Mihin Aino Aalto menehtyi vuonna 1949?
Aino Aalto
Aino ja Alvar Aallolle syntyi kaksi lasta, tytär Johanna (Alanen) ja poika Hamilkar Aalto. Aino Aalto menehtyi syöpään vuonna 1949.
Tauno Rauman-Aalto
Rauman-Aalto taisteli jatkosodan loppuvaiheissa JR 49:n riveissä muun muassa Äyräpään sillanpääasemassa ja hän kirjoitti myöhemmin kokemuksistaan kirjan. Alla Nazimova
Rintasyövästä selviytynyt Nazimova kuoli sepelvaltimotukokseen 66 vuoden iässä 13. heinäkuuta 1945, Good Samaritan Hospitalissa Los Angelesissa, Kaliforniassa ja haudattiin Glendalen Forest Lawn Memorial Parkiin, Kaliforniaan. Aino Manner
Manner oli kymmenlapsisen perheen tytär joka sairastui mielenhäiriöön 30-vuotiaana, myös hänen vanhempi sisarensa oli sairatunut psyykkisesti Ainon ollessa neljävuotias. Aino Manner vietti pitkiä aikoja elämästään mielisairaalassa ja hän julkaisi kokemuksistaan kirjan "Viesti yöstä : mielisairaalakokemuksia" (WSOY 1935) joka oli ensimmäisiä suomenkielisiä mielisairaalakuvauksia. Uma Aaltonen
Ulla-Maija ”Uma” Aaltonen (28. elokuuta 1940 Vihti – 13. heinäkuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, toimittaja ja Vihreän liiton europarlamentaarikko. Hän aloitti uransa työskennellen alkun muun muassa Yleisradiossa toimittajana ja Anna-lehden toimituksessa kirjoittaja. Tämän lisäksi hän toimi myös nuortenpalstan pitäjänä sekä kirjoitti nuorten hevos- ja tapakirjoihin artikkeita. Merkittävää oli hänen työnsä myös avustajakoirien kummijaoksessa , ja hänen muistokseen oli kesällä 2010 nimetty ristiäiset viettänyt avustajakoira "Murkku-Eetu". . Vuoden 1994 presidentinvaalissa Aaltonen toimi Elisabeth Rehnin kampanjapäällikkönä. Matti Aaltonen (arkkitehti)
Matti Aaltosen vanhemmat olivat akateemikko Wäinö Aaltonen ja laulaja Aino A. Pietiläinen. Matti oli heidän esikoisensa. Matti Aaltonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1939 Kallion yhteiskoulusta. Hän opiskeli arkkitehdiksi Teknillisessä korkeakoulussa ja valmistui vuonna 1952. Matti Aaltonen avioitui vuonna 1945 Irma Väisäsen kanssa. Pariskunta perusti oman arkkitehtitoimiston, joka toimi vuosina 1954–1972. Vuodesta 1972 Matti Aaltosella oli uusi arkkitehtitoimisto yhdessä toisen vaimonsa, arkkitehti Terttu Tenhusen kanssa. Ero Irma Aaltosesta astui virallisesti voimaan 1973. Matti Aaltonen toimi lyhyitä kausia Teknillisen korkeakoulun opettajana sekä vuodesta 1962 Oulun yliopiston arkkitehtiosaston vt. professorina ja vuodesta 1965 kuolemaansa asti varsinaisena professorina. Hän toimi myös yliopiston asemakaavaopin laitoksen esimiehenä. Hän kuului Oulun kaupunkisuunnittelutoimikuntaan ja oli Oulun seutukaavatoimikunnan puheenjohtajana 1972–1975. Pentti Ahon tupakkaoikeudenkäynti
Oikeudenkäynti alkoi Helsingin raastuvanoikeudessa kesällä 1988. Prosessi kesti pitkään ja tuli päätökseen vasta 6. helmikuuta 1992. Raastuvanoikeus hylkäsi kanteen, koska sen mielestä Aho tiesi tupakan haittavaikutuksista. Aho kuoli pari kuukautta myöhemmin kurkunpään syöpään, mutta hänen vaimonsa Lulu Taimi Aho ja poikansa valittivat päätöksestä Helsingin hovioikeuteen. Toivo Pekkanen
Pekkanen halvaantui vaikeasti 1949 ja joutui opettelemaan uudelleen kaiken aina puhumista ja kävelemistä myöten. Toipumisen aikana syntyi kuitenkin hänen lapsuudestaan kertova "Lapsuuteni"-teos, joka sai erittäin myönteisen vastaanoton. Vuonna 1955 Pekkanen valittiin yllättäen akateemikoksi V. A. Koskenniemeltä vapautuneelle paikalle. Akateemikkona hän ehti olla vain kaksi vuotta, sillä hän kuoli aivoverenvuotoon 30. toukokuuta 1957 ollessaan Kööpenhaminassa luontaishoitolassa toipumassa. Ida Aalberg
Suomen Kansallisteatterin johtokunnan ja Aalbergin välinen konflikti päättyi keväällä 1914, kun teatterin johtoon valittiin Kaarlo Bergbomin sisarentytär Mathilda von Troil sekä Eino Kalima ja Jalmari Lahdensuo. Von Troil pyrki saamaan paronitar Aalberg-Uexkullin takaisin Kansallisteatterin riveihin, ja pitkän taivuttelun jälkeen onnistui tavoitteessaan. Aalberg lupautui näyttelemään "Orleansin neitsyessä" helmikuussa 1915. Von Troilin käsityksen mukaan teatterisodan ytimessä oli ollut Maila Mikkola (Talvio), joka oli pilannut Aalbergin ja teatterin johtokunnan välit. Tammikuussa 1915 Aalberg vilustui pahoin, kuten monesti aiemminkin oli käynyt. Hän kuoli kotonaan Pietarissa 17. tammikuuta 1915. Aalberg kuljetettiin Helsinkiin haudattavaksi ja surusaattue oli mittava niin Pietarin Suomen asemalla kuin Helsingissäkin. Myös matkan varrelle Terijoelle ja Viipuriin oli kokoontunut laaja joukko surijoita. Vapaaherratar Ida Aalberg-Uexkull siunattiin Helsingin Vanhassa kirkossa ja haudattiin Hietaniemen hautausmaalle. Hauta sijaitsee korttelissa V22-3-11. Haudalle pystytettiin 1925 Kansallisteatterin tilaama punagraniittinen muistokivi, jonka vestaalia esittävän vertauskuvallisen reliefin toteutti kuvanveistäjä Wäinö Aaltonen. Aino Kallio-Ericsson
Aino Kallio-Ericsson valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1943. Hän oli opiskelijana työssä Yrjö Lindegrenin ja R. V. Luukkosen arkkitehtitoimistoissa ja 1942–1945 Alvar Aallon toimistossa. Mentyään naimisiin 1945 majuri Gunnar Ericssonin kanssa hän oli työssä 1945–1947 Tukholmassa ja sen jälkeen Suomessa toimistoarkkitehtina Viljo Revellin arkkitehtitoimistossa. Aino Kallio-Ericssonilla oli oma arkkitehtitoimisto 1950-luvulta lähtien Helsingissä. Layne Staley
Alice In Chains -vokalisti vajosi entistä enemmän syvemmälle huumeisiin pitkäaikaisen tyttöystävänsä Demri Parrotin kuoltua vuonna 1996. Mies ei tästä koskaan toipunut ja hänen alamäkensä vain paheni. Lopulta Staley menehtyi 5. huhtikuuta 2002 heroiinin ja kokaiinin yliannostukseen Seattlen asunnollaan (University District apartment). Hänen ruumiinsa löydettiin vasta pari viikkoa kuoleman jälkeen, 20. huhtikuuta. Huumeongelmiensa vuoksi Staley pysytteli viimeiset elinvuotensa poissa julkisuudesta, eläen lähes täysin eristäytyneenä. Hän tuskin piti yhteyttä edes äitiinsä tai siskoonsa viimeisinä elinkuukausinaan. Kuitenkin tästä poiketen Staley antoi haastattelun vain kaksi kuukautta ennen kuolemaansa argentiinalaiselle kirjailijalle, Adriana Rubiolle. Tämä haastattelu jäi Layne Staleyn viimeiseksi ja on luettavissa Rubion kirjasta, "Layne Staley: Angry Chair". Alla muutama katkelma haastattelusta . Arvo Aallas
Aallas on tunnettu myös laulunsanoittajana. Hänen tunnetuimpia sanoituksia ovat Irwin Goodmanin laulama kappale "Salainen agentti", ja Tamara Lundin laulama kappale "Hyväile hyväile vaan" (säv. Toivo Kärki).
