Mihin Giulio Douhet kuoli vuonna 1930?
Giulio Douhet
"The Command of the Air" sai asevoimissa palvelevilta paljon kritiikkiä. Se kuitenkin oli suurta yleisöä kiehtova. Toinen maailmansota osoitti Douhetin olleen väärässä sekä tarvittavan pommimäärän suhteen että lentopommitusten pelotusvaikutuksen suhteen. 
Kirjaa luettiin mm. Saksan ja Ranskan asevoimien koulutuksessa. 
Douhet oli Mussolinin kannattaja ja tätä kautta sai ilmailuviran, kun fasistit pääsivät valtaan Italiassa. Hän ei kuitenkaan soveltunut byrokraatinkaan tehtävään vaan palasi kirjoittelemaan teorioitaan. Hän kuoli sydänkohtaukseen vuonna 1930.
Tintti ja aakkostaide
Hergé oli ehtinyt käsikirjoittaa ja piirtää tarinaa kahden vuoden ajan, kunnes 3. maaliskuuta 1983 hän kuoli sairastamansa luusyövän komplikaatioihin Saint-Lucin sairaalassa Brysselin lähistöllä. Hergén kuoleman takia tarina on keskeneräinen: käsikirjoituksesta puuttuu sarjakuvan loppuratkaisu ja piirrokset ovat jääneet luonnosasteelle. Hergé itse kertoi ennen kuolemaansa, ettei edes hän tiedä tarinan loppuratkaisua, vaan tarinan jatko on lukijan mielikuvituksen varassa. Hergén kuoleman jälkeen 62-sivuiseksi tarkoitetusta tarinasta oli valmiina lyijykynällä piirrettyjä luonnoksia, jotka Benoît Peeters, Michel Bareau ja Jean-Manuel Duvivier editoivat 42-sivuiseksi sarjakuvaksi. Ryhmä onnistui löytämään Hergén arkistoista käsikirjoituksen, johon Hergé oli kirjoittanut tarinan dialogin. On mahdollista, että Hergé suunnitteli muutamien luonnosteltujen kohtausten poistamista lopullisesta versiosta. ALS-tauti
ALS-tauti oli suuren yleisön keskuudessa huonosti tunnettu ennen vuotta 1939, jolloin yhdysvaltalainen baseballtähti Lou Gehrig sairastui tautiin. Hän joutui lopettamaan uransa ennenaikaisesti ja menehtyi sairauteen 2. kesäkuuta 1941. Yhdysvalloissa sairaus tunnetaan Gehrigin mukaan yleisesti nimellä Lou Gehrig's disease, Lou Gehrigin tauti. Michel Foucault
Yhdysvaltojen Ranskaan verrattuna avoimet homo- ja s/m-alakulttuurit innoittivat häntä. Michel Foucault kuoli 25. kesäkuuta 1984 aidsin aiheuttamiin neurologisiin komplikaatioihin. Gina Cigna
Cignan uraa varjosti toinen maailmansota. Hän ei voinut poistua Italiasta, ja ura Metropolitan-oopperassa päättyi neljän kauden jälkeen. Hän oli vuodesta 1921 naimisissa Maurice Sensen kanssa. Tämän kuoltua Cigna meni uusiin naimisiin Mario Ferrarin kanssa. Vuonna 1947 hän joutui auto-onnettomuuteen matkalla esittämään Toscan roolia Vicenzassa. Hän kaatui esityksen jälkeen ja hänen todettiin kärsineen sydänkohtauksen. Tämä päätti Cignan uran laulajana, mutta hän työskenteli myöhemmin opettajana, jonka oppilaita olivat muiden muassa Elena Mauti Nunziata, Celestina Casapietra ja Maria Parazzini. Hervé Guibert
Vuonna 1985 Guibert julkaisi teoksen "Des aveugles", joka on novelli hänen toiminnastaan nuorten kuurojen instituutissa. Siellä hän luki kirjoja sokeille lapsille. Tätä ennen, vuonna 1983 ja vuotta ennen filosofi Foucault'n kuolemaa aidsiin. Myös hänen miesystävällaan Hans Georg Bergerillä oli todettu myös hiv-positiivisuus. Myöskään Guibert ei säästynyt sairauden vitsaukselta. Tästä muodostui nuoren kirjailijan läpimurron perusta. Hänen kirjansa "À l'ami qui ne m'a pas sauvé la vie" (suom. "Ystävälle joka ei pelastanut henkeäni", 1991) julkaistiin vuonna 1990. Tässä teoksessa hän kertoo avoimesti tartunnastaan ja sairaudestaan. Samalla hän paljasti myös Foucault'n sadomasokistiset mieltymyksen. Yhtäkkiä kirjan ilmestymisen jälkeen kirjailija totesi olevansa tiedotusvälineiden huomion keskipisteessä. Hänestä kirjoittivat niin sanomalehdet, aikakauslehdet kuin kirjallisuusjulkaisutkin, ja hän oli läsnä useiden televisiokanavien kulttuuriohjelmissa. Guibert'n seuraava teos "Le protocole compassionnel" ilmestyi vuonna 1991. Jean-Marie Collot d’Herbois
Pian Robespierren syrjättämisen jälkeen myös Collot d’Herbois’ta alettiin syyttää hänen osallisuudestaan suureen terroriin ja muun muassa edustaja Laurent Lecointre esitti syytöksiä häntä vastaan Kansalliskonventissa. Collot d’Herbois joutui eroamaan Yhteishyvän valiokunnasta syyskuussa 1794. Pariisissa 1. huhtikuuta 1795 puhjennutta ja nopeasti kukistettua ”Germinalkuun 12. päivän kansannousua” käytettiin tekosyynä useiden jakobiinijohtajien syrjäyttämiseen ja tässä yhteydessä Collot d’Herbois tuomittiin karkotettavaksi Ranskan Guyanaan. Hän kuoli siellä tammikuussa 1796 keltakuumeeseen. Ilmasodankäynnin historia
Italialainen kenraali Giulio Douhet kehitteli maailmansotien välissä ajatuksia totaalisesta ilmasodasta ja ilmaherruuden merkityksestä. Näistä ajatuksista kehittyi douhetismi, jonka johtoajatus oli äärimmäinen hyökkäävyys ilmasodankäynnissä. Douhetin pääteos oli vuonna 1921 julkaistu "Il domino dell'aria". Lähes kaikkien maiden ilmavoimat seurasivat douhetismia ennen toista maailmansotaa. Lou Andreas-Salomé
Erityisen läheinen Salomé oli Rilken kanssa. He tapasivat Rilken ollessa 21-vuotias, jolloin Salomé oli 36-vuotias. Salome alkoi kutsua Rilkeä "Raineriksi" tavanomaisen "Renén" sijaan. Salomé opetti tälle myös venäjää, jotta Rilke voisi lukea Tolstoita ja Puškinia.
