Onko anarkisti sama kuin kommunisti?
Valtiojohtoisuus
Sosialismi ja kommunismi luokitellaan usein valtiojohtoisiksi, vaikka mm. marxisti-leniniläiset uskovatkin, että kommunistisen vallankumouksen päätteeksi valtiosta voitaisiin luopua kokonaan. Jo tosin venäläinen anarkisti ja Karl Marxin kilpailija Mihail Bakunin kirjoitti kirjan "Gosudarstvennost i anarhia" (engl. "Statism and Anarchy"), jossa hän syytti bolševikkien aateisää Karl Marxia saksalaisen etatismin edustajaksi. Valtiojohtoinen malli oli käytössä erityisesti fasismissa ja kansallissosialismissa. Kommunismi
Anarkokommunismia (tai useimmiten vain anarkismia) voidaan pitää yhtenä sosialismin haarana. Anarkismia voidaan kutsua myös valtiottomaksi sosialismiksi. Siinä missä Marxin teorian mukaan työväki ottaa valtion hallintaan ja tuotantovälineet siirretään valtion omistukseen, anarkistisen teorian mukaan valtio hävitetään ja tuotantovälineet siirretään työväen yhteisomistukseen. Varsinkin anarkosyndikalismissa ammattiliitoilla on suuri rooli ja yleislakkoa pidetään yhtenä työkaluna anarkistiselle vallankumoukselle. Anarkokommunismi
Anarkistinen kommunismi (joskus myös anarkokommunismi tai kommunistinen anarkismi) on poliittinen ideologia, joka vastustaa hierarkiaa ja auktoriteetteja, tärkeimpinä viranomaiset ja kapitalismi. Anarkististen kommunistien mielestä omistusoikeus ja valtio ovat molemmat lähinnä haitallisia instituutioita.
Anarkismi
Katalonian maakunnan anarkistit aloittivat anarkosyndikalistisen CNT-ammattiliiton ja FAI-järjestön johtamana sisällissodan puhkeamisen myötä heinäkuussa 1936 niin sanotun Espanjan vallankumouksen. Se käsitti merkittäviä sosiaalisia ja yhteiskunnallisia uudistuksia. Barcelonassa vallitsi euforinen vallankumouksen tunnelma, jossa anarkistien punamustat liput liehuivat kaupungin kollektivisoiduissa tehtaissa. Anarkistiseen yhteiskuntamalliin pyrittiin myös Katalonian maaseudulla. Vallankumous kuitenkin keskeytyi vuoden 1937 Barcelonan toukokuun tapahtumien myötä. Silloin käydyssä tasavaltalaisten keskinäisessä valtataistelussa anarkistit ja heidän tukenaan olleet trotskilaiset menettivät valta-asemansa hallitukselle ja Stalinin Neuvostoliiton tukemille kommunisteille. Tapahtumia vuoden 1936 Barcelonasta on kuvattu George Orwellin kuuluisassa teoksessa "Katalonia, Katalonia". Pierre-Joseph Proudhon
Proudhon työskenteli nuoruudessaan työläisenä ja toimittajana. Hän oli ensimmäinen yhteiskuntafilosofi, joka käytti kirjoituksissaan sanaa ”anarkismi”, ja itseään hän nimitti ”anarkistiksi”. Hän joutui silti erimielisyyksiin Karl Marxin ja muiden anarkistien, kuten Mihail Bakuninin, kanssa vuonna 1850. Proudhon piti Marxia yhtä vakavana vihollisena kuin Ranskan yläluokkaa. Desentralisaatio
Anarkistit kannattavat usein poliittisen vallan täydellistä desentralisaatiota. Anarkismi
Ennen toista maailmansotaa Euroopassa syntyi anarkistisia naisten järjestöjä kuten Mujeres Libres Espanjassa. Ne kokivat anarkistisen liikkeen seksistisenä ja alkoivat herättää luokkatietoisuutta myös työläisnaisten parissa. Ajatuksena oli "kaksinkertainen luokkataistelu", joka käsitti sosiaalisen vallankumouksen lisäksi myös naisten vapautumisen. Anarkismi
Anarkoindividualismi sellaisena, joksi Max Stirner ja Pierre-Joseph Proudhon sen Godwinin jälkeen määrittelivät, on katsantokanta, joka pyrkii hävittämään kaikki erilaiset vallan muodot. Anarkoindividualistien ehdottama, Proudhonin ajatusten innoittama talousmalli tunnetaan mutualismina. Joseph Conrad
Conrad huomasi miettivänsä tapausta paljon ja tunsi, että hänen oli kirjoitettava asiasta kirja. Hän halusi selvittää surulliseen tapaukseen johtaneen tapahtumakejun. Conradin teoksessa anarkismi näyttäytyy päämäärättömänä ja harhaisena ajatussuuntana. Anarkistit ovat puolestaan hermoilevia töpeksijöitä, jotka mahtipontisista puheistaan huolimatta sotkevat asiansa. Anarkismi
Kuuluisista anarkisteista ainakin Bakunin ajatteli, että poliiseja ei tarvittaisi sosialistisessa yhteiskunnassa, sillä jopa seksuaalirikollisten toimet johtuvat vain repressiivisestä, sorronkaltaisesta, yhteiskuntajärjestyksestä. Monet ihmiset yhdistävät anarkismin nykyään vain virkavallan tai muun ylemmän määräysvallan puuttumiseen. Anarkosyndikalismissa keskeisempää oli kuitenkin paikallistason yksiköihin perustuvan sosialismin perustaminen. Anarkokapitalismi
Anarkokapitalistit kannattavat negatiivisia vapauksia, mikä tarkoittaa, että heidän mielestään ihminen on vapaa, kun ulkopuolinen taho ei rajoita heidän toimintaansa, jos he eivät itse rajoita toisia toiminnallaan. Toisaalta useat vasemmistoanarkismin koulukunnat kannattavat positiivisia vapauksia eli vapauksia johonkin. Heidän mielestään ihminen on vapaa, kun hän esimerkiksi pystyy ympäristön mahdollistamana saavuttamaan päämääränsä. Individualistinen anarkismi
Pjotr Kropotkinin mukaan Godwin "muotoili ensimmäisenä anarkismin poliittiset ja taloudelliset käsitteet vaikkei antanut ajatuksilleen tuota nimitystä ['anarkismi']." Godwin oli utilitaristi, joka kuitenkin uskoi, että kaikki yksilöt eivät ole samanarvoisia vaan enemmän sosiaalista hyvää tuottavat ovat arvokkaampia ja siksi heitä pitäisi suosia: siis kaikilla ei olisi samoja oikeuksia. Godwin vastusti valtiovaltaa, koska se puuttuu yksilön oikeuteen, "yksityiseen harkintaan", päättää, mikä hänen toimintansa maksimoisi utiliteetin (hyödyn). Hän tuomitsee muutkin yksilön harkintaa rajoittavat auktoriteetit. Stirner kehitti variantin tästä poistaen utilitarismin. Anarkismi
Anarkismin yhteydessä mainitaan joskus myös anarkokapitalismi, joka on libertaristisesta perinteestä syntynyt uudehko ideologia, joka pyrkii joko kaventamaan valtion vaikutusvallan minimiinsä tai yleensä lopettamaan valtion instituutiona ja kaiken muunkin esivallan kokonaan. Anarkokapitalistit ja libertaristit pyrkivät kieltämään ihmisen kehoon ja yksityiseen omistusoikeuteen kohdistuvat loukkaukset. Valtion harjoittaman tuen ja säännöstelyn asemasta he uskovat ihmisten vapaaehtoiseen yhteistyöhön, spontaaniuteen ja markkinatalouteen yhteiskunnan peruspilarina. Yksityistä omistusoikeutta pidetään anarkokapitalismissa kunnioitetumpana kuin työväenliikkeen anarkismissa ja ekoanarkismissa. Yksi anarkokapitalististen periaatteiden useimmin viitattuja edustajia on tätä nykyä David Friedman. Anarkismi
Anarkistiseen liikkeen sisällä vaikuttaa useita painotuksiltaan toisistaan eroavia suuntauksia, jotka kuitenkin jakavat samat filosofiset ja usein myös käytännölliset lähtökohdat. Fasismi
Fasismi ja marxilaisuus olivat aatteellisella tasolla hyvin erilaiset, mutta niiden käytännön sovellutukset muistuttivat toisiaan. Marxismin alalajeista etenkin stalinismi ja maolaisuus muistuttivat fasismia. Fasismia ja kommunismia yhdistivät esimerkiksi yksi massapuolue, vahva johtajakultti ja eliitin valta, militarismi, suurisuuntainen suunnittelu talouden, tieteen ja kulttuurin alalla, omien kansalaisten valvonta ja kontrolli, sekä keskitetty korporatiivinen talousjärjestelmä. Zeev Sternhellin mukaan fasismi on ei-marxilaista sosialismia. Stalinismia kutsuttiin "punafasismiksi" 1930-luvulla, ja toisen maailmansodan päätyttyä Stalinin Neuvostoliittoa kutsuttiin punafasistiseksi erityisesti Yhdysvalloissa. Kommunistinen manifesti
II osassa ”Proletaarit ja kommunistit” määritellään kommunistit proletariaatin puolueeksi ja käydään läpi kommunisteja vastaan esitetyjä syytöksiä. II osan lopussa manifesti esittää myös kymmenen kohdan ohjelman proletariaatin toteutettavaksi sen saavutettua poliittisen herruuden.Yllä olevista vaatimuksista Marx kirjoittaa tosin jo vuoden 1872 esipuheessaan: ”Tämän kohdan tulisi nykyisin kuulua monessa suhteessa toisin. – – Tämä ohjelma on nykyään paikoitellen vanhentunut.”
