Kuka oli Bysantin keisarikunnan viimeinen hallitsija?
Bysantin valtakunta
Bysantin valtakunnan loppu koitti vuonna 1453. 2. huhtikuuta osmanien sulttaani Mehmed II aloitti Konstantinopolin piirityksen, jota kesti melkein kaksi kuukautta. Keisari lähetti avunpyyntöjä länteen, mutta apua ei tullut. Bysantin valtakunta kukistui lopullisesti 29. toukokuuta, kun osmanit valtasivat kaupungin rynnäköllä. Viimeinen keisari Konstantinos XI Palaiologos kaatui taistelussa turkkilaisia vastaan. Bysantin viimeinen eurooppalainen osa Morean despotaatti kukistui vuonna 1460 Mistran valtauksen myötä. Osmanit valtasivat valtakunnan viimeisetkin rippeet, kun Trebizondin keisarikunta kukistui vuonna 1461.
Tyrannus
Tyrannus on todellisuudessa Rooman valtakunnan viimeinen keisari, Romulus Augustus, joka valtakuntansa menetettyään pakeni Englantiin. Täällä hän yritti suistaa Kuningas Arthurin valtaistuimeltaan, mutta Musta Ritari teki hänen ilkeät suunnitelmansa tyhjiksi. Merlin karkottikin Tyrannuksen syvälle maan uumeniin, jossa raivostunut Tyrannus vannoo palaavansa. Bulgarian historia
Bysantin valtakunnalla oli huomattava vaikutus Bulgarian hallintoon ja kulttuuriin. Bulgaarit olivat ajoittain myös bysanttilaisten vaarallisimpia vihollisia, etenkin kaani Krumin (hallitsi noin 803–814) ja tsaarien Simeonin ja Samuilin (hallitsi 997–1014) aikana. Vuonna 1014 Bysantin keisari Basileios II sai ratkaisevan voiton bulgaareista Kleidionin taistelussa ja koko Bulgaria oli Bysantin vallassa vuoteen 1018 mennessä. Bulgaarit kuitenkin kapinoivat vuonna 1185 ja perustivat Toisen Bulgarian valtakunnan. Bulgariasta tuli paikallinen mahti 1100- ja 1200-luvuilla etenkin Ivan Asen II:n aikana 1218–1241. Toisen valtakunnan pääkaupunki oli Veliko Tărnovo. Toinen valtakunta kärsi useista tataarien hyökkäyksistä, jotka heikensivät valtakuntaa. Osmanien valtakunta valloitti 1385 Bulgarian talouden keskuksen Sofian. Balkanin vahvin kansakunta oli tuolloin Serbia, jonka osmanit kukistivat 1389 Kosovo Poljen taistelussa. Tämän jälkeen Bulgaria kukistui kymmenessä vuodessa, vaikkakin sotilaallinen vastustus jatkui vuoteen 1453. Konstantin II
Konstantin II (, s. 2. kesäkuuta 1940) oli Kreikan kuningas ja Tanskan prinssi, toimi Kreikan viimeisenä monarkkina 6. maaliskuuta 1964 – 1. kesäkuuta 1973. Bagrat IV
Bagratin hallinnon viimeiset vuodet osuivat yhteen, professori David Marshall Langin sanoin, "itäisen kristikunnan viimeisen fiaskon" kanssa: Manzikertin taistelussa Alp Arslan aiheutti Bysantin armeijalle murskatappion ja otti keisari Romanos IV:n, joka kuoli pian kurjuudessa, vangikseen. Bagrat IV kuoli seuraavana vuonna 24. marraskuuta 1072, ja hänet haudattiin Tšqondidin luostariin. Valtaistuin siirtyi hänen pojalleen Giorgi II:lle. Kustaa V
Kustaa V oli viimeinen Ruotsin kuningas, joka puuttui suoraan politiikkaan, vuoden 1914 puolustusbudjettiriidassa, mikä aiheutti linnanpihakriisin. Tämän jälkeen hän hallitsi parlamentaristisesti. Hohenstaufen
Hohenstaufen oli keskiaikainen dynastia Saksan kuninkaita, joista muutamat olivat myös Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisareita. Hohenstaufenit hallitsivat alun perin Schwabenin herttuan titteliä ja vuonna 1194 heistä tuli myös Sisilian kuninkaita. Suvun kuuluisimmat hallitsijat olivat sen ensimmäinen Saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Fredrik I Barbarossa (eli 1122–1190) sekä sen viimeinen keisari Fredrik II (k. 1250). Dynastia sammui Konrad IV:n pojan, viimeisen Schwabenin herttuan Konradin, tultua teloitetuksi 1268 yritettyään valloittaa Sisiliaa takaisin. Konstantinos III
Konstantinos III (612–641) oli Bysantin keisari 11. helmikuuta – 25. toukokuuta vuonna 641. Konstantinopolin piiritys
Konstantinopoli oli viimeinen kristinuskon linnake idässä. Konstantinopolin ja Bysantin valtakunnan olemassaolon aikana kaupunkia oli piiritetty moneen kertaan. Se oli vallattu vain kerran aikaisemmin, neljännen ristiretken aikana vuonna 1204. Vaikka Bysantin valtakunta valtasi kaupungin takaisin vuonna 1261 se ei toipunut saamastaan iskusta koskaan. Ajan myötä valtakunnan hallitsemat alueet pienenivät, erityisesti osmanien vuoksi. Vuonna 1453 ”valtakunta” käsitti vain Konstantinopolin kaupungin ja osan Peloponnesoksen niemimaata. Valtakunnalle kuuluva Trebizondin keisarikunta oli todellisuudessa täysin itsenäinen pikkuvaltio Mustanmeren rannikolla. Henrik II Pyhä
Henrikin kruunaaminen keisariksi toi väistämättä vaikeuksia suhteissa Bysanttiin, joka piti hallussaan Etelä-Italiaa. Bysantin keisari Basileios II rakensi linnoja ja linnoituksia Etelä-Italiaan vahvistaakseen Bysantin vaatimuksia alueesta. Paavin pyynnöstä Henrik II teki vuonna 1021 sotaretken Pohjois-Apuliaan, jossa hän piiritti Bysantin vahvaa Troian linnaketta. Piiritys ei tuottanut tuloksia, ja Henrik joutui vetäytymään, mutta Bysanttikaan ei pystynyt hyödyntämään Henrik II vetäytymistä, koska keisari Basileios II kuoli jo 1025 ja hänen suunnitelmansa Etelä-Italian suhteen kariutuivat. Bysantin valtakunta
Vuonna 364 valtakunnan kahtiajako syveni, kun se jaettiin länsiosan hallintaansa saaneen Valentianianuksen ja itäosan saaneen Valensin kesken. Valtakunta jakautui lopullisesti kahtia vuonna 395, kun Theodosius I jakoi valtakunnan poikiensa kesken: tuolloin Arcadius hallitsi idässä ja Honorius lännessä. Tästä lähtien puhutaan yleensä Itä- ja Länsi-Roomasta. Bysantin valtakunta
Vuonna 1054 ortodoksisen ja katolisen kirkon välit katkesivat lopullisesti (suuri skisma). Samalla Bysanttia uhkasivat uudet vaarat: seldžukit Vähässä-Aasiassa, petsenegit pohjoisessa sekä normannit Italiassa. Manzikertin taistelussa vuonna 1071 seldžukkien sulttaani Alp Arslan kukisti perusteellisesti Bysantin armeijan ja otti keisari Romanos IV Diogenesin vangiksi. Tämän seurauksena Bysantti menetti melkein koko Vähän-Aasian ja parhaimmat maanviljelysalueensa. Tämän lisäksi Bysantti menetti Italian alueet normanneille ja Balkanin petsenegeille vuoteen 1081 mennessä. Pu Yi
Pu Yi, koko nimeltään Aisin Gioro Puyi (7. helmikuuta 1906 – 17. lokakuuta 1967), oli kymmenes ja viimeinen mantšujen Qing-dynastian keisari ja samalla Kiinan viimeinen keisari. Hänet kruunattiin keisariksi nimellä Xuantong (宣統皇帝) kaksivuotiaana vuonna 1908. Hän toimi muodollisena hallitsijana vuoteen 1912 asti ja säilytti vuoteen 1924 Kiinan keisarin arvon. Myöhemmin vuosina 1932–1945 hän hallitsi Japanin perustamaa nukkevaltiota Mantšukuon keisarikuntaa. Tällöin hän käytti hallitsijanimeä Kangde (康德皇帝, myös Kang-te). Martina (Bysantin keisarinna)
Vuonna 641 Herakleios kirjoitti testamentin, jonka mukaan Heraklonas ja Konstantinos perivät valtakunnan yhdessä. Kun Herakleios viimein kuoli 11. helmikuuta, vaati Martina itselleen korkeinta valtaa. Kansa halusi kuitenkin suositun Konstantinoksen keisariksi. Kun Konstantinos kuoli hallittuaan vain 103 päivää, epäilivät monet että Martina oli myrkyttänyt hänet. Heraklonasista tuli nyt yksinvaltias. Mutta melkein heti alkoi kapina, jota johti kenraali Valentinus. Syyskuussa Heraklonasin oli pakko kruunata Konstantinoksen poika Konstans keisariksi. Samalla myös Martinaa suosinut patriarkka Pyrrhos pakotettiin eroamaan. Vähän tämän jälkeen Heraklonas teki veljestään Davidista myös keisarin, samalla vähentäen Konstantinoksen mahdollisuuksia päästä valtaan. Lopulta kapina puhkesi uudelleen ja Heraklonas syrjäytettiin. Martinan kolmen pojan Heraklonasin, Davidin ja Martinuksen nenät silvottiin ja lähetettiin maanpakoon. Erään lähteen mukaan Martinan kieli leikattiin irti. Konstantinos IX
