Ketkä ovat kehittäneet prospektiteorian?
Prospektiteoria
Prospektiteoria (engl. "Prospect Theory") on psykologiaa sekä taloustieteitä yhdistävä käyttäytymistaloustieteellinen malli inhimillisestä päätöksenteosta epävarmuuden vallitessa. Prospektiteorian ovat kehittäneet psykologi Daniel Kahneman ja kognitiotieteilijä Amos Tversky vuonna 1979 julkaistussa tieteellisessä artikkelissa nimeltä "Prospect Theory: An Analysis of Decision under Risk". Tutkijoiden Kahneman & Tversky (1979) kehittämä prospektiteoria on heidän mukaansa "sopivampi" deskriptiivinen vaihtoehto kuvaamaan taloudellisten toimijoiden päätöksentekoa, kuin taloustieteen normatiivinen valtavirtanäkemys "odotetun hyödyn teoriasta". Tutkijoiden mukaan sijoittajat tekevät ennemminkin päätöksiä perustuen voittojen ja tappioiden mahdolliseen arvoon, kuin itse lopputulokseen. Kahneman & Tversky (1979) perustelevat myös, että näihin sijoituspäätöksiin päädytään odotetun hyödyn teorian aksioomien orjallisen noudattamisen sijaan heuristisia prosesseja hyödyntämällä. Toisin kuin normatiiviset teoreettiset mallit, jotka pyrkivät määrittelemään sitä miten asioiden tulisi olla, deskriptiivinen prospektiteoria yrittää havainnollistaa sitä miten taloudelliset toimijat oikeasti tekevät päätöksiä rahoitusmaailmassa. Teoria on ollut keskeisessä roolissa niin sanotun "behavioristisen rahoituksen" koulukunnan synnyssä, ja sitä on myös kuvailtu "mullistavaksi" tai "uraauurtavaksi". Psykologi Kahneman palkittiin työstään taloustieteiden Nobel-palkinnolla vuonna 2002 yhdessä laboratorio-oloissa tehtäviin kokeisiin erikoistuneen Vernon Smithin kanssa. Prospektiteoria
Tutkijoiden Daniel Kahneman & Amos Tversky (1979) prospektiteorian (ks. kuvio 1) mukaan inhimilliset taloudelliset toimijat suhtautuvat epävarmuuden vallitessa riskiä kaihtavasti voittoihin ja riskihakuisesti tappioihin. Tämän johdosta Kahnemanin & Tverskyn (1979) prospektiteorian arvotusfunktio (ks. kuvio 1) onkin kaikkea muuta kuin täysin lineaarinen ja symmetrinen viiva, sillä tutkijoiden mukaan taloudellisten toimijoiden suhtautuminen voittojen sisältämään riskiin eroaa heidän suhtautumisestaan tappioiden riskiin. "Täysin rationaalisen" sijoittajan riskiin suhtautumisen ei pitäisi vaihdella, sillä korkeampaa tuottoa on mahdollista saavuttaa vain sietämällä samanaikaisesti suurempaa epävarmuutta, emmekä voi varmuudella tietää lopputulosta etukäteen. Näin ollen, rationaalisen sijoittajan kantaman riskitason tulisi johdonmukaisesti ja lineaarisesti seurata esimerkiksi CAP-mallin tuotto-riski -profiilia ja hyödyn odotusarvon laskukaavoja. Prospektiteoria havainnollistaakin hyvin ihmisten taloudelliselle päätöksenteolle tyypillisiä kognitiivisia vinoumia ja argumentaatiovirheitä, kuten pettymisen pelon ja toiveajattelun vaikutusta. "Behavioristisen rahoitusteorian" mukaan taloudellisten toimijoiden järkevistä pyrkimyksistä huolimatta heidän rationaalisuutensa on parhaimmillaankin rajallista. Kuviossa 1 vaakasuuntaisella X-akselilla mitataan objektiivisen lopputuloksen suuruutta (voitto tai tappio), kun taas pystysuuntaisella Y-akselilla mitataan sijoittajien subjektiivisesti kokemaa hyödyn tai haitan määrää. Eli matkustettaessa origon oikealle puolelle voitot kasvavat (positiivinen lopputulos), kun taas X-akselin vasemmalle puolelle mentäessä tappioiden määrä kasvaa (negatiivinen lopputulos). Pystysuuntaisella Y-akselilla mitataan sijoittajan subjektiivisesti kokemaa hyötyä. Origon yläpuolella hyöty kasvaa, kun taas origon alapuolella hyödyn määrä vähenee (ks kuvio 1). 
Kuten kuviosta 1 näemme, epäsymmetrisen arvotusfunktion oikea puoli on konkaavi ja vasen puoli on konveksi. Epäsymmetrisyydestä johtuen sijoittajien suhtautuminen tappioiden riskiin eroaa heidän suhtautumisestaan voittojen sisältämään riskiin. Prospektiteorian mukaan sijoittajien negatiivinen reaktio 50 euron tappioon onkin voimakkaampi kuin heidän positiivinen reaktionsa 50 euron voittoon (ks. kuvio 1). Tappioiden sanotaankin "siintävän" sijoittajien mielessä pidempään kuin voittojen. Johdonmukaisen ja rationaalisen riskeihin suhtautumisen sijaan inhimillisten taloudellisten toimijoiden sijoituskäyttäytyminen muistuttaa tutkijoiden Kahneman & Tversky (1979) mukaan ennemminkin tappioiden välttelyä (engl. "Loss aversion"). Prospektiteorian mukaan taloudelliset toimijat etsivätkin ylimääräistä riskiä yrittäessään välttää jopa todennäköisiäkin tappioita. Nämä tutkijoiden Kahneman & Tversky (1979) havainnot ovat ristiriidassa perinteisen rahoitusteorian koulukunnan oletuksesta markkinoilla toimivien sijoittajien järjestelmällisestä rationaalisesta ajattelusta, kokonaisvaltaisesta markkinoiden tehokkuudesta ja taloudellista hyötyä maksimoivasta päätöksenteosta. Prospektiteoria
Kahnemanin & Tverskyn (1979) prospektiteorian mukaan sijoittajien päätöksenteko tapahtuu kahdessa vaiheessa: 1) muokkaus (engl. "Editing phase") ja 2) arviointi (engl. "Evaluation phase"). Muokkausvaiheessa erilaiset vaihtoehdot järjestetään jonkin heuristiikan mukaisesti siten, että päätöksenteko on helpompaa. Arviointivaiheessa näistä vaihtoehdoista aiheutuvia tappioita ja tuloja arvioidaan jonkin referenssipisteen mukaisesti. Kaava jota Kahneman & Tversky (1979) olettavat sijoittajien käyttävän jälkimmäisessä arviointivaiheessa on yksinkertaisimmassa muodossaan: Amos Tversky
Amos Tversky (16. elokuuta 1937 – 2. kesäkuuta 1996) oli israelilainen psykologi ja tutkija. Hänet tunnetaan erityisesti prospektiteorian kehittämisestä, kognitiivisten vinoumien tutkimisesta ja pitkästä yhteistyöstä Daniel Kahnemanin kanssa. Prospektiteoria
Oheinen taulukko havainnollistaa sitä, miten tutkijoiden Kahneman & Tversky (1979) prospektiteorian mukaan taloudelliset toimijat eivät järjestelmällisesti laske odotetun hyödyn teorian mukaisesti rationaalisesti parhainta mahdollista lopputulosta, vaan suhtautuvat sijoituksissa piilevään epävarmuuteen toisinaan riskiä kaihtavasti (engl. "Risk averse") ja toisinaan riskihakuisesti (engl. "Risk seeking").