III osa ”Sosialistinen ja kommunistinen kirjallisuus” arvostellaan tuolloisista sosialistisista suuntauksista ja kirjoituksista niitä, joita Marx ja Engels pitivät virheellisinä. Kristillisestä sosialismista manifesti toteaa: ”Kristillinen sosialismi on vain se vihkivesi, jolla pappi siunaa ylimyksen kurkun.” Pikkuporvarilliseksi sosialismiksi manifesti sanoi sellaista sosialistista ajattelua, joka vaati paluuta menneisyyden tuotantosuhteisiin ja ammattikuntalaitokseen. Manifesti arvosteli myös Pierre-Joseph Proudhonin yksilöanarkismia. Utopistista sosialismia manifesti piti hyvin tehottomana. Äärivasemmisto
Äärivasemmisto on poliittisen vasemmiston radikaaleimmasta eli äärimmäisemmästä osasta käytetty nimitys, joka viittaa henkilön tai ryhmän suhteelliseen asemaan vasemmisto–oikeisto-vastakkainasettelussa. Äärivasemmistolaisuuden käsitettä vastaa nimitys vasemmistoradikalismi. Käsitettä ovat käyttäneet lähinnä vasemmiston tai sen tietyn osan vastustajat, jolloin se on saanut ensisijaisesti kielteisen merkityksen. Äärivasemmistolaisiksi on usein kutsuttu varsinkin sosialisteja, kommunisteja ja anarkisteja tai näiden ryhmien joitakin osia. Minarkismi
Minarkismi on klassisesta liberalismista johdettu liberaali poliittinen ideologia, jonka lähtökohtana on valtion minimaalisuus. Minarkismin mukaan ainoastaan minimi- eli yövartijavaltio voidaan sallia. Yhdessä anarkokapitalismin kanssa se muodostaa libertarismin. Kommunismi
Stalinismi tarkoittaa Josif Stalinin näkemystä marxilaisuudesta. Ainoa nykyisistä kommunistisista valtioista, jota pidetään stalinistisena, on Korean demokraattinen kansantasavalta. Stalinismin suosio on vähentynyt Stalinin kuoltua vuonna 1953. The Anarchist Cookbook
Nimestään huolimatta Anarchist Cookbookilla ei ole mitään tekemistä anarkismin kanssa. William Powell ei ole milloinkaan ollut anarkisti, eikä kirja myöskään sisällä minkäänlaisia viittauksia aatteelliseen anarkismiin. Yhdysvaltalaisen anarkistisen CrimethInc.-kollektiivin mukaan Powellin Anarchist Cookbook ”ei mitenkään edesauta taistelua sortovaltaa vastaan, eivätkä sen ohjeet myöskään ole luotettavia.” Vuonna 2004 CrimethInc. julkaisi kirjan "Recipes for Disaster – An Anarchist Cookbook", joka sisältää muun muassa ohjeita erilaista aktivismia, kuten mielenosoituksia, talonvaltauksia ja blokkeja varten. Minarkismi
Kaikista liberalismin aatesuunnista minarkismi muistuttaa eniten 1800-luvun klassista liberalismia. Se ei kaikkien mielestä kuitenkaan ole sama asia. Minarkismi käsitteenä on muotoutunut koherentiksi ideologiaksi vasta 1900-luvulla, jolloin sanan minarkismi (englanniksi "minarchism") keksi anarkokapitalisti Samuel Edward Konkin III. Esimerkiksi Adam Smith kannatti kilpailulainsäädäntöä ja majakoiden valtiollista omistusta ja John Stuart Mill piti jonkinlaista sosiaaliturvaa tarpeellisena. Minarkismi muistuttaa kuitenkin enemmän tyypillistä klassista liberalismia kuin sosiaaliliberalismi tai anarkokapitalismi. Panarkismi
Panarkismi on poliittinen filosofia, jonka mukaan yksilöllä tulisi olla oikeus liittyä tai erota erilaisista hallintoalueista ja niiden toimivallasta ilman alueelta poistumisen pakkoa. Sanan ”panarkismi” keksi belgialainen kirjailija Paul Émile de Puydt vuonna 1860. Äärivasemmisto
Marxilaisen ja varsinkin marxilais-leniniläisen vasemmiston keskuudessa äärivasemmistolaisina on pidetty anarkisteja ja toisaalta Neuvostoliiton johtamasta kommunistisesta liikkeestä irtautuneita radikaaleja suuntauksia kuten trotskilaisia tai maolaisia. Näissä piireissä on käytetty myös käsitettä ultravasemmistolaisuus, jolla on tarkoitettu tukeutumista jyrkkään ja yhteistyökyvyttömään vallankumoukselliseen fraseologiaan. Ultravasemmistolaisena on pidetty esimerkiksi Kominternin niin sanotun kolmannen kauden (1928–1935) linjauksia, joissa sosiaalidemokraatit määriteltiin sosiaalifasisteiksi. Anarkismi
Vuosituhannen vaihteessa huomiota sai itsenäisyyspäivänä Helsingissä järjestetyt Kuokkavierasjuhlat, joita pidettiin vuosina 1996–2003 sekä 2006. Syyskuussa 2006 järjestettiin Helsingissä myös Smash Asem -mielenosoitus ja kansainvälinen anarkistitapaaminen. Kuokkavierasjuhlien tyylinen tapahtuma herätettiin henkiin jälleen vuonna 2013 nimellä Kiakkovierasjuhlat, kun tasavallan presidentin itsenäisyyspäivän vastaanotto oli poikkeuksellisesti Tampereella. Punk-kulttuurissa anarkohenkisyys voi Suomessa hyvin. Ympyröityä A-kirjainta käyttävät tunnuksissaan jopa platinaluokan artistit kuten Apulanta, mutta myös vahvemmin kantaa ottavalla anarko-, hardcore- ja crust-punkilla on oma uskollinen kannattajakuntansa. 1990- ja 2000-lukujen tunnetuimpia anarkisteja Suomessa ovat olleet muun muassa Ari Vakkilainen ja Antti Rautiainen. Libertarismi
Sosiaalilibertaristisia aatteita yhdistää kriittinen suhtautumien vapaisiin markkinoihin ja yksityisomistamiseen. Anarkismi tavoittelee valtio-organisaation totaalista lakkauttamista ja vapaaehtoista sosiaalista sekä taloudellista organisoitumista. Vasemmistolibertaarit tavoittelevat minimaalista valtiota, jonka tehtävänä on turvata negatiiviseen vapauskäsitykseen perustuvien yksilövapauksien oikeudenmukainen ja tasavertainen toteutuminen positiivisen vapauskäsityksen mukaisesti. Oikeistolibertaristiset aatteet painottuvat talousfilosofiaan ja kannattavat henkilökohtaista ja taloudellista yksilönvapautta negatiivisen vapauskäsityksen mukaisesti. Oikeistolibertaarit kannattavat vapaita markkinoita ja näkevät minimaaliseksi supistetun valtion tai vastaavan sosiaalisen organisaation tehtäväksi turvata yhtäältä markkinoiden olemassaolo ja toisaalta oikeistolibertaarien pitämät perusoikeudet: ruumiilliseen koskemattomuuden, yksityisomistuksen ja sopimusvapauden. Yksilönvapaus
Yksilönvapaus on poliittinen käsite, joka viittaa siihen mitä ihmiset saavat tehdä, ja mitä ihmisille saa tehdä. Yksilönvapauden puolustajien mukaan yksilöllä on vapaus toimia halunsa mukaan niin kauan kuin hän ei loukkaa muiden vastaavaa vapautta. Yksilönvapautta maksimoivia aatteita ovat libertarismi ja anarkismi. Yksilönvapaus liittyy individualismiin eli yksilökeskeisyyteen kollektivismin sijaan, jossa yksilö alistetaan yhteisön tahdolle. Kaikki järjestäytyneet yhteiskunnat, jotka ovat muodostaneet valtion, rajoittavat yksilönvapautta. Anarkokapitalismi
Näkemyserojen takia jotkut vasemmistoanarkismia kannattavat tahot kyseenalaistavat anarkokapitalismin anarkismin koulukuntana. Heidän mielestään anarkokapitalismi perustuu riistolle, hierarkioille ja palkkaorjuudelle. Individualistinen anarkismi
Individualistinen anarkismi viittaa ryhmään eri filosofioita, joilla on toisistaan eroavia näkemyksiä. Ensimmäinen individualistis-anarkistinen ajattelija oli William Godwin, muita muun muassa Henry David Thoreau (transsendentalismi), Josiah Warren ("itseomistajuus"), Lysander Spooner ("luonnonoikeus"), Pierre-Joseph Proudhon (mutualismi), Herbert Spencer ("yhtäläisen vapauden laki"), Max Stirner (egoistinen anarkismi) sekä nykyään muun muassa David Friedman ja Murray Rothbard (anarkokapitalismi eli markkina-anarkismi). Nationalismi
Sosialisteille kansakunta on usein ihmiskunnan keinotekoinen jakaja, ja siksi poliittisella kuuliaisuudella tulisi heidän mukaansa olla kansainvälinen eikä kansallinen luonne. Tärkeimpiä kansallisuusaatteen kriitikoita olivatkin sosialistiset teoreetikot kuten Karl Marx ja Friedrich Engels. Useimpien marxilaisten mukaan porvarillinen valtio on yksi historiallinen välivaihe, ja kansakunnat ja nationalismi häviävät lopulta kokonaan. Lenin salli kansakuntien kuten Suomen vielä erota Venäjästä, jotta ne yhdistyisivät myöhemmin vallankumousten kautta sosialistiseen maailmanvaltioon tai internationaaliin. Stalinin aikana Neuvostoliiton valtion symboliikka kuitenkin omaksui kansallisvaltioilta tuttuja tunnuksia, hyödynsi kansankulttuuria valtiollisessa propagandassaan ja sovelsi omaa kieli- ja kulttuuripolitiikkaansa. Myös kolmannessa maailmassa valtaan nousi useita nationalistisia sosialististen valtioiden päämiehiä. Anarkismi
