Kuka oli Japanin johtohahmo toisen maailmansodan aikana?
Gyokuon-hōsō
Gyokuon-hōsō (, ”jalokiviääninen lähetys”) oli radiolähetys, jossa Japanin keisari Hirohito luki ääneen Keisarillisen asetuksen sodan päättämiseksi (). Keisari julisti asetuksessa japanilaisille, että Japanin hallitus oli hyväksynyt Potsdamin julistuksen, joka vaati Japanin armeijalta ehdotonta antautumista toisen maailmansodan lopussa. Puhe lähetettiin 15. elokuuta vuonna 1945 keskipäivällä Japanin aikaa Okinawan taistelun, atomipommien pudottamisen ja Neuvostoliiton sodanjulistuksen jälkeen. Toinen maailmansota
Japanin antautuminen liittoutuneille johti Yhdysvaltain miehityshallintoon. Japanin yhteiskunta oli ensimmäiset miehitysvuodet sekasorron tilassa ja pommitetuissa kaupungeissa vallitsi kodittomuus ja elintarvikkeiden pula. Yhdysvaltain presidentti Harry S. Truman nimitti kenraali Douglas MacArthurin Japanin miehityshallinnon ylipäälliköksi ja SCAP-valvontakomission komentajaksi johtamaan maan demokratisoitumista ja aseistariisuntaa. Miehitykseen osallistui yhdysvaltalaisten lisäksi myös kansainvälisiä joukkoja Brittiläisestä kansainyhteisöstä. Vuonna 1952 Japanista tuli suvereeni valtio, mutta Okinawa oli Yhdysvaltain hallussa vuoteen 1972 asti ja saarella on toiminut nykypäivään asti yhdysvaltalainen sotilastukikohta. Alueluovutuksissa Japani menetti 1900-luvun alussa valtaamansa Korean Yhdysvalloille ja Neuvostoliitolle, Taiwanin saaren Kiinalle, Etelä-Sahalinin ja Kurillit Neuvostoliitolle ja Ryūkyūsaaret Yhdysvalloille, mutta viimeksi mainitut annettiin takaisin Japanille Okinawan miehityksen päätyttyä. Mantšukuossa, Koreassa ja Taiwanissa asuneet japanilaiset karkotettiin kotimaahansa. MacArthur jätti keisari Hirohiton ja keisarillisen perheen sotarikosoikeudenkäyntien ulkopuolelle saadakseen symbolin Japanin kansan yhtenäisyydelle. Keisarin virasta tuli seremoniallinen instituutio ja keisarikultin purkamiseksi Hirohiton oli ilmoitettava kansalle, ettei hän ollut jumalallista alkuperää. Sotatappio oli suunnattoman kansallisen häpeän ja syvän nöyryytyksen aihe japanilaisille, joilla oli ikivanhoista kansanperinteistä juontuva vahva kunniantunto. Yhdysvallat aloitti Japanin modernisoimisen ja länsimaalaistamisen, joka kulminoitui pasifistiseen vuoden 1947 perustuslakiin. Sen mukaan Japani on parlamentaarinen demokratia ja ihmisoikeuksia noudattava oikeusvaltio. Perustuslain yhdeksännessä artiklassa varmistettiin Japanin demilitarisointi kieltämällä Japanilta sodankäynti kaikissa poliittisissa ja sotilaallisissa selkkauksissa sekä asevoimien ylläpito. Maassa myös annettiin naisille äänioikeus, hajotettiin zaibatsuiksi kutsutut konglomeraatit ja toimeenpantiin maa- ja koulutusreformit. 1950-luvulla Japani koki ilmiömäisen talouskasvun yhdeksi maailman teknologisesti kehittyneimmistä maista ja johtavista talousmahdeista. Hirohito
Keisari Hirohito (, 29. huhtikuuta 1901 Tokio – 7. tammikuuta 1989 Tokio) oli Japanin 124. keisari, joka hallitsi Japania vuosina 1926–1989. Hirohiton valtakausi on Japania hallinneiden keisareiden pisin. Hirohiton valtakautta kutsutaan Shōwa-kaudeksi, ja samaa Shōwa-nimeä (昭和天皇) käytetään myös kirjoitettaessa Hirohitosta keisarina. Länsimaissa hänet tunnetaan kuitenkin syntymänimellään.
Shōgun
Kun Yhdysvallat ja Brittiläinen kansainyhteisö miehittivät Japania toisen maailmansodan päätyttyä (1945–1952), miehityshallinnon johtajaa, yhdysvaltalaista kenraali Douglas MacArthuria kutsuttiin toisinaan "valkoihoiseksi shōguniksi". Tokion kansainvälinen sotarikostuomioistuin
Kenraali MacArthur ilmoitti Kaukoidän kansainvälisen sotilastuomioistuimen perustamisesta 19. tammikuuta 1946 ja valitsi seuraavien viikkojen aikana sen tuomarit liittoutuneiden valvontakomissiossa edustettuina olleiden valtioiden tarjoamista ehdokaslistoista. Päätuomariksi hän nimesi australialaisen William Webbin. Kaikkiaan oikeusistuimessa oli yksitoista tuomaria ja syyttäjää yhdestätoista valtiosta: Yhdysvalloista, Neuvostoliitosta, Britanniasta, Kiinan tasavallasta, Ranskasta, Hollannista, Kanadasta, Australiasta, Uudesta-Seelannista, Brittiläisestä Intiasta ja Filippiineiltä. Tämä järjestely sovittiin Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välisissä neuvotteluissa. Siinä missä Nürnbergin oikeudenkäynnissä jokaisella neljällä järjestäjävaltiolla oli ollut oma pääsyyttäjä, Tokion oikeudenkäynnissä niitä oli vain yksi. MacArthur nimitti Keenanin pääsyyttäjäksi Yhdysvaltain presidentti Harry S. Trumanin toivomuksesta.
