Mikä oli Suomen sisällisodan suurin taistelu?
Suomen sisällissota
Tampereen kaupungin valtaustaistelusta muodostui sisällissodan kiivain yhteenotto. Se oli siihen mennessä suurin Pohjoismaissa käyty taistelu, johon osallistui 16 000 valkoista ja 14 000 punaista. Punakaartin puolustustahto ja -kyky oli kohonnut ja kaartit osoittivat merkittävää päättäväisyyttä Tampereen puolustamisessa. Valkoisten sodanjohto asetti hyökkäykseen parhaita ja iskukykyisimpiä joukkojaan, muun muassa osan uusista jääkärirykmenteistä. Kalevankankaan hautausmaan taistelussa, niin sanottuna verisenä kiirastorstaina 28. maaliskuuta ei enää vain kävelty aukeita eikä ammuttu vahingonlaukauksia sillä eräät valkoisen armeijan yksiköt kärsivät yli 50 prosentin taistelutappiot. Jääkäreitä kaatui 50 ja ruotsalainen vapaaehtoisprikaati menetti noin 10 prosenttia miehistöstään. Valkoisten ratkaiseva, Tampereen keskustan valtaukseen johtanut hyökkäys alkoi yöllä 3. huhtikuuta 1918 voimakkaalla tykistötulella. Tampereen taistelu oli Suomen historian ensimmäinen, säälimätön, kortteli korttelilta käyty kaupunkisota, johon ainakin jälkiviisaudessa sisältyy paljon traagista symboliikkaa. Sisällissodan ratkaisutaistelu käytiin kaupungissa, josta Suomen teollistuminen, taloudellinen ja poliittinen modernisaatio sekä koko kansan henkistä ja aineellista tilaa parantanut kehitys oli alkanut.
Josif Stalin
Professori Kimmo Rentolan mukaan Stalin oli ehkä Suomen historian merkittävin päätöksentekijä. Vuonna 1917 Stalin oli Suomessa sosiaalidemokraattien puoluekokouksessa yllyttämässä puoluetta kapinaan (Suomen sisällissota). Hän myös aloitti ja päätti talvisodan ja ratkaisi jatkosodan rauhan. Myöhemmin hän vähitellen luopui tavoitteestaan alistaa Suomi kommunistien valtaan. Suomen sisällissodan nimet
Suomen sisällissodasta puhuttaessa termin käyttö on yleistynyt 1970-luvulta lähtien ja se on tällä hetkellä eniten käytetty vuoden 1918 sodan nimi. Sen mukaan sota oli maan sisäinen ja pääasiassa seurausta suomalaisten keskinäisestä valtataistelusta. Kumpikaan osapuoli ei pyrkinyt erottamaan alueita Suomesta tai liittämään alueita Suomeen vaan kamppailu käytiin kansallisen ja valtiollisen kokonaisuuden sisällä taisteluna maan sisäisestä vallasta. Merkittävä osa suomalaisesta siviiliväestöstä, erityisesti Etelä-Suomessa, oli jakautunut punaisiin ja valkoisiin. Vuoden 1918 sotaan osallistui vajaat 200 000 suomalaista sotilasta ja yhteensä noin 20 000 ulkomaista sotilasta. Varsinkin pienten valtioiden sisällissotiin osallistuu usein muiden valtakuntien joukkoja. Samoin sodan 37 000 uhrista 34 000 oli Suomen kansalaisia. Sisällissota-nimitystä puoltaa sekin, että silloin sotaa voidaan verrata muun muassa Espanjan, Venäjän ja Yhdysvaltain vastaaviin tapahtumiin. Suomen sotahistoria
Vuosina 1809–1917 Suomen suuriruhtinaskunnan sotahistoria oli luonnollisesti sidoksissa Venäjän keisarikuntaan. Venäjän vallan aika oli Suomen kannalta yksi historian rauhallisimmista kausista (vain Oolannin sota kosketti Suomen aluetta), mutta jonkin verran suomalaisia vapaaehtoisjoukkoja tai upseereita taisteli Venäjän lipun alla Manner-Euroopassa ja Aasiassa. Itsenäisyyden ajalla Suomessa on käyty sisällissota ja sen jälkimainingeissa lähialueiden heimosodat, minkä lisäksi maa on käynyt kolme erillistä sotaa toisen maailmansodan yhteydessä 1939–1945. Suomen suuriruhtinaskunta
Suurvaltapoliittinen tilanne Euroopassa johti Venäjän sotaan ensin Osmanien valtakuntaa vastaan vuonna 1853, ja myöhemmin Ranskaa ja Britanniaa vastaan vuosina 1854–1855 (Krimin sota). Sota käytiin pääasiassa Mustallamerellä ja Krimin niemimaalla, mutta taistelut ulottuivat lopulta myös Itämerelle ja Suomen suuriruhtinaskuntaan Oolannin sodan (1854–1855) nimisenä konfliktina. Siinä Britannian laivaston osasto kävi Venäjää vastaan hävityssotaa, vahingoittaen suomalaisia rannikkokaupunkeja (mm. Helsinki, Hamina, Kokkola, Kotka, Oulu, Raahe) ja niiden satamia, sekä tuhoten Bomarsundin linnoituksen Ahvenanmaalla ja Svartholman linnoituksen Loviisassa. Kokkolassa paikallisen väestön kokoama vapaaehtoinen joukko-osasto yllätti brittijoukot ja torjui niiden hyökkäyksen Kokkolan satamaa vastaan. Sodan kuuluisin taistelu oli Viaporin pommitus 9.–11. elokuuta 1855. Siinä brittilaivasto, jonka laivatykkien kantomatka oli kaksi kertaa pidempi kuin Viaporin tykistön kantomatka, tulitti linnoitusta turvalliselta etäisyydeltä. Maihinnousua ei yritetty vaan päätarkoituksena oli ilmeisesti sitoa keisarikunnan joukkoja Itämerelle ja aiheuttaa venäläisille arvovaltatappio. Sen lisäksi Viaporin puolustajat menettivät 55 kaatunutta ja 204 haavoittunutta. Oolannin sota oli Suomen historian viimeinen vain ”sotilaiden sota”. Helsingin siviiliväestö saattoi seurata kaikessa rauhassa Viaporin pommitusta Ullanlinnan kallioilta. Suomen sotahistoria
Ruotsin ja Novgorodin välillä solmittiin vuonna 1323 Pähkinäsaaren rauha, joka lopetti pitkän sotaisen kauden. Sen jälkeen kun Venäjä 1400-luvulla yhdistyi, Ruotsin ja Venäjän välillä käytiin seuraavat sodat, joissa taisteltiin myös Suomen alueella:Muita Ruotsin sanottuna aikana käymiä sotia olivat ainakin:Lisäksi Suomessa käytiin vuosina 1596–1597 sisällissota, joka tunnetaan nimellä nuijasota. Tampereen taistelu
Tampereen taistelu käytiin 16. maaliskuuta – 6. huhtikuuta 1918, kun valkoiset valloittivat Tampereen Suomen sisällissodassa. Valkoisia johti C. G. E. Mannerheim. Taisteluun osallistuneiden joukkojen määrillä mitattuna Tampereen taistelu oli Pohjoismaiden siihen astisen sotahistorian suurin. Talin–Ihantalan taistelu
Talin ja Ihantalan kylien alueella, 8–14 kilometriä Viipurista pohjoiseen ja koilliseen, käyty kamppailu on Pohjolan maiden historiassa suurin koskaan käyty taistelu. Suomen armeija pysäytti Neuvostoliiton suurhyökkäyksen tässä taistelussa. Napoleonin sotaretki Venäjälle
Ranskan Grande Armée ylitti Niemen-joen 24. kesäkuuta vuonna 1812 ja aloitti etenemisen kohti Vilnaa ja Moskovaa. Ranskalaiset ja heidän liittolaisensa menestyivät aluksi hyvin, ja voittivat useita taisteluita mm. Smolenskin taistelun, mutta Polotskin ensimmäisessä taistelussa venäläisten onnistui pysäyttää Ranskan joukkojen eteneminen kohti Venäjän pääkaupunkia Pietaria. Venäläiset käyttivät laajasti poltetun maan taktiikkaa. Sodan käännekohdaksi muodostui lopulta lähellä Moskovaa 7. syyskuuta käyty Borodinon taistelu, joka on suurin ja tuhoisin sekä Isänmaallisen sodan että kaikkien Napoleonin sotien taisteluista. Ranska voitti taistelun, mutta kärsi siinä hirvittäviä tappioita, joita se ei enää pystynyt korvaamaan. Venäjän armeija sen sijaan toipui tappioistaan. 