Aallas kuoli kesäkuussa 1976 Terijoella sattuneessa auto-onnettomuudessa. Aino Kuusinen
Aino Kuusinen (ent. Sarola, o.s. Turtiainen, ; ) oli suomalainen kommunisti, joka työskenteli Kominternin palveluksessa ympäri maailmaa 1930-luvulla, joutui sittemmin vuosiksi gulagiin ja vapauduttuaan pakeni länteen. Aino Kuusinen oli Otto Wille Kuusisen toinen vaimo. Albert Einstein
New Yorkissa järjestettiin Nobelin muistoksi juhlatilaisuus 10. joulukuuta 1945, ja Einstein piti siellä puheen, jossa käsitteli tiedemiesten vastuuta ja syyllisyydentuntoa ja kertoi myös omasta osuudestaan atomipommin synnyssä. Einstein vaati tässä tilanteessa rohkeita tekoja ja ajattelutapojen muutosta. Einsteinia pyydettiin puheenjohtajaksi komiteaan, joka halusi valistaa suurta yleisöä ja poliitikkoja atomipommiin liittyvistä vaaroista. Einstein suostui siihen, ja hän onnistui rahankeruussa ja asian puolesta puhumisessa. Einstein puhui usein komitean puheenjohtajana radiossa ja lehdissä. Komitea sai aluksi paljon julkisuutta mutta lopetti toimintansa loppuvuodesta 1948. Einstein myös sairasteli, mihin syynä oli vatsanpohjan valtimon pullistuma. Aimo Viherluoto
Aimo Viherluoto kuoli 44-vuotiaana Turussa aivokasvaimeen. Alvar Aalto
Toisen maailmansodan jälkeen Aalto oli monien muiden suomalaisten arkkitehtien kanssa ratkaisemassa jälleenrakentamisesta aiheutuvaa ongelmaa. Aalto suunnitteli aktiivisesti uusia tyyppitaloja ja haaveili Suomesta jälleenrakentamisen kansainvälistä mallilaboratoriota. Lapin jälleenrakennussuunnitelma on hänen töidensä vähemmän tunnettu puoli. Sen ensimmäinen vaihe oli Rovaniemen jälleenrakennussuunnitelma. Hän perusti sivutoimiston Rovaniemelle, ja sen johtoon tuli arkkitehti Jaakko Kaikkonen. Kun seutukaavoitus liitettiin rakennuslakiin 1958, Aalto katsoi työnsä päättyneen. Enrico Fermi
Toisen maailmansodan päätyttyä Fermi palasi ydintutkimuskeskukseen Chicagoon. Elämänsä loppupuolella hän tutki muun muassa pioneja ja kehitteli teoriaa kosmisen säteilyn alkuperästä. Fermi kuoli vuonna 1954 syöpään, jonka hän todennäköisesti sai työstään. Hänen hautamuistomerkkinsä on Firenzen Santa Croce -kirkossa aivan Galileo Galilein haudan vieressä. Fermin mukaan on nimetty alkuaine fermium. Elsa Metsäranta
Metsärannan ensimmäinen puoliso oli vuodesta 1912 lähtien asemamies Väinö Gustaf Aalto, joka murhattiin sisällissodan jälkeen Hämeenlinnan vankileirillä toukokuussa 1918. Vuonna 1921 hän avioitui Suomen Ammattijärjestön sihteerinä toimineen E. A. Metsärannan kanssa. Elsa Metsäranta kuoli kesken kansanedustajakautensa tammikuussa 1941. Hänen tilalleen tuli Väinö Meltti. Aila Airo
Aila Airo-Paul kuoli vaikeaan sairauteen 27. huhtikuuta 2005 kotonaan Espoossa. Hän oli 79-vuotias. Aila Airo-Paulin elämään kuului tärkeänä osana perhe ja lapset, vaikka valintoja vahvasti johdatteli rakkaus työhön. Aila Airon tyttäret, yrittäjät SKY-kosmetologi Anitra Airo-Pimiä ja KTM Satu Söderlund jatkavat kauneudenhoitoalan perheyrityksen Aila Airo Kauneuspalvelut toimintaa, ja jo kolmas polvi, Anitran tyttäret muotoilija AMK Katja Kemppi ja SKY- ja CIDESCO-kosmetologi Nunnu Järvilehto työskentelevät yrityksessä. Albin Koponen (apteekkari)
Albin Koponen kuoli 1917 ja hänet on haudattu Joensuuhun. Koposen perustama lääkelaboratorio jatkoi toimintaansa aina vuoteen 1960 saakka jolloin sen osake-enemmistö siirtyi lääketehdas Orionin haltuun. Nurmijärvellä tehtaan toiminta päättyi 1964. Matolääkkeen raaka-aineena käytetty kivikkoalvejuuri valittiin vuonna 1996 Nurmijärven nimikkokasviksi.
Tehdasrakennus jäi tyhjilleen ja hylätyksi; se vaurioitui pahasti ilkivallan vuoksi 70-luvun lopuilla ja lopulta purettiin vähin äänin. Yrjö Niiniluoto
Niiniluodosta tuli Helsingin Sanomien päätoimittaja 1938, kun hänen edeltäjänsä Eljas Erkko nimitettiin Suomen ulkoministeriksi. Hän oli myös Ilta-Sanomien päätoimittajana 1938–1946. Niiniluoto ja Sanoma-yhtiön johtaja Erkko olivat luonteiltaan erilaisia, mutta heidän yhteistyönsä sujui kohtalaisesti. Niiniluodolla oli suomalaiseksi toimittajaksi poikkeuksellisen paljon kansainvälisiä yhteyksiä. Hän toimi 1927–1933 Exchange Telegraph Companyn, 1940–1941 Reutersin, 1946–1950 Dagens Nyheterin ja 1945–1957 The Timesin Suomen-kirjeenvaihtajana. Niiniluoto kuoli sydänhalvaukseen vuonna 1961 ollessaan ulkomaanmatkalla Johannesburgissa Etelä-Afrikassa. Bill Aucoin
Tunnettuja Aucoinin suojatteja ovat myös Billy Idol (vuosina 1982–1984) ja Manowar (yhden kiertueen ajan 1981). Syksystä 2006 lähtien Aucoin toimi muun muassa suomalaisen Lordin managerina. Bill Aucoin menehtyi 28. kesäkuuta 2010 syöpään kotonaan Floridassa. Aino Forsten
Aina ”Aino” Aleksandra Forsten (o.s. Rainio, 2. huhtikuuta 1885 Maaria – 27. marraskuuta 1937 Petroskoi) oli suomalainen kansanvalistaja ja opettaja, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1917–1918. Suomen sisällissodan jälkeen hän pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa hänet teloitettiin Stalinin vainojen yhteydessä vuonna 1937. Suomessa hänet tunnettiin erityisesti toiminnastaan vähävaraisten naisten ja lasten hyväksi. A. F. Airo
Aksel Fredrik Airo kuoli 87-vuotiaana 9. päivänä toukokuuta 1985. Hänet on haudattu Ristintaipaleelle. Hänen tuhkansa kätkettiin tykinhylsyssä kotipihaan rakennettuun kalliohautaan, johon kaksi vuotta myöhemmin haudattiin myös puoliso Aino Airo."Muiden kirjoittamia teoksia Airosta" Olla Teräsvuori
Olla Teräsvuori oli naimisissa vuodesta 1915 Aino Lempi Hongiston (1887–1979) kanssa. Teräsvuori kuoli äkillisesti sydänkohtaukseen kesäkuussa 1953. Teräsvuorella oli kuollessaan työn alla kansanrunoutta käsitellyt väitöskirja joka julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen. Aino Teräsvuoren kuoltua perustettiin hänen testamenttinsa pohjalta 1980 "Aino ja Olla Teräsvuoren säätiö" joka tukee Pohjois-Karjalassa tapahtuvaa kansansivistystyötä. Aino Kuusinen
