Erikoistuivatko westot orjakauppaan?
Westot
Westot olivat intiaaniyhteisö, joka asui Pohjois-Amerikan kaakkoisosissa lähellä nykyistä Augustan kaupunkia Etelä-Carolinassa. Heidän taloutensa perustui kaupankäyntiin brittiläisten siirtokuntien kanssa ja he erikoistuivat erityisesti orjakauppaan. Arviot westojen määrästä vaihtelevat, mutta siirtolaisväestön tekemien muistiinpanojen pohjalta on heitä on arveltu olleen noin 800-2 000 henkeä. Enemmistö westoista tuhottiin vuonna 1680 käydyssä sodassa ja pakoon päässyt kansanosa adoptoitiin muihin heimoihin.
Benin
Portugalilaiset saapuivat maan rannikolle 1400-luvulla. Orjarannikkona tunnetusta alueesta tuli 1500-luvulla yksi Afrikan suurimmista orjakaupan keskuksista. Ranskalaiset, hollantilaiset ja englantilaiset rakensivat sinne linnoituksia ja kauppapaikkoja. Rannikkoalueen valtioita olivat Ouidah, Allada ja Adjatché. Niiden asukkaat harjoittivat metsästystä, kalastusta ja käsityöammatteja. Fonit perustivat viimeistään 1600-luvulla merkittävän Dahomeyn valtion. Sen asukkaiden pääelinkeinoja olivat kuokkaviljely ja rannikolla kalastus. Käsityöammatit olivat pitkälle kehittyneitä. Dahomeyn yhteiskuntajärjestelmä perustui perinteiseen patriarkaalismiin, feodalismiin ja orjuuteen. Kuurinmaan ja Semgallian herttuakunta
Kuurinmaan kauppa vilkastui etenkin herttua Jakobin valtakaudella. Hän teki kauppasopimuksia vuonna 1643 Tanskan, Ranskan ja Venetsian kanssa, sekä vuosina 1653 ja 1654 Hollannin ja Englannin kanssa. Kaupallisia agentteja ja konsuliasiamiehiä oli Amsterdamissa, Bordeaux'ssa, Haagissa, Hampurissa, Lissabonissa ja useissa muissa Euroopan suurkaupungeissa. Jakob perusti myös noin 70 teollisuuslaitosta, jotka sisälsivät muun muassa sahoja, olutpanimoita ja tiilenpolttamoita. Siirtomaa-aikana Gambiaan vietiin suolaa, terästä, paloviinaa ja muita tavaroita. Sieltä tuotiin kahvia, mausteita, helmiä, norsunluuta ja orjia. Orjat kuljetettiin ensin Kuurinmaalle ja sieltä edelleen Tobagoon, jossa he joutuivat työskentelemään sokeriplantaaseilla. Tobagossa tuotettiin sokerin lisäksi pippuria, kaakaota ja hedelmiä. Siirtomaatavaraa myytiin Kuurinmaalta edelleen Venäjälle, Liettuaan ja Ruotsiin.
Kuurinmaan herttuakunnan alueen alkuperäisväestöä olivat liiviläiset ja latvialaiset, joista latvialaiset olivat enemmistössä. Suurin osa heistä oli maaorjia. Heitä saatettiin myydä palkkasotureiksi muualle Eurooppaan, muun muassa Puolaan, Tanskaan, Hollantiin ja Ruotsiin. Alueella oli myös päivätöistä ja veroista vapautettu kansanryhmä, niin sanotut kuurilaisten kuninkaat. Hallitsevassa asemassa olivat saksalaiset, joiden lisäksi maassa oli puolalaisia, liettualaisia, ruotsalaisia, tanskalaisia ja hollantilaisia. Eva Wrede
Rabbelugnin siittolatoiminta sai alkunsa, kun Wredet ostivat vuonna 1912 Wappu-nimisen tamman, jonka isä oli arabialainen täysiverinen ja emä suomenhevosristeytys. Tuohon aikaanhan Suomessa vasta aloiteltiin lämminverikasvatusta, joten tällaiset sekarotuiset hevoset olivat verrattain yleisiä ja niitä käytettiin siitokseen. Wapun sukulinja vaikuttaa edelleen suomalaisissa lämminveriratsuissa. Mosambikin historia
Portugalilaiset perustivat 1650-luvulla Sambesin laaksoon järjestelmän, joka oli periaatteiltaan feodalistinen. Portugali vuokrasi uudisasukkaille ja varakkaille kauppiaille maa-alueita, eli ns. prazo-tiloja. Prazeroilla, prazojen omistajilla, oli täysi valta omaan maa-alueeseensa. Monet prazerot eivät viljelleet maata lainkaan vaan keräsivät veroja maillaan asuvilta ihmisiltä. Orjakauppa oli kasvanut 1700-luvulle tultaessa, ja orjat olivat Mosambikin merkittävimpiä kauppatavaroita. Prazot myivät Quelimanessa orjia portugalilaiskauppiaille. Portugalilaiset veivät orjia Brasiliaan ja ranskalaiset Intian valtameren saarille. Orjakauppa alkoi hiipua 1800-luvun puolivälin jälkeen, mutta se jatkui silti vielä 1900-luvun alkuun saakka. Orjuus
Osmanien valtakunnan sulttaanin henkivartiokaarti eli janitsaarit koostui yksinomaan kristityistä sotavangeista ja orjista. Nämä joukot muodostettiin 1330-luvulla, ja ne toimivat pitkään osmanien vakituisena armeijana. Janitsaareilla oli voimakas yhteenkuuluvuuden tunne, ja joukot olivat arvostettu ja vaikutusvaltainen ryhmä. Hallinnossa käytettiin myös yleisesti orjia, ja 1700-luvulla valtaosa ”Lähettien koulun” oppilaista oli eurooppalaisia orjia. Suurin osa valtakunnan hallintovirkamiehistöstä ja maaherroista oli kyseisen koulun entisiä oppilaita. Osmanivaltakunnan orjuus lopetettiin 1800-luvulla, janitsaarijoukot hajotettiin 1826. Toinen esimerkki korkeaan asemaan nousseista sotilasorjista olivat mamelukit, jotka olivat enimmäkseen islamiin kääntyneitä orjiksi hankittuja ei-muslimeja. He hallitsivat Intiaa 1200-luvulla ja Egyptiä 1250–1517. Hererot
