä on luonnossa 4–6 ja vankeudessa jopa 8 vuotta. Sokotranharmaakerttu
Sokotranharmaakerttu elää pensaikkoalueilla noin 800 metrin korkeudelle merenpinnasta, mutta se on havaittu myös 1 400 metrin korkeudessa. Rannikkomänty
Rannikkomänty elää luonnonvaraisena Välimerellä. Sitä on istutettu puutavaran tuotantoa varten myös esimerkiksi Australiaan ja Etelä-Afrikkaan, missä siitä on tullut haitallinen vieraslaji. Rannikkomänty luetaan maailmanlaajuisesti sadan haitallisimman vieraslajin joukkoon. Samettiasitti
Samettiasitti ("Philepitta castanea") on Madagaskarin kotoperäinen varpuslintu. Se elää saaren itäosan sademetsävyöhykkeessä. Philipp Ludwig Statius Müller kuvaili lajin holotyypin Madagaskarista 1776. Huumekala
Huumekala elää luonnossa Läntisellä Tyynellämerellä. Se asettuu hiekkapohjaisille matalille koralliriutan alueille, missä se piileksii korallien ja soran joukossa. Karhusaari
Harvalukuiset naalit ovat saaren ainoat nisäkkäät. Jääkarhut, joista saari on saanut nimensä, ovat harvinaisia satunnaisvieraita. Jääkarhun saaliseläimien, norppien ja partahylkeiden, kannat ovat huvenneet lähes tyystin saaren vesiltä, joten jääkarhutkaan eivät tule saarella toimeen. Myös ennen yleiset mursut ovat nyttemmin jääneet vierailijoiksi. Maalinnuista saarella esiintyvät pulmunen ja kiiruna. Merilinnuista yleisiä ovat etelänkiisla, lunni, myrskykeiju, pikkukajava ja isolokki. Muitakin merilintuja pesii säännöllisesti. Karhusaari on tärkeä kevät- ja syysmuuton levähdyspaikka lyhytnokkahanhille. Karhusaaren vesistöissä elää myös oma nieriäkantansa. Harmaaotsatimali
Harmaaotsatimalia tavataan Thaimaasta, Malesiasta, Bruneista sekä Indonesiasta Kalimantanista ja Sumatralta. Lajin elinympäristöä ovat ainavihannat metsät ja lajia tavataan myös hakatuissa metsissä. Erityisesti lajia tavataan kukkuloilta ja vuorten rinteiden metsistä. Vaikka lintu pystyy elämään myös hakatuissa metsissä, on sopivien elinympäristöjen määrän väheneminen laajamittaisten hakkuiden vuoksi uhka harmaaotsatimalikannalle. Harmaaotsatimalien elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Galápagossaaret
Maalintuja Galápagossaarilla elää 29 lajia. Niiden yhteinen piirre on pelottomuus ihmisiä kohtaan. Tunnetuin maalinturyhmä on darwininsirkut, joita saarilla elää noin 15 lajia. Ne ovat lajiutuneet todennäköisesti yhteisestä esivanhemmasta ja löytäneet jokainen oman ekologisen lokeronsa. Vaikka lajeja on suhteellisen vaikea erottaa toisistaan, niiden nokkien koko ja ruokailutavat vaihtelevat. Muita Galápagossaarten kotoperäisiä lintuja ovat neljä matkijalajia, galapagosinhiirihaukka, tornipöllön ja suopöllön alalajit, galapagosinkyyhky, galapagosinrääkkä ja etelänsinipääsky. Barbados
Barbadoksen luonnonvaraiset eläimet ja kasvit ovat suurelta osin joutuneet väistymään sokeriviljelmien tieltä, ja vain 19 prosenttia alkuperäismetsästä on jäljellä. Vuonna 1985 perustettiin kuitenkin luonnonsuojelualue, jonka 1,6 hehtaarin mahonkimetsässä elää vihermarakatteja ja hiilikilpikonnia ("Chelonoidis carbonaria"). Saarella tavataan myös kahdeksan lepakkolajia sekä jäniksiä, kolme liskolajia, viheltäviä sammakoita ja rupikonnia. Merinahkakilpikonna ja karettikilpikonna ovat löytäneet saarelta suojapaikan. Jotkut merikilpikonnat ovat niin kesyjä, että ihmiset uivat niiden joukossa. Barbadoksella on tavattu yli sata lintulajia, mutta vain parikymmentä pesii siellä, muut ovat muuttolintuja. Harmaavihermesikko
