Sisältääkö heprealainen kirjaimisto vokaaleja?
Ladino
Heprealainen aakkosto koostuu vain konsonanttimerkeistä, joista seuraavia sefardit päättivät käyttää vokaalien merkitsemiseen:
Treema
HTML:ssä kahdella pisteellä varustetut vokaalit saadaan aikaan muotoa codice_1 olevalla merkinnällä, missä codice_2 voi olla codice_3, codice_4, codice_5, codice_6, codice_7, codice_8 tai niistä jotakin vastaava suuraakkonen. "Ÿ":tä lukuun ottamatta kaikki nämä ovat mukana myös standardissa ISO 8859 ja näin ollen niitä vastaa merkistöissä ISO 8859-1 (-2, -3, -4, -9, -10, -13, -14, -15, -16 samat koodiarvot kuin Unicodessakin. Standardissa ISO 8859-15 sekä Unicodessa myös "Ÿ" on mukana, ja Unicodessa on joukko muitakin treemalla varustettuja kirjaimia.Huomautus: kum umlaut-kirjaimet on korvattava pelkillä ASCII-merkeillä, voidaan saksan kielessä käyttää merkintöjä "ae", "oe" ja "ue", muissa kielissä vastaavia kirjaimia ilman pisteitä.TeX ja siitä johdetut järjestelmät kuten LaTeX sallivat myös kirjainten päälle merkityt treemat. Yleisin tapa on käyttää ohjausmerkkijonoa \", jonka jäljessä on kyseinen kirjain, esimerkiksi \"u. Hyvä tapa on käyttää lisäksi aaltosulkuja: {\"u} tai \"{u}. Kreikkalainen kirjaimisto
Kreikkalainen kirjaimisto ("kreikkalainen aakkosto", ) on aakkosto, jota on käytetty kreikan kielen kirjoittamiseen 700-luvulta eaa. lähtien, muinaiskreikasta aina nykykreikkaan saakka. Sen kirjainten edustamat äänteet olivat kuitenkin muinaiskreikassa osittain erilaiset kuin nykyään. Nykyisessä muodossaan aakkostoon kuuluu 24 kirjainta, alkaen alfasta ja päättyen oomegaan. Mem
Mem on monen seemiläisen kielen aakkoston 13. kirjain. Se sisältyy muun muassa heprealaiseen, foinikialaiseen ja aramealaiseen kirjaimistoon. Mem on kreikkalaisen myyn, latinalaisen M:n ja kyrillisen М:n edeltäjä. Kirjaimen nimi tulee vettä tarkoittavasta sanasta. Byromin järjestelmä
Vokaalien merkitsemiseen on konsonanttimerkkien ympärillä kymmenen mahdollista paikkaa, joihin voidaan merkitä piste: viidelle eri vokaalille (a, e, i, o, u) kullekin kaksi paikkaa, joilla merkitään vokaalin esiintyminen joko konsonanttia ennen tai sen jälkeen. Käytännössä nopeasti kirjoitettaessa sanan keskellä olevat vokaalit jätettiin kuitenkin merkitsemättä. Vokaali
Suomen oikeinkirjoituksessa diftongia merkitään kahden erilaisen vokaalikirjaimen yhdistelmällä (esim. "tai" ), mutta jos kirjainten välissä on tavunraja (hiatus), kyseessä ei ole diftongi vaan vokaaliyhtymä (esim. "tae" ). Diftongikin voi esiintyä vokaaliyhtymän osana yhdessä monoftongin tai toisen diftongin kanssa, ja tällöin peräkkäisiä vokaalikirjaimia on kolme tai neljä (esim. "tauon" , "tauoissa" ). Diftongin ja vokaaliyhtymän ero ei aina ole yksioikoinen, sillä sama kirjainpari voi jossain tilanteessa edustaa diftongia ja toisessa vokaaliyhtymää (esim. "au" on diftongi sanassa "kaula"  mutta vokaaliyhtymä sanassa "kulaus" ). Samaan tapaan englannissa voi olla vaikea hahmottaa, onko jokin vokaalisarja triftongi vai vokaaliyhtymä (esim. huolitellulla oxfordinenglannilla lausutussa sanassa "fire"  esiintyy triftongi, mutta sanassa "higher"  on diftongista ja monoftongista koostuva vokaaliyhtymä). Heprea
Nykyheprea eroaa Raamatun hepreasta ehkä eniten ääntämiseltään ja lauseopiltaan. Eurooppalaiselle vaikeita kurkkuäänteitä (qof, 'ain, xet) ei yleensä vaivauduta lausumaan oikein: itse asiassa ainoastaan arabimaista muuttaneet niin sanotut orientaalijuutalaiset osaavat ääntää nämä äänteet, koska ne ovat saaneet tukea arabiasta. Eurooppalaisperäiset askenaasijuutalaiset taas ovat tavallisesti paremmin koulutettuja ja vierastavat taikauskoisina pitämiään orientaalijuutalaisia, joten heidän ääntämistapansa, vaikkakin se on lähempänä heprean raamatullista ääntämystä, on Israelissa jäämässä alaluokkaisuuden merkiksi. Suomen kielen äännerakenne
Suomen kielessä vallitsee vokaalisoinnuksi kutsuttu fonotaktinen rajoitus, jonka mukaan yhdessä sanassa voi olla vain joko takavokaaleja ("a", "o", "u") tai etuvokaaleja ("ä", "ö", "y"). Vokaalisointu koskee paitsi sanavartaloita, myös niihin liittyviä suffikseja, kuten taivutuspäätteitä ("tuhmassa" – "tyhmässä") ja johtimia ("tuhmuus" – "tyhmyys"). Vokaalisointu ei kuitenkaan koske yhdyssanoja, kuten "kesäloma" ja "isoisä". Kreetalaiset hieroglyfit
Kirjoitusjärjestelmässä on noin 100 eri merkkiä. Tämän vuoksi kyseessä on todennäköisesti tavukirjoitusjärjestelmä, joka koostuu yksittäisiä vokaaleja sekä konsonantin ja vokaalin muodostamia tavuja kuvaavista merkeistä sekä joistakin yksittäisistä logogrammeista eli kuvamerkeistä. Näin kirjoitus todennäköisesti muistuttaa idealtaan lineaari-A:ta (sekä siitä myöhemmin kehittynyttä lineaari-B-kirjoitusta).