Ensimmäisen maailmansodan seurauksena Etelä-Afrikka miehitti Namibian. Herrojen sallittiin jälleen palata saksalaisten kieltämään karjanhoitoon, mutta heiltä anastettuja maita ei palautettu. Etelä-Afrikan vallan myötä alueelle tuli myös apartheidhallinto, joka rajoitti muun muassa hererojen ja muiden mustien asuinoikeutta ja työllistymismahdollisuuksia. Hererojen suhteellisen pienestä lukumäärästä huolimatta heillä oli suuri osa Namibian itsenäisyyssodassa. Useat itsenäisyysliike SWAPOn johtohahmoista olivat hereroja ja nykyisin se on yksi Namibian pääpuolueista. Maa itsenäistyi vuonna 1990. Saksa on pyytänyt Namibian itsenäisyyden jälkeen anteeksi Hererojen kansanmurhaa, mutta se on kieltäytynyt mahdollisista korvauksista. Hererot
Hererojen kansanmurha vaikutti voimakkaasti heidän perinteiseen karjanhoitoelinkeinoonsa. Namibiaan jääneet asetettiin sen jälkeen reservaatteihin, joissa he työskentelivät käytännössä orjina. Botswanaan siirtyneet olivat menettäneet karjansa ja toimivat paikallisten karjankasvattajien apuna. Karjanhoito alkoi kuitenkin elpyä 1920-luvulta eteenpäin. Vuoteen 1990 saakka hererot Namibiassa asuivat reservaateissa työskennellen karjanhoitajina pääasiassa valkoisille suurtilallisille ja lisäksi osa työskenteli kaupungeissa erilaisissa tehtävissä. Hererojen karjanhoidossa karjan paimennus on ollut perinteisesti miesten tehtävä kun taas naiset hoitivat sen lypsyn. Karjaa ei myöskään perinteisesti tapettu ennen kuin eläin kuoli luonnollisesti tai esimerkiksi onnettomuudessa. Suuri karjan päälukumäärä oli korkean aseman merkki ja joillakin saattoi olla tuhansia eläimiä. Toinen teollinen vallankumous
Orjatalous ajoi pohjoiset ja etelävaltiot ristiriitaan, joka kärjistyi sisällissotaan 1861. Ennen puuvillan viljelyn aloittamista orjuus oli sallittua vain kuudessa osavaltiossa, sisällissodan alkaessa orjuus oli sallittua 15 osavaltiossa. 1800-luvun alussa orjien tuonti kiellettiin ja samaan aikaan orjien kysyntä kasvoi etelässä. Tämä johti orjien hinnan nousuun, jonka seurauksena orjia alettiin viedä pohjoisesta etelään. Orjien vähentyessä pohjoisessa, orjien käytöstä tuli moraalisesti tuomittavaa ja pohjoisissa osavaltioissa orjuus kiellettiin. Kysymys orjuudesta kärjistyi aina uusien eteläisten osavaltioiden kohdalla, etelävaltioiden plantaasin omistajien halutessa levittyä länteen, kun taas pohjoiset halusivat asuttaa lännen vapaalla maataloudella. Ajan myötä Yhdysvallat jakautui kahtia. Sisällissodan seurauksena orjat vapautettiin ja Yhdysvaltain kehitys painottui teollisuuteen. Westot
Aikalaisten lähdetiedot westojen lukumääristä vaihtelevat suuresti, mutta keskimääräisen arvion mukaan heitä oli noin 800 - 2 000. Populaation määrän vaihtelu vuosien 1656 - 1680 välillä oli sidoksissa heidän sotaiseen luonteeseensa ja siihen, että he luultavasti adoptoivat sotavankeja, enimmäkseen naisia ja lapsia. Westojen pääkylässä "Hickauhaugaussa" vuonna 1674 vieraillut tohtori Henry Woodward ei onnistunut laskemaan kylän asukkaita, mutta arvioiden mukaan sotureita oli joitakin satoja ja asukkaita tuhat. Jos westoilla oli useampia kyliä, niistä ei ole merkintöjä. Woodwardin mukaan westojen pitkientalojen kattoparruissa roikkui joukoittain muilta intiaaneilta otettuja päänahkoja. Mahdollisten hyökkäysten vuoksi kylä oli suojattu sisämaan puolelta kaksinkertaisella paaluvarustuksella, mutta jätetty joenpuolelta heikommin suojatuksi. Vierailunsa aikana Woodward sai isänniltään lahjaksi oman orjan, joka oli nuori intiaanipoika. Porvoon Weikot
Kirjailijat K. Heiskanen ja O. Sneeki sekä Porvoon Työväenyhdistys perustivat 7.9.1902 jäsenistönsä keskuuteen voimistelu- ja urheiluseuran, jonka voimisteluharjoitukset alkoivat jo samana syksynä. Harjoituspaikkana toimi aluksi ruotsinkielisen lyseon voimistelusali. Työväenyhdistyksen oma talo valmistui vuonna 1915. Seuran alkuperäinen nimi oli "Porvoon Työväen Voimistelu- ja Urheiluseura". Vuonna 1910 seura nimettiin "Porvoon Työväen Voimistelu- ja Urheiluseura Weikoiksi". Myöhemmin lajivalikoima laajentui yleisurheilulla, painilla, hiihdolla ja pyöräilyllä. Vuonna 1911 Porvoon Weikot perusti alajaostot Hamariin ja kolme vuotta myöhemmin Kerkkooseen. Nykyisin nämä jaostot tunnetaan Hamarin Elona ja Kerkkoon Eskoina. Cheyennet
1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alkupuolella lakotojen loputon painostus ajoi cheyennet ja arapahot pois Mustien kukkuloiden alueelta Etelä-Dakotasta kohti etelää. Cheyennet jättivät viimeisenkin kosketuksen maanviljelyyn ja siirtyivät kokopäiväisiksi tasankojen ratsastajiksi. Etsiessään uusia metsästysmaita etelämpänä he joutuivat vastatusten pawneiden, osagien ja keskinäisen liiton solmineiden comanchien, kiowien ja kiowa-apachien kanssa. Cheyennet ja arapahot työnsivät pohjoisimmat comanchet Arkansas-joen eteläiselle puolelle. Rauhanomaisina aikoina cheyennet näyttelivät tärkeää roolia niin eteläisten kuin pohjoisten tasankojen kaupankäynnin välittäjinä. He kuljettivat comanchien kauppahevosia ja muuleja Ylä-Missourin kauppapaikoille ja kauas länteen mustajaloille. Vastineeksi cheyennet saivat Kanadan valkoisten kauppiaiden kautta tulleita teollisuustuotteita, varsinkin aseita. Sierra Leonen historia
