Missä Vladimir Solovjov kuoli?
Vladimir Solovjov
Vladimir Sergejevitš Solovjov (; 28. tammikuuta 1853 Moskova – 13. elokuuta 1900 Uzkoje) oli venäläinen filosofi, runoilija ja mystikko. Hän oli vapaamielinen älykkö, joka yhdisti ajattelussaan sekä filosofisen loogisuuden että aidon uskonnollisen kokemuksen tavoittelun. Hän kuului 1900-luvun alussa vaikuttaneeseen niin sanottuun sofiologiseen koulukuntaan, johon kuuluivat myös Sergei Bulgakov ja Pavel Florenski. Solovjov haaveili universaalista kirkosta, protestanttien, katolisten ja ortodoksien yhdistymisestä takaisin vanhaksi alkukirkoksi. Hän vastusti uskonnollisten vähemmistöjen sortoa ja kuolemanrangaistusta.
Vjatšeslav Molotov
Molotovin sallittiin liittyä puolueeseen jälleen 1984, tosin vain symbolisena eleenä. Hän kuoli 96-vuotiaana Moskovassa 8. marraskuuta 1986 viimeisenä merkittävänä Venäjän vallankumoukseen 1917 osallistuneena hahmona. Hänet haudattiin Novodevitšin hautausmaalle Moskovassa. Vladimir Markov
Markov vangittiin entisen vallan edustajana, ja hän päätyi myöhemmin bolševikkien käsiin. Eräiden tietojen mukaan hän kuoli Krestyn vankilassa Pietarissa elokuussa 1919 nälkiintyneenä, kidutettuna ja mielenvikaisena. Vladimir Lenin
Vladimir Iljitš Lenin (; yleensä V. I. Lenin), alkuperäiseltä nimeltään Vladimir Iljitš Uljanov, ( ) (22. huhtikuuta 1870 Simbirsk – 21. tammikuuta 1924 Gorki) oli venäläinen vallankumouksellinen, bolševikkipuolueen johtaja ja leninistisen ideologian perustaja. Valeri Kokov
Kokov sairasti syöpää monta vuotta ennen kuolemaansa. Hän jätti eroilmoituksensa 16. syyskuuta 2005. Hän ei antanut mitään syytä virkakautensa päättämiseen puolitoista vuotta ennen sen loppumista. Kokov pysyi presidentin virassa siihen asti, kunnes hänen seuraajansa saatiin valittua. Kaksi viikkoa Kokovin eroilmoituksen jälkeen parlamentti valitsi presidentiksi Arsen Kanokovin. Lokakuun 2005 aikana Kokovin terveydentila huononi nopeasti ja hän kuoli moskovalaisessa sairaalassa kuukausi presidentin virasta luopumisen jälkeen. Vladislav Volkov
Vladislav Volkov sai kahdesti Neuvostoliiton sankari -kunniamerkin – 22. lokakuuta 1969 ja 30. kesäkuuta 1971. Hänet haudattiin Punaisen torin laitaan Kremlin muuriin. Lev Kamenev
Zinovjeville ja Kameneville järjestettiin elokuussa 1936 uusi, julkinen oikeudenkäynti, joka tunnetaan ensimmäisenä niin sanotuista Moskovan oikeudenkäynneistä. Heidän väitettiin muodostaneen Trotskin ulkomailta johtaman salaisen terroristijärjestön, joka murhasi Kirovin ja suunnitteli Stalinin sekä muiden puoluejohtajien murhia. Kaikkiaan kuudestatoista syytetystä viisi oli turvallisuuspalvelu NKVD:n agentteja, joiden valheelliset tunnustukset kävivät todistusaineistosta myös muita vastaan. Salaisessa tapaamisessa Stalin lupasi Zinovjeville ja Kameneville, että heidän sekä heidän perheidensä ja tovereidensa henki säästettäisiin, jos he tunnustaisivat oikeudessa. Zinovjev ja Kamenev tunnustivat tekaistut syytökset, mutta Stalin petti lupauksensa. Heidät tuomittiin kuolemaan 24. elokuuta ja teloitettiin seuraavana aamuna. Kamenevin vaimo kuoli myöhemmin vankileirillä. Myös heidän kaksi poikaansa sekä Kamenevin veli ja tämän vaimo joutuivat teloitetuiksi. Vladimir Golovanov
Vladimir Semjonovitš Golovanov (, 29. marraskuuta 1938 Batamay, Sahan tasavalta, Venäjän SNT, Neuvostoliitto – 2. elokuuta 2003 Habarovsk, Venäjä) oli neuvostoliittolainen painonnostaja ja olympiavoittaja. Jevgeni Miller
Helmikuussa 1920 Miller pakeni Arkangelistä Norjaan ja muutti myöhemmin Pjotr Wrangelin ja suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšin kanssa Ranskaan, jossa he jatkoivat bolševikkien vastaista toimintaansa. Vuonna 1930 Miller nimitettiin emigranttijärjestö Venäjän yleissotilaallisen liiton (ROVS) komentajaksi. Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu NKVD sieppasi Millerin 22. syyskuuta 1937 Pariisissa, jossa kaksoisagentiksi ryhtynyt ROVS:n tiedustelujohtaja Nikolai Skoblin johdatti hänet ansaan. Miller kuljetettiin huumattuna Le Havreen ja sieltä eteenpäin Neuvostoliittoon rahtialuksella. Hän istui lähes kaksi vuotta vankilassa Moskovan keskustassa. Hänen henkilöllisyytensä pidettiin salassa. Hänet teloitettiin ampumalla 11. toukokuuta 1939 moskovalaisessa krematoriossa. Vladimir Kirillovitš Romanov
Vladimirin täti Orleansin Beatrice Orleansin prinssi Alfonson vaimo hankki hänelle Espanjan viisumin. Vladimir asui San Lucarssa. Espanjasta Vladimir muutti Yhdysvaltoihin. Loppuelämänsä Vladimir Kirillovitš Romanov asui lähinnä Madridssa, mutta vietti paljon aikaa myös Bretagnessa ja Pariisissa. Vladimir Nabokov
Vladimir Vladimirovitš Nabokov (; 22. huhtikuuta 1899 Pietari, Venäjän keisarikunta – 2. heinäkuuta 1977 Montreux, Sveitsi) oli venäläis-yhdysvaltalainen kirjailija, kirjallisuuskriitikko ja perhostutkija. Hän kirjoitti urallaan useita romaaneja, runokokoelmia, novelleja sekä omaelämäkerran ja kirjallisuuskritiikkejä. Nabokovin tunnetuin teos on "Lolita". Vladimir Solovjov
Tämä näkemys tiivistyi Solovjovin visiossa hänen viimeiseksi jääneessä teoksessaan "Kolme keskustelua" (Tri razgovora, 1900), joka on toistaiseksi ainoa suomennettu Solovjovin teos (Otava 1912). Siinä hän luo kuvan Venäjälle idästä vyöryvistä massoista, jotka Venäjä torjuu voimallaan, voimalla, jossa yhdistyvät kaikki kristilliset uskot. Silloin Kristuksen on aika tulla toisen kerran. Ja silloin pakanalliset voimat tuhoutuvat ja vasta silloin syntyy ihmisten veljeyteen ja rakkauteen perustuva jumal-ihmiskunta, jossa yhtyvät kaikki kirkot ja uskonnot. Vladimir Trošin
Trošin oli naimisissa tanssija Raisa Trošinan kanssa. Vladimir Trošin kuoli vuonna 2008 sydänkohtaukseen. Hänet on haudattu Trojekurovskojen kalmistoon Moskovassa. Jevhen Konovalets
Lopun elämänsä ajan Konovalets johti Puolaan liitetyssä Galitsiassa toimineita ukrainalaisten separatistien maanalaisia sotilasorganisaatioita. Hän päätteli Ukrainan kansantasavallan romahtaneen omaan heikkouteensa ja halusi luoda järjestön, joka nojaisi tiukempaan sotilaalliseen kuriin ja kansakunnan asettamiseen yksilöiden yläpuolelle. Hänen johdollaan perustettiin vuonna 1920 Ukrainan sotilasjärjestö (UVO). Hän johti UVO:n salaista toimintaa kesästä 1921 joulukuuhun 1922 Lvivissä ("Lwów"). Jouduttuaan siirtymään maanpakoon hän jatkoi UVO:n johtamista ensin Berliinistä Saksasta ja vuodesta 1929 alkaen Genevestä Sveitsistä käsin. Konovaletsin johdolla UVO ja joukko muita nationalistijärjestöjä yhdistyi vuonna 1929 Ukrainalaisten nationalistien järjestöksi (OUN), jota hän johti kuolemaansa asti. Autoritaarinen maanalainen järjestö tunnettiin muun muassa sabotaasi-iskuista ja puolalaisten viranomaisten salamurhista. Ukrainan demokraattiset puolueet vastustivat sen toimintaa, mutta sillä oli huomattava kannatus Galitsian nuorison keskuudessa.