Konstantinos IX Monomakhos (n. 1000 – 11. tammikuuta 1055) oli Bysantin keisari 11. kesäkuuta 1042 – 11. tammikuuta 1055. Keisarinna Zoe valitsi hänet miehekseen ja kanssahallitsijakseen vuonna 1042. Rusien–Bysantin sota (988)
Bysantin valtakunnan keisarina oli vuodesta 976 lähtien ollut nuori Basileios II, joka oli hallituskautensa alusta lähtien ollut vaikeuksissa häviten bulgaareille sodissa sekä omien sotapäälliköidensä kapinoinnin takia. Ensin häntä vastaan asettui Itäisen Armeijan komentaja Bardas Skleros. Häntä vastaan keisari lähetti 978 entisen kapinallisen Bardas Fokas nuoremman, joka oli sotajoukkojen suosikki. Bardas Fokas nuorempi voitti taistelut ja julisti itsensä keisariksi vuonna 987. Vuoden 988 alussa kapinallisten sotajoukot olivat jo lähestymässä Bysantin pääkaupunkia Konstantinopolia, josta heidät erotti enää Bosporinsalmi. Samaan aikaan bulgarialaiset ryöstelivät Bysanttia lännessä (syyrialaisen historioitsijan 1000-luvulta Jahja Antikiolaisen mukaan). Mystras
Bysantin viimeinen keisari Konstantinos XI Palaiologos oli ennen hallitsijaksi tuloaan Morean despootti. Hänet kruunattiin keisariksi Mystraksessa vuonna 1448. Morean viimeinen despootti oli Demetrios Palaiologos. Hänen aikanaan kaupunki antautui osmanien hallitsija Mehmed II:lle vuonna 1460. Vuonna 1464 Sigismondo Malatesta onnistui valloittamaan kaupungin, mutta ei linnoitusta. Venetsialaiset valtasivat kaupungin ja linnan vuonna 1687. Tämän jälkeen kaupunki kukoisti jälleen. Siellä oli noin 40 000 asukasta, mikä on huomattavasti enemmän kuin esimerkiksi nykypäivän Spártin kaupungissa. Mystras oli muun muassa paikallisen silkkiteollisuuden keskus. Babylonia
Kassiittien valta Babylonian alueella kukistui elamilaisten hyökkäyksiin 1155 eaa. pitkällisten taistelujen jälkeen. Viimeinen kassiittikuningas oli Zababashumidinna. Valloittajana oli voimakas elamilainen kuningas Shutruk-Nahhunte noin 1185–1155 eaa., joka nosti lyhyeksi aikaa Babylonian valtaistuimelle poikansa Kutir-Nahhunten. Elamilaisia vastustamaan nousi Enlilnadinakhe, jonka vieminen vankina Elamiin merkitsi kassiittidynastian lopullista luhistumista. Latinalainen keisarikunta
Briennen Johanneksen kuoltua vuonna 1237 Balduin II hallitsi keisarikuntaa yksin, mutta siitä oli jäljellä vain Konstantinopolin kaupunki ja sen ympäristöt. Balduin kiersi melkein koko hallituskautensa Länsi-Euroopan hoveissa saadakseen apua minikokoisen keisarikuntansa pelastamiseksi, aivan kuten pari sataa vuotta myöhemmin tekivät viimeiset Palaiologokset. Kreikkalaisten keskuuteen taas levisi voimakas kansallistunne, suuri ajatus (), että Konstantinopoli on valloitettava takaisin kreikkalaisille ja palautettava sen mahti. Supayalat
Supayalat (1859 tai 1860 – 1925) oli Burman eli nykyisen Myanmarin viimeisen kuninkaan Thibawin vaimo ja maan kuningatar. Supayalatin on usein kuvailtu käyttäneen maan todellista valtaa heikon miehensä kulisseissa. Burman Konbaung-dynastian itsenäisyys päättyi brittien vastaisessa kolmas anglo–burmalaisessa sodassa vuonna 1885. Hallitsijapari karkotettiin Intian Ratanagiriin. Thibaw kuoli vuonna 1916 ja Supayalatin sallittiin palata Burmaan kolme vuotta myöhemmin. Hän vietti lopun elämäänsä kotiarestissa köyhissä olosuhteissa Rangoonissa. Bysantin ja osmanien sodat
Vuonna 1394 Bysantin ja ottomaanien suhteet muuttuivat taas huonompaan suuntaan. Sulttaani Bayezid hallitsi vuosina 1389-1402 ja onnistui laajentamaan valtapiirinsä Balkanilla Tonavalle saakka. Sen jälkeen ottomaanit vaativat kauppaoikeuksia Konstantinopolissa. Keisari Manuel II kielsi tämän, jota paitsi hän myös kieltäytyi maksamasta sulttaanille veroja, mikä johti kaupungin piiritykseen vuonna 1394. Manuel II liittoutui tällöin alueen uuden mahtimiehen Timur Lenkin kanssa ja samalla pyysi länneltä uutta ristiretkeä, joka toteutettiin vuonna 1396. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan tulevan keisari Sigismundin johdolla ristiretkeläiset valtasivat Nikopoliksen vuonna 1396. Tappiosta vakuuttunut Manuel II pakeni kaupunkiin ja matkusti Länsi-Eurooppaan saamaan tukea. Tänä aikana Johannes VII johti kaupungin onnistunutta puolustusta ottomaaneja vastaan. Näin kaupunki sai 50 vuotta armonaikaa ennen lopullista kukistumista. Varjagikaarti
Bysantin keisari Manuel I Komnenoksen aikana vuonna 1149 varjageja lähetettiin puolustamaan Thebaa Sisilian kuningas Roger II:n armeijaa vastaan. Varjagit olivat myös mukana kaupungin takaisinvaltaamisessa. Vuosina 1155–1156 varjagit puolustivat Kyprosta Antiokian ruhtinaskunnan hallitsijaa Raynald de Chatillonia vastaan. Alkumenestyksen jälkeen Raynald kukistettiin ja varjagit toivat hänet keisarin eteen. Pian tämän jälkeen varjagit seurasivat Manuelia Antiokiaan. Vuonna 1176 varjagit olivat paikalla, kun Bysantin armeija kärsi raskaan tappion Myriokefalonin taistelussa, jossa suurin osa Manuelin varjageista sai surmansa. Jotkut varjagikaartissa palvelleet englantilaiset palasivat taistelun jälkeen takaisin kotiin. Bysantin–sassanidien sota (527–532)
Vuonna 224 sassanidit syrjäyttivät viimeisen Persiaa hallinneen parthialaiskuninkaan. Sassanidit olivat Rooman ainoa vihollinen, joka oli yhtä kehittynyt. Keisari Anastasioksen hallituskauden aikana käydyn sodan (502–505) jälkeen valtakunnat solmivat rauhansopimuksen, jonka mukaan roomalaiset maksoivat vuosittain 500 paunaa kultaa persialaisille. Anastasios antoi sodan jälkeen rakennuttaa uuden linnoituksen Daran kylään, joka sijaitsi strategisesti tärkeällä paikalla noin 30 km Nisibisistä. Aikaisemmin Nisibis oli toiminut roomalaisten tukikohtana, mutta se oli menetetty persialaisille, joten Daran oli tarkoitus korvata se. Daran linnoitus rikkoi periaatteessa vuoden 442 rauhansopimusta, joka kielsi roomalaisia ja persialaisia rakentamasta linnoituksia rajaseudulle, mutta persialaiset sotivat samaan aikaan hefthaliitteja eli valkoisia hunneja vastaan eivätkä pystyneet puuttumaan roomalaisten toimiin. Vuoteen 513 mennessä Persian kuningas Kavadh I oli saanut hunnien ryöstöretket kuriin. Vuonna 528 Kavadhin asema Persian kuninkaana oli vakaa, koska hän oli saanut myös kukistettua mazdakiittien lahkon, joka uhkasi hänen valtaansa. Lambert II
Lambert II (n. 880 – 15. lokakuuta 898) oli Italian kuningas, Spoleton herttua ja Pyhä saksalais-roomalainen keisari vuosina 894–898. Hän oli isänsä Guy III:n kanssahallitsijana vuodesta 892. Lambert II oli Guideschi-dynastian toinen ja viimeinen hallitsija. Hän kuoli joko salamurhan uhrina tai pudottuaan hevosen selästä. Otto von Habsburg
Hänen keisarillinen ja kuninkaallinen korkeutensa; Itävallan keisarillinen prinssi; Unkarin, Kroatian ja Böömin kuninkaallinen prinssi Otto von Habsburg oli Itävallan viimeisen keisarin ja Unkarin viimeisen kuninkaan Kaarle I:n ja Zita von Bourbon-Parman vanhin poika. Itävallan keisarikunta lakkautettiin vuonna 1918 ja Unkarin kuningaskunta vuonna 1922. Tästä lähtien Otto von Habsburg itse, hänen sukunsa ja itävaltalaiset legitimistit pitivät häntä laillisena kuningas-keisarina. Ernst August (Braunschweig)