Andreas-Salomé lopetti psykoanalyytikkona toimimisen 74 vuoden iässä. Hänellä oli sydänvaivoja, ja hänen tilansa vaati useita kertoja sairaalahoitoa. Hänen miehensä vieraili sairaalassa päivittäin. Sairaudet ja vanhuus lähensivät vanhaa pariskuntaa. Salomé kuoli uremiaan 5. helmikuuta 1937. Giulio Douhet
Douhet ei pystynyt lainkaan ymmärtämään ilmatorjunnan (mukaan lukien hävittäjät) mahdollisuutta. Toisessa painoksessaan "The Command of the Air"-kirjassa hän vähättelee hävittäjien mahdollisuuksia. Hän ehdotti siinä itsenäisiä ilmavoimia ja niille aseeksi pääosin pitkän kantaman pommikoneita. Hän uskoi suurten pommitusarmadojen mahdollisuuksiin torjua hävittäjien uhka. Hän ei kannattanut tarkkuuspommituksia (mahdottomia sen aikaisille lentokoneille). Hän kannatti pommituksia palopommein ja myrkkykaasujen avulla. Giulio Douhet
Hänen teoriansa toteutui RAF:n pommitusvoimien (Bomber Command) luomisessa ja toiminnassa toisen maailmansodan aikana, jonka jälkeen RAF:n pommikonelaivueet pieninivät ydinaseistetuiksi V-pommittajiksi ja lopulta hiipuivat. USAAF ja siitä kehittynyt USAF Strategic Air Command elivät douhetismin doktriinin mukaan. Yhdysvallat käytti pommituksia toisen maailmansodan jälkeen Korean sodassa, jossa pommitukset tuhosivat likimain kaikki Pohjois-Korean rakennukset, mutta eivät, mm. Kiinan sotaan puuttumisen takia, tuoneet selkeää voittoa sodassa. Strategiset pommitukset (etenkin ydinaseella) toivatkin 1960-luvulla toisen doktriinin, jossa arveltiin totaalisen sodan laajenevan sellaisiin mittoihin, ettei sitä voi voittaa. Tämä ei ole Yhdysvaltain doktriini, joka näkyi Vietnamin sodassa, jossa se pudotti enemmän pommeja kuin toisessa maailmansodassa. Pääosin maavoimien sota tappoi 3-4 miljoonaa vietnamilaista, mutta Yhdysvallat joutui vetäytymään sodasta. Tämänkin jälkeen lentopommitusten vaikuttavuutta on pidetty TV:n kautta yllä mm. Persianlahden sodan täsmäpommituksissa stealth-pommikoneilla, Afganistanin Tora Boran luolien pommituksissa jne. Ion Duca
Ion Gheorghe Duca (20. joulukuuta 1879 Bukarest – 30. joulukuuta 1933 Sinaia) oli romanialainen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä lyhyen aikaa vuonna 1933. Hän joutui äärioikeistolaisen Rautakaartin salamurhaamaksi. Gaetano Donizetti
Domenico Gaetano Maria Donizetti (29. marraskuuta 1797 Bergamo – 8. huhtikuuta 1848 Bergamo) oli italialainen säveltäjä, joka tunnetaan pääasiallisesti oopperoistaan. Hän on kuitenkin säveltänyt myös muuta musiikkia, muun muassa kirkkomusiikkia, muutaman jousikvartetin sekä joitakin orkesteriteoksia. Hän on yhdessä Gioacchino Rossinin ja Vincenzo Bellinin kanssa yksi kolmesta suuresta bel canto -säveltäjästä. Giulio Douhet
Giulio Douhet (30. toukokuuta 1869 Caserta – 15. helmikuuta 1930 Rooma) oli italialainen kenraali. Hän loi 1920-luvulla Douhetismin doktriinin, jonka mukaan lentopommitukset ovat seuraavan suursodan voiton avain. Chicagon pikajuna n:o 2329
"Chicagon pikajuna n:o 2329" jäi Chaneyn toiseksi viimeiseksi elokuvaksi ja viimeiseksi mykkäelokuvaksi sekä tämä elokuva on yksi viimeisimmistä mykkäelokuvia ennen äänielokuvan todellista läpimurtoa. Chaney sairastui talvella 1929 elokuvan kuvausten aikaan keuhkokuumeeseen ja sai sen johdosta keuhkoputken syövän loppuvuodesta 1929, johon hän elokuussa 1930 kuoli. Louis Vierne
Viernen omien sanojen mukaan Notre-Damen maagiset urut olivat ainoa inspiraation lähde hänen loppuelämänsä aikana. Hän oli lähes sokea, sillä synnynnäisen kaihin lisäksi silmissä oli glaukooma. Myös sydän oireili, mikä aiheutti ennenaikaisen kuoleman. Kuolemakin oli dramaattinen. Kesäkuun 2. päivän konsertin viimeisenä numerona oli "Stèle pour un enfant défunt" (Lapsen hautakivi) teoksesta "Triptyque", ja säveltäjä ryhtyi vielä rekisteröimään urkuja tavanmukaista improvisaatiota varten, kun hän lyyhistyi urkujen koskettimille. Ernest Dimnet
Toisen maailmansodan alkaessa hän kuitenkin jälleen oleskeli Pariisissa, minne hän myös jäi koko saksalaismiehityksen ajaksi. ”"Amerikka olisi ollut liian mukava paikka aikana, jolloin Ranska oli jätetty oman onnensa varaan"”, Dimnet myöhemmin selitti päätöstään. ”"En halunnut paeta kotimaastani, vaan valitsin Pariisin. Olin yksi miljoonista, jotka kärsivät nälkää ja kylmyyttä, ärtynyt ja ironinen, pettynyt mutta yhä odottavan optimistinen."” Sodan jälkeen Dimnet vielä pariin otteeseen kävi luennoimassa Yhdysvalloissa, minkä jälkeen hän lopullisesti palasi Pariisiin. Siellä hän myös kuoli vuonna 1954. Giulio Douhet
Douhet oli luonteensa mukaisesti totaalisen sodan kannattaja. Hänen mukaansa koko vihollisen kansa oli etulinjaa. Siihen tulisi kohdistaa terroripommituksia. Hänen kirjansa "The War of 19--" kertoi fiktiona sodasta Saksan ja Ranskan ja Belgian liiton välillä, jossa Saksa hyökkää massiivisilla lentopommituksilla vihollistensa väestöä vastaan. Pommituksissa tuhotaan kaupungit kokonaan. Vastapuoli antautuisi pian. Giuseppe Pinelli
Giuseppe Pinelli (21. lokakuuta 1928 Milano – 16. joulukuuta 1969 Milano) oli italialainen rautatietyöläinen ja anarkisti, joka kuoli poliisin kuulusteluissa joulukuussa 1969. Hän kuului Ponte della Ghisolfa -nimiseen järjestöön ja toimi aktiivisesti myös Italian Anarkistisessa mustassa ristissä. Pinellin kohtalo innoitti Nobel-palkittua kirjailijaa Dario Fota kirjoittamaan yhden tunnetuimmista näytelmistään "Erään anarkistin tapaturmainen kuolema". Giulio Natta
Giulio Natta (26. helmikuuta 1903 – 2. toukokuuta 1979) oli italialainen kemisti. Hän teki polymeraatiota koskevia tutkimuksia, joilla on keskeinen merkitys muovien ja tekokuitujen valmistuksessa. Hän sai vuonna 1963 Nobelin kemianpalkinnon yhdessä Karl Zieglerin kanssa. Natta keksi polypropeenin. Pius XI
Pius XI yritti myös saada julkaistuksi amerikkalaisen jesuiitan laatiman kiertokirjeen rotukysymyksistä, mutta kyseinen kiertokirje jumiutui paavillisen kuurian byrokratiaan, eikä sitä ehditty julkaista ennen paavin kuolemaa. Kiertokirjeestä tiedetään kuitenkin, että se tuomitsi rotusorron ja erityisesti antisemitismin, jota Saksa harjoitti, ja kuvasi rotusortoa ”sotana kristinuskoa vastaan”. Vielä viimeisinä elämän viikkoinaan Pius XI valmisteli kansallissosialismin ja fasismin valheet tuomitsevaa puhetta Italian piispoille. Pius XI erityisesti toivoi lääkäreidensä voivan pitää hänet hengissä puheen julkaisuun asti, mutta tämä toive ei toteutunut. Paavi Pius XI kuoli 10. helmikuuta 1939 eikä ehtinyt pitää puhettaan tai saada sitä valmiiksi. Douhetismi