David Ricardo
David Ricardo (19. huhtikuuta 1772 Lontoo – 11. syyskuuta 1823 Gatcombe Park) oli brittiläinen taloustieteilijä, joka lukeutuu klassisen taloustieteen keskeisimpiin edustajiin. Häntä pidetään modernin taloustieteen perusteiden luojana. Ricardon käyttämät matemaattiset tutkimustekniikat ja formaalit mallit ovat olleet tärkeä esikuva nykyaikaiselle valtavirran taloustieteelle. Ricardolla oli suuri vaikutus myös Karl Marxiin, ja hän kehitti esimerkiksi ulkomaankauppaa koskevan suhteellisen edun opin, joka on taloustieteen tunnetuimpia teorioita. Spekulaatio (talous)
Johdannaiset ja futuurit luotiin alun perin vakuutuksiksi viljelijöille ja ruokayrityksille. Sittemmin johdannaismarkkinoille on tullut huomattavasti spekulantteja, mutta markkinat yhä palvelevat tätä alkuperäistä vakuutustarkoitustaan. Mandatumin Matias Rundgrenin mukaan ruoantuottajille on tärkeää, että he voivat antaa markkinoilla riskejään muiden kannettaviksi. Yhdysvallat
Ralph Waldo Emerson ja Henry David Thoreau olivat amerikkalaisen filosofian uranuurtajia. Sisällissodan jälkeen Charles S. Peirce, William James ja John Dewey olivat johtajia pragmatismin kehittämisessä. 1900-luvulla Willard Van Orman Quine ja Richard Rorty kehittivät analyyttistä filosofiaa. Asemakaavaoppi
Meurmanin lähiökäsityksen muodostumiseen vaikuttivat hänen omien sanojensa mukaan Patrick Abercombie, Otto Danneskiold-Samsø, Maxwell Fry ja Thomas Sharp. Meurmanin lähiöperiaatteen kaavakuva oli kulkeutunut "County of London Plan" -suunnitelmasta Danneskiold-Samsønin kautta. Aurinkokunnan muodostuminen
Aurinkokunnan muodostumiseen liittyvät teoriat ovat monimutkaisia ja hyödyntävät niin tähtitiedettä, fysiikkaa kuin geologiaa ja planeettatutkimusta. Aurinkokunnan muodostumisesta on vuosisatojen aikana esitetty useita teorioita. Nykyisin vallalla oleva käsitys sai alkunsa 1700-luvulla. Avaruusajan sarastamisen myötä käsitys aurinkokunnan rakenteista tarkentui. Samaan aikaan tapahtuneet kehitysaskeleet ydinfysiikassa avasivat näkymiä tähtien taustalla olevien prosessien ymmärtämiseen ja johtivat ensimmäisiin teorioihin tähtien muodostumisesta ja lopullisesta tuhosta.Nebulaarihypoteesin kehittivät kasautumisteoriaksi muun muassa Otto Schmidt, Gerard Kuiper ja Viktor Safronov 1900-luvun keskivaiheella ja sen jälkeen. Sen mukaan Aurinkoa ympäröivään kaasukiekkoon, esiplanetaariseen sumuun tiivistyi pieniä hitusia, jotka aikaa myöten kasautuivat planeetoiksi. Alan P. Cameron ja A. G. W. Boss kehittivät Yhdysvalloissa kilpailevan kiekkoepävakaisuusteorian, jonka mukaan planeetat olisivat syntyneet suoraan kutistumalla esiplanetaariseen kaasukiekkoon ilmestyneistä häiriöistä ja lähellä Aurinkoa suuri osa kaasusta olisi haihtunut pois. Pragma-dialektiikka
Teorian ovat kehittäneet Frans H. van Eemeren ja Rob Grootendorst Amsterdamin yliopistosta. He ovat määritelleet argumentaation seuraavasti: ”Argumentaatio on verbaalista, sosiaalista ja rationaalista toimintaa, jonka tavoitteena on vakuuttaa järkevä kriitikko näkökannan hyväksyttävyydestä, ilmaisemalla näkökannassa ilmaistun proposition oikeuttavan tai kumoavan konstellaation propositioita.” (Pajunen, 2015, 272 - 273.) Talous
Taloustieteen käsitteistön luominen alkoi valistuksen aikakaudella. Moderniin taloustieteen isänä pidetään filosofi Adam Smithiä (1723–1790). Hän ja muut valistusajattelijat, kuten Anders Chydenius, pohtivat kansantalouden sekä markkinoiden toimintaa. Talouspolitiikkaa oli ohjannut tähän asti pitkälti merkantilismi, joka perustui protektionismiin ja tähtäsi lähinnä verotulojen keräämiseen vientikaupasta. Adam Smith oli ensimmäisiä vapaakaupan puolestapuhujia. Teollisen vallankumouksen myötä alkoi työnteon erikoistuminen ja massatuotanto. Kaupankäynnin rajoitukset vähentyivät ja teollisuuden pääomien myötä kapitalismi sai alkunsa. Ryhmäteoria
Ryhmäteoria kehittyi aluksi konkreettisimmista edellä mainituista ryhmäluokista. Ryhmäoperaatioita käsiteltiin siis luvuilla, permutaatioilla ja matriiseilla. Abstrakti ryhmä käsitteenä kuuluu moderniin eli abstraktiin algebraan. Pragmaattinen totuusteoria
Pragmaattinen totuusteoria tarkoittaa karkeasti käytännöllistä totuusteoriaa. Sen mukaan käsitys on tosi, jos se on hyödyllinen. Käsitteen kehitteli amerikkalainen pragmatisti C. S. Pierce (1839–1914), kuitenkin kuuluisimman määritelmän pragmaattiselle totuusteorialle loi William James (1842–1910). Pragmaattisen totuusteorian mukaan emme voi pitää mitään teoriaa totena, ellei sen toimivuutta ja hyödyllisyyttä todisteta. Teorian mukaan totuuden voi siis määritellä käyttökelpoisuudeksi. Capital Asset Pricing -malli
Akateemisen rahoitustutkimuksen keskuudessa alkoi 1950-luvulla itää ajatus perusteellisesta matemaattisesta kaavasta, joka tarjoaisi ratkaisun arvopapereiden hintatason perustelemiseen. Koska aikaisempaa ohjenuoraa vastaavan tasapainoyhtälön löytämiseksi ei ollut, idean siirtyminen kaavaksi kesti tavanomaista kauemmin. Tutkijat keskustelivat ja kehittivät toistensa ideoita 12 vuoden akateemisen diskurssin aikana eteenpäin ja vähitellen ensimmäinen arvopapereiden hinnoittelumalli CAPM alkoi hahmottua tieteellisissä artikkeleissa. Mallilla ei ole yhtä yksiselitteistä keksijää, mutta suurimmiksi myötävaikuttajiksi mainitaan usein William Sharpen (1964), John V. Lintnerin (1965) ja Jan Mossinin (1966) tieteelliset löydökset. Myös Harry Markowitzin (1952) aikaisempi tieteellinen läpimurto portfolioteorian saralla edesauttoi CAPM-teorian kehittämisessä. Transit
Järjestelmän kehitti Johns Hopkinsin yliopiston Applied Physics Laboratory (APL). Sen tutkijat George Weiffenbach ja William Guier tekivät Sputnikin radiosignaalin mittauksia ja totesivat pystyvänsä mittaamaan satelliitin radan sen radiosignaalin doppler-siirtymästä . APL:n johtaja Frank McClure ymmärsi, että jos satelliitin paikka tunnetaan tarkkaan, vastaavalla mittauksella voidaan määrittää signaalin vastaanottajan paikka maan pinnalla. Henrikki Tikkanen
Tikkasen akateemisen tutkimuksen kohteina ovat olleet yritysstrategiat ja liiketoimintamallit, strateginen markkinointi, teollisuuden asiakassuhteet ja verkostot sekä kansainvälinen projektiliiketoiminta ja -markkinointi. Yhteinen nimittäjä useille tutkimuksille on liiketoimintahistoriallinen tutkimusote. 20 tohtoria on valmistunut hänen pääasiallisessa ohjauksessaan. Nykyisistä professoreista tai apulaisprofessoreista heitä ovat muun muassa Jaakko Aspara (Hanken), Johanna Frösén (Hanken), Joel Hietanen (HY), Petri Parvinen (HY), Joonas Rokka (EM Lyon) ja Antti Sihvonen (Karlstads Universitet). Carl Menger
Itse asiassa tämän marginalistisen (eli raja-) teorian kehittivät noin 1870 toisistaan riippumatta William Stanley Jevons Englannissa, Carl Menger Itävallassa ja Leon Walras Sveitsissä, ja myöhemmin kävi ilmi, että sen oli esittänyt jo vuonna 1854 preussilainen ekonomisti Hermann Heinrich Gossen. Teoriaa pidetään marginalistisen eli uusklassisen taloustieteen syntynä. Logiikka
Predikaattilogiikan keksijänä pidetään yleensä Gottlob Fregeä. Nykyinen ensimmäisen kertaluvun predikaattilogiikan muotoilu on peräisin David Hilbertiltä ja Wilhelm Ackermannilta. Toisen kertaluvun predikaattilogiikkaa ovat kehittäneet ennen kaikkea George Boolos ja Stewart Shapiro, ja sitä on kritisoinut ennen kaikkea Willard Van Orman Quine. Menestysteologia
Myös Norman Vincent Peale, Robert Schuller ja Napoleon Hill ovat vaikuttaneet merkittävästi menestysteologian leviämiseen. Kysyntä ja tarjonta
Kysyntä ja tarjonta määräävät taloustieteen teorian mukaan hyödykkeen hinnan ja tuotannon määrän markkinoilla. Kysyntä- ja tarjontafunktioita hinnanmäärityksen selittämiseen käytti ensimmäisenä mikrotaloustieteen tutkija Alfred Marshall. Hänen tavoitteenaan "Principles of Economics" -kirjassa oli kuvata ja selittää hinnan ja tuotannon määrän muutoksia täydellisesti kilpailuilla markkinoilla. Malli on vain suuntaa antava kuvattaessa epätäydellisen kilpailun tilannetta. Malli formalisoi Marshallia edeltäneiden taloustieteilijöiden teorioita ja on yksi taloustieteen keskeisimmistä malleista. Uskontoteoria
Kuuluisia funktionaalisia teorioita ovat esittäneet Karl Marx (taloudellinen näkökulma), Sigmund Freud (näkemys uskonnoista neurooseina) ja Émile Durkheim (uskontojen sosiaalinen tehtävä). Myös Max Weber tutki uskonnon sosiologiaa. Portfolioteoria
