Mikä taalainmaanhevonen on?
Taalainmaanhevonen
Taalainmaanhevonen () on puusta veistetty, useimmiten punaiseksi maalattu hevonen, jonka pintaan on maalattu koristekuvioita. Hevonen on alun perin lähtöisin Ruotsin Taalainmaalta, Moran kunnasta. Pienimmät hevoset ovat kooltaan muutaman senttimetrin. Maailman suurin taalainmaanhevonen on 13 metriä korkea ja se sijaitsee Avestassa Ruotsissa.
Maatiaiskissa
Maatiaiskissoja on niin lyhyt- kuin pitkäkarvaisiakin sen mukaan, millaisista kissoista maatiaiskanta on alun perin kehittynyt. Erikoinen väritys tai pitkä turkki ei välttämättä olekaan todiste rotukissaesivanhemmista, vaan populaation pienuus (korkea sukuaisuusaste tai kasvattajan suosimat ominaisuudet) on mahdollistanut resessiivisten ominaisuuksien yleistymisen. Yleisesti ottaen maatiaiskissat ovat ulkonäöltään ja usein myös käytökseltään niin maalle kuin kaupunkiinkin sopivia peruskissoja. Pehmeäluonteinen kissarotu tai sekarotuinen on hyvin sopiva kotikissaksi. Maatiaiskissalle ei tule niin helposti perinnöllisiä tauteja, koska niitä ei jalosteta juuri lainkaan verrattuna rotukissoihin. Maatiaiskissoilla esiintyy kuitenkin hallitsemattoman lisääntymisen vuoksi perinnöllisiä sairauksia ja epämuodostumia kuten liikavarpaisuus, kippurahäntäisyys ja häntämutka. Rokottamattomilla maatiaiskissoilla myös kissarutto on yleistä. Maastoratsastus
Asiakastoimintana maastoretkiä järjestävien suomalaistallien tavallisin hevosrotu on islanninhevonen, jonka varmajalkaisuus, mukavat liikkeet ja pieni koko tekevät siitä hyvän maastohevosen monenlaisille, myös kokemattomille ratsastajille. Myös suomenhevonen on Suomessa suosittu maastoretkihevonen. Maastossa kuitenkin ratsastetaan hyvin monenrotuisilla ja -tyyppisillä hevosilla, ja rotua tai tyyppiä enemmän maastoratsastukseen soveltumiseen vaikuttavat hevosyksilön luonne, koulutus ja rakenteellinen kestävyys sekä maastoreittien vaativuus. Mannermainen bulldoggi
Mannermainen bulldoggi ("Continental Bulldog") on sveitsiläinen koirarotu. Se ei ole vielä FCI:n tunnustama, mutta sekä Sveitsin Kennelliitto "Schweizerische Kynologische Gesellschaft" (SKG) että suurin osa FCI:n yhteistyömaista on hyväksynyt sen virallisesti. Lisäksi SKG jätti vuoden 2011 alussa FCI:lle pyynnön sen kansainvälisestä rekisteröimisestä uudeksi sveitsiläiseksi roduksi, ja se saa jo mm. osallistua myös kansainvälisiin Sveitsissä järjestettyihin FCI-näyttelyihin. Brabantinhevonen
Brabantinhevonen tunnettiin keskiajalla flanderinhevosena ja se vaikutti tärkeiden brittiläisten kylmäverirotujen, shiren- ja clydesdalenhevosen ja suffolk punchin kehittymiseen. 1800-luvun loppuun asti rodussa oli kolme tyyppiä: Mehaignen kolossaalinen, Dendren suuri ja Nivelles'n harmaa hevonen. 1900-luvun alussa tyypit olivat kuitenkin muuttuneet samanlaisiksi. Rodun kantakirja perustettiin Belgiassa vuonna 1855. Ennen koneellistumista rotua vietiin kaikkialle Eurooppaan ja Amerikkaan. Toisen maailmansodan jälkeen rotu on käynyt harvalukuiseksi, joskin sitä kasvatetaan yhä lihantuotantoon. Suomenhevonen
Nykyisin yli 90 prosenttia suomenhevosista on rautiaita. Liinaharja, pään ja jalkojen merkit ovat yleisiä. Perusvärien (rautias, ruunikko, musta) lisäksi rodun geenipoolissa ovat myös kimo, voikkovärit, päistärikkö, rabicano ja hopeavärit. Selkeä sabinokuvio (ei kuitenkaan SB1-tyypin) on melko yleinen, joskin se esiintyy yleensä pienimerkkisenä 1900-luvun valikoivan värijalostuksen johdosta. Rodun lähihistoriassa tunnetaan yksi valkoinen yksilö; se rekisteröitiin rautiaankirjavaksi, ja sitä pidettiin ”sabinovalkoisena”. Yksittäisissä geenitesteissä on varmistettu rodussa esiintyvän myös "SW1"-geeniä, joka tuottaa splashed white -kuvion.
Vuonna 2007 pieni vähemmistö suomenhevosista oli muunvärisiä kuin rautiaita: 6 prosenttia oli ruunikkoja ja 1,2 prosenttia mustia. Päistärikköjä, voikkoja, ruunivoikkoja ja hopeanvärisiä oli muutamia. Värijalostuksen ansiosta ei-rautiaiden suomenhevosten määrä on kasvussa, ja vuonna 2009 mustia ja kimoja suomenhevosia oli jo muutamia kymmeniä. Kultainennoutaja
Kultainennoutaja on työkoira ja sitä käytetään laajalti muun muassa opaskoirina sekä tullin huumekoirana. Se on myös monipuolinen metsästyskoira muiden noutajarotujen tavoin. Lisäksi kultainennoutaja on palveluskoirarotu ja soveltuu myös palveluskoiralajeihin, vaikkakin näissä nykyisin harvemmin törmää kultaisiinnoutajiin. Eestinlammaskoira
Eestinlammaskoira ("eesti talukoer") on virolainen koirarotu. Rotu on kuolemassa sukupuuttoon. Tennesseenajokoira
Tennesseenajokoira ("Treeing Tennessee Brindle") on amerikkalainen koirarotu, joka luokitellaan cur-rotuihin. Se ei ole FCI:n tunnustama, mutta American Kennel Club on hyväksynyt sen. Irlannintyöhevonen
Irlannintyöhevonen () on irlantilainen hevosrotu. Se luokitellaan joskus kevyeksi lämminveriseksi, joskus kevyttyyppiseksi kylmäveriseksi. Se onyksivärinen, usein kimo, ja säkäkorkeudeltaan 152-173 cm. Musta romanianvuoristokoira
Musta romanianvuoristokoira ("Ciobanesc romanesc corb") eli sananmukaisesti "korppipaimenkoira" on romanialainen koirarotu, joka on Romanian Kennelliiton ("Asociația Chinologicǎ Românǎ") hyväksymä. Islanninhevonen
Islanninhevosten erikoispiirteisiin lukeutuvat ylimääräiset, ratsastajalle mukavat askellajit "töltti" ja "passi". Islanninhevosilla on tölttiin ja mahdollisesti myös passiin yleensä vahvat luontaiset taipumukset, ja ne liikkuvat näissä askellajeissa varsasta saakka myös vapaana ollessaan, joskin askellajeja pystytään koulutuksella ja ratsastuksella sekä parantamaan että heikentämään. Islanti
