Mitä fonetiikan tieteenala käsittelee?
Fonetiikka
Fonetiikka on tieteenala, jossa tutkitaan puhetta: ihmisäänen ja kielen äänteiden – vokaalien ja konsonanttien – syntyä, niiden akustista luonnetta ja kuulosignaalin tulkitsemista. Fonetiikka lasketaan usein kielitieteen osa-alueeksi. Toisaalta esimerkiksi Helsingin yliopistossa fonetiikkaa opetetaan käyttäytymistieteelliseen tiedekuntaan kuuluvalla "käyttäytymistieteiden laitoksella", kun muu teoreettinen kielentutkimus on pitkälti humanistisen tiedekunnan "nykykielten laitoksen" toimialaa. Lähelle fonetiikkaa menevä kielitieteen tutkimusalue on fonologia. Fonologia
Fonologia, eli äänneoppi (kreikan sanoista φωνή /phōnḗ/ 'ääni' ja λόγος /lógos/ 'puhe; järki') on luonnollisen kielen rakennetutkimuksen osa-alue (katso myös kielitiede). Kun fonetiikassa tutkitaan ihmisen kykyä tuottaa kaikenlaisia äänteitä puhe-elimillään ja puhetta konkreettisella tasolla, fonologia käsittelee sitä, miten äänne-eroja hyödynnetään eri kielijärjestelmissä merkitysten erottamiseen. Fonetiikka ja fonologia ovat kuitenkin kiinteässä yhteydessä toisiinsa, mutta niiden näkökulmat ovat erilaiset: fonetiikan näkökulma on universaali eli kaikkia kieliä koskeva, kun taas fonologia on kieli(systeemi)kohtaista.
Tekstuaalitieteet
Tekstuaalitieteet (engl. "textual scholarship", "textual studies") on tekstien kirjoittamista, variaatiota ja välittymistä tutkivien tieteiden yhteisnimitys. Tutkimuskysymykset ovat pääasiassa historiallisia. Ne voivat liittyä esimerkiksi kirjoitus- ja kirjapainotapojen kehittymiseen, tietyn kirjailijan tapaan kirjoittaa ja revisioida teoksiaan, tekstien toimittamisen historiaan, kirjojen lukemiskulttuurin tutkimukseen, sensuurikäytäntöihin tai jonkin tekstin aitouden selvittämiseen. Tekstuaalitieteisiin kuuluvat muun muassa tekstien alkuperää ja variaatiota selvittävä tekstikritiikki, käsin kirjoitettuja tekstejä ja kirjoituskäytäntöjä tutkiva paleografia, teosten syntyprosesseihin keskittyvä geneettinen kritiikki (ransk. "critique génétique"), kirjahistoria sekä bibliografian eri suuntaukset ja tieteellinen editointi. Tutkimuskohteina voi olla kirjallisuutta tai historiallisia dokumentteja, vanhimmista säilyneistä kirjoituksista nykypäivään. Reseptioestetiikka
Reseptioestetiikka (saks. "Rezeptionsästhetik") eli taiteen vastaanoton tutkimus on estetiikan tutkimussuuntaus, joka keskittyy tarkastelemaan taiteen vastaanottokokemusta eli reseptiota. Reseptioestetiikan vastakohtana ovat tutkimussuuntaukset, jotka keskittyvät tarkastelemaan tekijää tai teosta, kuten formalismi ja uuskritiikki. Reseptioestetiikka kehittyi kirjallisuustieteen piirissä, mutta reseptioesteettistä tutkimusta on kohdistettu muihinkin taiteisiin, joissa vastaanotto tapahtuu ajallisesti, erityisesti elokuvaan ja musiikkiin. Fennougristiikka
Fennougristiikka on indoeurooppalaisten ja austronesialaisten kielten tutkimuksen ohella keskeisiä historiallis-vertailevan kielitieteen aloja maailmassa. Sen perustana ovat olleet toisaalta suomen, viron ja unkarin tutkiminen eurooppalaisina kansalliskielinä, toisaalta 1800-luvulla ja 1900-luvun alkupuoliskolla kerätyt laajat sanasto- ja tekstimateriaalit Venäjällä puhutuista suomalais-ugrilaisista kielistä. 1900-luvun jälkipuoliskolta alkaen fennougristiikka on nopeasti kehittynyt myös synkronisena kielitieteenä ja suuri osa alalla ilmestyvistä tutkimuksista koskee nykyään suomalais-ugrilaisten kieliopillista kuvausta. Suomalais-ugrilaiseen kielikuntaan kuuluvat kielet ovatkin yleensä paremmin dokumentoituja kuin useimmat vastaavan kokoiset kielet. 
Yliopistollisena alana fennougristiikkaa on opetettu ennen kaikkea Suomen, Unkarin, Viron, Venäjän sekä saksankielisten maiden korkeakouluissa, mutta myös muun muassa Yhdysvalloissa Bloomingtonissa ja Sorbonnen yliopistossa Pariisissa. Perinteisesti fennougristiikassa on julkaistu paljon tutkimusta saksan ja venäjän kielillä. Viime vuosikymmeninä englannin kielen merkitys on kasvanut. Tähtitiede
Toinen luonteva jaottelu voidaan tehdä havainnoissa käytetyn aallonpituusalueen mukaan:Osa tähtitieteestä on teoreettista eli ei suoraan havaintoihin perustuvaa. Teoreettisen tutkimuksen kohteita ovat muun muassaMyös Maahan saapuvien neutriinojen, gravitaatiosäteilyn, kosmisen säteilyn sekä meteoriittien tutkimus voidaan laskea tähtitieteeksi. Astrofysiikka on tähtitieteellisten kohteiden fysikaalisia ominaisuuksia, kuten tiheyttä, kemiallista koostumusta, lämpötilaa ja painetta tutkiva tähtitieteen haara. Astrobiologia puolestaan tutkii elämää ja sen synnyn mahdollisuuksia maailmankaikkeudessa. Käännöstiede
Käännöstiede on silti varsin monitieteinen tieteenala, eli siinä yhdistyvät monet eri tieteet. Kieli- ja kirjallisuustieteiden lisäksi kääntämisen ja tulkkauksen tutkimuksessa voidaan käyttää apuna muun muassa yhteiskuntatieteitä, viestintätieteitä, psykologiaa, filosofiaa, filologiaa ja kulttuurintutkimusta. Muista tieteistä voidaan lainata esimerkiksi metodeja tai teorioita, joiden kautta kääntämisen tutkimukseen saadaan uusia näkökulmia. Fytokemia
Fytokemia on tieteenala, joka tutkii kasveissa esiintyviä kemiallisia yhdisteitä, niiden kemiaa, biosynteesiä, esiintyvyyttä ja metaboliaa. Fytokemian tutkimuskohteita ovat erityisesti biologisesti aktiiviset aineet ja niiden mahdolliset terveysvaikutukset, kuten antioksidatiivisuus tai antimutageenisuus. Fytokemian tutkimusta hyödynnetään muun muassa terveysvaikutteisten elintarvikkeiden ja luonnonlääkinnän kehityksessä. Forensinen kielentutkimus
Forensinen kielentutkimus tai forensinen lingvistiikka (forens(s)inen = oikeutta koskeva) on soveltavan kielitieteen haara, jota käytetään rikostutkinnan apuna kirjoittajan tunnistamiseksi. Fysiikka
Optiikka eli valo-oppi tutkii valoa ja valon käyttäytymistä väliaineissa sekä rajapinnoissa. Optiikka ja sähkömagnetismi ovat läheisessä suhteessa toisiinsa nähden koska näkyvä valo on osa sähkömagneettisen säteilyn spektriä. Valo-opin perusperiaatteisiin kuuluu valon äärellinen nopeus, joka on tyhjiössä vakio valonnopeus. Optiikkaan kuuluu myös muiden aalto-opillisten ilmiöiden tutkiminen. Optiikka tutkii muun muassa valon taittumista, taipumista, heijastumista ja polarisaatiota. Erikoisosa-alueet tutkivat myös muita sähkömagneettisen säteilyn aallonpituuksia. Yksi suosittu tutkimuskohde on röntgensäteily. Käännöstiede
Käännöstiede on humanistinen tiede, joka tutkii kääntämistä ja tulkkausta niiden kaikessa laajuudessa. Käännöstieteen keskeisiä tutkimuskohteita ovat esimerkiksi käännökset ja tulkkeet (tulkkausprosessin tuotokset), käännös- ja tulkkausprosessi sekä kääntämisen ideologia ja sosiologia (kääntäminen yhteisössä). Fennougristiikka
Fennougristiikka on yliopistollinen oppiaine. Kapeassa merkityksessä fennougristiikalla tarkoitetaan suomalais-ugrilaisten kielten vertailevaa historiallista tutkimusta, laajemmassa merkityksessä mitä tahansa filologista tutkimusta, joka koskee suomalais-ugrilaisia kieliä ja myös suomalais-ugrilaisia kieliä puhuvien kansojen kulttuurin ja historian tutkimusta. Terminologia
Terminologia on tieteenala, joka tutkii erikoiskielten käsitteitä, termejä ja termistöjä. Terminologia-sanaa käytetään usein virheellisesti viittaamaan tiettyyn erikoisalaan kuuluvien termien joukkoon eli termistöön . "Termi" eli "ammattisana" on jollakin erikoisalalla yleiskäsitteen nimityksenä käytettävä kielellinen ilmaus. Termi voi olla esimerkiksi sana, sanaliitto tai lyhenne. Äänen havaitseminen
Psykoakustiikka on tieteenala, joka tutkii äänen havaitsemiseen liittyviä tekijöitä sekä äänen, kuten puheen, musiikin ja melun fysiologisia ja psykologisia vaikutuksia. Puheen havaitsemista on tutkittu mm. fonetiikan, lingvistiikan, kognitiivisen psykologian ja havaintopsykologian aloilla. Puheen havaitsemisen tutkimusta hyödynnetään käytännössä puhetta tunnistavien tietokoneiden suunnittelemisessa. Vokologia
