Mihin Louis Saint-Just kuoli?
Louis Antoine Léon de Saint-Just
Saint-Just unelmoi niin sanotusta hyveellisestä tasavallasta, jossa Jean-Jacques Rousseaun oppien mukaisesti yhteistahto ratkaisisi, eikä yksityisellä edulla olisi mitään merkitystä. Saint-Just kukistettiin ja mestattiin vuonna 1794 yhdessä kumppaniensa kanssa Place de la Révolutionilla (nykyisin Place de la Concordella), Pariisissa.
Lewisin ja Clarkin tutkimusretki
Vakavin välikohtaus tulomatkan aikana sattui heinäkuussa miesten kohdattua joukon mustajalkoja, jotka eivät suhtautuneet myönteisesti Yhdysvaltain toiveisiin saattaa pysyvä rauha läntisten heimojen välille. Nez percét olivat varoittaneet retkikuntaa mustajaloista, mutta Lewis arveli voivansa solmia ystävälliset suhteet heihin. Epäonnistumisen riskit nousivat kuitenkin esiin. Mustajalkojen yrittäessä varastaa retkikunnan aseita yksi intiaaneista sai surmansa tapausta seuranneessa yhteenotossa. Tämä huononsi Yhdysvaltain tulevia suhteita mustajalkoihin kymmenien vuosien ajan. Pierre Louis Jouy
Jouy lähetti kokoelman, jossa oli yli 500 näytettä, Kansallismuseoon Washingtoniin, missä se lojui koskemattomana yli 20 vuotta. Samaan aikaan toiset tutkijat keräsivät ja kuvailivat lintuja, jotka siis olivat jo museossa. Jouy palasi Yhdysvaltoihin, paitsi rahoituksen loputtua, myös sairastuttuaan. Rahapulassa hän joutui jättämään kokoelmansa järjestämisen tuonnemmaksi ja lähti sen sijaan palkattuna keräilijänä Meksikoon keräämään lintuja ja muita eläimiä. Hänen sairautensa paheni ja hän kuoli tuberkuloosiin 1894. Jaakko II (Englanti)
Ranskassa Jaakko asui kuninkaallisessa kartanossa Saint-Germain-en-Layessa. Vuonna 1696 salaliitto yritti murhata Vilhelmin ja palauttaa Jaakon valtaan, mutta juoni epäonnistui. Ludvig XIV tarjosi Jaakolle Puolan kuninkuutta, mutta hän ei ottanut sitä vastaan peläten, että kruunun vastaanottaessaan hän olisi Englannin ihmisten silmissä kelpaamaton Englannin kuninkaaksi. Silloin Ludvig lopetti Jaakon avustamisen. Viimeiset vuotensa Jaakko eli hiljaiseloa. Hän kuoli vuonna 1701 aivoverenvuotoon Saint-Germain-en-Layessa, johon hänet myös haudattiin, tosin osa ruumiista (aivot, sydän, suolet) kuljetettiin muualle. Ludvig XV
Vanha, kuollut kuningas oli ollut epäluuloinen veljenpoikaansa Orléansin Filipiä kohtaan. Testamentissaan Ludvig olikin määrännyt aviottoman poikansa Mainen herttuan Louisin sijaishallitsijaksi Ludvig XV:n alaikäisyyden ajaksi. Heti kuninkaan kuolemaa seuranneena päivänä, 2. syyskuuta Pariisin parlamentti kokoontui päättämään sijaishallitsijasta. Orleansin Filip teki parlamentin kanssa sopimuksen, jossa hän palautti sille Ludvig XIV:n aikana menetetyn veto-oikeuden kuninkaan antamiin säädöksiin. Tämän seurauksena edesmenneen kuninkaan tahto sijaishallitsijasta tehtiin mitättömäksi. Näin parlamentti teki 41-vuotiaasta Orléansin herttuasta sijaishallitsijan. Symbolisena tekona sijaishallitsija siirsi hallituksen toiminnan Pariisiin ja Versaillesin hovi hajaantui. Ludvig XIV
Vallanperimysongelmat ja samalla myös Ludvig XIV:n terveys tulivat ajankohtaisiksi hallituskauden lopulla. Vuonna 1711 hänen poikansa Ludvig (”Grand Dauphin”) kuoli isorokkoon 49-vuotiaana. Seuraavana vuonna Ludvig XIV:n pojanpoika, Burgundin herttua Ludvig (1682–1713), josta oli isänsä kuoleman jälkeen tullut dauphin, ja hänen toinen poikansa Bretagnen herttua Ludvig kuolivat molemmat tuhkarokkoon. Burgundin herttuan vanhin poika oli kuollut jo vuonna 1705. Häneltä jäi vain yksi poika, Anjoun herttua, tuleva Ludvig XV. Günther Lütjens
Tämän jälkeen taistelulaivat "HMS King George V" ja "HMS Rodney" avasivat tulen alusta kohti. "Bismarck" paloi ja eräs viimeisistä upseereista, aluksen yli-insinööri kommodori Junak käski upottaa sen. Vain 118 jäi henkiin, kun taistelulaivan mukana upposi yli 2000 miestä. Yksi heistä oli Günther Lütjens, joka oli todennäköisesti kuollut aiemmin, kun "HMS King George V:n" tykinammus oli osunut komentosiltaan. Kahdeksas ristiretki
Retkeläiset saapuivat Afrikkaan heinäkuussa ja sairastuivat saastuneesta juomavedestä. Ludvig kuoli samana päivänä kuin Kaarle saapui paikalle. Kaarle julisti Ludvigin pojan Filip III Rohkean uudeksi kuninkaaksi, mutta tämän alaikäisyyden takia otti itse ristiretken johdon käsiinsä. Redjoen kapina
Vallankaappausyrityksen jälkeen Louis Rielin oli pakko ottaa uhka vakavasti. Hän päätti tehdä Boultonista varoittavan esimerkin. Boulton haastettiin oikeuden eteen ja tuomittiin lopulta kuolemaan vallankaappausyrityksestä. Donald Smithin ja muiden merkittävien henkilöiden painostuksesta Boulton lopulta armahdettiin kuolemantuomiosta, mutta vasta Rielin saatua lupauksen, että englanninkieliset hallintoalueet valitsevat oman edustajansa väliaikaishallitukseen. Edelleen vangittuna ollut Thomas Scott (oranialaisveli) tulkitsi armahduksen métisien heikkoudeksi. Hän haastoi toistuvasti riitaa vanginvartijoidensa kanssa, jotka lopulta vaativat hänelle tuomiota niskoittelusta. Ambroise-Dydime Lépinen johtamassa oikeudenkäynnissä Scott tuomittiin presidentin pilkkaamisesta, väliaikaishallituksen vastustamisesta sekä vanginvartijoiden kanssa riitelystä. Hänelle määrättiin kuolemanrangaistus, vaikka syytteet eivät periaatteessa olleet siihen riittävät. Rieliä vedottiin useaan otteeseen armahtamaan Scott, mutta hänen kerrotaan todenneen "" (). Scott teloitettiin 4. maaliskuuta. Julkisuudessa on ollut paljon keskustelua Rielin todellisista motiiveista Scottin tapauksessa. Virallisen historiankirjoituksen mukaan Riel halusi näyttää Ottawalle, että métisien kansannousu on syytä ottaa vakavasti. Louis Braille
Braillessa alkoi näkyä 1830-luvun lopulla ensimmäiset merkit keuhkotuberkuloosista, johon hän myös myöhemmin kuoli. Sairaus oli todennäköisesti seurausta kosteista ja vetoisista olosuhteista, jossa hän oli joutunut elämään. Braillen sairauteen ei alkuun suhtauduttu vakavasti, mutta 1840-luvulla hänet lähetettiin toipumaan kotiinsa Coupvrayyn, kun hän alkoi yksiä verta. Braille joutui 1840-luvulla olemaan pitkiä jaksoja kotiseudullaan, mutta aina oireiden helpottuessa hän palasi Pariisiin. Braille menetti lopullisesti työkykynsä 1850-luvun alkupuolella, ja hän kuoli Pariisissa vuonna 1852. Konstantinopoli
Justinianuksen hallitusajalla, vuonna 542, kaupunkiin saapui paiseruttoepidemia, Justinianuksen rutto, joka käänsi kaupungin väkiluvun laskuun. Konstantinopolissa tauti levisi nopeasti kaikkiin yhteiskuntaluokkiin. Keisarikin sairastui, mutta toipui. Prokopioksen mukaan tauti tappoi Konstantinopolissa pahimpina päivinä jopa 10 000 ihmistä; kaiken kaikkiaan Konstantinopolissa kuoli 200 000–300 000 ihmistä, jopa 2/5 kaupungin asukasluvusta. Kaiken lisäksi tauti jäi alueelle endeemiseksi, ja seuraavan parinsadan vuoden aikana se puhkesi ajoittain uudelleen. Seurauksena oli työvoimapula, erityisesti sotilaista oli puutetta. Ruttoa on pidetty eräänä tärkeimmistä syistä siihen, ettei Bysantti voinut estää islamin vallan leviämistä suureen osaan alueistaan 600-luvulla. Jacques Pierre Brissot
Brissot valittiin kuitenkin syyskuussa 1792 uuteen kansalliskonventtiin Eure-et-Loirin edustajana ja hän säilytti edelleen vaikutusvaltansa ulkoasiainvaliokunnassa. Ranskan sodanjulistus Englannille ja Hollannille helmikuussa 1793 perustui Brissot’n laatimassa mietinnössä esitettyyn suositukseen. Ludvig XVI:n oikeudenkäynnin yhteydessä Brissot äänesti vähemmistössä kuolemantuomion lykkäyksen puolesta. Valtataistelun kiihtyessä Robespierre syytti 3. huhtikuuta 1793 Brissot’ta vihollisen puolelle loikanneen kenraali Charles-François Dumouriez’n ystäväksi ja syypääksi tappiolliseen sotaan. Brissot ei ollut kovin näkyvässä asemassa vuoripuolueen ja girondistien välisessä lopullisessa yhteenotossa, mutta hänet yhtä kaikki määrättiin girondistivastaisen kansannousun yhteydessä 2. kesäkuuta 1793 kahdenkymmenenyhdeksän girondistiedustajan mukana erotettavaksi kansalliskonventista ja asetettavaksi kotiarestiin. Brissot onnistui pakenemaan Pariisista, mutta hän jäi kiinni Moulinsissa. Vallankumoustribunaali tuomitsi hänet 30. lokakuuta pidetyssä oikeudenkäynnissä kuolemaan ja hänet teloitettiin giljotiinissa seuraavana päivänä. Claude Jutra