Tokiossa pidetyssä pääoikeudenkäynnissä kahtakymmentäkahdeksaa Japanin poliittiseen ja sotilaallisen johtoon kuulunutta henkilöä syytettiin A-luokan rikoksista. Syytetyt valittiin 80:n A-luokan rikoksista epäillyn joukosta. Syytetyistä yhdeksän oli siviilejä ja yhdeksäntoista ammattisotilaita. Joukossa oli muun muassa neljä entistä Japanin pääministeriä. Syytettyjen haluttiin edustavan Japanin hyökkäyssodankäynnin eri vaiheita alkaen Mantšurian valtauksesta vuonna 1931. Keisari Hirohito jätettiin poliittisista syistä oikeudenkäynnin ulkopuolelle, sillä amerikkalaiset katsoivat hänen symbolisen arvonsa olevan hyödyksi sodan jälkeisen Japanin kehityksessä. Muitakaan keisarillisen perheen jäseniä ei syytetty. Việt Minh
Toisen maailmansodan aikana Japani valloitti Ranskan Indokiinan. Việt Minh taisteli sekä ranskalaisia että japanilaisia vastaan. Vastarinnassa Japania vastaan Việt Minhiä rahoittivat Yhdysvallat ja Kiina. Japanin antauduttua elokuussa 1945 Ho Tši Minhin johtama Việt Minh otti maan hallintaansa ja 2. syyskuuta perustettiin Vietnamin demokraattinen tasavalta. Kun Japani oli voitettu, Yhdysvallat vetivät tukensa pois Vietnamista. Hongkongin taistelu
Japanin sotilasjohto oli vakuuttunut sodan väistämättömyydestä Yhdysvaltain ulkoministeri Cordell Hullin antaman niin sanotun kymmen kohdan asiakirjan jälkeen, jossa Japanilta vaadittiin esimerkiksi vetäytymistä Kiinasta ja Indokiinasta. Asiakirja tulkittiin uhkavaatimuksena ja vastineena Japani päätti toteuttaa iskun Pearl Harbouriin 8. joulukuuta kello 8.00 Tokion aikaa. Iskun jälkeen Japanin armeijalla oli viisi vallattavaa pääkohdetta, joista yksi oli Hongkong. Isku Hongkongiin oli Etelä-Kiinassa olevan kenraaliluutnantti Takashi Sakain johtaman Japanin 23. armeijan vastuulla. Yaku (1944)
Yaku () oli keisarillisen Japanin laivaston Ukuru-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Luettelo lentokoneista
Japani Toinen maailmansota Ōtsu (1945)
Ōtsu oli keisarillisen Japanin laivaston Ukuru-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Shisaka (1944)
Shisaka () oli keisarillisen Japanin laivaston Ukuru-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Japani
Sodan jälkeen liittoutuneet – käytännössä Yhdysvallat Douglas MacArthurin johdossa – miehittivät Japania vuoteen 1952 saakka. Miehityskausi merkitsi Japanille nopeita ja radikaaleja poliittisia ja sosiaalisia muutoksia. Merkittävin uudistus oli uusi, vuonna 1947 ratifioitu perustuslaki, joka kielsi Japanilta armeijan perustamisen, riisti keisarilta poliittisen vallan, antoi naisille äänioikeuden ja perusti kaksikamarisen parlamentin. Talousuudistukset, kuten suuri maareformi, auttoivat Japanin demokratisoitumista. Maa hyväksyttiin Yhdistyneiden kansakuntien jäseneksi vuonna 1956. 1950–1970-lukujen Korean sodasta alkanut ennennäkemätön, Japanin talousihmeeksi kutsuttu talouskasvu johti nopeaan kaupungistumiseen, teollistumiseen ja modernin kulutusyhteiskunnan syntymiseen. 1980-lukuun mennessä Japanista oli tullut yksi maailman suurimmista talouksista. 1990-luvun alussa maan niin kutsuttu ”kuplatalous” puhkesi, ja Japani ajautui useita vuosia kestäneeseen lamaan; taloustilanne alkoi parantua vasta 2000-luvulla. Elintason nopeaa kasvua ja urbanisaatiota ovat seuranneet väestönkasvun nopea hidastuminen ja väestön vanheneminen, kansainvälistyminen sekä länsimaistuminen. Politiikassa Japania hallitsi 1950-luvulta lähtien lähes yhtäjaksoisesti konservatiivinen LDP. Mukdenin välikohtaus
Tšiang Kai-šekin johtamat kansallismieliset pyrkivät ostamaan itselleen aikaa alueita luovuttamalla vahvistaen samalla Kiinan armeijaa ja maan yhtenäisyyttä. Ajankohtaisempana ongelmana pidettiin kommunisteja, joita vastaan käytiin sisällissotaa. Kansallismieliset ja kommunistit pääsivät yhteisymmärrykseen Japanin vastaisista toimista vasta toisen Kiinan–Japanin sodan syttymisen jälkeen syyskuussa 1937. Japani säilytti asemansa Mantšuriassa ja jatkoi Itä-Aasian ja Tyynenvaltameren alueiden valtauksiaan toisen maailmansodan aikana. CIMIC
Toinen merkittävä hallintoon liittyvä tehtävä Yhdysvalloilla oli Japanissa, missä Yhdysvallat miehitti Japanin 1945-1951 ja missä ylimpänä viranomaisena oli Douglas MacArthur. Pienessä mittakaavassa CIMIC tunnetaan Yhdysvaltain Iwo Jiman saaren valtauksen jälkeen kun luutnantin arvoinen sotilaspastori sai järjestääkseen kaiken saarelle jääneiden 1 100 siviilin tarvitseman turvan ja huollon. Kunashiri (1940)
Kunashiri ( oli keisarillisen Japanin laivaston Shimushu-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Hjalmar Front
Keväällä 1938 From alkoi kokea oman asemansa uhatuksi saatuaan kuulla useiden suomalaisten joutuneen Stalinin vainojen uhreiksi. Hän päätti lopulta paeta rajan yli Kiinaan. Front ylitti Kiinan rajan 26. toukokuuta 1938 ja antautui muutaman päivän kuluttua Kalganissa japanilaisille. Hän aikoi palata takaisin Suomeen, mutta toisen maailmansodan puhkeaminen teki tämän mahdottomaksi. Hän kävi kuitenkin pari kertaa sodan aikana Suomen suurlähetystössä Tokiossa. Front jäi Mantšuriaan, jossa hän oleskeli japanilaisen Kwantungin armeijan päämajassa. Front muun muassa avusti neuvonantajana japanilaisia näiden sotatoimissa Kuomintangin kiinalaisia joukkoja vastaan. Vuonna 1945 toisen maailmansodan päätyttyä Euroopassa Front laati japanilaisille arvion siitä, kuinka nopeasti venäläiset pystyivät siirtämään joukkojaan Kaukoitään aloittaakseen hyökkäyksen japanilaisia vastaan. Frontin arvio oli, että hyökkäys voisi alkaa elokuun alkupuolella 1945, mikä osuikin oikeaan. Shinnan (1944)
Shinnan () oli keisarillisen Japanin laivaston Ukuru-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Luettelo lentokoneista
Japani
Toinen maailmansota Kairon julistus (1943)
Kairon julistus annettiin toisen maailmansodan liittoutuneiden johtajiin kuuluvien Britannian pääministerin Winston Churchillin, Yhdysvaltain presidentin Franklin Rooseveltin ja Kiinan generalissimus Tšiang Kai-šekin Kairossa pitämän konferenssin päätteeksi 27.11.1943. Konferenssissa ja julistuksessa käsiteltiin liittoutuneiden tulevia sotatoimia Japania vastaan. Japanin historia