Pitkään 1920-luvun lopulla ja 1930-luvuilla uskottiin pommikoneiden olevan tuhoamattomia. Tähän olisi syynä raskaampien lentokoneiden kehittyminen nopeammin kuin hävittäjäkoneiden. Ne lensivät nopeammin kuin hävittäjät aina 1930-luvun loppupuolelle. Täten voitiin väittää, ettei niitä voi ampua alas. Tähän oli syynä matkustajakoneiden kehitys 1920-luvulla ja vielä nopeampi kehitys 1930-luvun alussa (esimerkiksi Yhdysvalloissa Douglas DC-2 ja Boeing 247). Kyseessä oli poliitikoiden ja ilmavoimien johtomiesten tietoinen valinta panostaa vain pommikoneiden kehitykseen. Useimmissa maissa ilmavoimia johtivat entiset tykistön upseerit ja heidän oppeihinsa doktriini sopi hyvin. Jorge Donn
VUonna 1980 Jorge Donn sai XX. vuosisadan Baletin taiteellisen johtajan tehtävät, ja Bèjartin jätettyä riitojen vuoksi Brysselin ja lähdettyä Lausanneen Donn perusti oman balettiseurueensa Europe Balletin, joka toimi kuitenkin vain muutaman kuukauden ajan. Hän päätti seurata Béjart’n toimintaa ja muutti myös Lausanneen. SIellä hän loi vuonna 1990 uudelleen suuren menestyksensä "Nijinsky"-baletin, joka kertoo balettitanssija Vatslav Nižinskistä. Pari vuotta tämän suurtyön jälkeen Donn kuoli AIDS:iin. Jacques Dohen
Jacques Dohen (4. toukokuuta 1930 – 9. toukokuuta 2005) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli 110 metrin aitajuoksu. Giulio Douhet
1900-luvun alussa hän siirtyi Italian maavoimien yleisesikuntaan. Tällöin hän kirjoitti teorioitaan mekanisoidusta sodankäynnistä. Kun ilmalaivat ja niiden jälkeen lentokoneet tulivat Italiaan, hän alkoi kirjoittaa tämän uuden teknologian sotilaallisesta voimasta. Hän alkoi vaatia, ettei ilma-asetta alisteta maa- ja merivoimille vaan siitä pitää tulla itsenäinen aselaji. Hän alkoi lobbata ilma-asetta nuoren lentokoneinsinöörin Gianni Capronin avustuksella. Claude Debussy
Elämänsä loppuvaiheen tuotannossa Debussy näyttäytyy kokeilevampana kuin koskaan radikaalissa nuoruudessaan. Hän käyttää peittelemättä riitasointuja; sävellysten muoto on epäsäännöllinen ja katkonainen. Viimeisissä teoksissa on häivähdys Stravinskin vaikutusta sekä uusklassismia, joka tuli suosituksi vasta säveltäjän kuoleman jälkeen. Säveltäjä oli masentunut ensimmäisen maailmansodan kulusta, mikä heikensi hänen terveydentilaansa. Debussy kuoli paksusuolen syöpään Pariisissa 25. maaliskuuta 1918, Pariisin pommitusten aikaan, ja hänet haudattiin Cimetière de Passyn hautausmaalle. Ranskan sotatilanne oli huono, eivätkä olosuhteet sallineet juhlavien hautajaismenojen järjestämistä. Monet suunnitelmat ja jo aloitetut sävellykset jäivät kesken: Debussyllä oli aikeita muun muassa säveltää ooppera Edgar Allan Poen tekstiin "Usherin talon häviö". Jälkipolvet ovat tunnustaneet hänen asemansa yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä taidemusiikin säveltäjistä. Kiharu Nakamura
Yhdysvalloissa Nakamurasta tuli perinteisten japanilaisten taiteiden asiantuntija. Hän neuvoi esimerkiksi Anna Moffoa tämän roolissa Cio-Cio-Sanina oopperassa Madama Butterfly. Hän matkusti myös ajoittain Japaniin osallistuen television keskusteluohjelmiin ja piotäen luentoja. Vuonna 1983 hän julkaisi omaelämäkertansa "Edokko geisha ichidaiki", josta tuli bestseller. Kirjassa käsiteltiin muuttunutta käsitystä geishan ammatista ja ammatin julkisuuskuvan alennustilaa. Nakamura kuoli 91-vuotiaana New Yorkissa 5. tammikuuta 2004. Gabriel Fauré
Fauré alkoi kuuroutua vähitellen noin vuodesta 1910. Hän jatkoi sävellystyötään vielä tultuaan täysin kuuroksi. Fauré kuoli keuhkokuumeeseen vuonna 1924. Gualtiero Jacopetti
Gualtiero Jacopetti (4. syyskuuta 1919 – 17. elokuuta 2011 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja. Hän kuului mondo-dokumenttien pioneereihin, ja hänen tunnetuimpia töitä ovat "Mondo cane – kova maailma" (1962), "Hyvästi Afrikka" (1966) ja "Hyvästi ihminen" (1971). Hän oli vuonna 1962 ehdolla Cannesin Kultaisen palmun saajaksi. Dinu Brătianu
Brătianu oli mukana suunnittelemassa 23. elokuuta 1944 toteutettua vallankaapausta, jolla Antonescu syrjäytettiin. Hän toimi salkuttomana ministerinä kahdessa sitä seuranneessa hallituksessa ja oli yksi kommunistien valtaannousua vastustaneiden voimien johtohahmoista. Hän halusi myös hakea länsiliittoutuneilta tukea Romanialle Neuvostoliittoa vastaan, minkä seurauksena kommunistit alkoivat suhtautua häneen vihamielisesti. Brătianu kieltäytyi osallistumasta maaliskuussa 1945 nimitettyyn Petru Grozan vasemmistosävyiseen hallitukseen. Kommunistien täydellisen valtaannousuun jälkeen hänet vangittiin. Brătianu kuoli Sighetin vankilassa vuonna 1950. François Darlan
Illalla 24. joulukuuta 1942 20-vuotias monarkisti Ferdinand Bonnier de La Chapelle tunkeutui Darlanin päämajaan Algerissa ja ampui häntä kahdesti. La Chapelle teloitettiin ampumalla. Darlanin seuraajaksi ranskalaisten johtoon tuli Henri Giraud. Paolo Iašvili
1930-luvun suurten puhdistusten huipulla hän yritti epätoivoisesti pelastaa itsensä tunnustamalla "arvostelukyvyn häiriönsä" ja toistamalla uskollisuuttaan Stalinille ja Berijalle. Hän todisti ja hänen täytyi jopa osallistua julkisiin oikeudenkäynteihin, joissa useita hänen kumppaneitaan erotettiin kirjailijaliitosta, mikä käytännössä tuomitsi heidät kuolemaan. Berijan painostuksesta hän leimasi ranskalaisen kirjailijan ja entisen ystävänsä André Giden "petolliseksi, mustakasvoiseksi trotskilaiseksi rakiksi". Runoilija nujertui täysin, kun hänen ideaalinsa pettivät. Kun Berija vaati Iašvilia joko tuomitsemaan elinikäisen ystävänsä ja symbolistisen runoilijan Titsian Tabidzen tai joutumaan NKVD:n pidättämäksi ja kiduttamaksi, Iašvili meni Georgian kirjailijaliiton rakennukseen ja ampui itsensä kuoliaaksi 22. heinäkuuta 1937. Liiton kokous hyväksyi lauselman, jossa Iašvilin sanottiin teeskennelleen kirjailijaa osallistuessaan maanpetturuuteen ja vakoiluun, ja että hänen itsemurhansa oli "provokatiivinen teko, joka herättää inhoa ja suuttumusta jokaisessa kunnollisten neuvostokirjailijoiden tapaamisessa". L. J. Jouhki
1990-luvulla Mylle Jouhkin johtama ja Neuvostoliiton aikana loistavasti menestynyt Thomesto teki suuria tappioita puukaupassa Venäjällä ja Itä-Euroopassa. 1990-luvun lopulla Mylle Jouhki oli pikkuveljensä Timo Jouhkin kanssa syytettynä sisäpiirikaupoista Finnlinesin ja UPM-Kymmenen osto-optioilla. Syyte raukesi Mylle Jouhkin osalta, koska optiokauppalaki ehti muuttua yli vuoden kestäneen tutkinnan aikana. Kohu kuitenkin pahensi Mylle Jouhkin alkoholismia ja heikensi hänen terveydentilaansa. Jouhki luopui työkyvyttömyyden takia hallituspaikoistaan kesällä 2001, ja suvun kauppahuone Thomesto myytiin Metsäliitolle. Mylle Jouhki kuoli 58-vuotiaana tammikuussa 2003. Jouhkin perheen suursijoitus Finnlinesiin myytiin vuonna 2006 italialaiselle Grimaldi Groupille. Hergé