Masennuksesta ja Alzheimerin taudista kärsinyt Jutra katosi kotoaan Montrealista 5. marraskuuta 1986. Hänen ruumiinsa löydettiin St. Lawrence -joesta 19. huhtikuuta 1987. Kuolema oli ilmeisesti itsemurha hukuttautumalla. James Garfield
Stalwarteja tukenut kiihkoilija Charles J. Guiteau ampui aamulla 2. heinäkuuta 1881 Baltimore and Potomac -rautatieasemalla Garfieldia kahdesti lähietäisyydeltä British Bulldog -revolverilla. Mielenterveysongelmista kärsinyt Guiteau oli suuttunut Garfieldille, koska häntä ei ollut nimitetty konsulinvirkaan Eurooppaan. Guiteau antautui poliisille ilman vastarintaa ja ilmoitti kuuluvansa stalwarteihin. Garfield loukkaantui vakavasti, ja hän vietti viimeiset kolme elinkuukauttaan maaten Valkoisessa talossa. Lääkärit eivät pystyneet useista yrityksistä huolimatta paikallistamaan Garfieldin selässä ollutta luotia, minkä takia hän kuoli lopulta 19. syyskuuta 1881 infektioon ja sisäiseen verenvuotoon. Hänet on haudattu Lake View Cemetary -hautausmaalle Clevelandiin. Garfieldin haudalle rakennettiin myöhemmin 50 metrin korkuinen hautamonumentti. Filip II (Ranska)
Filip II Augustus kuoli 14. heinäkuuta 1223 Mantes'ssa ollessaan kuumeisena matkalla Pariisiin. Pitkän hallintokauden aikana hänestä oli tullut monien trubaduuri- ja ritarilaulujen sankari. Hän jätti kuolleessaan pojalleen Ludvig VIII Leijonalle vahvan ja hyvin hoidetun kuningaskunnan, jossa kuninkaasta oli tullut valtakunnan pää. Myöhemmistä seuraajista eritoten Ludvig IX Pyhä ja Filip VI Kaunis pitävät häntä esikuvanaan. Filip II Augustus haudattiin Ranskan kuninkaiden viimeiseen leposijaan, Pariisin pohjoispuolella olevan Saint-Denis'n luostarin basilikaan. Joe Louis
Louisin terveys heikkeni 1960-luvulta alkaen. Hän sairasti muun muassa Dementia pugilisticaa sekä verenpainetautia. Hänellä oli myös ongelmia huumeiden kanssa ja joutui pelkästään niiden takia usein sairaalahoitoon. Vuonna 1977 Louis joutui leikkaukseen aortan pullistuman takia, jonka seurauksena hän joutui loppuiäkseen pyörätuoliin. Martin Luther (diplomaatti)
Vuonna 1943 hän yritti valtataistelussa suistaa Joachim von Ribbentropin vallasta Franz Rademacherin avulla. Epäonnistuttuaan hänet lähetettiin Sachsenhausenin keskitysleirille. Puna-armeijan joukot vapauttivat hänet toukokuussa 1945, mutta hän kuoli sydänkohtaukseen pian tämän jälkeen. Haitin vallankumous
Kesällä 1802 Ranska otti orjuuden uudelleen käyttöön Guadeloupessa ja Leclerc alkoi valmistella samaa Sanit-Dominguella. Mustat paikalliset nousivat jälleen kapinaan Christophen ja Dessalinesin johdolla. Mukaan liittyi myös Alexandre Pétion ja ennen Ranskaa tukeneet värilliset. Mustien ylimmäksi johtajaksi oli noussut Dessalines. Taistelut olivat hyvin verisiä ja ranskalaisjoukot surmasivat niin antautuvia, sotivia kuin taisteluiden sivussa pysyneitä mustia. Leclerc kuoli keltakuumeeseen marraskuussa 1802 ja hänet korvattiin Jean-Babtiste Rochambeaulla, jonka mukana tuli Ranskasta 25 000 uutta sotilasta. Euroopassa Ranska ja Iso-Britannia ajautuivat jälleen sotaan toukokuussa 1803 ja näin ranskalaiset Saint-Dominihuella eivät saaneet enää lisäjoukkoja. Lisäksi brittilaivasto piiritti ja tulitti alueen satamakaupunkeja. Marraskuussa 1803 vielä elossa olevat ranskalaiset ja noin 18 000 paikallista, suurin osa heistä valkoisia, poistuivat Saint-Dominguelta. Cécile Renault
Renault tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin giljotiinilla 17. kesäkuuta yhdessä isänsä, veljensä ja tätinsä kanssa. Hänet haudattiin Pariisin Picpusin hautausmaalle. Ladmiralin ja Renault’n tapaukset saivat Robespierren kiihdyttämään poliittista terroria ja esittelemään kansalliskonventille kesäkuun alussa niin sanotun prairialkuun 22. päivän lain, joka poisti vallankumoustuomioistuimessa syytetyiltä kaiken oikeusturvan ja puolustautumismahdollisuudet. Vielä suoremmin ”ulkomaalaisten salaliitto” vaikutti 26. toukokuuta säädettyyn lakiin, jonka mukaan sodassa englantilaisia ja hannoverilaisia sotilaita ei enää otettaisi sotavangeiksi, vaan ammuttaisiin saman tien. Burgundin herttuakunta
Burgundin asema itsenäisenä alueena päättyi Kaarle Rohkean Ludvig XI:tta vastaan käymään sotaan. Kaarle Rohkea kuoli Nancyn taistelussa vuonna 1477 ja Ludvig XI saattoi liittää Burgundin alueet Ranskaan vanhan saalilaisen lain mukaan. Benelux-maiden eli silloisten Burgundin Alankomaiden alue päätyi Habsburgeille ja Franche-Comtén alue päätyi Saksalaiselle keisarikunnalle. Ludvig XI
Viime ikävuosina kiusasi Ludvigia kalvava levottomuus ja kuolemanpelko. Hän sulkeutui Plessis-linnaansa Toursin luo, joka oli ympäröity kolminkertaisilla valleilla ja haudoilla ja johon oli vain yksi portti, sekin turvattu laskettavalla ristikkoseinällä ja nostosillalla. Kuninkaan luvatta ei uskaltanut kukaan, eivät edes hänen omat lapsensakaan, käydä linnassa; vartijat oli määrätty surmaamaan kaikki pimeän aikaan alueella liikkuvat. Luostareille ja kirkoille lähetettiin suuria lahjoja, että siellä pidettäisiin esirukouksia hänen henkensä puolesta. Vanha kuningas kuoli eristyksissä 1483. Pojalleen kerrotaan hänen lausuneen kuolinvuoteellansa, että ken ei kykene teeskentelemään, hänestä ei ole hallitsijaksi. Jean-Georges Noverre
Noverre pyrki vielä vuonna 1791 Ruotsiin Kustaa III:n hovin balettimestariksi. Hän ei saanut paikkaa ja vetäytyi lopulta 1795 kotiinsa Saint-Germain-en-Layeen. Hän oli tuolloin sairas, ja hänen omaisuutensa ja eläkkeensä olivat huomattavasti pienentyneet Ranskan vallankumouksen takia. Viimeiset 15 vuotta elämästään Noverre käytti "Les Lettres sur la dansen" korjaamiseen ja teatterista kirjoittamiseen. Hän kuoli kotonaan vuonna 1810. Louis A. Wiltz
Wiltz oli myös Louisianan edustajainhuoneen puhemiehenä ja osavaltion varakuvernöörinä. Hänen ennenaikaisen kuolemansa 37 vuoden iässä aiheutti tuberkuloosi. Georges Couthon
Couthonin tuhon sinetöi lopulta Robespierren triumviraatin herättämä pelko muiden poliittisten johtajien keskuudessa. Jakobiiniklubin kokouksessa 21. heinäkuuta 1794 Couthon vaati puhdistamaan kansalliskonventista ”neljä tai viisi rikollista”, minkä jälkeen henkensä edestä pelänneet Collot d’Herbois, Jean Nicolas Billaud-Varenne ja Jean-Lambert Tallien päättivät ottaa riskin ja kukistaa Robespierren. Niin sanotun thermidorin vallankaappauksen yhteydessä 27. heinäkuuta Robespierre, Couthon ja Saint-Just määrättiin vangittaviksi. Heidän ollessaan piiritettyinä Pariisin kaupungintalolla Couthon yritti itsemurhaa, mutta jäi täpärästi henkiin vielä sen jälkeenkin kun vihainen väkijoukko oli paiskannut hänet kadulle ja pahoinpidellyt häntä siellä. Hänet teloitettiin seuraavana päivänä giljotiinillä yhdessä Robespierren, Saint-Justin ja 19 muun henkilön kanssa. Couthon kannettiin giljotiiniin ensimmäisenä. Kreivi Saint-Germain
Saint-Germain kuoli luultavasti keuhkotautiin vuonna 1784, Eckernfördessä, Schleswigissä, jonne hänet on haudattu. Louis-Joseph Gay-Lussac
Louis-Joseph Gay-Lussac (myös Joseph-Louis Gay-Lussac, 6. joulukuuta 1778 Saint-Léonard-de-Noblat – 9. toukokuuta 1850 Pariisi) oli ranskalainen fyysikko ja kemisti. Gay-Lussac tunnetaan erityisesti hänen mukaansa nimetystä Gay-Lussacin laista sekä alkoholin ja veden seosten tutkimuksista. Joissakin maissa käytetään niin sanottua Gay-Lussac-asteikkoa, joka kuvaa alkoholijuomien alkoholipitoisuutta. Ristiretket