Kirjoitusjärjestelmän merkit ovat pääosin suhteellisen luonnollisen näköisiä kuvia, eivät lineaarikirjoitusjärjestelmien käyttämiä abstraktimpia merkkejä. Merkeissä esiintyy muun muassa ihmisruumiin osia, eläimiä, kasveja, aseita ja laivoja. Pisteitä on käytetty merkitsemään lukuarvoja. Merkkeihin kuuluu kuitenkin myös joitakin abstraktimpia, lineaari-A:ta muistuttavia merkkejä. On mahdollisesta, että tekstit, joissa tällaisia merkkejä esiintyy, edustavat jonkinlaista siirtymävaihetta hieroglyfeistä lineaarikirjoitukseen. Nykykreikka
Kirjaimet〈θ〉,〈φ〉ja〈χ〉äännetään järjestyksessä /θ/, /f/ ja /x/. Kirjain〈χ〉äännetään ennen välistä tai suppeaa etuvokaalia [ç] (tai [ɕ] ja [ʃ] joissakin murteissa) ja ennen keskistä tai suppeaa takavokaalia tavallisimmin postvelaarina [x̱]. Kirjain〈ξ〉vastaa äännettä /ks/ ja〈ψ〉äännettä /ps/. Lamed
Lamed on monen seemiläisen kielen aakkoston 12. kirjain. Se sisältyy muun muassa heprealaiseen, foinikialaiseen ja aramealaiseen kirjaimistoon. Lamed on kreikkalaisen lambdan, arabialaisen lāmin (ل), latinalaisen L:n ja kyrillisen Л:n edeltäjä. Kirjaimen nimi tulee sauvaa tai tutkainta eli paimenen piikkipäistä työvälinettä tarkoittavasta sanasta. Saksan kieli
Saksassa on yhteensä 15 vokaalifoneemia, joita kirjoituksessa vastaavat grafeemit a, e, i, o, u, ä, ö ja ü sekä y, jota käytetään myös konsonanttina. Vokaalin pituudella on saksan kielessä distinktiivinen funktio, joka tarkoittaa että saksassa on sanoja, jotka ääntämyksellisesti eroavat toisistaan ainoastaan vokaalin pituuden perusteella (esimerkiksi Hölle ja Höhle). Kaikista paitsi pitkästä vokaalista /eː/ on siis olemassa kaksi varianttia, lyhyt ja pitkä. Saksan vokaalit ovat /aː/ : /a/; /iː/ : /ɪ/; /oː/ : /ɔ/; /uː/ : /ʊ/; /ɛː/ : /ɛ/; /øː/ : /œ/; /yː/ : /ʏ/ ja /eː/. Suomen kielen äännerakenne
Suomessa on kahdeksan vokaalia: /i/, /y/, /u/, /e/, /ø/, /o/, /æ/ ja /ɑ/. Oikeinkirjoituksessa niitä merkitään kirjaimilla "i", "y", "u", "e", "ö", "o", "ä" ja "a". Se, että ne ovat itsenäisiä foneemeja, voidaan todistaa esimerkiksi minimipareilla "mikin", "mykin", "mukin", "mekin", "mökin", "mokin", "mäkin" ja "makin". Nikkud
Hepreassa lähinnä pitkiä vokaaleja voidaan merkitä käyttämällä eräitä konsonanttikirjaimia ikään kuin ylimääräisinä merkkeinä ( ’lukemisen äidit’) varsinaisten konsonanttien ohessa, mutta tämä menetelmä on ylimalkainen. Kun heprea oli menettänyt asemansa puhuttuna kielenä, tarkempaa vokalisointia tarvittiin sen varmistamiseksi, että Raamatun tekstien lukutapa pysyisi muuttumattomana. Hā’
Hā’ (, ) on arabialaisen kirjaimiston 26. kirjain. Se vastaa heprealaisen kirjaimiston kirjainta he (ה). Kirjaimen äännearvo on arabiassa ja persiassa . Persiassa hā’ voi ilmaista myös vokaalia sanan lopussa. Gudžaratilainen kirjaimisto
Kirjaimistoon kuuluu 11 vokaalia. Gudžaratilaisilla vokaaleilla on kaksi muotoa: itsenäinen kirjain, jota käytetään vokaalialkuisissa tavuissa, ja konsonanttikirjaimeen lisättävä tarkemuoto. Vokaalilla "a" ei ole erillistä tarkemuotoa, vaan se seuraa oletusarvoisesti jokaista konsonanttia, jolle ei ole merkitty muuta vokaalitarketta. Joissakin tapauksissa oletusvokaali kuitenkin jää ääntämyksestä pois, vaikka tätä ei merkitä millään tavalla kirjoitusasussa. Yksittäiseen vokaalitarkkeettomaan konsonanttiin päättyvät sanat lausutaan ilman loppuvokaalia (મન "mana" ), ja "a"-vokaali voi joissakin sanoissa jäädä ääntymättä myös sanan keskellä. Gudžaratilaisessa kirjaimistossa on vokaalin puuttumista ilmaiseva virama-tarke (esim. ક્ "k"), mutta sitä käytetään lähinnä sanskritista peräisin olevissa lainasanoissa. Morisyen
Vokaaleja on yhteensä 9: niistä 3 on nasaalisia ja 6 oraalisia. Vokaalin pituus ei muuta merkityksiä. 
Nasaalisuutta merkitään n-kirjaimella, joten ⟨an⟩, ⟨on⟩ ja ⟨in⟩ ovat nasaalisia. Kuitenkin kaksi peräkkäistä n-kirjainta kumoaa nasaalisuuden, joten esim. bonbonn (= karkki) äännetään [ˈbɔ̃.bon]. Nykykreikka
Kreikan kirjaimet〈β〉ja〈δ〉äännetään /v/ ja /ð/. Kirjain〈γ〉äännetään tavallisesti /ɣ/, mutta ennen välistä tai suppeaa etuvokaalia se äännetään [ʝ] (tai [ʑ] ja [ʒ] joissakin murteissa, kuten Kreetan ja Mánin murteissa). Kuitenkin, ennen välistä tai suppeaa takavokaalia se äännetään taaempaa niin kuin velaarit tavallisesti; velaarisen [ɣ] ja uvulaarisen [ʁ] väliltä (merkitään ɣ̄). Suomen kielen äännerakenne
Diftongien lisäksi suomessa on paljon vokaaliyhtymiä eli vokaalijonoja, joiden välissä on tavuraja. Kahden vokaalin yhtymiä on 20, joista ensimmäisen ja toisen tavun rajalla esiintyy 16, esimerkiksi "a"."e" ("tae"), "a"."o" ("vaot"), "e"."a" ("seassa"), "e"."o" ("seos"), "i"."a" ("lian"), "i"."ä" ("iän"), "o"."a" ("loan"), "o"."e" ("koe"), "u"."e" ("puen"), "y"."e" ("kyetä"), "ä"."e" ("näen") ja "ä"."ö" ("näön"). Periaatteessa kaikki suomen vokaalit voivat esiintyä peräkkäin joko diftongeina tai vokaaliyhtyminä, kun vokaalisointu otetaan huomioon. Toisaalta jotkin vokaaliyhtymät ovat harvinaisia, kuten "i"."ö" ("lieriö", "säiliö") tai "e"."ö" ("lipeöidä"). Vokaaliyhtymän ja diftongin raja ei ole aina selvä, vaan joissain vokaalijonoissa tavuraja voidaan ääntää tai jättää ääntämättä: "hi"(.)"en", "te"(.)"in", "rakka"(.)"us", "eri"(.)"yttää", "pi"(.)"ano", "te"(.)"ologi". Kirjoitus
Abjadit olivat varhaisimpia aakkostoja. Niissä jokaiselle konsonantille on oma kirjaimensa, mutta vokaalikirjaimet puuttuvat kokonaan, tai niitä käytetään vain poikkeustapauksissa. Käytännössä kaikki tunnetut abjadit periytyvät seemiläiselle kielelle kehitetystä aakkostosta. Muiden muassa heprealainen ja arabialainen kirjoitus kuuluvat abjadeihin. Kreikkalaisen kirjaimiston historia
Foinikian kieltä kirjoitettiin seemiläisenä kielenä pelkillä konsonanteilla, joita oli 22. Osa konsonanteista oli kuitenkin vokaalinkaltaisessa käytössä olleita puolivokaaleja ("mater lectionis"). Koska kreikka kielenä oli erilainen eikä näin montaa konsonanttia tarvittu, kreikassa tarpeettomat konsonantit ja puolivokaalit otettiin vastaamaan kreikan vokaaleita. Nämä viisi alkuperäistä vokaalia olivat alfa (< "alef"), eeta (< "he"), ioota (< "jod"), omikron (< "ajin") ja ypsilon (< "vav"). Osa kirjaimista, kuten fii, khii, psii ja oomega, olivat ilmeisesti kreikkalaisten omaa keksintöä, eikä niillä ollut foinikialaista esikuvaa. Kaikki kirjaimet saivat akrofoniset nimet. Nykykreikka