Harmaavihermesikkoa tavataan Australiasta, Papua-Uudesta-Guineasta ja Indonesiasta Balilta ja Arusaarilta. Australiassa lajin levinneisyys ulottuu Länsi-Australian eteläosista Pohjoisterritorion, Queenslandin ja Uuden Etelä-Walesin kautta Victorian osavaltioon. Harmaavihermesikot elävät monenlaisissa elinympäristöissä. Laji tavataan niin mangrove- ja monsuunimetsissä ja muissa tiheissä metsissä, kuin myös suolaisilla suomailla, matalissa tiheissä pensaikoissa ja avoimilla nummilla. Yleensä lajia tavataan alankomailla, mutta siitä on havaintoja aina 2 600 metrin korkeudella merenpinnasta sijaitsevissa metsissä. Harmaakurkkurastas
Siperian havumetsäalueen eli taigan pesimälintu, joka muuttomatkoillaan harhautuu toisinaan myös Eurooppaan. Se on muuttolintu, joka talvehtii Aasian eteläosissa Japanista Intiaan. Lajin elinympäristön ala on noin 10 miljoonaa neliökilometriä. Suomessa harmaakurkkurastas on harvinainen satunnaisvieras, se on tavattu viidesti vuoden 2007 loppuun mennessä. Haarahaukka
Haarahaukka on levinnyt monina alalajeina miltei koko Vanhaan maailmaan ja on monin paikoin Euroopassa erittäin yleinen. Se on yksi maailman runsaslukuisimmista petolinnuista. Suomessa se on erittäin harvalukuinen pesimälaji pääosin Itä- ja Kaakkois-Suomessa, Venäjän Karjalassa kanta vahvempi. Keväisin ja syksyisin nähdään joitain kymmeniä harhailijoita. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa Saharan eteläpuolella. Eurooppalaiset haarahaukat muuttavat Afrikkaan pääasiassa Gibraltarin ja Sisilian kautta, harvemmin Bosporin salmen kautta. Harmaariuttahai
Harmaariuttahain levinneisyysalue on Länsi-Tyynenmeren alue ja Keski-Tyynenmeren alue, johon kuluuu Madagaskar ja Mauritiuksen ja Seychellien alue Tuamoton saaristo, Etelä-Kiina ja Pohjois-Australia. Harjalinnut
Nykyisin heimon lajeista on elossa vain harjalintu ("Upupa epops"), jonka madagaskarilaista alalajia "marginata" pidetään joskus omana lajinaan. Heimoon kuului myös St. Helenan saarella elänyt santhelenanharjalintu ("Upupa antaios"), joka on kuollut sukupuuttoon. Harmaaselkämonhiitta
Harmaaselkämonhiittaa tavataan Perun kaakkoisosista, Pohjois-Boliviasta, Brasilian koillisosista ja Pohjois-Argentiinasta. Lajin elinympäristöä ovat cerrado-kasvillisuuden alueet sekä puoliavoimet ruohomaat, joilla kasvaa pensaikkoa ja yksittäisiä puita. Harmaaselkämonhiitan elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 200 metrin korkeudella merenpinnasta. Tummaharjakotka
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset alavat metsät ja mangrovemetsät vuorovesirajan yläpuolellasaarten sisäosissa. Se on ekologisesti erillinen samojen saarten rannikolla tavattavasta harjakotkasta. Andamaaneilla on edelleen laajoja metsäalue, mutta väestö on lisääntymässä ja metsänhakkuut ja laiduntaminen aiheuttavat paineita. Saariharmaakettu