Kenraalisotamarsalkka Mihail Kutuzov päätti evakuoida Moskovan ja jättää sen ranskalaisille. Napoleon joukkoineen siirtyi tyhjennettyyn kaupunkiin 14. syyskuuta, mutta kaupunki syttyi palamaan pian ranskalaisten miehitettyä sen. Ranskalaiset lähtivät paluumatkalle Moskovasta lokakuussa. Sotaretken loppuun mennessä käytännössä koko Grande Armée oli tuhoutunut. Oulun valtaus
Oulun valtaus oli Suomen sisällissodan alkuvaiheissa käyty taistelu valkoisten ja punaisten välillä. Ratkaisutaistelu käytiin 3. helmikuuta 1918. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Karjalan kannaksen päärintamaksi muodostui niin sanottu Antrean rintama, jonka suurimmat taistelut käyteen Jääsken pitäjän Ahvolassa. Antrea oli strategisesti tärkeä risteysasema, jossa kohtasivat Viipurista Antrean ja Sortavalan kautta Joensuuhun johtanut Karjalan rata sekä Imatran ja Antrean välinen Vuoksenniskan rata. Helmikuun lopulla käynnistyneen punaisten yleishyökkäyksern tarkoituksena oli vallata Antrea, jonka jälkeen he olisivat päässeet etenemään Sortavalaan ja sieltä edelleen Joensuuhun päin kohti valkoisten Savon rintaman selustaa. Hyökkäys kuitenkin pysähtyi jo muutaman päivän kuluttua, kun punaiset eivät pystyneet murtautumaan valkoisten puolustusasemien läpi Ahvolan ja Hannilan kylissä, jotka sijaitsivat noin 10 kilometriä Antrean eteläpuolella. Niiden lisäksi kovia taisteluja käytiin myös Hannilan eteläpuolella Kavantsaaressa. Tämän jälkeen alueella käytiin noin kolmen viikon ajan asemasotaa, kunnes punaiset aloittivat uuden suurhyökkäyksen 22. maaliskuuta. Huhtikuun alussa valkoiset puolestaa aloittivat oman suurhyökkäyksensä ja punaiset vetäytyivät nopeasti puolustamaan Viipuria. Sisällissodan oloissa pitkän asemasotavaiheen vuoksi Antrean rintaman taistelut saivat lisänimen ”Suomen Verdun”, hieman aikaisemmin ensimmäisen maailmansodan aikana käydyn Verdunin taistelun mukaan. Suomen sisällissota
Valkoisen puolen tekemään terroriin lukeutuu myös itsenäisen Suomen historian ainoa etninen joukkomurha, joka toteutettiin Viipurin valtauksen jälkeen. Viipurin kantaväestöön kuuluneita venäläisiä siviilejä, joukossa myös lapsia ja vanhuksia, koottiin Vallien välinä tunnetulle alueelle, jossa heidät teloitettiin ampumalla. Terroriteko poikkesi muusta valkoisesta terrorista koska se kohdistui etniseen ryhmään, eikä perustunut poliittiselle valikoinnille. Huomattava osa ammutuista venäläisistä oli itse asiassa poliittisesti oikeistolaisia. Samantapaisia tekoja tehtiin muissakin valkoisten valloittamissa kaupungeissa, mm. Lappeenrannassa ja Tampereella, jossa teloitettiin lähes kaikki kiinni saadut venäläiset. Yli 200 uhrillaan Viipurin teloitukset olivat kuitenkin selvästi merkittävin näistä sotarikoksista. Hämeen rintama
Torstaista 28. maaliskuuta muodostui valkoisten keskuudessa yksi koko sisällissodan tunnetuimmista päivistä, jota ryhdyttiin kutsumaan nimellä ”Verinen torstai”. He tekivät tuolloin rajun hyökkäyksen kohti Tamperetta aikomuksenaan vihdoin ja viimein valloittaa koko kaupunki. Eteneminen jäi kuitenkin pieneksi, mutta sen sijaan valkoiset kärsivät päivän aikana siihen astisen sodan raskaimmat miehistötappionsa. Koko sodan aikana suurempia päivätappiota tuli vain 3. huhtikuuta kaupunkiin tehdyssä hyökkäyksessä. ”Verisen torstain” taistelut keskittyivät pääosin keskustan itäpuolella sijaitsevalle Kalevankankaan hautausmaalle ja sen lähiympäristöön. Taistelut alkoivat yhdeksän aikaan aamulla ja lopulta neljältä iltapäivällä valkoiset onnistuivat saamaan hautausmaan haltuunsa. Suojeluskuntalaisten sijasta valkoiset lähettivät taisteluun asevelvollisten muodostaman II jääkärirykmentin, jota komensi jääkärimajuri Gabriel von Bonsdorff. Asevelvollisten käyttämisen taustalla oli joukkojen parempi toimintakyky mahdollista suurista tappioista huolimatta. Niitä oli vapaaehtoisten muodostamia suojeluskuntajoukkoja helpompi komentaa taisteluun kovaa kuria käyttäen ja rangaistuksilla uhaten. Asevelvollisjoukkojen heikko koulutustaso ja Messukylän pitkistä taisteluista aiheutunut väsymys johti kuitenkin koviin tappioihin Kalevankankaalla, mikä puolestaan aiheutti laajoja karkaamisia. Taisteluun osallistuneesta 6. jääkäripataljoonasta kaatui tai haavoittui joidenkin lähteiden mukaan noin 60 % sen vahvuudesta, 12. jääkäripataljoonasta 49 % ja 4. jääkäripataljoonasta 47 %, eli yhteensä yli 900 miestä. Suomen sotasurmat -tietokanta tuntee 195 Tampereella 28. maaliskuuta kaatunutta valkoista. Lisäksi Kalevankankaalla oli mukana ruotsalaisista vapaaehtoisista koostunut prikaati, jonka tappiot olivat 20 kaatunutta. Punaiset menettivät päivän aikana arviolta 50–70 miestä. Luettelo Suomen sisällissodan taisteluista
Kaatuneiden määrät perustuvat Valtioneuvoston kanslian julkaisemaan "Suomen sotasurmat 1914–1922"-tietokantaan, ellei toisin ole lähteistetty. Taistelut ovat niiden alkamispäivän mukaisessa järjestyksessä. Rintamien päätaistelut on lihavoitu ja alapuolella ovat niihin liittyvät pienemmät taistelut. Tampereen taistelu
Kalevankankaan taistelu oli Raudun taistelun ohella koko sisällissodan verisin yksittäinen taistelu. Valkoiset menettivät koko päivän aikana hieman yli 200 miestä, punaiset noin 100. Pelkästään valkoisten asevelvollisuusjoukkoja komentaneita jääkäreitä kaatui tuon päivän aikana 28, osin sen vuoksi, että heidät erotti helposti vihreästä univormustaan. Seuraavana päivänä jääkäriupseerit ja -aliupseerit saivat määräyksen pukeutua samanlaisiin asuihin kuin miehistö. Vaikka valkoiset onnistuivat valtaamaan Kalevankankaan ja etenivät etelässä Viinikanojalle sekä pohjoisessa Lapinniemeen, he eivät kyenneet kärsimiensä tappioiden vuoksi jatkamaan hyökkäystään muutamaan päivään. Punaiset saivat luotua uuden puolustuslinjan Tammelan itäpuolelle. Taistelu oli punaisille eräänlainen torjuntavoitto, sillä he pitivät edelleen kaupungin koko kanta-alueen hallussaan ja Tampereen lopullinen valtaus lykkäytyi. Suomen sisällissota
Sisällissodan jälkeen sen tapahtumiin liittyvät väkivaltaisuudet jatkuivat vielä usean vuoden ajan. Tutkija Marko Tikka on laskenut, että kesän 1918 ja vuoden 1921 lopun välillä Suomessa tapahtui noin 300 poliittiseksi luonnehdittavaa väkivallantekoa, joissa sai surmansa 226 ihmistä. Uhreista valtaosa eli 183 oli luettavissa sodan punaiseen osapuoleen. Suurinta osaa ei kuitenkaan voida pitää suunnitelmallisina, vaan tapahtumiin liittyi yleensä alkoholi ja ne saivat alkunsa esimerkiksi tansseissa tai iltamissa. Suoranaiseksi terrorismiksi voidaan luokitella muutamia entisten punakaartilaisten tekemiä murhia tai murhayrityksiä, joiden kohteena olivat yleensä suojeluskuntien jäsenet. Ne olivat pääosin yksityishenkilöiden organisoimia, eikä niitä voida kytkeä esimerkiksi vuonna 1919 perustettuun Suomen Kommunistiseen Puolueeseen. Epäonnistuneista tunnetuin on huhtikuussa 1920 tapahtunut Mannerheimin murhayritys Tampereella. Pomarkun taistelut
Pomarkun taistelut käytiin Suomen sisällissodassa 25.2.-9.3.1918. Vastakkain olivat valkoisten Satakunnan Ryhmä ja Porin rintaman punaiset, komentajinaan ensin Kustaa Salminen Helsingistä ja sittemmin toimittaja Hannes Uksila. Punaiset yrittivät Noormarkusta käsin useaan otteeseen vallata Pomarkun kirkonkylän, mutta kärsivät kaksi kertaa tappion ja joutuivat perääntymään menetettyään useita kaatuneita. Taisteluun otti osaa Helsingin punakaartilaisia. Taistelut päättyivät valkoisten voittoon. Kurun taistelu
Kurun taistelu käytiin Suomen sisällissodassa 15.–17. maaliskuuta 1918 ruotsalaisen eversti Harald Ossian Hjalmarsonin komentaman valkoisen armeijan Hjalmarsonin osaston ja G.A Stolbovin ja Arvid Jokisen komentamien punakaartilaisten välillä. Lisäksi punaisilla oli tukenaan Juho Eslinin johtama "pataljoona" riihimäkeläisiä ja Turun ja Pietarin suomalaista punakaartia. Punaiset olivat miehittäneet myös Muroleen kanavalla sijaitsevat venäläisten vallitöinä rakentamat juoksuhaudat. 15. maaliskuuta Virroilta etenevät valkoiset törmäsivät punaisten etuvartioihin, seuraavana päivänä Eslinin joukkojen asemia ammuttiin tykeillä. Viimein 17. maaliskuuta saarrostusvaaraa pelkäävät punaiset vetäytyivät. Venäläisen Smirnoffin komentama esikunta pakeni Teiskoon, osa suomalaisista punaisista pakeni Toikkoon ja siitä suoraan Tampereelle. Tampereelta pakolaisia vastaan tulleet Eino Rahja ja Aleksanteri Vasten kohtasivat "Näsijärven jään mustanaan pakolaisia". Taistelu päättyi Kurun kirkonkylän äkilliseen tyhjentymiseen punaisista, jotka pakenivat kiireesti Tampereelle. Taistelussa kaatui 20-30 punaista, lisäksi vangiksi jääneistä punaisista ainakin osa teloitettiin. Valkoisista Vöyrin koulu menetti viisi miestä kaatuneina. Alvettulan taistelu
Alvettulan taistelu oli nykyään Hämeenlinnaan kuuluvan entisen Hauhon pitäjän Alvettulassa 26.–27. huhtikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu, jossa punaiset ylittivät valkoisten hallussaan pitämän Alvettulan sillan. Heidän tarkoituksenaan oli raivata tie Lahden suuntaan matkalla olleelle usean tuhannen hengen pakolaiskuormastolle. Taistelu muistetaan erityisesti Valkeakosken naiskaartista, jonka sotilaat onnistuivat viimein useiden tuntien taistelun jälkeen ylittämään sillan ja rynnäköimään kohti valkoisten puolustusasemia. Alvettulan lisäksi punakaartilaiset ottivat vetäytymisensä aikana yhteen valkoisten ja heidän rinnallaan sotineiden saksalaisjoukkojen kanssa myös Laitikkalan, Hauhon ja Syrjäntaan taisteluissa, jotka kaikki tunnetaan yhtenä sisällissodan verisimmistä taisteluista. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Valkoisten saatua koko Pohjanmaan haltuunsa he pystyivät keskittämään voimansa punaisten hallitsemaan Etelä-Suomeen. Pohjanmaalla ryhdyttiin kokoamaan rintamille lähetettäviä joukkoja, ja lisäksi seudulle perustettiin useita vankileirejä. Antautuneiden venäläisten lisäksi niille suljettiin vangeiksi otettuja punakaartilaisia ja työväenjärjestöjen jäseniä. Vaikka Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla ei helmikuun alun jälkeen käyty taisteluja, menetti kymmeniä ihmisiä henkensä valkoisen terrorin uhrina. Tunnetuimmat veriteot olivat Uudenkaarlepyyn vankileirin venäläissurmat sekä Kokkolassa ja Pietarsaaressa tehdyt punaisten teloitukset. Helsingin taistelu (1713)