Islannissa on kehittynyt oma hevosrotu, islanninhevonen. Hevosella on ollut koko historiansa ajan suuri merkitys saaren asukkaille. Islanninhevonen on ollut ihmisille hyödyllinen jo satoja vuosia. Hevoset kuuluvat tärkeänä osana islantilaiseen maisemaan ja maaseudulla ne laiduntavat vapaasti suurina laumoina. Islantiin ei saa tuoda hevosia ulkomailta, sillä islantilaiset haluavat säilyttää rodun puhtaana, mutta niitä saa viedä pois – islanninhevosia onkin viety laajalti ympäri maailmaa. Laumanvartija
Lisäksi keskiaasiankoirasta on Lähi-idässä ja sitä ympäröivillä alueilla lukuisia eri paikallismuunnoksia, joita paikalliset pitävät omana kansallisena rotunaan, kuten afganistaninpaimenkoira, armenialainen gampr, turkmenistanilainen alabai, kazakstanilainen tobet ja uzbekistanilainen torkuz. Kaukasiankoiran sukulaisina pidetään vastaavasti georgianvuoristokoiraa ja pohjoiskaukasianpaimenkoiraa. Samaten tiibetinmastiffista on Kiinassa, Intiassa, Bhutanissa, Mongoliassa ja Nepalissa erillisiä muunnoksia jotka ovat eläneet jo pitkään toisistaan eristyksissä, mutta joiden yhdennäköisyys kantarotuunsa on silti huomattava. Kenties tunnetuin muunnos on tiibetiläinen "kyi apso", joka on käytännössä karkeakarvainen tiibetinmastiffi. Kultainennoutaja
Kultainennoutaja on hyvin suosittu keskisuuri koirarotu. Rotu on lähtöisin Isosta-Britanniasta. Vaikka sillä ei olekaan mitään tekemistä Yhdysvaltojen kanssa, oli se Delawaren virallinen osavaltiokoira vuoden ajan vuodesta 2016 vuoteen 2017. Jyllanninhevonen
Jyllanninhevonen polveutunee osittain esihistoriallisista metsähevosista, joita vietiin Tanskasta Englantiin. Vanha jyllantilainen hevonen oli 1100-luvulle mennessä kehitetty kestäväksi ja vähemmällä ruoalla pärjääväksi sotahevoseksi. Nykyiseen muotoonsa rotu kehittyi 1800-luvulla, jolloin rotuun risteytettiin englantilaisia hevosrotuja, etenkin suffolk punchia, mutta myös muita rotuja kuten kevyitä ajotyyppisiä rotuja clevelandinruunikkoa ja yorkshirenvaunuhevosta. Taiwaninkoira
Taiwaninkoira ("Taiwan Dog"), joka tunnetaan myös nimillä "taiwan native dog", "formosanvuoristokoira" eli "formosan" ja "tugou" on taiwanilainen koirarotu. Lokainhevonen
Lokainhevonen on pienikokoinen, erittäin kestävä ja melko nopea hevonen. Rodun nuorten hevosten suorituskykyä testataan säännöllisesti Dušanben ja Taškentin laukkaradoilla. Suomenhevonen
Suomenhevonen on Suomen ulkopuolella verrattain tuntematon hevosrotu, eikä sen kansainvälistämiseksi ole ollut järjestelmällisiä pyrkimyksiä. Rodun englanninkielinen nimi ”Finnhorse” on ollut vakiintuneessa käytössä esimerkiksi tieteellisissä tutkimuksissa vasta 2000-luvulta alkaen. Suomen ulkopuolella on kuitenkin pieniä määriä suomenhevosia esimerkiksi Saksassa ja Ruotsissa. 1980-luvulla järjestetyn hevosalan vaihto-ohjelman myötä joitakin suomenhevosia myytiin Itävaltaan ja Saksaan vuosina 1985 ja 1987. Saksaan ostetuista yksilöiden pohjalta aloitettiin suomenhevoskasvatus Freund-siittolassa, joka on sittemmin kasvattanut liki sata suomenhevosta Saksaan ja Itävaltaan. Joitakin hevosia vietiin myös Hollantiin. Saksan suomenhevoskanta on nykyäänkin merkittävin Suomen ulkopuolella noin 150 yksilöllä. Quarterhevonen
Quarterhevonen (, myös QH tai AQH) on yhdysvaltalainen lämminverinen hevosrotu. Rotu polveutuu muiden muassa mustangista ja englannintäysiverisestä ja juontaa juurensa 1700–1800-luvuille. Quarterhevosta käytetään ratsuna (sekä lännenratsastukseen että eurooppalaistyyppiseen ratsastukseen), karjahevosena ja laukkahevosena. Maremmanhevonen
Maremmanhevonen on rakenteeltaan suhteellisen kevyt lämminverinen, jonka säkäkorkeus on 160–172 cm. Väriltään se on musta tai yleensä tummasävyinen ruunikko. Sen rakenne on tukeva: sillä on pitkänomainen ja hiukan kyömy pää, leveä kaula, korkea ja lihaksikas säkä, leveät ryntäät ja vahvat lautaset, ja sen jalat ovat kestävät ja hyvärakenteiset. Luonteeltaan nykyinen maremmanhevonen on varsin säyseä ja paljon esi-isiään helpompi, ja sen katsotaan sopivan niin aikuisten kuin lastenkin ratsuksi. Pohjoissuomenkarja
Pohjoissuomenkarja eli lapinlehmä (PSK) on suomalainen naudan alkuperäisrotu. Se on väriltään yleensä valkoinen. Rotu on uhanalainen: sen yksilöitä on arvioitu olevan jäljellä noin 350. FABAn nuorsonnilistassa mainittiin marraskuun 2006 puolivaiheilla liki 500 suomalaista nuorsonnia, joista vain 3 pohjoissuomenkarjaa. Pelson vankilan maatila Vaalassa on Suomen tunnetuimpia lapinkarjatiloja ja toimii rodun elävänä geenipankkina. Ensimmäiset eläimet tuotiin sinne helmikuussa 1985. Tilalla on noin 50 lapinlehmää. Ardennienhevonen
Ardennienhevonen eli ardenner on vanha työhevosrotu. Rotu on nimetty Ranskan ja Belgian Ardennien vuoristoalueen mukaan, jossa se kehittyi yli 1000 vuotta sitten. Islanninhevonen
Islanninhevoset ovat maastovarmuutensa ansiosta mainioita vaellusratsuja. Etenkin kotimaassaan Islannissa perinteiseen tapaan kasvaneet hevoset ovat tottuneet liikkumaan ympäri vuoden vaihtelevassa ja hankalassa maastossa ja ovat erityisen varmajalkaisia. Hollannintyöhevonen
Hollannintyöhevonen on luotettava, vakaa puurtaja, joka jaksaa työskennellä pitkiä aikoja. Sitä käytetään maatöissä ja nykyisin valjakkoajossa. Se on luonteeltaan erittäin hillitty, luotettava, rauhallinen ja työintoinen. Lokainhevonen
Lokainhevonen on lämminverinen pienhevosrotu, joka on peräisin Tadžikistanista. Kansalliskoira
Kansalliskoira on tietyn valtion tai osa-alueen kansalliseksi symboliksi valittu koirarotu. Alabai
Alabai on turkmenistanilainen koirarotu. Sitä pidetään kotimaassaan kansallisaarteena.