Menestys Mantšuriassa rohkaisi äärinationalisteja. Maassa vaikutti useita äärioikeistolaisia järjestöjä, jotka vastustivat länsimaista vaikutusta sekä puoluepolitiikkaa ja kannattivat aggressiivisempaa laajentumista. Järjestöt onnistuivat terrorisoimaan vastustajiaan ja surmaamaan 1930-luvun alussa useita huomattavia liike-elämän ja politiikan vaikuttajia. Merkittävimmän vastarinnan puoluepolitiikalle muodostivat nuoret upseerit, joista useilla oli kansallissosialistisluonteisia tavoitteita. Vakavin tapaus oli helmikuun 26. päivän välikohtaus, jossa 1 400 sotilaan joukko otti nuorten upseerien johtamana haltuunsa Tokion keskustan ja murhasi useita henkilöitä. Keisari raivostui, maahan julistettiin sotatila ja joukot, jotka olivat luulleet toimivansa keisarin nimissä, antautuivat. 19 henkeä teloitettiin salaisen oikeudenkäynnin jälkeen. Välikohtauksen jälkeen valtaan noussut konservatiivisempi upseeristo jakoi suureksi osaksi nuorten fanaatikkojen tavoitteet ulkopolitiikassa, ja armeija käytti tapausta valtansa kasvattamiseen. Japanilainen fasismi oli nyt saanut otteen maan sotilasjohdosta. Kurahashi (1943)
Kurahashi () oli keisarillisen Japanin laivaston Mikura-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Vannevar Bush
Vuonna 1979 Bushista elämäkerran kirjoittaneen Jerome Wiesnerin mukaan Bush on vaikuttanut Yhdysvaltain tieteen ja teknologian kehitykseen enemmän kuin kukaan muu. Hän organisoi ja johti toisen maailmansodan aikana historian suurinta tutkimusohjelmaa. Häntä pidetään myös Yhdysvaltain poliittisesti vahvimpana keksijänä Benjamin Franklinin jälkeen. Collier's-lehti kutsui Bushia sodan aikana ”mieheksi, joka voi voittaa tai hävitä sodan”. Bush valvoi sodan aikana Manhattan-projektia ja esimerkiksi tutkan ja lähisytyttimen kehittelyä. Japanin antautumisen jälkeen The New York Times nostikin Bushin merkittävimmäksi virkamieheksi, joka toimi atomipommin kehittelyn taustalla. Lehden mukaan hänellä oli ”merkittävä rooli sodan lopettamisessa”. Kirill Meretskov
Elokuussa 1945 Meretskov johti Neuvostoliiton hyökkäystä Japaniin. Toisen maailmansodan jälkeen Meretskov toimi Primorskin, Moskovan ja Vienanmeren sekä Pohjoisen sotilaspiirin komentajana sekä johti niin sanottuja ”Vystrel”-kursseja. 1955–1964 hän toimii Neuvostoliiton puolustusministerin sotilasopetuslaitoksiin liittyvänä avustajana sekä vuodesta 1964 tarkastajana. Japanin keisari
1930-luvulle tultaessa Japanin hallitus koostui suurelta osin fasistityyppisistä sotilasjohtajista, jotka käyttivät keisarin jumalallisuusajatusta imperiumin laajentamispyrkimyksiin. Toisessa maailmansodassa keisari oli symboli, jonka puolesta sotilaat lähetettiin taistelemaan ja kuolemaan. Keisari Hirohito itse pysytteli taka-alalla, ja hänen roolistaan sodassa on kiistelty. Japanin antauduttua Yhdysvaltain presidentti Harry S. Truman olisi halunnut Hirohiton sotasyyllisyysoikeuteen, mutta miehityshallinnon johtaja Douglas MacArthur kannatti keisari-instituution säilyttämistä, koska se edusti jatkuvuutta ja yhtenäisyyttä Japanissa. Keisarius säilyi, mutta siitä tuli puhtaasti seremoniallinen instituutio. Naisilta oli poistettu mahdollisuus nousta hallitsevaksi keisarinnaksi preussilaismallisella vuoden 1889 perustuslailla, ja tämä este säilyi myös perustuslaissa, jonka Yhdysvaltain miehityshallinto saneli hyväksyttäväksi voimaan 1947. Chikubu (1944)
Chikubu () oli keisarillisen Japanin laivaston Ukuru-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Fukae (1943)
Fukae () oli keisarillisen Japanin laivaston Etorofu-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Japanin keisari
Vuosien 1192–1867 välillä Japanin todellinen päämies oli samuraiarmeijan päällikkö shōgun, vaikka shogunin valta olikin aina teoriassa keisarilta saatu. Minamoto, Ashikaga ja Tokugawa olivat peräjälkeen tuon ajanjakson shogunidynastiat. Ensimmäiset Japanissa vierailleet espanjalaiset ja portugalilaiset rinnastivat keisarin ja shōgunin suhteen paavin ja kuninkaan suhteeseen Euroopassa. Vuonna 1866 alkanut Meiji-restauraatio lakkautti shōgunin viran ja vuoden 1889 perustuslain myötä keisarikin luovutti suuren osan absoluuttisesta vallastaan kansanedustajille. Perustuslaki ei kuitenkaan ollut demokraattinen, vaan keisarille jäi paljon valtaa, jota pääministeri ja muut keisarin ympärillä olleet tahot hyödynsivät. Shigeru Yoshida
Shigeru Yoshida (22. syyskuuta 1878 – 20. lokakuuta 1967) oli japanilainen diplomaatti ja poliitikko. Yoshida toimi Japanin pääministerinä viiteen otteeseen vuosina 1946–1954. Sen ohessa Yoshida toimi myös ulkoministerinä 1945–1947 ja 1948–1952. Vielä eläkkeellä ollessankin hän toimi myöhempien konservatiivisten pääministerien neuvonantajana. Saburō Sakai
Sodan loppuajat hän toimi uusien konetyyppien muun muassa Shiden-Kai ”George” -koelentäjänä sekä kouluttajana. Aivan sodan viime hetkinä 17. elokuuta 1945, kaksi päivää Japanin antautumisilmoituksen jälkeen (antautumisasiakirjat allekirjoitettiin (2. syyskuuta 1945), Sakai lähti kolmen Shiden-Kain ja 14 Zero-hävittäjän ryhmän kanssa torjumaan neljää valokuvatiedustelulennolla ollutta Consolidated B-32 Dominatoria..Yhdysvaltain joukot uusivat valokuvaustiedustelun seuraavana päivänä kahdella B-32-koneella, jolloin 6 000 metrissä lentänyt tiedustelukone pääsi pakoon kohtaamatta japanilaiskoneita. 3 000 metrissä lentänyttä luutnantti John M. Anderssonin konetta vastaan hyökkäsi sotilasmestari Sadamu Komachi Shiden-Kailla. B-32 sai vakavia vaurioita, ja onnistui vain vaivoin palaaman Okinawalle. Koneen miehistöstä ylikersantti Joseph Lacharite haavoittui pahoin ja kersantti Anthony Marchione sai surmansa viimeisenä yhdysvaltalaisena toisessa maailmansodassa.
Vuonna 1957 Sakai kirjoitti "Samurai"-muistelmateoksen. Sakai kuvailee siinä laivaston alokasaikaa ja sen raakoja ja mielivaltaisia sekä usein kollektiivisia rangaistuksia mahdollisista virheistä. Tämä juurrutti häneen vihan aliupseereiden epäinhimillisyyttä kohtaan. Kim Il-sung
Toinen maailmansota päättyi, kun Japani antautui. Korea vapautui pitkästä japanilaismiehityksestään, ja miehitystä vastustaneet korealaiset saattoivat viimeinkin palata kotiin. Kotiin palaajien joukossa oli myös Kim Il-sung. Iki (1943)
Iki () oli keisarillisen Japanin laivaston Etorofu-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Japanin historia