Helsingin taistelu oli 8.–11. toukokuuta 1713 käyty suuren Pohjan sodan taistelu, jossa amiraali Fjodor Apraksinin ja tsaari Pietari Suuren komentamat venäläiset valtasivat Suomen etelärannikolla sijaitsevan Helsingin kaupungin ruotsalaisilta. Kenraalimajuri Carl Gustaf Armfeltin komentamat ruotsalaiset polttivat perääntyessään koko kaupungin. Varsinaisen taistelun jälkeen tuhottu Helsinki vaihtoi omistajaa vielä kahdesti seuraavien kuukausien aikana kunnes jäi pysyvästi venäläisille. Kiestingin taistelut
Kiestingin taistelu oli jatkosodan pohjoisen rintaman suurimpia taisteluita ja sen merkittävimmät yksittäiset taistelut käytiin 1941–1942 asemasodan jatkuessa syksyyn 1944 asti. Honkaniemen taistelu
Honkaniemen taistelu käytiin talvisodassa 26. helmikuuta 1940. Suomen sotahistoriaan mainittu taistelu on jäänyt lähinnä siitä syystä, että se oli ensimmäinen merkittävämpi vastahyökkäys, johon suomalaisten puolelta talvisodassa osallistui panssarijoukkoja. Taistelun lopputulos oli suomalaisten kannalta synkkä ja suomalaisten osalta panssarijoukkojen käyttö loppuikin käytännössä talvisodassa tähän taisteluun. Taistelun tuloksena Mannerheim kypsyi ajatukseen vetää suomalaiset joukot väliasemasta taaksepäin. Kauvatsan kahakka
Kauvatsan kahakka oli 31. tammikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu, joka syntyi kun Kokemäen ja Huittisten seudun suojeluskuntalaiset yrittivät vallata Kauvatsalla sijainneen venäläisen varuskunnan. Hyökkäys kuitenkin epäonnistui, ja lopulta suojeluskuntalaiset joutuivat vetäytymään Pohjois-Satakuntaan. Suomen sisällissota
Ensimmäinen yleisesti arvostettu Suomen sisällissotaa käsittelevä kaunokirjallinen teos oli Frans Emil Sillanpään jo vuonna 1919 valmistunut romaani "Hurskas kurjuus". 1920–1950-luvuilla vuoden 1918 tapahtumia kosketellut kaunokirjallisuus on kirjoitettu lähinnä sodan voittajan näkökulmasta. Tosin vuonna 1931 ilmestyi Jarl Hemmerin pohjoismaisella kirjallisuuspalkinnolla palkittu teos "En man och hans samvete" (Mies ja hänen omatuntonsa), joka käsitteli sotaa laajemmasta, humanistisesta näkökulmasta. Tunnetuimmat ja keskustelua herättäneimmät kirjat sodasta ja siihen johtaneista syistä olivat kuitenkin Väinö Linnan romaanitrilogian "Täällä Pohjantähden alla" osat 1 ja 2. Linnan tekstien katsotaan antaneen merkittäviä virikkeitä 1960-luvulta lähtien yleistyneeseen tapaan tarkastella konfliktia myös hävinneen osapuolen näkökulmasta. Runoudessa vuoden 1918 sotaa käsittelevä Viljo Kajavan kiitetty teos "Tampereen runot" ilmestyi sekin 1960-luvulla. Kuopion ja Lahden Hennalan vankileirillä olleen Uuno Pekka Kekäläisen kirjoittama kirja "Poika maailman hartioilla" (1973) sisältää yksityiskohtaisen päiväkirjan Hennalan vankileiriltä. Vuonna 2003 ilmestyi Leena Landerin vuoden 1918 sodasta kertova kirja "Käsky". Se sai Finlandia-ehdokkuuden ja käsikirjoituksen pohjalta valmistui myös radiokuunnelma "Susijahti" (Yle, Radioteatteri 2004), joka valittiin Sokeiden kuunnelmaraadissa vuoden 2004 parhaaksi ensiesitykseksi. Kirjasta on muokattu myös teatteriesityksiä muun muassa Suomen Kansallisteatteriin vuonna 2006. 2000-luvulla ovat ilmestyneet myös kirjailija Antti Tuurin teokset "Suuri asejuna Pietarista" vuonna 2006, Tampereen taistelua vuonna 1918 kuvaava "Kylmien kyytimies" vuonna 2007 ja Pohjanmaalla vuonna 1918 vangituista venäläissotilaista kertova "Surmanpelto" vuonna 2008. Myös Kjell Westön vuonna 2006 ilmestyneessä, Finlandia-kirjallisuuspalkinnon voittaneessa teoksessa "Missä kuljimme kerran" käsitellään Suomen sisällissotaa, samoin kuin kirjailijan vuonna 2013 ilmestyneessä teoksessa "Kangastus 38". Harri Raittiin romaani ”Huhtikuun neljäs 1918” ilmestyi 1987 ja on todellisuuteen perustuva kertomus välikohtauksesta Rymättylässä. Vuonna 2008 kirjailija Anneli Kanto julkaisi dokumentaarisen romaanin ”Veriruusut”, joka käsittelee Valkeakosken naiskaartin vaiheita. Seuraavana vuonna Pekka Saaristo dramatisoi kirjasta näytelmän, jota on esitetty muun muassa Porissa, Tampereella ja Valkeakoskella. Tsentrobalt
Suomen sisällissota syttyi 28. tammikuuta, ja valkoiset alkoivat riisua aseista ja vangita venäläisiä sotilaita eri puolilla maata. Heidän joukossaan oli myös Pohjanmaan rannikkokaupunkien merisotilaita. Samana päivänä Tsentrobaltissa järjestettiin uudet vaalit, jonka anarkistit voittivat. Tämän jälkeen Tsentrobalt määräsi 8. helmikuuta risteilijä "Bajanin" purjehtimaan kohti Vaasaa ja kukistamaan valkoisen senaatin sekä vapauttamaan vangitut merisotilaat, mutta aluksen laivakomitea kieltäytyi. Sisällissodan aikana anarkistimatruusit tukivat avoimesti punaisia, ja heitä oli jonkin verran mukana sotatoimissa. Taistelulaivoilta "Poltava" ja "Respublika" sekä telakalla olleelta hävittäjä "Orfeilta" koottiin 250 matruusin joukko, joka osallistui punaisten rinnalla Ruoveden taisteluun 13. helmikuuta. Oulun valtaus
Oulun valtaaminen oli Pohjois-Suomen suurin taistelu Suomen sisällissodassa. Kun Tornio vallattiin 6. helmikuuta, olivat rautatieyhteydet Ruotsiin ja Suomi Pohjanmaalta ylimpään Lappiin asti valkoisten hallinnassa. Siikajoen taistelu
Siikajoen taistelu oli yksi Suomen sodan maineikkaimmista taisteluista. Taistelu käytiin Siikajoen kirkonmäen läheisyydessä 18. huhtikuuta 1808. Suomen sisällissota
Sodassa muodostui jo alusta lähtien selkeästi kolme rintamaa, joita punaiset kutsuivat nimillä läntinen, keskinen ja itäinen rintama. Läntinen rintamalinja kulki suunnilleen Merikarvialta Kullaan ja Suodenniemen pohjoispuolelta Virtojen eteläpuolelle. Keskinen rintama kulki Väärinmajan ja Länkipohjan kautta Lusiin. Itäinen rintama kulki siitä Mouhun ja Joutsenon kautta Viipurin pohjoispuolelta Laatokalle. Valkoisten sotatoimet oli jaettu neljään rintamalohkoon; länsirintamaan, joka käsitti Satakunnan ja Hämeen rintamat, keskiseen rintamaan eli Savon rintamaan, sekä itäiseen rintamaan eli Karjalan rintamaan. Lisäksi saksalaisten maihinnousun jälkeen taisteluja käytiin Uudellamaalla, Etelä-Hämeessä ja Päijät-Hämeessä. Yksittäisiä taisteluja käytiin myös rintamalinjan pohjoispuolella. Suomen sisällissodan terrori
Suomen sisällissodassa kummatkin osapuolet tekivät terroritekoja varsinaisen taistelutoiminnan ulkopuolella. Valkoisten tekemää terroria kutsutaan valkoiseksi terroriksi ja punaisten tekemää terroria punaiseksi terroriksi. Suomen sisällissota
Sodan ratkaisutaistelut käytiin maalis–huhtikuussa 1918. Tampereen taistelu alkoi 16. maaliskuuta ja päättyi 6. huhtikuuta C. G. Mannerheimin johtamien valkoisten joukkojen voittoon. Kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzin johtama Saksan armeijan Itämeren divisioona oli noussut 3. huhtikuuta maihin Etelä-Suomeen noin 13 000 sotilaan vahvuisin joukoin, jotka valtasivat saman kuun aikana Helsingin, Lahden ja muita eteläsuomalaisia kaupunkeja. Valkoiset valtasivat huhtikuun lopussa vielä Viipurin. Suomen sisällissota
Marraskuun 1917 suurlakon aikana toteutui se, mitä SDP:n johto oli vielä keväällä 1917 pelännyt: osa työväenkaarteista radikalisoitui. Niiden piirissä alkoi esiintyä poliittista väkivaltaa, ja ne pyrkivät vuoden 1905 tapaan irrottautumaan puolueen kontrollista. Siten puoluejohto oli vastapuolen suojeluskuntien perustajien kanssa toimillaan myötävaikuttanut uuden, aseellisen valtatekijän syntyyn maassa. Suurlakko ja siihen liittynyt poliittinen terrori sekä bolševikkien valtaan pääsy Pietarissa jyrkensi suojeluskunta-aktiivien ja aktivistien asenteita voimakkaasti sekä herätti konservatiivisimmat porvarit huomaamaan, että vallankumouksellinen osa työväestöä saattoi todella kyetä uhkaamaan heidän valtaetujaan. Seurauksena oli entisestään voimistunut sotilaallisen tuen etsintä Saksasta ja konservatiivien valtavirran asettuminen lopullisesti radikaalin aktivistiliikkeen tavoitteiden taakse.
Joulukuussa 1917 SDP sai vielä aikaan virallisen päätöksen työväenkaartien säilymisestä puolueen valvonnassa. Kuitenkin tammikuun alussa 1918 Etelä-Suomen vahvimmat punakaartit, muun muassa Helsingin, Kotkan ja Turun, sanoutuivat irti näistä sopimuksista ja haastoivat puolueen sisäiseen valtataisteluun, jonka lopputuloksena oli radikaalin vähemmistölinjan voitto ja sisällissodan syttyminen. Samaan aikaan suojeluskunnista alkoi muotoutua perusta Suomen valkoiselle armeijalle. Suinulan verilöyly
Suinulan verilöylyksi kutsuttu joukkoteloitus tapahtui Suomen sisällissodan alussa Kangasalan Suinulan kylän Markkulan talon pihamaalla 31. tammikuuta 1918. Siellä punakaartin yksiköt ja venäläisjoukko surmasivat 15 Tampereen suojeluskuntaan kuulunutta sotilasta. Tapahtumasarja oli osa sisällissodan alkuvaihetta, jonka aikana punaisen ja valkoisen Suomen välinen rintamalinja ja osapuolien asevoimat muodostuivat. Suinulan terroriteko oli sodan ensimmäinen suomalaisiin kohdistunut suuri joukkoteloitus. Se sai paljon julkisuutta, sekä lisäsi sodan osapuolten välistä vastakkainasettelua. Valkoiset olivat kuitenkin jo Pietarsaaren valtauksen yhteydessä 28. tammikuuta surmanneet 15 antautunutta venäläistä niin sanotussa ”Pietarsaaren verilöylyssä”. Suomen sisällissota
Suurimmat vankileirit olivat (suluissa suurin vankiluku kesän 1918 aikana): Suomenlinna (13 300 vankia), Hämeenlinna (11 500 vankia), Lahti (10 900 vankia), Viipuri (10 350 vankia), Tammisaari (8 700 vankia), Riihimäki (8 500 vankia) ja Tampere (7 700 vankia). Eduskunta sääti 29. toukokuuta 1918 lain valtiorikosoikeuksista, joiden tehtäväksi annettiin punavankien tutkinta ja tuomitseminen. Järjestelmä ei täyttänyt kaikilta osiltaan puolueettoman lainkäytön vaatimuksia, vaan oli osa sodan voittajan ”repressiojärjestelmää”. Lisäksi 20. kesäkuuta 1918 säädettiin laki ehdollisen vankeustuomion käyttömahdollisuudesta punavankien suhteen. Työhön valjastettiin lähes koko Suomen tuolloinen tuomarikunta. Tutkintaprosessi oli hidas ja raskas, ja lisäksi oikeudet pääsivät aloittamaan toimintansa vasta 18. kesäkuuta. Siinä vaiheessa Suomen senaatilla oli vankileireissä käsissään jo täysimittainen katastrofi. Antietamin taistelu