Anarkismi yhdistetään usein väkivaltaan tai jopa mellakointiin. Sanalla ”anarkia” viitataan yleisessä keskustelussa usein (virheellisesti) myös pelkkään sekasortoon. Osa anarkisteista on katsonut väkivallan olevan oikeutettua ja jopa suositeltavaa vallitsevan yhteiskuntajärjestyksen vastustamiseksi. 1800-luvun lopulla väkivaltaa käyttäneet anarkistiset liikkeet toimivat jossain määrin Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Nämä militantit anarkistit (ja syndikalistit) tekivät tuohon aikaan joukon merkittäviä poliittisia attentaatteja ja muita iskuja valtiovallan ja kapitalismin edustajia vastaan. Näiden toimien voidaan katsoa liittyneen ns. teon propagandan ajatukseen (eng. propaganda of the deed), jonka mukaan jokin teko itsessään sisältää viestin ("propagandaa"). Teon propaganda ei kuitenkaan rajoitu ainoastaan väkivaltaan. Tämän aikakauden tapahtumat ovat osaltaan vaikuttaneet yleiseen mielikuvaan anarkismista. Kaikki teot tai taktiikat eivät kuitenkaan nauttineet yksiselitteistä tukea ja hyväksyntää aina anarkistiliikkeen sisälläkään. Touko Aalto
2000-luvun alussa 19-vuotias Aalto sanoi Kommunistisen nuorisoliiton lehdessä, että ”kommunistien aatteet vastaa omaakin ajatusmaailmaa, eli kansan enemmistö ja luonto ovat tärkeämpi kuin markkinat.” Vuonna 2017 Aalto sanoi, että hänen vuosien takainen osallistumisensa Kommunistisen nuorisoliiton opintokerhoon oli sopivaan aikaan eteen tullut paikka ”kanavoida nuoren miehen maailmantuskaa”. Hän kuitenkin vieraantui kommunismista nopeasti perehdyttyään Neuvostoliiton poliittiseen historiaan. Huhtikuussa 2018 Aalto sanoi, että kommunismin aate ja utopia ovat kauniita, mutta Neuvostoliitossa harjoitettu reaalisosialismi oli sellaista totalitarismia ja sortoa, mistä hän halusi sanoutua irti. Aallon mukaan hänen ajatusmaailmansa alkoi muuttua lukion lopulla sekä varsinkin yliopistossa. Ensikosketuksen vihreisiin hän sai Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan edustajistovaaleissa vuonna 2007. Anarkismi
Anarkismin yhteiskunnallisen merkityksen katsotaan vähentyneen toisen maailmansodan jälkeen merkittävästi, mutta anarkistisia liikkeitä ja ajattelijoita on yhä olemassa ympäri maailmaa. Anarkismin käytännön muodot vaihtelevat kontekstista riippuen; sen alla voidaan esimerkiksi vastustaa finanssikapitalismia tai sotilaallista interventionismia tai edistää alueellista itsehallintoa. Anarkistisia menettelyjä on otettu käyttöön esimerkiksi hippiliikkeessä, talonvaltaustoiminnassa, aseistakieltäytymisen parissa ja eläinten oikeuksien puolustajien piirissä. Myös kansainvälinen piraattiliike on mahdollista nähdä anarkistisena liikkeenä. Anarkismi ei välttämättä tarkoita mitään vakiintunutta poliittista ideologiaa. Filosofisena aatesuuntana se voi myös tarkoittaa vapautta ”ajatella omilla aivoillaan”, olla oma itsensä ja sanoa, mitä oikeasti ajattelee. Joillekin anarkismi kuvastaa puhtaasti vapautta. Camillo Berneri
Berneri oli ensimmäisen maailmansodan veteraani, joka toimi 1920-luvulla filosofian professorina Firenzen yliopistossa. Hän kuului myös italialaisten anarkistien Unione Anarchica Italiana -järjestöön. Mussolinin fasistien valtaannousun jälkeen Berneri joutui pakenemaan maasta vuonna 1926. Hän haki turvapaikkaa Ranskasta, Sveitsistä, Saksasta, Belgiasta ja Luxemburgista ennen kuin lopulta onnistui asettumaan Alankomaihin. Berneri oli useita kertoja pidätettynä ja lähes koko ajan poliisin tarkkailussa, mutta onnistui silti kirjoittamaan lukuisia poliittisia artikkeleita ja esseitä. Ne sisälsivät anarkistisen filosofian ohella myös kommunismin ja Neuvostoliiton kritiikkiä. Luettelo tunnetuista anarkisteista
O Apartheid
Hallituksen vastaus lakkoihin ja vastarintaan oli nopea ja kovakourainen. Poliisi ja sotilaat pakottivat työläiset töihin. Johannesburgissa 18 ihmistä kuoli poliisin avattua tulen muun muassa Alexandrian kaupunginosassa. Kukistaakseen vastarinnan hallitus myös sääti uuden "kommunismin hävittämislain" (Suppression of Communism Act) jossa kommunistinen puolue kiellettiin. Laissa kommunismi määriteltiin "”toiminnaksi, jonka tarkoituksena on aikaansaada mikä tahansa poliittinen, teollinen, sosiaalinen tai taloudellinen muutos unionissa epäjärjestystä tai häiriötä edistämällä..tai joka lisää vihamielisyyttä eurooppalaisten ja ei-eurooppalaisten rotujen välillä”". Laki antoi oikeusministeriölle oikeuden kerätä luetteloita kommunistisina pidettyjen järjestöjen jäsenistä ja antamaan näille, yleensä viideksi vuodeksi kerrallaan, ”pannamääräyksen”. Pannamääräyksen saanut henkilö ei saanut esiintyä julkisesti ja hänen asumistaan ja liikkumistaan rajoitettiin. Oikeusministerille myönnettiin lisäksi oikeus julistaa mikä hyvänsä yhteisö laittomaksi ja takavarikoida sen varat. Hänellä oli lisäksi oikeus kieltää julkiset kokoontumiset, jotka ”edistivät kommunismia”. "Kommunismin hävittämislakia" käytettiin lähes kaiken hallitukseen kohdistuneen kritiikin vaimentamiseen. Pierre-Joseph Proudhon
Yksi Proudhonin sloganeista oli "Anarkia on järjestystä". Anarkistien kuuluisan tunnuksen (A-kirjain O:n sisällä) voidaan sanoa kuvaavan juuri tätä lausetta. Vielä tunnetumpi lainaus Proudhonilta on "Omaisuus on varkautta", joka liittyy hänen teokseensa "Mitä omaisuus on?" (1840). Alussa hän kokonaan torjui omaisuuden, yksityisen ja yhteisomistetun. Antiautoritarismi
Antiautoritarismi on autoritarismin vastakohta: haluttomuus alistua auktoriteettien valtaan. Siihen liittyvät myös ajatukset ihmisten täydellisestä tasavertaisuudesta lain edessä ja vahvat kansalaisoikeudet. Usein termiä käytetään liki synonyymina anarkismille, joka kieltää valtion ja muiden hierarkkisten valtarakenteiden oikeuden olemassaoloon. Anarkismi
Anarkistien suhteesta terrorismiin suomalainen tutkija Pasi Korkeamäki toteaa, että vain pieni osa heistä kannatti sitä ja vielä pienempi osa toteutti sitä, mutta 1800-luvun lopun terrorikampanjat rajoittivat työväenliikkeen toimintavapautta, sillä hallitukset olivat usein kyvyttömiä ja haluttomia erottelemaan anarkisteja muista sosialisteista, jotka suhtautuivat tuomitsevasti terrorismiin. Marxismi-leninismi
Marxilais-leniniläiset ovat pitäneet teoriaansa ideologisena perusteluna muun muassa sosialismille ja kommunismille. Kommunistiset puolueet, NKP:n esimerkkiä seuraten, ovat puolestaan usein vaatineet itselleen näiden käsitteiden ainutta oikeaa tulkintaa. Marxismi-leninistisissä maissa on kommunistinen puolue, joka on porvariston vastavallankumouksen estävä kaaderipuolue. Puolue järjestyy demokraattisen sentralismin mukaisesti. Länsimaissa kommunistista puoluetta ja sen järjestäytymistä on kutsuttu yksipuoluejärjestelmäksi. Anarkismi
Anarkistien suhtautuminen väkivaltaan vaihtelee suuresti. Jotkut anarkistiliikkeet ovat pasifistisia ja monet eivät käytännössä turvaudu väkivaltaan, vaikka sen periaatteessa tietyissä tilanteissa hyväksyisivätkin. Usein anarkismi sekoitetaan myös puhtaasti väkivaltaan ja sekasortoon. Useat anarkistit kuitenkin uskovat moraaliin, etiikkaan ja rauhaan. Monet anarkistit hyväksyvät sortotoimien väkivaltaisen vastustamisen ja toisinaan myös hyökkäämisen valtion ja kapitalismin symboleita vastaan. Yleensä ilkivallan tai sabotaasin ja väkivallan välille tehdään selvä erottelu. Kannatus hyökkäävälle väkivallalle on huomattavasti harvinaisempaa kuin ilkivallan hyväksyntä. Nykyään anarkisteihin liitetään yleisesti ns. musta blokki (eng. black bloc) mielenosoitustaktiikka. Nonaggressioperiaate
Individualistiset anarkistit, objektivistit ja sosialistiset anarkistit katsovat verotuksen rikkovan nonaggressioperiaatetta. Näkemyksen mukaan valtion veronkanto on moraalitonta toimintaa, ei vain käytännön toimenpide. Antikommunismi
Antikommunismi tarkoittaa kommunismin vastustamista. Yhdysvalloissa antikommunismi tunnetaan myös mccarthyisminä. Joseph McCarthy
Kiinan julistauduttua kommunistiseksi ja Neuvostoliiton hankittua ydinaseita McCarthy kuitenkin löysi oman linjansa, hänen mukaansa nimetyn mccarthyismin: hän pyrki julkisuuteen syyttäen milloin ketäkin korkeaa virkamiestä kommunistiksi, kommunistipuolueen agentiksi tai kommunismille myötämieliseksi, oli asiassa perää tai ei. Tuloksena Yhdysvalloissa syntyi 1950-luvun alussa hysteria kommunismia tai kaikkea kommunismiksi luultua kohtaan. The Anarchist Cookbook