Yhdysvalloista Aino Kuusinen siirtyi Japaniin, jossa hän muun muassa tutustui saksalaisen "Frankfurter Zeitungin" kirjeenvaihtajaan, myöhemmin vakoilusta Neuvostoliiton hyväksi teloitettuun Richard Sorgeen. Japanista Kuusinen kutsuttiin Moskovaan, jossa hänet vangittiin uudenvuodenpäivänä 1938. Josif Stalinin kuoltua Aino Kuusinen vapautettiin vuonna 1955 ja hänelle langetetut tuomiot mitätöitiin. Seuraavat vuodet hän vietti Moskovassa syvästi katkeroituneena entiseen aviomieheensä Otto Wille Kuusiseen, joka ei ollut tehnyt mitään hänen vapauttamisekseen. Vuonna 1965 Aino Kuusinen matkusti Suomeen ja täältä edelleen Italiaan, jossa hän kirjoitti muistelmansa määräten ne julkaistavaksi vasta kuolemansa jälkeen. Arvo Parkkila
Parkkilan viimeisiä elinvuosiaan varjostivat monet sairaudet: Parkinsonin tauti, harmaakaihi, selkävaivat, sotavammat, tuberkuloosi ja liikenneonnettomuudessa saatu aivovamma. Lisäksi hän maksoi ulosoton kautta remonttifirmansa konkurssissa syntyneitä velkoja pienestä eläkkeestään. Hän kuoli Koskelan sairaalassa 73-vuotiaana vuonna 1978. William Aalto
William Aalto kuoli leukemiaan vuonna 1958. Hänet on haudattu Long Islandin sotilashautausmaalle New Yorkin osavaltioon. Einari Ketola
Lopulta Ketolan vanha ystävä toimituspäällikkö Risto Karlsson kirjoitti vuonna 1976 Ketolan kohtaloista artikkelin Seura-lehteen. Lehti kulkeutui myös presidentti Urho Kekkosen käsiin (tarkkaan ottaen Karlsson oli tehnyt ja postittanut eripainoksen artikkelista presidenttiä varten) ja hän julmistui lukiessaan näyttelijää kohdanneista vääryyksistä; presidentti otti asioista selvää ja muutama byrokraatti saikin saman tien potkut – jouduttuaan ensin vahvistamaan paperit, joilla Ketolalle vahvistettiin taannehtivasti vuodesta 1969 valtion erityistaiteilijaeläke. Koko vainon takana ollut Aimo Aaltonen ei uskaltanut hiiskahtaakaan julkisesti – päiväkirjalleen kyllä raivosi senkin edestä. Aino Kallas
Viron menettäessä itsenäisyytensä Kallakset joutuivat kokemaan myös henkilökohtaisia menetyksiä. Ensimmäisen neuvostomiehityksen aikana tytär Laine sai surmansa puna-armeijalaisen harhaluodista, ja poika Sulev teki itsemurhan kuulustelujen jälkeen, koska ei tahtonut suostua NKVD:n palvelukseen. Lastensa menetyksestä Aino Kallas julkaisi runokirjat "Kuoleman joutsen" ja "Kuun silta" sekä "Polttoroviolla". Lapsista myös Virve kuoli ennen äitiään, vuonna 1953. Alvar Aalto
Aalto suunnitteli muistomerkin sisällissodassa valkoisten puolella kaatuneille alajärveläisille. Keväällä 1920 paljastetussa monumentissa on porrastetulla jalustalla kuutiomainen graniittilohkare. Samalle alueelle haudatuille, vuosien 1939–45 alajärveläisille sankarivainajille Aalto suunnitteli 1946 monumentin täydennysosan, jossa pääaiheena on muistokirjoituksella varustettu risti. Sotahistoriallisten muistomerkkien lisäksi Alajärven kirkkotarhasta löytyy myös Aallon suunnittelema perhehaudan muistopaasi. Aatto Koivunen
Koivunen komensi Tampereen taistelun lopussa koko kaupungin läntistä puolustuslinjaa, komennossaan oli tuolloin useampi tuhat miestä sekä koko Epilän rintama. Hänen vaimonsa mainitaan yhdeksi Pispalan naiskaartin perustajista. Hänen poikansa Martti kaatui taistelussa Epilänharjulla 26. maaliskuuta 1918. Hänen koko perheensä, mukaan lukien tytöt ja vävy Gunnar Keltamäki kuuluivat punakaartiin. Koivunen pakeni Tampereen taistelun jälkeen itään, selvisi myös Lahden vankimotista, mutta jäi kiinni Voikkaalla ja joutui vankileiriin. Hänet tuomittiin kuolemaan mutta tuomio muutettiin lopulta 15 vuoden vankeusrangaistukseksi. Vapauduttuaan vuonna 1921 hän otti osaa kunnallispolitiikkaan. Vankileiriltä hän sai malarian, jonka jälkiseuraamuksiin hän kuoli syyskuussa 1928. Einar Aalto
Lempinimellä "Pelle" tunnettu Aalto pelasi myös vesipalloa ja saavutti Pohjoismaiden-mestaruuspronssia vuonna 1951 sekä Helsingin Uimarien joukkueessa Suomen-mestaruuspronssia vuonna 1949. Väinö Linna
Väinö Linna menetti kokonaan puhekykynsä aivoveritulpan vuoksi vuonna 1984. Puhekyvyn menetys oli kova isku Linnalle, jonka rakkaimpia harrastuksia oli osallistuminen yhteiskunnalliseen keskusteluun, ja niinpä hän vetäytyikin tämän jälkeen julkisuudesta miltei täysin. Huhtikuun 21. päivänä 1992 hän menehtyi keuhkosyöpään Kangasalla Pikonlinnan sairaalassa. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle Tampereelle. Samaan hautaan on haudattu Väinö Linnan puoliso Kerttu Linna (1925–1998). Alvar Aalto
Ennen sotia Aalto käytti pääasiassa funktionalismin klassisia tunnusmerkkejä — valkoisia, geometrisen yksinkertaisia seinäpintoja, kevyen näköisiä rakenteita —, mutta sotien jälkeen tilalle tuli inhimillisempi ja maanläheisempi tilakäsitys sekä elävä tiilipinta. Selvimmin uusi linja näkyi Säynätsalon kunnantalosta (1952). Vaikka Aalto on mainittu yhdeksi Suomen merkittävimmistä arkkitehdeista, on joitakin hänen töitään arvosteltu. Esimerkiksi Katajanokan päässä sijaitsevaa Enso-Gutzeit Oy:n pääkonttoria on pidetty paikalleen sopimattomana ja irrallisena muuhun ympäristöön nähden. Albert Reynolds
Reynolds vetäytyi viimeisinä vuosinaan sairauden takia kokonaan julkisuudesta. Hän sairasti Alzheimerin tautia, minkä takia hän ei pystynyt osallistumaan 2013 Downingin Streetin julistuksen 20-vuotisjuhlatilaisuuteen. Reynolds kuoli elokuussa 2014 kotonaan Dublinissa. William Aalto
William ”Bill” Eric Aalto, alkuaan William Oliver Ahlström, (30. heinäkuuta 1915 New York – 11. kesäkuuta 1958 New York) oli amerikansuomalainen sotilas ja runoilija. Hän oli Espanjan sisällisodan sekä toisen maailmansodan veteraani. Iittala (yritys)
Alvar Aalto (1898–1976),
oli suomalainen arkkitehti ja muotoilija. Savoy-maljakko sai ensiesittelynsä Pariisin vuoden 1937 maailmannäyttelyssä. Aalto ja hänen vaimonsa Aino Aalto suunnittelivat töitä usein yhdessä.