Antietamin taistelu (tunnetaan etelävaltioissa myös "Sharpsburgin taisteluna") käytiin Yhdysvaltain sisällissodassa 17. syyskuuta 1862 Marylandissa Sharpsburgin lähellä ja Antietam Creek -nimisellä joella osana Maryland-sotaretkeä. Kyseessä oli sisällissodan ensimmäinen suurtaistelu, joka käytiin Pohjoisvaltioiden maaperällä. Antietam on verisin yksipäiväinen taistelu, joka on käyty Yhdysvaltojen maaperällä. Hauhon taistelu
Hauhon taistelu oli Hauholla 28. huhtikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu, jossa Saksan Itämeren-divisioonan ja valkoisten joukot yrittivät vallata Hauhon kirkonkylän. Paikkakunnalle oli saapunut usean tuhannen Länsi-Suomesta paenneen punaisen kolonna, joka oli matkalla Lahteen ja sieltä edelleen kohti Itä-Suomea. Punaiset onnistuivat ylivoimansa turvin lyömään hyökkääjät takaisin ja näin he pääsivät jatkamaan matkaansa. Myöhemmin samana iltana käytiin vielä Syrjäntaan taistelu, jossa punaiset murtautuivat saksalaisten linjojen läpi noin 20 kilometrin päässä Hauholta sijaitsevassa Tuuloksen Syrjäntaan kylässä. Hauhon taistelua puolestaan oli edelsi Alvettulan taistelu, jossa punaiset ylittivät valkoisten hallussa olleen Alvettulan sillan. Karkun taistelu
Pohjoismaiden siihen asti suurin sotatoimi Tampereen taistelu päättyi 6. huhtikuuta 1918 punaisten antautumiseen. Sen jälkeen valkoisten päähyökkäys suunnattiin Viipuriin. Punakaartien käskettiin perääntyä ensin Riihimäen-Helsingin tasalle ja myöhemmin Kymijoelle. Karkun taistelu liittyi punaisten vetäytymiseen Satakunnasta ja valkoisten etenemiseen linjaa Hämeenlinna–Riihimäki–Helsinki ja Lahtea kohti. Punaisen Tampereen kukistumisen aikaan punaisten rintama Satakunnassa sijaitsi linjalla Kullaa–Kiikoinen–Putaja–Karkun kirkko–Suoniemen kirkko–Tottijärven kirkko. Turku
Heti Suomen itsenäistymisen jälkeen alkaneessa Suomen sisällissodassa Turku oli muiden suurten kaupunkien tapaan punaisten hallinnon alla. Sota oli kuitenkin lyhyt, ja kevään 1918 aikana Turussa olleet punaiset vetäytyivät. Talvi- ja jatkosodan aikana Turku kärsi Neuvostoliiton pommituksista. Muun muassa Turun linna kärsi tuhoa, ja sen lähialue sekä Martin kaupunginosa pommitettiin lähes täysin maan tasalle. Neuvostoliitto pudotti talvisodan aikana kaupunkiin 4 000 pommia, jotka tuhosivat tai vaurioittivat yli 600 rakennusta. Pommituksissa kuoli 52 ja haavoittui 151 henkeä. Turku olikin Viipurin jälkeen talvisodan pommitetuin kaupunki. Presidentti, marsalkka Mannerheim oli sodan jälkeen sitä mieltä, että pääkaupunki pitäisi siirtää Helsingistä Turkuun, sillä Suomi joutui Moskovan välirauhassa vuonna 1944 luovuttamaan aivan Helsingin vierestä Porkkalan Neuvostoliitolle tukikohdaksi. Helsingin historia
Helsingistä tuli itsenäisen Suomen pääkaupunki heti itsenäisyysjulistuksen myötä 6. joulukuuta 1917. Suomen sisällissota kuitenkin alkoi jo seuraavassa kuussa, 27. tammikuuta 1918, kun Hakaniemessä Helsingin työväentalon torniin sytytettiin punainen lyhty vallankumouksen alkamisen merkiksi. Punakaarti otti pian Helsingin haltuunsa, ja senaatti joutui lähtemään evakkoon Vaasaan. Korkeinta kunnallista valtaa kaupungissa käytti sodan aikana Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta. Suomen kansanvaltuuskunta ja muu punaisten johto pakeni 8. huhtikuuta Viipuriin, jonka jälkeen saksalaiset joukot kenraali Rüdiger von der Goltzin johdolla valtasivat kaupungin 12.–13. huhtikuuta, ja Mannerheimin johtama valkoinen armeija saapui Helsinkiin 16. toukokuuta. Sisällissodan jälkeen Viaporin linnoituksessa toimi Suomenlinnan vankileiri. Vuonna 1918 Viaporin linnoituksen nimeksi vaihdettiin Suomenlinna. Ahlaisten taistelut
Ahlaisten taistelut käytiin Suomen sisällissodan aikana helmi–huhtikuussa 1918 Ahlaisissa ja Merikarvialla. Ne muodostivat Satakunnan rintaman Pohjanlahden rannikolta Noormarkun Harjankaalle ulottuneen rannikkolohkon läntisimmän siiven. Punaisten tarkoituksena oli edetä Ahlaisten kautta Merikarvialle ja sieltä edelleen kohti valkoisten vahvinta tukialuetta Etelä-Pohjanmaata. Ahlaisten ohella taisteluja käytiin helmikuussa myös Merikarvian kunnan eteläosissa, jonka jälkeen ne keskittyivät Ahlaisten kirkonkylän tuntumaan. Ahvenkosken taistelut
Ahvenkosken taistelut käytiin Suomen sisällissodan aikana Kymenlaakson Ahvenkoskella 10. huhtikuuta – 5. toukokuuta 1918 suomalaisten punakaartilaisten ja Loviisassa maihinnousseiden osasto Brandensteinin saksalaisten välillä. Ne olivat suurimman osan ajasta asemasotaa, jonka osapuolet olivat linnoittautuneet Kymijoen rannoille. Ankarimmat taistelut käytiin 23.–24. huhtikuuta, jolloin saksalaiset yrittivät murtautua punaisten asemien läpi. Yhteenotot päättyivät lopulta 5. toukokuuta, jolloin koko maan viimeiset punakaartilaiset antautuivat Ahvenkoskella saksalaisille ja samalla myös sisällissodan sotatoimet olivat ohitse. Luettelo Suomen sisällissodan taisteluista
Tämä on luettelo Suomen sisällissodan taisteluista. Luettelo perustuu Kansallisarkiston julkaisemaan sisällissodan taistelupaikkakortistoon, jonka lähteinä ovat Vapaussodan historian komitean julkaisema kirjasarja "Suomen Vapaussota vuonna 1918" (Otava, Helsinki 1921–1925) sekä Kai Donnerin, Thure Svedlinn ja Heikki Nurmion toimittama kirjasarja "Suomen Vapaussota" (Gummerus, Jyväskylä 1921–1927). Varsinaisten taisteluiden ohella luettelo sisältää valkoisten sodan alkuvaiheessa suorittamat venäläisten varuskuntien valtaukset sekä punaisten hallussa olleiden paikkakuntien miehityksen sodan eri vaiheissa. Lisäksi luettelo sisältää sotaa edeltäneitä yhteenottoja, joissa osallisina olivat molemmat sisällissodan myöhemmät osapuolet. Suomen sisällissota Lapissa
Itärajan yli paenneet punakaartilaiset suunnittelivat vielä maaliskuussa hyökkäystä Suomen puolelle, ja kun valkoiset samaan aikaan aloittivat oman sotlasoperaationsa Vienan Karjalan valtaamiseksi, syntyi rajaseudulle niin sanottu koillisrintama, jonka taisteluja käytiin noin kuukauden ajan lähinnä Neuvosto-Venäjän puolella. Ne olivat varsinaisesti osa heimosotiin kuuluvia Vienan retkiä, vaikka koillisrintaman taistelut voidaan myös laskea kuuluviksi Suomen sisällissotaan. Bull Runin taistelu
Bull Runin ensimmäinen taistelu () eli ensimmäinen Manassasin taistelu () oli Yhdysvaltain sisällissodan taistelu, joka käytiin Unionin ja Konfederaation joukkojen välillä Virginiassa 21. heinäkuuta 1861. Kyseessä oli sisällissodan ensimmäinen suurtaistelu. Taistelun syynä oli Unionin hyökkäys kohti taistelupaikan lähellä sijaitsevaa Richmondin kaupunkia, joka toimi Konfederaation pääkaupunkina. Karjaan taistelu
Karjaan taistelu oli 6. huhtikuuta 1918 Karjaalla käyty Suomen sisällissodan taistelu, jossa olivat vastakkain Saksan Itämeren-divisioona ja Länsi-Uudenmaan punakaarteja. Se oli ensimmäinen taistelu, johon kolme päivää aikaisemmin Hangossa maihinnousseet saksalaiset Suomessa osallistuivat. Bertel Gripenberg
Vuoden 1918 sisällissota oli tärkeä tapaus Gripenbergin elämässä. Osallistuttuaan sotaan valkoisten riveissä hän tunsi päässeensä siitä henkisestä painolastista minkä kadettikoulusta karkaaminen oli hänelle synnyttänyt. Samalla hänen ajattelussaan tuli entisen suomalaisuus–ruotsalaisuus-vastakkainasettelun tilalle jaottelu valkoiset–punaiset, ja hän ylisti runoissaan valkoista Suomea ja demonisoi sodan punaista osapuolta. Kuuluisin Gripenbergin sisällissota-aiheisista runoista on "Klyftan" (Kuilu): Kyröskosken taistelu
Kyröskosken taistelu oli 23.–24. maaliskuuta 1918 Hämeenkyrön Kyröskoskella käyty Suomen sisällssodan taistelu. Valkoiset hyökkäsivät kylään Ikaalisten suunnasta pakottaen punaiset perääntymään lopulta aina Tampereelle saakka. Taistelu oli osa valkoisten viikkoa aikaisemmin käynnistämää suurhyökkäystä, johon liittyivät myös paikkakunnalla hieman aikaisemmin käydyt Mannanmäen–Järvenkylän taistelut​. Valkoisten puolelta niihin osallistui eversti Ernst Lindern komentama Satakunnan ryhmä. Punaisten joukkoja komensi Pispalasta kotoisin ollut viilari Anton Leinonen, joka toimi punaisten Tampereella sijainneen keskisen rintaman esikunnan alaisuudessa. Noormarkun–Harjakankaan taistelut
Noormarkun–Harjakankaan taistelut olivat Suomen sisällissodan taisteluja, jotka käytiin Noormarkussa 30. maaliskuuta 1918. Valkoiset hyökkäsivät pääsiäislauantaina Noormarkun kirkonkylään sekä seitsemän kilometriä sen kaakkoispuolella sijaitsevaan Harjakankaan kylään. Varsinainen tarkoitus ei kuitenkaan ollut niiden valtaaminen, vaan sitoa Porin seudun punaisia ja estää heitä lähettämästä apuvoimia Tampereen taisteluun Karkun rintamalle. Kristiinankaupungin taistelu
Kristiinankaupungin taistelu oli 31. tammikuuta 1918 Kristiinankaupungissa käyty Suomen sisällissodan taistelu, joka oli osa valkoisten muutama päivä aikaisemmin aloittamaa operaatiota Pohjanmaan venäläisten varuskuntien valtaamiseksi. Venäläisten sotilaiden lisäksi suojeluskuntalaisilla oli vastassaan myös Kristiinankaupungin punakaarti, joka oli pitänyt paikkakunnalla järjestystä syksyn 1917 yleislakosta saakka. Kyseessä oli Etelä- ja Keski-Pohjanmaan ainoa punaisten ja valkoisten välinen taistelu sisällissodassa. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Varsinainen hyökkäys Hyvinkäälle alkoi 21. huhtikuuta kello 7, jolloin punaisten puolustusasemiin suunnattiin tykistökeskitys. Ensimmäinen läpimurtoyritys tuli torjutuksi, mutta Vantaanjoen ylitettyään saksalaiset pääsivät iskemään vihollisen selustaan. Punaiset vetäytyivät nyt puolustamaan noin neljän kilometrin päässä sijaitsevaa Hyvinkään asemankylää, jonne oli samaan aikaan kiertämässä myös idästä edennyt saksalaisosasto. Lopulta hyökkäys tapahtui kolmesta eri suunnasta. Saksalaiset kohtasivat kylässä ankaraa vastarintaa. He joutuivat etenemään talo talolta, taistellen omista kellareistaan ja pihoistaan tulittaneita punaisia vastaan. Sitkeän vastarinnan selitti, että punaiset olivat samaan aikaan tyhjentämässä kylää ja evakuoimassa perheitään kohti Hausjärveä ja Riihimäkeä. He onnistuivat panssarijunan tukemana viivyttämään saksalaisia niin, että nämä saivat asemanseudun haltuunsa vasta kello 16–17 välillä. Panssarijuna aiheutti saksalaisille suuria tappioita erityisesti nykyisen Paavolan kaupunginosan alueella. Hyvinkään taistelussa kaatui 21 saksalaista, ainakin 50 punaista sekä kaksi siviiliä. Godbyn taistelut