Britannia otti Freetownin haltuunsa vuoden 1808 alussa maan kiellettyä orjakaupan. Kaupunkiin sijoitettiin laivastotukikohta, josta käytiin taistelua orjakauppaa vastaan. Sinne myös tuotiin orjat aluksilta, jotka otettiin kiinni matkalla Atlantin yli. Britannian laivasto toi Freetowniin vuosien 1807–1864 aikana yli 50 000 vapautettua. Vapautetut orjat tulivat monista länsiafrikkalaisesta kansasta ja kulttuurista, eikä heillä ollut yhteistä kieltä. Britit pyrkivät yhtenäistämään kansan kristilliseksi 1800-luvun lopun aikana. Tässä auttoivat anglikaaninen Church Missionary Society ja mustaihoiset Freetownin kirkkojen papit. Orjuus
Jo vuonna 1890 Brysselissä pidettiin kansainvälinen kongressi, jossa laaditun asiakirjan asiakirjan laatijat ilmoittivat vakavasti aikovansa saada orjakaupan Afrikassa loppumaan. Vuonna 1926 Kansainliitto sai aikaan orjuutta koskevan kansainvälisen yleis­sopimuksen, jonka tarkoituksena oli täydellisesti lopettaa orjuus kaikissa muodoissaan samoin kuin kaikki maitse tai meritse tapahtuva orjakauppa. Khasso
Khasson kuningaskunnat olivat bamanavaltakunnan tavoin riippuvaisia orjakaupasta. Perheen varallisuutta osoitti sen omistamien orjien määrä. Tämä johti sotaretkiin, joiden tarkoituksena oli siepata mahdollisimman paljon uusia orjia. Orjakaupan myötä Khasson yhteydet eurooppalaisten, etenkin ranskalaisten rakentamien Länsi-Afrikan kauppakaupunkien kanssa kasvoivat. Afrikan talous
1400-luvulla portugalilaiset kauppiaat alkoivat käydä kauppaa suoraan Guinean alueen kanssa sen sijaan, että olisivat käyttäneet Saharan kauppareittiä. Portugalilaisia seurasi vuosikymmenien aikana muitakin eurooppalaisia kauppiaita, mikä johti alueen vaurauden räjähdysmäiseen kasvuun ja menestyvien valtioiden kuten Beninin kuningaskunnan, Dahomeyn ja Ašantin syntyyn. Alueelle olivat tyypillisiä löyhät liitto- ja kaupunkivaltiot kuten jorubojen ja hausojen valtiot. Vauraus perustui orjakauppaan, mutta siitä saadut tulot ehtyivät, kun orjakauppa kiellettiin ja eurooppalaiset perustivat mantereelle siirtokuntiaan. Orjuus
5 000 vuotta jatkunut orjuus saavutti huippunsa teollisen vallankumouksen alkuvaiheessa, kun maataloustuotteiden kysyntä kasvoi. Orjia oli silloin ennen kaikkea Euroopan valtioiden siirtomaissa, varsinkin Amerikan mantereella ja Karibianmeren saarilla. Orjuuden huippuaikoina 1700-luvun lopulla sen vastainen siveellinen liike alkoi Britanniasta. Orjuuden vastaisen liikkeen taustalla olivat aluksi kveekarit, jotka päätyivät pitämään orjuutta epäkristillisenä, ja valistusaatteiden vaikuttamat maalliset ajattelijat. Orjuuden vastainen liike laajeni ja levisi Ranskaan ja muualle. Britannian taloudellinen vaikutusvalta yhdessä maiden omien orjuudenvastaisten liikkeiden kanssa sai Alankomaat, Tanskan, Ranskan ja useimmat Yhdysvaltain pohjoiset osavaltiot kieltämään orjuuden vuosina 1808–1830. Creet
Tasankojen creet saivat ensimmäiset hevosensa 1738. Seuraavien vuosikymmenien aikana ratsain liikkuminen laajeni merkittävästi. Lukuisat kanootein liikkuneet cree-kauppiaat hylkäsivät elämäntapansa ja heistä tuli kokopäiväisiä biisoninmetsästäjiä kaupankäynnin jäädessä itäisempien creiden pääelinkeinoksi. Orjuus
Keskiajan lisäksi venäläiset ryöstivät suomalaisia orjiksi itselleen ja kaupattaviksi vielä 1700-luvun isovihankin aikana arviolta 20 000–30 000. Heitä käytettiin peltotöissä ja palvelijoina ja myytiin muslimeille. Lapsista ja vaaleista naisista saattoi saada hyvän hinnan, poikia kastroitiin eunukeiksi. Venäjällä orjuus kiellettiin vuonna 1725 ja maaorjuus vuonna 1863. Etelä-Afrikan siirtomaahistoria
Kaivannaisteollisuuden kehittymisen myötä Etelä-Afrikka koki laajoja muutoksia. Sisämaan rannikon satamiin yhdistävä rautatieverkko helpotti tavaroiden kuljettamista ja tehosti maataloutta. Myös rannikon kaupungit nauttivat taloudellisesta noususuhdanteesta timanttien tuoman vaurauden myötä. Samaan aikaan mustien hallitsemat kuningaskunnat kukistettiin yksitellen ja liitettiin valkoisten hallitsemiin alueisiin. Näistä konflikteista merkittävin oli vuonna 1879 käyty zulu-sota, jossa Isandlwanan taistelussa saavutetusta voitosta huolimatta zuluvaltio kukistettiin ja liitettiin Natalin siirtokuntaan vuonna 1897. Myös eteläisten sothojen ja swazien valtiot alistettiin Britannian kruunulle, mutta säilyttivät asemansa erillisinä kuningaskuntina. Näistä alueista syntyi nykyiset Swazimaan ja Lesothon valtiot. Jatkosota
Kolojoen malmiota Petsamossa Saksa piti elintärkeänä sotateollisuudelleen ja Petsamoa välttämättömänä astinlautana hyökkäykselle Murmanskiin. Neuvostoliitto puolestaan ei talvisodan päätyttyä tuntenut mielenkiintoa Petsamon nikkelivarantoihin eikä Petsamoon sotilaallisena alueena. Kun Saksan viranomaiset suunnittelivat Skandinavian integroimista omaan talousalueeseensa, siihen laskettiin huhtikuusta 1940 lähtien mukaan myös Suomi, vaikka maa kuuluikin Neuvostoliiton etupiiriin. 