Ernst August (17. marraskuuta 1887 – 30. tammikuuta 1953) oli Braunschweigin herttuakunnan viimeinen hallitsija vuosina 1913–1918 ja samalla myös Welfin hallitsijasuvun viimeinen hallitsija. Bysantin ja osmanien sodat
Andronikos III kuoli vuonna 1341, jolloin hänen 10-vuotias poikansa Johannes V tuli hallitsijaksi. Hallitus­valta jaettiin Johannes VI Kantakuzenoksen, nuoren keisarin äidin ja patriarkka Johannes XIV Kalekaksen kesken. Kalekaksen ja Kantakuzenoksen välinen kilpailu johti sisällissotaan. Kantakuzenos voitti sodan Konstantinopolissa helmikuussa 1347. Hänen hallitsijakaudellaan 1341–1354 rutto, maanjäristykset ja ottomaanien hyökkäys jatkuivat, ja sen siirtokunnista vain Filadelfeia (myöhempi Alaşehir) jäi Bysantin käsiin. Koko sisällissodan ajan bysanttilaiset taistelivat myös turkkilaisia ja serbejä vastaan. Euroopan historia
1400-luvulla osmanit valtasivat melkein koko Bysantin valtakunnan lukuun ottamatta Konstantinopolia ja muutamaa muuta kaupunkia. Vuonna 1453 osmanien sulttaani Mehmed II valloitti Konstantinopolin ja Bysantin valtakunta kukistui. Isabella (Brasilian kruununprinsessa)
Isabella (, myöhemmin kreivitär Eu; 29. heinäkuuta 1846 Rio de Janeiro – 14. marraskuuta 1921 Eu, Ranska) oli Brasilian keisarikunnan viimeinen kruununperillinen, joka toimi isänsä keisari Pedro II:n valtakaudella kolmesti maan sijaishallitsijana. Viimeisellä sijaishallitsijakaudellaan Isabella vahvisti vuonna 1888 orjuuden lakkauttamisen. Tämä osittain johti vuoden 1889 vallankumoukseen, jossa keisarikunta kumottiin. Konstantinos VIII
Konstantinos VIII Porfyrogennitos (kreikaksi "Κωνσταντίνος", 960 – 15. marraskuuta 1028) oli Bysantin keisari 15. joulukuuta 1025 – 15. marraskuuta 1028. Hän oli keisari Romanos II:n ja keisarinna Theofanon poika sekä maineikkaan Basileios II veli. Teoriassa Konstantinos oli Basileioksen kanssahallitsija vuodesta 976, mutta todellisuudessa Konstantinoksella oli hyvin vähän tekemistä valtakunnan hallinnan kanssa niiden 49 vuoden aikana, jona Basileios hallitsi. Konstantinoksen sanotaan eläneen elämänsä ylellisyydessä ja ilman vastuuta. Nabis
Nabis (noin 250 eaa. - 192 eaa.) oli Spartan kuningas vuosina 206 eaa. - 192 eaa. Hän oli Spartan viimeinen kuningas. Hänen isänsä oli eräs Demaratos, joka ehkä kuului Eurypontidien sukuun, josta yksi Spartan kahdesta kuninkaasta yleensä valittiin. Nabis seurasi Makhanidasta, joka kuoli Mantineian taistelussa vuonna 207 eaa. Hatsina
Keisarinna asui kreivin kanssa yhdessä 15 vuotta ja ihastui palatsiin. Tunteiden viilennyttyä Orlov naitettiin ja sai tehtävän suurlähettiläänä Italiassa. Orlovin kuoleman jälkeen 1783 keisarinna osti palatsialueen ja lahjoitti sen pojalleen, tulevalle keisari Paavalille. Paavali I sisusti palatsia uudelleen uusklassiseen tyyliin; linna muutettiin paraati- ja edustuslinnaksi. Paavalin kuoleman jälkeen Hatsina ei ollut keisarien suosiossa, ennen kuin Aleksanteri III teki siitä terrorismin pelossa pääasuntonsa. Nikolai II, viimeinen keisari vietti näin ollen nuoruutensa Hatsinassa, jonne hänet myös vangittiin syrjäyttämisensä jälkeen. Ovonramwen
Ovonramwen (k. 1914) oli viimeinen itsenäisen Beninin kuningaskunnan hallitsija eli "oba" vuosina 1888–1897. Britit kukistivat hänet ja Beninin vuonna 1897. Ovonramwen karkotettiin Calabariin, jossa hän sittemmin kuoli. Haile Selassie
Haile Selassie ( [hailə sɨllase], , alun perin ruhtinas Lij Tafari Makonnen, 23. heinäkuuta 1892 – 27. elokuuta 1975) oli Etiopian keisarikunnan viimeinen keisari (1930–1936; 1941–1974). Erekle II
Erekle II oli Kakhetin ja Kartlin yhdistyneen itägeorgialaisen kuningaskunnan toiseksi viimeinen kuningas, ja hänen hallintoaan pidetään georgialaisen monarkian joutsenlauluna. Omien kykyjensä ja Persian valtakunnan levottoman tilanteen avulla hän nousi käytännössä itsenäiseksi hallitsijaksi, joka yritti nykyaikaistaa maan hallintoa, taloutta ja asevoimia. Georgian haurasta itsenäisyyttä ja väliaikaista valta-asemaa Taka-Kaukasian itäosassa horjuttivat kuitenkin sisäiset ja ulkoiset uhat, ja Erekle vei kuningaskuntansa Venäjän keisarikunnan muodollisen suojeluksen alle Georgijevskin sopimuksen kautta vuonna 1783. Se ei kuitenkaan estänyt tuhoisaa persialaishyökkäystä vuonna 1795. Erekle kuoli vuonna 1798. Hänen tilalleen valtaistuimelle nousi kuolemansairas Giorgi XII. Irene (Bysantin keisarinna)
Koska Irene oli jo aikaisemmin ollut Konstantinoksen hallitsijakumppani, kävi hänen pääsynsä takaisin valtaan helposti. Irenen valtakausi oli ennennäkemätön Rooman ja Bysantin historiassa. Tämä oli ensimmäinen kerta, jolloin nainen hallitsi valtakuntaa yksin. Irene alkoi joissain yhteyksissä jopa käyttää itsestään keisarin arvonimeä "basileus", eikä keisarinnaa tarkoittavaa arvonimeä "basilissa". Tämän tarkoituksena oli ehkä tehdä selväksi, että hänellä todella oli korkein valta. Irenen teettämissä kultarahoissa oli kummallakin puolella hänen oma kuvansa (aikaisemmin niissä oli ollut Irenen ja Konstantinoksen yhteinen kuva). Tuomas Palaiologos
Tuomas Palaiologos (1409-1465) oli Bysantin keisari Manuel II Palaiologoksen nuorin poika. Hän oli Morean despootti vuodesta 1449 aina siihen asti kun turkkilaiset valtasivat Morean vuonna 1460. Morean menetyksen jälkeen hän eli Italiassa, missä hänet tunnustettiin yleisesti Bysantin keisariksi. Bysantin ja osmanien sodat
Bysantin ja osmanien väliset sodat olivat Bysantin valtakunnan ja turkkilaisten osmanien vuosina 1265–1453 käymiä sotia. Bysantin valtakunnan olemassaolo päättyi, kun osmanit valtasivat Konstantinopolin vuonna 1453. Kaarle V (keisari)
Isoisänsä, keisari Maksimilian I:n kuoltua vuonna 1519 Kaarle peri Habsburgien monarkian kruunun. Hän oli myös luonnollinen ehdokas Pyhän saksalais-roomalaisen keisari­kunnan keisariksi. Keisarin asema ei kuitenkaan ollut perinnöllinen, vaan vaaliruhtinaat valitsivat keisarin. Muita varteen­otettavia ehdokkaita vaalissa olivat Saksin vaali­ruhtinas Fredrik III, Ranskan kuningas Frans I ja Englannin kuningas Henrik VIII. Vaali­ruhtinaiden kokous, "kur", päätti 28. kesäkuuta 1519 valita Kaarlen keisariksi. Vuonna 1530 paavi Klemens VII kruunasi hänet keisariksi Bolognassa, mutta hän jäi valta­kunnan viimeiseksi paavin kruunaamaksi keisariksi. Bysantin–sassanidien sota (603–628)
Bysantin–sassanidien sota (myös Bysantin–Persian sota) käytiin vuosina 603–628. Se oli viimeinen ja suurin Persian ja Rooman välisistä sodista. Sassanidit oli persialainen hallitsijasuku, joka hallitsi Persiaa ja suuria alueita Lähi-idässä vuosina 226–651. Aluksi persialaiset olivat menestyksekkäitä sodassa, mutta lopulta Bysantin keisari Herakleioksen onnistui kääntää sotaonni ja vallata takaisin Bysantin aikaisemmin menettämät alueet. Bysantin keisari
Bysantin keisarit eli Itä-Rooman keisarit hallitsivat myöhäisantiikin ja keskiajan Bysantin valtakuntaa. Myös eräät Bysantin keisarinnat, kuten Irene, Zoe ja Theodora, hallitsivat valtakuntaa yksinään. Tarkkaa rajaa Itä-Rooman valtakunnan ja Bysantin valtakunnalle ei voida asettaa. Ensimmäiseksi Bysantin keisariksi voidaan laskea vaikkapa Konstantinus Suuri (ensimmäinen kristitty keisari), Valens (Adrianopolin taistelua pidetään joskus keskiajan alkuna), Arcadius (Theodosius I oli viimeinen koko valtakuntaa hallinnut keisari), Zenon (oli keisarina kun Länsi-Rooman Romulus Augustus syrjäytettiin) tai Herakleios (joka uudisti hallintoa merkittävästi). Muinainen Egypti