Kahdeksas ristiretki vuonna 1270 oli Ludvig IX:n järjestämä ristiretki, jonka alkuperäinen tavoite oli avustaa ristiretkeläisvaltioiden jäänteitä Syyriassa. Retki kuitenkin päätyi Tunisiaan, jossa Ludvig vietti kaksi kuukautta ennen kuin kuoli vatsatautiin. Henri de Toulouse-Lautrec
Toulouse-Lautrec eli epäterveellistä elämää, ja hän oli jo kolmikymmenvuotiaana alkoholisoitunut ja kärsi kupasta. Hänen äitinsä toimitti hänet alkoholistiparantolaan vuonna 1899. Parantolasta päästyäänkään Toulouse-Lautrecin ei onnistunut päästä kiinni elämään, vaan hänen tuotantonsa kärsi hänen elämänhalunsa hiipumisesta. Hän sai halvauskohtauksen kesällä 1901 ja kuoli sukulinnassaan Bordeaux’n lähellä 9. syyskuuta 1901 kolmenkymmenenkuuden vuoden ikäisenä. Marie Curie
Myös Curien tytär Irène Curie ja tämän aviomies Frédéric Joliot-Curie tutkivat radioaktiivisuutta ja selvittivät keinotekoisen radioaktiivisuuden periaatteen, mikä pohjusti tietä neutronin löytymiselle. Koska radioaktiivisuus oli Curien aikana täysin uusi ilmiö, radioaktiivisuuden haitallisista vaikutuksista eläviin kudoksiin ei ollut tietoa. Radioaktiivisuutta luultiin pikemminkin terveyttä edistäväksi. Curie altistui tutkimuksissaan runsaalle määrälle ionisoivaa säteilyä. Siksi Curien luuydin tuhoutui, ja hän kuoli pahaan anemiaan vuonna 1934. Saint Louis
Kaupunkia koetteli 1849 koleraepidemia ja samana vuonna laaja tulipalo tuhosi suuren osan kaupunkia sekä osan höyrylaivastosta. Tulipalo oli lähtenyt höyrylaivan räjähdettyä satamassa. Vain kaksi historiallista rakennusta säilyi St. Louisin keskustassa. St. Louisissa nähtiin yksi Yhdysvaltain sisällissodan käynnistäneistä tapahtumista, kun orja Dred Scottin tapaus käynnistyi kaupungissa 1847. Kymmenen vuotta myöhemmin korkein oikeus kielsi Scottin vapauden. Itse sota ei kovin pahasti koetellut St. Louisia. Missouri oli kuitenkin nimellisesti orjavaltio, vaikka se pysyikin pohjoisvaltioissa. St. Louisin talous kuitenkin kärsi, sillä kaupankäynti etelään tyrehtyi. Louis de Rouvroy, Saint-Simonin herttua
Vuonna 1711 Monseigneur, eli Ludvig XIV vanhin poika, kuoli. Saint-Simon oli Burgundin herttuan ystävä. Herttua oli ensimmäisenä kruununperimyksessä isänsä jälkeen jos aika jättäisi hänen isoisänsä Ludvig XIV:sta. Mutta vuonna 1712 Burgundin herttua puolestaan kuoli. Lohdutuksekseen Saint-Simon ryhtyi kirjoitusprojektiin, jossa käsiteltiin liberalismin linjaa aristokratian parissa. Hän uneksi monarkkisesta, mutta tuolloista vähäisemmästä itsevaltiudesta, mutta hän oli ollut kuitenkin mikään tasa-arvoisuutta veisaava kanttori; hän halusi palauttaa aristokratialle, joka olisi tiukasti hierarkkisesti järjestäytynyt, keskeisen roolin politiikassa, jopa tietynlaisen hegemonian. Hänen kirjoituksensa, jotka olivat joka allekirjoitettuja tai nimettömiä, liikkuivat hovissa ja hänestä tuli eräänlainen persoonallisuus. Hän jatkoi kuitenkin taisteluaan arvojärjestyksestä ja pauhasi teräviä näkemyksiään äpäröitä vastaan. Eritoten hänen kohteensa oli Mainen herttua, joka oli keskeisessä asemassa oleva kuninkaan avioton lapsi. Näin hän toimi etenkin vuoden 1714 vuoden lain jälkeen, sillä lailla oli suotu Ludvig XIV aviottomille lapsille perimysoikeus valtaistuimeen. Louis Antoine Léon de Saint-Just
Saint-Just oli terrorin kannattaja ja toimeenpanija. Saint-Justilla oli merkittävä rooli niin kuninkaan kuin kuningattaren teloittamisessa. Hän oli ajamassa myös girondistien, hébertistien ja dantonistien kukistamista ja mestaamista. Maximilien Robespierren ja Georges Couthonin ohella hän oli niin sanotun triumviraatin jäsen Yhteishyvän valiokunnassa. Myöhemmin hän toimi konventin komissaarina Reinin armeijassa ja pohjoisessa armeijassa. Gustave Courbet
Courbet sai suosiota hallintoa vastustavien keskuudessa kieltäydyttyään ottamasta vastaan Napoleon III:n myöntämää kunniamerkkiä, ja vuoden 1871 vallankumouksellinen Pariisin kommuuni asetti hänet vastaamaan Pariisin taidemuseoista. Vallankumouksen jälkeen hänen katsottiin osallistuneen Place Vendômen voitonpylvään tuhoamiseen, josta hän sai vankeustuomion syyskuussa 1871. Ranskan uusi presidentti Patrice de Mac-Mahon halusi vuonna 1873 pystyttää pylvään uudelleen, ja Courbet’ta vaadittiin maksamaan kustannukset. Hän muutti Sveitsiin välttääkseen vararikon. Courbet kuoli La Tour du Peilzissä Sveitsissä raskaan juomisen aiheuttamaan maksasairauteen 58-vuotiaana 31. joulukuuta 1877. Justus (arkkipiispa)
Justus (k. 627–631) oli yksi italialaisista munkeista, jotka paavi Gregorius I lähetti käännyttämään anglosakseja. Hänestä tuli vuonna 604 ensimmäinen Rochesterin piispa ja sittemmin neljäs Canterburyn arkkipiispa vuonna 624. Kuolemansa jälkeen häntä pidettiin pyhimyksenä ja hänellä oli oma alttari Pyhän Augustinuksen luostarissa. Klemens V
Kirjailija Maurice Druon sanoo kirjassaan "Rautakuningas", että Klemens V olisi kuollut, kun hänelle syötettiin erityislääkkeenä vatsavaivoihin jauhettuja smaragdeja. Päästessään ruuansulatuselimistöön tällainen jauhe repii sen sisäisesti hajalle ja aiheuttaa erittäin tuskallisen kuoleman. Väitteen todenperäisyys on enintään viitteellinen. St. Louis Blues (kappale)
Toisen maailmansodan aikana jazzin soittaminen kiellettiin natsi-Saksassa Yhdysvaltojen liityttyä sotaan. Paikalliset muusikot jatkoivat kuitenkin kappaleen soittamista eri nimillä. Ranskassa se tunnettiin nimellä ”La Tristesse de Saint Louis” (”Saint Louisin suru”), missä ”Saint Louisin” saattoi katsoa viittaavan joko pyhään Ludvigiin, St. Louisin kaupunkiin tai jopa kappaleen tunnetuksi tehneeseen Louis Armstrongiin. Itävallassa kappaleen salanimi oli ”Sauerkraut” (”Hapankaali”). Louis de Montfort
Pyhä Louis-Marie Grignion de Montfort (31. tammikuuta 1673 Montfort-sur-Meu, Ranska – 28. huhtikuuta 1716 Saint Laurent-sur-Sèvre, Ranska) oli ranskalainen roomalaiskatolinen pappi, sääntökuntien perustaja, lähetystyöntekijä ja mariologi. Hän on laatinut esimerkiksi mariaaniset teokset "Secret of Mary" ja "Treatise on True Devotion to the Blessed Virgin." Paavi Leo XIII julisti hänet autuaaksi 1888 ja paavi Pius XII julisti hänet pyhimykseksi 1947. Hän eli seuraavien 5 paavien hallintoaikoina: Klemens X, (1670-76) autuas Innocentius XI, (1676-89) Aleksanteri VIII, (1689-91) Innocentius XII (1691-1700) ja Klemens XI. (1700-21) Katolisessa kirkossa pyhän Louisin muistopäivää vietetään 28. huhtikuuta eli päivänä jona hän kuoli 43-vuotiaana. Musta surma
Aikalaiset pitivät ruttoa yleisesti Jumalan rangaistuksena syntisille. Esimerkiksi ruttoon itsekin 1348 kuollut firenzeläinen kronikoitsija Giovanni Villani piti ruttoa jumalallisena rangaistuksena firenzeläisten "rahanhimosta, ahneudesta ja köyhien kiskurimaisesta sortamisesta". Jotkut uskoivat ruttoa ”huonon ilman” aiheuttamaksi. Rutosta syytettiin myös juutalaisia, minkä takia tauti johti monin paikoin juutalaisvainoihin. Kristillisessä kulttuurissa ruton alkuperää pidettiin saatanallisena, minkä vuoksi paholaista usein symboloivia kissoja hävitettiin runsaasti, mikä kuitenkin aiheutti ruttoa levittävien rottien lisääntymistä. Jotkut uskoivat syiden olleen astrologisia ja planeettojen kohtaamisen aiheuttaneen epidemian. Giljotiini
Saksalaissyntyinen pianonrakentaja Tobias Schmidt suunnitteli ensimmäisen modernin giljotiinin. Prototyypin hyväksyi käyttöön tohtori Antoine Louis. Laitetta kutsuttiin aluksi "pikku Louisoniksi", mutta sille vakiintui nopeasti nimi "guillotine" kuolemanrangaistuksen tuskattomammaksi tekemistä ideoineen ja puolustaneen Guillotinin mukaan. 25. huhtikuuta 1792 sen ensimmäinen uhri, maantierosvo ja ryöstömurhaaja Nicolas Jacques Pelletier, menetti päänsä giljotiinissa. Nuijasota