OUN pyrki laajentamaan toimintansa myös Neuvostoliiton puolelle Ukrainan neuvostotasavaltaan, joten Neuvostoliitto järjesti Konovaletsin salamurhan Rotterdamissa Hollannissa vuonna 1938. OUN:iin peitenimellä "Valjuh" soluttautunut neuvostoagentti Pavel Sudoplatov antoi hänelle hotelli Atlantan kahvilassa suklaarasian, johon oli kätketty pommi. Räjähdyksessä kuollut Konovalets haudattiin Rotterdamiin. Sudoplatov suunnitteli myöhemmin myös bolševikkijohtaja Lev Trotskin salamurhan ja yleni lopulta KGB:n kenraaliluutnantiksi. Kun hänen osuutensa Konovaletsin murhassa tuli ilmi vuonna 1992, eräät ukrainalaisnationalistit vaativat Ukrainan valtakunnansyyttäjää nostamaan murhasyytteen Sudoplatovia vastaan. Sosialistivallankumouksellinen taisteluosasto
Kaksi päivää myöhemmin, 17. helmikuuta, suuriruhtinas Aleksandrovitšin vaunut kulkivat Kremlin muurien ulkopuolelle kello 14:45, jolloin Sosialistivallankumouksellisen taisteluosaston jäsen Ivan Kaljajev heitti häntä kohti nitroglyseriinipommilla, joka putosi suoraan Aleksandrovitšin syliin. Suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš kuoli välittömästi saamiinsa vammoihin. Sergei Golovkin
Sergei Aleksandrovitš Golovkin (; 1959–1996) oli sarjamurhaaja, jonka uhreiksi joutui yksitoista poikaa Moskovan seudulla vuosien 1986 ja 1992 välillä. Viimeiset kolme uhriaan Golovkin houkutteli rautatieasemalta autotalliin, jossa hän surmasi nämä. Pjotr Sokolov
Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton tiedustelupalvelu yritti vangita Sokolovin, mutta hän pystyi pakenemaan Ruotsiin. Suomen solmittua välirauhan syyskuussa 1944, Sokolov muutti salaa pohjoisen kautta Ruotsiin, Sokolov oli yksi etsittyjen joukossa SMERŠ:n ja Ždanovin valvontakomission luetteloissa. Hän asettui Enköpingiin, jossa hän työskenteli paikallisessa urheiluseurassa. Hänen vaimonsa oli ruotsalainen Yutte Salin. Avioliitosta syntyi kaksi poikaa. Sokolov kuoli vuonna 1971 aivokasvaimeen. Hänet on haudattu paikalliselle Pyhän Olavin hautausmaalle, nimellä Paul Sahlin. Mihail Krug
Mihail Vladimirovitš Krug (, oik. Vorobjov, , 7. huhtikuuta 1962 Tver (Kalinin), Neuvostoliitto – 1. heinäkuuta 2002 Tver) oli venäläinen laulaja ja lauluntekijä. Häntä usein kutsuttiin venäläisen chansoninkuninkaaksi, ja kappale ”Vladimirski tsentral” on yksi genren suosituimmista. Hän kuoli väkivaltaisesti kotonaan Tverissä 2002. Venäjä
Vladimir Iljitš Lenin kuoli vuonna 1924. Valtataistelun jälkeen Neuvostoliiton johtoon nousi georgialaissyntyinen Josif Stalin. Hän luopui Leninin aloittamasta maltillisemmasta talouspolitiikasta ja kehitti suunnitelmataloutta lujaotteisesti onnistuen teollistamaan maan verrattain lyhyessä ajassa. Osana talousreformeja oli myös maatalouden kollektivisointi. Neuvostoliiton bruttokansantuote nousi huimasti Stalinin aikana ja tuotannon painopiste siirtyi selkeästi raskaaseen teollisuuteen. Neuvostoliitosta tuli teollinen suurvalta. Stalin myös käynnisti laajamittaiset poliittiset vainot, joiden uhreiksi joutui miljoonia kansalaisia. Vladimir Stogov
Vladimir Stepanovitš Stogov (, 5. joulukuuta 1930 Moskova, Venäjän SNT, Neuvostoliitto – 17. toukokuuta 2005 Moskova, Venäjä) oli Neuvostoliittoa edustanut venäläinen painonnostaja ja olympiamitalisti. Aleksandr Kerenski
Kerenski palasi Yhdysvaltoihin, jossa hän asettui asumaan New Yorkiin mutta työskenteli Hoover-instituutissa Stanfordin yliopistossa Kaliforniassa opettamassa Venäjän historiaa. Aleksandr Kerenski kuoli New Yorkissa vuonna 1970, 89-vuotiaana ja viimeisenä merkittävänä Venäjän vallankumouksen johtohahmona. Yhdysvaltain ortodoksikirkko kieltäytyi siunaamasta Kerenskiä hautaan, koska piti tätä osasyyllisenä bolševismin voittoon Venäjällä. Myös Serbian patriarkaatti kieltäytyi hautaamasta Kerenskiä. Tämän vuoksi Kerenskin ruumis lennätettiin Lontooseen ja haudattiin Putney Valen tunnustuksettomalle hautausmaalle. Fjodor Sergejev
Artjom kuoli uutta pikajunamallia ("aerovagon") kokeiltaessa tapahtuneessa onnettomuudessa. Hänet on haudattu Moskovan Punaiselle torille. Neuvostoaikana hänen mukaansa nimettiin kaupunkeja, katuja ja muita kohteita. Mihail Aleksejev
Helmikuun vallankumouksen jälkeen 1917 Aleksejev yritti säilyttää monarkian Venäjällä ja johti sekä poliittisia järjestöjä että sotatoimia valkoisten vastavallankumouksellisten puolella. Hän kuoli sydänkohtaukseen syyskuussa 1918, ja hänen ruumiinsa haudattiin aluksi Venäjälle, josta suku siirrätti ruumiin Serbiaan Belgradiin. Aleksandr Solženitsyn
Aleksandr Isajevitš Solženitsyn (; 11. joulukuuta 1918 Kislovodsk – 3. elokuuta 2008 Moskova) oli venäläinen kirjailija ja historioitsija. Erityisesti hänet tunnetaan Neuvostoliiton ojennustyöleirijärjestelmästä kertovista teoksistaan, joihin kuuluvat muiden muassa "Ivan Denisovitšin päivä" (1962), "Syöpäosasto" (1968), "Ensimmäinen piiri" ja "Vankileirien saaristo" (1973–1976). Hänen kuollessaan maailmassa oli myyty yli 30 miljoonaa hänen kirjoittamaansa kirjaa. Niitä oli käännetty noin 40 eri kielelle. Solženitsynille myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1970. Sojuz 1
Vladimir Komarov oli ensimmäinen neuvostoliittolainen kosmonautti, joka osallistui toisen kerran avaruuslennolle. Hän sai surmansa laskeutuessaan maanpinnalle. Hän oli ensimmäinen lennon aikana surmansa saanut avaruuslentäjä. Syynä Komarovin kuolemaan oli sotkeutunut laskuvarjo, joka ei avautunut kunnolla eikä siten kyennyt hidastamaan riittävästi aluksen vauhtia. Taustalla oli ollut insinöörien valtava kiire saada aluksen ensilento tehtyä Neuvostoliiton 50-vuotisjuhliin mennessä. Aluksessa oli laskuvarjovian lisäksi paljon muitakin ongelmia. Aluksen suojakilpeä vahvistettiin ja siten päävarjo piti tehdä isommaksi. Sen säilytystilaa ei kuitenkaan suurennettu ja päävarjo piti puunuijien avulla sulloa sinne. Siksi se ei avautunut laskeutumisvaiheessa laukaisuvarjon vetämänä. Komarov avasi tällöin manuaalisesti varavarjon, jonka narut sekoittuivat kohtalokkain seurauksin laukaisuvarjoon. Neuvostoliiton avaruusohjelmassa oli tapana, ettei huonoja uutisia kerrota selväkielellä viranomaisten kesken, vaan käytettiin salakieltä: "Kosmonautti voi erinomaisesti" tarkoitti että lasku oli onnistunut; "Kosmonautti voi hyvin" tarkoitti hänen kuolleen. Komarovin maahaniskusta ilmoitettiin sanomalla että "Kosmonautti voi huonosti" mikä aiheutti hämminkiä lennonohjauksessa, koska sen merkitystä ei ymmärretty. Alus törmäsi maahan nopeudella noin 40 m/s (140 km/h) Vladimir Solovjov
Kolme keskustelua Vladimir Kirillovitš Romanov