Valtavaa talouskasvua 1950- ja 1960-luvuilla on kutsuttu Japanin talousihmeeksi. Vuosina 1955–1970 talous kasvoi keskimäärin noin 10 prosenttia vuodessa. Kasvua auttoivat useat tekijät: sodan jälkeen maan teollisuus oli lähes tuhoutunut, joten Japaniin rakennetut uudet tehtaat olivat nykyaikaisia ja tehokkaampia kuin ulkomailla, maassa oli runsaasti nuorta ja hyvin koulutettua työvoimaa ja valtio tuki talouskasvua aktiivisesti. Lisäksi japanilaisiin vaikuttivat huomattavasti William Edwards Demingin ajatukset laadunvalvonnasta. 1940-luvun lopulla aloitettu väestösuunnittelu onnistui hillitsemään ja tasaamaan väestön lisääntymistä niin, ettei se syönyt talouskasvua, joka aiheutti suuren rakennemuutoksen kaikille yhteiskunnan osa-alueille. Japani saavutti nyt täystyöllisyyden, ja maassa esiintyi jopa puutetta työvoimasta. Kaksi tärkeää talouskasvuun liittyvää kehitystä olivat kulutusyhteiskunnan syntyminen, johon vaikutti pääministeri Hayato Ikedan ”tulojen kaksinkertaistamissuunnitelma” vuonna 1960, ja teollisuustuotannon keskittyminen korkeateknologisiin tuotteisiin. Japanista tuli maailman johtava autojen, laivojen ja elektroniikan valmistaja: 1960-luvulla maan vienti kasvoi yli 15 prosenttia vuodessa. Suuri talouskasvu jatkui aina 1970-luvun alun öljykriisiin saakka. Ikedan kaudella japanilaisten kansallistunnetta kasvattivat Tokiossa vuonna 1964 järjestetyt kesäolympialaiset. Katō Takaaki
1900-luvun alkupuolella hän toimi jälleen ulkoministerinä useissa hallituksissa, myös ensimmäisen maailmansodan alkaessa, johon Japani liittyi hänen johdollaan. Lisäksi vuonna 1915 Katō oli luomassa Kiinalle 21:tä vaatimusta, mikä sai aikaan merkittävän diplomaattisen kriisin ja vastustusta kotimaassa. Samana vuonna hänet nimitettiin ylähuoneeseen. Hänestä tuli vuonna 1916 konservatiivisen keiseikai-puolueen puheenjohtaja ja hän vaikutti sen politiikkaan huomattavasti vastustaessaan genrō-neuvoston vaikutusvaltaa ja kannattaessaan perustuslakia sekä äänioikeuden laajentamista. Anastas Mikojan
Stalinia tukemalla Mikojan paitsi säilytti henkensä myös loi myös loistavan uran Neuvostoliiton johtopaikoilla. Mikojan oli toisen maailmansodan aikana Puolustuskomitean jäsen vuosina 1942–1945. Hän toimi sodankin jälkeen useaan otteeseen ministerinä: Neuvostoliiton pääministerinä (1946–1953), ulkomaankauppaministerinä (1946–1949), sisä- ja ulkomaankauppaministerinä (1953) ja liikenneministerinä (1953–1955). Suzuki Kantarō
Suzuki oli Kiinan ja Japanin (1894–1895) sekä Japanin ja Venäjän (1904-1905) välisien sotien veteraani. Ensimmäisessä maailmansodassa hän oli laivastoministeriön varaministerinä. Laivastonkomentajan tehtävistä, laivastonesikunnan komentajaksi 1925–1929. Suzuki nimitettiin 1929 suurkamariherraksi ("jijucho") ja valtakunnanneuvoston jäseneksi. Vuoden 1936 sotilasvallankumous yrityksen yhteydessä Suzukia ammuttiin rintaan. Suzuki erosi haavoittumisensa jälkeen julkisen vallan palveluksesta. Jirō Horikoshi
Jirō Horikoshi (22. kesäkuuta 1903 Fujioka, Gunman prefektuuri – 11. tammikuuta 1982 Tokio) oli japanilainen lentokonesuunnittelija, joka osallistui useiden Japanin toisessa maailmansodassa käyttämien lentokoneiden suunnitteluun, mm. Mitsubishi A6M Reisen -hävittäjän. Kenzō Tange
Tangea voidaan pitää Japanin sodanjälkeisen arkkitehtuurin vaikutusvaltaisimpana hahmona. Hän oli sodan tuhojen jälkeen vastavalmistunut arkkitehti ja ”täydellisessä asemassa ohjata maan jälleenrakenusta modernististen periaatteiden mukaan”. Hänen saavutuksensa oli tuoda kansainväliseen tyylin yleismaailmallisuuteen japanilaisia vaikutteita. Tangen arkkitehtuurilla oli hallitseva vaikutus häntä seuranneeseen sukupolveen. Jos hänen varhaisten suunnitelmiensa voidaan nähdä imitoineen Le Corbusieria, hänen myöhemmät työnsä olivat omaperäisiä, ja niissä yhdistyivät moderni rakennustekniikka ja perinteiset japanilaiset muodot. Tadao Andō kertoo toimistoonsa vaeltaneesta akita-koirasta: Mitsuo Fuchida
Mitsuo Fuchida (jap. 淵田 美津雄 - Fuchida Mitsuo, 3. joulukuuta 1902 – 30. toukokuuta 1976) oli keisarillisen Japanin laivaston kommodori toisessa maailmansodassa. Hän tuli lähinnä tunnetuksi Pearl Harborin ilmahyökkäyksen johtajana. Józef Piłsudski
Venäjän–Japanin sodan puhjetessa 1904 Piłsudski matkusti Tokioon, jossa hän yritti saada tukea puolalaisten kansannousulle. Hän tarjosi Japanille tiedustelutietoja ja puolalaisen legioonan perustamista sotavangeista. Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen hän oli puolalaisten sosialistipuolueen militanttisiiven johtaja ja järjesti terrorikampanjan tsaarinvaltaa vastaan. Ryūtarō Hashimoto
Ryūtarō Hashimoto (29. heinäkuuta 1937 – 1. heinäkuuta 2006) oli japanilainen poliitikko, joka toimi kaksi kautta pääministerinä vuosina 1996–1998. Hän oli hallitsevan liberaalidemokraattisen puolueen tärkeän siiven johtohahmo lähes koko 1990-luvun ajan. Johannes Bölter
Johannes Bölter (19. helmikuuta 1915 Mülheim, Ruhr-16. syyskuuta 1987 Mülheim) oli saksalainen panssariupseeri toisessa maailmansodassa. Bölter toimi joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä 502. raskaassa panssarivaunupataljoonassa. Hän tuhosi sodan aikana 139 panssarivaunua (joidenkin lähteiden mukaan 144). Häntä pidetään Michael Wittmannin ja Otto Cariuksen ohella yhtenä sodan parhaista panssarivaununjohtajista. Hideki Tōjō
Yhdysvaltalaisten Japanin-miehityksen yksi tärkeimmistä Potsdamin julistuksessa määritellyistä lyhyen aikavälin tehtävistä oli rangaista Japanin sotaan johtaneita henkilöitä. Tōjō luokiteltiin suurimmaksi epäillyksi henkilöistä, jotka olivat johtaneen Japanin sotaan Yhdysvaltoja vastaan. Toisessa maailmansodassa Tōjōsta muodostui Yhdysvaltain propagandakoneiston käsittelyssä vihollisen kasvot, jotka esiintyivät muun muassa lentolehtisissä ja vihollista kuvaavissa julisteissa. Ikuna (1944)
Ikuna () oli keisarillisen Japanin laivaston Ukuru-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Terauchi Masatake
Terauchi Masatake (jap. 寺内 正毅) (5. helmikuuta 1852 – 3. marraskuuta 1919) oli japanilainen sotilaskomentaja, Korean kenraalikuvernööri ja poliitikko. Hän oli Japanin keisarillisen armeijan "Gensui" (sotamarsalkka) ja Japanin pääministeri vuosina 1916–1918. Hävittäjä-ässä