Kaarle-herttuan Ouluun lähettämä vouti "Israel Laurinpoika" sai vielä alkuvuodesta 1597 osan Pohjois-Pohjanmaan talonpojista nousemaan kapinaan. Oulun seudulta ja Kemistä koottu joukko, jolla oli mukanaan muutama Oulun linnasta haettu tykki ja jota johti Hannu Krankka, eteni Kokkolaan, ja sieltä Flemingin joukon kanssa käydyn kahakan jälkeen Kyröön. Pohjoispohjalaiset olisivat siellä jo luovuttaneet, mutta Israel Laurinpoika valehteli Ruotsista saapuvista suurista apujoukoista. Kurikassa Kyrönjoen rannalla olevan Paavolan talon rantapellolla alkanut ja Kurikan ja Ilmajoen rajalla olevilla Santavuorilla päättyneessä Santavuoren taistelussa Flemingin joukot kukistivat nuijamiehet, joista noin 500 vangittiin. Kaatuneiden määrästä ei ole tietoa. Kevättalvella 1597 hiipuivat nuijasodan viimeisetkin lieskat. Joseph-Ignace Guillotin
Toisinaan väitetään, että tohtori Guillotin olisi joutunut itsekin vallankumouksen aikaan giljotiiniin, mutta tämä ei pidä paikkaansa. Hänet kyllä vangittin terrorin aikana, mutta hän vältti kuolemantuomion. Hän menehtyi olkapäässä olevan tulehduksen aiheuttamaan myrkytykseen 20 vuotta myöhemmin, vuonna 1814. Hänen jälkeläisensä vaihtoivat myöhemmin nimensä. Justin Wilson
Wilson menehtyi 24. elokuuta 2015 Poconon osakilpailussa päivää aikaisemmin saamiinsa vammoihin. Hänen edellään ulosajaneen Sage Karamin autosta irtosi keulapala, joka sinkoutui suoraan Wilsonin kypärään aiheuttaen vakavan päävamman. Hänet vietiin tajuttomana lääkärihelikopterilla sairaalaan Pensylvaniaan, jossa hän kuoli vammoihinsa vain päivää myöhemmin. Mestaus
Ranskassa viimeinen giljotiinilla tehty julkinen mestaus tapahtui 17. kesäkuuta 1939. Tuolloin teloitettiin sarjamurhaaja Eugen Weidmann Versaillesissa Saint-Pierren vankilan edustalla. Katsojien reaktio ja toiminta oli ollut niin "hysteeristä", että presidentti Albert Lebrun kielsi välittömästi kaikki julkiset mestaukset. Viimeinen vankilassa suoritettu giljotiinimestaus oli murhaajan ja seksuaalirikollisen Hamida Djandoubin teloitus vuonna 1977. Saint Louisin katedraali
Katedraalin arkkitehtuuri on omaperäinen yhdistelmä maurien, gotiikan ja bysantin tyylejä. Se oli omistettu ranskalaiselle kuninkaalle Ludvig IX Pyhälle, joka sai surmansa Karthagon rannalla vuonna 1270 kahdeksannen ristiretken aikana. Chrétien Guillaume de Lamoignon de Malesherbes
Vuonna 1787 Ludvig XVI kutsui Malesherbesin takaisin Ranskan hallitukseen. Malesherbes laati ediktin, joka antoi kansalaisoikeudet Ranskan ei-katolisille. Uudistus oli tarkoitettu erityisesti protestanttien aseman parantamiseen, mutta hyödytti myös juutalaisia. Malesherbes vetäytyi eläkkeelle ennen vallankumouksen puhkeamista vuonna 1789. Kun Ranskan kansalliskonventti tasavallan perustamisen jälkeen asetti joulukuussa 1792 Ludvig XVI:n oikeuteen maanpetoksesta, iäkäs Malesherbes ilmoittautui tämän asianajajaksi. Konventti totesi kuitenkin kuninkaan syylliseksi ja tuomitsi tämän kuolemaan. Malesherbes itse vangittiin joulukuussa 1793 ja vallankumoustuomioistuin tuomitsi hänet kuolemaan vastavallankumouksellisena. Hänet teloitettiin giljotiinilla huhtikuussa 1794 yhdessä tyttärensä ja lastenlastensa kanssa. Justo Gallego Martínez
Nuorempana Justo Gallego liittyi trappistiluostariin, mutta joutui lähtemään sieltä vuonna 1961 sairastuttuaan tuberkuloosiin. Turhautuneena hän ryhtyi rakentamaan omaa katedraalia vanhemmiltaan perimälleen maalle. Wilhelm Steinitz
Pian turnauksen jälkeen Steinitz todettiin mielisairaaksi ja hän joutui laitoshoitoon. Joidenkin lähteiden mukaan Steinitz kärsi kupasta, jonka hän olisi saanut Pietarin turnauksessa vuosina 1895–96. Sairauden arvellaan olleen osasyynä hänen hermoromahduksiinsa. Hän jopa yritti yhdessä vaiheessa haastaa Jumalan šakkiotteluun ja aikoi antaa siirron ja sotilaan tasoituksena. Vuonna 1900 hänen vaimonsa toimitti hänet Ward's Islandin mielisairaalaan. 12. elokuuta vuonna 1900 Steinitz sai sairaalassa sydänkohtauksen, mikä johti hänen kuolemaansa. Hänet haudattiin Brooklynin "Ikivihreiden hautausmaalle". Charles Ferdinand (Berryn herttua)
Berryn herttuan ollessa lähdössä kotiin Pariisin oopperasta ilalla 13. helmikuuta 1820 hän joutui fanaattisen satulasepän Louis-Pierre Louvelin puukottamaksi ja kuoli seuraavana päivänä. Tapaus johti muun muassa pääministeri Élie Decazes’n eroon ja rojalistien asenteiden jyrkentymiseen. Anne-Joseph Théroigne de Méricourt
Suuren terrorin aikana (5. syyskuuta 1793 – 27. heinäkuuta 1794) Méricourtista tuli kansakunnan vihollinen monien muiden vallankumouksellisten tavoin kun Yhteishyvän valiokunta teloitutti giljotiinilla tuhansia ihmisiä poliittisin perustein. Méricourtin kiihkomieliset entiset ystävättäret väittivät hänen suosivan girondisteja, ja häntä syytettiin brissotismista. Méricourt yritti paeta Pariisista, mutta prostituoidut ja kaupustelijanaiset tunnistivat hänet kaupungin portilla ja estivät paon. Méricourt riisuttiin alastomaksi ja ruoskittiin julkisesti kaupungin torilla, kunnes jakobiinijohtaja Jean-Paul Marat pelasti hänet. Méricourt ei toipunut tapahtumasta, vaan kadotti mielenterveytensä seuraavan vuoden aikana. Hänet vangittiin heinäkuun lopulla 1794 epäilyttävien käsimerkkien tekemisestä julkisella paikalla ja vain kahta kuukautta myöhemmin hänet julistettiin mielisairaaksi. Hänet vapautettiin joulukuussa 1794 veljensä huostaan, joka toimitti hänet seuraavana vuonna Pariisin lähellä sijainneeseen hullujenhuoneeseen. Casimir Périer
Kuningas Ludvig Filip nimitti Périerin pää- ja sisäministeriksi 13. maaliskuuta 1831. Hän palautti järjestyksen Ranskaan ankarilla keinoilla: kansalliskaarti sai tukahduttaa mielenosoitukset Pariisissa ja marras–joulukuussa 1831 armeija kukisti silkkityöläisten kansannousun Lyonissa. Périerin hallitus sääti myös uuden vaalilain, jolla äänioikeutta laajennettiin laskemalla kynnyksenä olevaa tulorajaa jonkin verran. Huhtikuussa 1831 edustajainkamari hajotettiin ja hallitus sai uusissa vaaleissa tuekseen vahvan enemmistön. Périerin aikana Ranska oli myös aktiivinen ulkopolitiikassa: heinäkuussa 1831 laivasto-osasto lähetettiin Lissaboniin pakottamaan Portugalin hallitus korvaamaan ranskalaisille kauppiaille aiheutuneita omaisuuden menetyksiä, elokuussa 1831 Ranskan armeija lähetettiin puolustamaan Belgiaa Hollannilta ja helmikuussa miehitettiin Anconan satamakaupungin Italiassa. Périerin johtamistapa oli autoritaarinen, eikä aina miellyttänyt kuningastakaan. Périer sairastui koleraan vierailtuaan suuren koleraepidemian aikana pariisilaisessa sairaalassa ja hän kuoli kuusi viikkoa myöhemmin. Levantti
Seuraavalla vuosisadalla, vuonna 1347 Eurooppaan ja Lähi-itään iski ruttoepidemia Musta surma itäisestä Aasiasta. Vaikka rutto tappoikin Lähi-idässä vain vajaan kolmanneksen väestöstä, Levantti kärsi siellä pahimmin. Sen merkitys idän ja lännen välisten kauppareittien avainasemassa säilyi kuitenkin edelleen, mutta tuottoisaa kaupankäyntiä alkoivat uhata ottomaaniturkkilaiset, jotka levittäytyivät Anatoliassa ja 1453 kukistivat Bysantin. Huolestuneet eurooppalaiset alkoivat etsiä vaihtoehtoisia reittejä idänkaupalleen, ja kun Vasco da Gama löysi meritien Intiaan 1498, koki Lähi-idän kauppa suuren takaiskun. Levantti alkoi köyhtyä lakattuaan olemasta tärkeä kaupan välietappi. Unaussprechlichen Kulten
Von Junzt kuoli kirjan julkaisua seuraavana vuonna selittämättömällä ja mahdollisesti yliluonnollisella tavalla. Hän oli "Vaiettujen kulttien" julkaisun jälkeen ryhtynyt laatimaan vielä paljon laajempaa kokoelmaa okkultista tietoa, joka löytyi hänen ruumiinsa viereltä revittynä ja ympäriinsä viskeltynä. Hänen toverinsa Alexis Ladeau kokosi von Junztin kuoleman jälkeen tämän käsikirjoituksen, joka ilmeisesti sisälsi vieläkin kammottavampia asioita kuin "Vaietut kultit" – Ladeau kauhistui käsikirjoituksen luettuaan niin paljon että hävitti sen ja teki sitten itsemurhan. Saint-Pierren murhenäytelmä