Muotoilutöitä Iittalalle: "Aalto-lasi" (yhteistyössä Aino Aallon kanssa – 1933), "Aalto"/"Savoy"-kulho (1936), "Savoy"/"Aalto"-maljakko (1936), "Aalto"/"Savoy double" (1936), "Aalto-kukka" (yhteistyössä Aino Aallon kanssa – 1939).
Tuotteet, jotka ovat yhä Iittalan tuotannossa: "Aalto-kokoelma", kulho, kynttilälyhty, maljakko, kukkasarja. Alvar Aalto
Parikymppisen arkkitehtiylioppilaan ensimmäinen julkisen rakennuksen suunnittelutyö oli 1919 laadittujen suunnitelmien pohjalta Alajärvelle 1920 valmistunut suojeluskuntatalo. Arkkitehdiksi valmistuneen Aallon ura ei käynnistynyt pääkaupunkiseudulla aivan odotetusti. Niinpä hän palasi Jyväskylään ja perusti sinne arkkitehtitoimiston vuonna 1923. Aalto palkkasi toimistoonsa avustajaksi Aino Marsion, josta tuli Aallon ensimmäinen aviopuoliso vuonna 1924. Samana vuonna Aalto sai valmiiksi Alajärven kunnansairaalan piirustukset ja suunnitteli läpimurtotöitään Jyväskylän työväentaloa ja Seinäjoen suojeluskuntataloa. Aino Mälkönen
Aino Mälkönen (11. tammikuuta 1900 Kirvu (nyk. Venäjä) – 2. heinäkuuta 1920 Viipuri) oli suomalainen Suomen sisällissodan ja Viron vapaussodan taistelija sekä sairaanhoitaja. Kansaneläkelaitoksen päätoimitalo
Mannerheimintien korttelista oli käyty vuonna 1948 aatekilpailu, johon oli saatu 42 ehdotusta arkkitehdeilta ja arkkitehtitoimistoilta. Voittajaksi julistettiin ”Forum Redivivum” –niminen ehdotus, jonka tekijäksi paljastuivat Alvar Aalto ja hänen puolisonsa Aino Aalto avustajinaan arkkitehdit Keijo Ström, Gustaf Boström ja Olav Hammarström. Ainola
Aino Sibelius asui Ainolassa 12 vuotta miehensä kuoleman jälkeen ja kuoli siellä 8. heinäkuuta vuonna 1969. Myös hänet on haudattu kotinsa puutarhaan. Sibeliusten hautamuistomerkin on suunnitellut heidän vävynsä, arkkitehti Aulis Blomstedt. Vuonna 1972 Jean Sibeliuksen tyttäret, Eva, Ruth, Katarina, Margareta ja Heidi myivät Ainolan Suomen valtiolle. Museo siitä tuli vuonna 1974. Laura Nyro
Nyro kertoi 24-vuotiaana jättävänsä musiikkialan huonon kaupallisen menestyksen vuoksi. Viiden vuoden kuluttua hän kuitenkin palasi julkaisemalla albumin "Smile". Nyro kuoli munasarjasyöpään 49-vuotiaana. Aino Manner
Aino Manner (1885 – 1975) oli suomalainen näyttelijä ja kirjailija. Aino Aalto (keihäänheittäjä)
Aino Aalto on suomalainen keihäänheittäjä, joka voitti kaksi kertaa keihäänheiton Suomen mestaruuden. Ensimmäisen kerran hän voitti vuonna 1945 tuloksella 36,92. Mestaruus tuli myös vuonna 1947 tuloksella 38,56, jolloin hän voitti olympiahopeamitalistin Kaisa Parviaisen. Reino Kuuskoski
Vuosina 1955–1958 Kuuskoski toimi yhtenä Kansaneläkelaitoksen (Kela) johtajista, minkä jälkeen hän siirtyi KHO:n presidentiksi. Hän oli myöhemmin vähällä menettää virkansa niin sanotun Kansaneläkelaitoksen jutun yhteydessä, jossa koko Kelan entistä johtokuntaa syytettiin laitoksen varojen perusteettomasta käytöstä henkilökunnan asuntoihin. Vuonna 1961 Helsingin hovioikeus tuomitsi Kuuskosken yhdessä Aku Sumun (Sdp), Onni Hiltusen (SDP) ja V. J. Sukselaisen (Ml) kanssa viralta pantaviksi virkarikosten ja virheiden vuoksi. Korkein oikeus kumosi myöhemmin viraltapanon katsoen asianomaisten menetelleen vain varomattomasti. Kuuskoski jatkoi KHO:n presidenttinä, kunnes kuoli vuonna 1965 vaikeaan sairauteen. Väinö Kannisto
Sotien jälkeen Kannisto väitteli tohtoriksi 1947; väitöskirja "Kuolemansyyt väestöllisinä tekijöinä Suomessa" käsitteli väestön kuolinsyitä Suomessa. Kannisto havaitsi eroja väestön kuolinsyissä alueellisesti niin että Länsi-Suomessa tuberkuloosi oli johtava kuolinsyy, Itä-Suomessa taas sydäntaudit. Erityisesti itäsuomalaisten keski-ikäisten ja vanhojen miesten kuolleisuus oli tavallista korkeampi. Tohtoriksi väiteltyään Kannisto opiskeli biostatistiikkaa Baltimoressa Johns Hopkins School of Hygiene ja Public Healthissa 1947–1948 ja taloustilastotiedettä Pennsylvanian yliopistossa Philadelphiassa 1948–1949. Kannisto oli sitten tilastoasiantuntijana Maailman terveysjärjestön WHO:n palveluksessa 1949–1955. Hän palasi vuonna 1956 Suomeen vuoden ajaksi Tilastollisen päätoimiston palvelukseen mutta siirtyi sitten takaisin ulkomaille ja työskenteli YK:n palveluksessa 1957–1981 väestötieteen ja yhteiskuntatilastojen asiantuntijana. Eläkkeelle jäätyään Kannisto oli vielä 1982–1990 YK:n eri järjestöjen asiantuntijatehtävissä. Vuodesta 1990 alkaen Kannisto asui vaimonsa kanssa Lissabonissa. Kannisto jatkoi 1980-luvulta väestön kuolleisuutta käsitelleitä tutkimuksiaan, joita hän oli tehnyt 1940-luvulla keskittyen nyt yli 80-vuotiaiden kuolinsyihin. Hän vieraili usein Suomessa ja sai Tampereen yliopiston kunniatohtorin arvon 1985. Väinö Kainula
Jatkosodan aikana Kainula haavoittui Inkerinmaan Valkeasaaressa astuessaan tammikuussa 1942 miinaan, joka silpoi hänen jalkansa. Kainula siirrettiin Ruotsiin, jossa hänen vasen jalkansa amputoitiin polven alapuolelta. Paluumatkalla Suomeen hän sai vatsatuberkuulosin, johon hän kuoli lokakuussa 1942. Tauno Ahonen
31.8.1943 Tauno lähti maksamaan joukoilleen päivärahoja Uhtuan "Hevosenkengän" alueella. Matkalla kuitenkin vihollisen tarkka-ampujan luoti osui Taunon vatsaan. Häntä lähdettiin kuljettamaan lääkäriin joukkosidontapaikalle, mutta Tauno menehtyi matkalla.