Nikkelikaivoksen tilanne muuttui jyrkästi heinäkuussa 1940 Suomen ja saksalaisen I.G. Farbenindustrien tekemän sopimuksen myötä. Neuvotteluja oli käyty keväästä alkaen, ja sopimuksessa Saksalle luvattiin 60 prosenttia tuotannosta. Saksalaiset neuvottelijat raportoivat Berliiniin malmion olevan yli miljardin RM:n arvoinen ja riittävän 20 vuodeksi kattamaan koko Suur-Saksan nikkelitarpeen. Loppuvuonna saksalaiset korottivat malmimääräarvion nelinkertaiseksi. Neuvostoliitto havahtui neuvottelujen alettua ja esitti jo kesäkuussa kaivoksen toimiluvan siirtämistä itselleen. Neuvostojoukot tehostivat vaatimusta ryhmittymällä rajalle, ja linnoittamalla Kalastajasaarennon. Englanti suhtautui Saksan kanssa käytäviin kaivosneuvotteluihin jyrkän kielteisesti ja pysäytteli Liinahamarin kauppalaivoja. Suomi neuvotteli kaikkien kanssa poliittisesti ahtaassa raossa. Suomalaiset neuvottelivat kireissä tunnelmissa Moskovassa seitsemän kertaa, helmikuuhun 1941 asti suostumatta venäläisten vaatimuksiin. Neuvostoliitto neuvotteli myös Saksan kanssa maaliskuuhun 1941, tuloksettomasti. Vastalauseeksi Neuvostoliitto lopetti vientinsä Suomeen. Pian 90 % ulkomaankaupasta hoidettiin Saksan kautta. Togo
Etelän ewet sekä pohjoisen kotokolit ja tšokossit muodostivat keskitetysti hallittuja heimoliittoja. Etelässä harjoitettiin maanviljelyä ja käsityöammatteja, meren rannalla kalastusta ja pohjoisessa karjanhoitoa sekä metsästystä ja keräilytaloutta. Seudun kautta kulkeneet kauppareitit edistivät tavaravaihdon kehitystä. Nurmo
Vilkkaimmillaan Nurmon vaskenvalanta oli 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä, jolloin työtä riitti parillekymmenelle pelttarille. Välittäjät kuljettivat työn tuloksia myytäväksi aina Itä-Suomeen saakka. Paluukuormana välittäjät toivat valajille romumetallia raaka-aineeksi. Pelttarit toimivat 1890-luvun alkuun saakka myös teollisuuden alihankkijoina toimittamalla Seinäjoella sijaitsevalle Östermyran ruutitehtaalle mustaruutirakeiden hionnassa käytettäviä pieniä metallikuulia. Bissagot
Bissagot tunnetaan portugalilaisille, brittiläisille ja ranskalaisille siirtomaavalloittajille vuosisatojen aikana tekemästään sitkeästä vastarinnasta. Samaan aikaan he osallistuivat aktiivisesti Amerikkaan suuntautuneeseen orjakauppaan. Portugalilaiset alistivat bissagot lopullisesti vasta vuonna 1936. Valkoinen orjakauppa
Valkoinen orjakauppa on sellaisesta toiminnasta käytetty nimitys, jossa paikka­tarjouksella houkutellaan nuoria naisia ulkomaille epä­siveellisiin tarkoituksiin. Tämä ihmis­kaupan muoto on ainakin aikaisemmin suuntautunut pää­asiassa Lähi-idän ja Afrikan islamilaisiin maihin sekä Etelä-Amerikkaan. Iwoye-Ketu
Iwoye-Ketu sijaitsee Nigerian läntisellä Beninin vastaisella rajalla. Kaupungissa ja sen lähiympäristössä on useita kansoja ja kieliä. Ainakin jorubat, hausat, fulbet, igbot, ogut, igedet ja ohoit ovat perinteisesti asustaneet alueella. Iwoye-Ketu lähiympäristöineen on erikoistunut puuvillan kasvatukseen. K. A. Weiste
Weiste valmistaa muun muassa palloja, kelloja, punoksia, köynnöksiä, lamettaa, latvatähtiä, kransseja, kynttilämansetteja ja pieniä tekokuusia tuotemerkillä "Christmas Legend". Weisteen koristetuotannosta yli 80 prosenttia menee vientiin, erityisesti Isoon-Britanniaan, Ranskaan ja Venäjälle. Vientimaita on yhteensä yli 30. Weisteen tuotanto-ohjelmassa on yli tuhat artikkelia, joista 800 on vakiotuotteita ja 400–500 asiakaskohtaisia erikoistuotteita. Joulukoristemallistosta noin kolmannes uudistuu vuosittain. Abolitionismi
1800-luvun Yhdysvalloissa abolitionismi jakaantui useisiin eri lohkoihin, joista mielenkiintoisin oli orjuudenvastustus. Abolitionisteja oli sekä mustia että valkoisia. Mustat abolitionistit toimivat Pohjois-Amerikan valtioiden, Yhdysvaltojen ja Kanadan, lisäksi myös Britteinsaarilla. Kuuluisimpia abolitionisteja olivat musta Frederick Douglas ja valkoihoinen W. L. Garrison. Heidän käyttämiään menetelmiä asian edistämiseksi olivat lehtikirjoittelu, puhujakiertueet ja ulkoparlamentaariset kanavat. Heidän toiminta perustui alun perin väkivallattomalle toiminnalle. Etenkin Garrison tuomitsi abolitionistien veriset hyökkäykset jyrkästi. Lukuisat vastaiskut orjuuden vapauttamista kohtaan oli kuitenkin käännekohta Garrisonin periaatteille.