Kreikan vokaalikirjaimet ääntämisineen ovat:〈α〉/a/,〈ε〉/e/,〈η〉/i/,〈ι〉/i/,〈ο〉/o/,〈υ〉/i/ ja〈ω〉/o/. Kreikassa käytetään myös vokaaliyhdistelmiä, jotka ovat foneettisesti monoftongeja:〈αι〉/e/,〈ει〉/i/,〈οι〉/i/,〈ου〉/u/ ja〈υι〉/i/. Kolme kirjainyhdistelmää〈αυ〉,〈ευ〉ja〈ηυ〉äännetään  /av/, /ev/ ja /iv/, mutta ennen soinnittomia konsonantteja ne äännetään vastaavasti /af/, /ef/ ja /if/. Gudžaratilainen kirjaimisto
Gudžaratin aakkostoon kuuluu 36 konsonanttia ja 11 vokaalia, ja sitä kirjoitetaan vasemmalta oikealle. Kirjaimisto on tyypiltään abugida, mikä tarkoittaa, että yksi kirjainmerkki merkitsee pääsääntöisesti konsonantista ja sitä seuraavasta vokaalista muodostuvaa tavua. Vokaalit voidaan merkitä edeltävään konsonanttiin lisättävinä tarkemerkkeinä, mutta niillä on myös itsenäiset muodot vokaalialkuisten tavujen kirjoittamista varten. Heprea
Nykyheprean vokaalien pituudet ovat sikäli yksinkertaistuneet, että nikkudin sijasta pärjätään erinomaisesti ns. "matres lectionis" -kirjoitustavalla, jossa vokaalit kirjoitetaan sopivasti valituilla konsonanttikirjaimilla. O ja u merkitään vav-kirjaimella (konsonanttina se äännetään v), i ja e merkitään jod-kirjaimella (joka on konsonanttina sama kuin suomen j), ja sanan lopussa h-kirjain (he) merkitsee mitä tahansa loppuvokaalia. Vokaali
Tarkekirjoituksella voidaan merkitä myös sellaisia vokaaleja, jotka eivät kuulu suomen foneemijärjestelmään. Monissa kielissä vokaaleja on viisi, ja niiden voi sanoa karkeasti vastaavan etuvokaaleja  ja sekä takavokaaleja , ja . Melko yleisiä ovat myös etuvokaalit  ja . Sen sijaan etuvokaali  on melko harvinainen. Esimerkiksi ruotsissa esiintyy myös :n ja :n välimuoto  – ruotsin oikeinkirjoituksessa U/u – ja virossa puolestaan :n laveana ääntyvä vastine  – viron oikeinkirjoituksessa Õ/õ. Suomen kielen äännerakenne
Vaikka vokaalit "e" ja "i" ovat foneettisesti etuvokaaleja, ne ovat vokaalisoinnun suhteen neutraaleja eli voivat esiintyä myös yhdessä takavokaalien kanssa. Tämä näkyy esimerkiksi sanapareissa "selkä" – "velka" ja "kiista" – "kiistää". Jos sanavartalossa on vain neutraaleja vokaaleita, suffiksi on kuitenkin etuvokaalinen, esim. sanassa "itkevät". Heprea
Sananloppuista h:ta (heprean he-kirjainta) käytetään ilmoittamaan, että sana päättyy vokaaliin (tyypillisesti a:han). Mutta jos siellä oikeasti kuuluu h-äänne, tämä ilmaistaan kirjoittamalla he-kirjaimen sisään dageš. Nikkud
Nikkud tai niqqud ( ’pisteytys’) on heprean kirjoittamiseen tarkoitettu vokalisointijärjestelmä, jossa konsonanttikirjaimiin lisätään tarkkeita. Tavallisesti hepreaa kirjoitettaessa merkitään vain konsonantit, mutta nikkudin lisämerkeillä voidaan tarvittaessa kirjoittaa myös vokaalit. Yleensä tämä on tarpeen lähinnä oppi- ja sanakirjoissa sekä tärkeissä teksteissä, joissa sekaannuksen vaara halutaan välttää, esimerkiksi Tanakhin teksteissä. Suomen kieli
Suomessa on kahdeksan vokaalia: /i/, /y/, /u/, /e/, /ø/, /o/, /æ/ ja /ɑ/. Romaaniset kielet
Latinan sanat "plus" ja "magis" ovat molemmat edustettuina:Joissain romaanisissa kielissä tämä lukusana on lukujen 11–15 tavoin "epäsäännöllinen". Toisissa taas 16 on kirjaimellisesti ”kymmenen ja kuusi”, kuten lukusanat 17–19 kaikissa romaanisissa kielissä.Latinan verbeistä "habere" ja "tenere" on muodostunut erilaisia kombinaatioita romaanisiin kieliin koskien käsitteitä 'omistaa' ja 'pitää (kiinni)', käyttöä apuverbinä menneissä aikamuodoissa sekä olemassaoloa ilmaisevaa rakennetta (esimerkiksi italian "c'è"). Esimerkkinä, ranskassa "je tiens, j'ai, j'ai fait, il y a" : Oikealta vasemmalle katsottuna näissä ovat perustana tenere, habere, habere ja habere. Seuraavassa muidenkin romaanisten kielien vastaavia yhdistelmiä, T:n merkitessä verbiä tenere ja H:n verbiä habere:Olemassa olemista ilmaiseva rakenne käyttää italiassa verbiä "essere", romaniassa vastaavaa verbiä "a fi". Täten:Osa romaanisista kielistä käyttää verbiä "omistaa" apuverbinä kaikkien verbien perfektimuotojen muodostuksessa (eli ranskan "passé composé"), osa taas käyttää myös verbiä "olla".Jälkimmäisen ryhmän kielissä kaikki verbit joilla on apuverbinä "olla", ovat liikettä tai tilan muutosta kuvaavia intransitiivisiä verbejä, kuten "pudota", "tulla" tai "kaatua". Myös refleksiiviverbit käyttävät useimmiten "olla"-verbiä apuverbinä. Kaikilla muilla apuverbinä on "omistaa". Suomen kielen äännerakenne
Suomi on täysi kvantiteettikieli siinä mielessä, että pituus ei ole sidoksissa sanapainoon ja sekä lyhyet että pitkät konsonantit voivat esiintyä samassa sanassa toisistaan riippumatta. Pituusero koskee kaikkia vokaaleita ja lähes kaikkia konsonantteja. Omaperäisistä konsonanteista "v", "j", "h" ja "d" esiintyvät vain lyhyinä; tosin geminaatta "hh" on sanassa "hihhuli" ja "dd" joissain vierassanoissa, kuten "addikti". Puhekielessä nämäkin konsonantit voivat pidentyä yleisgeminaation vaikutuksesta, esimerkiksi "rahhaa", "ajjaa", mutta niitä ei voi silloinkaan pitää pitkinä foneemeina, koska geminaatio on automaattista eikä pituus erottele merkityksiä. Arabialainen kirjaimisto
Arabian kielen kirjoittamiseen käytetään 28 kirjainta. Muiden kielien, kuten persian ja urdun kirjoittamisessa käytetään lisäkirjaimia. Arabian kielessä kirjoitukseen ei yleensä merkitä lainkaan lyhyitä vokaaleja tai kaksoiskonsonantteja, eikä monissa tietokoneohjelmissa ja matkapuhelimissa ole edes mahdollisuutta käyttää vokalisointia. Merkittävin poikkeus on Koraani, jossa vokaalimerkintöjä on käytettävä. Pitkillä vokaaleilla (/a:/, /u:/ ja /i:/) on omat kirjaimensa. Kana (kirjoitusjärjestelmä)
Tavuaakkosto muodostuu 46 tavusta. Kukin merkki koostuu konsonantista ja vokaalista, esimerkiksi ka, sa, mu; poikkeuksena ovat pelkät vokaalit ja ’n’. Jokaiselle tavulle on kaksi kirjoitustapaa: sitä vastaava hiragana ja katakana. Tavu
Suomen kielessä tavun ytimenä toimiva vokaali voi ääntyä lyhyenä tai pitkänä. Lyhyttä vokaalia merkitään suomen oikeinkirjoituksen mukaan yhdellä kirjaimella ja pitkää kahdella. Diftongia eli pitkää vokaalia, jonka aikana äännearvo muuttuu liukuen, merkitään kahdella eri kirjaimella, jotka edustavat äänteen alku- ja loppuarvoa. Suomen kielen diftongit ovat "ai, ei, oi, ui, yi, äi, öi, au, eu, iu, ou, äy, öy, ey, iy, uo, yö" ja "ie". Jos sanassa esiintyy muunlaisia vokaaliyhdistelmiä, niiden välissä on tavuraja: "ko·me·a, hi·o·a, lau·an·tai". Vokaalisointu