Suuriruhtinas Vladimir haudattiin suurin juhlallisuuksin Pietari-Paavalin linnoitukseen Pietariin. Samassa linnoituksessa lepäävät nykyään kaikki Venäjän hallitsijat aina Aleksanteri Nevskistä Nikolai II:een. Vladimir Kirillovitšin kuoleman jälkeen hänen tyttärensä Maria Vladimirovna Romanova julistautui tuli Romanov-suvun johtajaksi ja Venäjän kruununtavoittelijaksi; perimysjärjestyksestä on myös muita tulkintoja. Tsaari Paavali I:n vuonna 1797 säätämän kruununperimysjärjestyksen mukaan Venäjän keisarikunnan kruunu periytyisi vain mieslinjaa pitkin eli naiset eivät olisi oikeutettuja perimykseen. Tämän lain oletetaan juontuvan tsaari Paavalin äärimmäisen vaikeasta suhteesta äitiinsä Katariina Suureen. Juho Kusti Paasikivi
Vaalin jälkeen Paasikivi aikoi keskittyä muistelmiensa kirjoittamiseen, mutta politiikka ei vieläkään jäänyt kokonaan sivuun, sillä Urho Kekkonen oli jo heti valituksi tultuaan pyytänyt saada kääntyä edeltäjänsä puoleen varsinkin ulko- ja turvallisuuspoliittisissa ongelmissa. Kekkonen kävi Paasikiven luona ainakin huhtikuussa 1956, jolloin Paasikivi arvioi Neuvostoliitossa käynnistyneen destalinisaation vähentäneen suursodan vaaraa maailmassa. Paasikivi ärsyyntyi kevään 1956 aikana ilmestyneestä Yrjö Soinin teoksesta "Kuin Pietari hiilivalkealla", joka antoi hänen mielestään yksinkertaistetun ja väärän kuvan sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä; hän katsoi, että ”farssikirjailija” ei ollut pätevä henkilö käsittelemään vakavia asioita. Viimeisen kerran Paasikivi esiintyi julkisuudessa elokuun lopulla 1956 Neuvostoliiton presidentin Kliment Vorošilovin vieraillessa Suomessa. Silloisen puolustusministerin Emil Skogin mukaan Paasikivi oli Presidentinlinnassa järjestetyillä juhlapäivällisillä jo selvästi sivuroolissa Vorošilovin ja Kekkosen keskustellessa pääasiassa keskenään. Marraskuun lopussa Paasikivi joutui sairaalaan sydämen vajaatoiminnan ja siitä johtuneen väsymyksen vuoksi. Aamupäivällä 14. joulukuuta 1956 hän sai sydänkohtauksen, joka johti lääkärien ponnisteluista huolimatta kuolemaan. Paasikivi siunattiin valtiollisin kunnianosoituksin Helsingin tuomiokirkossa 23. joulukuuta 1956 ja haudattiin Hietaniemen hautausmaalle. Viktor Vladimirov
Jäätyään eläkkeelle Vladimirov ryhtyi valmistelemaan myös kriittistä tutkielmaa Suomen ja Neuvostoliiton suhteista vuosina 1938–1948, mutta vielä 1980-luvulla sensuuri esti sellaisen julkaisemisen Neuvostoliitossa. Vasta Neuvostoliiton hajottua hänen työnsä pääsi vauhtiin. Kolmiosaiseksi suunnitellusta teoksesta ehti kuitenkin valmistua vain ensimmäinen osa, sillä Vladimirov menehtyi vatsasyöpään helmikuussa 1995. Kyseisen teoksen julkaisi Suomessa Otava nimellä "Kohti talvisotaa". H. P. Blavatsky
Venäläinen kirjailija Vsevolod Solovjov tutustui Blavatskyyn Pariisissa vuonna 1884, ja hänestä tuli nopeasti teosofian suosija. Hän oli aikeissa ryhtyä edistämään teosofiaa Venäjällä ja kertoi SPR:lle Blavatskyn mestarin, Moryan ilmestyneen hänelle. Hän kirjoitti tapauksesta venäläisessä tieteellisessä julkaisussa 1. heinäkuuta 1884: "”Olosuhteet joissa ilmiö tapahtui pienimmissä yksityiskohdissaan, itseni huolellisesti tarkastamana, eivät jätä minulle pienintäkään epäilystä sen aitoudesta.”" Solovjov pyörsi kuitenkin äkisti kantansa vuonna 1886. Joidenkin mukaan syynä oli joulukuussa 1885 ilmestynyt Hodgsonin raportti, jossa Blavatskya pidettiin huijarina. Solovjov perui myös aiemmat puheensa mestarin ilmestymisestä ja piti tapausta hallusinaationa. Sergei Prokofjev
Prokofjev kärsi tammikuussa 1945 sydäninfarktin, jonka seurauksena hän putosi portaista ja sai pysyviä vammoja pään alueelle. Hän menehtyi aivoverenvuotoon 5. maaliskuuta 1953. Prokofjev kuoli samana päivänä kuin Josif Stalin, jonka politiikka oli rajoittanut monien neuvostoliittolaisten säveltäjien ilmaisunvapautta ja jolta Prokofjev oli saanut useita Stalinin palkintoja. Vladimir Smirnov (suomenvenäläinen bolševikki)
Vladimir Martynovitš Smirnov (, suomessa ja ruotsissa myös muodossa Wladimir Smirnoff; 17. syyskuuta 1876 Pihkova, Venäjä – 1952 Ruotsi) oli venäläinen Helsingin yliopiston venäjän kielen lehtori, vallankumouksellinen ja myöhemmin neuvostodiplomaatti. Vladimir Puriškevitš
Puriškevitš osallistui Grigori Rasputinin murhaan ruhtinas Feliks Jusupovin ja Dmitri Pavlovitš Romanovin kanssa viimeisenä yrityksenä pelastaa tsaarinvalta. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän ajoi neuvostojen hajottamista ja lokakuun vallankumouksen jälkeen perusti Komitean isänmaan pelastamiseksi. Bolševikkien Tšeka kuulusteli häntä ja löysi hänen kirjeenvaihtonsa kenraali Aleksei Kaledinin kanssa, mutta vapautti hänet. Vapauttamisensa jälkeen Puriškevitš liittyi välittömästi Anton Denikinin joukkoihin Etelä-Venäjällä, jossa hän toimitti monarkistista Blagovest-lehteä. Puriškevitšin ilmoitettiin kuolleen lavantautiin Novorossijskissa. Vladimir Vetrov
Vladimir Ippolitovitŝ Vetrov () (10. lokakuuta 1932 – 23. tammikuuta 1985) oli neuvostoliittolainen sähköinsinööri, eversti ja vakooja, joka toimi Kylmän sodan aikana KGB:n sisällä kaksoisvakoojana koodinimellä Farewell. Eversti Vetrovin vuotamat asiakirjat vaikuttivat ratkaisevasti Neuvostoliiton romahtamiseen. Vladimir Kokovtsov
Kokovtsov seurasi Stolypinia ministerikonseljin puhemiehenä (pääministeri) Stolypinin murhan jälkeen. Hän toimi asemassa vuodesta 1911 eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1914 asti. Eläkkeelle jäätyään hän sai kreivin arvon. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Kokovtsov pakeni Suomeen ja asettui viimein Pariisiin. Hän oli keskushenkilö venäläisten emigranttien joukossa kuolemaansa asti. Viktor Matvijenko
Puolustajana pelannut Matvijenko saavutti Neuvostoliiton miesten maajoukkueessa olympiapronssia Montréalissa 1976 ja kuului EM-hopeaa Belgiassa 1972 saavuttaneeseen kokoonpanoon pelaamatta otteluakaan lopputurnauksessa. Kiovan Dynamon pelaajana hän voitti Neuvostoliiton mestaruuden vuosina 1971, 1974, 1975 ja 1977, Neuvostoliiton cup-mestaruden vuonna 1974, Cup-voittajien cupin mestaruuden vuonna 1975 ja UEFA Super Cupin mestaruuden vuonna 1975. Pelaajauransa jälkeen hän toimi valmentajana. Matvijenko kuoli 70-vuotiaana 29. marraskuuta 2018. Hänet haudattiin Kiovaan. Vladimir Arsenjev
Vladimir Klavdijevitš Arsenjev (; 10. syyskuuta 1872 Pietari – 4. syyskuuta 1930 Vladivostok) oli venäläisen, kultivoituneen aatelisperheen jäsen. Hän oli tutkimusmatkailija, kirjailija ja upseeri, ja hän teki useita matkoja Kaukoitään ja kirjoitti vuosina 1902–1907 tekemistään matkoista kirjoja. Hän oli upseerina sijoitettuna Vladivostokiin ja käytti vapaa-aikansa sen lähiympäristön tutkimiseen. Vladivostokissa on Arsenjev-museo ().