Maaliskuussa 2004 saariharmaaketun Santa Cruzin, Santa Rosan, San Miguelin ja Santa Catalinan saarten alalajit julistettiin valtiollisesti suojeltaviksi erittäin uhanalaisiksi eläimiksi. Saariharmaakettu
Koska saariharmaaketun esiintymisalue on maantieteellisesti syrjäinen, sen vastustuskyky tauteja ja loisia vastaan on jäänyt heikoksi. Tämä on johtanut sen joutumiseen erittäin uhanalaiseen asemaan, kun erityisesti koirien ja muiden kotieläinten mukana on mantereelta kulkeutunut taudinaiheuttajia. Harlekiinit
Harlekiinit (Eurylaimidae) ovat heimo pienenkokoisissa varpuslinnuissa. Niitä löytyy luonnonvaraisina Itä-Aasiasta ja muutama laji elää myös Afrikassa. Harlekiinit ovat värikkäitä lintuja ja ne syövät hedelmiä ja hyönteisiä, joita se pyydystää leveällä nokallaan. Ne elävät märissä metsissä, joissa niitä on vaikea huomata, vaikka harlekiineilla onkin värikäs höyhenpeite. Harlekiinien pesä on laukunmuotoinen rakennelma puussa, ja sinne ne munivat yleensä 2-3 munaa. Harmaahaikara
Harmaahaikara viihtyy erityisesti matalien, rehevien järvien rannoilla, mutta niitä näkee myös soilla ja mangrovealueilla. Suomessa myös sisäsaaristossa. Kiiltokakadu
Kiiltokakadu elää Australian länsiosassa Queenslandin keskiosista itäiseen Victoriaan. Tämä populaatio koostuu kahdesta alalajista, yleisemmästä "erebus" (noin 12 000 yksilöä) ja harvinaisemmasta "lathami" (noin 5 000 yksilöä) alalajista. Erillinen uhanalainen populaatio elää Kangaroo Islandilla, ja tämän populaation koko on noin 70 paria ja se kuuluu alalajiin "halmaturinus". Kokonaispopulaatio on noin 17 140 yksilöä. Lajin elinympäristön laajuus on 100 000–1 000 000 neliökilometriä. Halli (eläin)
Harmaahyljekannan säilymisen kannalta on ratkaisevan tärkeää, että niillä on sopivia makoilupaikkoja, joissa ne saavat olla rauhassa. Tällaisia "makuupaikkoja" olivat aiemmin pääasiassa suurikiviset rannikkoalueet, jotka ovat vähentyneet siirtolohkareiden merestä ottamisen sekä satamapaikkojen ja kivisuojavallien rakentamisen myötä. Nykyään mahdollisia makoilupaikkoja ovat hiekkasärkät ja käyttämättömät rantaosuudet (esim. Saksan Vorpommersche Boddenlandschaftin kansallispuiston ydinalueella). Itämeren harmaahylkeen esiintymistiheys riippuu todennäköisesti muiden tekijöiden ohella myös jäänpeitteen suuruudesta. Vedessä niiden esiintymistiheys riippuu luonnollisesti käytettävissä olevan ravinnon määrästä. Harmaapäätikka
Harmaapäätikka elää pääasiassa lehti- ja sekametsissä, etenkin jalopuupuistikoissa ja haavikoissa. Se voi kuitenkin pesiä myös vanhoissa kalliomänniköissä. Saaristossa lajia tavataan usein vanhoissa laidunmetsissä, joissa on runsaasti huonokuntoisia lehtipuita. Talvisin se käy lintulaudoilla syömässä rasvaa. Syysvaelluksella harmaapäätikkoja voidaan tavata myös kaupungeissa. Harmaakurkkumesikko
Harmaakurkkumesikkoa tavataan Australiassa, Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Oranssihelttakookako