Vokaalisointua esiintyy ainakin useissa suomalais-ugrilaisissa kielissä kuten suomessa ("kissalla, "jäniksellä), võrossa, ersässä ja unkarissa ("városban ”kaupungissa”, "kézben ”kädessä”), useissa altailaisissa kielissä kuten turkissa ("Türkiye'de ”Turkissa”, "kapıda ”ovella”) sekä balttilaisessa latgallin kielessä ("vosora, "vasareņa", "šketerēt", "škatarātu). Myös monissa muissa agglutinatiivisissa kielissä on vokaalisointu. Vokaali
Kansainvälinen foneettinen kirjaimisto määrittelee viisi takaisuuden astetta. Kaikki viisi astetta esiintyvät englannin kielessä, mutta tiettävästi missään kielessä ei ole sellaista viiden vokaalin sarjaa, jossa takaisuuden aste olisi ainoa foneemeja erottava ominaisuus. Yleiskaaviossa erotellaan tavallisesti kolme takaisuuden astetta:Kansainvälinen foneettinen kirjaimisto määrittelee erityiset kirjaimet myös kahdelle "lähes etiselle" ja yhdelle "lähes takaiselle" vokaalille. Heprealainen kirjaimisto
Heprealaisessa kirjaimistossa on 22 kirjainta. Näistä viidellä on erityinen "sofit"- eli lopetusmuoto, jota käytetään mikäli kirjain esiintyy sanan lopussa. Suomen kieli
Suomen kielessä vallitsee vokaalisoinnuksi kutsuttu fonotaktinen rajoitus, jonka mukaan yhdessä sanassa voi olla vain joko takavokaaleja ("a", "o", "u") tai etuvokaaleja ("ä", "ö", "y"). Vokaalit "e" ja "i" ovat vokaalisoinnun suhteen neutraaleja eli voivat esiintyä myös yhdessä sekä etu- että takavokaalien kanssa. Vokaalisointu ei kuitenkaan koske yhdyssanoja, kuten "kesäloma" ja "isoisä". Bet
Bet on heprealaisen, foinikialaisen ja aramealaisen kirjaimiston toinen kirjain. Se on kreikkalaisen beetan, latinalaisen B:n ja kyrillisen Б:n edeltäjä. Hollannin kieli
Hollannin kielessä on neljäntyyppisiä verbejä: 3:ntyyppiset heikot verbit, jotka luokitellaan imperfektintunnusten mukaan (-d-, -t-, -cht-) ja vahvat verbit. Verbit päättyvät yleensä "-en" perusmuodossa, mutta poikkeuksia on myös (esimerkiksi "zijn"). Hollannin kielen yleinen pitkä-/lyhytvokaalivaihtelu esiintyy heikossa verbeissä seuraavasti: lyhyt vokaali esiintyy perusmuodossa, preesensin monikkomuodossa ja konjunktiivin preesensissä (eren, ere), pitkä esiintyy kaikissa muissa muodoissa (eert, eerde, geëerd). Samalla tavalla toimii myös pitkä-/lyhytkonsonanttitoiminta (eggen, egt, geëgd). Samaa vaihtelua on f-v-vaihtelu (hoven, hoofden) ja s-z-vaihtelu (verhuizen, verhuisde). Vokaali
Kardinaalivokaalit, kuten , ja , eivät suoraan vastaa minkään yksittäisen kielen vokaaliäänteitä. Kaikki puhutun kielen kuvaukset ovat enemmän tai vähemmän summittaisia, ja kardinaalivokaalien ensisijaisena tarkoituksena on tarjota kiintopisteet, joihin eri kielten todelliset vokaaliäänteet voidaan suhteuttaa. Esimerkiksi suomen vokaalit ääntyvät tyypillisesti hieman välisempinä ja keskisempinä kuin kardinaalivokaalit, mikä voidaan tarvittaessa osoittaa liittämällä kantamerkkeihin erityisiä tarkkeita. Etenkin foneemisella kuvailutasolla kuitenkin usein riittää, että viitataan lähimpään kardinaalivokaaliin tai täydentävään kiintopisteeseen (esim. ). Geminaatta
Geminaatta on pitkä konsonanttiäänne kielissä, joissa konsonanttien pituuserot tuottavat merkityseroja eli ovat foneemisia. Suomessa useimmat konsonantit esiintyvät geminaattoina: h, k, l, m, n, p, r, s, t ja ŋ (ns. äng-äänne). Näistä h on geminaattana hyvin harvinainen. Geminaatiota merkitään kirjoittamalla kirjain kahteen kertaan (paitsi äng-äännettä kirjainyhdistelmällä "ng"). Suomessa geminaatta kuuluu aina kahteen tavuun (tavunraja on geminaatan välissä). Sen sijaan virossa geminaattoja esiintyy niinkin, että koko geminaatta kuuluu samaan tavuun. Esimerkiksi viron sana, joka kirjoitetaan ilma, voi tarkoittaa samaa kuin suomessa, mutta myös samaa kuin suomen "ilman". Kumpaa tarkoitetaan riippuu siitä, äännetäänkö L-äänne yksittäiskonsonanttina vai geminaattana. Vokaali
Vokaalit lajitellaan niiden artikulaatio-ominaisuuksien, erityisesti kielen ja huulten asennon perusteella. Vokaalien välissä ei ole selviä rajoja, sillä kielen asentoa muuttamalla äänteen laatua voi säätää liukuen, mutta fonetiikassa kiintopisteiksi on määritelty 16 "kardinaalivokaalia", joita äännettäessä kieli suuontelossa on ääriasennossa edessä tai takana. Täydentäviksi kiintopisteiksi on määritelty myös muita vokaaleja. Lajitteluperusteina ovat vokaalien kolme perusominaisuutta:Nämä perusominaisuudet ilmenevät kansainvälisen foneettisen kirjaimiston (IPA:n) vokaalikaaviosta. Vokaaleilla voi kuitenkin olla myös muita ominaisuuksia, kuten kitapurjeen asento (nasaalius), äänihuulten värähtelyn laji (fonaatio) ja kielen tyven asento. Vokaali
Usein pitkät vokaalit ovat laadullisestikin erilaisia kuin lyhyet. Esimerkiksi pitkä englannin sanassa "heat"  on suppea ja etinen, mutta lyhyt sanassa "hit"  on vain lähes suppea ja lähes etinen. Äidinkieliselle englannin puhujalle tämä laadullinen ero on itse asiassa olennaisempi kuin vokaalien pituusero, joka näin ollen hahmottuu täydentäväksi ominaisuudeksi. Osin vajaaääntöisyyteenkin liittyen myös suomessa lyhyet vokaalit tapaavat etenkin painottomina ääntyä hieman välisempinä ja keskisempinä kuin painolliset pitkät vokaalit, mutta suomen äännejärjestelmässä huomio kiinnittyy ensisijaisesti vokaalien pituuteen. Arabian aakkoset
Kirjaimet, niiden nimet ja ääntämys:
Pitkiä vokaaleja merkitään kirjaimilla ا (ā), ي (ī) ja و (ū). He (kirjain)
Heprean kielessä he ääntyy /h/ tai voi olla kuulumaton. Sanan lopussa he toimii pitkän vokaalin merkkinä (ns. "mater lectionis"). Jos kirjaimen keskellä on vokalisoidussa tekstissä piste ("mappiq"), se kuitenkin ääntyy kuuluvana h:na. Kreikkalaiseen ja latinalaiseen kirjaimistoon periytyessään hestä tuli vokaalin merkki. He on yksi niistä viidestä heprean kirjaimesta, jotka eivät voi kahdentua eli niiden sisässä ei voi olla dageš-pistettä. Mem
Heprean kielessä mem ääntyy /m/. Kieliopillisesti se toimii sanan edessä prepositiona, joka vastaa suomen elatiivia (-sta, -stä). Tällöin mem on oikeastaan lyhennys מִן ("min") -prepositiosta. Se voi osoittaa myös vertailua, sekä komparatiivia että superlatiivia. Heprealaisessa numerojärjestelmässä memillä on lukuarvo 40. Šin
Heprean kielessä šin ääntyy joko tavallisena s-äänteenä (kuten samekh) tai suhuäänteenä. Vokalisoidussa tekstissä kirjaimen päällä on piste edellisessä tapauksessa vasemmalla (sin), jälkimmäisessä oikealla (šin). Voikalisoimattomassa tekstissä piste jätetään yleensä pois. Kirjaimen nimi tulee hammasta tarkoittavasta sanasta. (Hammas on yhä hepreaksi ) Ḥet