Hergé kuoli 3. marraskuuta 1983, 75 vuoden ikäisenä. Hän oli sitä ennen sairastanut jo monia vuosia, mutta sairauden aiheuttaja oli epäselvä. Hänellä epäiltiin olevan erittäin harvinainen ja perinnöllinen verisairaus nimeltään porfyria. Hänen kuolemaansa kuitenkin edisti HIV, jonka hän oli saanut viikoittaisten verensiirtojensa aikana. Hänen kuolemansa takia viimeinen, kahdeskymmenesviides Tintti-seikkailu "Tintti ja aakkostaide" jäi keskeneräiseksi. Koska Hergé ei ollut eläessään sallinut kenenkään muun ottavan kunniaa Tintistä tai jatkavan sen piirtämistä hänen kuolemansa jälkeen, "Aakkostaide" julkaistiin keskeneräisenä Belgiassa 1986 ja Suomessa vasta 2003. Vuonna 1988 "Tintin Magazine" lakkautettiin. Augusto B. Leguía
Suuri lama ja Wall Streetin pörssiromahdus 1929 johtivat kuitenkin hänen suosionsa laskuun ja sotilasvallankaappaukseen elokuussa 1930. Leguía päätyi vankilaan, jossa häneltä pyynnöistä huolimatta evättiin sairaanhoito, mikä johti hänen kuolemaansa keuhkokuumeeseen helmikuussa 1932. Guido Deiro
Deiro jatkoi satunnaisia esiintymisiä vaudeville-näytöksissä ainakin vuoteen 1935 saakka. Toisen maailmansodan aiheuttaman lama-ajan jälkeen hän kuitenkin menetti lopullisesti harmonikkaliikkeensä ja varansa, ei vähiten ylellisen elämäntyylinsä ja leväperäisen rahankäyttönsä vuoksi. Guido Deiro masentui ja sairastui 1947. Vuotta ennen kuolemaansa hän sai hermoromahduksen, joka johtui liiasta työstä ja uupumuksesta. Vain kuukautta ennen Deiron kuolemaa kesällä 1950 hänen kunniakseen ja auttamisekseen järjestettiin konserttitapahtuma Los Angelesissa. Esiintyjinä olivat muun muassa hänen ystävänsä Anthony Galla-Rini, Ernie Felice Quartet, sekä Johnny Kiado ja Tito -kvartetti. Dolores Ibárruri
Ibárrurin välit Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen katkesivat 1968, jolloin hän tuomitsi kovin sanoin Tšekkoslovakian miehityksen. Tämän johdosta PCE jakaantui kahtia ja Neuvostoliitto ryhtyi tukemaan Enrique Listerin johtamaa Espanjan kommunistista työväenpuoluetta. Diktaattori Francon kuoleman jälkeen Ibárruri palasi Espanjaan vuonna 1977 ja saman vuoden parlamenttivaaleissa hänet valittiin jälleen kansanedustajaksi. Dolores Ibárruri kuoli keuhkokuumeeseen 93-vuotiaana marraskuussa 1989. Hervé Guibert
Tämän jälkeen Guibert työskenteli kiivaasti koko sen ajan, mitä hänellä oli elämää vielä jäljellä. Kaksi uutta teosta ilmestyi vuonna 1992 postuumisti: "L'homme au chapeau rouge" ja "Cytomégalovirus", joka ilmestyi tammikuussa 1992. Samassa kuussa Ranskan televisiossa esitettiin "La Pudeur ou l'impudeur", Guibert'n itsensä tekemä filmi viimeisestä kymmenestä elinvuodestaan sekä (porno)grafisia teoksia hänen häviämästään taistelusta aidsia vastaan. Guibert kuoli kuitenkin Pariisin lähellä sijaitsevassa Clamart'ssa yritettyään ensin itsemurhaa aidsin aiheuttamien suurten tuskien tähden. Ennen tätä hän oli kuitenkin avioitunut rakastettunsa Hans Georg Bergerin lapsen äidin kanssa, jotta hänen tekijänoikeuspalkkionsa säilyisivät ”suvussa”.Postuumina julkaistu: Horst-Wessel-Lied
Horst Wessel kuoli 23. helmikuuta 1930 kommunistiseen taistelujärjestöön Roter Frontkämpferbundiin kuuluneen Albrecht (Ali) Höhlerin ampumiin laukauksiin. Pian tämän jälkeen Wesselin kirjoittama runo julkaistiin uudelleen, nyt kansallissosialistien pää-äänenkannattajan, "Völkischer Beobachterin" etusivulla otsikolla ”Horst Wessels Gruß an das kommende Deutschland” ("Horst Wesselin tervehdys tulevalle Saksalle"). Laulusta tuli pian kansallissosialistisen puolueen virallinen puoluehymni. Vuoden 1933 kansallissosialistien valtaannousuun jälkeen Horst Wessel Lied laulettiin yleensä välittömästi kansallislaulu Deutschlandliedin ensimmäisen säkeistön jälkeen eräänlaisena epävirallisena kansallishymninä. Laulu ei kuitenkaan koskaan saanut virallisen kansallishymnin asemaa, eikä sitä käytetty ulkomailla. Al Dubin
Dubin alkoi 1940-luvulla kärsiä vakavista terveysongelmista osittain epäterveellisten elämäntapojensa seurauksena. Hän oli selvästi ylipainoinen, käytti runsaasti alkoholia ja toisinaan myös huumausaineita. Hän kuoli New Yorkissa helmikuussa 1945 barbituraattien yliannostukseen ja keuhkokuumeeseen. Dinu Lipatti
Vuonna 1943 Lipatti muutti vaimonsa kanssa Geneveen, jossa hänestä tuli pianonsoiton professori. Lipatti kuoli vuonna 1950 Hodgkinin lymfoomaan 33-vuotiaana. Hänestä tehtiin vuonna 1997 postuumisti Romanian akatemian jäsen. Humphrey Bogart
Bogartin kunto heikkeni 1950-luvun puolivälissä runsaan alkoholin ja tupakoimisen takia. Bogart suostui menemään lääkäriin vasta tammikuussa 1956, mutta sairaus oli edennyt jo liian pitkälle. Hän sairasti ruokatorven syöpää, josta ei enää tervehtynyt. Hän vakuutteli kaikille olevansa kunnossa mutta purki murhettaan Laurenin seurassa. Julkisuuden henkilöitä kävi päivittäin tervehtimässä laihaa, heikkoa Bogartia kunnes hän kuoli nukkuessaan 14. tammikuuta 1957. Dashiell Hammett
Hammett kirjoitti viimeisen romaaninsa vuonna 1934 ja omisti loppuelämänsä lähinnä vasemmistoaktivismille. Hammett osallistui toiseen maailmansotaan pääasiassa Aleuteilla sotilaslehden toimittajana. Sodan jälkeen Hammett liittyi vasemmistolaiseen "New York Civil Rights Congress" -järjestöön, joka joidenkin mielestä oli kommunistien peitejärjestö. Kun neljä järjestöön liittynyttä kommunistia pidätettiin, Hammett maksoi heidän takuunsa. Pidätetyt pakenivat, ja Hammet joutui kuulusteluun ja lopulta 1951 puoleksi vuodeksi vankeuteen tietojen pimittämisestä oikeudelta. Gary Lauck
Koska Lauck ei voinut itse mennä Saksaan, hän palkkasi Michael Kühnenin ja muutaman muun uusnatsin levittämään propaganda-aineistoa maassa. Berliinin muurin murruttua he päättivät perustaa NSDAP/AO-soluja entisen Itä-Saksan kaupunkeihin. Lokakuussa 1990 Kühnen tovereineen johti ensimmäistä uusnatsien mielenosoitusta Dresdenissä. Kühnen kuoli vuonna 1991 aidsiin, mutta Lauck sai entistä enemmän kannattajia ja taloudellista tukea, joiden avulla hän salakuljetutti Saksaan lisää laitonta natsistista ja rasistista propagandamateriaalia, kuten kirjoja, julisteita ja äänitettyjä puheita ja lauluja. Vuonna 1995 "Valitut palat" arvioi Lauckin kuuluvan maailman vaarallisimpiin uusnatsismin levittäjiin. Vuonna 1995 Lauck pidätettiin Tanskassa ja luovutettiin Saksaan, jossa hänet tuomittiin neljäksi vuodeksi vankeuteen. Gilbert du Motier de Lafayette
Lafayette puhui viimeisen kerran edustajainhuoneessa 3. tammikuuta 1834. Helmikuussa hän sairastui keuhkokuumeseen, josta toivuttuaan sairastui uudelleen maaliskuussa ja menehtyi 20. toukokuuta 1834. Hänet haudattiin vaimonsa viereen yksityiselle Picpusin hautausmaalle. Kuningas Ludvig Filip määräsi sotilashautajaiset estääkseen kansan osallistumisen. Suuret väkijoukot kokoontuivat protestoimaan hautajaisten sulkemista. Douhetismi