Nimi "alabai" tarkoittaa lähinnä koiraa, kuten Kazakhstanissa on tobet, joka tarkoittaa myös lähinnä koiraa. Riippuen alueesta, keskiaasianpaimenkoirasta käytetään erilaisia nimityksiä. Afganistanissa sage koochee rama, Uzbekistanissa torkuz tai Iranissa sage mazandarani ovat nimityksiä koirasta, joka tunnetaan meillä täällä suomessa keskiaasianpaimenkoirana. Islanninhevonen
Töltti on nelitahtinen, tasainen askellaji, jossa hevosen jalat liikkuvat samassa järjestyksessä kuin käynnissä. Töltissä hevonen kulkee koottuna ja pää korkealla ja astuu takajaloillaan hyvin alleen. Tempo voi vaihdella kävelyvauhdista aina laukan nopeuteen saakka. Töltti on ratsastajalle ja hevoselle erittäin tasaista ja mukavaa menoa. Württemberginhevonen
Württemberginhevonen (tunnetaan myös nimillä baden-württemberger ja württemberg) on saksalainen puoliverihevosrotu. Sitä käytetään lähinnä ratsastukseen, ja sen jalostuksessa tärkeänä tavoitteena on hyvä soveltuvuus kouluratsastukseen ja esteratsastukseen. Liivinmaanlintukoira
Liivinmaanlintukoira () eli "liivinmaanseisoja" ("Livländischer Vorsteher") on virolainen koirarotu. Sen paikallinen jalostus alkoi 18.-19. vuosisadalla ja pointterin arvellaan olleen sen tärkein kantarotu. Se on kookas, virtaviivainen ja tyypiltään melko yhtenäinen. Suomen Kennelliitto
FCI-rotujen lisäksi Suomen kennelliitto on tunnustanut seuraavat FCI:ssä vielä hyväksymättömät rodut: itäeuroopanpaimenkoira, pieni amerikanpaimenkoira, tsekinpaimenkoira, amerikankarvatonterrieri, amerikankääpiöterrieri, amerikanrottaterrieri, andalusianrottakoira, biewerterrieri, tenterfieldinterrieri, amerikaneskimokoira, hälleforsinkoira, jakutianlaika, tanskanpystykorva, valkoinen ruotsinhirvikoira, eestinajokoira, englantilais-venäläinen ajokoira, gotlanninajokoira, plottinajokoira, sininen pesukarhukoira, venäjänajokoira, walkerinpesukarhukoira, saint-usugenspanieli, venäjänbolonka ja prahanrottakoira. Nämä rodut saavat täten osallistua Suomessa järjestettyihin virallisiin kansallisiin näyttelyihin, mutta eivät ole oikeutettuja kilpailemaan kansainvälisissä näyttelyissä CACIB:sta. Mittelspitz
Alkuperäiseltä käyttötarkoitukseltaan mittelspitz on niin sanotuista suopystykorvista polveutuva vahtikoira, ja vielä 1800-luvun lopulla niitä saattoi nähdä hyvin yleisesti kaikkialla Saksassa tekemässä työtä, esimerkiksi ajurien vaunuvahteina. Maatiaiskoiran maine kävi kuitenkin mittelspitzin kohtaloksi, eikä sitä hyväksytty ensimmäisellä anomuksella roduksi. Rotu virallistui vasta vuonna 1969, jolloin se hyväksyttiin saksanpystykorvien viralliseen eri kokoisten muunnosten rotukirjoon. Pienemmät rodut pomeranian ja kleinspitz ja isompi keeshond olivat vuosien mittaan saavuttaneet laajempaa suosiota, mittelspitz sen sijaan harvinaistunut. Pikaisen elvytyksen jälkeen se on alkanut saavuttaa suurempaa suosiota. Suomalainen maatiaiskana
Suomalainen maatiaiskana on suomalainen kanarotu, joka on ollut Suomen uhanalaisimpia kotieläinrotuja. Nykyään se on saatu elvytettyä melkein kokonaan takaisin ja se onkin tuttu näky kotitarvekanaloissa. Oldenburginhevonen
Oldenburginhevonen on atleettinen, melko kookas hevonen, jolla on kaikki ominaisuudet mitä nykypäivän urheiluhevonen vain voi tarvita. Se menestyy kaikissa ratsastuksen olympialajeissa, erityisesti kouluratsastuksessa kansainvälisillä tasolla saakka ja soveltuu näyttävien liikkeidensä ansiosta hyvin myös vaunuhevoseksi. Westfaleninhevonen
Westfaleninhevonen on atleettinen rotu, joka soveltuu moniin hevosurheilulajeihin. Parhaiten se tunnetaan kuitenkin este- ja kouluratsastusareenoilta sekä vaunuhevosena. Friisiläinen (hevosrotu)
Friisiläinen on Friisinmaalta, Alankomaista kotoisin oleva hevosrotu. Se on yksi vanhimmista eurooppalaisista hevosroduista. Se kehitettiin keskiajalla ritareiden ratsuksi, mutta sitä on myöhemmin käytetty vetojuhtana. Nykyään se on ajo- ja ratsuhevonen. Friisiläishevosessa on sekä lämmin- että kylmäverisiä piirteitä, mutta se luetaan yleensä lämminveriseksi hevosroduksi. Suomenhevonen
Kouluratsastuksessa suomenhevonen haastaa puoliveriset urheiluhevoset kansalliselle tasolle asti. Alemmilla tasoilla rodulla on etulyöntiasema, koska se pystyy helposti suorittamaan vaadittavat liikkeet ja sen tasaiset liikkeet helpottavat ratsastajan osuutta. Vuonna 2010 suomenhevonen saavutti mitalisijan kansainvälisessä vammaiskouluratsastuskilpailussa. Huipputason kouluratsastuksessa suomenhevosen haittana ovat verrattain pystyjen lapojen rajoittamat vaatimattomat liikkeet. Muutama suomenhevonen on silti pystynyt ansaitsemaan ylläpitonsa kouluratsastuskilpailuvoitoillaan, mikä korkeiden osallistumismaksujen ja vaatimattomien palkintosummien maassa on suoranainen saavutus. Useimmat suomenhevoskouluratsut kilpailevat kansallisella helppo A -tasolla. Jotkut yksilöt ovat kilpailleet vaativaa A:ta vastaavalla "Prix de St. George" -tasolla. Suomenhevonen
Suomenhevonen on hevosrotu, jolla on sekä ratsu- että työhevosominaisuuksia ja vaikutusta. Se on ainoa täysin Suomessa kehitetty hevosrotu, jota kutsutaan englanniksi joskus nimityksellä "Finnish Universal" (suomalainen yleishevonen), sillä sen katsotaan sopivan liki kaikkiin hevosen käyttötarkoituksiin Suomessa: maatalous- ja metsätöihin, raviurheiluun, ratsastukseen ja vikellykseen. Suomenhevonen valittiin vuonna 2007 Suomen viralliseksi kansallishevosroduksi. Islanninhevonen
Islanninhevoset ovat tavallisesti terveitä ja pitkäikäisiä: 30-vuotias islanninhevonen ei ole harvinaisuus, ja jotkin yksilöt saattavat hyvässä hoidossa elää huomattavasti vanhemmiksikin. Suomeen tuoduilla yksilöillä esiintyy kuitenkin yleisesti kesäihottumaa, koska eläimet eivät kotimaassaan ole tottuneet tämän ilmastoalueen hyönteisiin. Myös Suomessa syntyneillä yksilöillä tavataan kesäihottumaa. Islanninhevosten koulutus aloitetaan myöhemmin kuin useimmilla muilla hevosroduilla, 4–5 vuoden iässä, koska ne muiden maatiaisrotujen tapaan kasvavat ja kehittyvät hitaammin kuin pitkälle jalostetut rodut. Islanninhevosta pidetään täysikasvuisena vasta 7–8-vuotiaana. Boulognenhevonen
Boulognenhevonen eli boulonnais on ranskalainen kylmäverinen hevosrotu. Suomenhevonen