Godbyn taistelut () olivat Suomen sisällissodan aikana 17. ja 19. helmikuuta 1918 Ahvenanmaan Godbyssä käytyjä taisteluja. Ensimmäisen taistelun aikana Uudenkaupungin suojeluskunta valtasi Godbyn kylän sitä hallussaan pitäneiltä venäläisiltä ja jälkimmäisessä puolestaan torjuivat takaisinvaltausta yrittäneen Turun punakaartin osaston. Kyseessä olivat ainoat sisällissodan aikana Ahvenanmaalla käydyt taistelut. Sisällissodan ohella Godbyn tapahtumat kytkeytyivät ensimmäisen maailmansodan aikaiseen Ahvenanmaan konfliktiin, jonka osapuolina olivat myös Ruotsi ja Saksa. Värtsilä (kunta)
Suomen sisällissodan sytyttyä käytiin 8. helmikuuta 1918 valkoisten voittoon päättynyt Värtsilän taistelu. Sen yhteydessä kaatui 7 suojeluskuntalaista ja 3 Värtsilän punakaartin jäsentä. Taistelu jäi ainoaksi Pohjois-Karjalassa käydyksi sisällissodan taisteluksi. Suomussalmen taistelu
Suomussalmen taistelu oli talvisodassa Suomen ja Neuvostoliiton välillä 30. marraskuuta 1939 – 8. tammikuuta 1940 käyty taistelu. Lopputuloksena oli Suomen voitto materiaaliltaan huomattavasti suuremmista neuvostojoukoista. Päävastuun taisteluista kantoi Suomen puolelta 9. divisioona. Vaskiveden taistelu
Vaskiveden taistelu oli Suomen sisällissodan taistelu, joka käytiin Virroilla Vaskiveden kylässä 9.–11. maaliskuuta 1918. Punaisten tarkoitus oli Vaskiveden valtauksen jälkeen edetä Virtain kirkonkylän kautta strategisesti tärkeälle Haapamäen radalle. Valkoiset onnistuivat kuitenkin pysäyttämään hyökkäyksen ja lopulta punaiset vetäytyivät takaisin Kuruun. Kyseessä oli punaisten viimeisiä Pohjois-Hämeessä tekemiä hyökkäyksiä, kun valkoiset aloittivat neljä päivää myöhemmin Hämeen rintamalla oman suurhyökkäyksensä Tampereen valtaamiseksi. Väärinmajan taistelut
Väärinmajan taistelut käytiin Suomen sisällissodan aikana helmi-maaliskuussa 1918 Ruovedellä sijaitsevassa Väärinmajan kylässä. Taisteluja käytiin muun muassa Enorannan, Seppälän, Nenosen ja Mannisen talojen ympäristössä. Punaisten tarkoituksena oli murtautua etelästä käsin Ruoveden ja Vilppulan väliselle maantielle ja sen kautta iskeä valkoisten sivustaan noin 15 kilometrin päässä Vilppulassa. Tämän vuoksi Väärinmajan sotatoimet lasketaan muista Ruoveden taisteluista poiketen kuuluviksi Vilppulan rintamaan. Suomen sisällissodan nimet
Tampereella ilmestyvä "Aamulehti" teetti Taloustutkimuksella mielipidetiedustelun vuoden 1918 sodan nimistä (puhelinhaastattelu 17.–19. maaliskuuta 2008). Tutkimuksessa haastateltiin 1 005:tä 15–79-vuotiasta manner-Suomen asukasta. Vastaukset kysymykseen "Mikä nimitys kuvaa mielestänne parhaiten vuoden 1918 tapahtumia?" jakaantuivat seuraavasti: sisällissota 29 %, kansalaissota 25 %, luokkasota 13 %, vapaussota 11 %, punakapina 5 %, vallankumous 1 %, muu nimi 2 %; vastausta ei antanut tai ei osannut sanoa 14 %. Suomen sisällissota
Sisäistä taistelua vallasta ja yhteiskunnan hajoamista vuoden 1917 aikana heijastelivat monet ilmiöt. Näitä olivat muun muassa haluttomuus ja kyvyttömyys poliittisiin kompromisseihin sekä elintarvike- ja työttömyys­kriisi ja niistä johtuneet levottomuudet. Työolojen ja paikallisdemokratian ongelmat, muun muassa työaika­lainsäädäntö sekä yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden puuttuminen kunnallis­vaaleissa, aiheuttivat teollisuudessa ja maataloudessa runsaasti lakkoja, jotka liittyivät lopulta taisteluun valtiovallasta. Kun eri valtaryhmien yhteisesti hyväksymää järjestyksenpitovoimaa ei Suomessa maaliskuusta lähtien ollut, yhteiskunnan ylempi kerros alkoi perustaa omia järjestyskuntia (myöh. suojeluskuntia) ja työväestö järjestyskaarteja (myöh. punakaarteja). Niiden aseistautuminen ja radikalisoituminen, erityisesti marraskuun 1917 suurlakon aikana, ruokki maassa pelkoa, uhkakuva-ajattelua ja poliittista väkivaltaa sekä muutti myös valtaryhmien sisäisiä valtasuhteita. Talven 1917–1918 aikana sekä työväenliikkeen että konservatiivien ja porvariston piirissä päätösvaltaa siirtyi maltillisilta piireiltä sotilaille ja aseistetuille joukoille (Etelä-Suomen ja Etelä-Pohjanmaan niin sanotut aseistetut linnoitukset), mikä johti lopulta sotilaalliseen konfliktiin. Talin–Ihantalan taistelu
Talin–Ihantalan taistelussa Neuvostoliiton hyökkäys pysäytettiin. Tähän Pohjoismaiden historian suurimpaan taisteluun osallistui eri vaiheissa yhteensä noin 50 000 suomalaista ja noin 150 000 neuvostoliittolaista sotilasta. Suomalainen kenttätykistö ampui kahdessa viikossa noin 120 000 laukausta ja kiivaimpana taistelupäivänä 3. heinäkuuta yli 12 000 laukausta, ja monen tykin putki yksinkertaisesti kului loppuun kiivaan tulituksen takia. Neuvostoliiton tappioiden arvioidaan taisteluissa olleen noin 6 000 kaatunutta ja 22 000 haavoittunutta miestä ja suomalaisten 1 350 kaatunutta ja 7 000 haavoittunutta. Oravaisten taistelu
Oravaisten taistelu oli Suomen sodan verisin yhteenotto. Suomalaisruotsalaiset joukot menettivät 740 miestä ja Kamenski kärsi vielä enemmän, yli 900 miehen tappion. Sodan lopputulos sinetöitiin Oravaisissa. Haavoittuneiden huudot kaikuivat yössä, kun Suomen armeija laahautui kuolemanväsyneenä ja tappiomielialan murentamana pohjoiseen, aina Vetelinjoen toiselle puolelle, jonne se varusti asemat itselleen. Venäläiset yrittivät katkaista suomalaisten tien myös Kruunupyyssä, josta he hyökkäsivät Kokkolassa Kaukon sillalla olevien majuri von Fieandtin joukkojen kimppuun 1500 miehellä. Yritys kuitenkin torjuttiin, ja kun kenraali Gripenberg prikaateineen iski venäläisten kimppuun oli näiden vetäydyttävä Alaveteliin. Hämeen rintama
Rauhallisten välipäivien jälkeen valkoiset käynnistivät uuden suurhyökkäyksen aamuyöllä 3. huhtikuuta. Punaisten vastarinta oli sitkeää ja hyökkääjät kärsivät edetessään suuria tappioita, kun taisteluja käytiin talo talolta. Ensimmäisen päivän aikana valkoiset saivat hallintaansa kaupungit itäosat aina Tammerkoskelle saakka. Päivästä muodostui lopulta koko sisällissodan verisin, valkoiset menettivät kaatuneina 207 miestä ja punaiset ainakin 115, mutta mahdollisesti jopa 170. Osapuoleltaan tuntemattomia eli lähinnä siviilejä kuoli 18. Päivän aikana nähtiin myös yksi sodan tunnetuimmista operaatioista, kun eversti Gunnar Melinin johtama komppania murtautui kaupunkiin ja valtasi Näsikalliolla sijaitsevan Näsilinnan palatsin, josta he kuitenkin joutuivat luopumaan, koska Tampereelle edenneet joukot olivat juuttuneet Tammerkosken itäpuolelle. Kaupungin puolustus murtui lopulta kahden päivän kuluttua ja viimeiset punaiset antautuivat 6. huhtikuuta, jonka merkiksi Pyynikinharjulla sijainneen puisen näkötornin huipulle nostettiin valkoinen lippu. Shanghain taistelu
Shanghain taistelu oli ensimmäinen merkittävä taistelu Kiinan ja Japanin välillä Kiinan–Japanin sodassa. Se oli myös yksi koko sodan suurimmista ja verisimmistä taisteluista. Punakaarti
Seuraavan viikon aikana eri puolilla maata nähtiin useita väkivaltaisia välikohtauksia. Merkittävin oli 19.–20. tammikuuta Viipurissa tapahtunut Pietisen tehtaan kahakka, jota osa tutkijoista pitää jopa sisällissodan todellisena alkuhetkenä. Muita yhteenottoja olivat Taavetin kahakka Luumäellä ja Ruotsilan kahakka Kiikassa. SDP:n puoluejohto vastusti pitkään aseellista vallankumousta, mutta joutui lopulta taipumaan radikaalien punakaartien painostuksen alaisena. Päätökseen vaikutti myös senaatin 25. tammikuuta antama julistus, jossa suojeluskunnista tehtiin Suomen virallinen armeija. Työväenliike piti tätä avoimena sodanjulistuksena työväenluokkaa vastaan, ja seuraavana päivänä pidetyssä kokouksessa Suomen Työväen Järjestyskaarti ja Helsingin punakaarti yhdistettiin "Suomen Punaiseksi Kaartiksi". Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Suomen sisällissodan tapahtumat Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla käynnistyivät 28. tammikuuta 1918, kun valkoiset aloittivat seudulla toimivien venäläisten varuskuntien valtauksen ja aseistariisunnan. Varuskuntien antauduttua käytännössä ilman vastarintaa valkoiset ottivat samalla haltuunsa Uudenkaarlepyyn, Pietarsaaren, Kokkolan ja Raahen kaupungit. Sotatoimet päättyivät 2.–3. helmikuuta punaisia vastaan käytyyn Oulun taisteluun, jonka jälkeen Keski- ja Pohjois-Pohjanmaa olivat valkoisten hallussa. Oulusta he jatkoivat etenemistään vielä Tornioon, jossa olleet punakaartilaiset ja venäläiset sotilaat antautuivat 8. helmikuuta. Laitikkalan taistelu
Laitikkalan taistelu oli Pälkäneen pitäjän Laitikkalan kylässä 25. huhtikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu, jonka aikana Lempäälän suunnasta vetäytyneet punaiset murtautuivat valkoisten rintamalinjan läpi jatkaakseen matkaa kohti Lahtea. Lahti
Suomen sisällissodassa Lahdessa käytiin ratkaisevia taisteluja. Lahden punakaarti otti vallan kaupungissa tammikuussa 1918 ja piti sitä hallussaan kolme kuukautta, kunnes Loviisassa maihinnousseet saksalaiset joukot valloittivat kaupungin huhtikuussa. Lahden länsipuolelta Venäjälle pakenevat punaiset antautuivat rajujen taistelujen jälkeen. Lahden keskustan tuntumassa olleelle Fellmannin pellolle pystytettiin väliaikainen vankileiri johon koottiin noin 20 000 antautunutta punaista. Yli puolet näistä siirrettiin myöhemmin Hennalan vankileirille, josta muodostettiin yksi suurimmista sisällissodan vankileireistä. Entisen pellon paikalla on nykyisin Fellmannin puisto jossa paljastettiin vuonna 1978 suuri punavankien muistomerkki. Ikaalisten taistelut