Vokologia on tiede, joka tutkii ja harjoittaa ihmisääntä. Sen tutkimuskohteita ovat muun muassa äänen ja puheen tuottaminen ja vastaanottaminen sekä puhesignaalin akustinen rakenne. Vokologian tavoitteisiin kuuluu olennaisesti myös erityisesti ammatissaan paljon puhetta käyttävien henkilöiden äänellisen suorituskyvyn kehittäminen ja analysointi. Venäjän äänneoppi
Venäjän äänneoppi käsittelee venäjän kielen äänteiden tuottamista sekä äännejärjestelmän kehitystä. Nykyvenäjän yleiskielessä on 43 foneemia, joista vokaaleja on 6 ja konsonantteja 37. Kirjoituksessa niiden merkitsemiseen käytetään 33:a kirjainta. Yleiskieli pohjautuu Moskovan murteeseen, jonka äännejärjestelmän kuvaukseen myös tämä artikkeli keskittyy, ellei erikseen toisin mainita. Foneemi
Foneemianalyysin kannalta äänteitä on maailman kielissä äärellinen määrä. Kyse on tietenkin kuvauskäyttöön tarkoitetusta abstraktiosta, hyvin määritellystä äännejoukosta, jonka jäsenillä on kullakin oma kirjoitussymbolinsa. Esimerkiksi IPA eli kansainvälinen foneettinen aakkosto on tällainen sovinnainen joukko. Tällaisten deskriptiivisten äänteiden joukko on siis universaalinen eli kaikki maailman kielet käsittävä. Jokaisen yksittäisen kielen tai pikemminkin kielijärjestelmän äänteistö käsittää tämän universaalisen äänteistön osajoukon, ts. kaikki äänteet eivät esiinny kaikissa kielissä. Puheviestintä
Puheviestinnän tieteenalalla on liki 2500 vuotta vanhat perinteet. Tieteenalan historia ulottuu aina antiikin retoriikkaan saakka. Aristoteles laati ensimmäisen systemaattisen kuvauksen puhetaidosta, vaikuttamisen perusteista sekä puhujan ja kuuntelijoiden suhteesta Retoriikka-teoksessaan jo noin 330 vuotta ennen ajanlaskumme alkua. Retoriikalla oli valistuksen aikoihin saakka merkittävä asema osana yleissivistävää koulutusta, ja se oli myös eurooppalaisten yliopistojen keskeisimpiä oppiaineita ja tieteenaloja. Foneemi
Suomalaisen kannalta tällainen minimiparitesti saattaa vaikuttaa joutavalta akateemiselta palapeliltä, sillä mehän tiedämme, että /k/:/p/:/s/:/t/ erottavat merkityksiä. Miniparitesti, kuten foneemianalyysi yleensäkin, on alkuaan kehitetty lingvististä kenttätutkimusta varten: tarkoituksena on ollut kehittää ideaalinen akkosellinen kirjoitussysteemi kielille, joita puhutaan muttei kirjoiteta. Kielioppi
Kielioppi tarkoittaa kielen järjestelmää sääntömuotoon puettuna kuvauksena tai sellaisena kuin se elää kielen käyttäjien (puhujien ja kuulijoiden tai kirjoittajien ja lukijoiden) mielissä. Kieliopin keskeiset osa-alueet ovat kielen äänteistöä koskeva äänneoppi eli fonologia, sanojen taivutusta koskeva muoto-oppi eli morfologia ja lauseiden rakentumista koskeva lauseoppi eli syntaksi. Perinteinen kielioppi ei ota kantaa semantiikkaan eli sanojen merkityksiin, vaan ainoastaan niiden keskinäisiin suhteisiin. Filologia
Filologia on oppiaine, joka tutkii kielen, tekstien ja kulttuurien välistä yhteyttä. Perinteisesti filologialla käsitetään lähinnä vanhojen tekstien (esimerkiksi keskiaikaiset saagat) tutkimus, mutta useimmat nykyfilologit tutkivat myös moderneja tekstejä liikkuen näin samoilla alueilla kirjallisuustieteen ja kielitieteen kanssa. Koartikulaatio
Koartikulaatio tarkoittaa fonetiikassa vierekkäisten äänteiden luontaista mukautumista toisiinsa. Koartikulaatio on "universaalia", sillä sitä esiintyy kaikissa maailman kielissä, ja monien yksittäistenkin äänteiden koartikulaatio on samantapaista eri kielten kesken. Koartikulaatio on kuitenkin myös "kielikohtaista", sillä luonnollisen koartikulaation voivat ohittaa yksittäisen kielen fonologiset säännöt tai koartikulaatiota rikkovat foneemierot. Kielenkäyttäjät eivät yleensä tiedosta käyttämäänsä koartikulaatiota lainkaan. Fonotaksi
Fonotaksi tarkoittaa äänteiden jonoamista. Termillä tarkoitetaan kielitieteessä yleensä kieli- tai kieliperhekohtaista säännöstöä, jonka mukaan äänteet liittyvät tai voivat liittyä toisiinsa eri kielissä. Säännöstöt vaihtelevat kielittäin, mutta tavoite on kaikissa lähinnä ääntämisen helpottaminen tai optimointi. Kielijärjestelmän suhteet jaetaan vaihtoehtoisuutta koskeviin eli "paradigmaattisiin" ja jonoamista koskeviin eli "syntagmaattisiin" suhteisiin. Fonotaksissa tutkimuksen kohteena ovat syntagmaattiset suhteet, kun taas fonologiassa keskitytään paradigmaattisiin suhteisiin. Ärsykkeen köyhyys
Vuosikymmenen aikana syntyi tutkimussuuntaus, jossa luetteloitiin sellaisia (englannin) kieliopin ilmiöitä ja niitä kuvaavia esimerkkilauseita, joissa kielen ilmiasu (puhunta) on siinä mielessä köyhää, että se ei täysin ilmaise niitä tuottavan kieliopin ominaisuuksia. Carl Lee Bakerin artikkeli "Syntactic theory and the projection problem" (1979) kokoaa kaikki klassiset esimerkit rakenteista, joiden olemassaolosta puhunta ei anna foneettisia vihjeitä; esimerkiksi "John is eager to please" ja "John is easy to please" vaikuttavat pinnallisesti katsoen samarakenteisilta, mutta kieliopillisen analyysin kannalta niillä on täysin eri rakenteet. Pintavihjeiden puuttuminen muodostaa "deduktiivisen aukon" siihen prosessiin, jossa kielellisestä syötteestä on määrä "löytää" sitä tuottava kielioppi. Tässä on selvästi kyse kielellisen ärsykkeen laadullisesta köyhyydestä. Bakerin artikkeli antoi ainakin lupauksen ohjelmallisen painopisteen siirtämisestä lapsen kielenoppimisen empiiristä tutkimusta kohti. Fyysinen maantiede
Fyysinen maantiede on maantieteen ja luonnonmaantieteen osa-alue, joka joskus jaetaan luonnonmaantieteestä klimatologian, hydrogeologian ja geomorfologian yläkäsitteeksi. Se tutkii maan pinnanmuotoja ja muita luontoon liittyviä ilmiöitä ja niiden levinneisyyttä sekä vaikuttavia tekijöitä. Maantieteilijä voi tarkastella esimerkiksi tietyn alueen kallioperän, pinnanmuotojen, maalajien, kasvillisuuden ja eläimistön kannalta, sillä kyseiset tekijät vaikuttavat toisiinsa. Puheviestintä
Puheviestintä kuuluu viestintätieteisiin. Tiedejärjestelmässä se sijoittuu humanististen tieteiden, käyttäytymistieteiden ja yhteiskuntatieteiden risteykseen. Fonetiikka
Artikulatorisessa fonetiikassa tutkitaan puheessa käytettävien äänteiden tuottamista ääntöväylällä. Pääasiallisena tutkimuskysymyksenä on, miten ääntöväylän eri osat, artikulaattorit (kieli, huulet, leuka, kitalaki, hampaat jne), käyttäytyvät itsessään ja suhteessa toisiinsa. Analyyttinen ja mannermainen filosofia
Analyyttinen filosofia keskittyy usein tiettyihin yleismaailmallisiin ongelmiin, ja jakaa filosofian erillisiin osa-alueisiin, joiden välillä ei välttämättä ole paljon yhteyksiä: tieteenfilosofiaan, mielenfilosofiaan, kielifilosofiaan, matematiikan filosofiaan, jne. Nikolai Trubetzkoy
Trubetzkoy oli Prahan kielitieteellisen piirin tärkeimpiä jäseniä, ja hänet mainitaan usein nykyaikaisen fonologian perustajaksi. Varsinkin hänen postuumisti julkaistulla kirjallaan "Grundzüge der Phonologie" on ollut huomattava vaikutus myöhempään kielentutkimukseen. Pragmatiikka
Pragmatiikka (kr. "pragmatikē tekhnē" 'toiminnan taito') on kielitieteen ja semiotiikan haara, joka tutkii tilanteen tai kontekstin vaikutusta merkitykseen. Käytännössä ero semantiikkaan on häilyvä, ja joskus pragmatiikka lasketaankin semantiikan osaksi. Pragmatiikka on lähellä sosiolingvistiikkaa, ja myös taiteidentutkimuksessa voidaan hyödyntää pragmaattista tutkimusotetta. Pragmatiikkaa on usein pidetty soveltavana kielitieteenä. Fysiikka
Akustiikka eli äänioppi on äänen etenemiseen, tuottamiseen ja havaitsemiseen keskittynyt fysiikan ala.