Erään teorian mukaan pohjoiseurooppalaista kantaa oleva hevostyyppi tuli lännestä viikinkien mukana läntiseen Suomeen viikinkiajalla, noin 800–1050 jaa. Toisen pääteorian mukaan hevosen toivat etelästä ja kaakosta saapuneet ihmiset, joilla olisi ollut mukanaan mongolialaista alkuperää olleita, Uralin ja Volgan alueilla pidemmälle kehittyneitä hevosia. Kummatkin teoriat saattavat pitää paikkansa, sillä Suomessa säilyivät pitkän aikaa selvästi eroavat itäinen ja läntinen hevostyyppi. Suomalais-virolainen suomen- ja eestinhevosten geeniperimää selvittänyt tutkimusryhmä tiedotti 2014 tutkimustuloksenaan, että suomenhevosen lähimmät geneettiset sukulaiset ovat eestinhevonen, Arkangelin alueelta kotoisin oleva mezeninhevonen, siperialainen jakutianhevonen sekä mongolianhevonen. Aasianvilliaasi
Aasianvilliaasi ("Equus hemionus") on Aasiassa elävä hevoseläin, jonka tieteellisestä luokittelusta on ollut monenlaisia näkemyksiä. Esimerkiksi kulaani ja onageri on toisinaan luokiteltu erillisiksi lajeiksi. Nykyisin yleensä katsotaan, että kaikki Aasiassa tavattavat villiaasit paitsi kiangi ("Equus kiang") ovat aasianvilliaasin alalajeja. Näitä aasialaisia villiaaseja on aikaisemmin sanottu "puoliaaseiksi", koska ne muistuttavat hevosen ja afrikanvilliaasin välimuotoa. Flanderinhevonen
Flanderinhevonen oli kotoisin Alankomaista, mutta nyt sen rotu on kuollut sukupuuttoon. Sitä käytettiin veto-ja vaunuhevosena. Flanderinhevonen on vaikuttanut mm. brabantinhevoseen, clydesdalenhevoseen, shirehevoseen, belgiantyöhevoseen ja suffolginhevoseen. Mezeninhevonen
Mezen on ennen kaikkea vetohevonen; se periytyy pohjoisesta metsähevosesta ja samaa sukua kuin esimerkiksi eestinhevonen ja žemaitukas. Sitä on pidetty yli 200 vuoden ajan parhaiten oloihin sopivana rotuna Venäjän pohjoisissa osissa, jossa on yhä paikoin paras ja ainoa keino päästä paikasta toiseen. Maataloustyön lisäksi mezeninhevoset ovat vetäneet erityisesti kalakuormia Akangelista Moskovan ja Pietarin seuduille. Avesta (taajama)
Avestan kunta on säilyttänyt vanhan Koppardalenin osia sekä asuinrakennusmiljöötä, joka toimii turistikohteena. Nähtävyyksinä on myös muita historiallisia kohteita ja mm. rahamuseo. Avestassa on myös maailman suurin taalainmaanhevonen, joka on 13 metriä korkea ja 67 tonnin painoinen. Tarpaani
Tarpaani eli arotarpaani ("Equus caballus ferus", synonyymi "Equus ferus ferus") on sukupuuttoon kuollut euraasialainen villihevosen alalaji. Viimeiset tämän alalajin yksilöt kuolivat Ukrainassa 1800-luvun lopulla. Puoliverinen (hevonen)
Puoliverirotuja on Euroopassa lukuisia, tunnetuimpina ehkä saksalaiset rodut kuten hannoverinhevonen ja trakehner. Puoliveriset ovat kuitenkin nykyään tyypiltään varsin yhtenäisiä, ja eri puoliverirotuja risteytetään melko vapaasti keskenään hyvien ratsuhevosten aikaansaamiseksi. Puoliverisiä risteytetään hyvin usein myös täysiveristen kanssa. Kun puoliverihevosen rotunimike nykyään useimmiten määräytyy sen perusteella, millä alueella tai missä maassa hevonen on kasvatettu, kannattaa nykyisiä puoliverirotuja ajatella lähinnä tietyn alueen tai maan puoliverikantana. Saksassa ja Italiassa, joissa puoliverirotuja on vanhastaan useita, pyritään nykyään yhdistämään eri rotujen parhaat puolet yhteen kansalliseen puoliverirotuun. Pohjanhevonen
Pohjanhevonen on vanha norjalainen hevosrotu. Rotua on käytetty ajohevosena, ratsuna ja työhevosena. Rodusta käytetään myös nimitystä pohjoisnorjanponi. Se on yleensä rautias. Hevonen
Hevosrotuja ja -tyyppejä on nykyään jalostuksen myötä satoja, ja erilaisia käyttötarkoituksia on paljon. Todennäköisesti vanhin saman­kaltaisena säilynyt hevosrotu on arabianhevonen, jota tiedetään jalostetun vähintään viidentuhannen vuoden ajan. Lämminveriravureita käytetään raviurheiluun, lämminverisiä ratsurotuja eli täysiverisiä ja puoliverisiä hevosia lähinnä ratsastuksen eri lajeissa ja valjakkoajossa, ja raskastekoisia kylmäverirotuja työhevosina. Yleisroduksi katsottu suomenhevonen on erittäin monipuolinen: yksi ja sama hevonen voi elämänsä aikana kilpailla niin raveissa kuin ratsastuksen eri lajeissakin ja lisäksi tehdä pelto- tai metsätöitä. Joitakin hevosrotuja kasvatetaan nykyään lähinnä ihmisen silmäniloksi näyttelyeläiminä sekä lemmikkeinä. Suomenhevonen
Rotumääritelmän mukaan suomenhevonen on monipuolinen ja -käyttöinen, keskikokoinen ja tukevarakenteinen hevonen. Ihanteellinen suomenhevonen on monipuolinen, helposti käsiteltävä hevonen, jossa yhdistyvät voima, ketteryys, nopeus ja kestävyys. Suomenhevonen on eloisa, luotettava, valpas ja helppo käsitellä. Rotumääritelmän mukaan luonteessa on tavoiteltavaa ”rehellisyys”; yhteistyöhalukkuus, tottelevaisuus ja into työskennellä. Suomenhevonen on kestävä, terveydeltään hyvä ja yleensä pitkäikäinen. Rotumääritelmän mukaan suomenhevosen pää on kuiva ja profiililtaan suora, ei pitkä tai kupera; korvat ovat sopivan etäällä toisistaan ja lyhyet. Kaulan tulisi olla hyvänmuotoinen, ei joutsenkaulamainen. Rungon tulisi olla pitkänpuoleinen, mutta pyöreämuotoinen ja sopusuhtainen. Lanteen ei tulisi olla tasainen tai hännän kiinnittyä liian ylös. Suomenhevoset ovat lihaksikkaita, ja niillä on hyvä luusto, vankat kuivat jalat sekä vahvat kaviot. Jonangi
Jonangi tuo mieleen bullterrierin, mutta toisin kuin tämä ei ole tanakka eikä vanttera. Se on tyypillinen alkukantainen paariakoira, ja sillä on monta piirrettä jotka ovat yhteisiä kyseiselle rotutyypille kaikkialla maailmassa. Ehkäpä eniten jonangia muistuttava rotu on basenji - ei länsimaissa tavattu näyttelyihin jalostettu tyyppi, vaan alkuperäinen afrikkalainen kyläkoira. Suomenhevonen
Ruotsalainen professori Eric Åkerblom esitti aikanaan, että suomalaisen hevosen kantamuoto olisi levinnyt jokilaaksoja myöten Norjan Tromssaan, ja että se olisi Yykeänvuonon alueelta peräisin olevan pohjanhevosen kantamuoto. Suomenpienhevosta onkin käytetty parantamaan 1960-luvulla sisäsiitokseen ajautunutta norjalaista pohjanhevosta ja laajentamaan sen geenipoolia. Suomenpuoliverinen