Portfolioteoria tai moderni portfolioteoria (engl. "Modern portfolio theory") on rahoituksen teoria, jonka keskeinen idea on pienentää sijoitussalkkuun eli portfolioon sisältyvää riskiä hajauttamalla varallisuus erilaisiin sijoituskohteisiin, kuten esimerkiksi osakkeisiin, joukkolainoihin tai kiinteistöihin. Riskiä voi edelleen hajauttaa valitsemalla kussakin sijoituskohteessa portfolioonsa useampia erilaisia arvopapereita, esimerkiksi jakamalla varallisuutta useamman eri osakkeen kesken. Vaikka hajauttamisen ja riskien minimoinnin onkin tiedetty olevan yksi sijoitustoiminnan kulmakivistä niin kauan kuin sijoittamista on harrastettu, vasta Harry Markowitzin (1952) akateeminen tutkimus loi matemaattisen perustan portfolioteorialle. Portfolioteorian ydinajatus on riskin hajauttaminen, eli riskien minimointi valitsemalla salkkuun investointeja, joiden tuotot korreloivat keskenään mahdollisimman vähän tai eivät lainkaan. Sijoitussalkkuun eli portfolioon kuuluvien osakkeiden keskinäinen alhainen korrelaatio takaa sen, ettei koko salkun arvo heikkene, vaikka muutamien osakkeiden arvo sukeltaisikin. Harry Markowitz sai Nobelin taloustieteen palkinnon vuonna 1990 työstään portfolioteorian parissa. Propagandamalli
Vuonna 2007 Chomsky ja Herman puhuivat Windsorin yliopistossa mallin kehityksestä ja kritiikkiin vastaamisesta. Molemmat totesivat, että malli on silti soveltuva, vaikkakin he ehdottivat joihinkin mallin alueisiin päivitystä viimeaikaisten kehityksien varjossa. Taloustieteen koulukunnat
Useimmat heterodoksisista koulukunnista ovat kapitalsmin kriitikoita, mutta itävaltalainen taloustiede on näistä poikkeus. Itävaltalaisen taloustieteen edustajat, pääosassa Ludwig von Mises, kehittivät prakseologiaksi kutsutun opin, jonka mukaan ihmisen toiminta on redusoitavissa filosofisen logiikan perusteisiin. Nykyään tyypilliset itävaltalaisen taloustieteen kannattajat ovat rothbardilaisia anarkokapitalisteja, mutta useimmat liberaalit taloustieteilijät kuten Bryan Caplan ja Milton Friedman ovat argumentoineet koulukunnan keskittyvän liian vähän valtavirtataloustieteelliseen empiiristen havaintojen käsittelemiseen ja teoretisointiin. Propaganda
Kommunismissa propaganda on nähty hyväksyttävänä. Venäläiset marxistit Georgi Plehanov ja V. I. Lenin määrittelivät 1900-luvun alussa käsitteen "agitprop", johon kuuluivat propaganda ja agitaatio. Propagandan he määrittelivät harkituksi historiallisten ja tieteellisten argumenttien käytöksi, jolla koulutetut ja valistuneet indoktrinoidaan. Agitaation he määrittelivät iskulauseiden, vertauskuvien ja puolitotuuksien käytöksi, jolla hyödynnetään kouluttamattomien ja epäjärkevien ihmisten kokemia vääryyksiä. Käyttäytymistaloustiede
Etenkin prospektiteoria on onnistunut selittämään inhimillisten taloudellisten toimijoiden käyttäytymistä epävarmuuden vallitessa ja yhdistämään psykologiset vaikuttimet rahoitusteorian perusteisiin. Ihmiset eivät prospektiteorian mukaan kykene johdonmukaisesti arvottamaan riskikorjattuja tuottoja perinteisen rahoitusteorian mukaisesti "täysin rationaalisesti", vaan heidän ajatteluaan sumentavat tappioiden pelko sekä toiveajattelu. Käyttäytymistieteelliset mallit sisältävätkin usein näkökulmia psykologiasta, neurotieteistä sekä mikrotaloustieteestä. Neuvostoliiton avaruusohjelma
Venäläinen Konstantin Tsiolkovski oli nykyaikaisen avaruusmatkailun ensimmäisiä teoreettisia uranuurtajia. Raketteja ja avaruusmatkoja koskaeia tutkimuksia hän julkaisi 1800-luvun lopulta 1920-luvulle. Hän laati rakettitekniikan perusyhtälön, ideoi nesteraketin, aurinkopurjeen, avaruusaseman ja tähtienväliset lennot. Tsiolkovski päätteli aivan oikein, että tehokkain rakettipolttoaine on vety. Tsiolkovski oli aikaansa edellä. Eräs toinen avaruuslentojen ideoija oli Juri Kondratjuk, joka toi esille ajatuksen erillisestä kuumodulista. Algebra
Abstrakti algebra kehitettiin 1800-luvulla. Myös sen lähtökohtana oli yhtälöiden ratkaiseminen, ja alkuvaiheessa keskeisiä tutkimuskohteita olivat Galois'n teoria ja kysymys lukujen konstruoituvuudesta. Alan huomattavimpia tutkijoita olivat Évariste Galois, Richard Dedekind ja Leopold Kronecker. Joseph Schumpeter
Schumpeterin postuumisti julkaistu "History of Economic Analysis" (Taloustieteellisen analyysin historia, ei suom. ) osoittaa hänen suuren oppineisuutensa, joskin joitakin hänen esittämiä näkemyksiä on pidetty jopa hieman omituisina. Esimerkiksi Schumpeter piti 1700-luvun suurimpana taloustieteilijänä Adam Smithin asemasta Turgotia. Osa Schumpeterin mielipiteistä selittyy osin sillä, että hänen mielestään taloustieteellisellä analyysillä on yksi yleinen järjestelmä, jonka perustajana hän pitää Leon Walrasia. Muut taloustieteilijät arvioidaan kirjassa sen perusteella, kuinka pitkälle heidän työstään voidaan löytää Walrasin teorian piirteitä. John Maynard Keynesiä ja David Ricardoa Schumpeter arvosteli liiallisesta nojautumisesta abstrakteihin malleihin, joissa muuttujat muutamaa lukuun ottamatta olivat muuttumattomat. Tällaisista malleista saa sen käsityksen, että yksi vaikutus aiheuttaa aina samat seuraukset. Schumpeterin mukaan pitkälle abstrakteista malleista ei kuitenkaan voida kovinkaan luotettavasti vetää johtopäätöksiä talouspolitiikan suhteen. Julkisen valinnan teoria
Tunnettuja julkisen valinnan teorian tutkijoita ovat Kenneth Arrow, Duncan Black, James M. Buchanan ja Gordon Tullock. Arrow ja Buchanan on palkittu taloustieteen Nobelin palkinnolla. Retoriikka
1900-luvulle tultaessa retoriikka nousi uuteen kukoistukseensa. Tämä johtuu siitä, että uudet viestintävälineet (ennen kaikkea radio, televisio, elokuvat) ja mainokset lisäsivät tarvetta hyvälle retoriikalle ja kielenkäytölle, niiden opiskelulle ja erittelylle. Retoriikkaa kohtaan tunnettiin myös uuden tyyppistä akateemista kiinnostusta. Niin kutsutussa uudessa retoriikassa () hylättiin klassiselle retoriikalle ominainen puhumisen käytännön taitojen opettaminen ja keskityttiin retoriikan tutkimukseen. Tunnettuja uuden retoriikan kehittäjiä ovat esimerkiksi Chaïm Perelman, Kenneth Burke ja I. A. Richards. Riskiaversio
Absoluuttisen riskiaversion kerroin on Kenneth Arrow’n ja John W. Prattin kehittämä mitta, joka on määritelty: Tuotantopuolen taloustiede
Tuotantopuolen taloustiede eli tarjonnan taloustiede lähtee keynesiläisen kysynnän kiihdyttämisen sijaan tarjonnan lisäämisestä talouskasvun perustana. Se syntyi 1970-luvulla monetaristien keynesiläisen taloustieteen arvostelusta ja painotti sijoittamista jo klassisen taloustieteenkin perustana. Klassisessa taloustieteessä sama ajatus on tiivistettynä Sayn laissa. Tarjonnan taloustieteen tekivät tunnetuksi erityisesti Robert Mundell, Arthur Laffer ja Jude Wanniski, joka antoi koulukunnalle nimen 1975. Kognitiotiede
Kognitiotieteen esihistorian voidaan katsoa lankeavan yhteen filosofian historian kanssa; erityisesti Platon, René Descartes, Gottfried Leibniz, David Hume ja Immanuel Kant ovat kognitiotieteen kehittymisen kannalta merkittäviä ajattelijoita. Esimerkiksi assosiationistista konnektionismia voidaan tietyin varauksin pitää Humen mielen teorian perillisenä; Platonin, Descartesin ja Kantin vaikutus puolestaan näkyy kenties selvimmin erilaisissa nativistisissa (tiettyjen mielen piirteiden synnynnäisyyttä korostavissa) teorioissa. Ateismin historia
Luonnontutkija Charles Darwin julkaisi vuonna 1859 evoluutioteoriansa. Kehitysopin avulla jumalan luomistyötä todistava ”suunnitelmallisuus” voitiin selittä satunnaisen muuntelun ja luonnonvalinnan periaatteiden avulla, vetoamatta yliluonnollisiin tekijöihin. Auguste Comten positivismi korosti tieteen tehtävää havaittavien ilmiöiden kuvaajana ilman uskontoa tai metafysiikkaa. Darvinismin menestys yhdistyneenä positivismiin johti 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä uskontokriittisiin naturalismin ohjelmiin, kuten Ernst Haeckelin ja Wilhelm Ostwaldin monismi. Grounded theory
Menetelmän kehittämisen aloittivat sosiologit Barney Glaser (s. 1930) ja Anselm Strauss (1916–1996). Glaser ja Strauss tekivät 1960-luvulla tutkimusta kuolevista potilaista ja näiden tilannettaan koskevista omista tulkinnoistaan; heidän yhteistyönsä tuloksena syntyi "constant comparative method" -työtapa ja kirja "Awareness of Dying". Kehitetty menetelmä nimettiin grounded theoryksi teoksessa "The Discovery of Grounded Theory" (Glaser & Strauss 1967). Vaikka Glaser ja Strauss mainitaan menetelmän kehittäjiksi, heidän työnsä on paljossa velkaa Chicagon koulukuntaa edustavien tutkijoiden työlle sosiaalisten prosessien tutkimuksen kenttätyömenetelmien parissa.