Pienellä, Ranskalle kuuluvalla Saint-Pierren saarella Newfoundlandin rannikolla 1850-luvulla lukutaidoton työläinen Neel Auguste (Kusturica) tappaa miehen humalapäissään ja tuomitaan teloitettavaksi. Giljotiinin puutteessa saarelaiset antavat tuomitulle mahdollisuuden todistaa muuttuvansa hyväksi ihmiseksi. Neelistä tuleekin yhteisöön merkittävä hyväntekijä ja kaikkien suosikki. Pierre Curie
Curie kuoli liikenneonnettomuudessa aamulla 19. huhtikuuta 1906. Matkalla laboratorioonsa hän jäi rankkasateessa kärryjen alle ollessaan ylittämässä "rue Dauphinea" Pariisissa. Hänen päänsä murtui ja Curie kuoli nopeasti. Ennen kuolemaansa Pierre Curie kiinnostui spiritismistä ja osallistui alan istuntoihin. Jean-Baptiste Lully
Lully menehtyi kuolioon, joka syntyi, kun hän oli 8. tammikuuta 1687 osunut tahtipuikolla jalkaansa, johtaessaan Ludvig XIV:n leikkauksesta toipumisen juhlistamiseksi säveltämäänsä "Te Deumia". Louis Le Vau
Louis Le Vau kuollessa olivat kesken Tuileries'n ja Louvren palatsien sekä Vaux-le Vicomten linnan rakennustyöt. Työtä jatkoi Jacques Le Merciers. Emmanuel Fréteau de Saint Just
Kun lakisäästävän kokouksen tynkäistunto oli poistanut kuninkaan asemastaan 10. elokuuta 1792, Fréteau de Saint Just oli eri mieltä vallankumouksen uudesta suunnasta. Hän vetäytyi Meluniin maatilalleen Vaux-le-Pénilissä, jonne hänen isänsä oli rakennuttanut nykypäiviin säilyneen linnan. Otto (Baijeri)
Otto oli kuningas Maksimilian II:n nuorempi poika. Hän liittyi nuorena Baijerin armeijaan ja osallistui Preussin–Itävallan sotaan 1866 sekä Saksan–Ranskan sotaan 1870–1871. Hänet todettiin kuitenkin vuonna 1872 mielisairaaksi ja vuodesta 1880 hän joutui elämään jatkuvan tarkkailun alaisena. Myös hänen vanhempi veljensä, kuningas Ludvig II oli mielisairas. Otto tuli hallitsijaksi Ludvigin kuoltua 13. kesäkuuta 1886, mutta todellisuudessa hallitsijana toimi hänen setänsä, sijaishallitsija Luitpold. Luitpoldin kuoltua 12. joulukuuta 1912 sijaishallitsijaksi tuli hänen poikansa Ludvig, joka 5. marraskuuta 1913 kruunautti itsensä kuninkaaksi nimellä Ludvig III, syrjäyttäen näin serkkunsa Oton. Otto kuoli kolme vuotta myöhemmin. Louis Vierne
Viernen omien sanojen mukaan Notre-Damen maagiset urut olivat ainoa inspiraation lähde hänen loppuelämänsä aikana. Hän oli lähes sokea, sillä synnynnäisen kaihin lisäksi silmissä oli glaukooma. Myös sydän oireili, mikä aiheutti ennenaikaisen kuoleman. Kuolemakin oli dramaattinen. Kesäkuun 2. päivän konsertin viimeisenä numerona oli "Stèle pour un enfant défunt" (Lapsen hautakivi) teoksesta "Triptyque", ja säveltäjä ryhtyi vielä rekisteröimään urkuja tavanmukaista improvisaatiota varten, kun hän lyyhistyi urkujen koskettimille. Louis Riel
Riel palasi St. Pauliin syksyllä 1878, jossa hän tapasi perhettään ja ystäviään. Ajanjakso oli nopean muutoksen aikaa Redjoen alueen métiseille. Heidän pääriistansa biisonien määrä harveni voimakkaasti, ja maa-alueita myytiin häikäilemättömille liikemiehille, jotka myivät ne edelleen suurella voitolla. Monien muiden Redjoen alueen métisien tavoin hän matkusti kauemmas länteen Montanan territorion alueelle. Riel toimi tulkkina ja kauppiaana Fort Bentonin kunnassa, jossa hän näki monien alkuperäisasukkaiden ja métisien sortuvan alkoholismiin ja todisti sen rapauttavan vaikutuksen. Riel päätti toimia, mutta epäonnistui yrityksessään rajoittaa viskikauppaa. 28. huhtikuuta 1881 hän "maan tapojen mukaan" meni naimisiin nuoren métisin, Marguerite Monet Bellehumeurin kanssa (1861–1886). Heille syntyi kaikkiaan kolme lasta, Jean-Louis (1882–1908), Marie-Angélique (1883–1897) ja poika joka syntyi ja kuoli 21. lokakuuta 1885, vain kuukausi ennen Rielin hirttämistä. Meir Just
Meir Just (1908–2010) oli alankomaalainen rabbi, joka toimi Amsterdamin päärabbina. Hän syntyi Vižnitsjassa ja oli hengellisenä johtajana Alankomaiden juutalaisyhteisölle 45 vuoden ajan. Hän kuoli 101-vuotiaana kotikaupungissaan Amsterdamissa, jolloin hänen ilmoitettiin tulevan haudatuksi Israeliin. Ludvig XVI
Ludvig XVI teloitettiin 21. tammikuuta 1793 Pariisissa Vallankumouksen aukiolle ("Place de la Révolution") pystytetyllä giljotiinilla. Aukio nimettiin sittemmin Ludvig XIV:n aukioksi, nykyisin se on nimeltään Place de la Concorde. Giljotiinin terä suhahti kello 10.22, ja todistajina oli viisi ministeriä väliaikaisesta toimeenpanevasta neuvostosta ja muutamia muita merkkihenkilöistä. Heidät oli kutsunut tilaisuuteen meriministeri, jonka toimistosta he katselivat toimitusta. Justine Lacoste-Beaubien
Lacoste-Beaubien johti Hôpital Sainte-Justinea vuosina 1907–66 ja teki sairaalastaan yliopistollisen tutkimuskeskuksen, joka oli yhteydessä Lavalin yliopistoon, Montrealiin eli nykyiseen Montrealin yliopistoon. Kyse on yhä Kanadan suurimmasta äideille ja lapsille tarkoitetusta keskuksesta. Se on myös Québecin ainoa instituutio, joka on omistettu pelkästään pediatrian ja obstetriikan aloille. Ludvig XVIII
Ludvig XVIII, eli Louis-Stanislas-Xavier, oli vallankumousta edeltäneen kuninkaan Ludvig XVI:n veli. Hänen isänsä oli nuorena kuollut kruununprinssi Ludvig ja isoisänsä kuningas Ludvig XV. Hän pakeni maasta vallankumouksen pyörteissä 1791 ja asui Westfalenissa, kun Ludvig XVI teloitettiin 1793. Kruununperimyksessä seuraava, poikaikäinen Ludvig XVII ei koskaan hallinnut, vaan kuoli vankeudessa 1795, jolloin Louis julistautui maanpaosta käsin Ranskan kuningas Ludvig XVIII:ksi. Ludvig toivoi Ranskaan rajoitetusti perustuslaillista monarkistista järjestelmää. Hän siirtyi Euroopassa paikasta toiseen, asuen muun muassa Kuurinmaalla Jelgavan palatsissa ja asettuen lopulta Englantiin. Siihen mennessä Napoleon oli julistautunut keisariksi, ja uuden Bourbon-kuninkaan valtaannousu näytti epätodennäköiseltä. Napoleonin kukistuttua Ludvig XVIII nousi kuitenkin vuonna 1814 Napoleonin vastustajien tuella Ranskan hallitsijaksi, mutta hän joutui hyväksymään kuninkaan valtaoikeuksia vahvasti karsineen perustuslain (vuoden 1814 peruskirja). Ludvigin valtaanpaluu aloitti Ranskassa Bourbon-restauraatioksi kutsutun ajan. Hissillä mestauslavalle
Poliisit löytävät Caralan ruumiin tämän toimistosta, mutta uskovat tapauksen itsemurhaksi. Julien saa syytteen saksalaisturistien tappamisesta, koska hänen tarinaansa hissiin juuttumisesta uskota. Florence uskoo Julienin tarinan ja lähtee etsimään ohi ajaneessa autossa näkemäänsä Veroniquea, jonka muistaa työskentelevän eräässä kukkakaupassa. Hän saa selville osoitteen ja löytää Veroniquen ja Louis’n elossa – heidän itsemurhansa on epäonnistunut. Louis ei usko että häntä vastaan löytyisi todisteita, mutta Veronique muistaa motelliin jääneellä pienoiskameralla otetut valokuvat. Louis palaa motelliin, jossa poliisi on jo kehittänyt valokuvat. Niiden ansiosta Louis’sta tuleekin pääepäilty saksalaissurmissa. Kameran kuvien joukossa on kuitenkin myös romanttisia yhteiskuvia Florencesta ja Julienista. Niiden avulla poliisi pääsee selville heidän suhteestaan ja todellisista aikeistaan. Elokuvan lopussa Louis’n perässä motelliin ajanut Florence tajuaa kuvat nähtyään, että hänet ja Julien tullaan tuomitsemaan Caralan murhasta. Joseph Smith
Kesäkuun 27. 1844 aseistautunut ja vihainen väkijoukko, joka oli maalannut kasvonsa mustiksi, hyökkäsi Carthagen vankilaan, jossa Smithejä pidettiin. 
Hyrum, joka yritti pidätellä ovea, kuoli välittömästä kasvoihin osuneeseen luotiin. 
Joseph ampui vankilaan salakuljetetulla pepper-box-pistoolillaan kolme laukausta porraskäytävään ennen kuin syöksyi kohti ikkunaa paetakseen huutaen "Oi Herra, Jumalani!" ja kuoli pian maahan putoamisensa jälkeen saatuaan useita osumia luodeista. 
Smith haudattiin Nauvoon. 