Osittain heidän orjuudenvastustustyönsä ansiosta Abraham Lincoln vapautti orjat julistuksellaan 1863 ja lopullisesti perustus­lain 13. lisäyksellä sisällissodan jälkeen 1865. Westot
Vuosina 1678 - 1679 westojen välit huononivat entisestään Etelä-Carolinan siirtolaisten kanssa, sillä Goose Creekin ryhmittymän omavaltainen politiikka lisäsi suosiotaan. He hankkivat omat kauppatuotteensa ja orjatyövoimansa mieluummin merirosvoilta tai muilta heimoilta kuin westoilta. Myös westojen kanssa hyvissä väleissä olleet shawneet taivutettiin kääntymään näitä vastaan. Keväällä 1780 tehty westojen orjahyökkäys georgialaiselle lähetysasemalle epäonnistui, kun espanjalaiset olivat aseistaneet lähetysaseman intiaanit. Tapaus romahdutti westojen maineen orjien toimittajana. Orjuus
Beninin vidomegon-perinteen mukaan jopa vasta 7-vuotiaat tytöt lähetetään maaseudulta kaupunkeihin kotiapulaisiksi. Beniniläisiä lapsia salakuljetetaan myös muihin maihin, muun muassa Länsi-Afrikkaan maatiloille cashew- ja puuvillapelloille orjatyöhön. Osa vidomegon-orjista pakotetaan prostituoiduiksi.
Toiseksi suurin orjuuden esiintyvyys on todennäköisesti Haitissa. Orjuus on syvälle juurtuneena haitilaisessa yhteiskunnassa aina kolonialismin ajoista lähtien. Maaseudun köyhät antavat pois tyttölapsensa paremman tulevaisuuden toivossa, mutta lähes aina he päätyvät tekemään pitkiä päiviä kovissa oloissa isäntiensä armoilla. Restavek-lapsiorjat toimivat keskiluokkaisten kaupunkilaisperheiden kotiorjina. On huomattu, että 14-vuotiaat restavek-orjat ovat samanikäisiä haitilaislapsia keskimäärin huomattavasti pienikokoisempia, mikä myös kielii kovasta kohtelusta. Suomen venäläiset
Helsinkiin muodostui autonomian aikana vauras venäläinen kauppiaskunta. He olivat aluksi venäläisen sotaväen varuskuntakauppiaita, mutta usein he anoivat ja saivat oikeuden yleiseen kauppaliikkeeseen. Ura alkoi yleensä ruokatavarakaupalla. Vuonna 1871 yli puolet Helsingin ruokakauppiaista oli venäläisiä. Useat heistä harjoittivat myös rakennusurakointia. Esimerkiksi Nikolai Korostilev urakoi Senaatintorin rakennuksia. Vauraat venäläiset solmivat usein suhteita Suomen muihin säätyläisiin ja pääsivät heidän seurapiireihinsä. Useat kouluttivat lapsiaan yliopistossa. Maan ensimmäinen naisylioppilas oli kauppaneuvos Feodor Tschetschulinin tytär Maria Tschetschulin. Vauraimmaksi kohosi Sinebrychoffien suku. New Orleans
Ranskalaiset aloittivat orjien käytön pakottamalla intiaaneja töihin tupakka- ja indigoviljelmilleen sekä kodinhoitoon. Vuodesta 1717 alkaen orjia tuotiin Afrikasta, lähinnä sen länsiosista. George Washington
Washington omisti useita mustia orjia. Vuonna 1743, 11-vuotiaana, hän peri isältään kymmenen orjaa. Ostettuaan vuonna 1750 maatilan hän hankki yksitoista orjaa lisää, ja neljä vuotta myöhemmin hän osti vielä kuusi orjaa veljeltään Lawrencelta. Lawrencen kuoltua samana vuonna George Washington sai Mount Vernonin maatilan ja sen mukana 18 orjaa lisää. Tämänkin jälkeen Washington osti usein orjia ennen avioliittoaan rikkaan lesken Martha Custisin kanssa tammikuussa 1759. Custisilta saamillaan rahoilla Washington osti kerralla jopa 84 uutta orjaa maatilalleen. Washington kohteli orjiaan suhteellisen hyvin; hän antoi heille sunnuntaiden lisäksi vapaata myös jouluisin, helluntaina ja pääsiäisenä sekä osti välillä osan näiden viljelemistä vihanneksista. Washingtonin palveluksessa olleet orjat haudattiin hänen hautakappelinsa läheiseen mäkeen nimettömiin hautoihin. Vanhoilla päivillään Washington vakuuttui siitä, että orjuus oli moraalisesti väärin, ja testamentissaan hän vapautti kaikki orjansa. Maailmankaupat
Maailmankaupat ja Kehitysmaakaupat ovat reilun kaupan erikoisliikkeitä. Ne myyvät erilaisia Aasian, Afrikan ja Latinalaisen Amerikan pientuottajien valmistamia reilun kaupan käsityötuotteita ja elintarvikkeita. Toiminnallaan maailmankaupat pyrkivät poistamaan epätasa-arvoa köyhien ja rikkaiden maiden väliltä. Geisha