Nykyhepreassa ḥet ääntyy tavallisesti soinnittomana velaarisena frikatiivina /x/ eli k:n ja h:n välimuotona, samaan tapaan kuin saksan kirjainyhdistelmä 'ch' esimerkiksi sanassa "ich". H-kirjain on ḥetille vain suuntaa antava vastine, ja kirjain voidaankin translitteroida latinalaiseen aakkostoon useilla tavoilla. Tavallisimmin käytettyjä ovat kirjainyhdistelmä ch, ḥ (h jonka alla on piste) ja hatullinen (caron) h-kirjain. Kreikkalainen kirjaimisto
Kreikkalaiset kehittivät kirjaimistonsa foinikialaisen kirjaimiston pohjalta geometrisella kaudella 700-luvulla eaa. Foinikiaa kirjoitettiin seemiläisenä kielenä pelkillä konsonanteilla, joita oli 22. Koska kreikka kielenä oli erilainen, eikä näin montaa konsonanttia tarvittu, osa konsonanttimerkeistä otettiin vastaamaan kreikan vokaaleita (esim. "alfa" < "alef"). Näin syntyi ensimmäinen varsinainen aakkoskirjoitus, jossa on merkit sekä konsonanteille että vokaaleille. Kreikkalaiset olivat ensimmäisiä Euroopassa, jotka käyttivät aakkoskirjoitusta. Lineaari-B-kirjoitus
Kaikki tavumerkit ilmaisevat avoimia tavuja, toisin sanoen joko yksittäisiä vokaaleita tai konsonantin ja vokaalin muodostamia tavuja (esim. "a e i o u", "ka ke ki ko ku" jne.; vertaa japanin kanat). Tällaisena kirjoitusjärjestelmä ei sovi täysin kreikan kirjoittamiseen, sillä kaikkia konsonanttiklustereita ei voida kuvata, ja sanoihin tulee ”ylimääräisiä” vokaaleita. Sanan lopussa olevat konsonantit jätetään usein pois. Lisäksi kirjoituksesta puuttui joitakin merkkejä, jotka olivat kreikan kannalta periaatteessa tarpeen; kirjoituksessa ei tehty eroa [k]-, [kh]-, ja [g]-äänteiden, [r]- ja [l]-äänteiden, [t]- ja [th]-äänteiden eikä [p]-, [b]- ja [f]- ([ph]-) äänteiden välillä. Näitä ilmaisevat tavumerkit, jotka alkavat k:lla, r:llä, t:llä ja p:llä. Äänteet [kw] ja [gw] ilmaistin q:lla. Kirjoituksella ei myöskään kyetä ilmaisemaan sanojen taivutusta kokonaisuudessaan. Lopputuloksena syntyvät sanat ovat usein monitulkintaisia. Ithkuil
Ithkuilin sanasto koostuu mahdollisesti peräti 3 600 eri sanajuuresta, joista vasta 900 on käännetty. Joka sanajuuri koostuu kahdesta radikaalista, joista voidaan derivoida tuhansia uusia lekseemejä ithkuilin monimutkaisten morfofonologian sääntöjen mukaan. Kielessä esiintyy myös mm. 3 sanavartaloa, 14 valenssia, 30 modaliteettia, 32 aspektia, 8 tapaluokkaa ja 81 sijamuotoa (suomen kielessä taas on vain 15 sijamuotoa). Formatiivisten sanaluokkien sanojen runkoihin voidaan lisätä peräti 153 affiksia. Ithkuilin eri sijamuotoja ovat mm. datiivi, ergatiivi, instrumentaali, genetiivi, essiivi, abessiivi, komitatiivi jne. Kielessä esiintyy myös paljon harvinaisia sijamuotoja kuten postulatiivi (viittaa hypoteettiseen substantiiviin tai tilanteeseen joka käydessä toteen aiheuttaa päälauseen kuvaamansa seurauksen, esim. "Jos sataa lunta, niin en mene ulos") sekä jopa partitiivi, joka esiintyy paitsi suomessa vain virossa, saamelaiskielissä ja harvassa muussa. Švaa
Nimitys "švaa" () juontuu erään heprealaisen vokaalimerkin nimestä ( "šva", "šəva" tai "šəwâ"), jonka translitteroinnissa käytetään joskus myös švaa-kirjainta. Suomen kielen äännerakenne
Suomen konsonanttijärjestelmää voi pitää melko yksinkertaisena siinä mielessä, että maailman kielissä on keskimäärin yli 20 konsonanttia ja joissakin kielissä paljonkin enemmän. Suomessa ei myöskään esiinny sellaisia konsonantteja, jotka olisivat epätavallisia maailman kielissä. Toisin kuin vokaaleilla, suomen konsonanteilla on allofonista vaihtelua. Esimerkiksi konsonanttifoneemi /h/ ääntyy sanan alussa soinnittomana glottaalifrikatiivina [h], mutta palataalikonsonantin edellä palataalisena frikatiivina, kuten sanassa [viçko] "vihko". Vokaalien välissä /h/ ääntyy soinnillisena, esimerkiksi [vaɦa] "vaha". Myös sibilantti /s/:n ääntämys vaihtelee, niin että pyöreiden vokaalien jäljessä se voi ääntyä postalveolaarisena kuin [ʃ], mutta vokaalien välissä soinnillisena kuin [z]. Nasaaliassimilaation vaikutuksesta nasaalikonsonantit mukautuvat seuraavan konsonantin ääntöpaikkaan, niin että esimerkiksi sana "ranka" äännetään [raŋka]. Vokaali
Kansainvälisen foneettisen kirjaimiston käytäntönä on, että kielestä riippumattomalla kuvailutasolla foneettiset merkinnät kirjoitetaan hakasulkeisiin. Kielikohtaisella eli foneemisella kuvailutasolla hakasulkeiden sijasta suositaan vinoviivoja. Vav
Vav (myös waw) on monen seemiläisen kielen aakkoston kuudes kirjain. Se sisältyy muun muassa heprealaiseen, foinikialaiseen, aramealaiseen ja arabialaiseen kirjaimistoon. Siitä kehittyivät kreikkalaisen kirjaimiston digamma ja ypsilon, myöhemmin latinalaisen kirjaimiston F, V ja Y sekä edelleen U ja W. Kirjaimen nimi tulee koukkua tarkoittavasta sanasta. Vokaalisointu
Verbisarja "ad"–"ír" osoittaa, miten takavokaaliset sanat yleensä vaativat takavokaalisen päätteen ("-nak", "-juk", "-játok") ja etuvokaaliset sanat etuvokaalisen ("-nek", "-jük", "-jétek"). Tietyissä tapauksissa etuvokaalisia päätteitä on kaksi, labiaalinen ja illabiaalinen (esimerkiksi "-ök" – "-ek"), ja nämä valikoituvat vartalon labiaalisuuden mukaan: "ölök" mutta "merek". Etuvokaalinen "ír" kantaa mukanaan historiaansa: sanassa on alun perin ollut takavokaali /ɯ/, ja vaikka se on korvautunut etuvokaalilla /i/ ja pidentynyt /í/:ksi, on sanan täysin takavokaalinen taivutus säilynyt. Heprea
Hepreassa ei ole genetiiviä. Se, mitä me kutsumme genetiiviattribuutiksi, jää hepreassa muuttumattomaksi, kun taas genetiiviattribuutin "pääsana" omaksuu taivutusmuodon, jota kutsutaan konstruktiksi. Konstrukti ei välttämättä eroa substantiivin sanakirjamuodosta muuten kuin nikkudinsa osalta; a-kirjaimeen päättyvät feminiinit saavat yleensä ylimääräisen t:n loppuun: "mapa" "kartta", mutta "mapat Finland" "Suomen kartta". Lisäksi maskuliinien monikonpääte "-im" muuttuu muotoon "-ej". Eräillä substantiiviryhmillä konstrukti voi kyllä olla hyvinkin toisennäköinen kuin absoluuttinen muoto; hyviä esimerkkejä tästä ovat ns. segolaattisubstantiivit (ryhmä toiseksi viimeiseltä tavulta painotettuja maskuliineja), joilla ei yksikössä ole erityistä konstruktimuotoa, mutta monikossa sitäkin merkillisempiä: "sefer" "kirja", "sfarim" "kirjat" (normaali monikkomuoto), "sifrei" "...n kirjat" (monikon konstrukti). Yleensä konstruktien muodostamista säätelevät selvät säännöt, mutta joidenkin sanojen konstruktimuodot tulee opetella erikseen. Heprea