Taunon ruumis lähetettiin 1.9.1943 Pudasjärvelle ja hänet haudattiin Pudasjärven sankarihautausmaahan. Väinö Aalto
Vuonna 1937 tiedeakatemian Leningradin puoluekomitea erotti Aallon NKP(b):sta. Häntä syytettiin ”yhteydenpidosta kansanvihollisiin ja suursuomalaisen vastavallankumouksellisen fašistisen teorian soveltamisesta kirjallisissa töissään”. Lokakuun 6. päivästä hän työskenteli revolverisorvaajana Engelsin tehtaalla. NKVD pidätti Aallon 25. lokakuuta 1937. Hänet tuomittiin vakoojana kuolemaan ja teloitettiin. Aalto todettiin syyttömäksi vuonna 1955. Kyösti Kallio
Kyösti Kallio ilmoitti eroavansa presidentin toimesta marraskuussa 1940. Koska tuolloisessa tilanteessa ei katsottu voitavan järjestää normaalisti valitsijamiesvaaleja, säädettiin poikkeuslaki, jonka mukaan vuoden 1937 valitsijamiehet kokoontuivat valitsemaan uuden presidentin. Samana päivänä, 19. joulukuuta 1940, jolloin Kallion seuraajana oli valittu jatkamaan Ryti, Kyösti Kallio kuoli – vielä virallisesti kautensa aikana – äkilliseen sydänkohtaukseen Helsingin päärautatieasemalla ollessaan lähdössä kotiinsa Nivalaan. Tarinan mukaan Kallio menehtyi marsalkka Mannerheimin käsivarsille, mutta todellisuudessa kyseessä olivat presidentin adjutantti eversti Aladár Paasonen ja eversti A.F. Airo. Kallio siunattiin Helsingin suurkirkossa ja hänet haudattiin kotipitäjäänsä Nivalaan. Wäinö Aaltonen
Aaltonen työskenteli 1920-luvun lopulta alkaen Hirvensalon lisäksi myös Helsingin Kulosaaressa, jonne rakennettiin Armas Lindgrenin suunnittelema ateljee. Ateljee alkoi valmistua vuonna 1928 ja se sijaitsi nykyisessä Marsalkantie 16:ssa. Kulosaaren ateljeessa Aaltonen teki muun muassa kipsisen "Työ ja tulevaisuus" -veistossarjan Eduskuntatalon istuntosaliin. Aaltonen työsti silti etenkin isoja teoksia Turun ateljeessa. Ateljee vaurioitui pommituksessa vuonna 1944, kuten myös Aaltosen asunnokseen vuokraama huvila Kulosaaressa. Tuhot korjattiin sodan jälkeen. Aaltosen kuoleman jälkeen ateljee siirtyi Helsingin yliopiston pohjalaiselle osakunnalle ja edelleen rakennuttajalle, joka suunnitteli asuntojen rakentamista tontille. Ateljee purettiin lokakuussa 1979 ja sen paikalle on pystytetty muistolaatta syyskuussa 1996. Ain’Elisabet Pennanen
Suomen sisällissodan aikana Juhani Siljo lähti sotaan valkoisten joukoissa osaksi näitä kiistoja pakoon. Siljon haavoituttua Pennanen matkusti Tampereelle etsimään häntä. Siljo kuoli haavoihinsa sairaalassa keväällä 1918, koska hän ei suostunut jalkansa amputoimiseen. Siljon kirjallinen jäämistö jäi Pennasen haltuun ja hän toimitti keskeneräisen runo- ja aforismiteoksen "Selvään veteen" julkaistavaksi. Guido Deiro
Deiro jatkoi satunnaisia esiintymisiä vaudeville-näytöksissä ainakin vuoteen 1935 saakka. Toisen maailmansodan aiheuttaman lama-ajan jälkeen hän kuitenkin menetti lopullisesti harmonikkaliikkeensä ja varansa, ei vähiten ylellisen elämäntyylinsä ja leväperäisen rahankäyttönsä vuoksi. Guido Deiro masentui ja sairastui 1947. Vuotta ennen kuolemaansa hän sai hermoromahduksen, joka johtui liiasta työstä ja uupumuksesta. Vain kuukautta ennen Deiron kuolemaa kesällä 1950 hänen kunniakseen ja auttamisekseen järjestettiin konserttitapahtuma Los Angelesissa. Esiintyjinä olivat muun muassa hänen ystävänsä Anthony Galla-Rini, Ernie Felice Quartet, sekä Johnny Kiado ja Tito -kvartetti. Alvar Aalto
Aalto jäi leskeksi 1949. Hänen toinen puolisonsa oli vuodesta 1952 työtoveri, rovaniemeläinen arkkitehti Elissa Aalto. Cisse Häkkinen
Elämänsä viimeisen vuoden Cisse vietti avopuolisonsa kanssa hiljaiseloa Espoon Otaniemessä, mutta Häkkisen paheneva alkoholismi vaati veronsa. Hän kuoli maksakirroosiin Jorvin sairaalassa tapaninpäivänä 1990, vaikka Remu Aaltonen oli vielä edellisenä päivänä karhealla huumorillaan useaan kertaan kieltänyt ystäväänsä kuolemasta. Häkkinen on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon (kortteli 5 - rivi 16 - hauta 244). Maini Askolin
Jo viidettä kertaa avioituessaan Maini tiesi olevansa sairas. Kesällä 1926 hänellä todettiin rintasyöpäkasvain. Kasvain olisi pitänyt jo silloin poistaa, mutta Maini otti asian vakavasti vasta kun hänen kuntonsa heikkeni. Mainin ehdotuksesta aiottu syöpäleikkaus toteutettiin kesällä 1927 Forsbyn linnassa, jonne Maini hankki parhaan mahdollisen leikkaussalivälineistön. Leikkauksen suoritti professori Oskar Boije avustajanaan professori Gösta Becker. Myöhemmin leikkaussalin välineet lahjoitettiin Loviisan sairaalaan. Leikkaus onnistui, mutta sairaus ilmeisesti oli otaksuttua vakavampaa laatua. Linnassa asuvien lääkärin ja sairaanhoitajan lisäksi nimekkäät professorit (mm. Arvo Ylppö) vierailivat Mainia hoitamassa. Mielentyyneytensä viimeiseen saakka säilyttänyt Maini Askolin kuoli 15. tammikuuta 1929. Forsbyn linnan mailta purettiin vanha keilaradan paviljonki, jonka maapohja vihittiin hautausmaaksi. Arkkitehti Harry Röneholmin suunnittelemasta hautakappelista linnan puistossa tuli Maini Askolinin viimeinen leposija. Eino E. Suolahti
Elämänsä viimeiset yksitoista vuotta, vuodesta 1966 alkaen, Suolahti toimi Akateemisen kirjakaupan johtajana. Suolahti keskittyi tässä tehtävässä lähinnä asiakassuhteiden hoitoon, edustamiseen ja henkilökunnan ohjaamiseen ja jätti talousasiat alaistensa vastuulle. Alkoholi alkoi kuitenkin 1970-luvulla hallita Suolahden elämää. Hän kuoli 62-vuotiaana vuonna 1977 harvinaiseen lisämunuaissyöpään. Larry ”Rhino” Reinhardt
2000-luvun puolivälissä Reinhardtilla diagnosoitiin maksasyöpä, ja lääkärit antoivat hänelle vuoden elinaikaa. Lääkityksen avulla syöpä saatiin kuitenkin kuriin, ja Reinhardt palasi musiikkimaailmaan julkaisemalla sooloalbumin "Rhino's Last Dance" vuonna 2009. Hän menehtyi maksakirroosiin tammikuussa 2012. Aino (lehti)
Aino on Aalto-yliopiston ylioppilaskunnan julkaisema lehti. Lehti aloitti ilmestymisensä 26.9.2009, ja se on muodoltaan aikakauslehti. Lehti ilmestyy verkossa ja kampuksilla jaettavana paperilehtenä. Lehden päätoimittajaksi valittiin helmikuussa 2017 Emilia Mäenmaa. Hänen edeltäjiään ovat olleet Pauliina Suominen, Annaleena Kuronen, Anna Munsterhjelm, Johanna Mitjonen (vt.) ja Vappu Kaarenoja. Aino von Boehm
Aino von Boehm sai surmansa Helsingin pommituksessa talvisodassa. Hänen puolisonsa oli tuomari Eero von Boehm, ja heidän lapsiaan olivat taidemaalari Tuomas von Boehm ja opettaja Carmen Tawaststjerna. Taidemaalari Eero von Boehm (1949–2012) oli hänen lapsenlapsensa. Von Boehmin suku on lahjoittanut Aino von Boehmin ja Tuomas von Boehmin tauluja Joutsenon kaupungille, ja kokoelma on Lappeenrannan taidemuseossa. Armas Willamo