Ääni ja valo voidaan molemmat kuvata aaltoliikkeenä. Kuten valo, ääni voi heijastua ja taittua rajapinnoista. Toisin kuin valo, ääni tarvitsee kuitenkin edetäkseen väliaineen, sillä se on atomien ja molekyylien mekaanista liikettä. Romaaninen filologia
Romaaninen filologia tarkoittaa terminä perinteisesti kaikkien latinasta periytyvien romaanisten kielten, kuten ranskan, italian, espanjan ja portugalin, tutkimusta. Filologia tarkoittaa suppeassa merkityksessä kielihistoriallisten tekstien tutkimusta. Oppiaineena se tarkoittaa laajemmin kielen, tekstien ja kulttuurien välistä yhteyttä. Kielitieteellinen taistelu
Generatiivisesta semantiikasta kehittyi myöhemmin vaihtoehtoinen kielitieteellinen malli, joka tunnetaan psykolingvistiikkana. Psykolingvistiikka tutkii kielen ymmärtämisen yhteyttä neurologisiin funktioihin. Generatiiviset semantikot olettavat, että kielen omaksumiselle on aivoissa oma erityinen alueensa, kun taas kognitiiviset kielitieteilijät kiistävät sen. Sen sijaan he väittävät, että kielen ymmärtämiseen tarvittava tiedonkäsittelytaito on vastaava kuin ei-kielellisiin tehtäviin tarvittavat taidot. Nykyään tieteenalasta käytetään yleisemmin nimeä neurolingvistiikka. Yleisen kielitieteen kurssi
Näitä aiheita käsitellään lähinnä kirjan johdanto-osassa sekä ensimmäisessä ("Yleiset periaatteet") ja toisessa osassa ("Synkroninen kielitiede"). Niiden lisäksi kirjassa käsitellään laajasti myös esimerkiksi historiallis-vertailevaa kielitiedettä (kolmas osa: "Diakroninen kielitiede") ja murremaantiedettä (neljäs osa: "Maantieteellinen kielitiede"). Nämä osuudet on laajuudestaan huolimatta monesti ohitettu, eikä niissä esitettyjä ajatuksia ole pidetty mitenkään erityisesti Saussurelle tyypillisinä. Kirjassa on myös Saussuren hahmottama foneettinen teoria, joka on jäänyt varsin vähälle huomiolle (johdanto-osan liitteenä oleva "Fonologian" "periaatteet"). Myöskään Saussuren peräänkuuluttamat metateoreettiset kysymyksenasettelut (esimerkiksi kielitieteen "tutkimuskohteesta" ja sen suhteesta tutkimuksessa käytettyyn "aineistoon") eivät välttämättä ole saaneet kielitieteen sisällä kovin suurta huomiota osakseen. Klassillinen filologia
Klassillinen filologia (myös klassinen filologia) on tieteenala, joka tutkii Euroopan klassisia kieliä eli latinaa ja muinaiskreikkaa sekä näillä kielillä kirjoitettua kirjallisuutta. Se on filologinen tiede ja antiikintutkimuksen haaroista vanhin ja perinteikkäin. Oikeinkirjoitus
Suurin osa maailman kielien oikeinkirjoitusjärjestelmistä on äännepohjaisia, eli kirjoitetun kielen yksiköt vastaavat puhutun kielen äänteitä tavalla tai toisella. Ankaran foneemiperiaatteen mukaan kielen olisi noudatettava ihannetta ”luetaan niin kuin kirjoitetaan” eli jokaista kielen merkityksellistä äännettä (eli foneemia) vastaa täsmälleen yksi kirjain tai grafeemi. Tämäkään määritelmä ei ole yksiselitteinen – usein on vaikeaa rajata merkityksellisten foneemien joukkoa (joka usein vielä vaihtelee murteesta toiseen) tai edes kielen grafeemien joukkoa, varsinkin, jos ne koostuvat useammasta merkistä –, ja kaikkien luonnollisten kielten ortografia poikkeaa tästä vaihtelevin määrin. Lisäksi useimpien muinaiskulttuurien kielet, kuten muinaisegypti, sekä kaukoaasialaiset nykykielet, kuten japani ja kiina, käyttävät osittain toisenlaista järjestelmää: monien sanojen kirjoitusmuoto on ennen kaikkea esittävä eli symbolinen pikemmin kuin äänteisiin perustuva. Lingvistinen typologia
Universaalitypologia, jonka tunnetuimpia nimiä on Joseph L. Greenberg, etsii ja kartoittaa ihmiskielen yleisiä lainalaisuuksia, universaaleja. Nämä voivat olla ehdottomia (kaikissa kielissä on vokaaleja), tendenssimäisiä (useimmissa maailman kielissä foneemien määrä on 20:n ja 40:n välillä) tai implikatiivisia ("jos, niin", esimerkiksi: jos kielessä on perussanajärjestys subjekti-objekti-verbi ja genetiivimäärite sijaitsee ennen pääsanaa, silloin myös määritteenä oleva adjektiivi sijaitsee ennen pääsanaansa). Oikeuslingvistiikka
Oikeuslingvistiikka on tieteenala, joka tutkii oikeuskielen kehitystä, ominaisuuksia ja käyttöä. Se sijoittuu tieteenalojen jaottelussa oikeustieteen ja kielitieteen osa-alueen semantiikan välille. Oikeuslingvistiikassa on tärkeää sanojen merkitysten tutkimus eli leksikologia, joka seuraa siitä, että oikeuskieli poikkeaa yleiskielestä erityisesti ammattisanojen osalta. Leksikologiaa sovelletaan muun muassa oikeussanakirjojen laatimisessa. Oikeustieteestä oikeuslingvistiikka eroaa siten, että kun oikeustieteessä mielenkiinto kohdistuu termien merkityssisältöihin, oikeuslingvistiikassa sen sijaan huomio kohdistetaan termeihin itsessään, mutta niitä tutkittaessa tarvitaan kuitenkin oikeustieteestä saatavaa tukea. Akustiikka
Akustiikka eli äänioppi ( ’kuulla’) on fysiikan haara, joka tutkii ääntä, mekaanista aaltoliikettä kaasussa, nesteessä ja kiinteän olomuodon väliaineessa. Substraatti (kielitiede)
Kielelliset substraattivaikutukset syntyvät kielenvaihdon yhteydessä. Historiallisessa kielitieteessä on esitetty erilaisia käsityksiä siitä, minkälaisia substraattivaikutukset voivat olla. On muun muassa arveltu, että puutteellinen kielenoppiminen voi nopean kielenvaihdon tapauksessa johtaa fonologisiin muutoksiin kielenvaihtajien omaksumassa kielessä. Tällaisia foneettisia substraattivaikutuksia onkin muun muassa Irlannissa puhuttavassa englannissa. Myös esimerkiksi syntaktisissa rakenteissa voi esiintyä puutteellisen kielenomaksumisen aiheuttamaa yksinkertaistumista tai muita muutoksia, jotka voidaan katsoa väistyneen kielen aiheuttamiksi. Fonologia
Foneemit on tapana kirjoittaa vinoviivojen väliin, kun taas äänteet kirjoitetaan hakasulkeiden väliin. Siinä, missä äänteille on olemassa yhteisesti sovittuja merkkijärjestelmiä, voi kielen foneemeja periaatteessa merkitä millä tahansa merkeillä. Äänitaide
Äänitaide pohtii akustiikkaan, psykoakustiikkaan, ääniympäristöihin ja äänen luokitteluun liittyviä kysymyksiä kuten sitä, minkälaiset äänet ovat meistä miellyttäviä tai mitä melu oikeastaan on. Ääniteokset voivat olla puhtaasti ääniteoksia ilman mitään visuaalista osaa tai ne voivat olla erilaisia installaatioita tai veistoksia. Radiotaide erotetaan nykyään yleensä omaksi erityiseksi äänitaiteen ryhmäkseen. Kokeellinen musiikki tulee usein hyvin lähelle äänitaidetta eikä selvää eroa niiden välille voida aina tehdä. John Cage luetaan säveltäjäksi, mutta monet äänitaiteilijat pitävät häntä tärkeänä esikuvanaan. Äänne
Äänne on fonetiikassa ja fonologiassa käytetty termi, jolla määritellään ihmisen ääntöelimistön tuottama tietty ääni riippumatta sen mahdollisesta asemasta kielijärjestelmässä (vertaa foneemi). Äänne voi olla joko vokaali tai konsonantti. Äänne on segmentti, joka määritellään ainoastaan foneettisten ominaisuuksiensa perusteella. Äänne-termin synonyymi on fooni. Foneemi
Äännös on tapahtuma, kun taas äänne on tyyppi. Olisi joutavaa kuvata jokainen äännös omaksi äänteekseen, joskin akustisessa fonetiikassa näin tehdäänkin, tietenkin vain otoksenomaisesti. Spektrogrammin avulla kuvatut äänteet ovat nimittäin yksittäisen informantin äännöksiä, joiden äänteiksi tulkinta tapahtuu hermeneuttisen menetelmän perusteella: äännös ymmärretään tietyn äänteen äännökseksi. Näin ollaankin tiedonhankintaprosessissa siirrytty lingvistisesti relevantille tasolle, äänteisiin. Optiikka