Viittä miestä syytettiin myöhemmin hänen murhastaan, mutta heidät kaikki vapautettiin syytteistä. Salaperäiset rukiinjyvät
Kun rikas Rex Fortescue kuolee juotuaan teetä, on poliisi hämillään. Hän kuoli juotuaan aamuteetään toimistossaan ja kuolemansyyksi todetaan taksiinimyrkytys - marjakuusen marjoista löytyvä myrkky. Hänen vaimonsa oli pääepäilty, kunnes myös hänet murhattiin - juotuaan teetä, jossa oli syanidia. Vaimon rakastaja, Vivian Dubois, oli seuraava pääepäilty kuten jotakuinkin kaikki, jotka ylipäätään tunsivat perheen. Neiti Marple aloittaa tutkimukset ainoasta konkreettisesta johtolangasta: murhatun tasku oli täynnä rukiinjyviä. Hän tajuaa hyvin pian, että murhat noudattavat vanhaa lastenlorua ("Sing a Song of Sixpence").Philip John Stead kirjoitti "The Times Literary Supplement"issa 04.12.1953: "Christien romaani kuuluu rikoskirjallisuuden sopuisaan alalajiin: lukijoita ei ahdistella realistisilla väkivallan tai tunteenpurkausten kuvauksilla eikä lukijalta koskaan vaadita syvällistä kiinnostusta henkilöhahmoihin. Rikos on vain keino aivonystyröiden kutkuttamiseksi, ja vaikuttaakin siltä, että epämiellyttävän pankkiirin murhaaja myrkytti hänet huvikseen. Henkilöt on hahmoteltu keveästi mutta näppärästi, ja kuiva huumori hallitsee kirjaa. On nautinto lukea kirjaa, jonka tekijä on näin miellyttävällä tavalla tietoinen oman kirjoittamisensa rajoituksista ." Lopuksi hän sanoi: "Christiellä on maine, että hän pelaa reilua peliä lukijansa kanssa, jolla on taipumusta asettua itse yksityisetsivän rooliin. Käsillä olevassa tapauksessa saattaa tosin vaikuttaa siltä, että nerokkaan juonen monet yksityiskohdat ovat räikeässä ristiriidassa kaiken sen kanssa, minkä voisi kuvitella olevan mahdollista. Mutta tarina on kerrottu niin luonnikkaasti (kuten myös murha - melkeinpä pastoraalisessa tunnelmassa), ettei tuolla kaikella ole kovin paljon väliä." Saint Louis
St. Louis selviytyi nopeasti sodasta, ja vaikka vesiliikenne rapistui niin kaupunkiin saapuneen rautatien ansiosta St. Louis säilytti asemansa merkittävänä liikenteen solmukohtana. Kaupunkiin kehittyi 1800-luvun puolivälin jälkeen merkittävää panimo-, tekstiili- ja metalliteollisuutta. Kaupunkia rikastuttivat muun muassa Budweiser-olut ja Purina Mills -yritys. Yhdysvalloissa julistettiin 1890-luvulla, että viimeisetkin tutkimattomat seudut on kartoitettu. Koska St. Louis oli ollut tärkeässä asemassa lännen tutkimisessa, sille sijoitettiin vuoden 1904 maailmannäyttely. Samana vuonna kaupungissa järjestettiin kesäolympialaiset. Kaupungista tuli näin käytännössä kansainvälinen suurkaupunki, ja siellä kävi maailmannäyttelyn aikana 20 miljoonaa ihmistä. Ludvig IX (Ranska)
Ludvig osallistui seitsemännelle ja kahdeksannelle ristiretkelle. Seitsemäs ristiretki 1248–1254 päättyi egyptiläisten piiritykseen ja Ludvigin joutumiseen vangiksi. Hänet vapautettiin suuria lunnaita vastaan. Kahdeksas ristiretki 1270 koitui Ludvigille kohtalokkaaksi: hän sairastui ruttoon ja kuoli Tunisiassa. Tosin nykyarvion mukaan kyseessä oli kuitenkin alueella vallinnut punatautiepidemia. Franz Liszt
Franz Liszt kuoli Bayreuthissa heinäkuun 31. päivänä vuonna 1886 keuhkokuumeeseen, jonka hän oli saanut Bayreuthin festivaaleilla. Liszt haudattiin Bayreuthin hautausmaalle. Jean-Marie Lustiger
Lustiger oli myöhemminkin ylpeä juutalaisista juuristaan. Hän puhui myös sujuvasti jiddišiä. Hän oli tunnettu rasismin, varsinkin antisemitismin, vastustaja, ja kritisoi voimakkaasti myös Jean-Marie Le Peniä. Hän täytti Ranskan akatemian 4. paikan vuodesta 1995, kunnes kuoli syöpään Ranskassa elokuussa 2007. Hän julkaisi lukuisia kirjoja. Kildebert I
Vuonna 531 Kildebert hyökkäsi sisarensa Chrotildan pyynnöstä visigoottien kuningasta Amalarikia vastaan. Amalarik joutui vetäytymään Barcelonaan, jossa hänet murhattiin. Kildebert marssi Espanjaan uudestaan vuonna 542 ja sai tällä retkellä sotasaaliiksi Pyhän Vincentin tunikan. Hän vei pyhäinjäännöksen Pariisiin ja perusti Saint-Germain-des-Prés’n luostarin, jossa tunikaa säilytetään. Louis Martin (painonnostaja)
Martin kuoli 78-vuotiaana kotonaan Derbyshiren Heanorissa 16. tammikuuta 2015 asbestialtistuksen aiheuttamaan mesotelioomaaan. Osama bin Laden
Huhujen mukaan Osama bin Laden olisi kuollut elokuun lopulla 2006. Asiasta kertoi ranskalaislehti L’Est Républicain verkkosivullaan. Tiedot on kiistetty. Lehti sanoi saaneensa tietonsa salaiseksi luokitellusta asiakirjasta, jonka oli laatinut Ranskan tiedustelupalvelu DGSE. Raportin tiedot on lehden mukaan välitetty presidentti Jacques Chiracille, pääministeri Dominique de Villepinille ja Ranskan sisä- ja puolustusministereille. ”Tavallisesti luotettavan lähteen mukaan sauditiedustelu on nyt vakuuttunut siitä, että Osama bin Laden on kuollut.” raportissa todetaan. Raportin mukaan Osama olisi 23. elokuuta 2006 sairastunut harvinaisen ärhäkkään lavantautiin, mikä aiheutti hänen sisäelintensä lamaantumisen. Sauditiedustelu olisi saanut tietää tapahtumasta ensi kertaa 4. syyskuuta 2006. Luther Vandross
Vandross sairasti diabetesta, joka on ollut hänen suvussaan periytyvä tauti: Luther Vandross Sr. kuoli tautiin Luther Jr:n ollessa kahdeksanvuotias. Vandrossilla oli myös pitkään jatkuneita paino-ongelmia. Vuonna 2003 hän sai aivohalvauksen eikä koskaan kuntoutunut entiselleen. Vandross menehtyi heinäkuussa 2005 John F. Kennedy Medical Centerissä Edisonissa New Jerseyssä 54 vuoden iässä. Louis de Rouvroy, Saint-Simonin herttua
Syyskuussa vuonna 1715 Ludvig XIV kuoli. Orléansin herttua, joka oli Saint-Simonin lapsuudenystävä, tuli sijaishallitsijaksi. Nyt tuli hänen tilaisuutensa, jolloin hänen poliittiset teoriansa voisivat toteutua. Hänestä tuli Sijaisneuvoston jäsen ja hän on isä järjestelmälle, jotka kutsuttiin ”polysynodiksi”, jossa ministereiden tilalla valittiin neuvosto, jossa dominoi korkea aristokratia. Saint-Simonille se oli ainoa kyllin korkea rooli aristokratialle ja eritoten ranskaan pääreille, neuvonantajaksi syntyneille, vaan ei virkamiehille, vaikka olisivatkin huomattavia henkilöitä. Tämän tähden hän myös kieltäytyi hänelle tarjotusta finanssineuvoston puheenjohtajan (ministerin) tehtävästä, jonka hän luovutti erään vannoutuneen vihamiehensä, Noaillesin herttuan haltuun. Mikrobiologia
Spontaanin generaation kumosi vuonna 1859 ranskalainen kemisti Louis Pasteur (1822-1895), joka taivutti keittoastian kaulan joutsenen kaulan muotoon lihaliemen keittämisen jälkeen. Näin ilma pääsi pulloon mutta mikrobit eivät eikä lihaliemessä näin ollen esiintynyt kasvua. Kun lihaliemen pintaa sen sijaan nostettiin pullon kaulan alimman osan tasolle, mikrobit pääsivät laskeutumaan lihaliemeen ja syntyi kasvustoa. Näin hän paitsi kumosi spontaanin generaation myös osoitti, että mikrobeja on kaikkialla, jopa ilmassa. Muut tutkijat tosin saivat edelleen jatkotutkimuksissaan tästä poikkeavia tuloksia ja lopullinen kuolinisku spontaanille generaatiolle annettiin vasta vuonna 1876, kun löydettiin lämmönkestävät itiöt - osa tutkijoista oli keittänyt lihalientä liian vähän aikaa, jolloin kaikki itiöt eivät kuolleetkaan keittämisen aikana. Pasteur kehitti tämän kokeen pohjalta myös menetelmän elintarvikkeiden säilömiseksi, pastöroinnin, jota käytetään edelleen. Benjamin Smith Barton
Bartonin oli tarkoitus osallistua Lewisin ja Clarkin tutkimusretkelle Yhdysvaltain tuolloin vielä tuntemattomiin länsiosiin, mutta hän luopui matkasta ja opetti Lewisin keräämään, kuivaamaan ja varastoimaan kasvinäytteitä. Lewisin ja Clarkin palattua matkaltaan he toivat useimmat näytteet Bartonille analysoitavaksi, mutta Barton kuoli tuberkuloosiin 1815. Kahdeksas ristiretki
Kahdeksas ristiretki vuonna 1270 oli Ludvig IX:n järjestämä ristiretki jonka alkuperäinen tavoite oli avustaa ristiretkeläisvaltioiden jäänteitä Syyriassa. Retki kuitenkin päätyi Tunisiaan, jossa Ludvig vietti kaksi kuukautta ennen kuin kuoli vatsatautiin. Gregorius XIV
Paavina Gregorius XIV sekaantui voimallisesti Ranskan uskonsotiin.