Grounded theory kehitettiin laadullisen tutkimuksen systematiikaksi ja nimi kertoo teorian luomisesta tutkimusdatan pohjalta, aineistolähtöisesti. Käsite on suomennettu ainakin nimellä "ankkuroitu teoria". Grounded theoryn periaatteita soveltamalla voidaan muodostaa tutkitusta ilmiöstä joko ad hoc (tiettyyn asetelmaan liittyvä) malli tai formaalimpi teoria.
Cathy Urquhart (2013) on Cresswellin (1998) ja Deyn (1999) tarkasteluiden pohjalta tiivistänyt grounded theory -lähestymistavan ytimen seuraavasti:
Jatkuvan vertailun menetelmä (constant comparative method) on eräs grounded theoryyn liittyvistä laadullisen aineiston analyysin apuvälineistä. Glaser ja Strauss kuvaavat menetelmän esittelyn aluksi määrällisen ja laadullisen lähestymistavan välistä kärjistettyä eroa aineiston keruun ja analyysin suhteessa: 
Määrällisessä lähestymistavassa aineisto kerätään kokonaan ja koodataan kvantifioitavaan muotoon ennalta, analyysin ulkopuolella, asetettujen hypoteesien testaamiseksi. 
Laadullisessa lähestymistavassa tavoitteena ei ole hypoteesien testaaminen vaan uusien teoreettisten ideoiden tuottaminen. Uusi aineisto voi tuottaa uusia näkökulmia. Niinpä teoreettisia käsitteitä ja niihin liittyviä aineiston koodauksia on jatkuvasti uudelleenmuotoiltava, kun aineistoa käydään läpi. Tällöin voi käydä niin, että työläs koodaus alkaa tuntua tarpeettomalta.
Jatkuvan vertailun menetelmän tarkoituksena ei ole taata sitä, että kaksi tutkijaa saisi samasta aineistosta saman tuloksen (eli loisi samat teoriat) vaan sen tarkoituksena on tukea teorian kehittämisen luovaa prosessia kurinalaisuudella samalla kun sallii tiettyä joustavuutta (flexibility) ja epämääräisyyttä (vagueness).
Jatkuvan vertailun menetelmässä samaan käsitteeseen kytkeytyviä aineistoja verrataan toisiinsa ja kehittyvään käsitteeseen sen varmistamiseksi, että kyseessä on edelleen sama käsite. Induktiivinen päättely
Sellaiset ajattelijat kuten Karl Popper ja David Miller ovat kyseenalaistaneet kaikenlaisen induktiivisen päättelyn olemassaolon, tarpeellisuuden ja pätevyyden, mukaan lukien probabilistinen bayesilainen päättely. Heidän mukaansa tieteilijät eivät voi tästä syystä turvautua induktioon. Andrei Linde
Linde ja yhdysvaltalainen Alan Guth kehittivät 1980-luvun alussa inflatorisen maailmankaikkeuden teorian, josta on vähitellen tullut vakio paradigma kosmologiassa alkuräjähdyksen klassisen mallin lisäksi. Linden malli korjasi suurimmat ongelmat Guthin mallista, samalla säilyttäen sen tärkeimmät piirteet. Vuonna 1983 hän ehdotti kaoottisesti inflatorista teoriaa, joka tuli uusien mallien prototyyppi. Serendipisyys
Yhdysvaltalaiset sosiologit Anselm Straus ja Barney G. Glaser käyttivät Mertonin serendipisyys-käsitettä kehittäessään Grounded Theory (GT) -tutkimusmenetelmän. Migraatioteoria
Migraatioteoria on teoria, jonka mukaan planeettojen radat muuttuivat huomattavasti planeettakunnan syntyvaiheessa. Tällöin planeetat tiivistyivät keskustähteä ympäröineestä kaasu- ja pölykiekosta. Kiekko pysyi pitkään planeettojen synnyttyä.
Yhtenä migraation syynä oli muun muassa sisäänpäin virtaavan kaasukiekon planeettoihin aiheuttama vetovoima. Planeettojen keskinäiset vetovoimat aiheuttivat monesti migraatiota ulospäin. Migraation nopeuteen vaikuttaa kaasukiekon ja planeettojen ominaisuudet, muun muassa kiekon sitko. Migraatio selittää kuumien jupitereiden synnyn. Nykyään migraatiolla selitetään Nizzan mallin mukaisesti monia Aurinkokunnan piirteitä, joita olisi vaikea selittää ilman migraatiota. Mannerliikunnot
Saksalainen meteorologi ja geofyysikko Alfred Wegener esitti 1912 mannerliikuntoteoriansa Saksan geologien liitolle. Hän väitti, että kaikki mantereet olisivat syntyneet yhden suurmantereen, Pangean hajottua. Täydellisemmin Wegener esitteli teoriaansa vuonna 1915 julkistamassaan kirjassa, jonka nimi oli "Die Entstehung der Kontinente und Ozeane", suomeksi "Mannerten ja valtamerten alkuperä". Maantiede
Biologi Charles Darwinin matka HMS Beaglella 1831-1836 ja hänen tutkimuksensa Galapagossaren sittemmin darwininsirkuiksi nimetyistä linnuista, jotka olivat erilaisia eri saarilla, loi paitsi evoluutioteorian, myös mullisti maantieteen todistamalla ymäristödeterminismin, eli käsityksen siitä, että tietyn alueen ympäristöolosuhteet pitkälti määrittävät sen luonnon ja kulttuurin omaleimaisuuden.
Imperialismin aikana eurooppalaiset tutkimusretkeilijät ja maantieteilijät tutkivat maailman kartoittamattomia ja huonosti tunnettuja seutuja, esimerkiksi niin kutsuttu musta Afrikka oli suuren mielenkiinnon kohteena. Esimerkiksi Brittiläinen David Livingstone löysi Victorian putoukset ja toinen britti John Hanning Speke Niilin lähteen eli Victorianjärven. Niilin lähteistä oli itse asiassa jo kreikkalainen historioitsija ja maantieteilijä Herodotos esittänyt teorian, että Niili sai alkunsa Kilimanjaron sulamisvesistä. 1900-luvun alun naparetkeilijöistä, kuten Robert Facon Scottista, Ernest Shackletonista ja Roald Amundsenista tuli suuria sankareita kartoitettuaan ja tutkittuaan viimeisimpiä maailman tutkimattomia kolkkia. Elliottin aaltoteoria
Vaikka Robert Prechter teki oikeaan osuneita ennustuksia USA:n osakemarkkinoiden kehityksestä 1980-luvulla, ovat hänen ennustuksensa osuneet sittemmin kehnosti kohdalleen. Peliteoria
Peliteoriasta syntyi varsinaisesti oma alansa, kun John von Neumann julkaisi sarjan artikkeleita vuonna 1928. Vaikka ranskalainen matemaatikko Émile Borel (1871-1956) oli tehnyt aikaisempaa tutkimusta peleistä, voidaan matemaatikko von Neumannia pitää peliteorian keksijänä. Hänen merkittävin teoksensa on Oskar Morgensternin kanssa kirjoitettu "The Theory of Games and Economic Behavior" (1944). Kirja sisältää menetelmän optimaallisen ratkaisun löytämiseksi kahden pelaajan nollasummapeleissä. Sääennusteohjaus
Forecasting -menetelmän lähtökohtana on toiminut SMHI:n (Ruotsin Ilmatieteen laitos) professori Roger Taeslerin yhteistyössä Thorbjörn Geiserin ja Stefan Berglundin kanssa kehittämä matemaattinen energiatasemalli (”ENLOSS”); molemmat viimeksi mainitut tieteilijät ovat tällä hetkellä eGain Sweden AB:n palveluksessa. Forecasting -menetelmä on otettu käyttöön 1980-luvun lopulla. Tulevaisuudentutkimus
KTT Tarja Meristö on teollisuudessa toimineiden futurologien uranuurtajia Suomessa. Hän oli ensin Partekilla vuodesta 1979 alkaen strategiasuunnittelijana muun muassa skenaariomenetelmiä käyttäen, hän siirtyi Rautaruukille Ouluun yritysfuturologiksi, missä tehtävässä toimi 1988–1991. Meristö väitteli Turun kauppakorkeakoulussa tulevaisuuden tutkimuksesta ja skenaariotyöskentelystä yritysten strategiatyössä vuonna 1991. Hän on toiminut yritysfuturologina Mika Kamensky Consulting Oy:ssa Helsingissä 1992-1997. Hän on toiminut myös Tulevaisuuden tutkimuksen seuran puheenjohtajana v. 1994-95 ja v. 1997-1999 Tulevaisuuden tutkimuskeskuksessa erikoistutkijana, keskuksen johtajana ja ma. professorina. Vuodesta 1999 lähtien hän on vetänyt yritysfuturologian tutkimusryhmää CoFi, joka toimi vuoden 2009 loppuun Åbo Akademissa ja vuoden 2010 alusta lähtien nimellä FuturesLab CoFi Laurea-ammattikorkeakoulussa. Kaupunkitaloustiede