Suomalainen puoliverinen (myös FWB eli ) on Suomessa jalostettava puoliverinen ratsuhevosrotu. FWB:ksi voidaan rekisteröidä Suomessa syntynyt ratsuhevonen, jonka emä on kantakirjattu, kantakirjauskelpoinen, esikantakirjattu tai esikantakirjauskelpoinen ja isä Suomen Hippos ry:n lämminverisen ratsuhevosen jalostukseen hyväksymä. Torinhevonen
Vuonna 1856 aloitettiin Torin Siittolassa (Tori Hobusekasvandus) eestinhevosen pohjalta ratsu- ja työhevoseksi sopivan hevosen jalostus, minkä tuloksena syntyi torinhevonen. Tärkeimmäksi oriksi voi pitää norfolk-roadster-oria Hetman, jonka käyttö muutti rodun ulkonäöltään yhtenäisemmäksi, kestävämmäksi ja työominaisuuksiltaan paremmaksi. Torinhevosen kantakirja on perustettu 1921. 1930-luvulla otettiin käyttöön viisi postier-bretonioria (Loots, Uhke, Virk, Tugev, Sammur) tavoitteena muuttaa markkinavoimien vaatimuksesta hevoset massiivisemmiksi huonontamatta voimakkaita askellajeja sekä yhtenäistää ulkonäköä. Sukusiitoksen välttämiseksi päätettiin 1970-luvulla käyttää hallitusti vanhantyyppisiä hannoverinhevosia, jotka muistuttivat tyypiltään senaikaista torinhevosta. Islanninhevonen
Islanninhevoset kasvattavat talveksi paksun, vettä, lunta, savea, mutaa ja pakkasta läpäisemättömän talvikarvan. Siksi ne eivät yleensä tarvitse loimitusta kovimmillakaan pakkasilla. Islanninhevosilla on myös pitkät, tuuheat jouhet. Värivaihtelua on paljon: eräitä kirjavuusgeenejä (sabino ja frame overo) sekä tiikerinkirjavuutta lukuun ottamatta rodussa esiintyy lähes kaikkia tunnettuja värigeenejä. Kaikki värit hyväksytään, ja perus- ja erikoisvärejä ja niiden eri sävyjä ja yhdistelmiä on kymmenittäin. Koska islanninhevosia on kotimaassaan varsinkin historiallisesti pidetty paljon laiduntamassa vapaana yhteislaumoissa, monenkirjavat värit ovat auttaneet omistajaa löytämään laumasta nopeasti oman hevosensa. Niinpä monenlaiset, usein näyttävät värit ovatkin islanninhevosten omistajille yhä suorastaan ylpeyden aihe. Vuonohevonen
Vuonohevosten säkäkorkeus on lähteestä riippuen noin 130–150 cm. Rotu luokitellaan kokonsa vuoksi toisinaan poniksi, mutta se on mittasuhteiltaan hevosmainen. Suomenhevosen tavoin vuonohevonen luetaan yleisroduksi. Väriltään vuonohevoset ovat aina hallakoita, yleensä tunnusomaisia ruunihallakoita joiden karva on vaaleankellertävä ja jouhet mustavalkoiset. Vuonohevosen rotumääritelmässä hyväksytään viisi eri hallakon sävyä: ylivoimaisesti yleisin ”pelkkä” hallakko eli ruunihallakko, harmaahallakko eli hiirakko, punahallakko eli rautiaanhallakko, keltahallakko eli voikonhallakko sekä valkohallakko eli ruunivoikonhallakko. Voikonhiirakoilla vuonohevosilla ei ole omaa värinimeä, mutta ne hyväksyttäneen yleensä hiirakoina. Pohjoisruotsinhevonen
Pohjoisruotsinhevonen on ruotsalainen hevosrotu. Se kehitettiin Ruotsissa vanhoista skandinaavisista työhevosista, jotka polveutuivat alkukantaisesta metsähevosesta. Nykyään pohjoisruotsinhevonen on suosittu sekä ratsuna että ajohevosena ja sitä käytetään edelleen myös työhevosena maa- ja metsätaloudessa. Perinteisen raskasrakenteisen käyttöhevosen rinnalle on jalostettu myös kylmäverisiin ravureihin kuuluva kevyempi ravurityyppi. Holsteininhevonen
Holsteininhevonen on tyypiltään kevyt lämminverinen. Säkäkorkeudeltaan se on noin 160–170 cm ja väriltään yleensä yksivärinen: yleisin väri on ruunikko, mutta myös esimerkiksi mustia ja kimoja esiintyy. Holsteininhevosta käytetään lähinnä ratsuna ja vaunuhevosena. Holsteininhevoset ovat yleensä hyviä hyppääjiä ja niillä on hyvä laukka. Tunnettu ori "Landgraf I" symboloi uutta urheilukäyttöön jalostettua holsteininhevosta. Tilastohevonen
Tilastohevonen on vuoteen 2009 asti käytetty nimitys hevoselle, jota ei voitu Suomessa rekisteröidä puhdasrotuisena hevosena tai ponina. Tilastorekisteriin merkittiin suvultaan tuntemattomat tai rotumääritelmien vastaiset yksilöt. Lisäksi tilastorekisteriin merkittiin niiden rotujen edustajat, joilla ei ollut omaa kantakirjaa Suomessa (esimerkiksi friisiläiset). Ulkomailta tuotuja hevosia merkittiin tilastorekisteriin, jos niiden alkuperämaan asiakirjoja ja niihin merkittyjä polveutumistietoja ei voitu varmuudella todeta oikeaksi. Tällaisia tapauksia olivat usein Venäjältä tai Baltian maista tulevat hevoset. Jyllanninhevonen
Jyllanninhevonen eli juutinhevonen on raskas keskikokoinen tanskalainen työhevosrotu. Jyllanninhevonen sopii kaikkeen työajoon, mutta rotu on vähentynyt ja nykyisin niitä nähdään ainoastaan kaupunkien kaduilla vetämässä kärryjä. Maremmanhevonen
Ratsuna maremmanhevonen on varmajalkainen, reipas ja kestävä. Se on nykyisin hyvä suoritushevonen, joka menestyy erityisesti esteratsastuksessa. Sitä kasvatetaan urheilu- ja harrasteratsuna, mutta kasvattajat pyrkivät myös säilyttämään rodun perinteisen sitkeyden ja kestävyyden. Rotua kasvatetaan Maremman alueella edelleen puolivilleissä laumoissa, ja sitä myös käytetään yhä perinteiseen karjanpaimennukseen. Vanhasaksanpaimenkoira
Gelbbacke on yleisin Pohjois- ja Keski-Saksassa. Se on saanut nimen ”keltaposki” mustan karvapeitteensä kellertävän ruskeista merkeistä. Jotkut yksilöt muistuttavat pitkänomaista suomenlapinkoiraa. Tsekinpaimenkoiraa pidetään sen sukulaisrotuna. Muunnoksesta on kaksi erillistä variaatiota, itäinen "ostdeutscher gelbbacke" (black & tan itäsaksanpaimenkoira) ja eteläinen "süddeutscher gelbbacke" (black & tan eteläsaksanpaimenkoira). ”Vanhojen ja uhanalaisten kotieläinrotujen suojelujärjestö”, joka seuraa alkuperäisrotujen tilannetta, on listannut sen punaiselle listalle kategoriaan III eli uhanalainen. Suomenhevonen
Suomenhevoset ovat kilpailleet menestyksekkäästi myös valjakkoajossa. Suomenhevonen on Suomen käytetyin valjakkohevosrotu erityisesti alueellisella ja kansallisella tasolla. Heidi Sindan ajama tamma Jehun Viima kuului Suomen hopeaa saaneeseen yksivaljakkojoukkueeseen vuoden 2002 yksivaljakkoajon maailmanmestaruuksissa Ranskassa. Sindan mukaan rotu hyvätapaisena, keskittymiskykyisenä, työteliäänä, tottelevaisena ja kylmähermoisena soveltuu valjakkoajoon ihanteellisesti. Tsernomorinhevonen