Vuonna 1946 Willamo joutui oikeuteen kavalluksesta syytettynä, kun hän oli nostanut ilman lupaa 3,45 miljoonaa markkaa Ergo-varustamon šekkitililtä provisioina. Kavallussyyte hylättiin 1947 raastuvanoikeudessa ja hovioikeudessa. Samaan aikaan myös Ergo-varustamo siirtyi saksalaisomaisuutena Neuvostoliiton haltuun. Willamon kavallussyytteen kaaduttua Ulkomaalaisen omaisuuden hoitokunta alkoi ajaa asiaa siviilikanteena. Willamo kuoli keväällä 1949 sairastamaansa diabetekseen. Aino Mälkönen
Suomeen palattuaan Mälkönen hoidatti selkäsärkyään, joka oli seurausta altistumisesta kranaatin paineaallosta. Hän yritti lieventää vaivaansa antamalla pikkulasten kävellä selkänsä päällä. Keväällä 1920 Mälkönen halvaantui tapaturman seurauksena Viipurin Diakonissalaitoksen sairaalassa. Eräs lapsi oli innostunut liikaa ja hypännyt Ainon selän päälle kesken kävelyn. Hän kuoli vielä samana vuonna. Mälkönen on haudattu Ruokolahdelle. Touko Aalto
Aalto ilmoitti syyskuussa 2018 jäävänsä kuukauden mittaiselle sairauslomalle uupumuksen vuoksi. Lokakuun 24. päivänä hän ilmoitti vetäytyvänsä puolueen johdosta. Aalto kertoi sairastuneensa masennukseen vuotta aikaisemmin ja että lääkärin määräämä sairausloma kestää vuoden 2018 loppuun asti. Eino Noponen
Noponen siirtyi 1920-luvun lopulla Helsingin Työväen Teatterin vakituiseksi näyttelijäksi. Elokuvaroolit alkoivat yleistyä 1950-luvun tuntumassa. Hän teki viimeisen elokuvaroolinsa 1961 ja kuoli kolme vuotta myöhemmin, vuonna 1964 71 vuoden iässä. Noponen tunnetaan parhaiten vanha-Kallena elokuvassa Niskavuoren Aarne (1954). Wäinö Aaltonen
Wäinö Aaltonen kuoli Helsingissä 30. toukokuuta 1966.. Hänelle järjestettiin valtiolliset hautajaiset, siunaustilaisuus oli Helsingin Vanhassa kirkossa. Aaltonen on haudattu sukuhautaan Turkuun Maarian kirkon kirkkomaalle. Pentti Iisalo
Myös Pentti Iisalon veljestä, lentueenjohtaja ja kapteeni Tauno Iisalosta, tehtiin Mannerheim-ristin ritari vuoden 1944 joulukuussa. Tauno kuului Lentorykmentti 4:n kaukotoimintalaivueeseen. Kannaksen torjuntataisteluissa vuoden 1944 kesällä Tauno Iisalo teki yhdeksän pommituslentoa neljän päivän aikana Äyräpään ja Vuosalmen sillanpääasemiin, joissa ankarat taistelut riehuivat. Tauno Iisalo menehtyi loppuun lennetyn sodanaikaisen pommikoneensa JK-273 maahansyöksyssä 18. kesäkuuta 1947 toisen moottorin sammuttua nousussa. Eino Nieminen
Eino Nieminen ja hänen vaimonsa Svea Staaf-Nieminen pakenivat poliittista vainoa aluksi Ruotsiin, josta he siirtyivät Neuvostoliittoon lokakuussa 1930. He asettuivat Petroskoihin, jossa Nieminen alkoi pian sairastella, mahdollisesti lapualaisten pahoinpitelyn jättämien vammojen vuoksi. Hän kuoli leningradilaisessa sairaalassa keuhkotautiin joulukuussa 1933. Hänen leskensä joutui vangituksi Stalinin vainoissa, mutta selvisi hengissä ja palasi Suomeen vuonna 1983. Toimittaja Anna-Lisa Sahlström on kirjoittanut heistä dokumenttiromaanin "Mordet på kören" (2003). Niemisen Neuvostoliitossa syntynyt poika Folke Nieminen oli muun muassa Neuvosto-Karjalan Taiteilijaliiton puheenjohtaja. Alvar Aalto
Keuhkotuberkuloosin voittamiseksi Suomessa oli aloitettu maakunnallisten parantoloiden rakentaminen. Aalto voitti kilpailun Paimioon rakennettavasta parantolasta. Aallon suunnittelemaa Paimion parantolaa rakennettiin 1929–1933, ja siinä hän käytti samanlaisia Le Corbusier’lta saatuja vaikutteita kuin Turun Sanomien toimitalossakin. Paimion parantola oli kokonaisvaltainen teos, sillä Aallot toteuttivat sinne myös sisustuksen. Aallot olivat tehneet jo aiemmin yhteistyötä Huonekalu- ja Rakennustyötehtaan teknillisen johtajan Otto Korhosen kanssa. Korhosen avustuksella Aalto kehitti tuolimalleja sarjatuotantoon asti. Geraldo Pino
Vuonna 1969 Pino muutti pysyvästi Nigeriaan ja osti televisioaseman sekä lentokenttähotellin Port Harcourtista. Hän saavutti mainetta niinkin kaukana kuin Keniassa ja esiintyi vielä vanhoilla päivillään Lontoon Barbican Centressä. Pino kuoli sairastettuaan syöpää ja diabetesta. Teemu Aalto
5. toukokuuta 2017 Aalto ilmoitti lopettavansa uransa 39 vuotiaana. Rose Tattoo
Kitaristi Peter Wellsillä diagnosoitiin eturauhassyöpä vuonna 2002 ja hän kuoli 59-vuotiaana maaliskuussa 2006. Wellsin korvasivat Dai Pritchard ja takaisin palannut Mick Cocks. Elokuussa 2006 Rose Tattoo valittiin ARIA Hall of Fameen. Pian lokakuussa alkuperäisjäsen Ian Rilen menehtyi virtsarakon syöpään. Entinen basisti Lobby Loyde kuoli keuhkosyöpään huhtikuussa 2007. Aino Mantsas
Sairastuttuaan rintasyöpään Mantsas kieltäytyi leikkauksesta ja päätti turvautua luontaishoitoihin. Hän ei halunnut viettää viimeisiä hetkiään sairaalassa ja kuoli kotonaan 24. tammikuuta 1979. Hän kieltäytyi hautauksesta ja muistotilaisuudesta, joihin hänen poikansa saivat hänet kuitenkin suostuteltua. Hänen tuhkansa siroteltiin niin sanottuun ”muistojen puistoon”. Kirjassaan "Mustaa ja valkoista" Matti Kassila luonnehtii Aino Mantsasta ”lahjakkaaksi, poikkeukselliseksi ihmiseksi, jonka oli vaikea sopeutua ympäröivään maailmaan.” Taiteellisen rehellisyyden suhteen Mantsas oli ehdottoman tinkimätön. Yrjö Leino
Sisäministerinä Leino oli valtakunnan poliisivoimien ylin johtaja. Toukokuussa 1945 Valpon apulaispäälliköksi nimitettiin Aimo Aaltonen, josta tuli Valpon todellinen vahva mies. Leino ja Aaltonen tulivat keskenään toimeen alusta lähtien melko huonosti. Aaltosen johdolla Valpon henkilökuntaan palkattiin luotettavia kommunisteja, joilla oli kuitenkin suuria vaikeuksia selviytyä virkansa hoidosta. Valvontakomission ilmaistua tyytymättömyytensä Valpon tehottomaan toimintaan Leino erotti Aaltosen ja sai samalla tästä verivihollisen, joka odotti sopivaa tilaisuutta kostoon. Aino Ackté
Aino Ackté kuoli haimasyöpään Vihdin Nummelassa elokuussa 1944. Hänen muistokseen julkaistiin Suomessa vuonna 2001 kaksi juhlarahaa nimellä ”Aino Ackté ja ooppera”. Aaro Uusitalo
Aaro Johannes Uusitalo (23. heinäkuuta 1901 Tottijärvi – 9. maaliskuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Hän toimi Suomen kommunistisen puolueen (SKP) puheenjohtajana vuosina 1945–1948 Aimo Aaltosen ollessa Valpon apulaisjohtajana. Ilmari Aalto
Aalto kuoli maksasyöpään 43-vuotiaana. Aallon puoliso oli Alli Helena Linnalahti (aiemmin Ketonen). Arthur Conan Doyle
Seikkailuromaani ja varhainen scifi-kertomus "Kadonnut maailma" (1912) oli suurmenestys, vaikka Doyle itse pitkin sitä vain poikakirjana. Hän kirjoitti romaanille neljä jatko-osaa. Ensimmäisessä maailmansodassa Doyle menetti poikansa ja veljensä. Sodan jälkeen Doyle alkoi harrastaa spiritualismia ja okkultismia ja kirjoitti aiheesta muun muassa professori Challenger -romaanin "The Land of Mist". Kirjassaan "The Coming of the Fairies" (1921) Doyle esittelee vakuuttuneesti Cottingleyn keijukaisista otettuja valokuvia. Doylen harrastus maksoi hänelle paljon rahaa ja teki hänestä monen silmissä naurunalaisen. Saadakseen rahaa Doyle palasi 1920-luvulla jälleen Sherlock Holmes -tarinoiden pariin.