Käsitys geishojen prostituutiosta on harhaluuloa. Yoshiwaran huvittelukortteleiden oiran-naiset olivat korkealuokkaisia kurtisaaneja, joiden toimenkuvaan kuului prostituution lisäksi asiakkaiden liehittely ja viihdytys moninaisin taiteenlajein ja juhlin. Ulkoiselta olemukseltaan he olivat erityisen näyttäviä. Yoshiwarassa työskenteli myös geishoja, joille prostituutio oli ehdottoman kiellettyä oiranien aseman suojelemiseksi. Geishat päätyivät omaksumaan oiranien pröystäilystä selkeästi poikkeavan asutyylin, joka oli verrattain varsin vaatimaton ja muistutti enemmän säätyläisnaisten siveää ja hillittyä asua. Choctawit
Myös metsästys ja kalastus kuuluivat olennaisena osana choctawien elinkeinoihin. Lännentulppaanipuusta koverrettuja kanootteja käytettiin kalastuksen ohella kauppamatkojen tekoon. Kaupankäynnin helpottamiseksi choctawit kehittivät erityisen kauppakielen, jossa viittomakieleen yhdistettiin naapurikansojen yleisimpiä sanoja. Saatuaan 1700-luvun aikana ensimmäiset hevosensa choctawit innostuivat niiden kasvattamisesta. He tekivät toisinaan ratsain matkoja läntisimmille alueille, mutta tasankojen ratsastavia metsästäjiä heistä ei tullut. Sen sijaan he kävivät paljon tuottoisaa hevoskauppaa preerioilla samoilevien heimojen kanssa. Äestäjä
"Äestäjässä" esiintyvän viljelijän mallina toimi Cedrcreutzin palvelijana ja talonmiehenä työskennellyt Vihtori Sikstus Wind (s. 1886). Aiheen taustalla oli Cedercreutzin ajatus siitä, kuinka Porin kaupunki elää sitä ympäröivästä varakkaasta maakunnasta, mutta omasta puolestaan toimittaa äestäjälle erilaisia hyödykkeitä, kuten tupakan, kahvin ja sanomalehdet. Veistos kuvaa viimeistä ennen kylvöä tehtävää äestystä. Hevosen perässään vetämä äes on satakuntalainen päälläseisottava malli, jollaista ei Cedercreutzin mukaan löydy muualta Suomesta. Veistoksessa ilmenee myös Cedercreutzin tolstoilainen ajatusmaailma; hevosia on vain yksi, koska kyseessä on vaatimaton torppari ja hänen ainoa juhtansa, suuremmissa maataloissa äkeen edessä oli kaksi hevosta. Latifundio
Brasiliassa 1800-luvulla kahvinvientiin erikoistuneet "fazendat" edistivät orjuutta, mutta toisaalta mahdollistivat maan keskiluokan osittaisen elintason kasvun ja maan teollistumisen alkamisen. Kun Atlantin orjakauppa lakkasi, orjuus jatkui virallisesti vuoteen 1888. Käytännössä pakkotyö jatkui yhä tämän jälkeenkin. Vielä 2000-luvullakin arvioitiin että jopa 50 000 Brasilian maatyöläistä elää orjuutta muistuttavissa oloissa. Muutenkin Latinalaisessa Amerikassa latifundioiden omistajaperheet ovat olleet rikkaita, ja työläiset köyhiä ja monesti alipalkkaisiakin. Joissain Etelä-Amerikan maissa latifundioita on haluttu pilkkoa osiin maareformein. Maailmanhistoria
Portugalilaiset perustivat kauppa-aseman Guineanlahden rannalle vuonna 1482. Kaupan pääasiallisia kohteita olivat muun muassa orjat, kulta, norsunluu ja mausteet. Eurooppalaisten levitessä Amerikkaan, orjia haettiin Afrikasta työvoimaksi maatiloille. Jotkin alueet joutuivat jo 1500-luvulla Euroopan valtioiden siirtomaiksi. 1800-luvulla tutkimusmatkailijat, joista kuuluisimpia ovat David Livingstone ja Henry Morton Stanley, saivat Afrikan mantereen keskiosatkin pääpiirtein kartoitetuksi. Kiowat
Kiowat saivat espanjalaisilta kauppiailta lisää ratsuja, kiväärejä ja orjia. Niin hevoset kuin orjatkin kaupattiin useimmiten eteenpäin monille muille etelän heimolle. 1700-luvun loppupuolella kiowat solmivat kauppasuhteet St. Louisin ranskalaisiin ja lisäsivät myyntituotteidensa valikoimia. Yhdysvaltain ensimmäinen kosketus kiowiin tapahtui satunnaisia kauppiaita lukuun ottamatta Lewisin ja Clarkin tutkimusretken yhteydessä vuonna 1805. Retkikunta ilmoitti nähneensä noin 700 kiowaa leiriytyneinä North Platte -joen varrelle Nebraskaan ja käyvän kauppaa alueen muiden heimojen kanssa.
1800-luvulle siirryttäessä kiowien lukuisat ryöstöretket ylettyivät yhä etelämpään, jopa Meksikoon asti. He kävivät sotaa varsinkin Texasin alueen valkoista väestöä vastaan, ja yhdessä comanchien kanssa kiowista tuli eteläisten tasankojen sotaisin ja pelätyin intiaanikansa.