Heprean vokalisointimerkit ovat (esimerkeissä bet-kirjaimen kanssa esitettyinä):Ryhmä heprean konsonanttikirjaimia – bet, gimel, dalet, kaf, pe ja tav – voivat ääntyä joko sulkeumaäänteenä tai sitä vastaavana hankausäänteenä, esimerkiksi kaf-kirjain voi olla joko k tai saksan ach-äänne, pe-kirjain voi olla joko p tai f. Muistisääntönä käytetään mitään merkitsemätöntä sanaa "begadkefat", johon nämä kaikki kirjaimet sisältyvät. Yleensä begadkefat-kirjain on sanan alussa aina sulkeumaäänne (esimerkiksi b, k, p), sanan sisällä ja lopussa vastaava hankausäänne (v, ach-äänne, f). Jos kirjaimen sisään kirjoitetaan piste, ns. "dageš", kirjain äännetään sanan keskellä tai lopussakin sulkeumaäänteenä. Kroatian kieli
Kroaatin kielessä on 30 foneemia, joista 5 vokaalia ja 25 konsonanttia. Kirjoittaessa käytetään Ljudevit Gajin tekemää Jan Husin tšekin kielen kirjoitusjärjestelmään perustuvia latinalaisia ja pääasiassa olevia foneemisia aakkosia: Ersän kieli
Ersän kirjakielessä on viisi vokaalia: "a", "e", "i", "o" ja "u". Vokaalit e ja i ääntyvät hieman takaisina liudentumattomien konsonanttien (d, n, s, t, z, ʦ, l ja r) jälkeen. Tämä takainen ääntämys saattaa esiintyä onomatopoeettisissa sanoissa silloinkin, kun edellinen konsonantti ei ole dentaali. Vokaalilla "a" saattaa olla keskivokaalinen allofoni, kun se esiintyy liudentuneen konsonantin jälkeen. esimerkiksi s'kamonzo ~ s'kämonzo. Vokaali
On syytä huomata, että kansainvälisessä foneettisessa kirjaimistossa suomen A/a-kirjaimen äännearvoa edustaa niin sanottu latinalainen alfa , kun taas foneettinen merkintä  varsinaisesti tarkoittaa äännettä, joka on hyvin lähellä :tä eli käytännössä vastaa lähinnä suomen Ä/ä-kirjainta. Kansainvälisessä tarkekirjoituksessa voi toisinaan esiintyä myös yläpuolisella pisteparilla eli treemalla varustettu , jonka tarkoittama lavea väljä keskivokaali on :n ja :n välimuoto. Tilannetta sekoittaa entisestään se, että usein treema jää pois, jolloin voikin merkitä keskivokaalia. Telugulainen kirjaimisto
Konsonanteille, joiden perusmuotoon kuuluu kirjaimen vartalosta erilleen piirrettävä v:n muotoinen viiva (esim. ప "pa", హ "ha"), vokaalitarkkeet "i", "ī", "e", "ē" ja "ai" sijoitetaan tämän paikalle (esim. పి "pi", సె "se", హై "hai"). Heprea
Qof-kirjain on alkujaan tarkoittanut hyvin takaista ja velarisoitunutta k-äännettä, joka myös arabian siirrekirjoituksessa merkitään q:lla; nykyään q on yksinkertaisesti tavallinen k, ja sitä käytetään k-äänteen kirjoittamiseen vierasperäisissä sanoissa, koska heprean varsinainen k-kirjain, kaf, on usein sanan sisällä ja lopussa ach-äänteen merkki. Suomen kieli
Suomessa on melko paljon vokaaleita suhteessa konsonantteihin. Konsonanttifoneemeita on vain 1,6 yhtä vokaalifoneemia kohden, kun eri kielten mediaani on 3,6. Juoksevassa tekstissä vokaaleita esiintyy vielä enemmän, sillä suomenkielisessä kirjoitetussa tekstissä tai litteroidussa puheessa vokaaleita on 48–49 % kaikista kirjainmerkeistä. Kroatian kieli
Kroaatissa esiintyy myös erityinen intonaatio eli sävelkulku, joka erottaa homografit toisistaan — vokaali voi siis olla joko pitkä tai lyhyt (aivan niin kuin suomen kielessä), ja kun vokaali painotetaan niin se lausutaan laskevalla tai nousevalla toonilla. Sanaintonaatioita on yhteensä neljä: lyhyt laskeva   ̏ (kaksoisgravis), lyhyt nouseva ` (gravis), pitkä laskeva ˘ (ylösalaisin käännetty breve eli lyhyysmerkki), ja pitkä nouseva ´ (akuutti). Painottamattomat pitkät vokaalit merkitään pituusmerkillä ¯, ja painottamattomia lyhyitä vokaaleja ei merkitä millään tarkkeella. Näitä tarkkeita ei kuitenkaan käytetä arkikirjoituksessa. Heprea
Heprean maskuliinit substantiivit saavat yleensä monikonpäätteen "-im", feminiinit "-ot". Tästä on kuitenkin jonkin verran poikkeuksia molempiin suuntiin, esimerkiksi "mila" "sana" saa monikon "milim", vaikka onkin feminiini, kun taas "šulchan" "pöytä", joka on maskuliini, on monikossa "šulchanot". Sanavartalo säilyy usein tunnistettavana monikossa, mutta sellaistakin esiintyy, että vokaalimuutokset sotkevat sen hyvin merkillisen näköiseksi – tunnettu esimerkki on "iparon" "lyijykynä", monikossa "efronot". Nykykreikka
Nykykreikkaa kirjoitetaan muinaiskreikan tavoin kreikkalaisella kirjaimistolla, jossa on 24 kirjainta ja jokaisella kirjaimella iso ja pieni muoto. Poikkeuksena on kirjain sigma, jolla on myös erillinen sananloppuinen muoto. Kreikassa esiintyy sekä historiallista että foneettista oikeinkirjoitusta, jossa historiallista kirjoitusasua käytetään, mikäli se sopii moderniin ääntämiseen. Foneemien ja grafeemien välinen vastaavuus on pääosin yksikäsitteistä, mutta monet vokaaleista voidaan ääntää monella eri tavalla. Lukeminen on yleensä huomattavasti helpompaa kuin lausuminen. Valitusvirret
Heprealaisessa kaanonissa kirjaa kutsutaan nimellä " 'Ekhah", "voi!" tai "kuinka", joka kuvaa valitusvirren yleistä muotoa. Se on kirjan ensimmäinen sana, ja myös monet muut valituksista alkavat tällä sanalla, esimerkiksi "Voi! Kadonnut on kullan loisto, himmennyt sen hohto!", vanhassa kirkkoraamatussa "Kuinka onkaan kulta tummunut, muuttunut hyvä kulta" Muoto esiintyy myös esimerkiksi Daavidin itkuvirressä. Gudžaratilainen kirjaimisto
Vokaalit jaetaan perinteisesti ”lyhyisiin” ("a", "i", "u", "r̥") ja ”pitkiin” ("ā", "ī", "ū", "e", "ai", "o", "au"), vaikka ero pitkän ja lyhyen i- ja u-vokaalin välillä onkin hävinnyt nykygudžaratista. Qof
Qof tai kof (myös quf) on monen seemiläisen kielen aakkoston 19. kirjain. Se sisältyy muun muassa heprealaiseen, foinikialaiseen, aramealaiseen ja arabialaiseen kirjaimistoon (qāf ق). Se on latinalaisen Q:n edeltäjä. Myös kreikkalaisessa kirjaimistossa on ollut vastaava kirjain koppa, joka on kuitenkin jäänyt pois käytöstä. Kirjaimen nimi tulee takaraivoa tai apinaa tarkoittaneesta sanasta. Bengalilainen kirjaimisto
Sekä bengalin että assamin aakkostoon kuuluu 11 vokaalia. Garon aakkostossa ei ole vokaaleita "ū" ja "r̥", ja sylhetin aakkostosta puuttuvat "r̥", "ai" ja "au". Mundarissa käytetään ainoastaan kuutta vokaalia: "a", "ā", "i", "u", "e" ja "o". Nahuatl
Vokaaleja on nahuatlissa neljä kappaletta. Kaikista on olemassa sekä pitkä että lyhyt versio. /a, a:, e, e:, i, i:, o, o:/. Vokaalien kohdalla allofoneja ei ole käytännössä ollenkaan. Pitkiä vokaaleja merkitään nahuatlissa makroilla: ā, ē, ī ja ō. Vokaali
Vokaalilla voidaan tarkoittaa myös kirjainta, joka kirjoituksessa edustaa jotain tiettyä vokaaliäännettä. Se, millaista äännettä milläkin kirjaimella tarkkaan ottaen merkitään, on kuitenkin kielikohtaista, ja yksittäistä äännettä voidaan merkitä kirjainyhdistelmälläkin. Tiibetiläinen kirjaimisto