Douhetismi oli italialaisen lentoupseeri Giulio Douhetin 1920-luvulla luoma ilmasodan doktriini. Douhetismissa uskottiin nopeiden, raskaiden ja korkealla lentävien pommikoneiden olevan merkittävin ase seuraavassa sodassa. Uskottiin, että raskaat pommikoneet iskuillaan syvälle vihollisen kotialueelle murtaisivat vastapuolen taistelutahdon. Marie Curie
Myös Curien tytär Irène Curie ja tämän aviomies Frédéric Joliot-Curie tutkivat radioaktiivisuutta ja selvittivät keinotekoisen radioaktiivisuuden periaatteen, mikä pohjusti tietä neutronin löytymiselle. Koska radioaktiivisuus oli Curien aikana täysin uusi ilmiö, radioaktiivisuuden haitallisista vaikutuksista eläviin kudoksiin ei ollut tietoa. Radioaktiivisuutta luultiin pikemminkin terveyttä edistäväksi. Curie altistui tutkimuksissaan runsaalle määrälle ionisoivaa säteilyä. Siksi Curien luuydin tuhoutui, ja hän kuoli pahaan anemiaan vuonna 1934. Alberto Santos-Dumont
Santos-Dumont vaipui myöhemmin syvään masennukseen. Sitä pahensi lentokoneen käyttö sotatarkoituksiin, mitä hän ei voinut hyväksyä. Hän hirttäytyi 1932. Hänet on haudattu Rio de Janeiroon. Nicolas Fatio de Duillier
On varmaa, että Fatio tunsi voimakasta vetoa okkultismiin ja kannusti Newtonia syvemmälle magiaan. Yhdessä he tekivät useita alkemistisia kokeita. 1693 heidän välinsä rikkoontuivaat ja Fation menetettyä suojelijansa, hänen asemansa romahti, koska hänellä oli tiedeyhteisössä paljon vihamiehiä eikä häneen luotettu. Hänen myöhemmästä elämästään ei ole paljon tietoa, mutta hänen tiedetään olleen tekemisissä ruusuristiläisten ja muiden erikoisten ryhmien kanssa ja ainakin kerran hän joutui Charing Crossissa jalkapuuhun epäsosiaalisen elämän vuoksi. Duillier kuoli vuonna 1753 Isossa-Britanniassa yli 80-vuotiaana, mutta köyhänä ja melkein täydellisesti unohdettuna. Grigore Obreja
Obreja kuoli Ranskassa 48-vuotiaana 29. toukokuuta 2016 sairastettuaan pitkään. Émile Zola
Zola kuoli Pariisissa 29. syyskuuta 1902 häkämyrkytykseen, joka aiheutui tukkeutuneesta savupiipusta. Savupiipun tukkeutumisesta syytettiin Zolan vihamiehiä, mutta mitään todisteita ei saatu. Geezer Butler
Yhtye jatkoi toimintaansa ja teki hyvin vastaanotetun studio-albumin "The Devil You Know", joka julkaistiin huhtikuussa 2009. Albumin tiimoilta tehdyn kiertueen jälkeen syksyllä 2009 Ronnie James Diolla todettiin olevan vatsasyöpä, johon hän lopulta menehtyi toukokuussa 2010. Heaven and Hell -yhtye lopetettiin Dion muistolle Lontoossa soitetun High Voltage -festivaalikeikan jälkeen heinäkuussa 2010. Ilmaherruus
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen monet teoreetikot loivat ajatuksen ilmatilan hallinnan tärkeydestä tulevissa sodissa. Yksi heistä oli italialainen Giulio Douhet. Hänen mukaansa ilma-ase kykenisi lyömään maa- ja merivoimat ylivoimallaan. Hänen ajattelunsa ei kuitenkaan kyennyt tunnustamaan hävittäjälentokoneiden merkitystä ilmasodassa. Liittoutuneet kykenivät myöhemmin toisessa maailmansodassa ilmaherruuden saavutettuaan pommittamaan Saksan kaupunkeja maan tasalle Douhetin vuosikymmeniä aiemmin esittämin tavoin. Maurice de Coppet
Coppet kärsi masennuksesta ja oli hoidettavana Sveitsissä saatuaan 1929 hermoromahduksen. Hän päätyi varhaiseläkkeelle, jota hän vastusti. Pian eläkkeelle siirtymisensä jälkeen Coppet kuoli traagisesti Nyonin asemalla Sveitsissä 1930 heittäydyttyään ohikiitävän junan alle. Luigi Facta
Facta ei uskaltanut vastustaa Mussolinia avoimesti ja toimi Italian parlamentissa. Hän kuoli Pinerolossa vuonna 1930. Vatslav Nižinski
Viimeisen koreografiansa "Till Eulenspiegelin" (1916) aikaan Nižinski alkoi kärsiä jo ensimmäisistä sairastumisen oireista. Avioituminen oli johtanut välirikkoon Djagilevin kanssa ja Nižinski jätti Ballets russes’n. Hän muutti pysyvästi Sveitsiin, jossa hän hakeutui hoitoon skitsofrenian vuoksi. Häntä hoiti kuuluisa psykiatri Eugen Bleuler. Sodan loputtua Nižinski matkusteli Euroopassa, kävi eri parantoloissa ja kirjoitteli muistelmiaan. Hän kuoli lontoolaisessa sairaalassa vuonna 1950. Vuonna 1953 hänen ruumiinsa siirrettiin Lontoosta Pariisin Cimetière de Montmartren hautausmaalle. Alberto Santos-Dumont
Viimeisen lentonsa Alberto Santos-Dumont teki Demoisellella vuonna 1910. Lento päättyi onnettomuuteen, josta Santos-Dumont selvisi lähes vammoitta. Pari kuukautta myöhemmin hän sairastui. Jälkeenpäin on epäilty MS-tautia tai onnettomuudesta johtuvaa päävammaa. Sairauden takia hän sulki verstaansa. Vuonna 1911 hän muutti pois Pariisista rannikolle, ja 1928 kokonaan pois Ranskasta, takaisin synnyinmaahansa Brasiliaan. Gyula Gömbös
Valtionhoitaja Horthy nimitti Gömbösin pääministeriksi lokakuun alussa 1932, mistä oli seurauksena äärioikeistolaisen liikehdinnän lisääntyminen Unkarissa. Hänen tavoitteenaan oli liittoutuminen Natsi-Saksan ja fasistisen Italian kanssa sekä Unkarin kehittäminen diktatuuriksi. Oppositio osoittautui kuitenkin liian vahvaksi. Gömbös kuoli ollessaan virassa vuonna 1936, ehtimättä saada ohjelmaansa toteutetuksi. Äärioikeisto yhtä kaikki vahvistui huomattavasti Unkarissa hänen aikanaan. Paul Doumer
6. toukokuuta 1932 Doumer ammuttiin Pariisissa, kun hän oli avaamassa kirjamessuja. Murhaaja oli mielisairas venäläinen emigrantti Paul Gorguloff. Doumer kuoli 7. toukokuuta klo 04:37. Mario Alborghetti
Mario Alborghetti (23. lokakuuta 1928 - 11. huhtikuuta 1955) oli italialainen moottoriurheilija. Hän kilpaili urallaan Formula 1 -sarjan ulkopuolisissa kilpailuissa. Alborghetti kuoli vuoden 1955 Paun Grand Prix kilpailussa kun hänen Maseratinsa törmäsi kierroksella 19 Jacques Polletin Gordiniin ja suistui ulos radalta. Alborghetti kuoli päähän kohdistuneisiin vammoihin. Giulietta Simionato
Simionato vetäytyi lavalta vuonna 1966 laulettuaan Rossinin lisäksi muun muassa Domenico Cimarosan ja Giacomo Meyerbeerin teoksia. Simionato kuoli vuoden 2010 toukokuussa viikkoa ennen kuin hän olisi täyttänyt 100 vuotta. Guy de Maupassant
Maupassantia oli 20-vuotiaasta vaivannut syfilis, joka myöhemmin aiheutti pahenevia mielenterveysongelmia. Ne heijastuivat myös hänen tuotantoonsa, erityisesti kauhunovelleihin. Vuonna 1892 Maupassant yritti viiltää kurkkunsa auki ja joutui mielisairaalaan, jossa kuoli 1893. FS Lion (1930)
Lion oli Ranskan laivaston 1930 vesille laskettu Guépard-luokan hävittäjä. Alus palveli toisessa maailmansodassa, kunnes aluksen miehistö upotti aluksensa Toulonin satamassa 27. marraskuuta 1942. Rooma – avoin kaupunki