Arsenjev löysi matkoillaan paljon ennen tuntematonta siperialaista kasvistoa, vaikkakin matkojen päätarkoitus oli sotilaallinen maastotutkimus. Vladimirin alue
Vladimirin kaupunki on perustettu 990 jaa. Siitä tuli Luoteis-Venäjän ja Vladimir-Suzdalin valtion pääkaupunki 1157. Se oli johtava venäläisvaltio Kiovan romahduksen jälkeen. Mongolit valloittivat alueen 1238 ja polttivat koko kaupungin. Siitä huolimatta Vladimirissa on hyvin säilyneitä muinaisia katedraaleja, kirkkoja ja luostareita, jotka edustavat vanhaa perinnettä sekä kristillisine että pakanallisine kuvioineen. Yksi Euroopan tärkeimmistä arkeologisista löydöistä korkealta paleoliittiselta kaudelta, Sungirin asutus ihmishautoineen on Vladimirin alueella. Sungir on noin 20 000–28 000 vuotta vanhaa asutusta. Pjotr Lavrov
Lavrov oli aluksi sitä mieltä, että edistys tuli kriittisesti ajattelevien yksilöiden toiminnasta. Intellektuellien osuus oli valistaa ihmisiä, jotta he saavuttaisivat sosialismin moraalisen idea. Myöhemmin Lavrov kääntyi marxismiin ja varasi taloudelle suuremman osan poliittisessa muutoksessa. Lavrov oli tuottelias kirjoittaja. Hän toimitti "Narodnaja Voljan" lukuisia julkaisuja ja järjesti sosialistisia keskustelupiirejä Pariisissa ja muualla. Lavrov kuoli Pariisissa 1900. Leonid Solovjov
Leonid Solovjov syntyi venäläis-arabialaisten koulujen tarkastajan perheeseen. Myöhemmin perhe muutti Keski-Aasian Kokandiin. Solovjov työskenteli siellä muun muassa opettajana ja lehtimiehenä. Vuonna 1932 hän valmistui Neuvostoliiton elokuvainstituutin käsikirjoittajalinjalta. Sittemmin Solovjov työskenteli elokuvakäsikirjoittajana ja kirjailijana. Toisen maailmansodan aikana hän palveli Mustanmeren laivastossa kirjoittaen merimiesaiheisia kertomuksia. Sodan jälkeen hän oli jonkin aikaa vankilassa tai karkotettuna. Vladimir Solovjov
Solovjov vietti elämänsä loppupuolella kesiä Saimaan rannalla. Hän oli ihastunut suomalaiseen luontoon ja kirjoitti siitä niin aistillisia runoja, että Moskovan ja Pietarin juoruilijat epäilivät ”Saimaata” hänen salaiseksi rakastajattarekseen. Vladimir Oranovski
Vladimir Aloizijevitš Oranovski (ven. Владимир Алоизийевитш Орановски) (1866 – 11. syyskuuta 1917 Viipuri) oli venäläinen kenraali, joka toimi 42. armeijakunnan komentajana Venäjän keisarikunnan armeijassa ja Viipurin linnoituksen komendanttina. Hänet surmattiin ns. upseerien uimakoulun yhteydessä bolševikkien toimesta 11. syyskuuta 1917 osana samana vuonna tapahtuneita upseerisurmia. Boris Savinkov
Vuonna 1903 Savinkov pakeni Geneveen, jossa hän liittyi sosialistivallankumouksellisten taistelujärjestöön. Sen johtajan Jevno Azefin sijaisena hän toteutti muun muassa sisäministeri Vjatšeslav von Plehwen ja suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitšin murhat sekä osallistui kenraalikuvernööri Fjodor Dubasovin, sisäministeri Pjotr Durnovon, amiraali Grigori Tšuhninin, ministerineuvoston puheenjohtajan Pjotr Stolypinin sekä keisari Nikolai II:n murhayritysten valmisteluun. Vuodesta 1904 lähtien hän toimi myös sosialistivallankumouksellisen puolueen keskuskomitean jäsenenä. Vuonna 1906 Savinkov pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan Sevastopolissa, mutta hän onnistui pakenemaan Romanian kautta Ranskaan. Azefin paljastuttua ilmiantajaksi Savinkov johti sosialistivallankumouksellisten taistelujärjestöä aina sen lakkauttamiseen saakka vuonna 1911. Aleksandr Golovin
Golovin kuoli Detskoje Selossa 17. huhtikuuta 1930. Dmitri Pavlovitš Romanov
Vuoden 1917 vallankumouksen aikana bolševikit murhasivat Dmitri Pavlovitšin perheen jäsenet. Bolševikit lähettivät Dmitri Pavlovitšin Persian rintamalle sotimaan valkoisia vastaan, mutta tämä pakeni brittien avulla Teheranin kautta Bombayhin ja sieltä edelleen Lontooseen. Vuonna 1919 Dmitri Pavlovitš ja Feliks Jusupov tapasivat Lontoossa. Dmitri Pavlovitš avioitui vuonna 1927 amerikkalaisen Audrey Emeryn kanssa, joka otti nimekseen prinsessa Iljinski. Heille syntyi yksi poika, Paul Romanovsky-Ilyinsky (Павел Дмитриевич Романов-Ильинский), josta tuli myöhemmin Floridassa sijaitsevan Palm Beachin kuvernööri. Dmitri Pavlovitš ja Audrey Emery erosivat vuonna 1939. Dmitri Pavlovitš Romanov kuoli tuberkuloosiin Davosissa vuonna 1941. Vladimir Vysotski
Vysotski kuoli 42-vuotiaana sydänkohtaukseen, jota olivat edesauttaneet vuosia jatkunut raju alkoholin ja morfiinin käyttö. German Titov
Titov oli kotoisin Verhneje Žilinosta, Altailta ja kävi Stalingradin sotilasilmailukoulua. Valmistuttuaan taistelulentäjäksi hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen vuonna 1960 ja Vostok 2 -lennolle seuraavan vuoden elokuussa. Hänen radiokutsunsa oli Orjol (, "kotka"). Titov kiersi maapallon 17 kertaa ennen paluutaan. Titovin kärsiminen pahoinvoinnista lennolla viivästytti avaruusohjelmaa vuodella tiedemiesten tutkiessa oliko ihmisten mahdollista selvitä avaruudessa pidempiä aikoja.