Vokaaleja (muita kuin a:ta) merkitään erillisillä merkeillä, jotka kirjoitetaan kirjainten ylle tai alle. Esimerkiksi k:n kanssa: Heprea
Alun perin matres lectionis -kirjoitustapaa oli äännehistoriallisista syistä luvallista käyttää vain tietyissä sanoissa, kun taas toisten sanojen vokalisointi oli merkittävä pelkästään nikkudilla. Nyttemmin matres lectionis -kirjaimia käytetään yleisesti niin lyhyiden kuin pitkienkin vokaalien merkitsemiseen sellaisissa teksteissä, joista nikkudin pisteet ja viivat puuttuvat; Heprean kielen akatemian suosituksia noudattaa tuskin kukaan. Gaeli
Kaikki vokaalit voivat esiintyä sekä lyhyinä että pitkinä. Kirjoituksessa pitkää vokaalia merkitään graviksella. Vokaali
Kansainvälisessä foneettisessa kirjaimistossa on vokaalien perusominaisuuksien kuvaamiseksi 28 kantamerkkiä, joihin voidaan liittää tarkkeita, jos kuvausta on tarpeen täsmentää. Tav
Heprean kielessä tav ääntyy nykyään /t/. Hepreassa on myös toinen t-äänne, tet, ט. Länsimaisten sanojen heprealaisessa translitteroinnissa tai lainasanoissa t-kirjainta vastaa yleensä tet, th:ta tav. Kieliopillisesti tav toimii muun muassa feminiinisukuisten sanojen monikon päätteenä ja futuurin etuliitteenä. Kirjaimen nimi tulee merkkiä tai ristiä tarkoittavasta sanasta. Heprealaisessa numerojärjestelmässä tavilla on lukuarvo 400. Suomen kielioppi
Osalla suomen sanoista vartalo loppuu aina vokaaliin, kuten "talo" ja "puhu"-. Vokaalivartalossa voi olla vaihtelua, kuten astevaihtelu sanoissa "luku" : "luvu"+"n" ja "anta"+"a" : "anna"+"n". Joillakin sanoilla on vokaalivartalon lisäksi myös konsonanttiin päättyvä vartalo. Vokaali- ja konsonanttivartalon vaihtelu näkyy esimerkiksi sanoissa "kiele"+"n" : "kiel"+"tä" ja "tule"+"n" : "tul"+"kaa". Enimillään nominilla voi olla jopa viisi vartaloa: "käsi", "käte"+"en", "käde"+"n", "kät"+"tä" ja "käs"+"i"+"ä". Digamma
Esimerkkejä sanoista, joissa on alun perin ollut digamma:Digamma ei esiinny Homeroksen "Iliaan" ja "Odysseian" vanhimmissakaan säilyneissä käsikirjoituksissa. Kuitenkin runoissa on havaittavissa selviä jälkiä siitä, että sillä merkitty äänne on niihin alkujaan kuulunut. Muinaiskreikkalaisessa runoudessa sananloppuiset lyhyet vokaalit näet katoavat (elisio) ja pitkät vokaalit ja diftongit lyhenevät, jos seuraava sana alkaa vokaalilla. Sana, jossa on alun perin ollut digamma, ei Homeroksella yleensä noudata tätä sääntöä. V
V-kirjain on kehittynyt kreikkalaisen kirjaimiston kirjaimesta ypsilon (Υ, υ), joka kuitenkin merkitsee v-äänteen sijasta vokaalia. Nykyisin v-äännettä merkitsevä kirjain on kreikkalaisessa kirjaimistossa beeta (Β, β) ja kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen В (в). Jahve
Heprean kielessä Jumalan nimi kirjoitetaan neljällä konsonantilla JHWH, יהוה (kr. tetragrammaton). Nimen alkuperäinen ääntämisasu on luultavimmin ollut "Jahwää". Jumalan nimeä ei kuitenkaan lausuttu ääneen, jotta sen turhaan lausuminen (2. käsky) vältettäisiin, vaan se korvattiin esimerkiksi sanalla "Adonai" ('herrani/herra'). Vasta keskiajalla juutalaiset oppineet (ns. masoreetit) alkoivat merkitä Vanhan testamentin tekstiin vokaalimerkkejä oikean ääntämistavan varmistamiseksi. Tästä syystä Jahve-sanan vokaalit korvattiin jollain Herraa tarkoittavan sanan (kuten "adonai") vokaaleilla. Ensimmäinen a-vokaali jätettiin kuitenkin merkitsemättä, ettei kukaan lukisi edes ensimmäistä tavua ”Jah-”. Huudahdus "halleluJah", "Ylistys Jahvelle" on säilyttänyt tetragrammin ensimmäisen vokaalin. Masoreettien käytäntö on myöhemmin johtanut virheelliseen lukutapaan ”Jehova”. Hiri-motu
Vokaaleja on 5. Vokaalit [ɔ] ja [ɛ] merkitään ⟨o⟩ ja ⟨e⟩. Elohim
Muita heprealaisten jumalasta käytettyjä nimiä ovat Jahve, ”Hän Joka On”, sekä "Adonai", Herra. "Elohim" on kuitenkin appellatiivi eikä erisnimi. Koska heprea ja arabia ovat molemmat seemiläisiä kieliä ja sukulaiskieliä, sanan yksikkömuoto "eloah" on kielellisesti samaa alkuperää kuin arabian "ilah", joka määräisen artikkelin kanssa on kehittynyt muodoksi Allah eli Jumala. Treema
Kreikassa painollinen vokaali ei assimiloidu edeltävän vokaalin kanssa vaan muodostaa oman tavunsa. Sellaiset vokaalit merkittiin aksenttimerkeillä kuten akuutilla, mikä käytäntö on myös omaksuttu muun muassa espanjaan ja portugaliin. Esimerkiksi portugalin sana "saia" (, "pusero") eroaa verbimuodosta "saía" (, "lähdin") siinä, että edellisessä edellisessä esiintyy diftongi , jälkimmäisessä sen sijaan hiatus (diereesi) eli kaksi eri tavuihin kuuluvaa vokaalia. Bengalilainen kirjaimisto
Vokaalitarkkeiden lisäksi bengalilaiseen kirjaimistoon kuuluu viisi tarkemerkkiä. Viramalla (bengaliksi ja assamiksi "hasanta") merkitään joissakin tapauksissa oletusvokaali "a":n puuttumista. Vokaalin puuttuminen jätetään kuitenkin joissain tapauksissa merkitsemättä, eikä kirjoitusasusta käy aina yksiselitteisesti ilmi, seuraako kirjoitettua konsonanttia vokaali vai ei. Esimerkiksi kirjoitusasulla মত "mata" on bengalissa kaksi äännearvoa, joilla on eri merkitys – substantiivina sanan merkitys on ”mielipide” ja se äännetään ilman loppuvokaalia . Samalla tavalla kirjoitettu postpositio ”suurin piirtein” sen sijaan äännetään loppuvokaalin kanssa . Tav
Tav on myös yksi niistä kuudesta kirjaimesta, joiden sisään voidaan asettaa heikko dageš-piste ("dageš kal"). Piste muuttaa kirjaimen ääntämisen hankausäänteestä umpiäänteeksi, mutta tavin osalta ääntämys on nykyhepreassa sama riippumatta siitä, onko kirjaimen sisässä piste vai ei. Vanhahtavassa ja murteellisessa hepreassa saattaa kuulla thav-äänteen tästä huolimatta. Vartalo (kielitiede)
Vartalo eli sanavartalo on morfeemi, johon suffiksit ja muu kieliopillinen aines on liitettävissä. Vartalo voi olla joko johtamaton (juuri) tai johdettu (johdos). Sekä nomineilla (substantiivit, adjektiivit, numeraalit ja pronominit) että verbeillä on vartalo, johon voidaan liittää tunnus ja taivutuspääte. Tunnus on nomineissa monikon, verbeissä aikamuodon tai tapaluokan tunnus. Niissä sanoissa, joissa on astevaihtelu, vartalo voi olla joko vahvassa tai heikossa asteessa. Vokaaliin loppuvaa vartaloa kutsutaan vokaalivartaloksi, konsonanttiin loppuvaa vastaavasti konsonanttivartaloksi. Sanalla voi olla kaksi erilaista vartaloa: vokaalivartalo, joka on kaikilla sanoilla, ja lisäksi konsonanttivartalo. Nominin vartalo voi olla perusmuodon, nominatiivin kaltainen tai loppuosastaan erilainen.Esimerkki yksivartaloisesta sanasta, jonka vartalo on perusmuodon kaltainen, on "talo: talo-n, talo-a, talo-na," "talo-ssa" jne. Tyypillinen astevaihtelusana on "hattu":" hatu-n" (heikko vartalo) "hattu-a" (vahva vartalo). Tavallisin muutos vartalon lopussa on, että sananloppuinen "i" muuttuu "e":ksi, kuten sanassa "onni: onne-n, onne-a." (Historiallisesti muutos on tapahtunut päinvastoin, vanha "e" on sanan lopussa muuttunut "i":ksi). Monimutkaisimpia ovat vanhat omaperäiset sanat, jotka nykysuomessa loppuvat "-si": "vesi, vede-n" (heikko vokaalivartalo), "vet-tä" (konsontanttivartalo), "vete-nä" (vahva vokaalivartalo). Heprea