Gestapon päämajassa Giorgiota kuulustellaan väkivaltaisesti, ja Don Pietro joutuu katsomaan. Kidutusta pelkäävä sotilaskarkuri hirttäytyy sellissään. Bergmann paljastaa, että Giorgio on todellisuudessa kommunistipuolueeseen kuuluva merkittävä vastarintaliikkeen johtaja Luigi Ferraris. Bergmann pyrkii murtamaan Don Pietron sanomalla että hän on ollut tietämättään ateistien liittolainen, ja vastaavasti Giorgion muistuttamalla, että monarkistien ja kommunistien yhteistyö vastarintaliikkeessä on valheellista. Kumpikaan ei kuitenkaan puhu. Giorgio kuolee kidutuspenkkiin, ja huoneeseen ohjattu Marina pyörtyy nähdessään hänet kuolleena. Ingrid ottaa takaisin Marinalle antamansa turkin, ”seuraavaa kertaa varten”. Don Pietro teloitetaan seuraavana päivänä Marcellon ystävineen seuratessa teloitusta verkkoaidan takaa. Juseliuksen mausoleumi
F. A. Jusélius kuoli helmikuussa 1930, jonka jälkeen mausoleumi siirtyi hänen perustamansa säätiön hoitoon. Sigrid Juséliuksen säätiö käynnisti mausoleumin vaatimat korjaustyöt syksyllä 1931. Mausoleumi päätettiin korjata alkuperäiseen asuunsa, jonka vuoksi kaikki Cedercreutzin työt ulko-ovea lukuunottamatta poistettiin. Työt keskeytyivät, kun mausoleumia ympäröinyt väliaikainen suojarakennus syttyi palamaan puolenyön jälkeen 4. joulukuuta 1931. Lämmityskamiina oli sytyttänyt puisen rakennelman, josta liekit levisivät mausoleumin sisällä olleisiin rakennustelineisiin ja vieressä sijanneisiin varastosuojiin. Jäljelle jäi ainoastaan vaurioitunut torni ja mustuneet seinät. Freskojen kärsimiä tuhoja lisäsi vielä palokunnan pumppaama sammutusvesi. Jean Nicolas Billaud-Varenne
Billaud-Varennea ja Collot d’Herbois’ta syytettiin osallisuudesta Robespierren rikoksiin ja 1. huhtikuuta 1795 heidät määrättiin karkotettaviksi, ensin Oléronin saarelle ja sitten Ranskan Guayanaan Etelä-Amerikkaan. Billaud-Varenne meni Guyanassa naimisiin ja ryhtyi viljelemään maata. Hän kieltäytyi vuonna 1800 Napoléon Bonaparten tarjoamasta armahduksesta. Vuonna 1816 hän onnistui pakenemaan New Yorkiin Yhdysvaltoihin, mutta asettui seuraavana vuonna Haitille. Haitin presidentti antoi hänelle pienen eläkkeen. Billaud-Varenne kuoli Haitissa keltakuumeeseen vuonna 1819. Gabriele D’Annunzio
D’Annunzio nimitettiin Italian kuninkaallisen akatemian puheenjohtajaksi vuonna 1937. Hän kuoli aivohalvaukseen kotonaan 1. maaliskuuta 1938. Ilmasodankäynti
Italialainen kenraali Giulio Douhet kehitteli maailmansotien välissä ajatuksia totaalisesta ilmasodasta ja ilmaherruuden merkityksestä. Näistä ajatuksista kehittyi douhetismi, jonka johtoajatus oli äärimmäinen hyökkäävyys ilmasodankäynnissä. Lähes kaikkien maiden ilmavoimat seurasivat douhetismia ennen toista maailmansotaa. Facel
Nobel-palkittu kirjailija Albert Camus kuoli 4. tammikuuta 1960 paluumatkalla uudenvuoden vietosta huvilaltaan Lourmarinissa Vauclusessa takaisin Pariisiin, kun hänen kustantajansa Gaston Gallimardin serkun Michel Gallimardin omistamasta ja ohjaamasta Facel Vega FV3B-loistoautosta räjähti vasen takarengas arviolta 150–180 km/h vauhdissa Fontainebleaun eteläpuolella Villeblevinin kylän alueella, auto lähti kuljettajansa hallinnasta, ja törmäsi tien vieren plataanipuuhun. Edessä törmäyskohdassa istunut Camus, jonka oli alun perin ollut tarkoitus tehdä paluumatka junalla, mutta joka flunssansa vuoksi valitsikin kyydin hyvän ystävänsä autossa, sai surmansa välittömästi, ja Michel Gallimard menehtyi vammoihinsa sairaalassa muutama päivä onnettomuuden jälkeen. Puun keskeltä halkaiseman loistoauton takapenkillä matkanneet Gallimardin vaimo Jeanne ja tytär sen sijaan selvisivät onnettomuudesta hengissä. Beniamino Gigli
Gigli menehtyi Roomassa 30. marraskuuta 1957 diabeteksen, sydäntulehduksen ja aasialaisen influenssan seurauksena Donuts
"Donuts" jäi viimeiseksi J Dillan elinaikana julkaistuksi levyksi, sillä hän kuoli 10. helmikuuta 2006 kotonaan Los Angelesissa, vain kolme päivää "Donutsin" julkaisemisen jälkeen. Hän sairasti harvinaislaatuista verisairautta, johon ei ollut parannuskeinoa. Sairauden takia hän söi 15 eri lääkettä ja oli jatkuvasti huonossa kunnossa. Giulio Douhet
Douhet uskoi ilmapommitusten moraalisiin eli psykologisiin tekijöihin. Se nujertaisi vastustajan tahdon. Hän ajoi vihollisen keskeisten keskusten pommittamista eli sodan laajentamista siviiliväestöön. Hän ehdotti hallintoon ja teollisuuteen suunnattavia pommituksia. Kohteiden valinta olisi oleellista ja hänen mukaansa ilmavoimien johto osaisi valita ne parhaiten. 
Viisi peruskohdetta pommituksille olisi: teollisuus, liikenteen infrastruktuurit, tietoliikenne, hallinto ja "kansan taistelutahto" eli siviilikohteet. Gheorghe Gheorghiu-Dej
Gheorghiu-Dej kuoli maksasyöpään. Erilaisten salaliittoteorioiden mukaan kuolinsyynä oli tahallinen hoitovirhe joka tehtiin Moskovassa sädehoidossa. Gheorghiu-Dej haudattiin mausoleumiin vapauden puistoon Bukarestissa. Hänen ruumiinsa poistettiin mausoleumista ja polttohaudattiin 1990. Arthur Conan Doyle
Seikkailuromaani ja varhainen scifi-kertomus "Kadonnut maailma" (1912) oli suurmenestys, vaikka Doyle itse pitkin sitä vain poikakirjana. Hän kirjoitti romaanille neljä jatko-osaa. Ensimmäisessä maailmansodassa Doyle menetti poikansa ja veljensä. Sodan jälkeen Doyle alkoi harrastaa spiritualismia ja okkultismia ja kirjoitti aiheesta muun muassa professori Challenger -romaanin "The Land of Mist". Kirjassaan "The Coming of the Fairies" (1921) Doyle esittelee vakuuttuneesti Cottingleyn keijukaisista otettuja valokuvia. Doylen harrastus maksoi hänelle paljon rahaa ja teki hänestä monen silmissä naurunalaisen. Saadakseen rahaa Doyle palasi 1920-luvulla jälleen Sherlock Holmes -tarinoiden pariin.
Arthur Conan Doyle kuoli sydänkohtaukseen kesällä 1930 kotonaan Windleshamissa, Sussexissa. Honoré Dutrey
Dutrey joutui astman vuoksi lopettamaan soittamisen vuonna 1930. Hän kuoli astmaan Chicagossa 21. heinäkuuta 1935. Lolo Ferrari
Aamulla 5. maaliskuuta 2000 hänet löydettiin kuolleena kotoaan Grassen kaupungissa Ranskan Rivieralla. Ensimmäisen ruumiinavauksen mukaan hän oli todennäköisesti ottanut yliannoksen lääkkeitä. Äidin vaatimassa toisessa ruumiinavauksessa oli kuitenkin viitteitä tukehtumiskuolemasta, jonka seurauksena hänen miehensä Eric Vigne pidätettiin epäiltynä Lolon murhasta. Vigne oli vangittuna yli vuoden, kunnes hänet lopulta vapautettiin. Lolo Ferrarin kuolemaa tutkitaan yhä. Tutkimuksien mukaan Lolo kuitenkin teki itsemurhan. Émile Verhaeren
Kun Émile Verhaeren kuoli 27. marraskuuta 1916 Rouenin asemalla jäätyään junan alle, juuri Théo van Rysselberghe ja hänen ystävänsä, kuuluisa ranskalainen kirjailija, myöhemmin Nobel-palkittu André Gide joutuivat ilmoittamaan Marthe Verhaerenille tämän puolison järkyttävästä kuolemasta. Gianni Agnelli
Agnelli meni naimisiin vuonna 1953. Hänen poikansa Edoardo teki itsemurhan vuonna 2000. Agnelli kuoli vuonna 2003 eturauhassyöpään. Michael Kühnen