Titov jäi eläkkeelle avaruusohjelmasta 1992. Vuonna 1995 hänet valittiin duumaan Venäjän federaation kommunistisen puolueen edustajana. Hän kuoli sydänkohtaukseen saunassaan 65-vuotiaana ja haudattiin Novodevitšin hautausmaalle. Vladimir Giljarovski
Vladimir Aleksejevitš Giljarovski (; 8. joulukuuta 1853 Vologdan kuvernementti – 1. lokakuuta 1935 Moskova) oli venäläinen sanomalehtimies ja kirjailija. Vladimir Voinovitš
Mihail Gorbatšov palautti Voinovitšille Neuvostoliiton kansalaisuuden vuonna 1990. Hänen pääteoksensa "Tšonkin" ilmestyi kotimaassaan vuonna 1988 herättäen valtavaa huomiota. Kirjailijan myöhempiä teoksia ovat omakohtainen KGB-kuvaus "Delo no 34840" (”Tapaus numero 34840”, 1994), omaelämäkerrallinen "Zamysel" (”Aie”, ensimmäinen julkaisu 1995), romaani "Monumentalnaja propaganda" (”Monumenttipropaganda”, 2000) ja Aleksandr Solženitsynille omistettu "Portret na fone mifa" (”Muotokuva myytin taustalla”, 2002). Vjatšeslav Platonov
Platonov kuoli 67-vuotiaana pitkällisen sairauden murtamana, vuonna 2005 joulukuussa. Heti kuoleman jälkeen päätettiin, että hänelle pystytetään muistopatsas Pietariin. Patsas sijoitettiin hänen haudalleen Nikolskojen hautausmaalle, Aleksanteri Nevskin luostarin läheisyyteen. Pavel Sudoplatov
Sudoplatov paljastaa elämäkerrassaan myös ruotsalaisen teollisuusmagnaatti Raoul Wallenbergin kohtalon. Tämä salamurhattiin Sudoplatovin käsityksen mukaan myrkkyruiskeella Ljubjankan erityisvankilassa, sekä ruumis ja asiakirjat olisi tämän jälkeen hävitetty. Salaisen myrkkylaboratorio X:n olemassaolo paljastetaan niin ikään. Laitos oli nimeltään "Toksikologian Laboratorio Nro 2" -ja se sijaitsi Moskovassa. Laitosta johti professori Grigori Moisejevitš Maironovski, jonka Sudoplatov oletti Wallenbergin likvidoineen. Wallenberg katosi toisen maailmansodan lopputiimellyksessä Unkarissa. Myös Maironovski pidätettiin sekä teloitettiin myöhemmin, raa'an pahoinpitelemisen jälkeen: NKVD:n omaksuman käytännön mukaisesti, jossa pääsääntöisesti kiusallisia todistajia ei eloon jätetä. Vladimir Dekanozov
Vladimir Georgievitš Dekanozov (Dekanozišvili) (kesäkuu 1898 – 23. joulukuuta 1953) oli neuvostoliittolainen diplomaatti ja poliitikko, joka johti maansa ulkomaantiedustelua 1930-luvun lopulla. Syntyperältään hän oli georgialainen. Kesällä 1940 Dekanozov toimi keskeisesti Liettuan liittämisessä Neuvostoliittoon. Tämän jälkeen hän siirtyi maansa suurlähettilääksi Berliiniin, missä virassa hän oli siihen saakka kunnes Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon. Marraskuussa 1940 hän osallistui ulkoministeri Vjatšeslav Molotovin ja Saksan johdon välisiin, tuloksettomiksi jääneisiin neuvotteluihin. Vuonna 1944 Dekanozov toimi Molotovin sijaisena Suomen ja Neuvostoliiton välisen aseleposopimuksen allekirjoittamistilaisuudessa. Lavrenti Berijan läheisenä työtoverina tunnettu Dekanozov nimitettiin myöhemmin Georgian neuvostotasavallan sisäministeriksi. Hänet erotettiin vuonna 1953 Stalinin kuoltua ja Berijan kukistuttua, tuomittiin kuolemaan "rikoksista Neuvostoliiton valtiota vastaan" ja teloitettiin saman vuoden lopulla. Vladimir Borovikovski
Huhtikuun 6. päivä (vanhaa lukua) vuonna 1825 Borovikovski kuoli yllättäen sydänkohtaukseen ja hänet haudattiin Aleksanteri Nevskin luostarin Lasaruksen hautausmaalle Pietariin. Ludvig Nobel
Ludvig Nobelin kuoltua Branobelin johtoon tuli hänen poikansa Emanuel Nobel (1859–1932). Ludvig Nobel on haudattu Smolenskin luterilaiselle hautausmaalle Pietariin. Emanuel Nobel joutui pakenemaan Venäjältä kesällä 1918 Venäjän lokakuun vallankumouksen jälkeen ja bolsevikit takavarikoivat Nobelin perheen Venäjällä olleet omistukset. Ivan Serov
Ivan Aleksandrovitš Serov (, 13. elokuuta 1905–1. heinäkuuta 1990) oli neuvostoliittolainen kenraali, joka toimi KGB:n päällikkönä vuosina 1954–1958 ja GRU:n päällikkönä vuosina 1958–1963. Sitä ennen hän oli NKVD:n johtavia komissaareja Lavrenti Berijan alaisuudessa, ja vaikutti merkittävästi Neuvostoliiton poliittisiin tapahtumiin Josif Stalinin kuoleman jälkeen. Hän myös järjesteli salaisen poliisin organisaatioita Itä-Euroopan maihin, ja vaikutti merkittävästi rautaesiripun syntyyn. Sergei Kovaljov
Kovaljov on kritisoinut avoimesti Boris Jeltsinin ja Vladimir Putinin hallintojen autoritaarisia taipumuksia. Kovaljov erosi 1996 presidentin ihmisoikeuskomission johdosta julkaistuaan Jeltsinille suunnatun avoimen kirjeen, jossa hän kritisoi presidenttiä demokratian periaatteiden pettämisestä. 2002 hän organisoi julkisen tutkintakomitean, joka pyrki selvittämään Moskovan kerrostaloräjäytykset 1999 (ns. Kovaljovin komissio). Komission työt jäivät kesken, koska sen jäsen Sergei Jušenkov murhattiin, toinen jäsen Juri Štšekotšihin kuoli äkillisesti (väitteiden mukaan tallium-myrkytykseen) ja sen oikeudellinen neuvonantaja ja tutkija Mihail Trepaškin pidätettiin. Pjotr Voikov
Voikov toimi 1919 keskusosuuskunta Tsentrosojuzin ja vuosina 1921–1924 valtion omistaman Severoles-yhtymän varapuheenjohtajana. Hänet nimitettiin elokuussa 1924 Neuvostoliiton lähettilääksi Varsovaan. Valkoinen emigrantti Boris Koverda ampui hänet rautatieasemalla Varsovassa kesäkuussa 1927. Murhaa pidettiin kostona Voikovin osallisuudesta tsaariperheen surmaamiseen, mutta se heikensi myös Neuvostoliiton ja Puolan suhteita. Voikov haudattiin Kremlin muuriin Moskovassa. Koverda sai Puolassa elinkautisen vankeustuomion, mutta hänet armahdettiin 1937. Pavel Miljukov
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Miljukov pakeni Etelä-Venäjälle, missä hän toimi valkoisten joukkojen poliittisena neuvonantajana Venäjän sisällissodan aikana. Hän siirtyi sieltä Ranskaan. Maanpaossa Miljukov joutui monien attentaattien kohteeksi. Miljukov kuoli Aix-les-Bains'ssa vuonna 1943. Vladimir Ljahov
Ljahov oli Neuovostoliiton ilmavoimissa lentäjänä ja hänen sotilasarvonsa oli eversti. Hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen 5. toukokuuta 1967. Hän oli kolmen avaruuslennon päällikkö: Sojuz 32, Sojuz T-9 ja Sojuz TM-6. Hän vietti 333 päivää avaruudessa. Hän siirtyi eläkkeelle 7. syyskuuta 1994. Hän oli naimisissa ja perheeseen kuului kaksi lasta. Aleksandr Solovjov
Aleksandr Konstantinovitš Solovjov (, 30. elokuuta 1846 Luga – 9. kesäkuuta 1879 Pietari) oli venäläinen vallankumouksellinen narodnikki, joka yritti murhata keisari Aleksanteri II:n. Oleg Popov
Popov kuoli 86-vuotiaana kiertueella Etelä-Venäjän Rostov-na-Donussa 2. marraskuuta 2016. Vladimir Bagirov
Bagirov kuoli vuonna 2000 pelatessaan Suomessa shakkiturnauksessa.