Ikaalisten taistelut olivat Suomen sisällissodan taisteluita, jota käytiin 16. helmikuuta–24. maaliskuuta 1918 Ikaalisten, Hämeenkyrön ja Viljakkalan kuntien alueella. Noin 18 kilometrin levyinen rintamalinja ulottui lännestä Ikaalisten Vatulasta Kyrösjärven itäpuolella sijaitsevaan Viljakkalan Luhalahteen. Ikaalisten rintaman taistelut olivat osa valkoisten Satakunnan rintaman itäistä lohkoa. Punaiset operoivat aluksi käytännössä omatoimisesti, kunnes joukot siirrettiin maaliskuun hyökkäysvaiheessa Tampereen esikunnan alaisuuteen. Heidän tarkoituksenaan oli edetä valkoisten vahvimmalle tukialueelle Etelä-Pohjanmaalle, mutta hyökkäys pysähtyi jo Ikaalisten eteläpuolelle. Valkoiset käynnistivät oman suurhyökkäyksensä 15. maaliskuuta tarkoituksenaan katkaista Porin rata ja näin sulkea Tampereen saartorengas. Ikaalisten rintaman viimeiset taistelut käytiin Hämeenkyrössä, jonka jälkeen punaiset perääntyivät Tampereelle. Länsirintama (Suomen sisällissota)
Länsirintamaksi (myös Läntinen rintama) kutsuttiin vuoden 1918 Suomen sisällissodan rintamaa, joka ulottui nykyisten Satakunnan, Pirkanmaan ja Keski-Suomen maakuntien alueella Pohjanlahden rannikolta Tampereen pohjoispuolitse Päijänteen länsirannalle. Se oli jaettu Satakunnan ja Hämeen rintamiin sekä niiden sisällä vielä useampiin paikallisiin rintamalohkoihin. Sodan kokonaisuuden kannalta Satakunnan rintama oli lähinnä sivunäyttämö, mutta Hämeen rintamalla käytiin lopputuloksen kannalta merkittäviä ja ratkaisevia taisteluja, kuten Vilppulan rintaman taistelut helmi–maaliskuussa sekä myöhemmin maalis–huhtikuussa käyty Tampereen taistelu. Joukkojen ja kaatuneiden lukumäärän perusteella sitä voidaan kutsua myös koko sisällissodan päärintamaksi. Ruoveden taistelut
Ruoveden taistelut olivat Suomen sisällissodan taisteluja, jotka käytiin helmi-maaliskuussa 1918 Ruoveden pitäjän Pekkalan, Jäminkipohja ja Pihlajalahden kylissä. punaisten tarkoituksena oli vallata Ruoveden kirkonkylä ja edetä valkoisten hallussa olleen pitäjän pohjoisosan kautta strategisesti tärkeälle Haapamäen risteysasemalle. Kaikki hyökkäykset onnistuttiin kuitenkin torjumaan ja Ruoveden rintamalinjat pysyivät paikoillaan aina maaliskuun puoliväliin saakka, jolloin valkoiset aloittivat oman suurhyökkäyksensä Tampereen valtaamiseksi. Tämän jälkeen punaiset jättivät Ruoveden 19. maaliskuuta mennessä ja vetäytyivat puolustamaan Tamperetta. Samalla paikkakunnalta pakeni sadoittain siviilejä, joiden joukossa oli punakaartilaisten perheenjäsenten lisäksi myös muuta maatyöväestöä. Kiivaimmat taistelut Ruovedellä käytiin kirkokylän kaakkoispuolella sijaitsevassa Väärinmajan kylässä, mutta ne lasketaan kuuluvaksi Vilppulan rintamaan, koska siellä punaiset yrittivät edetä itään kohti Vilppulaa ja Tampere–Haapamäki-rataa. Suomen sisällissota
Sota Suomessa vuonna 1918 oli 1690- ja 1860-lukujen suurten kuolonvuosien sekä toisen maailmansodan (1939–1945) ohella maan historian huomattavimpia katastrofeja. Sodan uhreina kuoli noin 37 000 ihmistä, joista 5 800–6 200 henkilöä eli noin 16 % oli alaikäisiä, 14–20-vuotiaita. Nuorimmat uhrit olivat alle vuoden ikäisiä. 0–15-vuotiaita teloitettiin kaksikymmentä, muuten surmattuja ja eri tavoin kuolleita yli 300, joukossa yksi kuoliaaksi kuristettu vauva. Kaksi kolmannesta lapsista oli punaisia, loput sekä valkoisia ja mihinkään ryhmään kuulumattomia. Lapsia surmattiin vielä sodan päätyttyäkin perheidensä kanssa. Sampakosken taistelu
Sampakosken taistelu oli 22. helmikuuta 1918 Lavian Niemenkylässä sijaitsevan Sampakosken talon mailla käyty Suomen sisällissodan taistelu, joka oli osa kaksi päivää aikaisemmin käynnistyneen punaisten yleishyökkäyksen Satakunnan rintaman sotatoimia. Punaisten tarkoituksena oli edetä Pohjanmaantietä (nyk. kantatie 44) pitkin noin 15 kilometrin päähän Kankaanpäähän ja sieltä edelleen kohti Pohjanmaata, jossa Kristiinankaupungissa oli määrä kohdata Porin suunnasta rannikkoa pitkin hyökkäävät joukot. Valkoiset onnistuivat kuitenkin pysäyttämään punaisten etenemisen ja pakottivat heidät vetäytymään takaisin Lavian kirkonkylään. Samaan aikaan Kankaanpäähän suuntautui Pomarkun suunnasta myös toinen punaisten hyökkäys, jonka valkoiset saivat niin ikään torjuttua. Lempäälän taistelut
Lempäälän taistelut olivat Suomen sisällissodan taisteluja, jotka käytiin Lempäälän ja Vesilahden pitäjissä maalis–huhtikuussa 1918. Tampereen taisteluun liittyneet yhteenotot alkoivat 23. maaliskuuta valkoisten hyökkäyksellä, jonka tarkoituksena oli vallata Lempäälän kirkonkylä ja samalla sulkea Tampereen ympärille muodostettu saartorengas katkaisemalla Helsinkiin johtava rautatie. Viikkoa myöhemmin punaiset aloittivat oman vastahyökkäyksensä, mutta eivät lopulta päässeet kolmeakymmentä kilometriä lähemmäksi Tamperetta. Hyökkäys kuitenkin viivytti valkoisten Tampereen valtausta useilla päivillä. Kaupungin antautumisen jälkeen Lempäälän rintaman taistelut muuttuivat 9. huhtikuuta asemasodaksi, kun punaiset keskittyivät suojaamaan Etelä-Hämeessä liikkuneita kymmeniätuhansia punapakolaisia. Taistelut päättyivät lopulta 25. huhtikuuta punaisten vetäytyessä Lempäälän suunnalta kohti Hämeenlinnaa ja Lahtea. Vierumäen taistelu
Vierumäen taistelu oli Suomen sisällissodan taistelu, joka käytiin Heinolan Vierumäen kylässä 20.–21. huhtikuuta 1918. Asikkalasta ja Heinolasta vetäytyneet punaiset kohtasivat Vierunkankaalla sijaitsevassa maantieristeyksessä valkoisten joukot, jotka yrittivät estää heidän etenemisensä. Punaiset onnistuivat lopulta tekemään läpimurron ja jatkamaan itään kohti Vuolenkoskea. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Raahessa oli noin 230 venäläisen sotilaan varuskunta, jonka edustajat kävivät 30. tammikuuta tuloksettomiksi jääneitä neuvotteluja valkoisten kanssa. Illalla venäläiset kokoontuivat Raahen työväentalolle, jonne saapui myös 70 punakaartilaista. Suojeluskuntalaiset hyökkäsivät kaupunkiin 1. helmikuuta, jolloin punakaarti oli jo hajaantunut, eivätkä venäläisetkaan tehneet vastarintaa. Seuraavana päivänä alkaneesta Oulun taistelusta sen sijaan tuli koko sodan siihenastisista yhteenotoista verisin. Se vaati kaikkiaan 33 valkoisen, 26 punaisen ja kahdeksan siviilin hengen, mutta taistelusta suurimmaksi osaksi sivussa pysytelleitä venäläisiä kaatui vain yksi. Yhteenotto olisi mahdollisesti vältetty kokonaan, mikäli osapuolet olisivat pysyneet ennen taistelua sovitussa neuvotteluratkaisussa. Karkun taistelu
Huhtikuun 18. päivän aikana punaiset tyhjensivät Vammalan kauppalan ja sytyttivät sen seuraavan yön aikana palamaan talo talolta. Suurpalossa tuhoutui miltei kaksi kolmannesta kauppalan silloisesta rakennuskannasta, ja Vammalan palo oli suurin yksittäistä paikkakuntaa kohdannut tuho koko Suomessa. Vaikeuttaakseen valkoisten etenemistä punakaartilaiset olivat rakentaneet kivistä, kaadetuista puista ja sähköpylväistä sekä taloista kannetusta tavarasta murroksen kauppalan halki kulkeneelle pääkadulle. He yrittivät myös räjäyttää Vammaskosken sillan siinä kuitenkaan onnistumatta. Suomen kaarti
Kenraalimajuri Aleksandr Ellisin komentama henkikaartin tarkk’ampujaprikaati ja sen osana myös Suomen kaarti kuului koko sodan ajan kenraali Josif Gurkon armeijaan. Gurkon operaatiot sodan aikana olivat menestyksekkäitä, mutta tuottivat usein myös suuret miestappiot. Lokakuussa hänen tehtävänään oli saartaa Plevna lännestä valtaamalla Sofiaan johtavaa maantietä suojanneet turkkilaisten linnakkeet, ensimmäisenä Gornyi Dubnjakin linnake. 24. lokakuuta käyty voitokas Gornyi Dubnjakin taistelu oli Suomen kaartin ensimmäinen tässä sodassa ja muodostui sittemmin kaartin historian maineikkaimmaksi. Suomalaiset kuuluivat osastoon, joka hyökkäsi linnoituksen pääreduttia vastaan. Pataljoona menetti tässä taistelussa kaatuneina 22 miestä sekä haavoittuneina 95 miestä, joista kahdeksan oli upseereita, viisi aliupseereita ja viisi torvensoittajia. Kaksi haavoittunutta kuoli pian taistelun jälkeen. Kaikkiaan venäläisiä kaatui Gornyi Dubnjakissa noin 3 300. Sigismundin ja Kaarlen valtataistelu
Sisällissodan aikana Suomi oli irrallaan Kaarle-herttuan vallasta, sillä Sigismundin suomalaisilla kannattajilla oli oma armeija ja oma ulkopolitiikka. Kaarle-herttua sai Suomen takaisin vasta vallattuaan Turun ja Viipurin linnat ja lyötyään Sigismundin kannattajat Marttilan taistelussa 1599. Voiton jälkeen hän teloitutti useita Suomen johtomiehiä muun muassa Turun verilöylyssä. Kaikkiaan mestattuja aatelisia oli viitisenkymmentä, ja useita muita tuomittiin vankeuteen. Kämärä
Kämärän rautatieasemalla käytiin 27. tammikuuta 1918 taistelu, joka oli Suomen sisällissodan ensimmäinen varsinainen sotatoimi. Lisäksi kylässä käytiin kiivaita taisteluja sisällissodan aikana vielä huhtikuun lopussa 1918 ja myöhemmin talvisodan aikana helmikuussa 1940. Kutnon taistelu
Kutnon taistelu (, tai "Bitwa pod Kutnem") käytiin Saksan ja Puolan joukkojen välillä Kutnon kaupungin ja Bzurajoen lähellä keski-Puolassa 9.–22. syyskuuta 1939. Se oli Saksan Puolan offensiivin suurin yksittäinen taistelu. Suomen sisällissota
Saksalainen laivasto-osasto nousi maihin Ahvenanmaalle 5. maaliskuuta 1918. Sodan kolmannessa vaiheessa valkoisen armeijan yleishyökkäystä Etelä-Suomeen täydensi kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzin johtaman Saksan Itämeren divisioonan maihinnousu Hangossa 3. huhtikuuta 1918. Saksalaisten ja venäläisten joukkojen yhteensovittaminen, Brest-Litovskin rauhansopimusta noudattaen, koordinoitiin erityisellä Hangonsopimuksella. Divisioonan vahvuus oli 10 000 sotilasta. Lisäksi Loviisassa nousi maihin 7. huhtikuuta, Tallinnasta edennyt, noin prikaatin vahvuinen osasto Brandenstein (3 000 miestä). Hangosta edennyt osasto valloitti Helsingin 12.–13. huhtikuuta (Helsingin taistelu 1918), Hyvinkään 21. huhtikuuta, Riihi­mäen 22. huhtikuuta ja Hämeenlinnan 26. huhtikuuta 1918. Loviisasta liikkeelle lähtenyt prikaati valtasi Lahden 19. huhtikuuta ja katkaisi läntisten ja itäisten punakaartien väliset yhteydet. Saksalaisjoukot nopeuttivat merkittävästi punakaartien sotilaallista tappiota ja lyhensivät sodan kestoaikaa. Toisaalta Suomi joutui sodan jälkeen Saksan vaikutusvaltaan.