The Anarchist Cookbook (suom. "Anarkistin keittokirja") on yhdysvaltalaisen William Powellin (1949–2016) vuonna 1971 julkaistu kirja, joka sisältää muun muassa ohjeita erilaisten aseiden, räjähdysaineiden ja huumeiden kotitekoiseen valmistamiseen sekä keinoja oman aikakautensa tietoliikennejärjestelmien salakuunteluun ja häiritsemiseen. Teos on yhdistetty lukuisiin terroritekoihin ja henkirikoksiin eri puolilla maailmaa. Alan Moore
Moore on kasvissyöjä ja poliittiselta suuntaukseltaan anarkisti. Anarkismi
Suomen sosialidemokraattisessa puolueessa vaikutti 1900-luvun alkupuolella joitakin anarkisteja. Vuonna 1909 Kotkassa pidetyssä SDP:n edustajakokouksessa Pohjois-Amerikasta palannut, venäläistä anarkistia Pjotr Kropotkinia suomentanut Kaapo Murros esitti puoluetovereilleen anarkosyndikalistista linjaa, joka anarkisteihin jyrkän kielteisesti suhtautuneen Antti Hyvösen mukaan ”sai osittain kannatusta eräiden edustajien taholta”. Murros suhtautui epäillen luokkataistelun mahdollisuuksiin eduskunnasta käsin ja ehdotti jonkinlaista hajautettua kunnallista ja osuustoiminnallista strategiaa. Yrjö Sirola muiden mukana hyökkäsi kokouksessa tällaisia ajatuksia vastaan painottaen parlamenttityön tärkeyttä ja yleislakkoromantiikan periaatteellista virheellisyyttä. SDP:n yleistä asennoitumista anarkisteihin kuvastanee Helsingissä jo vuonna 1906 lentolehtisenä levitetty Otto Wille Kuusisen pamfletti "Anarkia ja vallankumous". SDP:n puoluetoimikunnan tuolloinen varajäsen arvosteli kirjasessa kovasanaisesti väkivallan ja yksilöterrorin tielle lähteneitä ja tuomitsi tällaiset menettelytavat ”anarkistisina”. Kotkan edustajakokous kehotti puolueosastoja valppauteen tällaisten ilmiöiden suhteen ja erottamaan sellaisiin osallistuneet keskuudestaan. Anarkia
Anarkia (< kreikk. "arkhē", ’esivalta’ + "an", kieltosana) on yhteiskunnan tila jossa hallintoa ei ole. Anarkialla voidaan tarkoittaa myös yleisesti laittomuustilaa ja sekasortoa. Sanaa käytetään yleensä kielteisessä merkityksessä viittaamaan mellakoihin, kaaokseen tai sisällissotaan, mutta 1800-luvun puolivälin ranskalaiset anarkistit kuten Pierre-Joseph Proudhon ja Anselme Bellegarrigue käsittivät termin positiivisesti "hallituksettomuutena" sekä lopulta "yhteiskuntajärjestyksen todellisena ilmentymänä". Markkina-anarkismi
Ensimmäinen klassinen liberaali John Locke sanoi, että kun ihminen sekoittaa työtään omistajattomaan maahan (esim. pellonraivaus tai ennen löytämättömän luonnon marjaikon hoitaminen), tämä maa muuttuu hänen omaisuudekseen. Lisäksi toisilta voi saada näiden omaisuutta lahjaksi tai vaihdossa (kaupalla). Rothbardilaiset noudattavat tätä Locken liberaalia "valtausperiaatetta". He katsovat, ettei keltään voi koskaan ottaa pois omaisuutta vastoin tämän tahtoa. Anarkokapitalistit luonnollisesti hyväksyvät kaikki vapaaehtoisesti muodostuneet omistusmuodot yhteisomistaminen mukaan lukien. Myös agorismin perustaja Samuel Edward Konkin III on rothbardilainen. Individualistinen anarkismi
Agorismi on radikaali vasemmistolibertaristinen anarkismin muoto, jonka kehitti anarkokapitalismista 1900-luvun lopulla Samuel Edward Konkin III (a.k.a. SEK3). Agoristien päämääränä on yhteisö, jossa kaikki "suhteet ihmisten välillä ovat vapaaehtoisia vaihtoja – vapaa markkinatalous." Agoristit ovat propertaristisia markkina-anarkisteja, joiden mielestä omistusoikeus on luonnonoikeus, joka syntyy itsensä omistamisesta ja joka ei estä yhteisomistusta, mikäli omaisuuden omistajat vapaaehtoisesti sopivat sellaisesta keskenään. Agoristit kiistelevät keskenään IP-oikeuksista. Anarkismi
Anarkistisen toiminnan huippukautena Suomessa pidetään vuosia 1906–1909. Vuoden 1905 suurlakon yhteydessä perustettujen ensimmäisten punakaartien lakkauttamisen jälkeen Suomen suuriruhtinaskunnassa alkoi useiden maanalaisten ryhmien aseellinen toiminta tsaarinvaltaa vastaan. Osa ryhmistä oli anarkistisia ja ne osallistuivat erilaisiin terroritekoihin yhdessä muiden työläisaktivistien ja porvarillisen Aktiivisen vastustuspuolueen kanssa osana aktivistiliikettä. Syksyyn 1909 mennessä ryhmien toiminta hiipui, kun useita niiden jäseniä oli surmattu ja vangittu tai he olivat lähteneet maanpakoon. 1910-luvun merkittävimmäksi anarkistiksi nousi kuopiolaissyntyinen asianajaja Jean Boldt, joka aikaisemmin oli tunnettu teosofina. Kesäkuussa 1917 anarkistit valtasivat Helsingin Nikolainkirkon, jonka portailla Boldt oli jo keväästä lähtien pitänyt puheita. Valtaus päättyi Boldtin pidätykseen ja sitä seuranneisiin mellakoihin, joissa loukkaantui kolme miliisiä. Anarkistien kokoukset jatkuivat kuitenkin Senaatintorilla vielä koko kesän ajan, vaikka viranomaiset olivat sulkeneet Boldtin Niuvanniemen mielisairaalaan. Helsingissä majailleet venäläiset sotilaat puolestaan perustivat kesällä 1917 nykyisen Postitalon paikalla sijainneeseen tehtaaseen niin sanotun "Anarkistiklubin". Loppuvuodesta venäläisten anarkistien hallussa oli hetken aikaa myös Katajanokan Kasino, ennen kuin punaiset valtasivat sen tammikuussa 1918. Sisällissodan aikana saman vuoden maaliskuussa kuoli anarkistien ja punakaartilaisen miliisin välisessä välikohtauksessa yksi venäläinen ja yksi suomalainen anarkisti. Eräiden arvioiden mukaan Suomessa majailleen venäläisen sotaväen joukossa oli jopa enemmän anarkisteja kuin bolševikkejä. Jotkut venäläiset anarkistit osallistuivat myös sisällissotaan punaisten puolella. Helmikuussa 250 Tsentrobaltin anarkistimatruusia oli mukana Ruoveden taistelussa. Libertarismi
Libertarismi (adj. "libertaari(nen)", kannattaja myös "libertaari" tai "libertaristi") tarkoittaa niitä poliittisen filosofian ja talousfilosofian suuntauksia, jossa vapaus asetetaan ihmisen toiminnan korkeimmaksi tai tärkeäksi päämääräksi. Libertaarit pyrkivät maksimoimaan itsemääräämisoikeuden ja valinnanvapauden suosimalla mahdollisimman laajoja poliittisia vapauksia, yksilöoikeuksia sekä vapaaehtoisuuteen perustuvaa yhdistymisvapautta. Vaikka eri libertaarit jakavat näkemyksen yleisestä auktoriteettivastaisuudesta, jakautuvat he muissa kysymyksissä hyvinkin toisistaan poikkeaviin ja usein keskenään ristiriitaisiin ideologioihin. Ristiriidat liittyvät usein kysymyksiin sosiaalisen organisaation muodoista ja roolista, yksilökäsityksestä, vapauskäsityksestä, yksilövallan luonteesta ja vapaista markkinoista. Libertaristisista aatteista voidaan erotella ainakin seuraavat suuntaukset: sosiaalilibertarismi (anarkismi ja vasemmistolibertarismi) ja talouslibertarismi ts. oikeistolibertarismi (uusklassinen liberalismi ja anarkokapitalismi). Anarkismi
1970- ja 1980-luvuilla toimi anarkistien keskustelupiirejä ja ilmestyi joitain anarkistisia pienlehtiä. Ensimmäisenä valtakunnallisena suomalaisena anarkistijärjestönä voidaan pitää vuosina 1986–1988 toimintansa käynnistänyttä Suomen Anarkosyndikalistista Liittoa (SAL), joka 1992 muutti nimensä Suomen Anarkistiliitoksi anarkoindividualismin yleistyttyä liikkeessä. Anarkokapitalisteja ei SAL:n piiriin kuitenkaan kelpuutettu. Vuonna 1989 aloitti ilmestymisensä, nykyään helsinkiläisen kollektiivin julkaisema, Kapinatyöläinen-lehti. SAL:n jäsenmäärä nousi parhaimmillaan vuonna 1993 kahteen ja puoleen sataan. Suomalaisen anarkistiliikkeen kokoa ei kuitenkaan voitu mitata sen jäsenmäärällä, johtuen SAL:n rakenteesta sekä siitä, että anarkistit toimivat monesti monissa muissa järjestöissä ja ryhmissä, kuten Antifassa ja eläinoikeusliikkeessä. SAL:n toiminta kriisiytyi ja hiipui vuosikymmenen lopulla. Suomen anarkistiliitto lakkautettiin vuonna 1999. Syksyllä 1996 perustettiin, osin SAL:n kilpailijaksi, anarkosyndikalistinen Solidaarisuus-ammattiliitto, joka sekin kuitenkin lopetti toimintansa jo 2000-luvun alussa. Tampereella järjestetyt ekoanarkistiset Mustavihreät päivät keräsivät vuosituhannen vaihteessa satoja osanottajia vuosittain. Myös Oikeutta eläimille ja Ruokaa ei aseita ovat pitkälti olleet anarkistien pyörittämiä. Anarkistinen musta risti