__notoc__ Vladimir Kuts
Vladimir Kuts kuoli vuonna 1975 Moskovassa sydänkohtaukseen 48 vuoden ikäisenä. Nikolai Rukavišnikov
Rukavišnikov opiskeli Bauman-instituutissa Moskovassa josta valmistuttuaan insinööriksi hän pääsi Sergei Koroljovin suunnittelutoimistoon. Hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen vuonna 1967. Hän lensi Sojuz 10, Sojuz 16 ja Sojuz 33 -avaruusaluksilla. Näihin kuului kaksi lentoa, jolloin telekointi Saljut-avaruusasemiin epäonnistui. Hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1987 siirtyen Energija-yhtiöön. Hän kuoli sydänkohtaukseen. Vladimir Mainov
Vladimir Nikolajevitš Mainov (1845–1888) oli venäläinen kansatieteilijä. Hän teki 1870-luvun lopulla Venäjän Maantieteellisen seuran toimeksiannosta tutkimusretkiä itäisten suomensukuisten kansojen keskuuteen. Hänen mordovalaisia käsitteleviä tapaetnologisia tutkimuksiaan on myös suomennettu. Grigori Zinovjev
Zinovjev ei enää saanut takaisin aiempaa asemaansa. Hän toimi vuodesta 1928 vähäpätöisissä viroissa kulutus- ja elintarvikehallinnossa. Vuonna 1932 Stalin järjesti Zinovjevin ja Kamenevin uudelleen erotetuiksi puolueesta ja karkotetuiksi Siperiaan oikeisto-opposition tukijoina, mutta heidät armahdettiin vielä toukokuussa 1933 ja hyväksyttiin takaisin puolueeseen. Kun Sergei Kirov murhattiin joulukuussa 1934, Zinovjevin ja Kamenevin väitettiin olleen ”moraalisesti osallisia” tapahtuneeseen, joten heidät erotettiin jälleen puolueesta ja vangittiin. He tunnustivat syyllisyytensä saadakseen lievemmät tuomiot. Tammikuussa 1935 Zinovjev tuomittiin salaisessa oikeudenkäynnissä kymmenen vuoden vankeuteen ja Kamenev samassa yhteydessä viiden vuoden vankeuteen. Samassa yhteydessä yli 600 Zinovjevin entistä leningradilaista tukijaa karkotettiin Siperiaan.
Marraskuussa 1935 Zinovjevia, Kamenevia ja maanpaossa elänyttä Trotskia syytettiin julkisesti vakoilusta ulkovaltojen hyväksi. Kesäkuussa 1936 tuotiin esiin entistä jyrkempi väite ”trotskilais-zinovjevilaisen vastavallankumouksellisen blokin terroristisesta toiminnasta”. Zinovjeville ja Kameneville järjestettiin elokuussa 1936 uusi, julkinen oikeudenkäynti, joka tunnetaan ensimmäisenä niin sanotuista Moskovan oikeudenkäynneistä. Syytettyjä oli yhteensä 16, heistä viisi turvallisuuspalvelu NKVD:n agentteja, joiden valheelliset tunnustukset kävivät todistusaineistosta myös muita vastaan. Syytettyjen väitettiin muodostaneen salaisen terroristijärjestön, joka murhasi Kirovin ja suunnitteli Stalinin sekä muiden kommunistijohtajien murhia. Salaisessa tapaamisessa Stalin lupasi Zinovjeville ja Kameneville, että heidän sekä heidän perheidensä ja tovereidensa henki säästettäisiin, jos he tunnustaisivat oikeudessa. Zinovjev ja Kamenev tunnustivat tekaistut syytökset, mutta Stalin petti lupauksensa. Heidät tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin seuraavana aamuna. Vladimir Solovjov
Solovjovin isä oli tunnettu historioitsija ja Moskovan yliopiston professori Sergei Mihailovitš Solovjov. Vladimir Solovjov valmistui Moskovan yliopistosta vuonna 1873 ja pääsi seuraavana vuonna Pietarissa filosofian dosentiksi.
Ulkomaanmatkoillaan vuosina 1875-1876 ensin Lontoossa hän tutki kabbalaa, spiritismiä ja Swedenborgia. Tämän jälkeen hän matkusti Egyptiin, missä koki mystisen elämyksen. 1877 hän julkaisi keskeneräiseksi jääneen teoksen "kokonaisvaltaisen tiedon perusteista" (Filosofskije natsala tsel'nogo znajija). Vuonna 1878 Solovjov aloitti luentosarjan "jumal-ihmiskunnasta" ja seuraavien vuosien aikana kypsytteli oppiaan, jonka keskeisenä ideana oli ajatus "kaikkiykseydestä". Valeri Ivanov
Valeri Ivanov (5. marraskuuta 1969 – 29. huhtikuuta 2002) oli venäläisen Tolyattinskoe Obozrenie (Tolyatti Review) lehden päätoimittaja. Murhatun päätoimittajan lehti kirjoitti aktiivisesti Samaran alueella sijaitsevan Toljattin kaupungin rikollisuudesta. Vladimir Smirnov (suomenvenäläinen bolševikki)
Smirnov oli mukana bolševikkien toiminnassa. Hän oli Vladimir Leninin yhdysmies Suomessa, ja Lenin sekä kirjailija Maksim Gorki asuivat hänen luonaan käydessään Helsingissä 1905–1906. Keväällä 1907 Smirnov järjesti Venäjältä paenneelle Lev Trotskille asuinpaikan Helsingin Oulunkylässä sijainneesta Villa Havulinnasta, jossa myös Lenin ajoittain asui Suomessa ollessaan. Smirnov selviytyi yhtenä harvoista vanhoista bolševikeista 1930-luvun Stalinin puhdistuksista, ja hän kuoli 1952 Ruotsissa. Vladimir Tšelomei
Tšelomei kuoli Moskovassa vuonna 1984. Vjatšeslav Solovjov
Vjatšeslav Jevgenjevitš Solovjov (, s. 11. helmikuuta 1937) on Neuvostoliittoa edustanut jääpalloilija. Hän pelasi useimmiten pelintekijänä välihyökkääjän paikalla. Hän voitti 20 pelivuotensa (1956–1976) aikana Moskovan Dynamon joukkueessa 11 Neuvostoliiton-mestaruutta. Neuvostoliiton maajoukkueessa hän pelasi 53 maaottelua ja teki niissä kahdeksan maalia. Hän toimi vuodesta 1981 maajoukkueen päävalmentajana. Lokomotiv Jaroslavlin lento-onnettomuus
Jääkiekkoilija Aleksandr Galimovia ja lentoinsinööri Aleksandr Sizovia lukuun ottamatta kaikki kuolivat heti turmapaikalla. Galimov ja Sizov vietiin onnettomuuden jälkeen sairaalaan tehohoitoon. Galimov menehtyi saamiinsa vammoihin moskovalaisessa sairaalassa 12. syyskuuta 2011, viisi päivää onnettomuuden jälkeen. Lääkärit onnistuivat pelastamaan Sizovin hengen. Hän kotiutui sairaalahoidosta yli seitsemän viikkoa onnettomuuden jälkeen. Channel Onelle antamassaan haastattelussa Sizov kertoi aikovansa jatkaa työskentelyä ilmailun parissa mutta totesi samalla, että hän ei ehkä lennä enää ikinä. Severin Dobrovolski
Severin Tsezarevitš Dobrovolski (, myös "Dolivo-Dobrovolski"; 10. syyskuuta 1881 Pietari, Venäjän keisarikunta – 26. tammikuuta 1946 Neuvostoliitto) oli venäläinen valkoinen kenraali, joka asui Venäjän sisällissodan jälkeen poliittisena pakolaisena Suomessa. Hän osallistui useiden valkoisten emigranttijärjestöjen toimintaan ja julkaisi fasismia kannattaneita venäjänkielisiä lehtiä. Dobrovolski luovutettiin vuonna 1945 niin sanottujen Leinon vankien joukossa Neuvostoliittoon, missä hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin. Hän oli ainut Leinon vangeista, joka sai kuolemantuomion. Viktor Vladimirov