Egyptin viimeinen ptolemaiossukuinen hallitsija oli kuningatar Kleopatra VII, joka hallitsi Egyptiä aina vuoteen 30 eaa. Tällöin roomalainen kenraali Octavianus valtasi Egyptin ja teki siitä Rooman provinssin, samalla vakiinnuttaen oman valtansa: hänestä tuli ensimmäinen Rooman keisareista, hallitsijanimeltään Augustus. Kleopatran itsemurhan myötä itsenäinen Egypti lakkasi olemasta. Luettelo Saksan hallitsijoista
Tämä on luettelo hallitsijoista jotka hallitsivat Saksan alueita Keski-Euroopassa. Luettelo alkaa Verdunin sopimuksen jälkeisestä ajasta, jolloin Frankkien valtakunta jaettiin kolmeen osaan. Luettelon ensimmäinen hallitsija on Itä-Francian kuningas Ludvig Saksalainen vuodesta 843 ja viimeinen hallitsija on Keisarillisen Saksan viimeinen keisari Vilhelm II, joka toimi Saksan keisarina vuoteen 1918 asti. Luettelossa on myös eri Saksan liittojen valtion päämiehiä sekä Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan saksalaisia keisareita. Konstantinos VII
Konstantinos VII Porfyrogennitos ("purppurasyntynyt", 905 – 9. marraskuuta 959) oli Bysantin keisari vuosina 913–959. Hän oli Leo VI:n poika ja Aleksanteri III:n veljenpoika. Hänen lisänimensä tulee siitä, että hänen isänsä oli hallitseva keisari ja että hän oli syntynyt keisarillisen palatsin erityisessä purppurahuoneessa. Hänen äitinsä Zoe Karbonopsina ei tosin ollut naimisissa Leon kanssa Konstantinoksen syntyessä. He menivät naimisiin vasta Konstantinoksen syntymän jälkeen. Uus-Babylonia
Uus-Babylonia oli Uus-Assyriasta uudelleen irtautunut Babylonian valtio. Vuosisatoja kestäneet meedialaisten ja babylonialaisten hyökkäykset olivat muutenkin jo heikentäneet Assyrian valtaa, mutta varsinaisen kuoliniskun antoi Assyrian viimeisen voimakkaan hallitsijan Assurbanipalin kuolema (630/627), jolloin maa ajautui sisällissotaan. Tilannetta käytti hyväkseen kaldealainen Nabopolassar, joka sai joukkoineen karkotettua assyrialaiset Babyloniasta. Mikael V
Mikael V Kalafates (kreikaksi "Μιχαήλ Καλαφάτης", 1015 – 24. elokuuta 1042) oli Bysantin keisari lyhyen ajan vuosina 1041–1042. Hän oli keisari Mikael IV:n sisarenpoika. Nikeforos III
Nikeforos III Botaniates (1002–1081) oli Bysantin keisari 1078–1081. Nikeforos kuului ylhäiseen sotilassukuun, ja oli sukua keisari Fokasille. Kun tyytymätön kansa kapinoi keisari Mikael VII:tä vastaan Konstantinopolissa, Nikeforoksen kannattajat julistivat hänet uudeksi keisariksi 7. tammikuuta 1078. Nikeforos Botaniatesta tukivat etenkin aristokraatit ja papisto. Rusien–Bysantin sota (988)
Rusien ja Bysantin sota 970-971 jätti Bysantin keisarikunnan ja Rusin valtakunnan välille vihamieliset suhteet. Kun ruhtinas Svjatoslav kuoli petsenegien hyökkäyksessä Dneprin putouksilla vuonna 972, niin Rusin valtakunnassa alkoi armoton valtataistelu Svjatoslavin poikien välillä. Valtataistelut voitti ruhtinas Vladimir Suuri vuonna 978, jonka jälkeen hän rupesi tekemään sotaretkiä naapurikansoja vastaan. Länsi-Rooman valtakunta
Länsi-Rooman valtakunnalla tarkoitetaan Rooman valtakunnan läntistä puoliskoa. Diocletianus jakoi Rooman valtakunnan kahtia itäiseen ja läntiseen puoliskoon vuonna 285. Itäistä puoliskoa kutsutaan historiankirjoituksessa Itä-Rooman valtakunnaksi, ja se tunnetaan myös Bysantin valtakuntana. 300-luvulla Konstantinus Suuri ja Julianus Apostata suorittivat Rooman valtakuntien uudelleenyhdistämisen. Theodosius I (375–395) oli viimeinen yhtenäisen Rooman keisari. Theodosiuksen kuoleman jälkeen vuonna 395 Rooman valtakunta jaettiin uudestaan ja pysyvästi. Palaiologos
Palaiologos (kreikaksi "Παλαιολογος", monikossa "Παλαιολογοι") oli Bysantin valtakunnan viimeinen hallitsijasuku. Jo Georgios Palaiologos oli ollut Aleksios I Komnenoksen ystävä. Suvun jäsenet pakenivat Konstantinopolista neljännen ristiretken aikana. Mikael VIII Palaiologoksesta tuli Nikaian keisari vuonna 1259 ja vuonna 1261 hän valtasi takaisin Konstantinopolin. Amharat
Aksumin kuningaskunnan kultakauden päättyessä 400-luvulla amharoista tuli Etiopian ylänköjen johtava kansa. 600-luvulla islamin ruvettua leviämään amharat jäivät kristittyinä eristyksiin aina portugalilaisten saapumiseen asti 1500-luvulla. Etiopiaa hallitsivat vuosisatojen ajan kristityt hallitsijat, joista monet väittivät polveutuvansa kuningas Salomosta. Etiopia säilyi muslimi- ja eurooppalaisvalloittajilta itsenäisenä aina vuoteen 1935, jolloin Italia miehitti maan. Viimeinen Etiopian keisari Haile Selassie kukistui vallankumouksessa vuonna 1974. Viime aikoina Etiopiassa on ollut sisäisiä ristiriitoja maan eri kansallisuuksien kesken johtuen amharojen hallitsevasta asemasta. Tämä oli yksi syy, minkä takia Eritrea irrottautui Etiopiasta vuonna 1991. Mikael Aleksandrovitš Romanov
Nikolai II luopui kruunusta veljensä hyväksi Pihkovassa 15. maaliskuuta 1917. Seuraavana päivänä Mikael allekirjoitti Pietarissa manifestin, jossa hän sanoi suostuvansa hallitsijaksi vain, jos perustuslakia säätävä kokous niin päättäisi. Mikaelin manifesti:
Historioitsijat eivät ole yksimielisiä siitä, oliko Mikael viimeinen keisari, Mikael II. Toisten mielestä hänestä tuli keisari Nikolai II:n luovuttua kruunusta. Toisten mielestä hänestä olisi tullut keisari vain hyväksyessään aseman. Oli tai ei, hänen valtansa olisi kestänyt vain päivän, ja kysymyksestä tuli teoreettinen, kun monarkia "de facto" lopetettiin. Myöhäisantiikki
Keisarius sortui Länsi-Roomassa lopullisesti vuonna 476 ostrogoottien valloittaessa Rooman kaupungin ja syrjäyttäessä viimeisen keisarin Romulus Augustuluksen. Vallan anastanut Odovakar tuli näin Italian alueen kuninkaaksi, tosin muodollisesti Itä-Rooman keisarin vasallina. Rooman senaatti jatkoi kokoontumisia ilmeisesti pitkälle 500-luvulle asti. Itä-Rooma, josta nykyään käytetään nimeä Bysantti, säilytti mahtiasemansa vielä vuosisatoja pysyen pystyssä vuoteen 1453. Bysantin asukkaat kutsuivat loppuun asti valtakuntaansa Roomaksi ja itseään roomalaisiksi. Heraklonas
Heraklonas (626–641) oli Bysantin keisari 11. helmikuuta – syyskuu vuonna 641. Anastasios I
Anastasios I (nimeä käytetään myös muodossa Anastasius) (, ; noin 430 – heinäkuu 518) oli Itä-Rooman eli Bysantin valtakunnan keisari vuosina 491–518. Württembergin vaaliruhtinaskunta
Württembergin vaaliruhtinaskunta () oli lyhytikäinen Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan valtio Reinin rannalla. Vuonna 1803 Napoleon korotti Württembergin herttuakunnan Württembergin vaaliruhtinaskunnaksi. Tästä huolimatta pian tämän jälkeen, 1. tammikuuta 1806 viimeinen vaaliruhtinas omaksui Württembergin kuninkaan nimikkeen. Myöhemmin viimeinen keisari Frans II hajotti keisarikunnan 6. elokuuta 1806. Bysantin valtakunta
Erillinen Itä-Rooman hallintoalue syntyi, kun keisari Diocletianus jakoi Rooman valtakunnan kahtia vuonna 293. Syynä jakoon oli se, että laaja valtakunta oli käynyt vaikeaksi hallita. Diocletianus loi tetrarkia-järjestelmän, jossa oli kaksi keisaria ("augustus"), toinen lännessä ja toinen idässä, ja kummallakin nuorempi hallitsijakumppani eli "alikeisari" ("caesar").