Toinen maailmansota oli vuosina 1939–1945 käyty maailmanlaajuinen konflikti, jonka pääasialliset osapuolet olivat Saksan, Italian ja Japanin johtamat akselivallat sekä Britannian, Kiinan tasavallan, Neuvostoliiton, Ranskan ja Yhdysvaltain johtamat liittoutuneet. Tyynenmeren sota toisessa maailmansodassa
Toinen Kiinan–Japanin sota käytiin vuosina 1937–1945 Kiinan ja Japanin välillä toista maailmansotaa ennen ja sen aikana. Sota päättyi Japanin antautumiseen 1945. Japanin hyökkäys Kiinaan kuului keisarillisen Japanin armeijan suurempaan suunnitelmaan hallita Manner-Aasiaa muun muassa nukkehallituksien avulla – Japani oli provosoinut Kiinaa vuoden 1931 Mantšurian valtauksesta lähtien, jonka aloitti Mukdenin välikohtaus. Viimeinen pienemmistä yhteenotoista oli sodan lopullisesti käynnistänyt Marco Polon sillan välikohtaus vuonna 1937. Toinen maailmansota
Vallatuilta saarilta Yhdysvallat aloitti voimakkaan ilmatoiminnan Japanin pääsaaria vastaan ja esimerkiksi Tokion pommitus muodostui siihen asti suurimmaksi operaatioksi lajissaan. Vuonna 1945 myös Neuvostoliitto julisti sodan Japania vastaan, vallaten takaisin Mantšurian. 15. elokuuta 1945, viikko Hiroshiman ja Nagasakin atomipommitusten jälkeen, Japani antautui ja miehitettiin. Kenji Yanagiya
Kenji Yanagiya (jap. 柳谷 謙治, marraskuussa 1919 Hokkaido – 29. helmikuuta, 2008 Tokio) oli japanilainen toisen maailmansodan taistelulentäjä ja hävittäjä-ässä. Yanagiya valmistui pilotiksi keväällä 1942 Ōita:n tukikohdasta. Hänen toimintansa sotahistoriaan nähden, korostuu siinä että tämä oli yksi kuudesta Zero-saattopilotista, sota-amiraali Isoroku Yamamoton lennolla Rabaulista Buiniin. Tuo ilmataistelu käytiin Kahilin lähellä Bougainvillessä. Yanagiya selvisi myös Tyynenmeren sodasta hengissä, näistä kaikista saattolentäjistä ainoana. Shoichi Sugita kaatui sodassa myöhemmin. Kenji Yanagiyan mainitaan pudottaneen yhden hyökänneen Lockheed P-38 Lightning-koneen Sugitan kanssa yhdessä, jota ohjasi Raymond K. Hine. Luutnantti Hinen kone jäi lennolta palaamatta. Hiburi (1944)
Hiburi () oli keisarillisen Japanin laivaston Ukuru-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Yukio Mishima
Mishiman merkittäviä vaikutteita olivat Markiisi de Sade ja Jean Genet. Henkilökohtaisessa elämässään Mishima arvosti suuresti Japanin keisarillista menneisyyttä sekä Bushidoon kuuluvaa samurai-etiikkaa. Mishima kirjoitti kommentaarin Yamamoto Tsunetomon samuraiopin klassikkoon "Hagakure". Hän koki hyvin henkilökohtaisesti häpeällisenä moraalisen alennustilan, johon Japanin omanarvontunto hänen mielestään oli joutunut sen jouduttua antautumaan toisessa maailmansodassa. Hän kuoli suorittamalla seppukun Japanin itsepuolustusvoimien päämajassa yhdessä seuraajansa Masakatsu Moritan kanssa yritettyään surkeasti epäonnistunutta sotilasvallankaappausta konservatiivisen yhteiskuntajärjestyksen palauttamiseksi. Akira Mutō
Akira Mutō (, ) oli keisarillisen Japanin armeijan kenraali toisessa maailmansodassa. Yamagata Aritomo
Venäjän–Japanin sodan aikana Yamagata toimi päämajan komentajana, ja hänen toimistaan sodassa keisari antoi Yamagatalle prinssin arvon, korkeimman kunnianosoituksen mitä japanilainen saattoi saada.
Japanissa keisarin vaihdoksen yhteyteen kytkeytynyt Taishō-demokratia muokkasi poliittista kenttää puolueille suotuisaksi. Riisikapinoiden jälkeen 1918 Hara Kein tultua pääministeriksi Japanissa toimi ensimmäisen kerran monipuoluejärjestelmä. Puolueiden syntymisen ja kukoistamisen aikana Yamagata jäi poliittisesti varjoon. Viimeisinä vuosinaan Yamagata toimi äänekkäänä, mutta vaikutusvaltaisena poliittisena toimijana. Suzuki Kantarō
Suzuki Kantarō (, 24. joulukuuta 1867 – 17. huhtikuuta 1948) oli japanilainen paroni, amiraali ja poliitikko, joka toimi Japanin pääministerinä toisen maailmansodan loppuvaiheessa vuonna 1945. Mauno Vannas
Vannas oli Suomen sisällissodan aikaisten kokemustensa jälkeen näkemykseltään äärioikeistolainen. Hänet pyydettiin johtamaan toisen maailmansodan aikana muun muassa natsimielistä Suomen Valtakunnanliittoa, johon kuului muun muassa nelisenkymmentä professoria, johtavia taiteilijoita ja liikemiehiä. Vannaksen toiminta puheenjohtajana päättyi, kun hänet komennettiin helmikuussa 1944 Vilppulan sotasairaalan johtajaylilääkäriksi. Tadamichi Kuribayashi
Kenraali Tadamichi Kuribayashi (, 7. heinäkuuta 1891 Nagano, Japani – 23. maaliskuuta 1945 Iwo Jima, Japani) oli japanilainen kenraali ja Iwo Jiman varuskunnan komentaja toisessa maailmansodassa. Hän otti osaa miehineen Iwo Jiman taisteluun, jossa kaatui. Erkki Arnin mukaan Kuribayashi ja koko hänen esikuntansa olisi tehnyt seppukun kun tuli selväksi että heitä uhkasi sotavankeus. Toisen teorian mukaan Kuribayashi olisi riisunut sotilasmerkkinsä ja kaatunut viimeisissä taisteluissa rivimiehenä, jotta taistelujen jälkeen ruumista ei voitaisi tunnistaa. Habuto (1945)
Habuto () oli keisarillisen Japanin laivaston Ukuru-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Kanju (1943)
Kanju () oli keisarillisen Japanin laivaston Etorofu-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Japanin kulttuuri
Japanin modernisoituessa 1800-luvun jälkipuoliskolla maahan omaksuttiin länsimainen arkkitehtuuriperinne. Valta-asema arkkitehtuurissa siirtyi mestaripuusepiltä valtiolle ja eurooppalaisille insinööri- ja arkkitehtineuvonantajille. Uuden, nykyaikaisen Japanin rakennustaide ilmeni esimerkiksi Thomas Watersin johtamassa Tokion Ginzan alueen uudelleenrakentamisessa 1870-luvulla, mikä aloitti punatiilen käytön aikakauden mutta merkitsi myös perinteisen rakennustaidon taantumista. Merkittäviin eurooppalaisen arkkitehtuurin omaksuneisiin varhaisiin japanilaisarkkitehteihin kuuluivat Tokion rautatieaseman suunnitellut Tatsuno Kingo ja Akasakan palatsin suunnitellut Katayama Tōkuma. Toisen maailmansodan jälkeen krooninen asuntopula sai aikaan rakennustuotannon koneellistumisen ja perinteisen arkkitehtuurin katoamisen käsityön jäädessä tarpeettomaksi. Puurakennusten osuus maan rakennustuotannosta putosi vuoden 1963 86,2 prosentista 46,3 prosenttiin vuonna 1983. Japanin sodanjälkeistä, modernia julkista arkkitehtuuria ovat hallinneet kansainvälisen koulutuksen saaneet arkkitehdit, joista merkittävimpiin kuuluvat Kenzō Tange, betoninkäytöstään tunnetuksi noussut Tadao Andō sekä Fumihiko Maki. Sakito (1944)
Sakito () oli keisarillisen Japanin laivaston Ukuru-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Yoshio Nishina