Arthur Conan Doyle kuoli sydänkohtaukseen kesällä 1930 kotonaan Windleshamissa, Sussexissa. Arvo Aaltonen
Nuoruudessaan Aaltonen työskenteli vesijohtoalalla eri paikkakunnilla, kunnes perusti oman vesijohtoliikkeen Poriin vuonna 1918. Vuonna 1929 hän luopui liikkeestään ja muutti Kanadaan. Aaltonen palasi 1937 Poriin ja perusti Porin Putkityö Oy:n, josta tuli myöhemmin Arvo Aaltonen Oy. Aaltonen kuoli alkukesästä 1949 sydänhalvaukseen. Aino Salo
Aino Sofia Salo (10. heinäkuuta 1897 Lappeenranta – 4. tammikuuta 1992) oli suomalainen opettaja ja nuortenkirjailija. A. Aimo
Aimon terveys alkoi reistailla keväällä 1963 ja hän joutui jäämään pois Dallapén kiertueilta, jolloin hänen tilalleen tuli ensin Teijo Joutsela ja sitten Ossi Lehtinen. Kesän 1963 aikana Aimo ja Lehtinen esiintyivät muutamilla keikoilla yhdessä, kunnes Aimon oli elokuussa jätettävä laulusolistin paikka lopullisesti. Aimo kuoli tiettävästi sydänkohtaukseen. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle Vantaalle. Usko Nyström
Nyström kuoli naimattomana vuonna 1925. Hänen oppilaansa Alvar Aalto suunnitteli hänelle vuonna 1930 Hietaniemen hautausmaalla Helsingissä paljastetun hautamuistomerkin. Suomen Arkkitehtiliitto oli julistanut 1928 kilpailun muistomerkistä. Voittanut työ on valkoista marmoria ja esittää tyyliteltyä arkkitehtiliiton tunnusta, akantusornamenttia. Siinä on teksti "Bene latuit", filosofi René Descartesin mietelmästä "Bene vixit qui bene latuit" ”itseään korostamaton on elänyt hyvin”. Aimo Rikka
Työläisperheestä lähtöisin ollut Rikka kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1935 ja opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa. Hänet valittiin 1937 Akateemisen Sosialistiseuran (ASS) puheenjohtajaksi ja siellä hän tutustui vasemmistoälykköihin kuten Mauri Ryömään ja Elvi Sinervoon. Talvisodan aikana Rikka yritti piiloutua maan alle, mutta jäi kiinni ja joutui Ryömän tavoin vankileirille Tammisaareen. Sodan jälkeen perustettiin vuonna 1940 Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seura, jossa Ryömä toimi puheenjohtajana ja Rikka sihteerinä. Järjestön suosio kasvoi nopeasti, joten viranomaiset lakkauttivat sen. Jatkosodan aikana Rikka oli jälleen maan alla ja pyöritti Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) salaista toimintaa. Hän ajautui tällöin kilpailuun samoissa tehtävissä toimineen Yrjö Leinon kanssa. Vuonna 1942 Valpo sai selville Rikan salaisen asunnon sijainnin, jolloin hänet pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan. Presidentti Risto Ryti kuitenkin armahti hänet 1943 ja tuomio muutettiin elinkautiseksi. Rikka vapautui sodan päätyttyä vuonna 1944. Turo Kartto
Sota-aikana Turo Kartto toimi sotapropagandaelokuvien selostajana, ohjaajana ja käsikirjoittajana Suomi-Filmin palveluksessa. Karton ohjaama "Rivilotta" (1943) oli paljon kiitosta saanut dokumenttielokuva Suomen "naistaistelijoista", mutta se sai ensi-iltansa vasta Karton kuoleman jälkeen. Lupaava ohjaajanura katkesi 32-vuotiaan Karton kuolemaan. Hän hukkui uimaretkellä kesällä 1942. Hänen puolisonsa oli näyttelijä Liisa Aino Pakarinen. Ali Aaltonen
Aleksi ”Ali” Aaltonen (2. elokuuta 1884 Jämsä – toukokuu 1918 Lahti) oli suomalainen toimittaja, joka palveli myös upseerina Venäjän keisarillisessa armeijassa ja toimi myöhemmin Suomen sisällissodan aikana punakaartin ensimmäisenä ylipäällikkönä. Sodan loppuvaiheessa Aaltonen teloitettiin Lahdessa Hennalan vankileirillä. Niilo Sala
Vuonna 1892 Sala lähti pitkälle opintomatkalle Keski-Eurooppaan. Matkan aikana hän alkoi kärsiä mielenterveydellisistä ongelmista ja joutui sairaalahoitoon. Päästyään sairaalasta Sala menehtyi äkillisesti Wienissä elokuussa 1892. Mika Waltari
Vanhalla iällä Waltarin voimia verotti keuhkosyöpä. Häneltä leikattiin toinen keuhko vuonna 1968, ja sen jälkeen hän oli hauras. Hän ei kuitenkaan lopettanut tupakointia. Kesällä 1979 syöpä uusiutui, ja elokuun 26. päivä Waltari kuoli. Hän kieltäytyi kivunlievitykseen tarjotusta morfiinista sanoen: ”Kuolema on niin ainutkertainen, että haluan kokea sen selvällä järjelläni”. Waltari on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle. Arvo Aalto
Arvo Aulis Aalto (s. 13. heinäkuuta 1932 Rovaniemi) on eläkkeellä oleva suomalainen poliitikko, joka toimi työvoimaministerinä Sorsan II hallituksessa (1977–1979) ja Koiviston II hallituksessa (1979–1981). Iittala (yritys)
Göran Hongell (1902–1973),
oli yksi suomalaisen lasimuotoilun edelläkävijöistä. Karhula-Iittalaan vuonna 1932 palkatusta Hongellista tuli ensimmäinen suomalaiseen lasitehtaaseen palkattu vakituinen muotoilija vuonna 1940. Hän loi lasiastioita kehittäen erikoistekniikoita ja värisävyjä yhdessä lasinpuhaltajien kanssa. Hänen luomuksensa olivat yksinkertaisen koruttomia, ja niissä modernismin henki yhdistyi hillittyyn art decoon.
Muotoilutöitä Iittalalle: Silko (1938), "Maininki" (1938), "Säde" (1939), "Hongellin hattu" (1941), "Aarne" (1948), "Aulanko" (1950-luku).
Tuotteet, jotka ovat yhä Iittalan tuotannossa: "Aarne" (1948).
Palkinnot: "Aarne" (1948): kultamitali – Milanon triennaali (1954).
Aino Aalto (1894–1949),
suunnitteli rakennuksia, sisustuksia, huonekaluja ja tekstiilejä. Aino Aallon funktionalistisen suuntautumisen seurauksena syntyi yksinkertaisia, pinottavia ja tilaa säästäviä lasituotteita. Veteen heitetyn kiven muodostamista renkaista innoituksensa saaneiden lasien monikäyttöisyys teki "Bölgeblick"-sarjasta kansainvälisesti tunnetun muotoiluklassikon. Aino Aalto suunnitteli töitä myös yhdessä aviomiehensä Alvar Aallon kanssa.