Tämä vallanjako jatkui aina siihen asti, kun keisari Konstantinus Suuresta tuli koko valtakunnan hallitsija vuonna 324. Konstantinus valitsi uudeksi pääkaupungikseen Byzantionin kaupungin, Megaran entisen siirtokunnan, ja kaupungin uudeksi nimeksi tuli Konstantinopoli ("Konstantinoupolis", "Konstantinoksen kaupunki"). Kaupungin sijainti nähtiin strategisesti keskeisenä, koska siitä oli mahdollista pitää yhteyksiä sekä länteen että itään. Pääkaupungin siirron myötä Roomassa toimineet hallintoinstituutiot, kuten senaatti, siirrettiin sellaisinaan Konstantinopoliin. Samalla kaupungissa käynnistettiin lukuisia rakennusohjelmia ja se varustettiin vahvemmilla muureilla. Vilhelm II (Württemberg)
Vilhelm II (25. helmikuuta 1848 Stuttgart – 2. lokakuuta 1921 Bebenhausen) oli viimeinen Württembergin kuningas vuosina 1891–1918. Württemberg kuului tuolloin Saksan keisarikuntaan. Bysantin valtakunta
Bysantin perintöä jatkoivat Latinalaisen keisarikunnan ympärillä sijainneet valtiot: Nikaian keisarikunta, jota hallitsi Laskaris-suku; Trebizondin keisarikunta, jota hallitsivat Komnenokset; sekä Epeiroksen despotaatti, jota hallitsivat Angelokset. Kaikki nämä kolme valtiota pyrkivät valtaamaan Konstantinopolin takaisin ja hakivat tähän tukea lännestä Venetsian vastustajilta, ennen kaikkea Genovalta. Theodoros Laskariksen johdolla Nikaia sai vähitellen valtansa alle muut valtiot. Vuonna 1261 Nikaia valtasi takaisin Konstantinopolin Mikael Palaiologoksen (keisarina Mikael VIII) johdolla. Mikaelin perustamasta Palaiologosten hallitsijasuvusta tuli valtakunnan viimeinen. Kreikkalaiset
Kreikkalaisista on eri aikoina käytetty useita eri nimiä, mutta ne eivät ole koskaan merkinneet ainoastaan jonkin kreikkalaisen valtion kansalaisia eikä niiden merkitys ole täysin määräytynyt kansalaisuuden mukaan. Länsimaissa "kreikkalaisilla" on vanhastaan tarkoitettu kaikkia kreikan kielen eri muotojen, yhtä lailla mykeneläisen, bysanttilaisen kuin nykykreikankin puhujia. Bysanttilaisen ajan kreikkalaiset käyttivät itsestään nimeä "Romioi" ja pitivät itseään Rooman poliittisina perillisinä, mutta viimeistään 1100-luvulla kasvava joukko oppineita alkoi pitää itseään myös antiikin Kreikan perillisinä, joskin monille kreikan kieltä puhuville "hellene" yhä merkitsi pakanaa. Vähän ennen Konstantinopolin kukistumista Bysantin viimeinen keisari Konstantinos XI muistutti sotilaitaan siitä, että he olivat kreikkalaisten ja roomalaisten jälkeläisiä. Soloi (Kypros)
Soloin viimeinen kuningas oli Eunostos, joka oli todennäköisesti Pasikrateen vanhin poika. Soloi oli ainoa Kyproksen kuningaskunnista, joka säilyi ainakin jonkin aikaa, kun Ptolemaios I sai saaren haltuunsa ja lakkautti muut kuningaskunnat. Tämä oli seurausta siitä, että Pasikrates oli liittynyt Ptolemaioksen puolelle vuonna 321 eaa. Bysantin valtakunta
Bulgarian tsaari Simeon I Suuri voitti bysanttilaiset Bulgaryphonin taistelussa vuonna 896, mikä pakotti Bysantin maksamaan veroa Bulgarialle. Myöhemmin keisari Konstantinos VII meni naimisiin Simeonin tyttären kanssa. Romanos I kärsi tappion Anchialusin taistelussa vuonna 917, minkä jälkeen bulgaarit ulottivat sotaretkensä aina Korinttiin asti. Simeonin kuoltua vuonna 927 Bysantin asema parani Balkanilla. Basileios II saavutti ratkaisevan voiton Bulgariasta vuonna 1014 Kleidionin taistelussa. Valtakunta sai uuden liittolaisen vasta perustetusta varjagivaltiosta, kun Basileioksen sisar naitettiin Kiovan hallitsijalle Vladimir Suurelle. Stanislaus II Poniatowski
Stanislaus II August Poniatowski (alkuperäinen nimi: "Stanisław Antoni" (myöh. "August") "Poniatowski", 17. tammikuuta 1732 Wołczyn – 12. helmikuuta 1798 Pietari, Venäjä) oli Puolan viimeinen kuningas vuosina 1764–1795. Zenon (keisari)
Pian tämän jälkeen Odovakar syrjäytti Länsi-Rooman viimeisen keisarin Romulus Augustuluksen. Zenon hyväksyi tapahtuneen. Periaatteessa Rooman valtakunnassa oli taas vain yksi keisari. Zenonilla ei kuitenkaan ollut minkäänlaista valtaa valtakunnan länsiosissa. Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa
Häntä seurasi hänen poikansa Theofilos, joka nimitti patriarkaksi tiukan ikonoklastin Johannes Grammatikoksen. Alkoi viimeinen ikonien puolustajien vainojen aika. Se päättyi v. 842, kun keisari Theofilos kuoli. Keisarin alaikäinen pojan holhoojahallitsijaksi tuli leskikeisarinna Theodora. Hän oli ikonien puolustaja. Keisarinna erotti patriarkka Johannes Grammatikoksen, jonka tilalle nimitettiin ikoneja kannattava teologi Meletios. Hän kutsui koolle kirkolliskokouksen, joka palautti voimaan vuoden 787 Nikean kirkolliskokouksen ikonien puolustajia tukevat päätökset. Ikonoklastit julistettiin anateemaan eli kirkonkiroukseen. Näin Bysantin keisarikunnan ikonoklastinen riita oli lopullisesti ratkaistu ikonien puolustajien eduksi. Lyhyitä katkoja lukuun ottamatta riita oli kestänyt yli sata vuotta, ja se jätti syvät jäljet ortodoksisen kirkon historiaan. Bysantin valtakunta
Leo I (keisarina 457–474) oli ensimmäinen keisari, joka ei saanut kruunua roomalaisen perinteen mukaan sotapäälliköltä, vaan Konstantinopolin patriarkalta. Isauriasta kotoisin ollut Zenon meni naimisiin Leon tyttären Ariadnen kanssa, ja he saivat pojan, joka nousi keisariksi nimellä Leo II vuonna 474. Romulus Augustulus
Romulus Augustulus tai Romulus Augustus (noin 460 – 507 tai myöhemmin) oli Länsi-Rooman viimeinen keisari. Hänen isänsä, hunni Attilan entinen sihteeri Orestes kohotti hänet valtaan 31. lokakuuta 475, kun oli ensin ajanut edellisen keisarin Julius Nepoksen Italiasta. Romulus oli tuolloin 14-vuotias, ja Orestes käytti poikaansa nukkehallitsijana. Itä-Rooman keisari ei koskaan tunnustanut hänen keisariuttaan. Tyytymättömien sotilaiden Italiaan kutsuma germaani Odovakar tappoi Oresteen ja syrjäytti Romuluksen syyskuun alussa vuonna 476. Romulus muutti huvilalle Napolin rannikolla ja nautti vuosittaista eläkettä. Odovakar jäi Italiaan kuninkaaksi muodollisesti Itä-Rooman keisarin vasallina. Hän palautti keisarin tunnusmerkit Itä-Roomaan. Bysantin valtakunta
Konstans II (keisarina 641–668) jatkoi isoisänsä Herakleioksen aloittamaa monoteletismiä suosivaa politiikkaa, mikä herätti voimakasta vastustusta. Jyrkimmät vastustajat munkki Maksimos Homologetes ja paavi Martinus I vangittiin ja karkotettiin. Konstans joutui luultavasti epäsuosioon pääkaupungissa ja muutti Syrakusaan, missä hänet murhattiin. Justinianus II (keisarina 685–695 ja 705–711) hallitsi tyrannimaisin ottein ja määräsi ankaria veroja. Hän joutui luopumaan kruunusta vuonna 695 ja lähti maanpakoon ensin kasaarien, sitten bolgaarien luokse. Egypti