Neuvostoliitto kutsui Vladimirovin Helsingistä kotiin vuoden 1984 lopulla. Todellinen syy Vladimirovin lähdölle on jäänyt epäselväksi, mutta myöhemmin on otaksuttu, että Moskova katsoi hänen vain "näytelleen osansa loppuun" Helsingissä. Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä järjestetyllä läksiäisvastaanotolla Vladimirov ilmoitti Sorsan hallituksen paikalle saapuneille ministereille hoitavansa jatkossakin Suomen asioita Moskovasta käsin, mutta näin ei kuitenkaan tapahtunut. Kun suomalaiset yrittivät myöhemmin ottaa häneen yhteyttä, Moskovasta ilmoitettiin virallisesti ja lyhyesti, ettei Vladimirovilla ollut enää mitään tekemistä Suomen asioiden kanssa. Silloinen huomattava ulkopoliittinen taustavaikuttaja, Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtaja Max Jakobson on pitänyt Vladimirovin lähtöä merkkitapauksena niin sanotun suomettumisen ajan vähitellen päättyessä. Aleksandr Zinovjev
Aleksandr Aleksandrovitš Zinovjev (; 29. syyskuuta 1922 Pahtino - 10. toukokuuta 2006 Moskova) oli venäläinen loogikko, sosiologi, kirjailija ja satiirikko. Logiikan alalla tekemänsä työn lisäksi Zinovjev tunnetaan erityisesti vuoden 1976 esikoisromaanistaan "Zijajuštšije vysoty" (Зияющие высоты, "Ammottavat huiput"), joka julkaistiin lännessä. Hän oli yksi näkyvimpiä Neuvostoliiton toisinajattelijoita ja kirjoitti neuvostoyhteiskuntaa kritisoivan satiirin "Homo Sovieticus" vuonna 1986. Lavrenti Berija
Josif Stalin kuoli 5. maaliskuuta 1953 neljän päivän tajuttomuuden jälkeen. Hän oli syönyt päivällistä Berijan ja muiden neuvostojohtajien kanssa aamuviiteen saakka. Ulkoministeri Vjatšeslav Molotov väitti 1993 julkaistuissa muistelmissaan Berijan ylpeilleen Stalinin myrkyttämisellä, vaikka mitään tähän viittaavaa ei ole ilmennyt. Berijan kerrotaan kuitenkin estäneen lääkärinavun saamisen ”nukkuvalle” Stalinille. On mahdollista, että muutkin neuvostojohtajat pysyivät passiivisina ja antoivat Stalinin kuolla. Vladimir Solovjov
Fjodor Dostojevski oli Solovjovin hyvä ystävä. He tutustuivat jo vuonna 1873, ja heidän yhteydenpitonsa oli kiinteää aina kirjailijan kuolemaan asti. Dostojevski arvosti Solovjovia ja ikuisti tämän piirteitä Karamazovin veljeksissä niin Ivaniin kuin Aljoshaan. Lisäksi saman romaanin kuuluisa kertomus suurinkvisiittorista pohjautunee Solovjovin luentoihin jumal-ihmisyydestä, joita Dostojevski oli kuuntelemassa. Solovjov piti Dostojevskin haudalla muistopuheen, jossa totesi myös tämän tavoitelleen Jumalan valtakunnan perustamista maan päälle. Vladimir Jerofejev
Vladimir Jerofejev (1920 – 18. heinäkuuta 2011 Moskova, Venäjä) oli neuvostoliittolainen diplomaatti ja suurlähettiläs. Vladimir Jermolajev
Jermolajev kuoli vuonna 1944 keuhkotautiin. Hänen OKB:nsä johtoon tuli Pavel Suhoi. Vatslav Vorovski
Vatslav Vatslavovitš Vorovski (27. lokakuuta 1871 Moskova, Venäjän keisarikunta – 10. toukokuuta 1923 Lausanne, Sveitsi) oli venäläinen vallankumouksellinen bolševikki ja yksi Neuvosto-Venäjän ensimmäisistä diplomaateista. Hänet salamurhattiin vuonna 1923 Lausannen konferenssin yhteydessä. Vladimir Kirpitšnikov
Jatkosota päättyi Moskovan välirauhaan syyskuussa ja Sotavankileiri 1:n vangit pääsivät junavaunuissa Neuvostoliittoon lokakuun puolivälissä. Heti rajalla entiset vangit kuljetettiin puna-armeijan tarkastuspisteisiin kuulusteltaviksi, minkä jälkeen he joutuivat Smeršin karanteenileireille. Siellä kuulustelijat syyttivät Kirpitšnikovia maanpetoksesta. Täältä hänet siirrettiin Podolskin leirille, missä Kirpitšnikov vietti aikansa toukokuuhun 1945 asti. Lopulta hänet siirrettiin Moskovan Lefortovon vankilaan tuomittavaksi. Kirpitšnikovin juttu käsiteltiin 28. elokuuta 1950 Neuvostoliiton korkeimman oikeuden sotakollegion suljetussa oikeudenkäynnissä. Hänet tuomittiin teloitettavaksi ampumalla minkä lisäksi omaisuus määrättiin takavarikoitavaksi. Tuomio pantiin täytäntöön heti samana päivänä. Vladimir Lotarjov
Vladimir Aleksejevitš Lotarjov () (15. marraskuuta 1914 Šahty, Rostovin alue – 20. heinäkuuta 1994) oli neuvostoliittolainen lentokonemoottorisuunnittelija. Moskovan oikeudenkäynnit
Suurten puhdistusten välittömänä laukaisijana oli NKP:n Leningradin-puoluejohtajan Sergei Kirovin salamurha joulukuussa 1934. Kirovin ampunut Leonid Nikolajev oli Grigori Zinovjevin, Stalinin syrjäyttämän Kirovin edeltäjän, entinen kannattaja. Tähän vetoamalla Zinovjev ja hänen liittolaisensa Lev Kamenev oli jo tammikuussa 1935 tuomittu Stalinin vaatimuksesta salaisessa oikeudenkäynnissä kymmeneksi ja viideksi vuodeksi vankeuteen ”moraalisesta osallisuudesta” Kirovin murhaan. Tämä ei kuitenkaan riittänyt Stalinille. Marraskuussa 1935 Zinovjevia, Kamenevia ja Trotskia syytettiin julkisesti vakoilusta vieraiden valtojen hyväksi. Kesällä 1936 turvallisuuspoliisi NKVD esitti Stalinille todisteita, joiden mukaan maanpaossa elänyt Trotski olisi pitänyt yhteyttä Neuvostoliitossa olleisiin kannattajiinsa ja nämä olivat edelleen neuvotelleet Zinovjevin, Kamenevin ja Nikolai Buharinin tukijoiden kanssa. Tämän jälkeen Stalin päätti tuhota vanhat kilpailijansa lopullisesti, vaikka nämä olivat jo vuosia aiemmin menettäneet kaiken todellisen poliittisen vaikutusvaltansa. Konstantin Simonov
Simonovin myöhemmät proosateokset heijastelevat toisen maailmansodan virallisessa tulkinnassa tapahtuneita muutoksia. Romaani "Elävät ja kuolleet" ("Živyje i mjortvyje") kuvaa puna-armeijan vetäytymistä sodan ensimmäisten viikkojen aikana, "Sotilaiksi ei synnytä" ("Soldatami ne roždajutsja", 1964) Stalingradin taisteluja ja "Viimeinen kesä" ("Posledneje leto", 1971) Valko-Venäjän vapauttamista vuonna 1944. Yhdessä ne muodostavat "Elävät ja kuolleet" -nimisen trilogian. Hruštšovin ”suojasään” hengessä kirjoitetut ensimmäiset osat sisältävät epäonnistuneen sodanjohdon ja turvallisuuselinten arvostelua, kun taas viimeisessä osassa Stalin näyttäytyy jälleen viisaana sotapäällikkönä. Parhaana pidetään ensimmäistä osaa ja sen erikseen julkaistuja lukuja "Pantelejev" ja "Levašov". Teos sai Lenin-palkinnon vuonna 1974. Aleksandr Solovjov
Vuoden 1878 lopussa Solovjov saapui Pietariin, jossa hän ehdotti Zemlja i voljan jäsenille Aleksanteri II:n murhaamista. Huhtikuun 21. päivänä 1879 hän yritti omasta aloitteestaan murhata keisarin Palatsiaukiolla, ampui kolmesti ohi ja joutui pidätetyksi. Murhayrityksen jälkeen hän oli vangittuna Pietari-Paavalin linnoituksessa. Oikeudenkäynnissä Solovjov tuomittiin kuolemaan ja hänet hirtettiin Smolenskin kentällä. Vladimir Komarov