Oranssihelttakookakoja ei ole tavattu luonnossa vuoden 2007 jälkeen. Jotkut tutkijat arvelevat lajin jo hävinneen. BirdLife International arvioi 2016 lajin äärimmäisen uhanalaiseksi ja sen kannaksi alle 50 sukukypsää yksilöä. Aikaisemmin laajamittainen metsien hakkuu oli syynä kannan romahtamiseen. Nykyään suurimman uhan muodostavat saarelle levinneet saalistajat kuten isorotat, kettukusut ja kärpät. Hertut
Hertut ovat pienikokoisia, ruskeita tai harmahtavia varpuslintuja, jotka elävät pääasiassa tropiikissa ja muualla lämpimässä ilmastossa. Heimo kehittyi todennäköisesti Afrikassa, missä pääosa lajeista esiintyy, mutta sen edustajia elää runsaasti myös eteläisessä ja itäisessä Aasiassa sekä Australiassa. Läntisellä palearktisella alueella elää säännöllisesti 3 lajia, heinäkerttu ("Cisticola juncidis"), joka elää myös Euroopassa, sekä priinia ja aavikkokerttu. Kaulusherttu
Kaulusherttua tavataan Botswanassa, Namibiassa ja Etelä-Afrikassa. Lajin on kuvattu olevan yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Harmaatokko
Laji elää Afrikassa, Aasiassa ja Oseaniassa. Harmaatokon esiintyminen Havaijilla on kuitenkin kyseenalaista. Laji elää makeassa- murto- ja merivedessä, matalalla ja kivikkoisella pohjalla. Harmatokon uhanalaisuusluokitus on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan elinvoimainen. Kanariantasku
Kanariantasku ("Saxicola dacotiae") on harvinainen Kanariansaarilla elävä varpuslintu. Sainthelenantylli
Sainthelenantylli ("Charadrius sanctaehelenae") on vaarantunut Saint Helenalla elävä kahlaajalintu. Laji on viimeinen saaren endeemisistä maalinnuista . Harmaakettu
Ihmisen lisäksi harmaakettua saalistavat puuma, maakotka, susi ja ehkä myös kojootti ja punailves. Osassa Texasia on havaittu, että kojoottien hävittäminen lisää harmaakettujen määrää. Harmaaketun on sen sijaan huomattu pienentävän kärppäkantoja ("Mustela"). Myös kettu näyttää väistävän harmaakettua. Lajia verottavat myös loiset ja taudit. Kettusyyhyä aiheuttava syyhypunkki ei viihdy harmaaketussa, mutta rabies, penikkatauti ja jänisrutto tarttuvat siihen. Harmaaketusta on löydetty 15 kirppulajia, 2 täilajia, 7 punkkilajia, 7 puutiaislajia ja kahden samettipunkkilajin toukkia. Harmaahuuhkaja
Harmaahuuhkaja esiintyy runsasvetisillä ja metsäisillä alueilla. Se suosii mangometsiä sekä tamarindi- ja muita tiheälehtisiä puita. Se on paikkalintu, ja parit usein asuvat samassa metsässä vuosi vuoden jälkeen. Tarhaukonhattu
Alun perin tarhaukonhattu on peräisin Keski-Euroopasta, mutta on levinnyt monin paikoin alkuperäisen esiintymisalueensa ulkopuolelle viljelykarkulaisena. Suomessa tarhaukonhattua kasvatetaan koristekasvina, ja sitä voi tavata villiintyneenä viljelyjäänteenä tai -karkulaisena Keski-Lappia myöten. Harmaakellokanerva
Harmaakellokanerva ("Erica cinerea") on Euroopassa tavattava, kanervakasveihin kuuluva varpu. Se elää karuiss oloissa nummilla, avoimilla metsämailla ja rannikoilla, Se viihtyy kuivissa, vettä läpäpäisevissä maissa. Oranssihelttakookako
Molemmat kookakolajit olivat 1900-luvun alussa yleisiä Uuden-Seelannin lehti- ja podokarpusmetsissä. Oranssihelttakookakosta, joka elää Eteläsaarella ja Stewart Islandilla, ei ole tehty havaintoja vuoden 2007 jälkeen ja saattaa olla kuollut sukupuuttoon. Sen uskotaankin olevan hävinnyt. Pohjoisempi laji elää laikuttaisesti Pohjoissaarella. Laji elää pääasiassa luonnontilaisissa metsissä eikä ole sopeutunut talousmetsiin. Saariharmaakettu