Anarkistinen musta risti (AMR) on anarkistien kansainvälinen vankitukiorganisaatio. AMR on hajautettu organisaatio, eli se koostuu autonomisesti toimivista paikallisryhmistä ilman keskusjohtoista komentorakennetta. Anarkismi
Merkittäviä anarkisteja ovat muun muassa Pierre-Joseph Proudhon, Pjotr Kropotkin, Mihail Bakunin, Emma Goldman ja erityisesti Max Stirner. Anarkistinen musta risti
Anarkistinen musta risti järjestää materiaalista ja oikeudellista tukea syytetyille ja vangituille vallankumouksellisille - erityisesti anarkisteille. Se syntyi alun perin nk. yhden asian liikkeenä, mutta myöhemmin on käynyt selväksi, että vankiloiden vastainen toiminta on osa yleisempää rasismin, nationalismin, kapitalismin, seksismin jne. vastaista kamppailua. Fasismi
Marxilaisen yhteiskuntateorian mukaan fasismi on vastavallankumouksen muoto, mutta jokainen vastavallankumous tai taantumuksellinen diktatuuri ei ole fasismia. Kominternin työvaliokunnan tekemässä erittelyssä vuodelta 1923 sanotaan: ”Fasismi on tyypillinen rappioilmiö, kapitalistisen talouden lisääntyvän hajoamisen ja porvarillisen valtion rappeutumisen heijastuma.” Vuonna 1933 Kominternin työvaliokunta antoi seuraavan määritelmän fasismille: ”Fasismi on finanssipääoman kaikkein taantumuksellisimpien, kaikkein šovinistisimpien ja imperialistisimpien ainesten avoimesti terroristinen diktatuuri.” Zenon Kitionilainen
Zenonia voidaan pitää myös länsimaailman ensimmäisenä utopistisena anarkistina ja nykyisen anarkismin edeltäjänä. "Valtiossa" hän esitti muun muassa seuraavanlaisia ajatuksia: Ihmiset ovat järjellisiä, he eivät tarvitse määräyksiä. Järkevät olennot eivät tarvitse valtiota, rahaa, oikeusistuimia tai minkäänlaista organisoitua, institutionalisoitua elämää. Täydellisessä yhteiskunnassa miehet ja naiset pukeutuvat samalla tavalla ja syövät yhdessä. Vaimot ovat miehille yhteisiä. Vasemmistokommunismi
Tärkeimpiä vasemmistokommunistisia teoreetikkoja olivat mm. Herman Gorter, Anton Pannekoek, Otto Rühle, Karl Korsch, Paul Mattick ja Amadeo Bordiga. 1920-luvun jälkeen varsinainen vasemmistokommunismi on ollut hyvin marginaalinen liike, mutta sillä on ollut vaikutusta autonomisen marxilaisuuden syntyyn ja anti-kapitalistisen anarkistiliikkeen kehitykseen. Anarkistimerkki
Anarkistimerkki on anarkismista usein käytetty symboli. Merkki koostuu O-kirjaimen sisällä olevasta A-kirjaimesta. Kirjaimet tulevat sanoista "L'anarchie c'est l'ordre" (Anarkia on järjestystä). Sitaatti on peräisin filosofi Pierre-Joseph Proudhon'lta, joka oli ensimmäinen itseään anarkistiksi kutsunut henkilö. Merkkiä käytetään laajasti graffiteissa, logoissa sekä punkmusiikin yhteydessä. Anarkismi
Nykyisin antikapitalistiset anarkistit toimivat suurelta osin erilaisissa kansalaisliikkeissä, mutta myös paikallisissa anarkistiryhmissä ympäri maata. Esimerkiksi Helsingissä aloitti 2003 toimintaryhmä Anarkistinen Toiminta. Uudehkoja anarkistisia projekteja ovat esimerkiksi Väärinajattelija-lehti sekä Takku.net ja muut erilaiset internet-sivustot. Helsingin yliopiston opiskelijat perustivat syksyllä 2006 A-ryhmä-nimisen anarkistiryhmän. Valtakunnallisia anarkistitapaamisia on pidetty eri puolella Suomea. Syksystä 2005 lähtien on Tampereella järjestetty anarkistinen festivaali Musta Pispala. Anarkismi
Vuoden 1968 opiskelijaliikehdinnän yhteydessä anarkismista kiinnostuneita aineksia kerääntyi underground-liikkeen ja "Ultra"-lehden ympärille. Helsingissä aloitti toimintansa myös anarkistinen Nalle Puh -seura, jonka tilaisuuksissa pohdittiin hyvän taistelua pahaa vastaan satuolentojen tarjoamin esimerkein. Anarkovitsailijat saavuttivat Reijo Viitasen mukaan lyhyeksi aikaa vuonna 1968 jopa enemmistön Akateemisessa Sosialistiseurassa, mutta Nalle Puh-seuran johtavat jäsenet suuntautuivat pian tämän jälkeen kohti Suomen kommunistista puoluetta ja marxismia. Markkina-anarkismi
Suurimmat erot eri markkina-anarkistien välillä ovat siinä, mikä oikeuttaa anarkismin (erityisesti mikä osoittaa pakottavan valtion ei-oikeutetuksi), miten suhtautua omistusoikeuksiin ja millä taktiikalla edetä.Agoristit, Rothbardin perinteen anarkokapitalistit ja voluntaristit ovat propertaristisia markkina-anarkisteja: he katsovat omistusoikeuden olevan luonnonoikeus, joka seuraa itseomistuksesta: kun ihminen kerran omistaa itsensä, hän omistaa myös työnsä tulokset (mukaan lukien palvelusta/työpanoksesta saatu maksu tai omistajattomasta suosta raivattu pelto). Anarkismisymboliikka
Perinteinen anarkistien käyttämä symboli on musta lippu. Sitä on pidetty kontrastina anarkistien vastustamien kansallisvaltioiden värikkäille tunnuksille, eräänlaisena anti-lippuna, joka sisältää kaikkien muiden lippujen värit. Lisäksi mustan lipun on sanottu kuvaavan antautumisen merkkinä käytetyn valkoisen lipun vastakohtaa eli taistelua ja periksiantamattomuutta. Kolmas mustaan lippuun liittyvä symboliikka on kuolema ja tuska; väri kuvastaa kaikkien maailman sorrettujen ja alistettujen ihmisten kärsimyksiä. Anarkososialismi
Anarkososialismi tai libertaarisosialismi sisältää ryhmän poliittisia filosofioita, jotka pyrkivät luomaan yhteiskunnan ilman poliittisia, taloudellisia tai sosiaalisia hierarkioita - yhteiskunnan, jossa kaikki väkivaltaiset tai sortavat instituutiot olisi lakkautettu ja niiden sijasta jokaisella olisi vapaa, tasavertainen yhteys tiedon ja tuotannon välineisiin, tai yhteiskunta, jossa sortavia instituutioita ja hierarkioita olisi radikaalisti vähennetty ja heikennetty. Tämä saavutettaisiin lakkauttamalla yksityisomistus ja antamalla tuotantovälineiden ja resurssien suora hallinta työväenluokalle ja muille omistamattomille luokille. Vaikka sosialismin monet muodot painottavat valtion tai poliittisen puolueen roolia vapauden ja sosiaalisen oikeudenmukaisuuden edistämisessä, libertariaanit sosialistit luottavat ammattiliittoihin, työläisneuvostoihin, osuuskuntiin, kansalaisten kokouksiin ja muihin ei-byrokraattisiin, hajautettuihin toiminnan muotoihin. Monet libertariaanit sosialistit puhuvat valtion täydellisen poistamisen puolesta ja näkevät valtion kapitalistisen luokkajärjestyksen suojavallina. Anarkokommunismi
Anarkokommunistit kutsuvat itseään useimmiten vain anarkisteiksi, paitsi silloin, kun he haluavat erottaa itsensä anarkokapitalisteista tai tarkemmin omistusoikeudettomien anarkistien keskuudessa mutualisteista, individualistisista anarkisteista, kollektivistisista anarkisteista ja anarkosyndikalisteista. Vastaavasti libertariaania sosialismia ei myöskään tulisi sekoittaa libertarismiin. Autoritarismi
Totalitarismi tarkoittaa yleensä ideologiaan perustuvaa hallintoa, joka ulottuu kaikille elämän aloille (kommunismi, kansallissosialismi, ääri-islamismi, esimerkiksi Hitlerin, Maon ja Stalinin hallinnot). Autoritarismilla yleensä tarkoitetaan suppeampaa hallintoa, jossa valtio jättää tiettyä vapautta yksityiselämään ja talouteen. Se ei välttämättä perustu ideologiaan, mutta yleensä tällaiset valtiot luetaan autoritaarisiksi, vaikka ne olisivatkin ideologisia, kuten sosialistiset Chávezin ja Maduron Venezuela, Nasserin Egypti, Gaddafin Libya tai Sosialistisen ohjelman puolueen Burma (ks. luettelot tällä sivulla). Anarkismi
Anarkosyndikalismi voidaan laskea anarkososialismin haaraksi tai omaksi lajikseen, yhdistää anarkismin päämäärät ja syndikalistisen ammattiyhdistystoiminnan järjestäytymismuodot. Anarkosyndikalismista on merkittäviä kokemuksia muun muassa Espanjan sisällissodan aikana toimeenpannusta Espanjan vallankumouksesta sekä myöhemmin Israelin kibbutseissa. Anarkismi
Anarkoindividualismi viittaa usein William Godwinin luomaan aatteeseen. Godwinia usein pidetään historian (tai nykyajan) ensimmäisenä anarkistina. Hänen kirjaansa "Political Justice" pidetään ensimmäisenä anarkismin teoksena. Godwin oli filosofinen anarkisti ja vastusti vallankumouksellista toimintaa. Hänestä minimivaltio oli pienin paha, mutta tiedon lisääntyessä se asteittain muuttuisi irrelevantiksi ja voimattomaksi. Godwin kannatti äärimmäistä individualismia ja ehdotti, että työnteossa luovuttaisiin kaikesta yhteistyöstä, koska tämä johtaisi suurimpaan yleiseen hyvään. Godwin oli utilitaristi. Godwin vastusti hallintoa, koska se rajoitti yksilön oikeutta ”yksityiseen päätöksentekoon”, esti häntä itse päättämästä, mitkä teot maksimoisivat hyvän (utiliteetin). Max Stirner vei myöhemmin tämän ajatuksen äärimmilleen. Individualistinen anarkismi