Hän sairasti pitkähkön aikaa malariaa ja kuoli sappikivitautiin. Louis Riel
Redjoen kapinan jälkeen monet métisit matkasivat länteen ja asettuivat Saskatchewanjokilaaksoon, etenkin Saskatchewanjoen etelähaaran varteen lähelle Saint-Laurentin lähetysasemaa, joka sijaitsee lähellä nykyistä St. Laurent de Grandinia. 1880-luvulla siirtolaiset kuitenkin havaitsivat ettei länteen muuttaminen ratkaissut alkuperäisasukkaiden ongelmia. Biisonien katoaminen aiheutti cree-, mustajalka- ja First Nations-intiaanien keskuudessa lähes nälänhätää, jota pahensi valtion tukien leikkaukset 1883 ja treaty-lupausten hoitamatta jättäminen. Métisien haluttiin lopettavan metsästys ja keskittyvän maanviljelyyn, mutta muutos ei ollut helppo monimutkaisen maanomistusbyrokratian vuoksi. Ongelmat olivat samansuuntaisia kuin aikaisemmin Manitobassa. Siirtolaisia Euroopasta ja maan itä-osista muutti suurin määrin alueelle ja kohtasivat samat byrokratiaongelmat. Käytännössä kaikilla alueen asukkailla oli jonkinlaista kaunaa hallintoa vastaan. Vuonna 1884 englantilaiset siirtolaiset, anglo-métisit ja métisit pitivät kokouksia ja yrittivät taivutella vastahakoista alueen hallintoa helpottamaan byrokratiaa. 24. maaliskuuta Batochen kylässä pidetyssä kokouksessa kolmekymmentä eteläisen alueen métisiä päätti ehdottaa Rieliä palaamaan takaisin ja edustamaan heidän asiaansa. 6. toukokuuta "Settler's Union" kokoontui keskustelemaan asiasta. Kokoukseen osallistui métisejä, englanninkielisiä edustajia Prince Albertista, sekä métisien kannattaja, Ontariosta kotoisin oleva siirtolainen William Henry Jackson, joka tunnettiin myös nimellä "Honoré Jackson" ja anglo-métisi James Isbister. Kokouksessa päätettiin lähettää valtuuskunta Rielin johdolla neuvottelemaan Kanadan hallituksen kanssa. Toussaint L'Ouverture
Ranska solmi Amiensin rauhan Ison-Britannian kanssa vuonna 1801, mikä mahdollisti sotatoimet kapinoineita orjia vastaan. Helmikuussa 1802 saarelle saapui kenraali Charles Leclercin johtama 20 000:n miehen ranskalaisarmeija. Ranskalaiset valtasivat nopeasti Santo Dominguen puolen saarta, sekä alueen satamakaupungit ja Saint-Dominguen eteläosat. Sisämaata ranskalaiset eivät kuitenkaan saaneet alistettua ja heidän miehensä kärsivät suuria tappioita aiheuttaneista keltakuumeesta. Vain parin kuukauden aikana ranskalaisten miesvahvuus oli puolittunut. Tästä huolimatta kapinallisjohtajiin lukeutuneet Henri Christophe ja Jean-Jacques Dessalines loikkasivat ranskalaisten puolelle helmikuussa 1802. Lopulta toukokuussa myös Toussaint lupasi laskea aseensa Leclercin luvattua, että orjuutta ei palauteta. Toussaint vetäytyi nyt omsitamalleen plantaasille, kunnes pari viikoa myöhemmin kesäkuun puolella Jean-Baptiste Brunet kutsui hänet tapaamiseen. Paikalle saapunut Toussaint pidätettiin Napoleonin käskystä virallisena syynä kapinan suunnitteleminen. Toussaint vietiin vankeuteen Ranskaan Fort-de-Jouxin linaan Juran vuoristoon. Toussaint kuoli vankeudessa 7. huhtikuuta 1803. Haitin historia
Leclerc kutsui Toussaint l'Ouverturen neuvotteluun ja kaappasi hänet vangiksi. Orjat, vapaat värilliset miehet ja liittoutuneet jatkoivat itsenäisyystaistelua johtajansa tultua kaapatuksi ja kuoltua Ranskan vankina 1803 Fort de Joux'n vankilassa aliravitsemukseen, tuberkuloosiin ja keuhkokuumeeseen. Ranska oli menettänyt yli 50 000 sotilasta. Jean Sylvain Bailly
Bailly oli vallankumouksen alkuaikana hyvin suosittu, mutta menetti kansansuosionsa lujan perustuslaillisen kuningasvallan kannattajana. Hän liittyi perustuslaillisen monarkian kannattajien heinäkuussa 1791 perustamaan feuillanttien klubiin. Hänen maineensa kärsi pahasti, kun hän kuningasparin Varennesin pakoyrityksen nostattamien tasavaltalaisten mielenosoitusten aikana julisti 17. heinäkuuta 1791 Pariisin sotatilaan ja määräsi kansalliskaartilaiset hajottamaan voimakeinoin Marskentälle kokoontunutta suurta rauhanomaista mielenosoitusta, mikä johti niin sanottuun Marskentän verilöylyyn. Tasavaltalaisten mukaan verilöylyssä kuoli jopa 2 000 ihmistä, mutta viranomaiset väittivät mellakoitsijoita kuolleen vain alle kymmenen; todellinen määrä lienee ollut noin 50 henkeä. Arvostelun kohteeksi joutunut Bailly erosi viroistaan 16. marraskuuta 1791. Hän siirtyi heinäkuussa 1792 Nantesiin.
Syksyllä 1793 Bailly pyrki Meluniin ystävänsä, tiedemies Pierre-Simon Laplacen luo, mutta hänet vangittiin matkalla. Häntä käytettiin todistajana kuningatar Maria Antoinetten oikeudenkäynnissä, minkä jälkeen häntä itseään syytettiin ”heinäkuun 17. päivän rikoksesta” eli Marskentän verilöylyn aiheuttamisesta salaliitolla ja kuningasparin pakoyrityksen tukemisesta. Oikeudenkäynti Baillya vastaan alkoi Pariisin vallankumoustribunaalissa 10. marraskuuta 1793. Syyttäjä Antoine Quentin Fouquier-Tinville nujersi hänet nopeasti oikeudessa. Bailly tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin giljotiinilla 12. marraskuuta. Luther Ingram
Ingram kuoli 69-vuotiaana Saint Louisissa kärsittyään vuosia munuaisvaivoista ja heikosta terveydentilasta. Hänelle oltiin aiemmin jouduttu tekemään munuaisensiirto. Ingramia jäivät kaipaamaan vaimo Jacqueline ja pojat Luther Jr. (Eric) ja Kenneth. Le Chevalier de Saint-Georges
”Musta Mozart” -lempinimellä tunnettu Saint-Georges oli ensimmäinen tummaihoinen, joka pääsi johtamaan arvostettuja ranskalaisorkestereja. Hän soitti viulua taiturimaisesti ja muusikon ja kapellimestarin työn rinnalla hän myös sävelsi. Saint-Georgesin tuotanto käsittää seitsemän sinfoniaa sekä lukuisia viulukonserttoja, jousikvartettoja ja muita ajalle tyypillisiä sävellysmuotoja. Ludvig XIV
Ludvig XIV kuoli 76-vuotiaana 1. syyskuuta 1715 jalassaan olevan kuolion aiheuttamaan verenmyrkytykseen. Hän olisi täyttänyt neljän päivän kuluttua 77. Hänen sanotaan julistaneen kuolinvuoteellaan: ”Minä lähden, mutta valtio säilyy aina”. Ludvig XIV:n hallituskausi oli kestänyt 72 vuotta ja sata päivää, ja se olikin yksi kaikkien aikojen pisimmistä valtakausista. Hänet haudattiin kaikin mahdollisin kirkollisin sakramentein, jotka ovat ”kaikkein kristillisimmälle kuninkaalle” omistettuja, ja hänen hautansa sijaitsi Saint-Denisin luostarin basilikassa. Léon Dehon
Isä Dehon alkoi julkaista tammikuussa 1889 lehteä "Le Régne du Coeur de Jésus dans des ames et dans les sociétés" eli "Jeesuksen sydämen valtakunta yksilöissä ja yhteisöissä" ja vuonna 1894 hän julkaisi paavi Leo XIII:n kiertokirjeestä "Rerum Novarum" selityksen "Manuel sociel chrétien" eli "Sosiaalis-kristillinen käsikirja". Léon julkaisi myös käsikirjan jälkeen vuosien 1895 ja 1908 välillä eri yhteiskunnallisia kysymyksiä käsitteleviä julkaisuja. Vuonna 1910 mies vaelsi maailman ympäri, mukaan lukien Yhdysvaltoihin, Japaniin, Koreaan, Kiinaan ja Filippiineille. 1911 isä Dehon vaelsi Roomaan ja tapasi siellä paavi Pius X:n sekä vuonna 1918 paavi Benedictus XV:n. St. Quentinin kaupunki hävitettiin perusteellisesti 1917, mutta vuoden 1919 huhtikuussa isä Dehon palasi kaupunkiin ja sitten Brysselissä olevaan yhteisöönsä. Heinäkuussa 1925 Brysselissä oli suolitulehdusta aiheuttava epidemia, mutta Léon kävi silti tapaamassa sairaita veljeskunnan jäseniä ja sairastui lopulta itsekin kohtalokkaasti menettäen henkensä 12. elokuuta. Hautajaiset vietettiin 19.8.1925 St. Quentinissa Louis Renault (teollisuusmies)
Maaliskuussa 1942 Renault'n tehtaat Boulogne-Billancourtíssa olivat ensimmäiset ja keskeiset kohteet Royal Air Forcen pommituksissa. Nämä pommitukset saivat tehtaat, Louis Renault’n elämäntyön, lähes toimimattomaan tilaan. Louis itse koki vakavia terveydellisiä ongelmia ja hänestä tuli lähes puhekyvytön eikä hän pystynyt enää ylläpitämään keskustelua eikä kirjoittamaan. Ludvig IX (Ranska)
Oikeamielisyydestään tunnettu Ludvig IX toimi sovittelijana Euroopan erimielisten hallitsijoiden välillä. Vuonna 1242 hän kukisti Englannin Henrik III:a tukevien ranskalaisaatelisten kapinan. Ludvig IX teki 1200-luvun puolivälissä niin sanotun seitsemännen ristiretken Egyptiin, mutta joutui neljäksi vuodeksi vankeuteen Syyriassa. Vuonna 1270 hän lähti kahdeksannelle ristiretkelle Tunisiaan, mutta kuoli matkalla ruttoon. Kaarle Rohkea