Muotoilutöitä Iittalalle: "Bölgeblick"-sarja (1932), "Aalto-lasi" (yhteistyössä Alvar Aallon kanssa – 1933), "Aalto-kukka" (yhteistyössä Alvar Aallon kanssa – 1939).
Tuotteet, jotka ovat yhä Iittalan tuotannossa: "Bölgeblick", lasit, kaadin, lautanen – uudelleen nimettynä "Aino Aalto".
Palkinnot: "Näyttelyarkkitehtuuri Artekille": Grand Prix – Milanon triennaali (1936), "Bölgeblick" (1932): kultamitali – Milanon triennaali (1954). Aimo Lahti
Välirauhan aikaan syksyllä 1944 liittoutuneiden valvontakomissio lopetti Aimo Lahden työt puolustusvoimien aseiden kehittäjänä. Vuodesta 1947 alkaen hän alkoi saada kenraalimajurin palkan mukaista eläkettä. Eläkepäivillään hän perusti Jyväskylässä pajan, jossa valmistettiin putkikone Salaputki Oy:lle, lihapullakone Karjakunnalle ja sähköuunit Teijon tehtaille. Jyväskylässä perhe asui aluksi Kansakoulukadulla. Perheen poika Olavi kiinnostui varhain taistelulentäjän ammatista. Hän menehtyi lentäjänä vuonna 1944 Utin lentokentällä epäonnistuneen nousun takia. Vanhemmat, varsinkaan äiti, eivät tästä koskaan toipuneet. Heidät on haudattu Jyväskylään Seppälänkankaan hautausmaalle (nykyisin Lahjaharjun hautausmaa). Vuonna 1997 Aimo Lahden muistoksi paljastettiin Eero Kökön suunnittelema muistokivi Viialassa. Oskari Aalto
Oskari Aalto saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) varavääpeliksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 2. helmikuuta 1918. Hän palveli Suomen sisällissodassa joukkueenjohtajana 4. Jääkärirykmentin 8. jääjäripataljoonan konekiväärikomppaniassa. Oskari Aalto osallistui sotatoimiin Raudussa, missä kaatui 5. huhtikuuta 1918. Hänet on haudattu Kortesjärven sankarihautaan. Eino Tainio
Eino Alfred Tainio (8. syyskuuta 1905 Kemi – 23. heinäkuuta 1970 Petroskoi) oli suomalainen kommunistipoliitikko, joka toimi Suomen kansan demokraattisen liiton kansanedustajana Lapin läänin vaalipiiristä vuosina 1945–1970. Suomen kommunistisessa puolueessa vaikuttanut Tainio oli ennen jatkosodan päättymistä neljästi vangittuna poliittisen toimintansa johdosta. Väinö Aalto
Väinö Aalto (; 12. syyskuuta 1899 Pori – 27. tammikuuta 1938 Leningrad) oli suomalaissyntyinen Neuvostoliitossa asunut lehtimies, kirjailija ja kirjallisuudentutkija. Laura Ingalls Wilder
Almanzo Wilder kuoli vuonna 1949. Laura Wilder Ingalls eli viimeiset vuotensa maatilallaan Rocky Ridgessä ja kuoli 10. helmikuuta 1957. Hänen kuolemansa jälkeen Rose Wilder Lane editoi ja julkaisi äitinsä päiväkirjaan ja keskeneräisiin käsikirjoituksiin perustuvia teoksia. "Pioneer Girl" julkaistiin vuonna 2014. Wilderin kirjeenvaihto vuosilta 1894–1956 julkaistiin vuonna 2016. Jyväskylän työväentalo
Jyväskylän työväenyhdistys teki päätöksen uuden työväentalon rakentamisesta 35-vuotisjuhlakokouksessaan vuonna 1923 ja tilasi vuotta myöhemmin piirustukset Alvar Aallolta. Urakoitsijaksi valittiin helsinkiläinen Suomen Rakennusosakeyhtiö. Syyskuussa 1925 käyttöön vihitty rakennus on Aallon ensimmäinen Jyväskylään toteutettu kivirakennus. Kyseessä oli myös hänen ensimmäinen merkittävä julkisen rakennuksen suunnittelutyönsä. Kauppakadun ja Väinönkadun kulmassa sijaitsevan työväentalon muotokieli on peräisin Italian renessanssiarkkitehtuurista. Aino ja Alvar Aalto matkustivat maahan häämatkalle vuonna 1924, kun rakennustyöt olivat vielä kesken. Matkalta palattuaan Aalto muutti työväentalon sisustussuunnitelmia. Rakennuksen sisätiloissa on runsaasti yksityiskohtia, jotka Aalto suunnitteli yhdessä vastavihityn puolisonsa Aino Marsion kanssa. Osa piirustuksista on myös signeerattu hänen nimellään. Arvo Aallas
Arvo Sakari Aallas (7. lokakuuta 1930 Kaukola – 17. kesäkuuta 1976 Terijoki, Neuvostoliitto) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän toimi aikakauslehtireportterina 1950-luvulla ja työskenteli Yleisradiossa 1950-luvulta alkaen vuoteen 1974 saakka. Aallas muistetaan radiokuunnelmista ja ajanviihdeohjelmista. Nyrki Tapiovaara
Aino Tapiovaara menehtyi syöpään joulukuussa 1929. Seuraavana keväänä Nyrki Tapiovaara valmistui ylioppilaaksi, syksyllä hän kirjoittautui Helsingin yliopiston lakitieteelliseen tiedekuntaan ja hankkiutui saman tien vapaaehtoisena armeijaan. A. Aimo
A. Aimo, oikealta nimeltään Aimo Vilho Andersson (16. huhtikuuta 1911 Mäntsälä – 16. joulukuuta 1963 Kerava) oli 1930- ja 1940-luvuilla Suomen suosituimpia laulajia. Hän teki vuosina 1932–1963 yli 300 levytystä, ja monet laulut on sittemmin löydetty uudelleen uusien esittäjien kautta. Aimo on nykypäivänä rinnastettu muun muassa Reijo Taipaleen kaltaisiin ”suomalaisiin perusääniin”. Hänen levyttämiään klassikkoja ovat mm. ”Arpiset haavat”, ”Sinitaivas”, ”Rantakoivun alla” ja ”Kaunis on luoksesi kaipuu”. Paavo Aho
Punaiset vangitsivat Ahon Kotkassa 29. maaliskuuta 1918. Hän menetti henkensä Kouvolassa, jossa surmattiin vuonna 1918 valkoisia enemmän kuin millään muulla paikkakunnalla. Aho haudattiin Kouvolan "veripeltoon". Touko Aalto
2000-luvun alussa 19-vuotias Aalto sanoi Kommunistisen nuorisoliiton lehdessä, että ”kommunistien aatteet vastaa omaakin ajatusmaailmaa, eli kansan enemmistö ja luonto ovat tärkeämpi kuin markkinat.” Vuonna 2017 Aalto sanoi, että hänen vuosien takainen osallistumisensa Kommunistisen nuorisoliiton opintokerhoon oli sopivaan aikaan eteen tullut paikka ”kanavoida nuoren miehen maailmantuskaa”. Hän kuitenkin vieraantui kommunismista nopeasti perehdyttyään Neuvostoliiton poliittiseen historiaan. Huhtikuussa 2018 Aalto sanoi, että kommunismin aate ja utopia ovat kauniita, mutta Neuvostoliitossa harjoitettu reaalisosialismi oli sellaista totalitarismia ja sortoa, mistä hän halusi sanoutua irti. Aallon mukaan hänen ajatusmaailmansa alkoi muuttua lukion lopulla sekä varsinkin yliopistossa. Ensikosketuksen vihreisiin hän sai Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan edustajistovaaleissa vuonna 2007. Aaro Kenttä
Kenttä oli Tilastollisen päätoimiston tutkijana 1959–1963, Kansallis-Osake-Pankin tutkijana 1963–1973 ja Tilastokeskuksen ylijohtajana 1973–1978. Maanpuolustuskurssilla mukana ollut Kenttä sai surmansa Rissalan lento-onnettomuudessa syksyllä 1978.