Jotkut, kuten Benjamin Tucker, kutsuivat itseään "sosialisteiksi", käyttäen sanaa hyvin laajassa merkityksessä (viitaten työväenluokan aseman parantamiseen). 1900-luvun tullen individualistinen anarkismi yleisimmissä muodoissaan alkoi heiketä ja vuosisadan puolivälistä alkaen niitä alkoi korvata anarkokapitalismi.. Anarkismi
Panarkismin mukaan yksilön tulee voida erota hallintoalueista ilman alueelta poistumisen pakkoa. Nick Cohen
Cohenin mukaan on harhaanjohtavaa kutsua äärioikeistoksi niitä nationalistisia tahoja, jotka käytännössä ajavat samantapaista valtiota kuin Aljaksandr Lukašenkan tai Hugo Chavezin kaltaiset sosialistit. Cohen myös syyttää konservatiiveja yhteistyöstä edellisten tahojen kanssa ja vasemmistoa yhteistyöstä islamistien kaltaisten homoseksuaaleja ja juutalaisia vihaavien rasistien ja autoritaristien kanssa. Hänen mielestään relevantimpi jakolinja kulkee liberaalidemokraattien ja autoritaristien välillä. Rauno Setälä
Stalinisti oli Setälän mukaan haukkumasana, jolla tarkoitettiin työväenliikkeen vallankumouksellisuutta korostanutta Suomen kommunistisen puolueen (SKP) oppositiota eli taistolaisia. Suomalaisesta kommunismista oli hänen mielestään tullut yleisen mielipiteen silmissä lähes ”yhteiskuntakelpoinen” ilmiö. Kun kommunisteja ei enää pelätty, porvaristo ja sosiaalidemokraatit pyrkivät siirtämään sanaan stalinismi kaiken sen kielteisen tunnelatauksen, joka aikaisemmin oli sisältynyt sanaan kommunismi. Tarkoituksena oli Setälän mukaan näin edesauttaa SKP:n hajaannusta. Marxilainen uskontokritiikki
Karl Marxin kanta työväenliikkeen ja uskonnon suhteista oli selvä. Marxin mielestä uskonto on työväenliikkeelle vahingollinen ilmiö. Jo Marxin eläessä työväenliikkeessä esiintyi kuitenkin erilaisia suuntauksia. Jotkut niistä, kuten anarkismi, olivat voimakkaan ateistisia. Toisaalta alkoi esiintyä myös niin sanottua kristillistä sosialismia. Oikeudenmukaisuus
Anarkistista perinnettä edustava Pierre-Joseph Proudhon (1809–1865) etsii oikeudenmukaisuuden aineellista perustaa, jolla kumotaan omaisuuden synnyttämä epätasa-arvo. Sosialistista perinnettä edustavien Karl Marxin (1818–1883) ja Friedrich Engelsin (1820–1895) mukaan aito oikeudenmukaisuus on mahdollista vasta yksityisomistukseen perustuvasta tuotantotavasta irtautumalla. Antikapitalismi
Anarkistit vaativat valtion täydellistä lakkauttamista ja useat anarkistit vastustavat kapitalismia, koska he katsovat sen pyrkivän hallitsemaan yksilöitä sosiaalisesti (vaurauden epätasaisen jakautumisen myötä) ja pakottamalla hierarkiaan. Jotkin anarkismin muodot vastustavat kapitalismia kokonaisuudessaan, mutta tukevat joitain tiettyjä elementtejä kuten markkinoita ja jotkut jopa yksityisomistusta. Anarkismi
Historiallisesti anarkismi on 1800-luvulta lähtien ollut vapautta ja tasavertaisuutta korostava sosialistinen työväen aate, jonka edustajat pitivät aatettaan vaihtoehtona marxilaiselle valtion haltuunottamiseen tähdänneelle sosialismille. Anarkistien ja marxilaisten tiet erosivat ensimmäisen internationaalin vuoden 1872 Haagin kongressissa. Myöhemmin on syntynyt myös muita, ideologialtaan merkittävästi anarkismin perinteestä poikkeavia ajattelusuuntia, jotka liittävät itsensä anarkismiin. Valtiososialismi
Valtiososialismin vastakohta sosialismin puitteissa on anarkososialismi. Yleensä kuitenkin valtiososialismia pidetään lähinnä kapitalismin vaihtoehtona, koska suurin osa 1900-luvun ei-kapitalistisista yhteiskunnista oli nimenomaan valtiososialistisia. Neuvostoliittoa on pidetty malliesimerkkinä valtiososialistisesta yhteiskunnasta. Pariisin kommuuni
Samaan aikaan paikalliset, piirityksen aikana muodostetut kokousryhmät jatkoivat omien tavoitteidensa ajamista, useimmiten paikallisten työläisten alaisuudessa. Vaikka kommuunin hallinto oli muodollisesti reformistinen, oli kokonaisuus ennemminkin vallankumouksellinen. Näitä aatteita edustivat muun muassa anarkistit, sosialistit, Blanquistit ja liberaalimmat tasavaltalaiset. Tietyillä poliittisilla ratkaisuilla, erilaisten vallankumouksellisten ennennäkemättömällä yhteistyöllä ja suurella työläisvallan määrällä Pariisin kommuuni on saanut vankkumattoman aseman anarkistien ja marxilaisten sosialistien juhlinnan kohteena aina tähän päivään saakka. Minarkismi
Minarkismi poikkeaa anarkokapitalismista siinä, että minarkismissa on minimivaltio, joka voi verottaa ja estää minimivaltion kanssa kilpailevien yrittäjien kuten yksityisarmeijoiden ja yksityisten vartijoiden toimintaa. Minarkismin ja anarkokapitalismin välisistä eroista ei vallitse täyttä yksimielisyyttä, mutta yleisen käsityksen mukaan erona on vähintään yksi seuraavista kolmesta kriteeristä: Anarkismi
Espanjan sisällissodan aikana nähtiin myös tiettävästi ainoa kerta, kun anarkisteja on ollut minkään maan hallituksessa. Tuolloin muun muassa Federica Montseny toimi lyhyen aikaa Espanjan toisen tasavallan kansanrintamahallituksen sosiaali- ja terveysministerinä. Hän oli myös Espanjan historian ensimmäinen naisministeri. Toisen maailmansodan jälkeen sosialismin libertaarit muodot eivät kyenneet organisoitumaan merkittäviksi poliittisiksi liikkeiksi, ja niiden ajan koettiin olevan ohi. Pienet poliittiset liikkeet ovat kuitenkin pitäneet anarkismia ja muita vapaudellisen sosialismin muotoja elossa, ja on syntynyt myös aivan uusia liikkeitä kuten ekoanarkismi. Individualistinen anarkismi
Erojakin on paljon. Talouskysymyksissä individualististen anarkistien kantoja ovat muun muassa mutualismi (Proudhon, Emile Armand, varhainen Benjamin Tucker; kannattivat markkinoita paitsi että rajoittivat omistusoikeutta), Egoistinen anarkismi (Stirner, John Henry Mackay, Lev Chernyi, myöhäinen Tucker, suhtautuivat kielteisesti omistamiseen ja markkinoihin), anarkokommunismi (Albert Libertad, illegalismi) ja anarkokapitalismi (Gustave de Molinari, David Friedman, Murray Rothbard; kannattivat vapaata markkinataloutta ja yksityisomistusta). Anarkokommunismi
Anarkistisen sosialismin voidaan katsoa olevan sosialismin toinen päähaara, toinen on valtiososialismi. Mihail Bakunin anarkistien edustajana otti ensimmäisen internationaalin aikoina usein yhteen Karl Marxin kanssa, jota anarkistit pitivät autoritaarisena marxilaisen valtiollisuususkon takia. Molemmilla oli enemmän tai vähemmän päämääränä valtion lakkauttaminen, mutta marxilaiset uskoivat tämän tapahtuvan luonnollisesti vallankumouksen jälkeen, kun taas anarkistit uskoivat valtion olevan este vallankumouksen tapahtumiselle. Anakoreetti
Anakoreetti, myös 'anakoriitti' tai 'ankoriitti', (englanniksi naispuolinen 'anchoress') (kreikan sanasta "anakhoretes" 'se joka on vetäytynyt maailmasta', verbistä "anakhoreo" 'vetäytyä', 'astua syrjään') tarkoittaa ihmistä, joka uskonnollisista syistä vetäytyy sekulaarista yhteiskunnasta voidakseen viettää intensiivisesti rukoukseen keskittynyttä, askeettista ja olosuhteiden salliessa eukaristiakeskeistä elämää. Termi on käytössä erityisesti eriteltäessä eri (yleensä kristillisen) asketismin muotoja: anakoreetti on vetäytynyt maailmasta yksinäisyyteen osana omaa askeettikilvoitteluaan, kenobiitti puolestaan kilvoittelee yhteisön jäsenenenä, nunnana tai munkkina. Näiden lisäksi on myös muita asketismin muotoja, esimerkiksi alkukristillisyydessä mahdollinen kilvoittelutapa oli kotiasketismi, eristäytyminen omaan tai perheen kotiin. Demokratia
Monet anarkistit hyväksyvät ainoana demokratian muotona suoran demokratian. Jotkut anarkistit vastustavat suoraa demokratiaa, kun taas toiset suosivat sitä. Pierre-Joseph Proudhon väitti, että ainoa hyväksyttävä suoran demokratian muoto on sellainen, jossa tunnustetaan se, etteivät enemmistöpäätökset senhetkisestä yksimielisyydestä huolimatta sido vähemmistöä. Kuitenkin anarkokommunisti Murray Bookchin arvosteli yksilöanarkisteja demokratian vastustamisesta ja sanoo “enemmistösäännön” olevan yhdenmukainen anarkismin kanssa.