Nykyaikaisen kaupunkitaloustieteen taustalla on klassisen kauden taloustiede ja tieteilijöiden kuten David Ricardo, Johann Heinrich von Thünen, Alfred Marshall ja Henry George työ. Varhaisia läpimurtoja oli esimerkiksi Ricardon maanvuokralaki. 1990-luvulta lähtien eräs merkittävä tutkimussuunta on ollut talousnobelisti Paul Krugmanin aloittama uusi talousmaantiede. Muita alan merkittäviä tutkijoita ovat olleet mm. Fujita ja Mori. Mahdolliset maailmat
Mahdollisten maailmojen teoriasta tuli keskeinen osa useita filosofisia kehityskulkuja 1960-luvulta lähtien. Tunnetuimpiin kuuluu kontrafaktuaalisten ehtolauseiden analyysi ”lähistöllä olevien mahdollisten maailmojen” avulla, jota kehittivät David Kellogg Lewis ja Robert Stalnaker. Tässä analyysissä puhuttaessa mitä "olisi" tapahtunut "jos" joku joukko ehtoja "olisi" vallinnut, väitteemme totuuden määrittää se, mikä on totta lähimmässä mahdollisessa maailmassa (tai lähimpien mahdollisten maailmojen joukossa) jossa ehto vallitsee. Henstock–Kurzweil-integraali
Yrittäessään luoda yleistä teoriaa Denjoy käytti transfiniittistä induktiota erityyppisille singulaaripisteille, ja tämä teki integraalin määritelmän varsin monimutkaiseksi Nikolai Luzin ja Oskar Perron koettivat myös määritellä integraalia yksinkertaisemmin. Matemaatikoilta kesti hetken aikaa huomata, että Perronin ja Denjoyn integraalit ovat samat. Vuonna 1957 tšekkiläinen matemaatikko Jaroslav Kurzweil keksi integraalille elegantin määritelmän, joka oli luonteeltaan samanlainen kuin Riemannin integraali. Kurzweilin määritelmä sai jotkin yliopiston lehtorit harkitsemaan voitaisiinko uutta integraali käyttää differentiaali- ja integraalilaskennan peruskursseilla, mutta tämä ajatus ei lyönyt itseään läpi. Pierre-Joseph Proudhon
Englantilainen Godwin, ranskalainen Proudhon ja saksalainen Max Stirner muodostivat anarkismin teorian isäkolmikon 1800-luvulla. Taloussosiologia
Nykyisin taloussosiologia keskittyy erityisesti taloudellisen vaihdon sosiaalisiin seurauksiin ja merkityksiin sekä sosiaalisiin vuorovaikutuksiin, joita taloudellinen vaihto helpottaa tai haittaa. Modernin taloussosiologian tärkeitä hahmoja ovat esimerkiksi Fred L. Block, James S. Coleman, Mark Granovetter, Harrison White, Paul DiMaggio, Joel M. Podolny, Richard Swedberg ja Viviana Zelizer Yhdysvalloissa, sekä Euroopassa Luc Boltanski, Laurent Thévenot ja Jens Beckert. Näihin voidaan lisätä Amitai Etzioni, joka on kehittänyt sosiaalitaloustieteen ideaa, sekä Chuck Sabel, Wolfgang Streeck ja Michael Mousseau, jotka toimivat poliittisen taloustieteen ja sosiologian tieteenaloilla. Propositiologiikka
Propositiologiikkaa kehittivät ensimmäisenä stoalaiset. Liikkeenjohdon strategia
Alfred Chandler oli yritysstrategioiden ensimmäinen akateeminen tutkija ja hänen teoksensa "Strategy and Structure" vuodelta 1962 oli läpimurto strategiatyölle. Hän käytti referenssiaineistona Du Pont-, General Motors-, Standard Oil-, Sear- ja Roebuck-yhtiötä. Hän määritteli strategian sisällöksi pitkäaikaiset päämäärät ja niiden saavuttamisen vaatimat toimet ja resurssit. Horisontaalinen ja vertikaalinen laajeneminen ja diversifikaatio nähtiin liiketoiminnan kasvun strategisina vaihtoehtoina. Itseohjautuvuusteoria
Itseohjautuvuusteoria (self-determination theory, suomennettu myös nimillä itsemääräämisteoria ja itsemääräytymisteoria) on Richard M. Ryanin ja Edward L. Decin luoma teoria ihmisen motivaatiosta, hyvinvoinnista ja psykologisista perustarpeista. Itseohjautuvuusteorian ytimessä on ajatus ihmisestä aktiivisena toimijana, joka pyrkii toteuttamaan itseään ja itse valitsemiaan päämääriä. Teoria rakentuu sisäisen ja ulkoisen motivaation dikotomian ympärille. Provenienssiperiaate
Provenienssiperiaatteella on ollut suuri merkitys modernin arkistotieteen kehittymiselle. Vuonna 1898 ilmestyneessä ”Handleiding voor het ordenen en beschrijven van archiven” provenienssiperiaate sai teoreettisen perustelun. Teos on kolmen hollantilaisen arkistoijan S. Mullerin, J. A. Feithin ja R. Fruinin kirjoittama arkistotieteen käsikirja, joka on yksi arkistotieteen pääteoksista. Karl Popper
Popperilainen tieteenteoria joutui Thomas Kuhnin sekä postmodernististen filosofien (Michel Foucault ja Jacques Derrida) hyökkäyksen kohteeksi 1960-luvulla. Osa arvostelusta oli selkeästi poliittista. Popperin ajattelu sai osakseen myös rakentavampaa arvostelua. Popper joutui peräytymään yleistävän päättelyn vastaisuudessaan. Tilastotieteen kehitys teki mahdolliseksi kokemusperäisten tutkimusten aikaisempaa luotettavamman tekemisen, ja myös induktiologiikka kehittyi. Filosofi Adolf Grünbaum puolestaan arvosteli Popperin psykoanalyysikritiikkiä. Anomalia (taloustiede)
Tutkijat Jegadeesh ja Titman (1993) toteavat, vastoin Eugene Faman (1970) tehokkaiden markkinoiden hypoteesiä, että osakkeiden menneitä tuottoja seuraamalla voidaan saavuttaa riskikorjattua tuottoa ylittävää "epänormaalia tuottoa". Jegadeesh ja Titman (1993) jakoivat osakkeet "voittajiin" ja "häviäjiin" viimeaikaisen menestyksen perusteella. Heidän varsin yksinkertaisen momentum-strategian tavoitteena oli ostaa "voittajia" ja myydä "häviäjiä", sillä oletuksella että hyvät osakkeet jatkaisivat viimeaikaista menestystään ja huonot osakkeet jatkaisivat viimeaikaista häviämistään. Jegadeeshin ja Titmanin (1993) havaitseman momentum-ilmiön on selitetty olevan seurausta sijoittajien alireagoinnista uutisiin. Propagandamalli
Propagandamalli näkee yksityisen median yrityksinä, jotka ovat kiinnostuneita tuotteen – lukijoiden ja yleisön – myymisestä muille yrityksille (mainostajille) ennemmin kuin laadukkaiden uutisten julkaisemisesta. Teoria esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1988 Hermanin ja Chomskyn kirjassa "Manufacturing Consent: The Political Economy of the Mass Media". Teoria kuvaa median yhteiskunnallista tarkoitusta. Sen mukaan instituutioiden tutkimus ja niiden toiminta täytyy jättää hyvin tarkasti huomioimatta, lukuun ottamatta marginaalisia elementtejä tai melko hämärää tieteellistä kirjallisuutta. Teoria esittää viisi yleistä kategoriaa, ”suodatinta”, jotka määrittävät minkälaisia uutisia tiedotusvälineissä esitetään. Nämä viisi kategoriaa ovat: tiedotusvälineen omistus, tiedotusvälineen rahoittavat lähteet, lähteiden hankinta, ryöpytys, antikommunismi ja pelon ideologia. Hermanin ja Chomskyn mukaan ensimmäistä kolmea kategoriaa pidetään yleisesti tärkeimpänä. Parisuhteellisuusteoria
Parisuhteellisuusteoria on Viivin ja Wagnerin sarjakuva-albumi. Kirja julkaistiin kesäkuussa 2006. Parisuhteellisuusteoria on tyyliltään pokkarimuotoinen. Kaikki kirjan stripit ovat aiemmin julkaistuja. Kirjassa on osioita jotka käsittelevät eri aiheita kuten "ekotripit", "egotripit" ja "romantiikka ja erotiikka, "kodinhoito" ja "muoti". Uskontoteoria
Vaikutusvaltaisia olemuksen teorioita ovat esittäneet Edward Burnett Tylor ja James George Frazer, Rudolf Otto (uskonnollinen kokemus) ja Mircea Eliade (uskontojen transsendenssinen täydellisyys, tarkoituksellisuus ja mytologiset piirteet). Kvanttigravitaatio
Tunnetuimpia yritelmiä gravitaation kvanttiteorian luomiseksi lienevät erilaiset säieteoriat. 