Saariharmaakettu elää kaikissa saarensa biomeissa kuten lauhkean vyöhykkeen metsässä, sademetsässä, heinikkomaalla ja pensasarolla. Minkään saaren populaatio ei kuitenkaan ylitä tuhatta yksilöä. Saariharmaakettu syö hedelmiä, hyönteisiä, lintuja, munia, taskurapuja, liskoja ja pieniä nisäkkäitä kuten peurahiiriä. Saariharmaakettu liikkuu mieluummin yksinään kuin ryhmissä. Se on normaalisti päiväeläin, vaikka silloin tällöin liikkuukin aamu- ja iltahämärissä. Päiväajan aktiivisuus vaihtelee myös vuodenajan mukaan: Kesällä saariharmaakettu on liikkuvampi kuin talvella. Madeirankeiju
Madeirankeiju pesii Atlantin ja Tyynenmeren lämpimän vyöhykkeen saarilla, kuten Madeiralla, Azoreilla, Kanariansaarilla, Selvagenssaarilla, Kap Verdellä, Ascensionilla, Saint Helenalla, Galápagossaarilla, Japanin itärannikolla ja Havaijilla. Mahdollisesti se pesii myös São Tomélla. Maailmanpopulaation koko on 20 000–200 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Madeirankeiju on tavattu kerran Suomessa, 19. tammikuuta 1993 Suonenjoella. Borneonharjakotka
Laji elää vuoristoisilla alueilla ikivihreissä metsissä 750–2 900 metrin korkeudessa. Joillakin alueilla sitä esiintyy samoilla seuduilla kuin harjakotkaa, ja silloin niiden elinpiirejä erottaa muutama sata metriä korkeudessa merenpinnasta. Naurun maantiede
Naurulla ei elä lainkaan kotoperäisiä nisäkkäitä, tai muitakaan maalla eläviä selkärankaisia. Ihminen on kyllä tuonut mukanaan tahtomatta tai tahtoen rottia, hiiriä, sikoja ja muita kotieläimiä. Lintuja saarella elää melko vähän, vaikkakin monet muuttolinnut pysähtyvät matkansa varrella Naurulla. Tiirat ja fregattilinnut ovat tavallisimpia lintulajeja. Uhanalaista mariaanienrastaskerttusta tavataan ainoastaan Naurulla ja kahdella Pohjois-Mariaanien saarella. Sen kannaksi on arvioitu noin 5 000 yksilöä. Naurua ympäröivässä meressä elää runsaasti tonnikalaa, muun muassa valkotonnikalaa, ja boniittia. Vesissä on myös tiikerihaita. Selkärangattomista Naurulla elää maailman suurin maalla elävä niveljalkainen, kookosrapu. Kanariankirvinen
Kanariankirvinen ("Anthus berthelotii") on Madeiralla ja Kanariansaarilla elävä varpuslintu. Sen nimialalajin elinympäristö käsittää Kanariansaarten lisäksi Selvagenssaaret, alalaji "madeirensis" elää Madeiran saaristossa. Carl Bolle kuvaili lajin holotyypin Kanariansaarilta 1882. Laji on nimetty Sabin Berthelotin kunniaksi. Harmaakettu
Harmaakettu eli puukettu ("Urocyon cinereoargenteus") on Amerikassa elävä petoeläin. Se on alkukantainen ja sopeutuvainen koiraeläin. Laji on kaikkiruokainen ja syö paljon sekä kasvi- että eläinravintoa ja etsii ravintonsa pääasiassa öisin. Päivänsä harmaaketut viettävät maakoloissa, ontoissa puissa tai kasvillisuuden kätköissä. Ne elävät yleensä pareittain ja muodostavat yhteisen reviirin. Poikueessa on keskimäärin 3–4 pentua, jotka emo synnyttää maa- tai puunkoloon. Muista koiraeläimistä poiketen se kiipeilee taitavasti puissa, joista se saa turvaa pedoilta. Se on pienemmän saariharmaaketun ohella toinen nykyään elävä harmaakettujen sukuun kuuluva laji. Harmaakettua metsästetään paljon sen turkin takia. Harmaakeiju