Jotkut anarkokommunistit vastustavat suoran demokratian enemmistöluonnetta tuntien, että se voi haitata yksilönvapautta ja valitsevat suositellun konsensusdemokratian ei-enemmistömuodon, mikä on yhtenevä Proudhonin suoran demokratian asenteen kanssa. Neuvostojen kommunismi
Neuvostojen kommunismin pääperiaatteita ovat sen vastakohtaisuus leninististen aatteiden mukaisen demokraattisen sentralismin ja puolueen käsittämisen vallankumouksen etujoukkona ja sen väite, että työpaikoilla syntyvät demokraattiset työläisten neuvostot ovat työväenluokan luonnollinen järjestäytymis- ja hallinnoimistapa. Neuvostojen kommunismi on myös vastakohtaista sosiaalidemokratialle, koska se ei kannata reformismia eikä parlamentarismia. Jotkin neuvostojen kommunismin ajatukset ovat saaneet vaikutteita anarkosyndikalismilta. Anarkismi
Anarkismi on keskeisesti antistatistinen ideologia, mutta valtiovastaisuuden lisäksi anarkismiin kuuluu hierarkkisesti organisoidun teollisuustuotannon kritiikkiä. Sekä anarkismi että sosialismi kehittyivät teollisen vallankumouksen seurauksena ja vastasivat sen ajan yhteiskunnan ongelmiin. Yleisesti ottaen anarkistit suhtautuvat kriittisesti edustukselliseen demokratiaan, eivätkä äänestä valtion järjestämissä vaaleissa. Anarkismi
Sosiologian professori Ann-Dorte Christensenin mukaan anarkistisessa liikkeessä rakennetaan väkivaltaan perustuvaa hypermaskuliinista identiteettiä mm. tappeluilla poliisin kanssa. Tämä on karkottanut naisia liikkeestä ja tuottanut homososiaalisen yhteisön uusnatsiliikkeen tapaan. Yhteiskuntatieteiden tohtori Jiri Nieminen arvioi Kansan Uutisissa, että tämä pätee yleisemminkin radikaalivasemmistoon Suomen kiakkovieraita myöten. Anarkopunk
Anarkopunkkia pidetään anarkismin muotona ja jopa elämäntapana. Useat anarkopunkkarit kuuluvat erilaisiin liikkeisiin. Anarkopunkkareiden ajatusmaailmaan kuuluvat esimerkiksi suuryhtiöiden vastustaminen ja tee-se-itse-asenne. Ekoanarkismi
Ekoanarkismi eli ekologinen anarkismi (myös viheranarkismi) on anarkismin muoto, jossa sen yhteiskuntafilosofisiin käsitteisiin yhdistetään ekologiaa ja se laajennetaan koskemaan myös luontoa sekä eläimiä. Ekonarkismissa painotetaan ympäristöongelmia ja ympäristötietoisuutta, tarkoituksena on luoda uusi ekologisesti kestävällä pohjalla oleva yhteiskunta. Ekologisen anarkismin käytännön toiminta perustuu usein suoraan toimintaan. Yövartijavaltio
Verotusoikeuden lisäksi toinen yövartijavaltion ideaan kuuluva poikkeus yksityisen omistusoikeuden täydellisestä vapaudesta ovat yövartijavaltion monopolit, joita yövartijavaltiolla sen useimpien kannattajien mielestä pitää olla sen toimialalla. Yövartijavaltio ei siis yhden käsityksen mukaan salli suvereeneja yksityisiä tuomioistuimia, yksityisiä poliiseja, yksityisiä armeijoita ja niin edelleen, muutenhan se ei olisi Max Weberin määritelmän mukaan valtio, koska juuri väkivaltamonopoli on valtion tunnusmerkki. Jotkut yövartijavaltion kannattajat kuitenkin hyväksyvät yksityiset välimiestuomioistuimet, vartijat, etsivät ja yksityisarmeijat. Robert Nozick oli tunnettu filosofi, joka kannatti yövartijavaltiota ja sen monopolia teoksessaan "Anarchy, State and Utopia". Yövartijavaltion olemassaolo, verotusoikeus ja väkivaltamonopoli ovat sen tyypillinen ero verrattuna anarkokapitalismiin. Antikommunismi
Kylmän sodan aikana supervaltojen aatteellinen vastakkainasettelu tarjosi länsimaissa, eritoten Yhdysvalloissa, kasvualustan antikommunistiselle toiminnalle. Tunnetuimpia yhdysvaltalaisia antikommunisteja oli populistinen republikaanisenaattori Joseph McCarthy, joka 1950-luvulla käynnisti mccarthyismina tunnetut poliittiset vainot, joiden tavoitteena oli sulkea kommunistit ja kommunistien tukijat yhteiskunnan ulkopuolelle. Hän syytti poliittisia vastustajiaan, valtion virkamiehiä, yliopistojen professoreita, Hollywoodin elokuvakäsikirjoittajia, ja jopa armeijan johtoa yhteistyöstä Neuvostoliiton kanssa. Monet vasemmistolaiset pakotettiin väärin perustein eroamaan työtehtävistään. Suurin osa McCarthyn syytöksistä oli valheellisia ja perusteettomia, mutta hänen onnistui toiminnallaan kuitenkin vaikuttaa merkittävällä tavalla Yhdysvaltain sisäpolitiikkaan useiden vuosien ajan. Pakina
Myötäelävässä pakinassa pakinoitsija on ikään kuin lukijan ystävä. Pakinassa nauretaan elämän kommelluksille ja vastoinkäymisille. Anarkistisessa pakinassa tapahtumat voivat olla täysin irrationaalisia. Pakinoitsija usein imitoi tai parodioi kielellisiä kankeuksia ja erilaisia ajattelutapoja. Anarkistinen pakinoitsija on sivullinen ja vaikuttaa lukijan mielipiteisiin lähinnä epäsuorasti. Anarkismi
Anarkismi ei ole noussut kovin suosituksi aatteelliseksi suuntaukseksi Suomessa, mutta sen kannattajia on ollut maassa jo Suomen suuriruhtinaskunnan ajoista lähtien. Anarkistisilla ajatuksilla oli vähäistä kannatusta 1900-luvun alun suomalaisessa työväenliikkeessä ja maassa oleskeli runsaasti venäläisiä vallankumouksellisia ja sotilaita, joista osa oli anarkisteja. Myös tuon ajan tolstoilaista liikettä voidaan pitää ainakin osin anarkistisena. Vaikutteita virtasi Suomeen Venäjän lisäksi Pohjois-Amerikasta palanneiden siirtolaisten mukana. Syndikalistisen IWW-ammattiliiton jäseniä olivat esimerkiksi Merimiesunionin pitkäaikainen puheenjohtaja Niilo Wälläri ja muusikko Hiski Salomaa. Yhdysvalloissa toimi myös amerikansuomalaisten radikaalien opinahjo Työväen Opisto. Kommunitarismi
Kommunitaristeja vastaan voidaan väittää, että he saattavat kannattaa alistavaa yhteiskuntaa, joka jättää hyvin vähän tilaa yksilön vapaudelle. Jos muutokset rajoitetaan yhteisön sisäisiksi, kansainvälinen yhteisö ei voi puuttua edes pahoihin ihmisoikeusloukkauksiin. Toisaalta kommunitaristien usko paikallisiin yhteisöihin sekä kansalaisyhteiskuntaan tekee suuntauksesta tässä suhteessa vastakkaisen autoritääriselle mallille. Kansalaisyhteiskunnan osalta kommunitarismiin on vaikuttanut Alexis de Tocquevillen ajatukset. Kommunismi
Ensimmäiset varhaiskommunistiset kirjalliset teokset ovat Thomas Moren "Utopia" ja Tommaso Campanellan "Aurinkokaupunki". Molemmat teokset ovat myös renessanssin utopiakirjallisuuden klassikoita ja esikuvinaan ne käyttävät Platonin "Valtiota". More kuvaa teoksessaan omaisuuden omistamisen ja jatkuvan haluamisen pahuuden alkulähteinä. Hän perustelee näkemystään sillä, että jatkuva vaurastuminen tekee ihmisistä entistä itsekkäämpiä ja ylimielisempiä, jotka lopulta nousevat esteiksi ihmisten toimeentulemisen välille. Ratkaisuna More pitää omaisuuden täysjakoa ja rikastumisen kieltämisen, jottei yhteiskuntaan muodostuisi liian korkeita varallisuuseroja. Camapanella sen sijaan kuvaa Ceylonin saarella sijaitsevaan Aurinkokaupunkiin päätyvän genovalaisen merimiehen kokemuksia. Kaupungissa ihmiset tekevät yhdessä töitä ja syövät yhdessä, mutta miehet ja naiset erikseen. Yksityinen omaisuus on kielletty. Kaupunkia johtavat kaikkein viisaimmat, jotka hallitsevat tiukasti muiden kansalaisten tekemisiä. Teoksessa tasa-arvoisuus on saavutettu, kun jokaisella on tarvitsemansa. Molempien kirjoittajien taustalla vaikutti voimakkaasti kristillinen arvopohja. Individualistinen anarkismi
2. "Vallankumous"-käsitteen torjuminen tai varauksellinen suhtautuminen siihen: vallankumous nähdään massaliikkeenä, joka voi tuottaa uusia hierarkioita. Sen sijaan nämä anarkistit suosivat evolutiivisia keinoja, joissa anarkiaa (ulkoisen vallan puuttumista) lisätään vaihtoehtoisilla kokeilla esimerkiksi osuustoiminnalla, liitoilla tai kommuuneilla ja koulutuksella, jotka voidaan toteuttaa jo nykyoloissa riippumatta hallituksen toiminnasta. Myös sosialistisen anarkismin vallankumouksellinen suora toiminta torjutaan, mukaan lukien pommit ja salamurhat. Anarkismi
Anarkismi on taloudellisista, yhteiskunnallisista ja sosiaalisista valtahierarkioista vapaata yhteiskuntaa tavoitteleva poliittinen ideologia, joka korostaa yksilönvapautta. Anarkismin klassisen määritelmän mukaan se on ajattelutapa, jossa vastustetaan valtiota, siihen sisältyvän pakkovallan, poliittisen auktoriteetin sekä valtakoneiston muodollis-oikeudellisuuden ja byrokraattisuuden vuoksi. Egoistinen anarkismi
Egoistinen anarkismi oli Saksalaisen Max Stirnerin filosofia, joka on radikaali anarkoindividualismin muoto, joka vastustaa tavallisen anarkismin tapaan, kapitalismia, nationalismia ja valtiota, mutta myös kommunismia, sosialismia ja marxismia. Egoistisessa anarkismissa otetaan käyttöön amoraalisuus, eli moraali hylätään. Egoistiset anarkistit kannattavat nominalismia ja subjektiivisuutta ja vastustavat universalismia, objektivismia ja kollektivismia.