Nämä teoriat ovat yhä varmentamatta eivätkä ole läheskään täydellisiä. Suuri määrä fyysikoita tutkii painovoimaa. Fyysikko Lee Smolin on luonut näiden kanssa kilpailevan silmukkakvanttipainovoimateorian, josta myös kiistellään. Daniel Kahneman
Kahneman opiskeli psykologiaa ja matematiikkaa Jerusalemin heprealaisessa yliopistossa ja Kalifornian yliopistossa. Vuonna 1979 hän kehitti Amos Tverskyn kanssa prospektiteorian, joka kuvaa ihmisen päätöksentekoa epävarmuuden vallitessa. Vuonna 2002 hän sai Nobelin taloustieteen palkinnon rahoitusteorian ja käyttäytymistieteiden näkökulmien yhdistämisestä kuuluisassa lottoteoriassaan. Siihen johtavan tutkimuksen samoin kuin suuren osan työurastaan hän teki Amos Tverskyn kanssa, mutta tämä kuoli jo vuonna 1996. Satunnaisuus
Ensimmäisinä satunnaisuutta mallinsivat matemaattisesti Blaise Pascal, Pierre de Fermat ja Christiaan Huygens. Heidän kehittämänsä klassinen todennäköisyysteorian todennäköisyyksiin sidottua sattumaa on sittemmin käytetty entropian ja informaatioteorian käsitteissä. Modernisaatio
Modernisaatio on myös yhteiskuntatieteellinen teoria, joka oli suosittu varsinkin 1950- ja 1960-luvuilla. Se kuuluu ainakin sosiologian, valtio-opin, taloustieteen, sosiaalihistorian ja kehitysmaatutkimuksen piiriin. Teorian kuuluisin edustaja oli yhdysvaltalainen Walt Rostow, joka laati näkemyksen kehityksen vaiheista, jotka kaikki menestyvät valtiot tulevat käymään läpi. Myös esimerkiksi Karl Marxin teoria yhteiskunnan kehityksestä voidaan nähdä modernisaatioteoriana. Oikeustaloustiede
Kuuluisia oikeustaloustieteilijöitä ovat muun muassa ulkoishaittojen teoriaa merkittävästi kehittänyt Ronald Coase, Yhdysvaltain liittovaltion 7. tuomiopiirin valitustuomioistuimen tuomari Richard Posner sekä Nobel-voittanut taloustieteilijä Gary Becker. Temperamentti
Bussin ja Plominin teoria on kehityspsykologinen ja alkaa lapsuudesta, mutta se kattaa koko temperamentin kehityksen vauvasta aikuisuuteen saakka. Bussin ja Plominin ensimmäisen teorian mukaan temperamenttipiirteitä on vain neljä: emotionalisuus, aktiivisuus, sosiaalisuus ja impulsiivisuus. Myöhemmin he poistivat impulsiivisuuden teoriastaan, sillä se ei tullut riittävän systemaattisesti ja johdonmukaisesti esiin, eikä sille havaittu riittävää perinnöllistä pohjaa. Erityinen suhteellisuusteoria
1915 Einstein julkaisi toistaiseksi epävarman yleisen suhteellisuusteorian. Se on suppean suhteellisuusteorian yleispätevämpi laajennos, josta teorian nimi "yleinen" johtuu. Teorian avulla voidaan tarkastella muun muassa kiihtyvää tai hidastuvaa liikettä, painovoimaa, mustia aukkoja, aika-avaruuden kaareutumista ja maailmankaikkeuden kehitystä.Postulaatit ovat olettamuksia, joihin suppea suhteellisuusteoria perustuu. Postulaateista toinen on seuraus ensimmäisestä. Dow-teoria
Dow-teoria (engl. "Dow theory") on nimetty keksijänsä Charles Dowin mukaan ja sitä on yleisesti ottaen pidetty teknisen analyysin esi-isänä. Dow-teorian tavoitteena on tunnistaa pitkän aikavälin trendejä osakemarkkinoiden hinnoissa. Kaksi eniten käytettyä indikaattoria Dow-teorian analyyseissä ovat "Dow Jones Industrial Average" (DJJA) sekä "Dow Jones Transportation Average" (DJTA). Prosessiteoriat
Prosessiteoriat ovat motivaatioteorioita, joissa analysoidaan, miten ihminen saadaan liikkeelle, miten liikettä pidetään yllä, miten sitä ohjataan ja miten se saadaan päättymään. Odotettu hyöty
Ensimmäisenä odotetun hyödyn hypoteesin esitti kirjallisessa muodossa Daniel Bernoulli 1783. Hän käytti sitä Pietarin paradoksin ratkaisemiseen. John von Neumann ja Oskar Morgenstern esittivät vuonna 1944 odotetun hyödyn teorian formaalisti, jonka vuoksi käytetään myös nimitystä von Neumann–Morgenstern -hyöty. Prospektiteoria
formula_1 Porttikontrolliteoria
Kivun porttikontrolliteorian esittivät ensimmäisenä kanadalainen psykologi Ronald Melzack ja brittiläinen fysiologi Patrick Wall 1960-luvulla. Heidän julkaisuaan, ”Pain Mechanism: A New Theory”, ("Science": 150, 171-179, 1965) on kuvailtu kaikkien aikojen vaikuttavimmaksi kipututkimuksen alueella. Porttikontrolliteoria tarjoaa fysiologisen selityksen kivun monimutkaiselle ilmiölle. Se selittää monet kipuun liittyvät asiat paremmin kuin esimerkiksi filosofi ja matemaatikko René Descartes’n 1600-luvulla esittämä nk. kivun spesifiteettiteoria, jossa kivun voimakkuus on suhteessa sitä aiheuttavan vaurion laajuuteen ja jossa kipuviestit etenevät kudoksista suoraan aivoihin. Täten esimerkiksi aavesärky amputoidussa raajassa, samantyyppisen kivun aiheuttaman kärsimyksen vaihtelu eri olosuhteissa ja hypnoosin kipua lievittävä vaikutus ovat selitettävissä paremmin porttikontrolliteorian avulla. Edmund Phelps
Edmund Strother Phelps (s. 26. heinäkuuta 1933, Evanston, Illinois) on yhdysvaltalainen Columbian yliopiston taloustieteen professori. Hänet palkittiin Nobelin taloustieteen palkinnolla vuonna 2006. Hänet tunnetaan makrotaloustieteen ja etenkin kasvuteorian tutkimuksesta. 1960-luvun lopulla Phelps kehitti odotuksiin perustuvan mikroperustan työllisyyden määräytymiselle ja palkkadynamiikalle. Lisäksi hän teki uraauurtavaa tutkimusta niin sanotun luonnollisen työttömyysasteen () alustavan version parissa. DynaRig
Modernin purjetekniikan kehitti saksalainen insinööri Wilhelm Prölss jo 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa. Prölss oli öljy-yhtiö Shellin palveluksessa 30 vuotta, ja 1970-luvun öljykriisin aikana hän kehitti työnantajalleen rahtilaivaa, joka hyödyntäisi vapaasti seisovia pyöriviä purjeita. Prölssin idea jäi toteutumatta muun muassa silloisen kehittymättömän teknologian vuoksi. Mastot olivat liian painavia, ja sen ajan tekniikalla hydrauliikka oli vielä liian epäluotettavaa. Kun öljykriisi hellitti, pienet polttoainekustannukset eivät suosineet purjerahtilaivan kehitystyötä. Taloustieteen historia
Italialainen Vilfredo Pareto kehitti 1900-luvun alussa konsepteja, jotka usein liittyivät peliteoriaan, vaikkakin varsinainen peliteoria kehitettiin vasta 1940-luvulla. Hän tutki tulonjakoa ja ihmisten valintojen vaikutusta talouden kokonaisuuteen. Tunnetuin hänen konsepteistaan on Pareto-tehokkuus, jonka kuvaamassa tilanteessa kenenkään yksilön asemaa ei voi parantaa heikentämättä muiden asemaa - tilanne on siis optimaalinen. Varallisuuden Pareto näki keskittyvän siten, että 20 % ihmisistä saa 80 % kansantulosta. Pareto kannatti eliittiteoriaa, jonka mukaan valta keskittyy aina eliitin käsiin, eikä sitä voi jakaa tasaisesti. Projektiivinen geometria
1800-luvun alussa muun muassa Jean-Victor Poncelet'n ja Lazare Carnot'n tutkimukset tekivät projek­tiivisesta geo­metriasta itsenäisen matematiikan haaran. Sen perusteita tarkensi Karl von Staudt, ja 1800-luvun lopulla italialaiset Giuseppe Peano, Mario Pieri, Alessandro Padoa ja Gino Fano kehittivät ne täydelliseen muotoon. Affiinisen ja euklidisen geo­metrian tavoin myös projek­tiivinen geo­metria voidaan muotoilla Felix Kleinin Erlangenin ohjelman avulla: projek­tiivista geo­metriaa luonnehtivat projek­tiivisen ryhmän muunnosten invariantit. Olli Lehto