Optiikka eli valo-oppi (, "optikee", ’näkemistä koskeva’) on fysiikan valon tai yleisemmin sähkömagneettisen säteilyn käyttäytymistä ja ominaisuuksia sekä valon ja aineen vuorovaikutusta tutkiva osa-alue. Optiikka voidaan jakaa tutkimuksen näkökannan perusteella geometriseen optiikkaan ja fysikaaliseen optiikkaan. Geometrinen optiikka tutkii valon kulkua eri väliaineissa, sen kulkuun liittyviä geometrisia seikkoja sekä valon taittumista ja heijastumista esimerkiksi peileissä ja linsseissä, kun taas fysikaalinen optiikka tarkastelee valon todellista luonnetta, ominaisuuksia ja valoon liittyviä ilmiöitä (esim. valon intensiteetti, diffraktio). Fysikaalinen optiikka jakautuu edelleen sähkömagneettiseen optiikkaan, jossa valoa tutkitaan sähkömagnetismin näkökulmasta, ja kvanttioptiikkaan, joka syntyi 1900-luvulla kvanttimekaniikan vaikutuksesta. Sähkömagneettista optiikkaa voidaan sanoa myös "klassiseksi optiikaksi" ja kvanttioptiikkaa vastaavasti "moderniksi optiikaksi", samoin kuin kvanttifysiikka yleensäkin määritellään "moderniksi fysiikaksi" erotukseksi "klassisesta fysiikasta". Modernin optiikan osa-alueisiin kuuluu sen sovelluksia tutkiva fotoniikka. Kognitiotiede
Kognitiotieteestä puhutaan toisinaan "mielen tieteenä", mutta tosiasiassa kognitiotiede ei ole tieteenalana näin laaja. Perinteisesti kognitiotiede on keskittynyt mielen "älykkyyden taustalla olevien" piirteiden tutkimukseen, jolloin esimerkiksi emootiot ovat jääneet vähemmälle huomiolle. Esimerkiksi sellaisia psykologian kannalta keskeisiä ilmiöitä kuten tunteita tai persoonallisuutta kognitiotieteessä tutkitaan hyvin vähän. Toisaalta psykologia "mielen tieteenä" on usein kiinnostunut ensisijaisesti ihmisen mielestä. Kognitiotieteessä muiden olentojen kognition ja ihmisen kognition välillä ei tehdä periaatteellista eroa. On myös hyvin kiistanalaista, missä määrin kognitiotieteen informaationprosessointinäkökulma voi kertoa meille mitään tajunnan fenomenaalisista aspekteista eli qualioista. On kuitenkin muistettava, että todellisuus ei tunne oppiainerajoja, joten mitään tarkkaa rajaa sille mikä "kuuluu kognitioon" ja mikä on "jotain muuta" lienee turha ainakaan nojatuolissa pyrkiä vetämään. Foneemi
Foneemit ovat siis kielikohtaisia yksikköjä, ja ne löydetään foneemianalyysin avulla. Foneemi on tapana merkitä vinoviivoilla / /, kun taas äänteet merkitään hakasuluilla [ ], ja oikeinkirjoitus eli grafeeminen esitys kulmasulkeilla . Tarkekirjoitus
Tarkekirjoitus eli foneettinen kirjoitus eli foneettinen transkriptio on kirjoitusjärjestelmä, jonka avulla puhetta voidaan esittää tieteellisen tarkasti ääntämyksenmukaisena tekstinä. Yleensä tarkekirjoitus pyrkii hyödyntämään tavanomaisista äännekirjoitusjärjestelmistä (etenkin latinalaisesta kirjaimistosta) lainattuja kirjaimia, joiden äännearvot on vakioitu, niin että kukin kirjain edustaa aina samaa äännettä ja kutakin äännettä merkitään aina samalla tavalla riippumatta kuvattavasta kielestä. Koska latinalaisperäinen kirjaimisto ei riitä kaikkien maailman kielissä esiintyvien äänteiden yksityiskohtaiseen merkitsemiseen, kirjainvalikoimaa voidaan monipuolistaa esimerkiksi kreikkalaisin kirjaimin tai kirjaimia muuntelemalla, minkä lisäksi prosodisia piirteitä, kuten äänteiden pituutta sekä sanapainoa ja sävelkulkua, merkitään tarkkeilla tai tarkkeenomaisilla merkeillä. Tarkekirjoitukseen eivät päde yleiset oikeinkirjoitussäännöt, vaan esimerkiksi suuraakkoselle tai kapiteelikirjaimelle voidaan määritellä eri äännearvo kuin vastaavalle pienaakkoselle. Välimerkkejäkin voidaan käyttää tarkkeenomaisesti. Fysiikan filosofia
Fysiikan filosofia on filosofian osa-alue, joka tutkii nykyaikaisen fysiikan eli ainetta, energiaa ja näiden välisiä suhteita tutkivan tieteen taustalla olevia filosofisia kysymyksiä. Pääkysymykset koskevat aikaa ja avaruutta, atomeja ja atomismia, kosmologiaa, kvanttimekaniikan tulosten tulkitsemista, statistisen mekaniikan perusteita, kausaliteettia, determinismiä ja luonnonlakien luonnetta. Ferdinand de Saussure
Näitä aiheita käsitellään lähinnä kirjan johdanto-osassa sekä ensimmäisessä ("Yleiset periaatteet") ja toisessa osassa ("Synkroninen kielitiede"). Niiden lisäksi kirjassa käsitellään laajasti myös esimerkiksi historiallis-vertailevaa kielitiedettä (kolmas osa: "Diakroninen kielitiede") ja murremaantiedettä (neljäs osa: "Maantieteellinen kielitiede"). Nämä osuudet ovat laajuudestaan huolimatta monesti ohitettu, eikä niissä esitettyjä ajatuksia ole pidetty mitenkään erityisesti Saussurelle tyypillisinä. Kirjassa on myös Saussuren hahmottama foneettinen teoria, joka on jäänyt varsin vähälle huomiolle (johdanto-osan liitteenä oleva "Fonologian" "periaatteet"). Myöskään Saussuren peräänkuuluttamat metateoreettiset kysymyksenasettelut (esimerkiksi kielitieteen "tutkimuskohteesta" ja sen suhteesta tutkimuksessa käytettyyn "aineistoon") eivät välttämättä ole saaneet kielitieteen sisällä kovin suurta huomiota osakseen. Erityistieteet
Käsitettä käytetään erityisesti filosofisessa yhteydessä. Tällöin taustalla on usein käsitys, että erityistieteet ovat filosofian piiristä aikojen saatossa erkaantuneita aloja, ja filosofia keskittyy nykyään erityistieteiden ongelmien sijaan todellisuuden yleisten piirteiden ja erityistieteiden tarvitseman yhteisen yleistieteellisen pohjan tutkimiseen. Monilla erityistieteillä on oma taustafilosofiansa filosofian piirissä (esimerkiksi fysiikalla fysiikan filosofia, psykologialla mielenfilosofia). Kieliteknologia
Kieliteknologia on ihmisten kieleen kohdistuvaa tai sitä hyväksikäyttävää teknologiaa. Nimitystä tietokonelingvistiikka on käytetty kieliteknologian keskeisistä teorioista ja menetelmistä, joilla kieltä voidaan tunnistaa, tuottaa ja jäsentää. Kieliteknologia on varsin monitieteistä, se liittyy muun muassa tietojenkäsittelytieteeseen ja yleiseen kielitieteeseen. Käännöstiede
Käännöstieteen kasvun myötä sen piiriin on syntynyt paljon uusia tutkimusalueita, ja nyt tutkitaan itse käännösprosessin tuloksen lisäksi myös esimerkiksi kääntämisen kontekstia eli kääntäjää ympäröivää yhteiskuntaa ja sen vaikutusta kääntämisen lopputulokseen. Tähän liittyen voidaan tutkia vaikkapa miten vanhat käännökset eroavat uusista tai miten kulttuurinen etäisyys lähde- ja kohdekulttuurien välillä vaikuttaa käännökseen. Kääntämisen ympäristö on jatkuvasti muutoksessa, joten uusia tutkimuskohteitakin syntyy kaiken aikaa. Teknologian kehittyminenkin on avannut uusia tutkimusmahdollisuuksia: nykyään voidaan tutkia esimerkiksi magneettikuvauksen avulla, miten tulkin aivot toimivat tulkkauksen aikana, ja saada tätä kautta lisää tietoa tulkkausprosessista ja siihen vaikuttavista tekijöistä. Uutta tutkittavaa löytyy myös käännösteknologian alalta: miten esimerkiksi käännösmuistien kehittyminen on vaikuttanut kääntämiseen? Estetiikka