Kolme päivää taistelun jälkeen Kaarle Rohkean ruumis löydettiin ja se oli osittain susien syömä. Löytöpaikka oli Saint-Jeanin lammen rannalla, paikalla jossa sijaitsi Burgundin risti Nancyssa. Kaarlen hevonen Moreau oli taistelussa kaatunut hänen vierelleen. Nykyisin paikalla on Lothringenin herttua René II:n muistoksi pystytetty monumentti. Ruumista ei jätetty löytösijalleen, vaan se kuljetettiin Georges Marqueix’n luokse. Tätä rakennusta ei kuitenkaan ole enää olemassa, mutta rakennuksen paikalla on mustasta ja valkoisesta marmorista tehty Lothringenin risti, johon on kaiverrettu yksinkertaisesti vain vuosiluku 1477. Kuollut Kaarle Rohkea haudattiin ensiksi Saint-Georgesin kollegiaalikirkkoon Nancyssa – kirkkoa ei enää nykyisin ole olemassa – ja sittemmin se kuljetettiin Bruggeen vuonna 1550. Ludvig XVI
Kuningas Ludvig XVI:n teloitus tapahtui 21. tammikuuta 1793, kun Antoine Joseph Santerre, Dominique Joseph Garat ja Pierre Henri Lebrun saapuivat kuninkaan vankilana käytettyyn Tour du Templeen, jossa he ilmoittivat Ludvig XVI:lle tämän kuolemantuomion, jonka oli julistanut kansalliskonventti. Godwin (jaarli)
Ollessaan kuninkaan luona maanantaina 12. huhtikuuta 1055 Godwin sai ruokapöydässä äkillisen kohtauksen. Hänet kannettiin kuninkaan huoneeseen, missä hän kuoli torstaina 15. huhtikuuta suurissa tuskissa.Normandialainen 80 vuotta myöhemmin kirjoitettu "La Estoire de Saint Ædvard le Roi" pitää Godwinin kuolemaa lopullisena todisteena hänen pahuudestaan ja näin hakee oikeutusta Normandian herttualle Vilhelm Valloittajalle tämän hyökkäykseen Englantiin 1066. Teoksen mukaan Godwin ja hänen poikansa olivat roistoja jotka ottivat uhrikseen pyhän kuninkaan. Tässä kertomuksessa ruokaa tarjoillut palvelijan toinen jalka liukastui, mutta toinen piti hänet pystyssä. Silloin Godwin laski leikkiä: Niin yksi veli auttaa toista, kun tämä on vaarassa”. Kuningas vastasi tähän: ”Niin olisi myös minun veljeni auttanut minua, jos sinä olisit sallinut hänen elää” Jaarlin kasvot vaihtoivat väriä ja hän otti palan leipää ja sanoi, että syömällä sen hän todistaisi syyttömyytensä. Hän siunasi leivän ja kutsui Jumalan todistajakseen. Leipä kuitenkin tarttui hänen kurkkuunsa, ja kaikki näkivät miten hänen silmänsä kääntyvät pään sisään, kasvot kalpenivat, menetti puhekykynsä ja kuoli. Viimein oli murha todistettu ja kuningas huusi ”Viekää ulos tuo haiseva koira”. Joseph-Louis Lagrange
Fredrik II Suuri kuoli 1786, ja tämän jälkeen yleinen ilmapiiri Berliinissä alkoi muuttua kansallismielisempään ja luonnontieteitä karsastavaan suuntaan. Lagrange ei tuntenut enää oloaan kotoisaksi ja jätti eroanomuksensa pian kuninkaan kuoleman jälkeen. Lagrange hyväksyi eron myöntämiseen kuuluvat ehdot, joiden mukaan hän lähettäisi jatkuvasti määrävuosien ajan omia tutkimuksiaan akatemian julkaistavaksi. Tämän jälkeen eronnut hovimatemaatikko otti ilomielin vastaan Ranskan kuninkaan Ludvig XVI:n tarjouksen liittyä Ranskan akatemian jäseneksi ja jatkaa matemaattista työtään siellä. Lagrangelle annettiin asuinhuone Louvresta, jossa hän asui Ranskan vallankumouksen alkamiseen saakka. Marie-Antoinette, Lagrangea 19 vuotta nuorempi kuningatar, teki uudesta hovimatemaatikosta erikoissuosikkinsa, ja yritti tarjota tälle ymmärrystä sekä muuta piristettä helpottaakseen tämän raskasmielisyyttä. Ludvig XV
Ludvigin isoisä, kruununprinssi ("dauphin") Ludvig kuoli 11. huhtikuuta 1711. Kruunun­perimys­järjestyksessä seuraavana oli Ludvigin isä. Tästä ei kuitenkaan tullut koskaan kuningasta, koska hän ja hänen vaimosa kuolivat vähän yli puoli vuotta tämän jälkeen eräänlaiseen tuhkarokkoon. Saman kohtalon koki myös Ludvigin vanhempi veli, Bretagnen herttua Ludvig. Tapahtumaketjun seurauksena Ludvigista tuli vasta kaksivuotiaana Ludvig XIV:n valtaistuimen perijä. Myös Anjoun herttuan oli käydä rokon vuoksi hullusti, mutta hänen hoitajansa kielsi lääkäreiden suorittaman suoneniskennän. Lil Armstrong
Lil Armstrong kuoli sydänkohtaukseen Chicagossa 27. elokuuta 1971 soittaessaan ”St. Louis Blues” -kappaletta Louis Armstrongin kuoleman jälkeen järjestetyssä tribuuttikonsertissa. Karl Wilhelm Naundorff
Virallisen tiedon mukaan Ludvig XVI:n ja Marie Antoinetten poika, Dauphin Charles Louis oli kuollut risatautiin vallankumouksen aikana 8. kesäkuuta 1795 Templen vankilassa Pariisissa ja hänet oli haudattu nimettömään hautaan Sainte-Margueriten hautausmaalle. Tapaukseen liittyi kuitenkin epäselvyyttä, sillä kuolemalla oli vain harvoja todistajia ja myöhemmin alkuperäinen kuolintodistus katosi eikä hautaa onnistuttu enää löytämään. Tämän vuoksi alkoi liikkua huhuja, että kruununprinssi olisikin onnistunut pakenemaan ja eläisi yhä jossain. Vuosien mittaan yli 40 huijaria esiintyi hänenä. Naundorffin on sanottu olleen tässä joukossa ainoa vakuuttava tapaus. Kurt Löwenstein
Helmikuussa 1933 SA-joukot hyökkäsivät Löwensteinin kotiin ja vandalisoivat irtaimistoa. Löwenstein piti tekoa murhayrityksenä, koska asunnossa myös ammuttiin. Pian tämän jälkeen hän pakeni Saksasta, ensin Prahaan ja sitten Pariisiin, jossa hän kuoli sydänkohtaukseen toukokuussa 1939. Hänet on haudattu Père-Lachaisen hautausmaalle. Saint-Germain-des-Prés’n luostari
Kirkon ympärille syntyi keskiajalla Saint-Germain-des-Prés’n luostari, jonka on sanottu olleen kuin kaupunki kaupungissa. Normannit hävittivät luostarin ainakin neljä kertaa hyökkäystensä yhteydessä. Luostari linnoitettiin järeästi normannien hyökkäysten jälkeen, sillä se sijaitsi Pariisin kaupunginmuurien ulkopuolella. Luostari rakennettiin uudelleen kirkon ympärille 1200-luvun aikana. Arkkitehti Pierre de Montreuil suunnitteli Sainte-Chapellen innoittaman pyhän neitsyen kappelin. Nykypäivään on kuitenkin säilynyt vain kirkon vieressä sijaitseva punatiilinen apotin palatsi, joka rakennettiin vuonna 1586 kardinaaliapotti Kaarle II Bourbonille. Se toimi yli kahdensadan vuoden ajan luostarin apottien virka-asuntona. Jean-Andoche Junot
Useat vakavat käyttäytymishäiriöt saattoivat julki hänen mielenterveytensä heikentymisen. Hänen tuotiin väkipakolla kotiin, isänsä luokse Burgundiin. Eräänä iltana hän hourepäisenä hyppäsi ikkunasta, katkaisi jalkansa ja yritti sitten keittiöveitsen avulla amputoida itsensä. Muutaman vuorokauden kuluttua hän menehtyi tulehdusten seurauksena. Louis Slotin
Louis Alexander Slotin (1. joulukuuta 1910 Winnipeg, Manitoba, Kanada – 30. toukokuuta 1946 Los Alamos, New Mexico, Yhdysvallat) oli kanadanjuutalainen kemisti ja ydinfyysikko. Hän aloitti opintonsa synnyinkaupunkinsa Manitoban yliopistossa vain 16-vuotiaana, valmistuen vuonna 1932. Vuonna 1936 Slotin valmistui Lontoon yliopistosta biokemian tohtoriksi. Winnipegissa syntynyt Slotin osallistui Manhattan-projektiin vuodesta 1942 lukien, työskennellen mm. Chicagossa CP-1 atomimiilun parissa sekä Oak Ridgessa. Eräässä tilaisuudessa hän lausahti ELSO- eli tutkaupseeri luutnantti Jacob Beserille täten: ""-Kuoleepa ihminen sitten tästä (atomi)pommista taikka luodista, niin se on sama asia. Hän on silloin kuollut"". Slotin oli myös yksi Trinity-ydinkokeen silminnäkijöistä.
Slotin osallistui myös tulevaan Operaatio Crossroadsiin. Tehdessään tieteellistä tutkimusta, eli suorittaessaan pommin kriittisyyden pisteeseen vaikuttavia asioita Los Alamosin ydinlaboratoriossa, hänelle sattui tapaturma 21. toukokuuta 1946. Pommin ydin muuttui äkillisesti radikaalisti fissiiliksi. Tapahtumapaikalla oli läsnä useita henkilöitä, joita Slotin suojasi, mutta sai itse palovammoja käteensä. Tuo tapaturma surmasi hänet vain 9 päivää tästä myöhemmin säteilysairauden eli "akuutin säteilysyndrooman" muodossa. Slotinin saama säteilyannos oli ollut huomattavan suuri, ja jokseenkin varmuudella fataalin rajan ylittäen. Kuolettava annos on 500 remiä eli 5 Sievertiä. Sama pommin ydin, myös "Demon Core"ksi nimetty, surmasi tätä edeltävästi Harry K. Daghlianin. Kriittisen massan lähes saavuttavaa, lähentelevää koesarjaa on kutsuttu "Lohikäärmeen hännän kutittamisena". Fissiili aines räjäytettiin Bikinin atollilla tehdyssä ydinkokeessa kesällä 1946.