Lehto on matemaatikkona jatkanut Ernst Lindelöfin ja Rolf Nevanlinnan edustamaa funktio­teoreettista suuntausta. Hänen Nevanlinnan ohjauksessa valmistunut väitöskirjansa "Anwendung orthogonaler Systeme auf gewisse funktionentheoretische Extremal- und Abbildungsprobleme" käsitteli Riemannin kuvauslauseen konstruktiivista todistusta. 1950-luvun alkupuolella Lehdon mielenkiinto kohdistui ns. normaaleihin funktioperheisiin, mutta hänen elämäntyönsä keskeisimmäksi osaksi tuli 1950-luvun lopulta Saksassa maailmansotien välisenä aikana alkunsa saanut kvasikonformikuvausten teoria. Lehdon ja K. I. Virtasen vuonna 1965 Springer-Verlagin ”Keltaisessa sarjassa” Grundlehren der Mathematischen Wissenschaften julkaisema "Quasikonforme Abbildungen" (englanninkiellinen laitos "Quasiconformal Mappings in the Plane", 1973) oli pitkään alan keskeinen monografia. Lehto on julkaissut myös kvasikonformikuvausten teoriaan liittyvää Teichmüllerin avaruuksien teoriaa käsittelevän monografian "Univalent Functions and Teichmüller Spaces" (Springer 1987). Lehdon johdolla on valmistunut 18 väitöskirjaa, pääosin kvasikonformikuvausten teorian eri osia käsitteleviä. Peliteoria
Vuoden 2005 taloustieteen Alfred Nobel-muistopalkinnon saivat peliteoriaa tutkineet israelilainen Robert Aumann ja yhdysvaltalainen Thomas Shelling. Propagandamalli
Propagandamalli on käsitteellinen malli kansantaloustieteessä. Sen kehittivät Edward S. Herman ja Noam Chomsky selittämään, kuinka propaganda ja systeeminen vinouma toimii joukkotiedotusvälineissä. Malli pyrkii selittämään, miten väestöä manipuloidaan ja miten suostumus taloudellisille, sosiaalisille ja poliittisille toimintaperiaatteille on ”valmistettu” yleisessä ajattelussa propagandan avulla. Teoria esittää, miten uutiset on rakennettu esimerkiksi mainonnan, tiedotusvälineiden omistuksen keskittymisen tai valtion hankinnan kautta, joka luo luontaisen eturistiriidan, joka toimii epädemokraattisten voimien propagandana. Odotettu hyöty
Agenttien käyttäytymisestä epävarmuuden vallitessa on kehitetty useita uudempia teorioita, jotka pyrkivät ratkaisemaan odotetun hyödyn teorian ongelmat. Näistä yksi esimerkki on Daniel Kahnemanin ja Amos Tverskyn vuonna 1979 kehittämä prospektiteoria. Lee Smolin
Smolin on esittänyt teorioita liittyen kvanttigravitaatioon. Kvanttigravitaation tarkoitus on yhdistää kaksi fysiikan pääteoriaa. Hänen mielestään silmukkakvanttigravitaatio ja säieteoria voivat olla saman teorian eri puolia. Smolin tunnetaan parhaiten ajatuksesta, jonka mukaan mustan aukon synty luo uuden maailmankaikkeuden jonnekin maailmankaikkeutemme taakse, meille tuntemattomiin ulottuvuuksiin. Aurinkokunnan syntyteorioiden historia
1900-luvun alussa T. C. Chamberlin ja F. R. Moulton väittivät, että planeetat olisivat syntyneet ohi kulkeneen tähden kiskaisemasta kaasukielekkeestä, joka pian tiivistyi kiinteiksi planetesimaaleiksi ja myöhemmin planeetoiksi. Teoriaa muuntelivat hieman muun muassa James Jeans ja Harold Jeffreys 1918. Tämäkään teoria ei selittänyt tyydyttävästi muun muassa Auringon pienen ja planeettojen suuren kulmamomentin syntyä. Niinpä monet tutkijat palasivat nebulaarihypoteesin pariin.
Gerard Kuiper esitti ajatuksen protoplaneetoista. Harold Urey väitti planeettojen syntyneen alle 2200 C:ssä päätellen kemiallisesta koostumuksesta. Harry Markowitz
Markowitz sai Nobelin taloustieteen palkinnon vuonna 1990 yhdessä Merton Millerin ja William Sharpen kanssa ansioistaan rahoitusteorian kehittäjänä. Hän on tutkinut erityisesti portfolioteoriaa. Kulkuaaltoputki
Kulkuaaltoputken ja klystronin kehityksellä on yhteistä 1930-luvulla Leningradin yliopiston fyysikko, Agnessa Arsenejevan, ja hänen tulevan aviomiehensä, saksalaisen Oskar Heilin tekemät tutkimukset elektronien nopeusmodulaatiosta. Oskar Heil kirjoitti 1935 Berliinissä sanomalehtikirjoituksen kehittämästään Heilin putkesta, joka on esiaste, sekä klystronille, että kulkuaaltoputkelle.
Kulkuaaltoputken keksivät englantilaiset toisen maailmansodan aikana. Pääperiaatteen selvitti Rudolf Kompfner British radar research laboratory:ssa. Kompfner ja John Pierce jatkoivat rauhan tultua kehitystyötä Bell Labsissa USA:ssa. Kaupunkitaloustiede
Erityisesti Krugman, Fujita ja Mori julkaisivat pitkin 1990-lukua tutkimuksia, jotka täydensivät uutta talousmaantiedettä kaupungistumisen käynnistymisen ja useiden kaupunkien muodostumisen selityksillä. Selitykset liittyvät kuljetuskustannuksiin, maaseutuväestön tasaiseen jakautumaan ja alueelliseen erikoistumiseen. Teoria muistuttaa Christallerin keskuspaikkateoriaa, mutta mikrotaloustieteellisistä lähtökohdista. Logiikka
Modaliteettien tutkimus on peräisin jo Aristoteleelta. Enemmän kehitystä alalla tapahtui kuitenkin vasta Clarence Irving Lewisin tutkimusten myötä. Hänen työnsä saivat aikaan uuden tutkimuksen aallon, jonka myötä modaliteettien tutkimus laajeni deonttiseen ja episteemiseen logiikkaan. Arthur Prior käytti samaa lähestymistapaa temporaaliseen logiikkaan. Saul Kripke kehitti kehyssemantiikan, joka antoi tietä graafiteorisille modaliteettien tarkastelutavoille. Se on puolestaan vaikuttanut dynaamiseen logiikkaan, jota sovelletaan komputationaalisessa lingvistiikassa ja tietojenkäsittelytieteessä. Prosessiteoriat
Victor Vroom loi odotusarvoteorian vuonna 1965 ja hänen jälkeensä teoriaa ovat jatkaneet ja kehittäneet edelleen Porter & Lawler sekä Bandura. Odotusarvoteoria on yksi käytetyimmistä motivaatioteorioista yritysmaailmassa. Erityisesti sitä on käytetty yrityksen palkkiojärjestelmien suunnittelemisessa. Odotusarvoteorioiden mukaan ihminen motivoituu, jos tehtävästä suoriutuminen tuottaa hänelle toivotun palkkion tai hyödyn (välinearvo). Saatavan palkkion ei pidä olla liian helposti eikä vaikeasti saavutettava (odotustarvo). Jos ihminen arvostaa suorituksesta saatavaa palkkiota, sisältyy siihen myös yllykearvo. Odotusarvoteorian mukaan ihmisten motivaatio on tietoista ja järkiperusteista ja sen voimakkuus riippuu siitä, miten he kokevat suorituksesta saatavan hyödyn ja palkkion houkuttelevuuden. Yksinkertaisesti teorian mukaan; työntekijä motivoituu tekemään korkeatasoisen työsuorituksen, jos yrittämisestä seuraa hyvä työsuoritus ja siitä saa palkkion. Palkkio voi olla bonus, palkan korotus, ylennys ja se tyydyttää työntekijän henkilökohtaiset tavoitteet. Tämän vuoksi teoria tarkastelee kolmea päätekijää: (Robbins 2000,171 - 173; Viitala 2004, 158 – 159; Hersey 1996, 37) Iwasawan teoria
1950-luvun alusta merkittävä teoria on kehitetty. Pääyhteys modulien teorian ja p-aditisten L-funktioiden välille kehitti 1960-luvulla Kubota ja Leopold. Leopold aloitti Bernoullin luvuista ja käytti interpolaatiota määritellessään p-aditiset analogiset käsitteet Dirichlet'n L-funktioille. Tuli selväksi, että teorialla oli edellytyksiä yleistää vuosisadan vanhoja tuloksia säännöllisistä alkuluvuista. Vilhelm Occamilainen
Toisaalta modernin valtioteorian alkeita olivat ennen Vilhelmiä esittäneet jo muun muassa Johannes Duns Scotus ja Marsilius Padovalainen, esimerkiksi suvereniteettiteoriaa ja sosiaalista sopimusteoriaa, vaikka usein ne laitetaan vasta Thomas Hobbesin (1588-1679) nimiin. Julkiteoria
Julkiteoria (engl. espoused theory) tarkoittaa ihmisen toiminnalleen esittämiä perusteluita. Julkiteorian käsite on "käyttöteorian" ohella toinen keskeinen käsite Chris Argyrisin ja Donald Schönin kehittämässä toiminnan teoriassa (engl. theory of action). Käännöstiede