Estetiikka on filosofian osa-alue, joka tutkii kauneutta, taidetta ja esteettistä eli kauneusarvoihin liittyvää eri esiintymismuodoissaan. Estetiikka voidaan jakaa kahteen osaan, (1) taidefilosofiaan ja (2) esteettisen tai kauneuden filosofiaan eli esteettisen kokemuksen ja esteettisen arvon filosofiaan. Nämä kaksi ovat kuitenkin osittain päällekkäisiä, eikä niitä voida selkeästi erottaa toisistaan tai asettaa toistensa alaisuuteen. John Rupert Firth
John Rupert Firth (usein J. R. Firth; 1890–1960) oli englantilainen kielitieteilijä ja foneetikko. Hän oli eräs alan merkittävimmistä henkilöistä, koska hän laajensi Yhdistyneessä kuningaskunnassa kielitieteen alaa historiallis-vertailevaa kielitiedettä ja fonetiikkaa huomattavasti laajemmaksi tieteenalaksi. Firthillä oli merkittävä rooli kielitieteen eri haarojen kasvattamisessa niihin mittoihin, joissa ne nykyisin ovat. Firth työskenteli aluksi Pakistanissa Punjabin yliopiston englannin kielen professorina vuosina 1919–1928. Myöhemmin hän palasi Lontooseen, jossa hän toimi vuosina 1944–1956 yleisen kielitieteen professorina ennen eläkkeelle jäämistään. Lontoossa hän osallistui vuonna 1948 kielitieteellisen Lingua-julkaisun ensimmäisen numeron kirjoittamiseen. Julkaisu oli eräs ensimmäisistä kielitieteellisistä julkaisuista toisen maailmansodan jälkeen. Foneemi
Foneemi toteutuu jokaisessa puheaktissa akustisesti ja artikulatorisesti erilaisena. Tämä erilaisuus johtuu siitä, että ihminen ei ole mekaaninen väline. Puhuja on aina jossakin vaihtelevassa fyysisessä ja psyykkisessä tilassa. Vaihtelua aiheuttaa myös kulloinenkin puhetilanne sekä äännettävän äänteen rakenneympäristö, ts. viereiset äänteet ja sanapaino. Näin ollen mahdollisten äännösten määrä on periaatteessa rajaton tai ainakin niin mittaamattoman suuri, että olisi mahdotonta yrittää tunnistaa ne kaikki. Hammaslääketiede
Hammaslääketiede on lääketieteellinen tieteenala, joka tutkii purentaelimen, hampaiston, suun ja leukojen anatomiaa ja fysiologiaa ja lisäksi suusairauksien, vammojen ja kehityshäiriöiden etiologiaa, diagnosointia ja hoitoa. Allofoni
Foneemi on kielen rakenteen osa, pienin distinktiivinen eli merkityksiä erottava yksikkö. Eräs tapa määritellä foneemi on sanoa, että se on äännejoukko, jonka jäsenet ovat komplementaarisessa distribuutiossa eli täydennysjakaumassa ja lisäksi foneettisesti samankaltaisia. Myös keskenään vapaasti vaihtelevat foneettisesti samankaltaiset äänteet edustavat samaa foneemia, ts. ne ovat yhden ja saman foneemin realisaatioita eli toteutumia. Tällaiset "subfonemaattiset" yksiköt ovat allofoneja. Erään näkemyksen mukaan ihminen ei "kuule" allofoneja vaan ainoastaan foneemeja. Näin ollen foneemit olisivat kognitiivisia yksikköjä, eräänlaisia suodattimia tai tulkintakehikkoja. Fasettiluokitus
Fasettiluokitus on luokittelujärjestelmä, jossa tiedonalaa kuvaillaan eri näkökulmista . Fasetit ovat toisistaan riippumattomia, toisensa poissulkevia kategorioita , esimerkiksi luokittelu muodon, värin, materiaalin ja iän perusteella. Fasettiluokitusta sovelletaan käytännössä esimerkiksi verkkosivustojen sisällön järjestämisessä. Sivuston eri alasivut ovat fasetteja. Fasettiluokituksen teoreettisempi käyttötarkoitus on tiedon luokittaminen ja erikoisalojen tesaurusten rakentaminen. Fasettiluokituksen fasetit muodostetaan fasettianalyysin avulla (katso alla).
Hyvä esimerkki fasettiluokituksesta on intialaisen S. R. Ranganathanin (1892-1972) vuonna 1933 kehittämä Kaksoispisteluokitus (Colon Classification). Ranganathanin luomista faseteista eli käsitekategorioista käytetään lyhennettä PMEST, jossa P (Personality) tarkoittaa henkilöä, toimijaa tai aihetta, M (Matter) materiaalia tai ominaisuutta, E (Energy) toimintaa, S (Space) paikkaa ja T (Time) aikaa. 
Esimerkki fasettiluokituksesta: Dialektologia
Dialektologia on kielitieteen osa-alue, joka tutkii murteita, ja niistä pääasiassa aluemurteita, eli kielellisen variaation alueellista jakautumista ja siihen liittyviä piirteitä. Foneemi
Suomen kirjakieltä hallitsee ns. foneemiperiaate, ts. kielessämme vallitsee varsin pitkälle menevä "foneemi/äänne" -vastaavuus ("biuniqueness"). Tällöin kutakin foneemia vastaa täsmälleen yksi grafeemi, kirjain. Poikkeuksia tästä ovat kuitenkin äng-äänteen merkintä esimerkiksi sanoissa "kenkä - kengän" sekä rajageminaation merkitsemättä jättäminen, esimerkiksi "tulepa; anna olla". Esimerkiksi sanskritissa rajageminaatio sen sijaan merkitään, kuten muutkin sandhi-ilmiöt. Keinotekoinen esperanto toimii täysin foneemiperiaatteen mukaisesti. Musiikkitiede
Musiikinhistoria tarkastelee säveltaiteen kehittymistä, musiikin esittämistä ja vastaanottoa ns. korkeakulttuureissa, erityisesti länsimaisessa kulttuurissa mutta myös esimerkiksi Intiassa. Musiikinhistoriallinen tutkimus pyrkii kuvaamaan historiallisia asiaintiloja ja vaikutussuhteita, musiikillisten ainesten käytön ja systematisoinnin historiaa. Tärkeitä haaroja ovat myös elämäkertatutkimus sekä kulttuuri- ja aatehistoria, käsikirjoitustutkimus ja filologia. Historiatiede on keskeinen aputiede. Hymnologia
Virsihistorian osalta tieteenala keskittyy etenkin virsien syntyyn ja kehitykseen. Virsiteoria sisältää virsille kuuluvien ominaisuuksien analyysin. Foneemi
Foneemi on puhutun kielen pienin distinktiivinen eli merkityksiä erottava yksikkö. Esimerkiksi kirjoitetun suomen kielen kirjain K vastaa puhutun kielen foneemia /k/. Koska /korilla/ ja /gorilla/ tarkoittavat eri asiaa, ovat /k/ ja /g/ suomen kielessä eri foneemeja. Foneemi on siis äännetyyppi, jolla on kielikohtainen tehtävä eli funktio. Fysiikka
Klassinen mekaniikka voidaan jakaa kolmeen alaan, jotka tutkivat hieman eri asioita. Nämä alat ovat kinematiikka, dynamiikka ja statiikka. Kinematiikka tutkii kappaleen liikettä huomioimatta kappaleen massaa tai liikkeen aiheuttavia syitä. Liikettä kuvataan puhtaasti geometrisesta näkökulmasta. Dynamiikka tutkii liikettä liikkeen aiheuttavien voimien näkökulmasta. Peruslakeina ovat Newtonin kehittämät mekaniikan peruslait. Statiikka eli tasapaino-oppi tutkii levossa olevia kappaleita ja voimia, joilla ne vaikuttavat toisiinsa. Ballistiikka
Ballistiikka (kreikan sanasta "ba’llein" ’heittäminen’) on lentävien kappaleiden liikeratoja tutkiva dynamiikan sovellettu tiede. Ilmassa etenevän kappaleen liikerata ei ole suora maan vetovoiman ja ilmanvastuksen takia. Ballistiikassa puhutaan kappaleen "lentoradasta". Käännöstiede
Käännöstieteen synty sijoittuu 1950- ja 1960-luvulle, jolloin kääntäjäkoulutuksen tarpeisiin kehitettiin ensimmäiset varsinaiset käännösteoriat. Näiden pohjalta käännöstiede on vuosien saatossa laajentunut nykyiseen mittaansa. Ennen kuin käännöstieteestä tuli oma tieteenalansa 1980-luvulla, käännöksiin ja kääntämiseen liittyvää tutkimusta tehtiin pääasiassa kieli- ja kirjallisuustieteissä. Kielitieteen ja käännöstieteen suhde on edelleen hyvin läheinen, ja usein kielitieteellisistä teorioista tai tutkimussuunnista on kehitetty myös käännöstieteellisiä sovelluksia. Käännöstiedettä ei kuitenkaan voi pitää täysin kielitieteen alahaarana, sillä käännöstutkimuksessa on valtavasti myös sellaisia aloja, jotka eivät käsittele kieltä millään tavalla, kuten kääntämisen etiikka. Kielitiede