Toisen maailmansodan aikaan Nishina johti Japanin yritystä kehittää ydinase. Shirō Ishii
Shirō Ishii (25. kesäkuuta 1892 Shibayama, Japani – 9. lokakuuta 1959 Tokio, Japani) oli keisarillisen Japanin armeijan mikrobiologi ja lääkintäupseeri toisen maailmansodan aikana. Hän johti lukuisia sotarikoksia tehnyttä tutkimusryhmä Yksikkö 731:ä. Häntä kutsutaan joskus "Japanin Mengeleksi", sotarikoksiin syyllistyneen saksalaislääkärin Josef Mengelen mukaan. Hubertus van Mook
Japanin hyökättyä Pearl Harboriin Alankomaat, Iso-Britannia ja Australia julistivat 8. joulukuuta 1941 solidaarisuudesta Yhdysvaltoja kohtaan Japanille sodan, minkä jälkeen Japani lähti etenemään Kaakkois-Aasiassa ja valloitti myös Alankomaiden Itä-Intian. Van Mook nimitettiin tämän jälkeen japanilaisten miehittämän alueen nimelliseksi vt. kenraalikuvernööriksi, mitä tehtävää hän hoiti Australian Brisbanesta käsin. Hän pääsi saapumaan Indonesiaan vasta Japanin antauduttua syksyllä 1945. Van Mookin kuvernöörikauden loppuosaa leimasi Indonesian vallankumous ja ajoittaiset sotatoimet hollantilaisten joukkojen sekä Ahmed Sukarnon perustaman Indonesian tasavallan välillä. Vuonna 1948 sisällissota keskeytettiin kansainvälisen painostuksen vuoksi ja jonkin aikaa kestänyt aselepolinja sai nimekseen "van Mookin linja". Akihito
Yhdysvaltain pommittaessa Tokiota toisessa maailmansodassa vuonna 1945 Akihito ja hänen veljensä Masuhito evakuoitiin kaupungista. Yhdysvaltain miehityksen aikana Akihito opiskeli englantia kotiopettajan avulla. Hän on opiskellut politiikan tutkimusta yliopistossa, mutta ei koskaan valmistunut. Keisuke Okada
Heinäkuussa 1934 Okada nimitettiin Japanin pääministeriksi. Hän kuului kasvanutta militarismia vastustaneisiin demokraattisiin ja maltillisiin ääniin, minkä vuoksi hän oli merkittävä kohde totalitaarisempaa Japania ajaville ääriaineksille. Hän selviytyi täpärästi murhayrityksestä helmikuun 26. päivän välikohtauksessa vuonna 1936, mutta erosi pian virastaan. Toisen maailmansodan aikana Okadalla oli johtava rooli Hideki Tōjōn hallituksen kaatamisessa vuonna 1944. Hän kuoli vuonna 1952. Shigeru Yoshida
Ennen pääministerikausiaan Yoshida toimi lyhyesti maansa varaulkoministerinä 1920-luvun lopulla ja sitten suurlähettiläänä muun muassa Roomassa ja Lontoossa. Toisen maailmansodan aikana hänet tunnettiin liberaalina rauhan puolustajana, mikä saattoi hänet epäilyksen alaiseksi sotaa käyvässä kotimaassaan. Sodan loppuvaiheissa hänet pantiin sotapoliisin turvasäilöön. Hän pääsi liittoutuneiden Tyynenmeren ylipäällikön kenraali MacArthurin suosioon ja edisti näin sopua sotaosapuolten välillä menettämättä japanilaisten luottamusta. Hachijō (1940)
Hachijō ( oli keisarillisen Japanin laivaston Shimushu-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Mochitsura Hashimoto
Mochitsura Hashimoto (jap. 橋本以行 - Hashimoto Mochitsura, 14. lokakuuta, 1909 – 25. lokakuuta, 2000) oli Japanin Keisarillisen laivaston komentaja. Hän tuli lähinnä tunnetuksi "USS Indianapoliksen" upottamisesta, joka tapahtui 30. heinäkuuta 1945. Raskaan risteilijän upotus oli Yhdysvaltain laivaston suurin avomerellä kokema yksittäinen menetys. Ernest King
Toisen maailmansodan aikana King nimitettiin tammikuussa 1941 Atlantin laivaston komentajaksi. Japanin hyökättyä Pearl Harborin laivastotukikohtaan joulukuussa 1941 hänet nimitettiin laivaston ylipäälliköksi ja ylennettiin samalla amiraaliksi. King sai edeltäjiään suuremmat valtuudet, sillä kaikki laivaston osat alistettiin ensi kertaa pysyvästi ylipäällikölle. Maaliskuussa 1942 Kingistä tuli myös laivasto-operaatioiden komentaja Starkin tilalle. King on ainoa henkilö, jolle on annettu nämä molemmat nimitykset samanaikaisesti. Tämän jälkeen hän kuului puolustushaarakomentajien neuvostoon sekä liittoutuneiden yhteiseen esikuntapäälliköiden neuvostoon ja osallistui tässä ominaisuudessa liittoutuneiden tärkeimpiin konferensseihin sodan aikana. Harold R. Stark
Strategiansa mukaisesti Stark pyrki välttämään vihollisuuksien puhkeamista Tyynellämerellä ja vastusti presidentti Franklin D. Rooseveltin päätöstä asettaa Japanin öljytoimitukset kauppasaartoon. Hän piti myös Yhdysvaltain Tyynenmeren-laivaston keskittämistä Havaijin Pearl Harboriin huonona ideana, mutta arveli lopulta Japanin tekevän ensi-iskun todennäköisemmin jossain muualla. Japanin hyökkäys Pearl Harboriin tuli siten hänelle yhtä suurena yllätyksenä kuin muillekin. Myöhemmissä virallisissa tutkinnoissa Starkia ei pidetty varsinaisesti syyllisenä Pearl Harborin katastrofiin, mutta häntä moitittiin siitä, ettei hän ollut tarpeeksi selvästi varoittanut Tyynenmeren laivaston komentajaa, amiraali Husband E. Kimmeliä. Maaliskuussa 1942 Stark syrjäytettiin laivaston johdosta ja korvattiin amiraali Ernest J. Kingillä. Stark oli huhtikuusta 1942 aina maailmansodan loppuun saakka Yhdysvaltain Euroopan alueen laivaston komentajana asemapaikkanaan Englanti. Tehtävä oli lähinnä hallinnollinen. Lokakuusta 1943 alkaen Stark oli samalla myös Yhdysvaltain 12. laivaston komentaja ja johti joukkojen kouluttamista Normandian maihinnousua varten. Hän hoiti myös Yhdysvaltain yhteyksiä Charles de Gaullen johtamaan Vapaan Ranskan hallitukseen. Kenraali Dwight D. Eisenhower ei kuitenkaan ottanut Starkia päämajaansa. Jack Churchill
Sotavankileireillä turhautunut Churchill oli innokas siirtymään taistelemaan japanilaisia vastaan Aasiaan, mutta toinen maailmansota päättyi Hiroshiman ja Nagasakin atomipommeihin ennen kuin hänen yksikkönsä ehti saapua rintamalle. Vasta kommandoprikaatin komentoonsa saanut seikkailijaluonne otti sodan loppumisen vastaan katkeransuloisin tuntein. Churchillin kerrotaan todenneen puoliksi tosissaan: ”Ilman noita hemmetin jenkkejä me olisimme voineet sotia vielä kymmenen vuotta lisää”. Aguni (1944)
Aguni () oli keisarillisen Japanin laivaston Ukuru-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Zaibatsu