Kolme vuosikymmentä jatkuneiden rauhattomuuksien jälkeen kiowat tekivät vuonna 1837 Yhdysvaltain kanssa ensimmäisen rauhansopimuksensa, ja 1840-luvulla he solmivat pysyvän liiton comanchien, cheyennien ja arapahojen kanssa. Yhdysvaltalaiset olivat halukkaita tekemään uusia rauhansopimuksia intiaanien kanssa mutta epäonnistuivat pyrkimyksissään. Suurena syynä tähän voidaan pitää Texasin tasavaltaa edustaneiden sotilaiden suorittamaa joukkomurhaa, jonka kohteiksi joutui useita rauhanneuvotteluihin saapuneita comanchepäälliköitä. Tämä lisäsi entisestään kiowien ja comanchien epäluuloa ja vihaa kaikkia valkoisia kohtaan. Myös pohjoiseen Meksikoon tehdyt ryöstöretket lisääntyivät. Coloradon utet ja New Mexicon navajot joutuivat alttiiksi kiowien toistuville ryöstöretkille samoin kuin kaukana etelässä sijaitsevat Jukatanin niemimaan trooppiset alueet, josta kiowat toivat ryöstösaaliinaan papukaijoja ja apinoita. Vuosien 1830 ja 1848 välisenä ajanjaksona kiowien ja comanchien on espanjalaisten raportin mukaan kerrottu surmanneen yli 2 600 meksikolaista. Westot
Seuraavan vuosikymmenen puolivälissä Carolinaan saapuneet shawneet horjuttivat westojen asemaa nousemalla kilpaileviksi orjakauppiaiksi. Irokeesisotia paenneet shawneet eivät olleet onnistuneet hankkimaan tuli-aseita Floridan espanjalaisilta, mutta asetuttuaan lähelle Charlestonia he solmivat kauppasuhteet laittomia aseita myyviin "Goose Creekin miehiin". Tämä Barbadokselta saapunut voimapolitiikkaa suosiva ryhmittymä ajoi omia etujaan ja vastusti Carolinan hallitusta ja näiden westo-liittolaisia. Vuosikymmenen puoleenväliin tultaessa he aseistivat muita kaakkoisrannikon heimoja westoja lukuun ottamatta. Orja- ja asekauppa laajeni joka suuntaan samalla kun westojen merkitys kaupankäynnissä pieneni. Tilanteen korjaamiseksi westot suunnittelivat geopoliittisia stretegioita, joilla pyrittiin hallitsemaan siirtokunnan omien heimojen toimia, estämään siirtolaisten matkat sisämaahan ja pitämään loitolla siirtokunnan ulkopuolelta tulevat intiaani-kauppiaat. Stretegia toimi jonkin aikaa, mutta ei pystynyt estämään kauppamarkkinoiden laajenemista. Wensleydale (juusto)
Wensleydalea pidetään yhtenä Yhdistyneen kuningaskunnan vanhimmista juustoista. Englannin normannivalloituksenjälkeen ranskalaiset sisterssiläiset munkit toivat mukanaan juustonvalmistuksen perinteitä mannermaalta ja he perustivat luostareita Yorkshiren alueelle. Juustoa valmistettiin alun perin lampaanmaidosta ja juusto muistutti ehkäpä nykypäivän roquefortjuustoa. Juustot saivat nimensä alueen laaksojen () mukaan. Kun luostarilaitos lakkautettiin 1500-luvulla juustonvalmistus siirtyi luostareilta paikallisille maatiloille. Wensleydalessa juustoa valmistettiin vanhaan tapaan aina 1600-luvulle saakka, jolloin lampaanmaito korvattiin lehmänmaidolla. Aina 1900-luvun alkuun juustoa valmistettiin lisäksi yksinomaan sinihomejuustona. Niin sanottua valkoista wensleydalea alettiin valmistaa 1900-luvun puolivälin jälkeen juustonvalmistusmenetelmien nykyaikaistuessa ja juusto sai samalla nykyisin tunnetun muotonsa. Viimeinen perinteistä wensleydalejuustoa valmistanut maatila suljettiin vuonna 1957. Nykyisin juuston suurin yksittäinen tuottaja on vuonna 1897 perustettu Wensleydale Creamery Hawesin kaupungissa. Juuston valmistajaa uhkasi sulkeminen 1990-luvun alussa, mutta sen kysyntä kasvoi huomattavasti juuston oltua näyttävästi esillä "Wallace ja Gromit"-animaatioissa. Wenslaydalessa valmistetulla juustolla on suojattu maantieteellinen merkintä. Mayojen korkeakulttuuri
Niillä alueilla, joilla maa ei soveltunut maanviljelyyn, asukkaat kävivät kauppaa muiden kaupunkien kanssa. Kauppatavaroita olivat esimerkiksi orjat, suola, hunaja, metallit, sulat ja simpukankuoret. Orjat saattoivat olla orjiksi syntyneitä, sotavankeja tai rikollisia. Orjat tekivät raskasta ruumiillista työtä ja kantoivat tavaroita, ja joskus heitä uhrattiin jumalille. Weta Workshop
Weta Workshop tuli tunnetuksi tehtyään erikoistehosteita Peter Jacksonin "Taru sormusten herrasta" -elokuvatrilogiaan. Yhtiö valmisti elokuvatrilogiaa varten muiden muassa yli 48 000 asetta, 19 000 pukua ja 1800 tekojalkaa. Temnet
Satojatuhansia afrikkalaisia, muun muassa temnejä, vangittiin 1500-, 1600- ja 1700-luvuilla ja kuljetettiin Amerikkaan orjiksi. Weta Workshop
Weta Workshop on uusiseelantilainen erikoistehosteyhtiö, jonka perusti Richard Taylor vuonna 1987. Yhtiö nimettiin uusiseelantilaisen weta-hyönteisen mukaan joka on myös yhtiön tunnuksessa. Yhtiö aloitti uransa tekemällä erikoistehosteita suosittuun televisiosarjaan "". Yhtiö omistaa digitaalisiin erikoistehosteisiin erikoistuneen Weta Digitalin. Prostituutio antiikin Kreikassa
Hetairat olivat prostituoitujen hierarkian ylintä tasoa. Päinvastoin kuin alemmat luokat, he eivät tyytyneet tarjoamaan yksinomaan seksipalveluja eivätkä heidän tehtävänsä olleet yhtä tarkoin rajattuja. Kirjaimellisesti ("hetaíra") tarkoittaa toveria. Eräässä mielessä heitä voidaan verrata japanilaisiin geishoihin, koska he olivat saaneet perusteellisen kasvatuksen ja pystyivät ottamaan osaa sivistyneisiin keskusteluihin. Spartan naisia lukuun ottamatta hetairat olivat ainoita kreikkalaisia naisia, jotka olivat täysin vapaita ja saattoivat itse hallita omaisuuttaan. Varsovan ghetto