1980-luvun aikana hän toimi erilaisissa äärioikeistolaisissa ja natsistisissa ryhmittymissä saaden vuonna 1985 neljän vuoden vankeustuomion. Vuonna 1986 Kühnen ilmoitti olevansa homoseksuaali, mikä johti hänen vaikutusvaltansa laskuun Saksan uusnatsiliikkeesä. Kühnen itse piti esikuvanaan 1930-luvun alussa natsipuolueessa vaikuttanutta Ernst Röhmiä, joka oli myös homo. Kühnenin mielestä homoseksuaalit soveltuivat uusnatsiliikkeiden toimintaan erinomaisesti, koska he pystyivät perheettöminä tiukemmin sitotumaan niiden toimintaan. Vapauduttuaan vankilasta vuonna 1988 Kühnen perusti jälleen uusia uusnatsiryhmiä, jotka kuitenkin jäivät lyhytaikaisiksi. Viimeisen kerran hän oli julkisuudessa huhtikuun alussa 1991, jolloin Kühnen mellakoi johtamansa skinhead-ryhmän kanssa Puolan vastaisella raja-asemalla, vastustaen sen avaamista. Kühnen kuoli sairaalassa AIDS:iin liittyviin tauteihin vielä saman kuun aikana. Vaikka hän oli itse homoseksuaali, tekivät Kühnenin johtamat ryhmät lukusia väkivaltaisia hyökkäyksiä ulkomaalaisten lisäksi myös seksuaalivähemmistöjä kohtaan. Georg Büchner
Strasbourgissa opiskellessaan Büchner rakastui Wilhelmine Jaeglé -nimiseen naiseen ja kihlautui tämän kanssa. Kirjallisuuden ja filosofian opiskeluistaan innostuneena hän siirtyi vuonna 1833 Giessenin yliopistoon, osittain myös isänsä tyytymättömyyden ajamana. Büchner erosi Jaegléstä, ja vaikea elämäntilanne ajoi häntä purkamaan tuntojaan kirjoittamiseen. Hän julkaisi pamfletin "Der Hessische Landbote" (1834, suom. "Hessenin sanansaattaja", 1984) ja oli mukana perustamassa "Gesellschaft der Menschenrechte" -liikettä Giessenissä tapaamiensa vallankumouksellisten kanssa. Jouduttuaan poliittisiin vaikeuksiin Büchner palasi Strasbourgiin, ja pian tämän jälkeen julkaistiin hänen näytelmänsä "Dantons Tod" (1835, suom. "Dantonin kuolema", 1984), joka kertoo Ranskan vallankumouksen epäonnistumisesta. Charlie Christian
Christian oli sairastellut jo aiemminkin. Hänellä oli tuberkuloosi 1930- ja 1940-luvun vaihteessa, jonka takia hän oli sairaalassa samoihin aikoihin, kun Goodmanin yhtye oli tauolla yhtyejohtajan itsensä selkävaivojen vuoksi. Vuoden 1940 heinäkuussa Christian palasi kotikaupunkiinsa ja lähti syyskuussa New Yorkiin Goodmanin sekstetin kanssa. Hän ei ollut päihderiippuvainen, mutta käytti marihuanaa ja alkoholia. Terveyttä rasittivat myös laiskat syömistottumukset sekä pitkät yölliset jammailusessiot aina keikkojen päätteeksi. Vuoden 1941 kesäkuussa Christian joutui Seaviewin sairaalaan New Yorkissa. Hänen terveydentilansa koheni, ja hän suunnitteli perustavansa yhtyeen Cootie Williamsin kanssa vuoden 1942 helmikuussa. Hän kuitenkin kuoli pian tämän jälkeen seuraavan kuun toisena päivänä. Charlie Christian haudattiin merkitsemättömään hautaan Texasin Bonhamiin. Dick Giordano
Hän palasi DC Comicsille vuonna 1980 ja yleni ensin varatoimitujohtajaksi ja myöhemmin toimitusjohtjaksi asti. Toimitusjohtajana Giordano pyrki palkitsemaan kirjailijat ja taiteilijat tasapuolisesti ja oli ensimmäinen sarjakuvataloista joilla oli tällainen henkilöstöpolitiikka. Giordano lähti pois DC Comicsista kesäkuussa 1993. Vähän sen jälkeen hänen vaimollaan Mariella todettiin mahasyöpä, johon hän menehtyi muutamassa kuukaudessa. Benito Mussolini
Mussolinia vastaan tehtiin useita salamurhayrityksiä. Vuonna 1926 hänet yritettiin murhata kolme kertaa. Huhtikuussa irlantilainen Violet Gibson ampui Mussolinia lähietäisyydeltä, mutta Mussolini haavoittui vain nenään. Syyskuussa Gino Lucetti heitti Mussolinin panssaroitua autoa kohti pommin. Lokakuussa 15-vuotias Anteo Zamboni ampui Mussolinia paraatissa Bolognassa. Gibson palautettiin Britanniaan ja joutui mielisairaalaan, Lucetti joutui vankilaan 30 vuodeksi ja Zamboni lynkattiin tapahtumapaikalla. Vuonna 1931 yhdysvaltalainen anarkisti Michael Schirru oli saapunut Italiaan murhatakseen Mussolinin, mutta hänet pidätettiin sitä ennen. Gösta Michelsson
Ensimmäisen maailmansodan aikana Michelsson palasi Eurooppaan Yhdysvalloista ja asui Ranskassa työskennellen erään lentokonetehtaan palveluksessa. Kun paljastui, että Michelsson oli toimittanut tietoja Barcelonassa toimineelle Saksan vakoilujärjestölle, ranskalainen sotaoikeus tuomitsi hänet kesällä 1917 kuolemaan. Erään tietolähteen mukaan Michelsson ammuttiin Pariisin esikaupungissa Vincennesissä 15. lokakuuta 1917 samalla kertaa kuin tunnettu saksalaisten vakooja Mata Hari (oikealta nimeltään Margaretha Zelle). Enrico Fermi
Toisen maailmansodan päätyttyä Fermi palasi ydintutkimuskeskukseen Chicagoon. Elämänsä loppupuolella hän tutki muun muassa pioneja ja kehitteli teoriaa kosmisen säteilyn alkuperästä. Fermi kuoli vuonna 1954 syöpään, jonka hän todennäköisesti sai työstään. Hänen hautamuistomerkkinsä on Firenzen Santa Croce -kirkossa aivan Galileo Galilein haudan vieressä. Fermin mukaan on nimetty alkuaine fermium. Luigi Galleani
Luigi Galleani ja 8 hänen seuraajansa karkotettiin Italiaan kesäkuussa 1919. Viranomaisilla ei ollut riittävästi näyttöä Galleanin asettamiseksi syytteeseen, mutta hänet voitiin karkottaa, koska hän oli osallistunut vallankumoukselliseen toimintaan. Italiaan paluun jälkeen Galleani kiinnitti pian viranomaisten huomion. Hän joutui maanpakoon Italian rannikolla sijainneelle saarelle. Mussolinin noustua valtaan, Gelleania pidettiin jatkuvan poliisivalvonnan alaisena. Myöhemmin hän sai luvan palata Italian mantereelle, mutta poliisivalvonta jatkui. Galleani kuoli vuonna 1931 sydänkohtaukseen, Ion Gigurtu
Syyskuussa 1940 Ion Gigurtu siirtyi eläkkeelle julkisesta elämästä johtaamaan kaivosyhtiö Micaa. Elokuussa 1944 kuningas Mikael teki vallankaappauksen syrjäyttäen marsalkka Antonescun. Ion Gigurtu joutui marraskuussa 1944 kotiarestiin ja oli myöhemmin vankeudessa kesäkuuhun 1946 asti. Syytteet liittyivät Gigurtun 1930-luvun natsi-Saksaa kohtaan tuntemiin sympatioihin sekä hallitusaikaan, jolloin Romania joutui luovuttamaan osan Transilvaniaa Unkarille. Romaniassa Neuvostoliiton tukemat kommunistit saivat keväästä 1945 alkaen entistä määräävämmän aseman. Kuninkaan jouduttua vuoden 1947 lopulla eroamaan Romaniasta tuli kansantasavalta. Kommunistijohtoinen valtio vangitsi Gigurtun useita kertoja, lopullisesti toukokuussa 1950 ilman oikeudenkäyntia. Näytösoikeudenkäynti järjestettiin vasta kesällä 1956, jolloin hänet tuomittiin 15 vuodeksi vankeuteen. Gigurtu kuoli vankeudessa marraskuussa 1959. Romanian korkein oikeus rehabilitoi Gigurtun kommunistivallan päättymisen jälkeen vuonna 1999. François Duvalier
Duvalier sai 1959 sydänkohtauksen. Bardot toimi toipumisaikana hänen sijaisenaan. Toivuttuaan Duvalier kiihdytti sortotoimiaan ja hänestä tuli entistä vainoharhaisempi. Hän muun muassa pidätytti Bardot’n ja syytti tätä valtansa heikentämisestä. Bardot tapettiin 1963, kun häntä syytettiin vallankaappaussuunnitelmista. Turandot