Kielitiede eli lingvistiikka on kieltä tutkiva tiede. Varsinaisessa kielitieteessä kieltä tutkitaan itsenäisenä järjestelmänä ilman kytköksiä kielen ulkopuoliseen todellisuuteen. Kielitieteessä tutkimuksen kohteena voi olla Foneemi
Ns. generatiivisessa kielitieteessä foneemi on omaksuttu ihmisen puheentuottoa ja -tunnistusta kokonaisvaltaisesti ohjaavaksi "psykologisesti realistiseksi" yksiköksi. Foneemi on myös pyritty jakamaan erottavien eli distinktiivisten piirteiden kimpuiksi. 1960-luvulta nykypäiviin tultaessa on ollut useita koulukuntia, joista osa on jättänyt omat jälkensä fonologian oppihistoriaan. Generatiivinen foneemikäsitys on pitkään ollut kiistanalainen aihe. August Schleicher
Jatkoksi kirjoitettu "Die Sprachen Europas in systematischer Übersicht" (1850) toistaa samat teemat ja näkemykset, joskaan Hegeliin ei enää viitata. Tässä teoksessa lingvistiikan ja filologian välistä työnjakoa korostetaan entisestään. Schleicher lukee filologian historiatieteisiin, kun taas lingvistiikan hän katsoo luonnontieteeksi: kun kielet ovat luonnonorganismeja, niitä luonnehtiessa voi käyttää sellaisia biologiasta lainattuja käsitteitä kuin genus, spesies ja varieteetti. Samoin kuin kiteet, kasvit ja eläimet ovat luonnon evoluution "momentteja", myös isoloivat, agglutinoivat ja flekteeraavat kielet ovat kielen "tulemuksen" momentteja. Lingvistiikan luonnontieteellisyyttä Schleicher puolustaa sillä perusteella, että sen kohdetta kieltä tutkitaan ulkoapäin ja että kieli on ihmisyksilön vapaasta tahdosta riippumaton olio. Tässä teoksessa Schleicher myös esitti kielisukulaisuuden kuvaamista puudiagrammin avulla, mutta ilmeisesti ensimmäisen puukuvaimensa hän julkaisi vuonna 1853. Filosofiakäsitykset
Filosofia tutkii kysymyksiä, joita muut tieteet eivät vielä tutki. Se hahmottaa ja jäsentää todellisuuden alueita, joihin systemaattinen tiede ei vielä ole saanut tukevaa jalansijaa. Näin se on kaksi ja puoli tuhatta vuotta palvellut kantatieteenä, uusia erityistieteitä synnyttävänä "tieteiden äitinä". Tämä työ jatkuu nykyään varsinkin logiikan, kielitieteen ja kognitiotieteen alalla. Poetiikka
Poetiikka () eli runousoppi tai kirjallisuudenteoria, tarkoittaa kirjallisuuden ja erityisesti runouden teoriaa. Termi on peräisin Aristoteleen teoksesta "Runousoppi" eli "Poetiikka", joka perusti länsimaisen kirjallisuustieteen. Oikeinkirjoitus
Ääntämiseen perustuvassa ortografiassa taistelee vallasta kolme pääperiaatetta:Suomen kielen oikeinkirjoitus on Suomessa yleisimmin opiskeltuihin muihin kieliin (saksaan, ruotsiin ja erityisesti englantiin ja ranskaan) verrattuna sangen uskollinen foneemiperiaatteelle. Tämän ansiosta sen oppiminen on suhteellisen helppoa ja suomenkielisessä kouluopetuksessa voidaan melko nopeasti siirtyä kirjoituksen opettelemisesta korkeamman asteen tehtäviin. Suomen kielen oikeinkirjoitus on syntynyt ennen kaikkea latinalaisen, ruotsalaisen ja saksalaisen oikeinkirjoituksen pohjalta. Periaatteena on, että sama foneemi kirjoitetaan aina samalla kirjaimella, että sama kirjain tarkoittaa aina samaa foneemia ja että pitkä vokaali ja geminaatta eli kaksoiskonsonantti erotetaan lyhyestä vokaalista ja yksittäiskonsonantista kahdentamalla kirjain. Tästä on kuitenkin eräitä poikkeuksia. Musiikkitiede
Musiikkitiede eli musikologia on musiikin ja äänen järjestelmällistä tutkimista. Musiikkitiede kuuluu humanistisiin tieteisiin. Musiikkitiede on perinteisesti jaettu yleiseen musiikkitieteeseen ja etnomusikologiaan, joista yleinen musiikkitiede on keskittynyt tarkastelemaan länsimaista taidemusiikkia ja etnomusikologian tutkimuskohteina ovat olleet kansanmusiikki ja populaarimusiikki. Nykyisin tutkimuskohteena saattaa tosin olla mikä tahansa kulttuurissa esiintyvä äänellinen ilmiö. Fonologia
Foneemianalyysin avulla saadaan selville kielen foneemiparadigma, foneemit jotka kuuluvat kielen foneemistoon eli funktionaalisten äänteiden varastoon. Foneemi on abstraktinen yksikkö, joka voi toteutua äänteellisesti ja jolla on kielessä distinktiivinen eli merkitystä erottava funktio. Äänne eli fooni on kielikohtaisen foneemin universaalifoneettinen vastine, joka toteutuu konkreettisessa ja ainutlaatuisessa äännöksessä. Foneemin distinktiivinen funktio selviää minimiparitestin avulla, jossa pyritään selvittämään, ovatko vertailtavat äänteet allofoneja vai itsenäisiä foneemeja: [apu] : [asu], [puu] : [kuu], [pussi] : [bussi] ja niin edelleen. Joskus foneemi realistuu useana eri äänteenä, joilla ei kuitenkaan ole toisiinsa nähden merkitystä erottavaa tehtävää kuvattavassa kielisysteemissä. Tällöin puhutaan foneemin allofoneista. Esimerkiksi saksan kielessä foneemi /r/ voidaan lausua joko apikaalisena kielenkärjellä kuten suomessa [r] tai uvulaarisena "kurkkuärränä"[R] ilman että merkitys muuttuu. Soveltava kielitiede
Selkeää jakoa soveltavan ja yleisen kielitieteen välillä on vaikea tehdä, vaikka tietyt tutkimusalat ovatkin tyypillisiä jommallekummalle niistä. Esimerkiksi kielenoppiminen, -opetus, kielisuunnittelu, kielitaidon arviointi ja käännöstutkimus ovat tyypillisiä soveltavan kielitieteen tutkimusaloja, kun taas yleiseen kielitieteeseen kuuluvat fonologia, morfologia, syntaksi ja semantiikka.. Yleisesti ottaen soveltavalla kielitieteellä on yhteys kielen käyttöön, yleisellä kielitieteellä taas kielen kuvaukseen. Sienitiede
Sienitiede eli mykologia () on biologian haara, joka tutkii sieniä ("Fungi") ja niiden fysiologiaa, genetiikkaa, tieteellistä luokittelua ja biokemiallisia ominaisuuksia. Lisäksi sienitieteilijät voivat tutkia sienten hyödyntämistä biotekniikassa, esimerkiksi lääkeaineiden, oluen, viinin, juuston ja muiden maitotuotteiden valmistusprosesseissa, tai sienten käyttöä suoraan ihmis- tai eläinravinnoksi. Geomatiikka
Geomatiikka on tieteenala, joka tutkii kuinka rakentaa tehokas paikkaan sidotun tiedon tuotannon työnkulku, joka alkaa mittauksista erinäisillä teknologioilla prosessointiin ja lopulta käytettäväksi tuotteeksi karttojen, spatiaalisten tietokantojen, ilmakuvien jne. muodossa, eli keräämisen, taltioinnin, käsittelyn ja esittämisen. Kantakieli
Kantakielen rekonstruktio koskee lähinnä kielen sanastoa ja morfologiaa. Sen sijaan kantakielten rakenteiden ja muun muassa syntaksin rekonstruoiminen on osoittautunut vaikeaksi. Rekonstruktiot ovat yleensä sitä yksityiskohtaisempia, mitä suurempi määrä kieliä kantakieleen voidaan palauttaa ja mitä lähempänä historiassa kantakieltä on puhuttu. Filosofiakäsitykset
Filosofian kriittisenä tehtävänä on kaiken kulttuurin ennakkoehtojen, sisällön ja vaikutusten analysointi ja arvostelu. Kohteisiin kuuluvat muun muassa kielet ja käsitejärjestelmät, aatteet ja uskonnot, poliittiset järjestelmät ja oikeusjärjestelmät, tieteet ja taiteet, jopa itse filosofiakin. Näin tulevat määritellyiksi kohteen perusteella filosofian alueet kuten kielifilosofia, uskonnonfilosofia, yhteiskuntafilosofia, oikeusfilosofia, tieteenfilosofia ja taiteenfilosofia. Minkä tahansa tieteen peruskäsitteet, teoriat ja menetelmät voivat olla filosofian tutkimuskohteita. Erityistieteiden tieteenfilosofia, jonka tulisi olla läheisessä yhteistyössä kyseisen alan omien tutkijoiden kanssa, liittyy läheisesti logiikkaan, tietoteoriaan ja yleiseen tieteenfilosofiaan, joissa tarkastellaan erityistieteille yhteisiä tiedon rakenteita ja päättelemisen muotoja. Fotoniikka