Harmaakeiju ("Hydrobates furcata") on ulappakeijujen heimoon kuuluva valtamerilintu. Sen elinympäristö käsittää Tyynenmeren pohjois- ja koillisosat Kuriileilta ja Aleuteilta Alaskaan, ja rannikkoa pitkin Pohjois-Kaliforniaan. Populaation koko on noin kuusi miljoonaa yksilöä. Johann Friedrich Gmelin kuvaili lajin holotyypin Aasian ja Amerikan välisiltä jäisiltä vesiltä 1789. Harmaakurkkurastas
Siperiassa laji pesii havumetsissä, Kaukoidässä myös lehtimetsissä jokivarsilla, järven- ja merentametsissä sekä hedelmätarhoissa ja puistoissa. Tavataan vuoristossa noin kahden kilometrin korkeudelle saakka. Saariharmaakettu
Maakotkaa ei tavattu Santa Barbaran saarilla ennen 1990-lukua; ensimmäinen maakotkan pesä havaittiin Santa Cruzin saarella vuonna 1999. Biologit uskovat maakotkan tulleen saarille villieläinkantojen levittyä ja toisaalta paikallisen valkopäämerikotkakannan alettua harveta 1950-luvulla tapahtuneen DDT:n käyttöönoton jälkeen – valkopäämerikotka, joka itse käyttää vain kalaa ravinnokseen, olisi estänyt merikotkan pesiytymisen saarille. Harjus
Harjus on muualla maailmassa makeanveden kala. Sitä esiintyy meressä ainoastaan murtovedessä Suomessa ja mahdollisesti Ruotsissa. Laji reagoi herkästi veden saastumiseen. Se on Suomessa ollut aiemmin runsas, ja vielä 1930-luvulla saaliit olivat suuria. Sen jälkeen se on vähitellen taantunut, niin että kesäkuussa 2014 Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos kuulutti Facebookissa kadonneita meriharjuksia. Ilmoituksia niistä tuli jo heinäkuun alkuun mennessä muutamia. Laji on luokiteltu Suomessa äärimmäisen uhanalaiseksi. Syyksi häviämiseen on esitetty, että rihmalevä on vallannut harjuksen lisääntymisalueita, ja siksi kutupaikoista on pulaa. Myös kalastuksen oletetaan vaikuttaneen vähentymiseen. Harmaataskumaluri
Harmaataskumaluria tavataan Australiassa. Lajin on raportoitu olevan melko yleinen. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Harmaalintuhaukka
Se on kevytrakenteinen ja keskikokoinen lintu. Väritykseltään se on päältä harmaa, vaaleampi päästä ja kaulasta, siivet ovat tummat, alapuoli pääosin valkoinen. Jalat ja vahanahka ovat oranssinpunaiset. Sen pituus on 30–38 cm, ja naaras on koirasta suurempi. Se elää metsissä, metsän laitamilla ja nuoressa kasvustossa. Se syö pieniä matelijoita ja hyönteisiä. Harmaatoko
Harmaatoko ("Lophoceros nasutus") on sarvinokkien heimoon kuuluva lintu. Sitä tavataan Arabian niemimaalla ja Saharan eteläpuolisessa Afrikkassa seuraavissa maissa: Angola, Benin, Botswana, Burkina Faso, Burundi, Kamerun, Keski-Afrikan tasavalta, Tsad, Kongon demokraattinen tasavalta, Norsunluurannikko, Eritrea, Etiopia, Gambia, Ghana, Guinea, Guinea-Bissau, Kenia, Liberia, Malawi, Mali, Mauritania, Mosambik, Namibia, Niger, Nigeria, Ruanda, Saudi Arabia, Senegal, Sierra Leone, Somalia, Etelä-Afrikka, Etelä-Sudan, Sudan, Swazimaa, Tansania, Togo, Uganda, Jemen, Sambia, Zimbabwe. Lisäksi sitä tavataan Egyptissä vaelluslintuna.