Vuonna 525 eaa. Egyptin viimeinen kotimainen, 26. dynastia menetti valtansa, koska Persian kuningas Kambyses II valloitti maan. Persialaiset rakensivat Suezin kanavan esiasteen yhdistäen Välimeren ja Punaisenmeren toisiinsa. Egypti oli eräitä lyhyitä välivaiheita lukuun ottamatta Persian alaisuudessa, kunnes Makedonian Aleksanteri Suuri valloitti maan. Hänen jälkeensä maata hallitsi makedonialaissyntyinen Ptolemaiosten hallitsijasuku, kunnes roomalaiset valloittivat maan vuonna 30 eaa. Rooman valtakunnan hajottua maa joutui Bysantille, ja samoihin aikoihin kristinusko tuli maassa vallitsevaksi uskonnoksi noin kolmen vuosisadan ajaksi. Bysantin valtakunta
Viimeisinä vuosinaan Bysantti jatkoi neuvotteluja lännen kanssa idän ja lännen kirkkojen yhdistymiseksi sotilaallisen avun saamiseksi. Yhdistymistä kannattivat jo monet ylimystön jäsenet ja osa papistostakin, mutta luostarit ja väestön enemmistö vastustivat sitä edelleen. Ulkoisen uhan ohella keisarikunta kärsi myös hallitsijasuvun sisäisistä riidoista sekä sosiaalisista ja uskonnollisista erimielisyyksistä. Johannes VI Kantakuzenos nousi vallantavoittelijaksi ja keisariksi (keisarina 1347–1354). Luostariyhteisöissä kehittyi mystiseen mietiskelyyn perustunut hesykastinen liike, joka kytkeytyi myös politiikkaan vastustamalla läntistä vaikutusta ja kirkkojen yhdistymistä. Politiikassa hesykasmi ilmeni Gregorios Palamaksen kannattamana niin kutsuttuna palamismina. Liike sai suosiota, ja myös Kantakuzenos omaksui liikkeen näkemykset. Hesykasmista tuli Bysantin kirkon virallinen kanta vuonna 1351. Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Keisarikunta lakkasi virallisesti olemasta 6. elokuuta 1806, kun viimeinen keisari Frans II erosi Napoleonin lyötyä Itävallan Austerlitzin taistelussa. Frans II:n sukulaiset olivat vuoteen 1918 asti Itävallan keisareita. Varjagikaarti
Varjagikaartia käytettiin 1300-luvulla pääasiassa seremoniallisiin ja vartiotehtäviin, ja heidät mainitaan useaan otteeseen myös henkivartijoina. Varjagit toimivat palatsikaartina eivätkä enää suorittaneet tärkeitä sotilastehtäviä. On kuitenkin todisteita, joiden mukaan englantilaiset palkkasotilaat ja varjagien jälkeläiset, "varangopouloit", taistelivat Bysantin valtakunnan viimeisinä vuosina entiseen tapaan keisarien rinnalla. Viimeiset maininnat varjagikaartista ovat 1400-luvun alusta. Bysantin keisari Johannes VII Palaiologos kertoo kirjeessä, jonka hän lähetti vuonna 1402 Englannin kuningas Henrik IV:lle, että jotkut englantilaiset sotilaat taistelivat bysanttilaisten palveluksessa osmaneja vastaan. ”Englantilaiset kirveitä kantavat sotilaat” mainitaan vielä vuonna 1404, kun bysanttilaiset lähettivät lähettiläitä Roomaan. Varjageita ei mainita taisteluissa osmaneita vastaan 1400-luvulla, mutta on mahdollista, että kaarti säilyi Bysantin valtakunnan loppuun asti vuoteen 1453. On myös esitetty, että kaartin tehtävät siirtyivät 1400-luvulla kreetalaiselle kaartille, joka mainitaan vuonna 1422. Etruskit
Etruskien käyttämä etruskin kieli tunnetaan hyvin vaillinaisesti. Vaikka sitä kirjoitettiin hyvin tunnetulla kreikkalaisten aakkosten muunnelmalla, siitä on säilynyt ja kyetty kääntämään vain katkelmia. Niiden perusteella kuitenkin tiedetään, ettei kieli ollut indoeurooppalainen eikä sille ole löydetty nykykielten joukosta kielisukulaisia. Viimeinen nimeltä tunnettu etruskin taitaja oli Rooman keisari Claudius (k. 54 jaa.). Viimeiset etruskin osaajat lienevät olleet perinteisiä roomalaisia ennustajia, joiden toiminta kristinuskon myötä kiellettiin. Viimeinen maininta kielen käytöstä on vuodelta 410, kun etruskipapeilta pyydettiin salamoita torjumaan visigoottivalloittajia. Bysantin valtakunta
Bysantin kulta-aikana voidaan pitää niin kutsutun makedonialaisen dynastian aikaa vuosina 867–1056. Dynastian aikana Bysantista onnistuttiin jälleen rakentamaan suurvalta, ja se valtasi takaisin maita, joita arabit olivat valloittaneet idässä ja slaavit Balkanilla. Myös eteläinen Italia valloitettiin, ja keisari Johannes I Tzimiskes ulotti taistelut aina Jerusalemiin asti. Vuonna 1014 keisari Basileios II (keisarina 976–1025) kukisti Bulgarian. Voittoisien sotien ja vahvojen hallitsijoiden ansiosta Bysantti oli sekä sotilaallisesti että taloudellisesti vahva, ja pääkaupunki Konstantinopoli oli loistelias kulttuurin ja vallan keskipiste. Kauppa ja käsityöläisyys kukoistivat, Konstantinopoliin perustettiin uusia kouluja, kiinnostus antiikin kulttuuriin ja filosofiaan heräsivät uudelleen, ja maallinen kirjallisuus ja muu kulttuuri elpyivät. Samalla bysanttilainen sivistys levisi myös naapurikansojen alueille. Bysantin valtakunta
Leo II:n kuoltua Zenonista tuli keisari. Valloittaakseen Italian takaisin hän liittoutui ostrogoottien Teoderikin kanssa, joka sittemmin hallitsi Italian käskynhaltijana. Bysantin vallanperimykseen kuului, että jos keisari kuoli jälkeläisiä jättämättä, oli "augustaksi" nimitetyllä keisarinnalla valta valita hänelle seuraaja. Augustoja sai olla useitakin ja augusta sai olla muukin keisarin sukulainen kuin puoliso. Niinpä Zenonin kuoltua hänen puolisonsa Ariadne nimitti vuonna 491 keisariksi varakkaan hovimiehen Anastasios I:n (keisarina vuoteen 518). Bulgaria
Bysantin valtakunnalla oli huomattava vaikutus Bulgarian hallintoon ja kulttuuriin. Bulgaarit olivat ajoittain myös bysanttilaisten vaarallisimpia vihollisia, etenkin kaani Krumin (hallitsi noin 803–814) ja tsaarien Simeonin ja Samuilin (hallitsi 997–1014) aikana. Vuonna 1014 Bysantin keisari Basileios II sai ratkaisevan voiton bulgaareista Kleidionin taistelussa, ja koko Bulgaria oli Bysantin vallassa vuoteen 1018 mennessä. Bulgaarit kuitenkin kapinoivat vuonna 1185 ja perustivat Toisen Bulgarian valtakunnan. Bulgariasta tuli paikallinen mahti 1100- ja 1200-luvuilla etenkin Ivan Asen II:n aikana 1218–1241. Turkkilaiset valloittivat Bulgarian 1396, jolloin siitä tuli ensimmäisenä Euroopan maana osa Osmanien valtakuntaa. Monia luostareita tuhottiin ja ryöstettiin, mutta ne jotka säilyivät, muodostuivat kansallistunteen ja kulttuurin suojapaikoiksi. Nikeforos II Fokas