Fotoniikka eli fotonitiede tai valotiede on tieteen ja tekniikan ala, jossa käsitellään esimerkisi fotonien tuottamista, säteilyä, siirtoa, modulointia, signaaliprosessointia, kytkemistä ja vahvistamista. Aaltohiukkasdualismin mukaan sähkömagneettisella säteilyllä on sekä aaltoliikkeen että hiukkasten ominaisuuksia. Sähkömagneettinen säteily etenee valokvanteina eli fotoneina. Elektronit kuljettavat sähköä, ja tieteenalaa kutsutaan elektroniikaksi. Vastaavasti tieteenalaa, joka tutkii fotonien tuottamista, säteilyä, siirtoa, modulointia, signaaliprosessointia, kytkemistä ja vahvistamista, kutsutaan fotoniikaksi. Fotoniikka kattaa sähkömagneettisesta spektristä ultraviolettisäteilyn valon, eli silmälle näkyvän sähkömagneettisen spektrin osan, aina infrapunasäteilyyn. Hermeneutiikka
Musiikintutkimuksessa hermeneutiikalla tarkoitetaan oppia siitä, mitä säveltäjä haluaa ilmentää ja tarkoittaa sävelteoksellaan ja millainen on teoksen oikea (sanallinen) tulkinta. Musiikkihermeneutiikan uranuurtajia olivat Hermann Kretzschmar (1848–1924) ja hänen oppilaansa Arnold Schering (1877–1941). Kretzschmarin mukaan hermeneutiikan on pohdittava musiikin muotojen kätkemiä merkityksiä ja aatesisältöjä; hermeneutiikka auttaa kuulijaa ymmärtämään selvästi musiikin epämääräistä ilmaisua. Kretzschmar tavoitteli tieteellisyyttä mutta perusti työnsä 1700-luvun musiikkipatologiaan, jonka avulla musiikin affekteja pyrittiin ymmärtämään. Scheringin mukaan musiikin tahdon- ja tunteenilmaisu perustui jännityksiin ja niiden laukeamisiin. Schering kirjoitti useita kirjoja Ludwig van Beethovenin musiikin tulkinnasta. — Suomalaisista tutkijoista musiikin hermeneutiikkaa ovat tarkastelleet Nils-Eric Ringbom väitöskirjassaan "Über die Deutbarkeit der Tonkunst" (1955) ja Kai Karma. Filosofinen antropologia
Keskeisessä roolissa filosofisessa antropologiassa on henkilöiden välisten suhteiden ja niissä vaikuttavien ontologioiden tutkiminen. Keskeinen teema on intersubjektiivisuus, eli sen tutkiminen, kuinka kaksi yksilöä eli subjektia, joiden kokemukset ja tulkinnat maailmasta ovat erilaiset, ymmärtävät toinen toisensa ja suhtautuvat toisiinsa. Myös kielen tutkimisesta on tullut yhä keskeisempää sekä filosofiassa että sosiologiassa, koska kielellä on läheiset yhteydet intersubjektiivisuuden kysymykseen. Morfosyntaksi
Morfosyntaksi on kielitieteessä morfologian eli muoto-opin ja syntaksin eli lauseopin yhteinen alue. Nykyisin kielitiede ei enää jyrkästi erota morfologiaa ja syntaksia toisistaan. Niinpä suomen morfologiaa on yksittäisten sananmuotojen koostumuksen kuvaaminen, kuten illatiivin päätteen määräytyminen eri yhteyksissä (eri muotoisia illatiiveja ovat "taloon, huoneeseen, maahan"). Morfosyntaksi taas pyrkii kuvaamaan illatiivin tehtäviä erilaisissa lauserakenteissa. Morfosyntaksin ja syntaksin ero ole kovin selvä ainakaan suomen tapaisessa, paljon taivutusta sisältävässä kielessä. Emic
Lingvisti Kenneth Pike on johtanut emic ja etic -termit termeistä phonemic ja phonetic (foneeminen ja foneettinen). Sosiolingvistiikka
Sosiolingvistiikka tutkii kieltä ja sen käyttöä suhteessa sosiaaliseen ympäristöön. Se kuvaa kieltä sosiaalisena ilmiönä ja etsii yhteiskunnallisia syitä siihen, miksi kieli vaihtelee tai muuttuu. Keskeinen väite on, että "kieli heijastaa yhteiskuntaa". Sosiolingvistiikka on kielitieteen osa-alue vaikka sillä on yhteyksiä myös sosiologiaan. Jos tutkimus on sosiologisesti painottunutta, sitä voidaan nimittää kielisosiologiaksi. Sosiolingvistiikkaa pidetään usein soveltavana kielitieteenä, vaikka se voi olla hyvinkin teoreettisesti suuntautunutta. Musiikinteoria
Musiikinteoria on oppiaine, joka tutkii musiikin monia elementtejä, kuten musiikin analysoinnin, kuuntelemisen, ymmärryksen ja säveltämisen menetelmiä ja kehitystä. Sitä voidaan pitää musiikkitieteen haarana tai itsenäisenä tutkimusalana, joka on osittain päällekkäinen musiikkitieteen kanssa. Foneemi
Yksittäisen kielen äänteistö on luettelo, jota esimerkiksi kielenopetuksessa käytetään eräänlaisena karttana, kun halutaan perehtyä varsinaiseen foneettiseen maastoon, ts. kun opetetaan, miten mikin äänne opeteltavassa kielessä todella äännetään. Tällaista foneettista hienosäätöä ei voi lingvistisin keinoin määritellä, sen voi oppia vain ostensiivisen definition kautta eli malliääntämystä matkimalla. Fenomenografia
Fenomenografia on kvalitatiivisen eli laadullisen tutkimuksen yksi tutkimussuuntaus. Fenomenografia sanana muodostuu kreikankielisistä sanoista "fainomenon" (ilmiö) ja "graphein" (kuvata, merkitä, kirjoittaa, mitata). Karkeasti sanottuna fenomenografia tutkii ihmisten moninaisia – ja usein ristiriitaisiakin - käsityksiä maailmassa esiintyvistä ilmiöistä ja asioista ja pyrkii kuvaamaan niitä. Pääpaino tutkimuksessa on laadullisesti ja sisällöllisesti erilaisten käsitysten vertailemisessa, ei niinkään ilmiöissä tai tutkittavissa henkilöissä itsessään. Fenomenografian tavoitteena on siis päästä käsiksi ihmisten erilaisiin päätelmiin, tulkintoihin ja ajatuksiin ja vertailla niitä – etsiä samankaltaisuuksia, erilaisuuksia ja poikkeavuuksia. Käsitysten sisältö ja käsitysten suhteutuminen toisiinsa ovat erityisesti mielenkiinnon kohteena. Fysiikka
Fysiikkaa opetetaan omana oppiaineenaan yliopistoissa yleensä matemaattis-luonnontieteellisissä tiedekunnissa. Opintojen tutkintonimike on tasosta ja tiedekunnasta riippuen luonnontieteiden kandidaatti, filosofian maisteri, filosofian lisensiaatti, filosofian tohtori, tekniikan kandidaatti, diplomi-insinööri, tekniikan lisensiaatti tai tekniikan tohtori. Riittävän tutkimustyön jälkeen henkilöä voidaan kutsua fyysikoksi. Puhdasta fysiikkaa opetetaan myös teknillisissä korkeakouluissa. Fysiikan opetus tapahtuu tavallisesti suomeksi, mutta esimerkiksi oppikirjat ovat usein englanninkielisiä heti peruskursseista lähtien. Perustutkintoon kuuluvat LuK-tutkimus ja pro gradu -työ tehdään yleensä suomeksi. Myös lisensiaatin työ saatetaan tehdä suomeksi, mutta väitöskirja tehdään lähes aina englanniksi. Mannermainen filosofia
Hermeneutiikka on tutkimussuuntaus, joka painottaa inhimillistä ymmärrystä (ennen kaikkea kirjoitettujen) tekstien mutta myös musiikin tai kuvataiteen tulkinnassa. Nykyaikaisen hermeneutiikan perustajana pidetään Wilhelm Diltheytä. Hänen lisäkseen hermeneutiikkaa ovat kehittäneet muun muassa Martin Heidegger ja Hans-Georg Gadamer, Paul Ricoeur ja Gianni Vattimo. Maantiede
Maantiede jaetaan yleismaantieteeseen ja aluemaantieteeseen. Yleismaantiede jakautuu edelleen luonnonympäristöä ja myös avaruutta tutkivaksi luonnonmaantieteeksi ja maapalloa ihmisen toiminnan kenttänä tutkivaksi kulttuurimaantieteeksi. Yleismaantieteessä keskitytään etsimään syy- ja riippuvuussuhteita eri ilmiöiden välille. Aluemaantiede taas tutkii tietyin perustein hahmottunutta rajattua aluetta kuten valtiota, kuntaa tai tiettyä kulttuuripiiriä. Nämä tutkimusalueet haarautuvat edelleen tarkemmiksi kokonaisuuksiksi. Maantieteen tutkimusalue on laaja: Sillä on yhteisiä tutkimuskohteita muun muassa biologian, sosiologian, yhteiskuntatieteiden ja fysiikan kanssa.