Zaibatsut olivat Japanin keisarikunnan talous- ja teollisuustoiminnan sydämessä. Niillä oli runsaasti vaikutusvaltaa Japanin sisä- ja ulkopolitiikassa. Rikken seiyūkai -puoluetta pidettiin Mitsui-ryhmän laajentumana, ja ryhmällä oli myös vahvat yhteydet keisarillisen Japanin armeijaan. Samoin rikken minseitō oli yhteydessä Mitsubishi-ryhmään, kuten myös keisarillisen Japanin laivasto. Toisen maailmansodan alkuun mennessä neljällä suurella zaibatsulla oli suoraan hallussaan yli 30 prosenttia Japanin kaivos-, kemian- ja metalliteollisuudesta ja lähes 50 prosenttia kone- ja laitemarkkinoista, merkittävä osa ulkomaankauppalaivastosta ja 60 prosenttia pörssistä. Hirado (1943)
Hirado () oli keisarillisen Japanin laivaston Etorofu-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Hisaichi Terauchi
Kreivi Hisaichi Terauchi (s. 8. elokuuta 1879 - k. 12. kesäkuuta 1946) oli Keisarillisen Japanin armeijan marsalkka toisessa maailmansodassa. Miehitetty Japani
Japani antautui liittoutuneille 14. elokuuta 1945 keisari Hirohiton hyväksyttyä Potsdamin julistuksen ehdot. Seuraavana päivänä Hirohito julisti Japanin antautuneeksi radiossa, ja päivästä tuli V-J-päivä ("Victory over Japan Day"). Potsdamissa Yhdysvaltojen presidentti Harry Truman, Ison-Britannian pääministeri Clement Attlee ja Neuvostoliiton diktaattori Josif Stalin olivat sopineet Japanin keisarikunnan miehityksen menettelytavoista. Neuvostoliitto olisi vastuussa Pohjois-Koreasta, Sahalinista sekä Kurilleista, kun taas Yhdysvallat ja Britannia vastaisivat Japanista, Etelä-Koreasta ja Japanin jäljellä olevista alueista Oseaniassa. Japanin talous
Alun perin hallitus oli mukana talouden modernisoinnissa, tarjoten useita "mallitehtaita", jotka helpottivat siirtymistä modernille kaudelle. Meiji-kauden ensimmäisen kahdenkymmenen vuoden jälkeen teollisuus laajeni länsimaisen teknologian ja huomattavien yksityisten sijoitusten avulla nopeasti noin vuoteen 1920 saakka. Harkitun taloudellisen suunnittelun ja sotien teollisuutta kiihdyttävän vaikutuksen seurauksena Japani selvisi ensimmäisestä maailmansodasta huomattavana teollisuusvaltiona. Toinen maailmansota puolestaan aiheutti huomattavia tuhoja Japanin taloudelle. Sen loputtua Japanin miehittäjät pyrkivät muun muassa hajottamaan zaibatsut. Korean sodan alettua Japanin talous lähti nopeaa nousuun jatkaen kasvamistaan aina 1980-luvulle saakka. 1980-luvun loppupuolella Japaniin muodostui talouskupla, jonka puhkeamisen seurauksena Japani ajautui taantumaan 1990-luvulla. Talouden korjauspolitiikan osana silloinen pääministeri Ryūtarō Hashimoto nosti kulutusveroa. Verojen nosto johti kuitenkin talouskehityksen heikkenemiseen ja Hashimoton suosion laskuun, jonka seurauksena hän hävisi seuraavat vaalit. Kuplan puhkeamista seuranneen kymmenen vuoden aikana Japanin talouden sanotaan olleen pysähtynyt ja aikaa on kutsuttu "menetetyksi vuosikymmeneksi". Takane (1945)
Takane () oli keisarillisen Japanin laivaston Ukuru-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Seishirō Itagaki
Itagaki oli aktiivinen toimija Japanin sotaan johtaneessa liittoutumassa. Sotaministerinä hän oli vuosina 1938–1940. Huhtikuusta 1945 lähtien hän toimi muun muassa Jaavalla, Sumatralla, Malaijissa, Borneolla, Andamaaneilla ja Nikobaareilla olleiden japanilaisten joukkojen komentajana. Itagaki tuomittiin Tokion kansainvälisessä sotarikostuomioistuimessa kuolemaan sotarikoksista. Hänet todettiin syylliseksi sotavankien ja internoitujen siviilien kuolemiin ja aliravitsemukseen. Itagaki teloitettiin hirttämällä. Japani
Japani on perustuslaillinen monarkia. Japanin perustuslaki määrittelee seremoniallisena keulakuvana toimivan Japanin keisarin ”valtion ja kansan yhtenäisyyden symboliksi”, eikä hänellä ole toisen maailmansodan jälkeen ollut juuri lainkaan poliittista valtaa. Käytännössä keisari toimii Japanin valtionpäämiehen tavoin diplomaattisissa tilaisuuksissa. Nykyinen ja 125. keisari on Akihito, joka nousi valtaistuimelle isänsä Hirohiton kuoltua vuonna 1989. Todellinen poliittinen valta on Japanin pääministerillä ja kansan valitsemalla parlamentilla. Emilio Aguinaldo
Kun Japani toisen maailmansodan aikana vuonna 1941 miehitti Filippiinit, Aguinaldo suostui yhteistyöhön japanilaisten kanssa amerikkalaisvastaisen propagandan levittämisessä. Hän muun muassa esitti radiossa avoimen vetoomuksen Corregidoriin perääntyneelle kenraali Douglas MacArthurille, että tämän tulisi antautua ”pelastaakseen Filippiinien nuorison viattomuuden”. Sodan jälkeen amerikkalaiset vangitsivat Aguinaldon, ja häntä pidettiin jonkin aikaa Bilibidin vankilassa. Hän kuitenkin vapautui presidentin antamalla armahduksella. Tyynenmeren sota toisessa maailmansodassa
Tyynenmeren sodan alkuvaiheessa Japani valloitti liittoutuneiden vastarinnasta huolimatta suunnitelmiensa mukaisesti suuria alueita Tyynenmeren alueelta uhaten lopulta Australian rannikkoa. Liittoutuneiden vastarinnan kovetessa ja Yhdysvaltain saavuttaessa teollisen ylivoimansa avulla menestystä liittoutuneet aloittivat etenemisen, joka huipentui atomipommien pudottamiseen Japaniin. Japanin valtuuskunta allekirjoitti 2. syyskuuta 1945 Tokionlahdelle ankkuroituneen "USS Missourin" kannella antautumisasiakirjan, joka päätti toisen maailmansodan. Inukai Tsuyoshi
Inukaista tuli Japanin 29. pääministeri vuonna 1931. Japani oli vaikeassa taloustilanteessa suuren laman vaikutusten ja kultakantaan palaamisen vuoksi. Inukain hallitus yritti välittömästi kasvattaa taloutta ja asettaa kulta vientikieltoon. Inukai ei kuitenkaan kyennyt kontrolloimaan armeijaa taloudellisesti tai sen toimia Kiinassa Mukdenin välikohtauksen jälkeen. Inukain kamppailu armeijan kanssa johti hänen murhaansa toukokuun 15. päivän välikohtauksessa vuonna 1932. Se merkitsi käytännössä politiikan siviilivallan lakkaamista toisen maailmansodan loppuun saakka. Tokion kansainvälinen sotarikostuomioistuin
Kaukoidän kansainvälinen sotilastuomioistuin (, IMTFE) oli toisen maailmansodan jälkeen perustettu kansainvälinen tuomioistuin, joka tuomitsi Japanin keisarikunnan entisiä johtajia sodan aikana tapahtuneista rikoksista. Sen tunnetuin osa oli vuosina 1946–1948 järjestetty niin sanottu Tokion sotarikosoikeudenkäynti, jossa tuomittiin 28 Japanin entistä johtohenkilöä ja joka rinnastui Natsi-Saksan johtajille 1945–1946 pidettyyn Nürnbergin ensimmäiseen oikeudenkäyntiin. Seitsemän syytetyistä tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin, heistä tunnetuimpana entinen pääministeri ja ylipäällikkö Hideki Tōjō. Kakuei Tanaka