Ernst-August Gutt on kehittänyt käännöksiä koskevan relevanssiteorian, jonka taustalla on yleistä viestintää koskeva Dan Sperberin ja Deirdre Wilsonin relevanssiteoria. Teorian näkökulma on kognitiivinen, ja siinä tarkastellaan, mitä viestintään osallistuvien ihmisten tajunnassa tapahtuu. Black–Scholes-malli
Tieteellinen perusta optioiden hinnoittelumallin syntymiselle juontaa juurensa 1960- ja 1970-lukujen taitteeseen. Tuohon aikaan professorit Fischer Black & Myron Scholes (1972, 1973) alkoivat kehittämään matemaattista yhtälöä eurooppalaisen option arvon määrittämiseksi ja myöhemmin Robert Merton (1973) kehitti ja laajensi mallia. Rahoituksen akateeminen yhteisö on pitänyt tutkijoiden Black & Scholes (1973) ja Mertonin (1973) kehittämää optioiden hinnoittelumallia "tieteellisenä läpimurtona" ja sillä on ollut "merkittävä vaikutus" siihen miten kaupankäynnin kohteena olevia optiosopimuksia vielä nykypäivänäkin hinnoitellaan rahoitusmarkkinoilla. Tutkijat Myron Scholes ja Robert Merton palkittiinkin optioiden hinnoitteluteorian parissa tehdystä työstä taloustieteiden Nobel-palkinnolla vuonna 1997. BSM-mallin seurauksena laajamittainen optiokaupankäynti johdannaispörsseissä oli mahdollista. Spekulaatio (talous)
Aristoteles kertoo kirjassaan "Politiikka" Thales-filosofista, eräästä Kreikan seitsemästä viisaasta, joka kehitti erään ensimmäisistä tunnetuista futuureista tai optioista. Thales ennusti hyvän oliivisadon ja vuokrasi tai osti option kaikkiin öljynpuristamoihin. Näiden omistajat näin mielellään suojautuivat huonoa satoa vastaan sopimalla varmasta tulosta ja suostuivat siksi alhaiseen hintaan. Hyvä sato sitten nosti kysyntää niin paljon, että köyhä Thales sai myytyä sopimuksensa suurella voitolla. Yhdysvaltalainen kulttuuri
Ralph Waldo Emerson (1803–1882) ja Henry Thoreau (1817–1862) olivat amerikkalaisen filosofian uranuurtajia. Sisällissodan jälkeen Charles S. Peirce (1839—1914), William James (1842–1910) ja John Dewey (1859–1952) olivat johtajia pragmatismin kehittämisessä. 1900-luvulla Willard Van Orman Quine (1908–2000) ja Richard Rorty (1931–2007) kehittivät analyyttistä filosofiaa akateemisissa piireissä. PROUT
Edistyksellisen hyödyntämisen teoria eli PROUT (Progressive Utilization Theory) on kokoelma sosioekonomisia ja poliittisia ideoita, joita on ehdottanut intialainen filosofi, kirjailija, joogi ja hengellinen opettaja Prabhat Ranjan Sarkar. Matematiikan historia
Vuosisadalla integraalilaskenta kehittyi nykyiselle tasolleen, mutta muuten vuosisadalla ei saavutettu sellaisia vallankumouksellisia edistysaskeleita kuin edeltävällä vuosisadalla. Eräs vuosisadan huomattavimpia matemaatikkoja on englantilainen Abraham de Moivre, joka teki uraauurtavaa työtä todennäköisyyslaskennan parissa. Hän esitti ensimmäisenä virhefunktion formula_7 ja sen yhteyden binomijakaumaan. Lisäksi hän julkaisi vuonna 1718 kirjan Doctrine of Chances, joka on ensimmäisiä kattavia todennäköisyyslaskennan esityksiä. De Moivre käytti edeltäjiään luontevammin kompleksilukuja. De Moivre on myös vakuutusmatematiikan pioneereja. Taloustiede
Perinteisesti makrotaloustieteilijät käyttävät suhdannevaihtelujen selittämiseen kolmea vaihtoehtoista makrotaloudellista mallia:Tuorein tunnustusta saanut teoria on niin sanottu "Real business cycle" -teoria. Teorian tunnetuimmat kehittäjät ovat Finn Kydland ja Edward Prescott. Teorian nimi viittaa siihen, että se pyrki alun perin mallittamaan suhdannevaihteluita reaalisilla suureilla. Alkuperäistä mallia pidettiin puutteellisena, koska se ei sisältänyt rahapolitiikan lisäksi myöskään markkinoiden tehottomuutta eikä työttömyyttä. Myöhemmin mallia on laajennettu ja sen käytännön toimivuus on aktiivisen tutkimuksen kohteena. Motivaatioteoriat
Sisältö- eli tarveteorioita on useita, joista kuuluisimpia ovat Maslow'n tarvehierarkia, Herzbergin motivaatio- ja hygieniateoria sekä McClellandin suoritusmotivaatioteoria. Tarpeet määritellään sisäisen epätasapainon tilaksi, joka saa ihmisen toimimaan tasapainon saavuttamiseksi. Tarpeiden suhteellinen voimakkuus ja niiden heilahtelut ohjaavat yksilön käyttäytymistä ja suoriutumishalukkuutta. Tarpeiden perusteoria on frustraatioteoria, jonka mukaan tarpeen tyydytys johtaa tarpeen vähenemiseen ja turhautuminen johtaa tarpeen kasvuun. Tästä teoriasta hieman moninaisempi on Alderferin ERG-teoria, joka myös täydentää Maslowin tarvehierarkiaa. Tarveteorioista uusimpia ovat McClellandin ja Alderferin motivaatioteoriat. Nämä edellä mainitut teoriat ovat puhtaasti tarveteorioita ja näistä hieman poikkeava on Herzbergin kaksifaktoriteoria. Myös tarveteorioihin voidaan liittää vuosina 1995-1998 tehty psykologian professori Steven Reiss'n laaja empiirinen tutkimus siitä, mitkä ovat ihmisten elämän perustarpeita eli motiiveja, jonka pohjalta muodostui 16 elämän perustarpeen teoria. Mollweiden projektio
Projektion julkaisi ensimmäisenä matemaatikko ja tähti­tieteilijä Karl Brandan Mollweide (1774-1825) Leipzigissä vuonna 1805. Yleisemmin tunnetuksi sen teki Jacques Babinet vuonna 1857, jolloin hän antoi sille nimen "homalo­grafinen projektio". Tällä nimellä sitä käytettiin 1800-luvulla yleisesti tähtikartoissa. Projektiivinen geometria
Ensimmäiset luonteeltaan projek­tiiviset geo­metriset ominaisuudet löysi 200-luvulla Pappos Aleksandrialainen. Filippo Brunelleschi (1404–1472) aloitti perspektiivin geo­metrian tutkimisen vuonna 1425. Konfliktiteoria
Muita varhaisia konfliktiteoreetikkoja olivat puolalaisaustralialainen sosiologi ja poliittinen teoreetikko Ludwig Gumplowicz (1838-1909) sekä amerikkalainen sosiologi ja paleontologi Lester F. Ward (1841-1913). Vaikka Ward ja Gumplowicz kehittivätkin teoriansa itsenäisesti, niissä oli paljon yhteistä ja ne lähestyivät konfliktia kokonaisvaltaisesta antropologisesta ja evoluution näkökulmasta, vastakohtana Marxin varsin rajatulle taloudellisten tekijöiden analyysille. Abstinenssiteoria
Abstinenssiteoria on klassisessa kansantaloustieteessä korkoon liittyvä teoria. Teorian on kehittänyt Nassau William Senior. Prekessio (tähtitiede)
Keskiajalla sekä islamilaiset että latinalaiset kristityt tähti­tieteilijät käsittelivät "trepidaatiota" kiinto­tähtien liikkeenä, joka oli otettava huomioon prekession "lisäksi". Tämä teorian esittäjänä on pidetty arabialaista tähti­tieteilijä Thabit ibn Qurraa, mutta nykyiset tutkijat eivät pidä sitä hänen keksimänään. Teoksessaan "De revolutionibus orbium coelestium" (1543) Nikolaus Kopernikus esitti toisenlaisen selityksen trepidaatiolle. Teos on samalla ensimmäinen, jossa prekessio nimen­omaisesti selitetään Maan akselin liikkeeksi. Kopernikus nimitti prekessiota Maan kolmanneksi liikkeeksi; kaksi muuta olivat sen vuoro­kautinen pyöriminen ja vuotuinen kierto­liike. Potkuri
William Froude kehitti vuonna 1878 lapaelementti-teorian laivojen potkureille, jonka avulla potkurin toiminta voidaan matemaattisesti mallintaa. Venäjällä toiminut puolalainen Stefan Drzewiecki kehitti vuoteen 1892 mennessä teorian ilmassa pyöriville potkureille ja kehitti mm. sukellusveneiden potkureita.