Alla olevaan osa-alueiden luetteloon on merkitty sulkeisiin mahdollinen muu sivuava tieteenala. Jakoa fyysiseen maantieteeseen ei aina tehdä erikseen. Tällöin klimatologia, hydrogeografia ja geomorfologia tulevat eliömaantieteen rinnalle erillisiksi luonnonmaantieteen haaroiksi. Kulttuurimaantiede jaotellaan useampiin osa-alueisiin kuin tässä on esitetty, mutta jaottelukäytäntö vaihtelee.Maantieteellä on pitkät perinteet, joskin sen sisältö on aikojen saatossa kehittynyt ja muuttunut huimasti. Maapallon uskottiin pitkään olevan litteä, mikä käsitys pysyi vallalla pitkälti keskiajalle asti, vaikka jo 500-luvulla eaa. matemaatikko Pythagoras uskoi maapallon olevan todellisuudessa pyöreä. Myös antiikin ajan kuulut filosofit Platon ja Aristoteles jakoivat saman ajatuksen. Aristoteles perusteli kantaansa sillä, että Maan varjo Kuun pinnalla oli pyöreä. Lisäksi hän havainnoi, kuinka Pohjantähti sijaitsi pohjoisemmissa maissa korkeammalla kuin etelämmissä. Soveltava kielitiede
Koska useimmilla tieteenaloilla voi olla sekä teoreettisia että sovelluksiin pyrkiviä tutkimussuuntia, mistään tieteenalasta ei voi sanoa, että se olisi aina soveltavaa kielitiedettä. Vaikka esimerkiksi sosiolingvistiikkaa on pidetty soveltavana kielitieteenä, voidaan puhua erikseen teoreettisesta ja soveltavasta sosiolingvistiikasta. Sosiolingvistiikka, psykolingvistiikka ja pragmatiikka ovatkin sellaisia tieteenaloja, joiden on usein katsottu olevan soveltavaa kielitiedettä vain siksi, että ne eivät perinteisesti eivätkä tyypillisesti ole kuuluneet yleisen kielitieteen alaan. Stilistiikka
Stilistiikka sai alkunsa 1960-luvulla formalistisena suuntauksena, jonka alkuunpanijana voidaan pitää kielitieteilijä Roman Jakobsonia. Siitä käytettiin myös nimitystä "poetiikka". Formalistinen stilistiikka tutki kirjallisten tekstien, etenkin runouden, syntaksia ja morfologiaa, ja se lähestyi tyyliä kognitiivisena ja psykologisena ilmiönä. Tarkoituksena oli selvittää, mitä kirjallinen tyyli on ja miten se eroaa ei-kirjallisesta tyylistä. Formalistinen perinne vaikutti 1970-luvulle asti. Vaikka muodollisia piirteitä eriteltiinkin tarkasti, tutkimus ei juuri käsitellyt niiden merkitystä tai funktiota. Geolingvistiikka
Geolingvistiikka eli kielimaantiede on yleisnimitys monenlaiselle dialektologiselle ja sosiolingvistiselle tutkimukselle, jonka piirissä voidaan analysoida murteita ja muita puhekielen muotoja, kuten slangia tai esimerkiksi paikannimiä. Geolingvistiikka yhdistää maantiedettä ja kielitiedettä toisiinsa. Aristoteles
Aristoteleen filosofia voidaan jakaa klassisen jaon mukaan kahteen osaan, teoreettiseen ja käytännölliseen filosofiaan tai "tieteeseen". Teoreettiseen filosofiaan kuuluvat fysiikka ja metafysiikka sekä niiden työkaluna toimiva logiikka, ja käytännölliseen filosofiaan kuuluvat etiikka, politiikka sekä estetiikka (kuten retoriikka ja poetiikka). Tieteenaloihin Aristoteles luki näiden kahden lisäksi myös tuotannolliset tieteet tai taidot, kuten lääketiede, laivanrakennus sekä musiikki ja muut taiteet. Taidefilosofia
Taidefilosofia on filosofian osa-alue, joka tutkii muun muassa taiteen määritelmää, tai taidekäsitystä, eli sitä, mitä taide on ja mikä on taidetta, taiteen ontologiaa sekä taiteen tulkinnan ongelmia. Se liittyy läheisesti estetiikkaan, joka tutkii kauneutta ja sitä, mitä voidaan sanoa kauniiksi. Läheisen yhteytensä vuoksi termit samaistetaan usein. Suomen kielen äännerakenne
Suomen kielen äännerakenne käsittää suomen äännejärjestelmän eli foneemien, niiden yhdistämistä säätelevien sääntöjen eli fonotaksin, tavu- ja sanarakenteen ja prosodian eli painon ja sävelkulun kuvauksen. Morfologinen typologia
Morfologinen typologia on lingvistisen typologian suuntaus, joka luokittelee kielet sen mukaan, miten sanoja taivutetaan. Perinteinen, jo 1800-luvulla alkunsa saanut luokittelutapa on seuraavanlainen:Todellisuudessa nämä rakennetyypit eivät aina esiinny puhtaina, vaan monissa kielissä on piirteitä useammista tyypeistä. Esimerkiksi suomi on varsin agglutinoiva kieli, mutta muun muassa astevaihtelun johdosta siihen on kehittynyt myös flekteeraavia piirteitä. Myös englannin kielessä löytyy isoloivia, agglutinoivia sekä flektraavia piirteitä. Monet myöhemmät tutkijat puhuvatkin mieluummin typologisista muuttujista tai indekseistä, kuten synteesi (montako morfeemia sanaa kohti) tai agglutinaatio (montako erottuvaa morfeeminrajaa sanaa kohti). Fysiikka (Aristoteles)
Fysiikka (; , "Physicae Auscultationes" eli ”Fysiikan luennot”) on Aristoteleen kirjoittama fysiikkaa ja luonnontieteen yleisiä perusteita tarkasteleva teos, joka kuuluu Aristoteleen filosofian keskeisiin teoksiin. Se on kokoelma tutkielmia tai luentomuistiinpanoja, jotka käsittelevät enemmän teoreettisia, metodologisia ja filosofisia asioita kuin mitään erityisiä fyysisiä teorioita tai selvityksiä tehdyistä kokeellisista tutkimuksista. Se on asettanut perustan sille, kuinka tieteilijät tutkivat maailmassa tapahtuvia muutoksia. Yksi teoksen pääaiheista on liike ("kinēsis"). Kielifilosofia
Kielifilosofia on tiede (filosofian haara), joka filosofisella (käsitteellisellä) ajattelulla pyrkii selvittämään kielen olemusta ja ilmiöitä. Tällaisia kysymyksiä ovat esimerkiksi: Noetiikka
Noetiikka (kreikan sanasta "noētikos", 'älyllinen') tarkoittaa klassisessa filosofiassa metafyysisen filosofian haaraa, joka tutkii mieltä ja älyä. Noeettiset doktriinit saivat alkunsa Aristoteleen ja Plotinoksen opeista.