Kakuei Tanaka (), 4. toukokuuta 1918 – 16. joulukuuta 1993) oli japanilainen poliitikko ja Japanin pääministeri 7. heinäkuuta 1972 – 22. joulukuuta 1972 sekä 22. joulukuuta 1972 – 9. joulukuuta 1974. Hän oli myös hallitsevan liberaalidemokraattisen puolueen merkittävin jäsen 1980-luvun puoleenväliin, jolloin hänet syrjäytettiin monien skandaalien jälkeen. Takijirō Ōnishi
Takijirō Ōnishi (, 2. kesäkuuta 1891 – 16. elokuuta 1945) oli keisarillisen Japanin laivaston vara-amiraali toisessa maailmansodassa. Tokion kansainvälinen sotarikostuomioistuin
Liittoutuneet olivat vaatineet Potsdamin konferenssissa myös Japanin sodanjohtoa oikeuden eteen. Japanin miehityshallintoa johtanut yhdysvaltalainen kenraali Douglas MacArthur määräsi jo 11. syyskuuta 1945 – vain reilua viikkoa Japanin lopullisen antautumisen jälkeen – vangittaviksi 39 henkilöä epäiltynä sotarikoksista, joukossa useita Tōjōn hallituksen ministereitä. Tōjō yritti pidätettäessä itsemurhaa huonolla menestyksellä. Kuukautta myöhemmin, 6. lokakuuta MacArthur sai valtuudet ryhtyä valmistelemaan oikeudenkäyntiä. Hän perusti 8. joulukuuta entisen Yhdysvaltain apulaisoikeusministerin Joseph B. Keenanin johtaman kansainvälisen syyttäjäosaston (, IPS), joka aloitti todistusaineiston keräämisen. Hideki Tōjō
Poliitikkona Tōjō kuului upseereiden muodostamaan ryhmään, jotka kannattivat Japanin viemistä sotaan 1930-luvun lopulla. Mittavan sotilasuran rinnalla Tōjō nimitettiin vuonna 1938 sotaministeriöön apulaisministeriksi ja 1940–1941 Tōjō sai sotaministerin viran Fumimaro Konoen hallituksessa. Tōjōn 1 009 päivän pituinen pääministerikausi alkoi 18. lokakuuta 1941 pääministerin erottua. Kausi päättyi 22. heinäkuuta 1944. Pääministerinsalkun ohella Tōjō hoiti sotaministerin tointa sekä lyhyitä aikoja muun muassa opetus-, sisä- ja ulkoministerin tehtäviä. Eisaku Satō
Valmistumisensa jälkeen Satō aloitti rautatieministeriön palveluksessa. Hän nousi hiljalleen yhä korkeampiin asemiin, ja hänet nimitettiin ennen toista maailmansotaa autoviraston johtoon, mutta hän joutui pian riitoihin erään ministerin kanssa ja sai alennuksen. Satō säästyikin todennäköisesti sodan jälkeisestä puhdistuksesta siksi, ettei hän ollut sodan aikana merkittävässä asemassa. Sodan jälkeen aiemmin hallinnut eliitti joutui sivuun, ja uusi pääministeri Shigeru Yoshida pyrki kokoamaan uskollisia seuraajia entisistä byrokraateista. Satō sai 1948 Yoshidalta paikan hallituksen sihteeristön johdosta, ja seuraavana vuonna hänet valittiin Japanin parlamenttiin. Samana vuonna hän oli liittynyt liberaalipuolueeseen. Ishigaki (1940)
Ishigaki () oli keisarillisen Japanin laivaston Shimushu-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Theodore White
White palasi 1941 New Yorkiin Time-lehden Itä-Aasian-toimittajaksi. Yhdysvaltain liityttä toiseen maailmansotaan White palasi Aasiaan, missä hän toimi sotakirjeenvaihtajana ja Timen toimiston johtajana. Sodan aikana White kirjoitti muun muassa Henanin vuoden 1943 nälänhädästä ja Kiinan sisäpolittisesta kamppailusta, haastatteli Mao Zedongia ja raportoi Japanin antautumisesta "USS Missourilla". Sodan jälkeen White jätti Timen annettuaan epäsuosiollisia kommentteja kiinalaisjohtaja Tšiang Kai-šekistä, jota Timen johtaja Henry Luce ihaili. White esitti omia näkemyksiään bestselleriksi nousseessa kirjassaan "Thunder Out of China". Kume (1944)
Kume () oli keisarillisen Japanin laivaston Ukuru-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Chiburi (1943)
Chiburi () oli keisarillisen Japanin laivaston Mikura-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Osami Nagano
Osami Nagano (; 15. kesäkuuta 1880 Kōchi, Japani – 5. tammikuuta 1947 Tokio, Japani) oli keisarillisen Japanin laivaston amiraali ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa ja laivaston esikuntapäällikkö. Mikura (1943)
Mikura () oli keisarillisen Japanin laivaston Mikura-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. SCAP
SCAP () oli toisen maailmansodan voittajavaltioiden (lähinnä Yhdysvaltain ja Brittiläisen kansainyhteisön maat) Japaniin sodan jälkeen muodostama elin, joka vastasi lähinnä liittoutuneiden valvontakomissiota Suomessa. SCAP oli 6 000 hengen byrokraattinen elin, joka ohjasi Japanin hallituksen politiikkaa miehitysvuosien aikana. Sen komentaja oli yhdysvaltalainen kenraali Douglas MacArthur, joka oli myös 430 000 sotilaan miehitysarmeijan komentaja. Dai Nippon Butokukai
Sodan aikanakin Dai Nippon Butokukaissa oli miljoonia jäseniä (3 178 000 jäsentä maaliskuussa 1941). Sodan aikana viisi japanilaista ministeriötä (sisä-, opetus- ja sosiaaliministeriö sekä armeija ja laivasto) ohjasi Dai Nippon Butokukain toimintaa). Yashiro (1944)
Yashiro () oli keisarillisen Japanin laivaston Mikura-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Isoroku Yamamoto
Vuonna 1939 hänestä tuli keisarillisen Japanin laivaston komentaja ja hänet ylennettiin amiraaliksi vuonna 1940. Tyynenmeren sodan alkupuolella Yamamoto vastasi yleisestä strategiasta, johon sisältyi hyökkäys Pearl Harboriin. Hirohito
Hirohito pysyi Japanin keisarina aina kuolemaansa asti, vuoteen 1989. Toisen maailmansodan jälkeen Japanin kansa ei enää kuitenkaan pitänyt keisaria jumalallisena olentona kuten ennen, sillä Hirohito ei onnistunut estämään atomipommien pudottamista Nagasakiin ja Hiroshimaan. Hirohiton kuoltua vuonna 1989 hänen pojastaan Akihitosta tuli Japanin uusi keisari. Isoroku Yamamoto
Isoroku Yamamoto (; 4. huhtikuuta 1884 Nagaoka, Japani – 18. huhtikuuta 1943 Bougainvillen alue) oli keisarillisen Japanin laivaston amiraali ja komentaja toisessa maailmansodassa. Hänet muistetaan Pearl Harborin hyökkäyksen pääsuunnittelijana. Kusagaki (1944)
Kusagaki () oli keisarillisen Japanin laivaston Mikura-luokan saattaja toisessa maailmansodassa. Yoshitsugu Saito
Yoshitsugu Saitō () (2. marraskuuta 1890 – 10. heinäkuuta 1944) oli keisarillisen Japanin armeijan kenraaliluutnantti toisen maailmansodan aikana. Hän komensi Japanin 43 divisioonaa Saipanin taistelussa. Saitō taisteli amerikkalaisia joukkoja vastaan viimeiseen mieheen asti. Saiton haavoituttua kranaatinsirpaleesta hän teki rituaalisen itsemurhan maanalaisessa luolassa 10. heinäkuuta Saipanin kukistuttua. Mutsure (1943)
Mutsure () oli keisarillisen Japanin laivaston Etorofu-luokan saattaja toisessa maailmansodassa.