Stirnerin filosofian mukaan kaikki maailmassa, myös toiset ihmiset, ovat otettavissa omaisuudeksi. Stirner kirjoitti yksityistä omaisuutta vastaan, sanoen, ""hän joka osaa ottaa, joka osaa puolustaa, se asia, kuuluu hänelle"" ja ""omaisuus ei ole fakta". Se on laillinen fiktio". Stirner kannatti radikaalia individualismia ja materialismia, ja hänen mukaansa ainoa asia joka estää ihmisen ottamasta mitä hän haluaa, on hänen kykynsä tehdä niin. Stirnerin mukaan, monet asiat kuten moraalisuus, humanismi, valtio ja kapitalismi ovat vain illuusioita mielessä, ikään kuin ""haamuja"" (Strnerillä en. spook, de. spuk). Barcelonan toukokuu
Talven ja kevään aikana poliittinen tilanne kiristyi sotaa käyvien tasavaltalaisten sisällä. Toisella puolella olivat kansanrintamahallituksen sosialistit, kommunistit ja katalonialaiset nationalistit vastapuolenaan vallankumousta ajaneet anarkistit. Anarkisteja tuki myös Espanjan kommunistisen puolueen stalinistista linjaa vastustanut trotskilainen POUM. Neuvostoliiton tukemat kommunistit eivät halunneet vallankumousta samaan aikaan sisällissodan kanssa, vaan pyrkivät puolustamaan Espanjan toisen tasavallan kapitalistista järjestelmää. Erimielisyyksiä tuli myös, kun Katalonian presidentin Lluis Companysin lähin avustaja Josep Tarradellas halusi lakkauttaa anarkistien muodostaman miliisin ja yhdistää kaikki järjestyskaartit saman johdon alaisuuteen. Espanjan sisällissota
Tasavaltalaisten ongelma oli poliittinen epäyhtenäisyys. He pystyivät yhdessä vielä estämään fasistien sotilasvallankaappausyrityksen, mutta pian tämän jälkeen rivit alkoivat hajota. Tasavaltalaiset jakautuivat usein keskenään eripuraisiin liberaalisiin, anarkistisiin, sosialistisiin ja kommunistisiin ryhmiin, joilla ei ollut kunnollista sisäistä keskusjohtoa. Pääasiallinen yhdistävä tekijä eri tasavaltaisryhmittymien välillä oli fasismin vastainen taistelu, mutta muutoin päämäärät ja keinot olivat hyvinkin erilaiset. Lisäksi mukana oli vähemmistökansallisuuksia, jotka toivoivat saavansa tasavallalta itsenäisyyden. Oman lisänsä toi myös Stalinin Neuvostoliiton tukeman Espanjan kommunistisen puolueen PCE:n omat valtapyrkimykset. Se esimerkiksi syytti toista kommunistipuoluetta, trotskilaista POUM:ia, yhteistyöstä fasistien kanssa. Väitteet kuitenkin olivat pelkkää valheellista propagandaa.
Maltilliset sosialistit ja kommunistit halusivat säilyttää tasavallan ja yksityisomistuksen, mutta anarkistit puolestaan olivat valmiit hyödyntämään sotaa teollisuuden, palvelujen ja maatalouden kollektivisoimiseksi työläisten haltuun. POUM asettui tukemaan anarkistien Kataloniassa aloittamaa niin sanottua Espanjan vallankumousta, vaatien lisäksi proletariaatin diktatuuria. Sosialistien ja erityisesti kommunistisen PCE:n johto katsoi kuitenkin tärkeämmäksi ylläpitää kansanrintamaa liberaalien kanssa ja asettui jarruttamaan vallankumouksellisia vaatimuksia. PCE:n suhtautumisen taustalla tosin oli lähinnä se, että anarkistit ja POUM vastustivat Stalinia ja lisäksi anarkistit suhtautuivat kielteisesti koko Neuvostoliittoon. Eri ryhmien väliset ristiriidat kärjistyivät toukokuussa 1937 avoimeksi katutaisteluksi, jota kutsutaan "Barcelonan toukokuuksi". Hallitusta ja kommunisteja olivat vastassa eri anarkistiryhmittymät ja POUM. Kuusi päivää kestäneet taistelut päättyivät aselepoon ja sovitteluun. Niiden seurauksena anarkistien vaikutusvalta väheni Kataloniassa ja kommunistien puolestaan kasvoi. PCE aloitti Stalinin vaatimuksesta Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun NKVD:n johdolla puhdistukset, jotka johtivat useiden POUM:n jäsenten murhiin sekä lopulta koko puolueen kieltämiseen. Barcelonan toukokuun jälkeen kansanrintamahallitus myös osittain purki anarkistien toimeenpanemia kollektivisointeja ja yhtiöt pyrittiin ottamaan valtion kontrolliin. Kommunismi
Kommunistisia tai sosialistisia maita on syytetty toisinajattelijoiden vainoamisesta ja ihmisoikeuksien rikkomisesta. Ranskalaisen professori Stéphane Courtois'n toimittama Kommunismin musta kirja (Le Livre noir du communisme – Crimes, terreur, répression) on vasemmistolaisiksi leimattujen eri alojen lähinnä ranskalaisten tutkijoiden, kirjoittama kommunistivaltioiden ja kommunistien rikoksia raportoiva 863-sivuinen kirja (1997, suom. 2001). Kirjassa arvioidaan kommunismin toteuttaman väkivallan ja kommunistimaiden nälänhätien aiheuttaneen sata miljoonaa uhria.
"Marxilaisuus" eli "marxismi" on Karl Marxin kirjoituksiin pohjautuva sosialistinen oppijärjestelmä sekä siihen perustuva yhteiskunnallinen aatesuuntaus. Marxilaisuudessa on monta toisistaan selvästi poikkeavaa suuntausta. Keskeinen jako kulki aiemmin länsimaisen akateemisen marxilaisuuden ja Neuvostoliitossa kehitetyn marxismi-leninismin välillä. Länsimaiden akateeminen marxilaisuus sanoutui suurelta osin irti jälkimmäisestä. Anarkistinen internationaali
Anarkistisen internationaalin ensimmäinen tapaaminen järjestettiin Sveitsin Saint-Imierissä, jossa 15.–16. syyskuuta 1872 kokoontui lukuisia anarkisteja eri puolilta Eurooppaa ja Pohjois-Amerikkaa. Koollekutsujana toimivat niin sanotun Juran federaation sveitsiläiset anarkistit, jotka olivat muodostaneet Ensimmäisen internationaalin merkittävimmän anarkistiryhmittymän. Paikalle saapui yhteensä 15 delegaatiota Sveitsistä, Italiasta, Espanjasta, Ranskasta ja Yhdysvalloista. Ne vastustivat Karl Marxin johtoasemaa Ensimmäisessä internationaalissa ja keskusjohtoisen työväenliikkeen sijasta kannattivat paikallisten toimijoiden autonomiaa. Tunnetuista anarkisteista kongressiin osallistuivat muun muassa Mikhail Bakunin ja Errico Malatesta. Vasemmistoanarkismi
Syndikalisti Ulrike Heider jakaa anarkismin vasemmistoanarkismiin, oikeistoanarkaismiin (anarkokapitalismiin) ja vihreään anarkismiin. Muun muassa Bryan Caplan ja Murray Bookchin ovat voimakkaasti kritisoineet Heiderin luokittelua.