Tsernomorinhevonen (myös chernomor) on sukupuuttoon kuollut Pohjois-Kaukasukselta Venäjältä kotoisin ollut lämminverinen hevosrotu. Rotu muistutti doninhevosta ja sitä käytettiin kasakkaratsuna. Sukupuuttoon kuolemisesta ei tiedetä tarkalleen, mutta on teorioita että tsernomorinhevosen elinalueet olisivat kadonneet. Miniatyyrihevonen
Miniatyyrihevonen on hevostyyppi, johon kuuluvat rodut ja kannat ovat erittäin pienikokoisia. Miniatyyrihevosrotuja on useita ja niitä on erityisesti Euroopassa ja Amerikoissa. Miniatyyrihevosiksi lasketaan yleensä alle 86–97 cm korkeat hevoset, mutta määritelmä vaihtelee rotujärjestöittäin. Vaikka miniatyyrihevoset ovat erittäin pienien ponien kokoisia, niiden rakenne voi olla rodusta riippuen myös hevosmainen. Monet hevostyyppiä jalostavat miniatyyrihevosjärjestöt laskevat eläimensä hevosiksi. Miniatyyrihevosroduissa esiintyy erittäin paljon erilaisia värejä ja kuvioita. Suomenhevonen
1800-luvun puolivälissä virolaiset kartanonomistajat pitivät eestinhevosta liian pienenä maatalouden tarpeisiin nähden ja tulivat siihen tulokseen, että hevoskanta hyötyisi risteyttämisestä. Suomenhevonen oli yksi tehtävään harkituista roduista. Torin valtionsiittola perustettiin uuden rodun keskuspaikaksi vuonna 1856, ja sinne tuotiin kymmenen suomalaista tammaa ja kolme oria. Näitä käytettiin pääosin risteyttämiseen, mutta niillä teetettiin myös joitakin puhdasrotuisia jälkeläisiä. Suomenhevosristeytysten jälkeläiset eivät kuitenkaan osoittautuneet odotetun tasoisiksi, ja suomalaishevosten käyttö Torissa lopetettiin asteittain. Nykytorinhevoseen on kuitenkin jäänyt merkittävää vaikutusta suomalais-arabialaisesta oriista Orro ja sen suositusta pojanpojanpojasta Harun 42 T. Italianratsuhevonen
Italianratsuhevonen on Italiasta kotoisin oleva hevosrotu. Trakehneninhevonen
Trakehneninhevonen (myös trakehner tai itäpreussinhevonen) on saksalainen puoliverinen hevosrotu, jonka juuret ovat Itä-Preussissa (alue kuuluu nykyisin Puolaan). Rotu on nimetty sitä 1732 kasvattamaan perustetun Trakehnenin siittolan mukaan. Tyypiltään trakehneninhevonen on lämminverinen ratsuhevonen. Se on yhtenäisempi ja kevytrakenteisempi kuin useimmat puoliverirodut, ja sitä on käytetty monen puoliverirodun (esimerkiksi hannoverinhevonen, oldenburginhevonen, hollanninpuoliverinen, tanskanpuoliverinen ja ruotsinpuoliverinen) jalostuksessa. Suomenhevonen
Maa- ja metsätyöt olivat suomenhevosen ensimmäisiä käyttötarkoituksia. Useimmista työhevosroduista poiketen suomenhevosesta ei koskaan jalostettu kovin suurta tai raskasta. Se oli maan ainoa hevosrotu, joten siltä vaadittiin monipuolisuutta: suomenhevosta käytettiin myös ratsuväen ensisijaisena ratsuna. Lisäksi Suomen ilmasto ja olosuhteet vaativat rodulta kestävyyttä ja karaistuneisuutta. Tuloksena suomenhevosesta kehittyi pieni mutta kestävä hevonen, joka pystyi vetämään raskaita kuormia vaikeassa maastossa ja jopa rintaan asti ulottuvassa kinoksessa. Kokoonsa nähden suomenhevonen on maailman voimakkaimpia työhevosrotuja: vetotyylinsä, työmoraalinsa ja luontaisten kykyjensä ansiosta rodun parhaat yksilöt voivat vetää jopa kaksi kertaa oman painonsa verran. Pohjoisruotsinhevonen
Kotimaisen maatiaishevosen pelastamiseksi perustettiin vuonna 1894 eläinlääketieteen professorin Wilhelm Hallanderin johdolla jalostusyhdistys "Södra Dalarnes Hästvänner". Yhdistyksen sisällä maatiaishevosta alettiin pian kutsua pohjoisruotsinhevoseksi ja vuonna 1900 uusi rotunimitys otettiin käyttöön myös virallisesti. Yhdistyksen tavoitteena oli luoda uusi, kotimainen hevosrotu käyttämällä rodunjalostuksessa maan pohjoisosien puhdasverisiä maatiaishevosia ja parantaa rodun ominaisuuksia risteyttämällä kotimaisia maatiaishevosia niille läheistä sukua olevien norjalaisten dölehevosten kanssa. Vuodesta 1890 alkaen vain risteyttäminen dölehevosten kanssa oli sallittua. Cavalierkingcharlesinspanieli
Cavalier kingcharlesinspanieli on miellyttämisenhaluisena rotuna sopiva harrastuskoira esimerkiksi tokoon, jossa se on saavuttanut kohtalaisia tuloksia. Tällä hetkellä tokossa pisimmälle pärjänneet cavalier kingcharlesinspanielit kisaavat toiseksi ylimmässä eli voittajaluokassa. Rotu sopii hyvin myös agilityyn, jossa kilpailevat ovat parhaimmillaan saavuttaneet Suomen agilityvalion arvon. FI AVA -tittelin saavuttaneita rodun edustajia on Suomessa kymmenkunta, pari on menestynyt jopa kansallisella tasolla erinomaisesti. Mongolianhevonen
Mongolianhevonen (, ”hevonen”) on Mongoliasta kotoisin oleva hevosrotu. Rodun on väitetty säilyneen pääosin ennallaan Tšingis-kaanin (k. 1227) ajoista asti. Perinteiseen tapaan paimentolaisina elävillä mongoleilla on yhä hallussaan yli kolme miljoonaa eläintä, mikä on enemmän kuin maan ihmispopulaatio. Pienestä koostaan huolimatta mongolianhevoset kuuluvat hevosiin, eivät poneihin. Itämainen hevonen
Itämaiset hevoset ovat vanhoja kuumaverihevosrotuja, joista tunnetuimpia ovat arabianhevonen ja berberihevonen, turkmeeninhevonen ja siitä kehitetty ahaltekhevonen. Itämaisten hevosten merkitys maailman hevosrotujen kehityksessä on todella merkittävä, esimerkiksi "englannintäysiverinen" kehitettiin 1600–1700-luvuilla etupäässä risteyttämällä eurooppalaisia tammoja itämaisiin oreihin. Doninhevonen
Entisaikoina doninhevosen tärkein käyttötarkoitus oli kasakkaratsuna. Rotu tunnettiin kestävyydestään, ja ne pystyivät kulkemaan pitkiä matkoja lyhyessä ajassa, ja senkin jälkeen niillä oli voimia taisteluun. Nykyisin doninhevosta käytetään ratsu- ja ajohevosena. Yleishevonen
Suomessa yleishevosrotuna tunnetaan erityisesti sekä ammattimaisessa raviurheilussa että monipuolisena harraste- ja opetusratsuna käytettävä, alun perin työhevosena jalostettu suomenhevonen. Toinen usein yleishevoseksi laskettava rotu on vuonohevonen. Suuressa osassa maailmaa yleishevostyyppiä ei käytetä rotujen luokittelussa, ja muualla yleishevosiksi katsutut rodut määritellään raskaiksi lämminverisiksi, kevyiksi kylmäverisiksi tai pienen koon perusteella poneiksi mahdollisesta hevosmaisesta rakenteesta riippumatta. Hevonen
Kun ikääntyvä tai sairas hevonen lopetetaan, se viedään eläinlääkärille lopetettavaksi tai teuraaksi.Lähinnä hevosurheilusäännösten vuoksi hevosen ikävuosi vaihtuu virallisesti 1. tammikuuta (eteläisellä pallonpuoliskolla 1. elokuuta).