Ruotsi kieltäytyi osallistumasta virallisesti Suomen sisällissotaan, mutta 84 vapaaehtoista ruotsalaisupseeria antoi merkittävän tuen valkoiselle sodanjohdolle. Lisäksi valkoiseen Suomeen lähetettiin kapteeni Hjalmar Frisellin johtama vapaaehtoisista ruotsalaissotilaista koostunut, Ruotsalaiseksi prikaatiksi kutsuttu osasto. Sen todellinen kokonaisvahvuus, 250–550 miestä (vahvuustiedot vaihtelevat) vastasi kuitenkin lähinnä vahvennettua pataljoonaa. Savon rintama
Savon rintama oli yksi Suomen sisällissodan rintamista, joka muodostui helmikuun 1918 puoliväliin mennessä Kuopion, Mikkelin ja Viipurin läänien alueelle. Pääasiallinen rintamalinja kulki Savon radalla Mäntyharjun ja Valkealan pitäjien välissä, mutta sivurintamia oli myös Savitaipaleella ja Taipalsaaressa sekä Hämeen läänin puolella Heinolassa. Lisäksi rintaman merkittävimpiin sotatoimiin liittyi muun muassa valkoisten helmikuinen Varkauden valtaus. Savon rintaman taisteluissa kaatui noin 300 valkoista ja 600 punaista. Savitaipaleen taistelut (1918)
Savitaipaleen taistelut käytiin Suomen sisällissodan aikana 27. helmikuuta – 25. huhtikuuta 1918 Etelä-Karjalassa sijaitsevan Savitaipaleen kirkonkylän hallinnasta. Sillä oli erityisesti punaisten kannalta suuri merkitys, sillä kylä turvasi 30 kilometriä etelämpänä kulkevan elintärkeän Pietarin radan pysymisen heidän hallussaan. Raudun taistelu
Suomen sisällissodan taisteluista Raudun tekee erikoiseksi se, että siihen osallistui huomattavasti enemmän venäläisiä kuin millään muulla sodan rintamalla. Myös sisällissodan aikana kaatuneista venäläisistä lähes puolet kuoli nimenomaan Raudun rintamalla. Puna-armeijan sotilaita oli Raudussa enimmillään samaan aikaan noin 1 500, mikä oli yli puolet punaisen osapuolen kokonaisvahvuudesta. Bolševikkien Rautuun kohdistaman kiinnostuksen taustalla oli huoli Pietarin turvallisuudesta. Saksan ja Venäjän välinen aselepo oli päättynyt 18. helmikuuta eli kolme päivää ennen Rautuun tehtyä hyökkäystä. Neuvosto-Venäjän johto halusi sulkea vielä rakenteilla olleen Pietari–Hiitola-radan, jotta Suomen valkoisten kanssa läheisissä suhteissa olevat saksalaiset eivät pystyisi hyökkäämään sen kautta Pietariin. Venäläiset päättivät katkaista radan Suomen puolelta rajaa, jotta he saisivat myös Suomen punaiset mukaan puolustamaan Pietaria. Suomen sisällissota
Yleislakko rikkoi Suomessa loputkin siitä yhtenäisyydestä, mitä sosialistien ja porvareiden välillä oli vielä ollut jäljellä. Lakon aggressio purkautui poliittiseen väkivaltaan; työväenkaartilaiset surmasivat yhteensä 16 ei-sosialisteihin lukeutunutta henkilöä. Lisäksi lakon kahakoissa menehtyi 14 suojeluskuntalaista ja 4 työväen järjestyskaartilaista. Loppukesän 1917 valtatyhjiö oli täyttynyt ja Suomi oli päätynyt polulle, jonka päässä häämötti sisäinen taistelu. Suomen sotien Korkeajännitys
Sisällissodan sytyttyä 1918 Vilho ja Pekka ajautuivat eri puolille; Pekka punaisten ja Vilho valkoisten puolelle. Vilhon rinnalla sisällissodassa taisteli muun muassa Heimo Pohjonen ja ruotsalainen vapaaehtoiskapteeni Kalmarsjö. Sisällissodan lopulla Vilho ja Kalmarsjö olivat osana valkoisten voittoisaa hyökkäystä Tampereelle ja sota Vilhon osalta päättyi siihen. Vilho kuitenkin törmäsi teloitettavaksi tuomittuun lapsuudenystäväänsä Pekkaan ja onnistui pelastamaan tämän varmalta kuolemalta. Sisällissodan jälkeen Pekan ja Vilhon tiet taas erkanivat. Tervolan taistelu
Tervolan taistelu oli Suomen sisällissodan alkuvaiheessa 2. helmikuuta 1918 Tervolassa käyty taistelu, jossa valkoiset pysäyttivät Rovaniemelle matkalla olleen punaisten junan. Taistelu pysäytti punaisten etenemisen Rovaniemelle ja turvasi näin valkoisten selustan pohjoisen suunnalta. Samalla Tornion, Kemin ja Oulun punakaartilaiset jäivät mottiin Pohjanlahden rannikolle ja Länsi-Lapin sotatoimet päättyvät muutaman päivän kuluttua, kun valkoiset saivat paikkakunnat haltuunsa. Itsenäisen Suomen historia
Suomen sisällissota oli osa ensimmäistä maailmansotaa. Sota käytiin Suomen senaatin eli hallituksen ja Suomen kansanvaltuuskunnan johtamien joukkojen välillä 27. tammikuuta – 16. toukokuuta 1918. Senaatin joukkoja kutsuttiin valkoisiksi ja kansanvaltuuskunnan joukkoja punaisiksi. Maailmansota aiheutti, Venäjän keisarikunnan pirstoutumisen kautta, sisäisen hajoamisen ja taistelun vallasta Suomessa, jonka poliittinen järjestelmä oli siirtymävaiheessa säätyvallasta parlamentaristiseen valtajärjestelmään. Lisäksi yhteiskunta oli jakautunut sosiaalisesti ja taloudellisesti kahtia. Hajaannuksen keskeinen seuraus oli kahden aseistetun valtakeskuksen muodostuminen maahan. Kriisi huipentui niiden väliseen sotaan tammikuussa 1918. Valkoiset voittivat sodan keisarillisen Saksan tuella. Neuvosto-Venäjän tukemat punaiset hävisivät sodan. Suomi siirtyi Venäjän valtapiiristä Saksan valtapiiriin. Saksan hävittyä suursodan suomalaisten itsenäisyys varmistui ja maan valtiomuodoksi muotoutui tasavaltainen demokratia. Sisällissodille luonteenomaisesti poliittinen terrori oli sodan aikana yleistä. Suurimmat henkilömenetykset koettiin kuitenkin vasta sodan jälkeen vankileireillä, joissa kuoli noin 13 000 punaista. Sisällissota vaati yhteensä noin 37 000 uhria, joista noin 75% oli suomalaisia punaisia. Muut uhrit olivat suomalaisia valkoisia, sekä saksalaisia ja venäläisiä. Sisällissota oli psykologisesta ja aineellisesta näkökulmasta tarkasteltuna suomalaisen kansakunnan historian tuhoisin tapahtuma, joka traumatisoi kansaa ja jakoi sen kahtia. Ensimmäisen maailmansodan lopputuloksen seurauksena maltillinen vasemmisto ja oikeisto kykenivät kuitenkin aloittamaan pian sisällissodan jälkeen suomalaisia ajan myötä yhdistäneen yhteistyön. Suomen sisällissota
Suomen sisällissota päättyi 15. toukokuuta 1918, mutta sen akuutit vaikutukset jatkuivat Suomessa ainakin vuoden 1918 loppuun asti. Sota hajotti ja vaurioitti suomalaista yhteiskuntaa vakavasti. Kyse ei ollut vain sodan osapuolien välisestä kuilusta vaan myös valtaryhmien sisäisistä ongelmista. Valkoinen Suomi jakaantui kahteen leiriin: toinen kannatti monarkiaa ja kavennettua demokratiaa, toinen kannatti tasavaltaista, laajaa demokratiaa ja sosiaalisia uudistuksia. Äärikonservatiivit olivat olleet pysyvästi parlamentarismia vastaan. Maltillisemmat konservatiivit kannattivat parlamentarismia aluksi, mutta vuosien 1917–1918 tapahtumat käänsivät heidät laajaa demokratiaa vastaan, ja saivat heidät etsimään eduskunnalle vastavoimaa pitkästä monarkian perinteestä. Valtiomuotokiista oli merkittävin voittajien sisäinen vedenjakaja: pitkittyneen sisäisen sodan vuoksi ja sen jälkeisessä epävarmassa tilanteessa pääosa konservatiiveista ja ei-sosialisteista kannatti Saksan vahvaa asemaa Suomessa. Lisäksi aktivistit toivoivat saksalaisilta tukea Itä-Karjalan valtaushankkeelle. Heinolan taistelut
Heinolan taistelut käytiin Suomen sisällissodan aikana helmi–maaliskuussa 1918 Heinolan kaupungin, Heinolan kirkonkylän ja Lusin kylän hallinnasta. Heinolan ensimmäinen taistelu käytiin 28. helmikuuta, jolloin valkoiset yrittivät vallata punaisten hallussa ollutta kaupunkia. Punaiset puolestaan valtasivat Lusin 9. maaliskuuta, jonka jälkeen valkoiset ottivat sen takaisin neljä päivää myöhemmin. Heinolan toinen taistelu käytiin 15. maaliskuuta, jolloin valkoiset yrittivät jälleen turhaan vallata Heinolan kaupunkia. Taistelut muodostivat Savon rintaman läntisen siiven. Niistä puhutaan toisinaan myös "Sysmän rintamana" valkoisten tukikohtanaan pitämän paikkakunnan mukaan. Viipurin taistelu (1941)
Viipurin taistelu oli osa Karjalankannaksen takaisinvaltausoperaatiota 1941. Siinä Suomen Puolustusvoimat valtasi Moskovan rauhassa menetetyn Viipurin kaupungin ympäristöineen. Kaupunki vallattiin taisteluitta Neuvostojoukkojen vetäydyttyä sieltä. Samalla kaupungin eteläpuolelle jäi mottiin osia kolmesta neuvostoliittolaisesta divisioonasta. Syntynyt Porlammen motti oli Jatkosodan suurin. Osa joukoista onnistui pakenemaan motista maaston kautta, mutta vetäytyvät joukot menettivät raskaan kalustonsa. Viipurissa järjestettiin 31. elokuuta voitonparaati taisteluiden vielä ollessa käynnissä kaupungin lähimaastossa.