Nikeforos II Fokas (; noin 912 – 10./11. joulukuuta 969) oli Bysantin keisari vuosina 963–969. Hän oli yksi valtakunnan etevimmistä sotapäälliköistä ennen valtaannousuaan. Vuonna 961 Nikeforoksen johtama armeija valtasi Kreetan takaisin arabeilta, ja seuraavana vuonna hänen joukkonsa ryöstivät Aleppon kaupungin Syyriassa. Kun keisari Romanos II kuoli äkillisesti maaliskuussa 963, Nikeforos julistautui armeijan tuella keisariksi ja kaappasi vallan Konstantinopolissa. Nikeforos meni naimisiin Romanoksen lesken keisarinna Theofanon kanssa ja tunnusti Romanoksen nuorien poikien Basileios II:n ja Konstantinos VIII:n oikeudet kruunuun. Nerva
Marcus Cocceius Nerva Caesar Augustus (synt. "Marcus Cocceius Nerva", yleisesti Nerva) (8. marraskuuta 30 – 27. tammikuuta 98) oli Rooman keisari joka hallitsi 18. syyskuuta 96 – 25. tammikuuta 98. Nerva oli Nerva-Antoninus-suvun ensimmäinen keisari. Hän oli viimeinen italialaissukuinen ja Italiassa syntynyt keisari. Nerva onnistui vakauttamaan olot Domitianuksen murhan jälkeen ja valitsi Marcus Ulpius Trajanuksen seuraajakseen. 84 vuotta kestäneen niin kutsutun viiden hyvän keisarin kauden katsotaan alkaneen Nervasta. Bysantin ja osmanien sodat
Piirityksen jälkeen ottomaanit valloittivat Morean vuonna 1460 ja Trebizondiin vuonna 1461. Kun Trebizondin häviö tuli, se oli myös Bysantin valtakunnan loppu. Konstantinopolin keisareita kruunattiin Euroopassa edelleen 1500-luvulle saakka, kunnes uskonpuhdistuksen aikana ottomaaneista aiheutunut uhka Euroopalle väheni. Vasta tällöin Euroopan johtajat tunnustivat Anatolian ja Levantin Ottomaanien valtakunnan osiksi. Angelos
Angelos () oli ylimyssuku Bysantin valtakunnassa. Suvun historian näkyvin vaihe oli, kun Angelos-suvun keisarit hallitsivat Bysanttia vuosina 1185–1204. Keisareina Angelokset olivat heikkoja hallitsijoita, eivätkä onnistuneet estämään Bysantin keskusmahdin heikkenemistä ja sen ongelmien kärjistymistä. Francisco Malabo Beosá
Francisco Malabo Beosá (tunnetaan myös nimellä Kuningas Malabo II) (23. kesäkuuta 1896 – 16. marraskuuta 2001) oli afrikkalainen monarkki. Hän syntyi Fernando Pon saarella Espanjan Guineassa nykyisellä Päiväntasaajan Guineassa. Hän oli Bubi-kuningas Malabo Lopelo Melakan poika ja viimeinen Bubi-kuningaskunnan hallitsija. Hän nousi valtaistuimelle isänsä kuoltua vuonna 1937 ja hallitsi vuoteen 1968 saakka. Beosá kuoli 16. marraskuuta 2001 Mokan kylässä Biokon saarella 105-vuotiaana. Hänellä oli yhdeksän lasta, 62 lastenlasta, 84 lastenlastenlasta ja 17 lastenlastenlastenlasta. Beosá on 105-vuotiaana yksi vanhimmaksi eläneistä kuninkaallisista henkilöistä koskaan. Luettelo Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijoista
Keskiajalla Saksan kuningas sai keisarin tittelin vasta paavin kruunauksella Roomassa. Matkan raskauden ja jopa vaarallisuuden vuoksi läheskään kaikki hallitsijat eivät hakeneet kruunausta, vaan jäivät Saksan kuninkaiksi. Vuonna 1508 Maksimilian I ilmoitti ottavansa "valitun keisarin" tittelin sen jälkeen kun yritys matkustaa kruunattavaksi Roomaan oli epäonnistunut. Hänen seuraajansa Kaarle V oli viimeinen Roomassa kruunattu keisari. Tämän jälkeen valtakunnan hallitsijat käyttivät vaaliruhtinaiden myöntämää "valitun keisarin" titteliä ilman Rooman kruunausta.Lännessä ei ollut keisaria vuodesta 924 vuoteen 962. Ensimmäinen Bulgarian valtakunta
Vuosina 803–14 hallinnut kaani Krum aloitti sodankäynnin Bysanttia vastaan. Vuoden 811 aikana Bulgaria saavutti useita voittoja, joihin lukeutui esimerkiksi nykyisen Sofian valtaus ja keisari Nikeforos I:n tappaminen Pliskan taistelussa. Nikeforoksesta tuli ensimmäinen taistelussa kuollut Bysantin keisari lähes viiteensataan vuoteen ja Krum käytti sittemmin hänen hopealla koristeltua pääkalloaan juomakuppina. Krumin seuraaja Omurtag solmi rauhan Bysantin kanssa saaden haltuunsa Tundjan laakson ja myöhemmin Singidunumin eli nykyisen Belgradin. 800-luvun alkupuolella Bulgaria käytti edelleen hyväkseen Bysantin heikkoutta leviten edelleen Makedoniaan ja eteläiseen Albaniaan. Omurtag myös kehitti Krumin luomaa lakijärjestelmää ja jälleenrakensi vuoden 811 sodassa poltetun Pliskan. Jakobiinit
Viimeiset jakobiinit nähtiin kuningas Ludvig Filipin aikakaudella, mutta ryhmittymä oli enää kalpea haamu entisestään. Viimeisen kuninkaan vapaamielinen ja ainakin näennäisesti demokraattinen hallintotapa – jonka näkyvimmät merkit olivat että hallitsija liikkui kaduilla ilman saattajia, pukeutuneena kuin kuka tahansa varakas mies ja vaati, että häntä puhutellaan nimikkeellä "kansalainen kuningas" ja yksikön kolmannessa persoonassa ("voisiko kansalainen kuningas"), ei ikimaailmassa entisajan epiteetillä "Teidän Majesteettinne" ja monikon toisessa persoonassa eli kuninkaallisessa "Te" -muodossa – vei tosiasiassa puhdin jakobiinien jo ajastaan jääneeltä aatteelta; heidän nimikkeensä oli aivan liian pahasti viattoman veren tahrima, että sen alle hautautui heidän varsinainen sinänsä yhä yleisemmin kannatettu tasavaltalaisuutensa. Konstantinos IV
Konstantinos IV (652–685) oli Bysantin keisari vuosina 668–685. Rooman keisarikunta
Rooman keisarikunta () oli muinainen laajoja alueita Välimeren ympäristössä hallinnut valtio. Keisariaika on yksi antiikin Rooman aikakausista: se alkoi vuonna 27 eaa. Rooman tasavallan kaatuessa ja jatkui vuoteen 395, kun valtakunta jakautui Länsi-Roomaksi ja Itä-Roomaksi; Länsi-Rooman viimeinen keisari syrjäytettiin vuonna 476, mutta Itä-Rooma jatkoi kukoistustaan Bysantin valtakuntana pitkälle keskiajalle. Konstantinopolin piiritys
Osmanit huomasivat, että Blachernaeen johtava Kerkoporta-portti oli jäänyt vahingossa lukitsematta. Ylivoimaiset joukot purkautuivat portista kaupungin kaduille. Bysantin valtakunnan viimeinen keisari Konstantinos XI, kuoli katutaistelussa hyökkääjiä vastaan. Kaupunkia ryöstettiin kolme päivää, kuten tuolloin oli tapana tehdä kaupungeille, jotka oli vallattu piirityksen jälkeen. Mehmed teki Konstantinopolista uuden pääkaupunkinsa, ja kaupungin suurimmasta kirkosta Hagia Sofiasta tuli moskeija.
Kaupungin valtauksella oli tärkeä taloudellinen merkitys osmaneille sillä se sijaitsi erittäin tärkeiden kauppareittien solmukohdassa. Piirityksen jälkeen alkoi osmanien valtakausi, joka kesti aina Turkin tasavallan perustamiseen asti. Kaupungiin ryhdyttiin rakentamaan moskeijoita, palatseja, kouluja ja sairaaloita. Leo VI
Leo VI (866–912) oli Bysantin keisari vuosina 886–912. Leo oli isänsä, Basileios I:n, perustaman Makedonialaisen hallitsijasuvun toinen keisari.