Kannan suuruutta ei ole määritetty, mutta laji on levinnyt laajalle ja on yleinen. Kanta arvioidaan vakaaksi, koska ilmeisiä uhkia ei ole. Madagaskarinkanahaukka
Madagaskarinkanahaukka ("Accipiter henstii") on haukkojen heimoon kuuluva lintu. Sitä tavataan Madagaskarilla kaikkialla paitsi lounaisilla alueilla, mutta se on harvinainen esiintymisalueellaan, joskin kaikilla tutkituilla riittävän suurilla metsäalueilla sitä on havaittu. Määräksi on arvioitu 1 000–3 000 yksilöä. Tähkähelmikkä
Tähkähelmikän päälevinneisyysalue on kattaa lähes koko Etelä- ja Keski-Euroopan Portugalista ja Ranskasta aina Romaniaan ja Länsi-Ukrainaan saakka. Lajia tavataan myös Luoteis-Afrikassa Marokossa, Algeriassa ja Tunisiassa sekä Turkissa. Ruotsissa lajilla laajempi erillinen esiintymisalueensa, jossa se on yleisimmillään Öölannin ja Gotlannin saarilla. Virosta tähkähelmikkä on hävinnyt.
Suomessa luonnonvarainen tähkähelmikkä on äärimmäisen uhanalainen, ja sitä tavataan vain yhdellä kasvupaikalla Tammisaaresta. Tämä pysyvä esiintymä löydettiin vuonna 1927. Satunnaisena tähkähelmikkää on tavattu Turusta, Naantalista ja Satakunnasta. 
Tähkähelmikkä kasvaa kuivilla, aurinkoisilla ja avoimilla rinteillä ja jyrkänteillä. Kasvupaikat ovat usein kalkkipitoisia. Levinneisyysalueensa kaakkoisosissa tähkähelmikkä viihtyy aroilla. Suomen ainoa kasvupaikka sijaitsee nykyään luonnonsuojelualueella. Äijäkari
Lintudirektiivin I liitteen lajeista Äijäkarin alueella pesii valkoposkihanhi ja kalatiira. Muita saaressa pesiviä lajeja ovat kanadanhanhi, kyhmyjoutsen, sinisorsa, tukkasotka, haahka, rantasipi, harmaalokki ja vuosittain saaressa pesivä meriharakka. Vuonna 2001 Äijäkarilla pesi Turun 150 harmaalokkiparista 50. Vuonna 2012 todettiin ensimmäinen merimetson pesintä Äijäkarilla. Vuonna 2017 pesiä oli yli 1200. Harmaakultarinta
Laji elää karuilla, pensaikkoisilla hiekka- ja kalliomailla, etenkin tamariski- ja paatsamatiheiköissä, sekä alavilla mailla että vuoristossa 1 600 metrin korkeuteen saakka. Hertut (suku)
Hertut elävät ruohikkoisilla avomailla, kuten niityillä, kedoilla, heinämailla, savanneilla, tienvarsilla jne. Hertut elävät valtaosin Afrikassa. Heinäkerttu on yksi maailman runsaslukuisimmista pikkulinnuista ja se elää Afrikan lisäksi myös Euroopassa, Aasiassa ja Australiassa. Hertut ovat paikkalintuja. Harmaaselkävetvetti
Harmaaselkävetvettiä tavataan Chilen keski- ja eteläosista sekä Argentiinasta läheltä Chilen rajaa Neuquénin, Río Negron, Chubutin ja Santa Cruzin maakunnissa. Linnun elinympäristöä ovat kosteiden metsien pohjakerrokset sekä metsien reunamaat. Laji elää pääasiassa tiheiköissä, mutta tulee toisinaan myös avoimemmille paikoille. Harmaaselkävetvetin elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Vihertöpösirkku
Vihertöpösirkkujen ainoaa elinympäristöä ovat 300–700 metrin korkeudessa kasvavat kosteat ikivihreät metsät, joiden valtakasveja ovat asterikasveihin kuuluvan "Scalesia"-suvun puut. Harmaatöpösirkkujen elinympäristöä sen sijaan ovat saarten karut alueet, joiden kasvillisuus koostuu pensaista, kaktuksista ja lehtensä ajoittain pudottavista puista. Kotoperäisyys
Esimerkiksi tunturisopuli on Fennoskandian kotoperäinen jyrsijä, jota ei tavata muualla. Norpan alalaji saimaannorppa puolestaan elää ainoastaan Saimaan vesistössä, samoin kuin lohen ekologinen muoto saimaanlohi. Sukupuuttoon kuollut mauritiuksendodo eli drontti esiintyi vain yhdellä Intian valtameren saarella. Kaikki makilajit elävät Madagaskarilla ja lähes kaikki kengurut Australiassa.