Komarov syntyi Moskovassa 16. maaliskuuta 1927. Hänet valittiin kosmonautiksi vuonna 1960 ensimmäisen kosmonauttiryhmän mukana. Oltuaan Pavel Popovitšin varalentäjä Vostok 4:ssä, hänen ensimmäinen avaruuslentonsa oli Voshod 1. Komarov kuoli toisen avaruuslentonsa, Sojuz 1:n, laskeutumisen epäonnistuessa kun aluksen nopeutta jarruttava päälaskuvarjo ei auennut. Nikolai Ježov
Ježov nimitettiin vielä vesikuljetusten kansankomissaariksi huhtikuussa 1938, mutta 22. elokuuta hänen varamiehensä Lavrenti Berija nimitettiin NKVD:n johtoon. Stalin ja Molotov arvostelivat NKVD:n toimintaa ja metodeja marraskuussa 1938 ja Ježov erosi omasta pyynnöstään 25. marraskuuta 1938. Ježov erotettiin 3. maaliskuuta 1939 myös viroistaan keskuskomiteassa. 10. huhtikuuta hänet pidätettiin syytettynä vakoilusta ja Stalinin murhan suunnittelemisesta. Ježov tuomittiin ja teloitettiin 4. helmikuuta 1940. Nikolai Ogarjov
Vuonna 1865 Ogarjov muutti Sveitsiin, jossa hän yritti luoda yhteyksiä nuoriin venäläisemigrantteihin. Hän osallistui Mihail Bakuninin ja Sergei Netšajevin propagandakampanjoihin ja piti 1870-luvulla yhteyttä vallankumouksellisten narodnikkien "Vperjod"-lehteen ja sen toimittajaan Pjotr Lavroviin. Viimeiset vuotensa Ogarjov vietti sairaana Lontoon Greenwichissä englantilaisen ystävättärensä luona. Vuonna 1966 hänen jäännöksensä siirrettiin Moskovaan Novodevitšin hautausmaalle. Kirill Vladimirovitš Romanov
Kirill Vladimirovitš Romanov julistautui vuonna 1924 Pariisissa Venäjän maanpaossa olevaksi keisariksi ja ryhtyi tavoittelemaan kruunua. Hän kuoli vuonna 1938 Ranskassa, kaksi vuotta puolisonsa jälkeen. Vjatšeslav Molotov
Vjatšeslav Mihailovitš Molotov (; 9. maaliskuuta 1890 – 8. marraskuuta 1986) oli neuvostoliittolainen poliitikko ja diplomaatti. Molotov oli Aleksandra Kollontain ja Josif Stalinin itsensä ohella ainoita bolševikkien johtohahmoja, jotka selvisivät hengissä 1930-luvun suurista puhdistuksista. Georgi Markov (toisinajattelija)
Markovin jalkaa särki tapauksen jälkeen. Kun hän palasi työpaikalleen BBC:hen, hän huomasi punaisen näppylän kohdassa, johon sateenvarjon kärki oli osunut. Hän kertoi tapauksen työtovereilleen. Sinä iltana hän sai kovan kuumeen ja hänet kiidätettiin sairaalaan, jossa hän kuoli kolme päivää myöhemmin. Tapausta kutsutaan sateenvarjomurhaksi. Georgi Markov (toisinajattelija)
Kymmenen päivää Markovin murhan jälkeen eräs toinen bulgarialainen toisinajattelija, kirjailija Vladimir Kostov, sai samanlaisen piston Pariisin metrossa. Lääkärit löysivät samanlaisen kuulan Kostovin reidestä. Kostov selvisi, sillä hänellä oli villahousut jalassa ja todennäköisesti kaikki myrkky ei levinnyt ruumiiseen. Kostov kertoi, että hän oli nähnyt miehen, joka kantoi pientä salkkua, ei sateenvarjoa. Joidenkin mukaan Markovia oli todella pistetty sateenvarjolla, mutta Markov ei sanonut esineen olleen sateenvarjo. Fjodor Šaljapin
Fjodor Šaljapin kuoli Pariisissa vuonna 1938 leukemiaan 65-vuotiaana. Hänen ruumiinsa tuotiin Moskovan Novodevitšin hautausmaalle vasta vuonna 1984. Valentin Serov
Serov, joka pääsi Pietarin taideakatemian täysjäseneksi vuonna 1903, jätti paikkansa vuonna 1905 protestina verisunnuntain tapahtumille. Serov oli peredvižnikkien eli kiertäviä taidenäyttelyitä järjestäneen Vaeltajat-taiteilijayhdistyksen jäsen. Hän kuoli sydänkouristukseen Moskovassa 46 vuoden ikäisenä. Vladimir Ljahov
Vladimir Afanasjevitš Ljahov (, 20. heinäkuuta 1941 Antratsyt, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto – 20. huhtikuuta 2018) oli neuvostoliittolainen kosmonautti. Mihail Suslov
Suslov kuoli aivoverenvuotoon 25. tammikuuta 1982. Hänet haudattiin valtiollisin kunniamenoin Stalinin viereen Kremlin muuriin. Vladimir Odojevski
Vladimir Odojevski syntyi vanhaan ruhtinassukuun, joka sammui hänen kuollessaan. Hän opiskeli Moskovan yliopiston sisäoppilaitoksessa ja toimi sen jälkeen journalistina. Vuonna 1826 Odojevski muutti Pietariin, jossa hän työskenteli Yleisen kirjaston varajohtajana ja Rumjantsevin museon johtajana. Vuodesta 1861 lähtien hän oli senaattorina Moskovassa. Hän osallistui aktiivisesti aikansa yhteiskunnalliseen elämään, hyväntekeväisyyteen ja kansanvalistustyöhön. Pietarissa Odojevski tunnettiin hänen 1830–1840-luvuilla pitämästään kirjallisuussalongista, jonka kävijöitä olivat muun muassa Mihail Lermontov, Nikolai Gogol ja Aleksandr Puškin. Vitali Sevastjanov
Vitali Sevastjanov, (; 8. heinäkuuta 1935 Krasnouralsk, Sverdlovskin alue, Neuvostoliitto – 5. huhtikuuta 2010 Moskova, Venäjä) oli venäläinen poliitikko ja neuvostoliittolainen kosmonautti, joka lensi Sojuz 9 ja Sojuz 18 -avaruusaluksilla ja työskenteli Saljut-avaruusasemalla. Vladimir Suhomlinov
Vladimir Aleksandrovitš Suhomlinov (16. elokuuta 1848 Telnig (nyk. Telšiai, Liettua) – 2. helmikuuta 1926 Berliini, Saksa) oli venäläinen kenraali, joka toimi Venäjän keisarikunnan sotaministerinä vuosina 1909–1915. Hän joutui väistymään ensimmäisen maailmansodan ensimmäisen sotavuoden jälkeen Venäjän armeijan kärsimien tappioiden ja materiaalipulan vuoksi. Sergei Solovjov
Sergei Solovjov (, s. 25. elokuuta 1944 Vienan Kemi, Karjalais-suomalainen sosialistinen neuvostotasavalta) on venäläinen elokuvaohjaaja, -tuottaja, -käsikirjoittaja ja näyttelijä. Hänen tuotannosta valtaosa on syntynyt Neuvostoliiton aikana. Hänen tunnetuimpia elokuvaohjauksiaan ovat "Sata lapsuuden jälkeistä päivää" (1975, parhaan ohjauksen Hopeinen karhu Berliinin elokuvajuhlilla), "Valkoisen yön sävelmät" (1977), "Villikyyhky" (1986) sekä perestroikan vuosina tehty, Neuvostoliiton underground-rockmusiikkia julkisuuteen tuonut "Assa" (1987) ja sen kaksi jatko-osaa (1989 ja 2008). Aleksandr Solovjov
Aleksandr Solovjov syntyi virkamiehen perheeseen. Vuosina 1865–1866 hän opiskeli Pietarin yliopistossa, mutta joutui varattomana keskeyttämään opintonsa. Vuonna 1867 hän suoritti opettajan tutkinnon ja työskenteli sen jälkeen opettajana Toropetsin kihlakuntakoulussa. Vuonna 1876 hän liittyi Zemlja i volja -järjestöön. Vuosina 1877–1878 hän levitti vallankumouksellista propagandaa Volgan alueen talonpoikaiston keskuuteen.