Hänestä tuli keisari kun Basileios kuoli metsästysonnettomuuden jälkeen vuonna 886. Leon on myös väitetty todellisuudessa olevan Basileioksen edeltäjän Mikael III:n poika, mutta tästä ei ole varmuutta. Isä ja poika vihasivat toisiaan, Basileios laitatti välillä Leon vankilaan vallankaappausjuonista syytettynä. Basileoksen kuolemaa metsästysonnettomuudessa on usein pidetty murhana. Egyptin 26. dynastia
Egyptin 26. dynastia eli saisilainen kausi oli Egyptin historiassa viimeinen kausi, jolloin maata hallitsi egyptiläinen faarao. Kun Assyria romahti 612 eaa., Egypti yritti Psammetik I:n ja Nekho I:n aikana vallata takaisin alueita Lähi-idästä palauttaakseen suurvalta-asemansa, mutta Nebukadressar II:n johtaman Babylonian nouseva mahti ajoi egyptiläiset pois. Bysantin–sassanidien sota (603–628)
Edellinen Bysantin (Itä-Rooman) ja Persian välinen sota oli päättynyt vuonna 591, kun keisari Maurikioksen tukema Khosrau II nousi Persian valtaistuimelle. Syntyvyys Rooman valtakunnan tuhon syynä
Keisari Theodosiuksen kuoltua vuonna 395 Rooma jakautui itäiseen ja läntiseen keisarikuntaan. Länsi-Rooma kukistui vuonna 476, kun ostrogootit syrjäyttivät viimeisen Länsi-Rooman keisarin, Romulus Augustuluksen. Länsi-Rooman luhistuttua jäljelle jäi Bysantin valtakunta eli Itä-Rooma. Länsi-Rooman entiselle alueelle syntyivät barbaarikuningaskunnat, jotka säilyttivät roomalaisia vaikutteita ja loivat pohjaa varhaiskeskiajan eurooppalaisen kulttuurin synnylle. Vietnamin historia
Ranskan Indokiinassa Nguyễn-dynastian hallintoa jatkui, mutta vain nimellisenä. Todellista valtaa käyttivät ranskalaiset. Nguyễn-dynastian kohtaloksi koitui se, että maa ei nähnyt eurooppalaisen kolonialismin uhkaa todellisena. Siinä missä Siamin kuningas ja malaijikuninkaat suostuivat tekemään myönnytyksiä eurooppalaisille, vietnamin hallitsijat eivät halunneet myöntää kauppaoikeuksia ranskalaisille. Myös maan armeijan tärkein tehtävä oli tukahduttaa maan sisäiset levottomuudet, eikä torjua imperialistista hyökkääjää. Nimellinen keisarinvalta päättyi vuonna 1955, jolloin Vietnamin viimeinen keisari Bảo Đại poistui maasta. Italian historia
Visigootit valloittivat Italian 400-luvulla ja Alarik ryösti Roomaa 410. Vuosisadan loppuun mennessä niemimaa oli suurimmaksi osaksi ostrogoottien hallinnassa, ja Odovakar erotti vuonna 476 Länsi-Rooman viimeisen keisarin, Romulus Augustuksen. Vuonna 493 Teoderik Suuri kukisti Odovakarin ja tuli ostrogoottien kuninkaaksi. Hänen valtakuntansa pääkaupunki oli Ravenna. Bysantti eli Itä-Rooma hyökkäsi Italiaan 500-luvun alkupuolella ja keisari Justinianus I:n kenraalit Belisarius ja Narses valloittivat ostrogoottien kuningaskunnan vuosien sodan jälkeen 552. Nämä goottisodat tuhosivat suurimman osan säilyneestä kaupunkikulttuurista. Bysantin armeijoiden poistuminen antoi toiselle germaaniheimolle, langobardeille, mahdollisuuden valloittaa suuren osan niemimaasta. Bysantin haltuun jäänyt Ravennan eksarkaatti keskittyi Ravennan ympärille. Lucretia
Lucretia (k. noin 509 eaa. Collatia, Rooman valtakunta) oli roomalaisessa mytologiassa hyveellinen sankaritar, jonka traaginen itsemurha johti Rooman viimeisen etruskikuninkaan syrjäyttämiseen ja tasavallan perustamiseen. Varhaisin tunnettu kirjallinen kuvaus Lucretiasta on peräisin roomalaiselta historioitsijalta Fabius Pictorilta 200-luvulta ennen ajanlaskun alkua. Tätä tunnetumpi on kuitenkin Liviuksen teoksessaan "Ab urbe condita" esittämä versio tarinasta. Bysantin valtakunta
Vuonna 698 arabit valtasivat Karthagon. Näin Bysantti oli lopullisesti menettänyt kaikki Pohjois-Afrikan alueet. Justinianus II palasi Konstantinopoliin kaani Tervelin avulla vuonna 705 ja kaappasi vallan takaisin itselleen. Toisella kaudellaan hän kosti verisesti vihollisilleen, ja vuonna 711 hänet kukistettiin kasaarien tuella. Hänen seuraajakseen nousi Filippikos (keisarina 711–713). Arabit piirittivät Konstantinopolia toistamiseen vuosina 717–718.
600-luvun poliittiset ja alueelliset muutokset saivat aikaan sen, että valtakunta oli poliittisena organisaationa enää muisto entisestään. Siksi Bysantin voidaan katsoa muuttuneen lopullisesti vanhasta Rooman valtakunnasta erilliseksi 600-luvun kuluessa. Bysantin valtakunta
Bysantin valtakunnan alku ja antiikin Rooman valtakunnan loppu voidaan sijoittaa monella tavalla. Eräänä alkuna voidaan pitää vuotta 330, jolloin Konstantinus Suuri perusti Konstantinopolin Byzantionin kaupungin paikalle. Toinen mahdollisuus on käyttää alkupisteenä keisari Theodosius I:n aikaa 300-luvun lopulta, jolloin Rooman valtakunnan kahtiajako muodostui lopulliseksi. Nykyisin useimmat tutkijat käyttävät nimitystä Bysantti vasta keisari Justinianus I:n ajasta 500-luvun alkupuolelta lähtien. Lopullisesti Bysantin voidaan katsoa muuttuneen poliittisena organisaationa antiikin Rooman valtakunnasta erilliseksi 600-luvulla tapahtuneiden muutosten seurauksena. Latina säilyi valtakunnan hallintokielenä aina 600-luvulle asti, jolloin sen syrjäytti enemmistön puhuma kreikan kieli. Konstantinos XI Palaiologos
Konstantinos XI Palaiologos (8. helmikuuta 1405 – 29. toukokuuta 1453) oli Bysantin valtakunnan viimeinen keisari. Hän hallitsi vuosina 1449–1453. Babylonia
Babylonian viimeinen kuningas oli haaveellisuuteen taipuvainen Nabu-na'id (Nabonidus) vuosina 556–539 eaa., jonka puolesta valtaa piti hänen varakuninkaansa Belsharutsur, jota Raamatussa sanotaan Belsassariksi. Akemenidi Kyyros II Suuren johtama Persia oli alkanut hiljalleen vallata Babylonin alueita tämän viimeisinä elinvuosina. Koska Nabunaid hylkäsi vanhat jumalat kuten Mardukin ja ryhtyi palvomaan Kuun jumalaa, papisto liittoutui Persian suurkuninkaan kanssa, joka valtasi Babylonian noin kuukauden taistelun jälkeen, joka käytiin Opisissa. Sippar ja Babylon antautuivat taisteluitta. Kyyros II oli hankkinut vallan Meediassa 549–546 eaa. ja julistautunut Persian kuninkaaksi. Babylonialaiset yrittivät kaapata vallan kaksi kertaa ennen Dareios I:n valtaan tuloa 522–521. Suuri väestökeskus Babylon kapinoi vielä Persian mahtia vastaan 521–514 eaa., esimerkiksi vielä kerran 482 eaa. Kserkses I:n aikana. Babylon oli merkittävä vielä Aleksanteri Suuren aikana, se oli kaupunki, jossa tämä kuoli 323 eaa. Babylonia hävitettiin näissä kapinoissa, ja se lakkasi olemasta asuttu vasta seleukidien aikoihin. Seleukos sai Babylonin kaupungin valtaansa 321 eaa., ja sen jälkeen kaupunki kreikkalaistui elintavoiltaan. Noin 64 eaa. Eufratista tuli Rooman valtakunnan ja Parthian raja, ja kauppatiet siirtyivät pois Eufratin laaksosta, ja kaupungista tuli merkityksetön. Kreikkalaisen historioitsija Strabonin käydessä kaupungissa ajanlaskun alun aikoihin kaupunki oli lähes autio. Este (suku)
Ferraran menettämisen jälkeen Cesare d’Esten sukulinja hallitsi vielä keisarikuntaan kuulunutta Modenan ja Reggion herttuakuntaa. Myöhemmistä herttuoista merkittävimmät olivat kolmikymmenvuotiseen sotaan osallistunut Frans I (hallitsi 1629–1658) ja keisarikunnan politiikkaan vaikuttanut Rinaldo (hallitsi 1694–1737). Suvun viimeinen herttua Ercole III joutui pakenemaan vuonna 1796 Ranskan miehitystä ja menetti herttuakuntansa vuoden 1797 Campo Formion rauhassa. Esten suku sammui mieslinjalta Ercole III:n kuoltua maanpaossa ilman poikia vuonna 1803. Suvun viimeinen hallitsija oli Ercole III:n tytär Maria Beatrice, joka peri äitinsä Maria Teresa Cybo-Malaspinan kautta Massan ja Carraran herttuakunnan ja hallitsi sitä herttuattarena vuosina 1790–1796 ja 1815–1829. Mikael VIII Palaiologos
Mikael VIII Palaiologos (, 1225 – 11. joulukuuta 1282) oli Bysantin keisari 1261–1282. Hän oli Palaiologos-hallitsijasuvun perustaja. Johannes IV Laskaris
Kun Mikael valtasi takaisin Konstantinopolin vuonna 1261, käski hän sokaista Johanneksen jottei hän enää pystyisi hallitsemaan. Johannes vangittiin linnaan joka sijaitsi Marmaranmeren rannalla. Hän kuoli vuonna 1305. Johannes IV Laskaris oli viimeinen Laskaris-suvun keisareista.