Niiltä osin kuin nikkud-merkki ei ilmoita äännettävän vokaalin pituutta, raamatullisessa hepreassa matres lectionis -kirjain yhdistettynä vastaavaan nikkudiin täydensi nikkudin antaman tiedon vokaalin laadusta pituustiedolla. Matres lectionis -merkki saatettiin kuitenkin jättää kirjoittamatta silloinkin kun vokaali oli pitkä. Tätä kutsutaan defektiiviseksi kirjoitustavaksi ("defective scriptum"), kun taas nikkudin ja matres lectionis -merkin yhteiskäyttöä sanotaan täydeksi kirjoitustavaksi ("plene scriptum"). Raamatun hepreassa on monia sanoja, joilla molempia kirjoitustapoja esiintyy rinnakkain. Malajalamilainen kirjaimisto
Tavun alussa esiintyvät vokaalit kirjoitetaan erillisinä kirjaimina. Konsonanttialkuisissa tavuissa sitä vastoin vokaali ilmaistaan konsonanttimerkkiin tehtynä lisäyksenä, joka sijoittuu joko konsonantin jälkeen, sitä ennen tai sen molemmin puolin. Vokaalia "a" ei merkitä erillisellä merkillä, vaan sen katsotaan seuraavan jokaista konsonanttia, jonka yhteyteen ei ole liitetty muuta vokaalia tai erillistä merkkiä vokaalin puuttumisesta. Alla olevassa taulukossa on esitetty malajalamilaisen kirjaimiston vokaalit ja diftongit sekä itsenäisinä merkkeinä että konsonantin ക ("ka") yhteydessä. Dageš
"Dageš kal" (latinaksi "dageš lene") voidaan sijoittaa ainoastaan begadkefat-kirjainten (bet ב, gimel ג, dalet ד, kaf כ ja ך, pe פ ja ף sekä tav ת) sisään. Dageš muuttaa kirjaimen ääntämistapaa niin, että pisteellisenä konsonantti ääntyy umpiäänteenä (klusiilina), ilman pistettä hankausäänteenä (frikatiivina).Muiden begadkefat-kirjainten ääntämyksessä ei nykyhepreassa tehdä eroa pisteellisen ja pisteettömän muodon välillä. Nykykreikka
Kirjainyhdistelmät〈γγ〉ja〈γκ〉 äännetään useimmin arkikielessä [ɡ], mutta [ɟ] ennen etuvokaaleita /e/ ja /i/, ja yleensä [ɡ̄] ennen takavokaaleita /o/ ja /u/. Kun näitä kirjainyhdistelmiä edeltää vokaali, ne äännetään [ŋɡ] ja [ɲɟ] ennen etuvokaaleita /e/ ja /i/ ja [ŋ̄ɡ̄] ennen takavokaaleita /o/ ja /u/. Kirjainyhdistelmä〈γγ〉voidaan ääntää [ŋɣ] joissakin sanoissa ([ɲj] ennen etuvokaaleita ja [ŋ̄ɣ̄] ennen takavokaaleita). Ääntäminen [ŋk] kirjainyhdistelmälle〈γκ〉on hyvin harvinainen, mutta sitä esiintyy oppineessa puheessa; yleensä ääntäminen [ŋk] esiintyy ainoastaan kirjainyhdistelmässä〈γκτ〉. Maorin kieli
Maorin vokaaleissa on enemmän allofoniaa, mutta perusvokaalit ovat täsmälleen samat kuin suomessakin. Kaikki vokaalit voivat esiintyä sekä pitkänä että lyhyenä.
Maorin kieltä kirjoitetaan latinalaisin kirjaimin. Vokaalien osalta kirjaimet ovat ā, a, ē, e, ī, i, ō, o, ū, u ja konsonanttien p, t, k, m, n, ng, wh, r, h, w
Esimerkkejä maorinkielisistä sanoista suomenkielisine vastineineen:Numerot yhdestä kymmeneen (järjestyksessä): "tahi", "rua", "toru", "whā", "rima", "ono", "whitu", "waru", "iwa", "tekau". Glosa
Glosaa kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Sanoilla ei ole taivutusmuotoja, ja sama sana voi toimia verbinä, substantiivina, adjektiivina tai prepositiona. Sanasto on latinasta ja kreikasta, mutta esimerkiksi kielioppisäännöissä on vaikutteita myös muista kielistä. Perusglosassa on tuhat sanaa, mutta 6 000 sanan laajennettu sanasto on kehitetty vaativampia erikoisaloja varten. Tavu
Tyypillisesti tavu muodostuu sen "ytimenä" eli "sonanttina" toimivasta vokaalista, jonka edellä tai jäljessä voi esiintyä yksi tai useampi konsonantti (eli kerake). Joissain kielissä, kuten englannissa, saksassa ja tšekissä, esiintyy myös tavuja, joissa ei ole lainkaan vokaalia vaan tavun ytimenä toimii jokin konsonantti (esimerkiksi  , jossa jälkimmäisen tavun ytimenä toimii -äänne). Eenokin kieli
Veh-kirjain (C, K) ääntyy joko s- tai k-äänteenä. Samalla tavalla ged-kirjain (G) ääntyy joko g- tai [dʒ]-äänteenä; myös gon-kirjain (I, Y) voi ääntyä [dʒ]-äänteenä mutta harvoin (tavallisimmin gon-kirjain ääntyy i- tai j-äänteenä). Van-kirjain (U, V) ääntyy joko u- tai v-äänteenä. Labiovelaarista puolivokaalia [w] (kuten englannin "want"-sanassa) edustaa todennäköisesti kaksi peräkkäistä van-kirjainta (eli kaksi u:ta). Lisäksi näyttää siltä, että kirjainpari  ääntyy f-äänteenä, kuten englannin kielessä. Kirjainpari  ääntyy joko soinnittomana velaarisena frikatiivina (saksan ) tai [tʃ]-affrikaattana. Pal-kirjain (X) lausutaan [ts] ja ceph-kirjain (Z) aina [zod] (jossa [z] on s-äänteen soinnillinen vastine). Rotokas
Rotokasin kirjaimisto koostuu viidestä vokaalista ja seitsemästä konsonantista. Uusi Testamentti on käännetty kielelle 1982. Rotokas jakautuu ainakin kolmeen murteeseen (pipipaia, aita ja atsilima), ja sen sanajärjestys on subjekti-objekti-verbi. Heprea
Sananloppuinen vokaali merkitään hepreassa kirjoittamalla sanan viimeisen konsonantin jälkeen H-kirjain. Niinpä englannin tapa kirjoittaa raamatullisten nimien loppuun -h – "Jedediah", "Noah", jne., on heprean vaikutusta. Jiddiš
Heprealaisten sanojen osuus jiddišissä on noin 15 prosenttia. Myös arameankielistä sanastoa esiintyy. Uskonnollisessa kirjallisuudessa seemiläisperäisten sanojen osuus voi nousta jopa 25 prosenttiin. Kielen seemiläiset lainasanat ovat useimmin substantiiveja, mutta joskus myös esimerkiksi sanontoja. Heprea
Ketiv tarkoittaa sitä, miten teksti on kirjoitettu; tekstiä ääneen luettaessa on kuitenkin perinteisesti poikettava ketiv-sanamuodosta eräin kohdin ja luettava (qere) tietyt sanat toisin. Kuuluisa esimerkki tästä on Jumalan nimi, joka kirjoitetaan neljällä konsonanttikirjaimella JHVH – tästä kirjainyhdistelmästä käytetään mielellään kreikankielistä nimeä "tetragrammaton". Sana JHVH on varsinkin kristillisessä käytännössä luettu "Jehova" (tetragrammatonin konsonantit ja sanan "Adonai" (Herra) vokaalit); todennäköisempi ääntämistapa on "Jahve". Juutalaiset lukevat mielellään joko "Adonai" tai "ha-Shem" (Se Nimi) välttyäkseen tällöin lausumasta vahingossakaan Jumalan nimeä.