Hevosen alkuperäinen väritys lienee ollut hallakko: esimerkiksi Lascaux’n luolan kymmeniä tuhansia vuosia vanhoissa maalauksissa esiintyvät hevoset ovat tunnistettavissa hallakoiksi. Nykyisinkin elävä viimeinen aidosti villi hevoslaji przewalskinhevonen on aina ruunihallakko, ja 1800-luvun lopussa sukupuuttoon kuollut tarpaani taas oli hiirakko eli mustapohjainen hallakko. Eri rotuja risteyttämällä kehitetty ”uusi tarpaani” on sekin miltei aina hiirakko. Tanskanpuoliverinen
Tanskanpuoliverinen () on tanskalainen hevosrotu. Kyseessä on lämminverinen (puoliverinen) rotu, joka on saanut alkunsa noin 1960-luvulla. Rotu on jalostettu pelkästään ratsukäyttöön. Kansalliskoira
Toisin kuin valtioilla, joidenkin osavaltioiden, prefektuurien tai muiden vastaavien paikallisalueiden kansalliskoirina on toisinaan myös vierasperäisiä rotuja. Tämä saattaa johtua osittain siitä, ettei kyseisillä alueilla ole omaa alkuperäisrotua ja jostain syystä tietty ulkomaalainen rotu koetaan sopivammaksi symboliksi kuin esimerkiksi saman maan muiden alueiden koirarodut. Vieraperäinen kansallisrotu on lisäksi toisinaan vaikuttanut alueen historiassa, kuten hallitsijoiden lemmikkinä tai mainittu alueeseen liittyvissä kulttuuriteoksissa. Latvianajokoira
Latvianajokoira ("Latvijas dzinējsuns") on latvialainen koirarotu. Sillä ei ole FCI:n virallista tunnustusta, mutta se on hyväksytty mm. Latviassa ("Latvijas Kinoloģiskā Federācija", LKF), Liettuassa ja Virossa. Se on väritykseltään identtinen liettuanajokoiran kanssa, mutta eroaa tästä huomattavasti pienemmän kokonsa ja matalampien raajojensa osalta. Eestinhevonen
Eestinhevonen ( tai "eesti tõugu hobune") on Virosta kotoisin oleva hevosrotu. Eestinhevonen on tyypiltään kylmäverinen maatiaisrotu, joka muistuttaa suomenhevosta. Eestinhevonen on viimeisiä säilyneitä rotuja, jotka polveutuvat suoraan pohjoisen tyypin hevosesta. Rotu on suhteellisen puhdas, sillä siihen ei ole risteytynyt paljoakaan muita rotuja. Matkamuisto
Esimerkiksi suosituimpia Ruotsista hankittavia matkamuistoja ovat taalainmaanhevoset. Hannoverinhevonen
Komea ulkomuoto ja laajat, ilmavat liikkeet ovat tehneet rodusta suositun etenkin kouluratsastuksessa. Myös esteratsuna hannoverinhevonen on suosittu. Hannoverinhevonen on myös hyvä jalostushevonen, joka on vaikuttanut muista saksalaisista roduista muiden muassa oldenburginhevosen, brandenburginhevosen, reininhevosen ja westfaleninhevosen syntyyn ja kehitykseen. Paitsi Saksassa, hannoverinhevosta on käytetty risteytysjalostukseen myös Pohjoismaissa ja Sveitsissä. Islantilainen maatiaiskana
Islantilainen maatiaiskana (Íslenska landnámshænan) on kanarotu. Se on luonteeltaan aktiivinen ja sopeutunut hyvin ankariin olosuhteisiin. Gelderlandinhevonen
Gelderlandinhevonen kehitettiin 1800-luvulla Alankomaiden Gelderlandin maakunnassa monikäyttöiseksi maatilan hevoseksi, joka soveluisi myös ratsastuskäyttöön. Jalostuksessa risteytettiin paikalliseen hevoskantaan andalusian- ja norfolkin-, napolin- ja normaninhevosta, ja myöhemmin myös arabian-, orlovin- ja holsteininhevosta sekä angloarabia ja furiosoa. 1800-luvun lopulla rotuun lisättiin englannintäysiveristä, hackneyhevosta ja oldenburginhevosta. Vaikutteiden moninaisuudesta huolimatta tyyppi vakiintui. Knabstrupinhevonen
Knabstrupinhevonen on tanskalainen hevosrotu. Knabstrupinhevonen on peräisin 1800-luvulta. Väriltään hevonen on tiikerinkirjava (erikokoisia ruskeita tai mustia täpliä yleensä valkoisella pohjalla). Kavioissa on myös usein tummia pystyjuovia. Knabstrupinhevosen säkäkorkeus on hevosilla vähintään 148 ja poneilla alle 148 senttimetriä. Knabstrupinhevosen erikoinen väritys sekä sen ystävällinen ja älykäs ilme tekevät siitä myös hyvin suositun sirkushevosen. Suomenhevonen
Työhevostyyppi on raskasrakenteisempi ja pidempirunkoinen kuin ravuri- ja ratsutyypit. Muihin työhevosrotuihin verrattuna suhteellisen pienikokoinen suomenhevonen on varsin voimakas ja voi vetää erittäin raskaita kuormia. Tämän mahdollistaa rodun hyvä vetotyyli, johon kuuluu voimakas irtiotto ja matala, tehokas muoto itse vedon aikana. Suomenhevosen työhevossuunta on painoonsa nähden vahvempi kuin monet suuremmat työhevosrodut. Keskimäärin hevoset kykenevät vetämään noin 80 % painostaan; suomenhevonen voi vetää jopa 110 %. Työhevoskilpailuissa parhaat suomenhevoset saavuttavat vieläkin parempia, jopa 200 % ylittäviä tuloksia. Mallet-hevonen
Joissain versioissa tarinasta Mallet-hevosen kuvataan olevan "vailla päätä ja häntää", mikä ei kuitenkaan estä sitä säntäämästä laukkaan ratsastajan noustua sen selkään. Saint-Benoist-sur-Merissä kerrotaan tarinaa hevosta, joka kansanperinteen mukaan ilmestyi aina uutena vuotena ritari Guillaneu selässään. Tämä tarina muistuttaa Mallet-hevosen tarinaa.
Jérémie Benoît'n indoeurooppalaista pakanauskoa käsittelevän tutkimuksen mukaan Mallet-hevosen kaltaisten pahansuopien psykopompos-hevosten taustalla saattaisi olla Odinin kahdeksanjalkainen ratsu Sleipnir tai jopa skandinaavisessa sekä suomalaisessa kansanperinteessä esiintyvä mara-piru. Benoît huomauttaa myös, että vaikka Arnold Van Gennepin aiempi tutkimus kiisti Mallet-hevosen ja uudenvuodenpäivän välisen yhteyden, Mallet-hevonen voidaan selvästi yhdistää taivaalla tapahtuvaan metsästysretkeen sekä talvipäivänseisaukseen, jotka kristinusko aikojen saatossa demonisoi.