Suomi oli menettänyt Talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 toiseksi suurimman kaupunkinsa Viipurin. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuun 22. päivänä 1941 tarjoutui Suomen johdolle mahdollisuus hankkia talvisodassa menetetyt alueet takaisin. Suomen osalta jatkosodan katsotaan alkaneen 25. kesäkuuta Neuvostoliiton pommitettua Suomea. Suomen armeijalla ei ollut riittävästi voimia hyökätä yhtä aikaa koko itärajan pituudelta. Pohjois-Suomi jätettiin saksalaisten vastuulle. Suomalaisten hyökkäys alkoi ensin 10. heinäkuuta Laatokan Karjalassa, jossa hyökkäys pysähtyi Kannaksen operaation ajaksi 24. heinäkuuta. Karjalankannaksen joukot olivat jaettu kahteen armeijakuntaan. Itäisellä kannaksella II armeijakunta aloitti hyökkäyksensä 1. elokuuta. Se eteni elokuun puoliväliin mennessä syvälle Viipuria puolustavien neuvostojoukkojen sivustaan ylittäen Vuoksen Hopeasalmella 18. elokuuta. Viipuriin tehtävän saarrostavan hyökkäyksen edellytykset oli täten luotu.
Läntisestä Karjalankannaksesta vastasi kenraaliluutnantti Lennart Oeschin komentama IV armeijakunta vastuualueenaan rintamalinja Suomenlahdesta Vuoksen vesistöön. Ennen 21. elokuuta alkanutta hyökkäystä armeijakunnan lohkolla, rintama seuraili Moskovan rauhan 1940 linjaa. Äärimmäisenä oikealle oli ryhmitetty eversti Bertel Winellin komentama 8. divisioona välillä Suomenlahti–Viipurin rantatie. Suoraan armeijakunnan komennossa ollut vahvennettu jalkaväkirykmentti 25 vastasi Viipurin rantatiestä Saimaan kanavalle. Siitä eteenpäin vastuussa oli eversti Einar Vihman komentama 12. divisioona. Selustassa oli reservissä eversti Kaarlo Viljasen komentama 4. divisioona. Vuoksen toisella puolella oli II armeijakuntaan kuulunut 18. divisioona, jonka joukot olivat jo ylittäneet Vuoksen Hopeasalmella. Karkun taistelu
Karkun taistelu oli osa Suomen sisällissotaa ja käytiin 17. huhtikuuta 1918. Mikkeli
Sisällissodassa (1918) Mikkeli oli yksi paikkakunnista, joilta hallituksen, Suomen tasavallan joukkojen eli valkoisten toimintaa johdettiin. Toisen maailmansodan aikana talvi-, jatko- ja Lapin sodassa (1939–1940, 1941–1944 ja 1944–1945) Suomen armeijan päämaja oli sijoitettu Mikkeliin ja sodanjohto istui vuonna 1902 valmistuneessa Mikkelin keskuskansakoulussa, nykyinen Päämajakoulu (vuodesta 1992), jonka tiloista erotettu Päämajamuseo avattiin 1989. Päämajan sijainnin vuoksi Mikkeli oli yksi lentopommitetuimmista Suomen kaupungeista sodan aikana. Jatkosodan aikana Mikkelissä toimi myös natsi-Saksan armeijan joukkojen yhteysesikunta Nord. Sodan jälkeen Mikkeliin sijoitettiin siirtoväkeä Raudusta. Suomen sisällissota
Menestyksellisen suomalais-saksalaisen hyökkäyksen paineen alla Kansanvaltuuskunta siirtyi Helsingistä 8. huhtikuuta Viipuriin, ja eräitä valtuuskunnan jäseniä (esimerkiksi Edvard Gylling) lukuun ottamatta sieltä edelleen Pietariin 25. huhtikuuta 1918. Johtajien pako herätti punaisten joukossa voimakasta katkeruutta. Satakunnasta ja Hämeestä kohti Pietaria taistellen vaeltaneet pitkät punapakolaisten karavaanit antautuivat Lahden ja Kosken (Hl.) välisellä alueella 1.–2. toukokuuta. Punaisten viimeiset, Kymenlaaksossa sijainneet vastarintapesäkkeet luopuivat taistelusta 5. toukokuuta 1918. Sisällissota päättyi venäläisten sotilaiden vetäydyttyä 14. toukokuuta Karjalankannaksella Inon linnoituksesta ja suomalaisten valkoisten miehittäessä sen tuhotut tykkiasemat 15. toukokuuta. Alun perin sodanvastaisen ajattelun omaksunut suomalainen työväenliike oli kärsinyt tappion sisällissodassa. Valkoiset sulkivat punakaartilaiset vankileireille. Suomen sisällissota
Sisällissota on Suomen historian ristiriitaisin tapahtuma, jonka vaikutukset suomalaisiin ja suomalaiseen yhteiskuntaan ovat olleet poikkeuksellisen pitkäkestoiset. Kuten usein käy kansojen sisäisissä valtataisteluissa, sodan aikana ja sen jälkeen esiintyi laajamittaista terroria. Sotatoimien ollessa käynnissä molemmat osapuolet syyllistyivät poliittiseen terroriin ja raakuuksiin. Sodan kuluessa punaisten käsissä kuoli 1 424 valkoista teloitettuna, 4 kuoli vankileirillä. Valkoisten käsissä kuoli 7 370 punaista teloitettuna, 11 652 kuoli vankileirillä, suurin osa sotatoimien jo päätyttyä, sillä punaisten tai punaisiksi epäiltyjen vangitseminen ja teloittaminen jatkui laajamittaisesti vielä viimeisten taistelijoiden antauduttua. Kaikkiaan sisällissota vaati noin 38 000 uhria. Heistä noin 75 prosenttia oli punaisia, joita kuoli eniten teloituksissa sodan aikana ja sodan päätyttyä vankileireillä nälkään ja tauteihin. Varsinaisissa taistelutoimissa kuoli lähes yhtä paljon sekä punaisia että valkoisia. Terrorin uhreista vähemmistö oli valkoisia, ja myös Venäjän kansalaisia teloitettiin. Sodan muut uhrit olivat lähinnä taisteluissa kaatuneita saksalaisia ja venäläisiä sotilaita. Tie Tampereelle
Ylikangas seuraa kirjassaan valkoisten etenemistä Hämeen rintamalla kohti Tamperetta, jossa operaatio lopulta päättyy kaupungin piiritykseen ja huipentuu kolmen viikon kuluttua kiivaisiin katutaisteluihin. Tampereen taistelu oli Suomen sisällissodan tunnetuin ja verisin yhteenotto, jonka aikana sai surmansa noin 800 valkoista ja 2 000 punaista. Punaisten kuolleista yli puolet teloitettiin antautumisen jälkeen. Hän vaatikin kirjassaan perusteellista jatkotutkimusta vuoden 1918 uhrien kohtaloista, minkä johdosta Paavo Lipposen hallitus käynnisti keväällä 1998 "Suomen sotasurmat 1914–22" -projektin, jonka johtoon Ylikangas valittiin. Mouhun–Hillosensalmen taistelut
Mouhun–Hillosensalmen taistelut olivat Suomen sisällissodan taisteluja, jotka käytiin Mäntyharjulla ja Valkealassa 5. maaliskuuta 1918. Valkoisten tarkoituksena oli vallata samanaikaisesti Mouhun kylä ja sen eteläpuolella sijainnut Hillosensalmen rautatieasema Savon radan varrella. Näin he olisivat saaneet motitettua Savon rintamalla toimineet punaiset ja päässeet hyökkäämään etelään kohti tärkeää Kouvolan risteysasemaa. Valkoiset onnistuivat saamaan Mouhun haltuunsa, mutta Hillosensalmen valtaus ei onnistunut ja näin Savon rintamalinja jäi sodan loppuun saakka Mouhun ja sen eteläpuolisen Voikosken välille. Tikkurilan taistelu
Tikkurilan taistelu oli Suomen sisällissodan taistelu, joka käytiin Saksan Itämeren-divisioonan ja Helsingin pitäjän punakaartin välillä Helsingin pitäjän alueella 12.–13. huhtikuuta 1918. Kiivaimmat taistelut keskittyivät Tikkurilan ja Malmin välille, kun saksalaiset valtasivat strategisesti tärkeät pääradan varrella sijaitsevat kylät rautatieasemineen ja estivät näin punaisten junaliikenteen Helsinkiin. Operaatio oli osa 10.–14. huhtikuuta tapahtunutta Helsingin valtausta. Tornion taistelu
Tornion taistelu oli Suomen sisällissodan alkuvaiheissa käyty taistelu valkoisten ja venäläisten välillä. Paikalliset punaiset eivät osallistuneet itse taisteluun. Merkittävä osa punaisista oli siirtynyt tammikuun lopussa junalla Ouluun tukemaan sikäläistä punaisten valtaa osallistuen siellä käytyyn taisteluun, joka käytiin jo muutamaa päivää aiemmin. Tornion taistelu käytiin 6. helmikuuta 1918. Korppoon taistelu
Korppoon taistelu oli Turun saaristossa 28. maaliskuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu, jolloin valkoiset valtasivat Korppoon saaren itä hallussaan pitäneiltä punaisilta. Luettelo Suomen sisällissodan taisteluista
Taistelut on jaoteltu neljään päärintamaan (Satakunnan, Hämeen, Savon ja Karjalan rintamat), Saksan maihinnousun jälkeen Uudellamaalla, Kanta- ja Päijät-Hämeessä sekä Kymenlaaksossa käytyihin taisteluhin, Ahvenanmaan ja Varsinais-Suomen taisteluhin sekä sisällissodan rintamalinjan pohjoispuolella käytyihin taisteluihin. Lisäksi mukana ovat Itä-Lapin rajaseudulle syntyneen Koillisrintaman taistelut. Suomen sisällissodan nimet
"Vuoden 1918 sota Suomessa" ja "Suomen sota vuonna 1918" ovat objektiivisimmat ja neutraaleimmat nimet tälle sodalle. Niitä käyttävät eniten historian ammattitutkijat. Lisäksi niitä käytetään jonkin verran toimittajien ja opettajien piirissä. Jotkut historiantutkijat kuitenkin pitävät näitä nimiä liiankin värittöminä ja suosivat kuvailevampaa nimitystä kuten esimerkiksi "sisällissota", analogisesti sellaisten nimien kuin talvisota tai jatkosota kanssa. Toisaalta vuoden 1918 sota oli sekä syy-seuraussuhteiltaan että tapahtumiltaan paljon monitasoisempi, monivivahteisempi ja vaikeaselkoisempi konflikti kuin toisen maailmansodan tapahtumat Suomessa. Lopulta mikään vuoden 1918 sotaa kuvaileva nimi, vapaussodasta luokkasotaan ei kerro tapahtumasta aivan tyhjentävästi. Siksi niiden yläpuolella on syytä olla käytettävissä mahdollisimman neutraali yleisnimitys. Suomen sisällissota
Vallankumous oli vuoden 1918 sodan ensimmäisiä nimityksiä kansanvaltuuskunnan puolella. Punainen osapuoli kutsui sotaa myös luokkasodaksi ja kapinaksi. Lisäksi "vapaustaistelu"-nimeä käytettiin esimerkiksi punakaartilaisten kuolinilmoituksissa ja hautajaisissa. Kansalaissota-nimeä käytettiin sodan aikana yleisesti molemmin puolin rintamaa. Valkoiset käyttivät lisäksi nimiä punakapina ja kapina. Sodan loppuvaiheessa ja sen jälkeen voittajien puolella alettiin korostaa sodan kansallista luonnetta vapaussotana Venäjää ja sen tukemia punaisia vastaan.