Puccinin sävellystyötä varjosti diabetes ja myöhemmin myös kurkkusyöpä. Teos jäi kesken, kun Puccini kuoli 1924 kurkkusyöpään. Ooppera ensiesitettiin Milanon Teatro alla Scalassa Arturo Toscaninin johdolla 25. huhtikuuta 1926. Esitys päättyi Liùn kuolinmusiikkiin. Arturo Toscanini kääntyi yleisöön päin ja sanoi suunnilleen näin: "Qui finisce l’opera rimasta incompiuta per la morte del Maestro" (Tähän kohtaan teos päättyi, ja se jäi epätäydelliseksi maestron kuoleman johdosta). Philippe Buonarroti
Karkotuksen sijasta Buonarroti vietti useita vuosia vankeudessa Cherbourgissa ja Oléronin saarella. Vuonna 1806 Napoleonin poliisiministeri Joseph Fouché salli hänen asettua Sveitsiin, jossa hän jatkoi vallankumouksellista toimintaansa. Hän yritti vuonna 1812 nostattaa Napoleonin vastaisen kansannousun Grenoblessa, minkä epäonnistuttua hän piileskeli kolme vuotta Genevessä. Sen jälkeen Buonarroti asui Brysselissä aina vuoteen 1830, jolloin hän palasi heinäkuun vallankumouksen jälkeen Ranskaan. Hän sai itselleen tukijoita varsinkin käsityöläisten parista ja johti vielä vanhoilla päivillään vallankumouksellisen salaseuran toimintaa, kunnes kuoli Pariisissa vuonna 1837. Giulio Andreotti
Kommunistinen puolue sai vaalivoitot sekä vuonna 1975 että 1976 ja ehdotti kristillisdemokraattien kanssa ”historiallista kompromissia”. "De facto" -puoluejohtaja Aldo Moro piti sopimusta kommunistien kanssa välttämättömänä, mutta liiton toimeenpanemisessa piti edetä varovasti. Onnistuakseen hallituksen piti pystyä tyynnyttelemään Yhdysvallat, Vatikaanin, Euroopan yhteisön ja Italian talouselämän. Andreotti valittiinkin pääministeriksi, jona toimi tällä kertaa vuodesta 1976 vuoteen 1979. Marxisilais-leninistisen Punaisten prikaatien aiheuttama poliitinen kriisi kaatoi kuitenkin puolueiden yhteistyön. Ryhmittymä kaappasi ja murhasi 1978 Aldo Moron. Terroristit vaativat oikeudessa olleiden johtajiensa vapauttamista, mutta Andreotti kieltäytyi neuvottelemasta heidän kanssaan, vaikka Andreottin vanhimpiin yhteistyökumppaneihin kuulunut Moro pyysi kirjeessään vapauttamaan vangit. Muutamia viikkoja myöhemmin Moron ruumis löytyi läheltä kristillisdemokraattien päämajaa. Andreottin kriitikot olivat sitä mieltä, että hän kieltäytyi lähinnä poliittisista syistä. Bugatti
Ettore Bugatin tehtaiden tuotantoon kuuluivat myös moottorijunat ja lentokone, joka ei tosin koskaan lentänyt. Hänen poikansa Jean Bugatti kuoli 11. elokuuta 1939 lähellä tehtaita koeajaessaan malli 57C:tä. Hän oli kuollessaan 30-vuotias. Toisen maailmansodan aiheuttamat vaikeudet raunioittivat yrityksen, ja Ettore kuoli 21. elokuuta 1947. Walter Matthau
Matthau sai 1970-luvulla sydänkohtauksen ja tämän seurauksena lopetti ketjutupakoinnin ja alkoi kävellä viisi mailia päivässä. Hän kuoli sydänkohtaukseen sairaalassa Santa Monicassa 79-vuotiaana 1. heinäkuuta 2000. G. R. Aldo
Ranskaan nuorena muuttanut Aldo toimi elokuvastudioiden valokuvaajana ja valmistui 1940-luvun alussa elokuvaajaksi työskennellen useissa Christian-Jaquen elokuvissa. Vuonna 1947 Aldo palasi Italiaan, jossa hän toimi kuvaajana Luchino Viscontin elokuvassa "Maa järisee" sekä Vittorio De Sican elokuvissa kuten "Milanon ihme" ("Miracolo a Milano", 1951) ja "Umberto D. – elämän vanki". Aldo kuoli uransa huipulla auto-onnettomuudessa Viscontin "Senson" (1954) kuvausten aikana. Carlo Gesualdo
Myöhemmin Gesualdon ja hänen vaimonsa välit eivät olleet kovin hyvät. Gesualdon tunnetuimmat sävellykset julkaistiin Napolissa vuosina 1603 ja 1611. Viimeisinä elinvuosinaan Gesualdo kärsi masennuksesta, joka saattoi liittyä hänen vuonna 1590 tekemistään murhista aiheutuneeseen katumukseen. Gesualdo kuoli 8. syyskuuta 1613 eristäytyneenä linnassaan. Dominikaaninen tasavalta
Vuonna 1930 Dominikaanisessa tasavallassa tapahtui vallankaappaus, jonka jälkeen valtaan nousi Rafael Leónidas Trujillo. Hän toimi maan presidenttinä vuosina 1930–1938 ja 1942–1952, käytännössä kuitenkin yhtäjaksoisesti diktaattorina 1930–1961. Trujillon valtakausien välissä maassa oli nimellisesti muita presidenttejä, esimerkiksi hänen veljensä, Héctor Trujillo. Valtakautensa aikana Trujillo murhautti armotta hallintonsa arvostelijat, ja esimerkiksi vuonna 1937 hän käski murhata maassaan olevat haitilaiset. Jopa 20 000 heistä surmattiin. Trujillon yksinvaltius ja rakennushankkeiden suurellisuus ovat herättäneet vertailuja samaan aikaan hallinneisiin Hitlerin, Mussolinin ja Francon tyyppisiin diktaattoreihin. 1950-luvun lopulla kansa ja katolinen kirkko kääntyivät Trujilloa vastaan, samoin Yhdysvallat. Vuonna 1960 Trujillo yritti murhauttaa salaisella palvelullaan häntä julkisesti arvostelleen Rómulo Betancourtin. Tämä käänsi Yhdysvallat Trujilloa vastaan. Trujillo murhattiin 30. toukokuuta 1961, ja Yhdysvaltojen tiedustelupalvelu CIA on yhdistetty murhaan. Gia Carangi
Carangi muutti 18-vuotiaana kotikaupungistaan Philadelphiasta New Yorkiin, jossa hän loi mallinuransa. Samoihin aikoihin Carangille alkoi kehittyä heroiiniriippuvuus, mistä johtuen hänen uransa päättyi jo 1980-luvun alussa. Viimeinen kuva Carangista oli "Cosmopolitan"in kannessa vuonna 1982. Hän sairasti AIDSia ja kuoli siihen vuonna 1986. Carangilla todettiin AIDS hänen sairastuttuaan keuhkokuumeeseen. Tuohon aikaan sairautta ei juurikaan tunnettu, ja Carangin tapauksessa se havaittiin liian myöhään. Perhonen lasikuvussa
Perhonen lasikuvussa () on ranskalaisen Jean-Dominique Baubyn vuonna 1997 julkaistu omaelämäkerta. Bauby (s. 1952) oli ranskalaisen muotilehti "Ellen" päätoimittaja, joka halvaantui yllättäen vuonna 1995. Geeta Dutt
Vuonna 1946 elokuvauransa aloittanut Dutt esiintyi myös näyttelijänä elokuvassa "Badhu Bharan" (1967). Guru Dutt kuoli vuonna 1964 ja Geeta itse kuoli maksakirroosiin 41-vuotiaana vuonna 1972. Dorothea Puente
Puenten täysihoitolan maine oli kaksijakoinen. Osaa ärsytti hänen saituutensa ja se, ettei hän antanut heille postia tai rahaa; osa ylisti tämän pieniä ystävällisiä tekoja ja maukkaita kotitekoisia aterioitaan. Puenten motiivit tappaa vuokralaiset olivat taloudelliset. Poliisi arvioi hänen saaneen vääryydellä hankittuja tuottoja yli 5 000 dollaria kuukaudessa. Murhat näyttävät alkaneen pian sen jälkeen kun Puente alkoi vuokrata yläkerran asuntoaan. Huhtikuussa 1982 yläkerran asuntoon muutti 61-vuotias ystävä ja liikenainen Ruth Monroe, joka kuitenkin kuoli pian kodeiinin ja tylenolin yliannostukseen. Puente kertoi poliisille naisen olleen hyvin masentunut miehensä kuolettavan sairauden vuoksi. Poliisi uskoi tätä ja kirjasi tapauksen itsemurhaksi. Jean Dausset
Jean-Baptiste-Gabriel-Joachim Dausset (19. lokakuuta 1916 – 6. kesäkuuta 2009) oli ranskalainen immunologi. Hän jakoi vuoden 1980 Nobelin lääketieteen palkinnon George Davis Snellin ja Baruj Benacerrafin kanssa.