Eräässä keskiaikaisia tarujen pikkuväkeä käsitelleessä tutkimuksessa on huomattu, että Mallet-hevonen saattaa olla muotoaan muuttanut maahinen. Maahisilla ja taruhevosilla on varsin läheinen yhteys, sillä niin sankarirunoissa kuin uudemmissakin kansantaruissa maahisten ja muun pikkuväen useimmin käyttämä eläinhahmo on hevonen. Eräässä toisessa vaihdokkaisiin keskittyvässä tutkimuksessa on huomattu sama asia: "veden äärellä maahisen ja hevosen siluetit sekoittuvat toisiinsa". Myös haltijoita tutkinut Pierre Dubois mainitsee haltijatietokirjassaan Mallet-hevosen yhtenä monesta "haltijahevosista", joista valtaosa hukuttaa lopuksi ratsastajansa. Hän myös sanoo niiden pohjautuvan "Pegasokseen sekä yksisarvisiin" ja väittää niiden villiintyneen, koska "ihmiset eivät oppineet kesyttämään niitä". Hallakkoväri
Vuonohevoset ovat kaikki hallakoita ja yleensä nimenomaan ruunihallakoita; niiden yleensä pystyyn leikatussa harjassa näkyvätkin selvästi tummat keskijouhet. Hallakkovärit ovat yleisiä myös muiden muassa islanninhevosilla, shetlanninponeilla sekä quarterhevosilla. Monissa roduissa, joiden yhteydessä usein puhutaan hallakoista (kuten connemaranponi ja gotlanninruss), hallakonvärisiksi rekisteröidyt eläimet ovat kuitenkin todellisuudessa voikkovärien edustajia, lähinnä ruunivoikkoja ja mustanvoikkoja. Hollanninpuoliverinen
Hollanninpuoliveristä käytetään ratsuna ja erityisesti urheiluhevosena. Monet maailman menestyksekkäimmistä koulu- ja estehevosista ovat hollantilaista syntyperää. Tunnettuja hollanninpuoliverisiä ovat muun muassa brittiläisen Charlotte Dujardin kouluratsu "Valegro", brittiläisen John Whitakerin esteratsu "Milton", kouluratsu ja jalostusori "Totilas" sekä jalostusori "Calypso". Belgianpaimenkoira
Belgianpaimenkoira (ransk. "Berger belge", hol. "Belgische herder") on belgialainen paimenkoirarotu, joka jakautuu neljään muunnokseen lähinnä karvapeitteen ja värin perusteella: groenendael (pitkäkarvainen musta), laekenois (karkeakarvainen), malinois (lyhytkarvainen) ja tervueren (pitkäkarvainen punaruskea, joskus myös hiekanharmaa). Hannoverinhevonen
Hannoverinhevonen sai alkunsa Hannoverissa 1700-luvulla ja polveutuu muiden muassa keskiajan raskaista sotaratsuista, holsteininhevosesta ja englannintäysiverisestä. Rodun ensimmäinen siittola perustettiin vuonna 1735, kun Englannin kuningas Yrjö II, Hannoverin vaaliruhtinas, perusti Cellen valtionsiittolan. 1700-luvun lopulla hannoverinhevosesta tuli suosittu vaunuhevonen. Vuonna 1844 haluttiin parantaa siitosoriiden tasoa ja annettiin valintasääntö, jonka mukaan vain tarkastuksessa hyviksi todetut oriit saivat jatkaa sukua. Tätä sääntöä noudatetaan vielä nykyisinkin: vuosittain järjestetään orikatselmus 2,5-vuotiaille oreille. Vuonna 1867 hannoverinhevosen yksityiset kasvattajat perustivat jalostusyhdistyksen, ja vuonna 1899 myös tammoista alettiin pitää kantakirjaa. Amerikanratsuhevonen
Amerikanratsuhevonen (engl. "saddlebred") on Yhdysvaltojen eteläosista kotoisin oleva lämminverinen ratsuhevosrotu, joka tunnetaan erityisesti kahdesta näyttävästä erikoisaskellajistaan. Tätä 1800-luvulta peräisin olevaa siroa hevosrotua käytetään erityisesti rodun omissa askellajikilpailuissa mutta myös este- ja kouluratsastuksessa sekä harrasteratsuna. Rotu on yleinen Yhdysvalloissa, mutta amerikanratsuhevosia on myös Australiassa, Etelä-Afrikassa ja Euroopassa. Farm collie
Farm collie eli "maalaiscollie" on skotlantilainen maatiainen lammaspaimenkoira, josta muut collie-rodut polveutuvat. Sitä kasvatetaan edelleen paimentyön ehtojen mukaan, eikä sillä ole rotujärjestöä joka valvoisi koirien polveutumista tai ominaisuuksia. Westfaleninhevonen
Westfaleninhevonen () on saksalainen puoliverikantakirja, joka nimensä mukaisesti on kotoisin Westfalenin osavaltiosta Luoteis-Saksasta. Rotua kasvatetaan pääosin Warendorfin valtionsiittolassa; seudulla on kasvatettu hevosia jo pitkään. Westfaleninhevoseen on risteytetty niin itäpreussilaisia - ja friisiläishevosia sekä muita saksalaisia lämminverirotuja, anglonormanneja ja jopa ravureitakin. Nykyään rotua jalostetaan enää pääosin hannoverinhevosen avulla, ja nämä rodut muistuttavatkin huomattavan paljon toisiaan. Holsteininhevonen
Holsteininhevonen (myös holsteiner) on saksalainen puoliverinen hevosrotu. Rotu on kotoisin Schleswig-Holsteinin alueelta, Pohjois-Saksasta. Holsteininhevosta sanotaan yhdeksi Saksan vanhimmista lämminverisistä hevosroduista. Se polveutuu muun muassa täysiverisistä ja andalusianhevosesta. Harrieri
Harrieri on englantilaisperäinen koirarotu. Se on eräs niistä roduista, joista on kirjoitettu jo vuosisatojen ajan. Sitä on alkujaan käytetty jäniksen ajoon, ja rodun harrastajat sanovatkin sen olevan juuri siihen sopiva. Rotua näkee harvoin Britanniassa, harrierin kotimaassa. Englannin kennelliitto ei ole hyväksynyt sitä viralliseksi roduksi. Rotu on kuitenkin FCI:n hyväksymä. Myös Yhdysvaltain kennelliitto on hyväksynyt rodun virallisesti, mutta sillä ei ole mainittavaa menestystä näyttelyissä. Harrierin säkäkorkeus on beaglen ja englanninkettukoiran väliltä eli noin 48–55 cm, ja yleisesti ottaen siinä on piirteitä hieman molemmista roduista. Fyysisesti ja henkisesti se on enemmän englanninkettukoiran kaltainen, samoin jäljestys ja ajotaipumukseltaan. Kotikoiraksi harrieri sopii hyvin, etenkin lapsiperheisiin. Paimensukuinen lapinkoira
Maatiainen ry valitsi paimensukuisen lapinkoiran vuoden 2011 maatiaiseläimeksi. Monet suomalaiset alkuperäisrodut ovat nykyisin pieniä, uhanalaisia rotuja. Ihmisen kesyttämien eläinlajien geneettinen monimuotoisuus turvataan ylläpitämällä alkuperäisrotuja. Maatiaisrodut ovat tärkeä osa suomalaisuutta ja ansaitsevat tulla säilytetyksi elävänä osana maamme kulttuuriperintöä. Suomenajokoira
Suomenajokoira on suomalainen koirarotu, jota käytetään pääasiassa jäniksen ja ketun metsästykseen. Maaseudulla yleinen suomenajokoira on yksi Suomen yleisimmistä koiraroduista, mutta väen muuttaessa taajamiin ja metsästysmahdollisuuksien kavetessa sen kanta on laskusuunnassa. Suomenhevonen
Suomenhevonen on hyvä yleisratsu ja soveltuu erityisesti harraste-, vaellus-, terapia- ja opetushevoseksi. Helsingin ratsupoliisin käyttämistä kymmenestä hevosesta kaksi on nykyisin suomenhevosia, tosin rotua pidetään käyttöön pienehkönä. Suomenhevosia kilpailee monissa ratsastuksen lajeissa, ja vuodesta 1970 lähtien Suomessa on järjestetty ratsastuskilpailuihin erillisiä suomenhevosluokkia, mikä on parantanut rodun suosiota. Vaikka suomenhevonen onkin liian hidas kilpaillakseen kenttäratsastuksessa ja laukkaurheilussa englannintäysiveristen ja muiden urheiluhevosrotujen kanssa, se on kuitenkin hyvin luotettava ratsu maastoratsastuksessa, erityisesti vaikeassa maastossa. Esimerkiksi jatkosodan aikaan armeijan suomenhevosratsut ylittivät kaikki reitillään olleet suot. Rotu soveltuu hyvin myös ratsastusvaellukseen ja matkaratsastukseen: Ritva Lampisen ratsastama tamma "Uusi-Helinä" pääsi hyväksytysti maaliin ja sijoittui 28:nneksi vuoden 1990 matkaratsastuksen maailmanmestaruuskilpailussa Tukholmassa. Gelderlandinhevonen
Gerderlandinhevonen on alankomaalainen keskiraskas lämminverinen hevosrotu. Se kehitettiin 1800-luvulla monipuoliseksi maatilahevoseksi ja polveutuu monipuolisesta rotuvalikoimasta. Rotua käytetään nykyisin erityisesti valjakkoajoon ja hollanninpuoliverisen jalostamiseen.