Ghetossa toimi vilkas lehdistö kolmella kielellä: jiddišiksi, puolaksi ja hepreaksi. Järjestettiin myös kulttuuri- ja uskonnollista toimintaa, johon sisältyi muun muassa kirkko katolisiksi kääntyneille juutalaisille, luentoja, konsertteja sekä teatteri- ja taidenäytöksiä. Monissa tapauksissa esiintyjät olivat puolalaisen kulttuurielämän eturivin edustajia. Veikko Pöysti
Jatkosodan aikana vastarintaa tekevillä kommunisteilla oli pääkaupunkiseudulla maanalaista toimintaa Helsingin työläiskaupunginosissa ja lähikunnissa. Toimintaan sisältyi suoranaista vastarintaa, kuten liikenne- ja viestintäyhteyksien häirintää, julkaisujen laatimista ja jakelua sekä erilaisia tukitoimintoja, kuten majoituksen, muonituksen, vaatetuksen, asiapaperien ja rahoituksen sekä aseiden, ammusten ja räjähteiden järjestämistä. Kaikki tämä vaati yhteydenpitoa, kuljetuksia, viestintää ja kokoontumisia. Näistä tukitoiminnoista vastasivat usein naiset, joiden miehet olivat "metsäkaartissa" sekä nuoret pojat ja tytöt. Esimerkiksi salanimillä "Lasse", "Pitkä poika" ja "Vaalea poika" tunnetun Pöystin avustajia olivat ainakin maanpetoksesta myöhemmin kuolemaan tuomittu ja teloitettu ompelija Martta Koskinen sekä myöhemmät SKDL:n kansanedustajat Olga Terho ja Anna-Liisa Hyvönen. Pöysti käytti kaupungilla liikkuessaan vääriä henkilöllisyyspapereita ja armeijan tai suojeluskunnan univormuja. Joskus hän esiintyi metsätyömiehenä. Crow’t
1700-luvun aikana crow’t nousivat merkittävään asemaan tasankojen kaupankäynnissä. Mandanien, hidatsojen ja arikarojen kylien toimiessa kauppakeskuksina Pohjois-Dakotan alueella liikkuivat crowien ryhmät läpi tasankojen helpottamassa kauppatavaran liikkumista. Vuoristojen crow’t kuljettivat tuotteita läntisille heimoille joki-crowien keskittyessä itään. Kauppakontaktien helpottavuutta lisäsi hevosten saapuminen tasangoille. Utet ja shoshonit aloittivat niiden kaupan lännessä, comanchet hieman etelämpänä. Crow’t kuljettivat suuria hevoslaumoja intiaanien kauppakeskuksiin, josta eläimet myytiin saman tien eteenpäin ympäristön kymmenille eri heimoille. Orjuus
1800-luvulla ensin Britannia ja myöhemmin muutkin länsimaat alkoivat painostaa muslimimaita lopettamaan orjakaupan ja orjuuden. Kansainvälistä orjakauppaa vastustavat toimet tuottivat pian tulosta, ja osmanihallitsijat liittyivät orjuuden vastaiseen toimintaan. Orjuuden lakkauttamista vastustivat kuitenkin arabiyhteiskunnissa muun muassa uskonoppineet, mikä hidasti sen lakkauttamista. Arabian niemimaan maista orjuus kiellettiin Qatarissa 1952, Jemenin arabitasavallassa 1962, Saudi-Arabiassa myös 1962, Arabiemiirikunnissa 1963, Etelä-Jemenissä 1967 ja Omanissa 1970. Amistad
"La Amistad" on kuuluisa siitä, kun laivan 53 Afrikasta vangitsemaa afrikkalaista nousi kapinaan kesken kuljetuksen vuonna 1839. Orjat oli tarkoitus myydä laivan saavuttua Yhdysvaltoihin. Tuolloin Yhdysvalloissa oli jo voimassa laki, joka kielsi orjien tuonnin Afrikasta, joten orjat kuljetettiin Kuuban Havannasta Puerto Principeen, valheellisesti Kuubassa syntyneinä orjina.
Orjalaivan sankariksi nousi mies nimeltä Joseph Cinqué, joka oli yksi vangituista. Hän sai vapautetuksi itsensä ja muutaman muun vangitun. He surmasivat laivan kokin ja kapteenin ja lopuksi pakottivat laivan kohti Afrikkaa. Heille uskoteltiin laivan olevan menossa Afrikkaan, ja kapinan jälkeen näin aluksi olikin, mutta laivan navigaattori ja muu henkilökunta käänsivät salaa laivan suunnan, ja kohta he olivatkin purjehtimassa takaisin Yhdysvaltoihin. Kapinalliset eivät kyenneet oivaltamaan tätä, sillä heillä ei ollut kokemusta suurella laivalla purjehtimisesta. Kun laiva saapui New Yorkin edustalle, yhdysvaltalainen sotalaiva havaitsi "La Amistadin" ja otti sen haltuunsa. Vangitut kuljetettiin Connecticutiin, missä heidät oli tarkoitus myydä orjina edelleen eteenpäin. Tästä alkoi monisäikeinen oikeustaistelu heidän omistuksestaan ja oikeuksistaan. Tapahtumasarja sai aikaan myös poliittisen liikkeen orjuuden kieltämiseksi. Sergei Witte
Keisari Aleksanteri III nimitti Witten 1892 finanssiministeriksi hoitamaan Venäjän horjuvaa taloutta. Hänen kautensa oli menestyksekäs ja valtio koki ennennäkemättömän taloudellisen kasvun kauden. Witte halusi kannustaa ulkomaisia sijoituksia Venäjälle, ja hän liitti ruplan kultakantaan 1897. Hän kannusti Siperian rautatien laajentamista ja järjesti Kiinan itäisen rautatien rakennuksen. Asetetut tuontitariffit käänsivät kauppataseen Venäjän hyväksi. Teollisuus kasvoikin voimakkaasti, etenkin metalli-, polttoaine- ja kuljetusteollisuus. Talouskasvua houkutellakseen Witte kannusti myös yksinvaltaisuudesta luopumista. Witten mukaan teollisuus työllisti hänen aikanaan 4–5 miljoonaa ihmistä lisää. Leo Wainstein
Venäjän lokakuun vallankumouksen jälkeen Wainstein ei enää voinut jatkaa liiketoimiaan Venäjällä ja loppuvuodesta 1918 hän siirtyi vaimonsa kanssa Suomeen. Vuonna 1919 hänestä tuli "Ab Nordiska Ullkompaniet Oy":n omistaja ja johtaja. Suomen tekstiiliteollisus oli tällöin vaikeuksissa sen jälkeen kun tekstiilien vienti Venäjälle oli päättynyt. Vuonna 1924 Wainstein osti Wilhelm Wahlforssilta heikosti menestyneen Turun Verkatehdas Oy:n. Wainstein laajensi yhtiötä niin että kampavillan ja villakankaiden tuotanto kasvoi 45 prosenttia ja tehtaan värttinöiden määrä kasvoi 3 400:sta lähes 30 000:een. Hän perusti myös Berliiniin "Nordische Woll GmbH" tytäryhtiön. Orjuus
Portugalilaiset aloittivat orjien kuljetuksen 1400-luvulla Senegambiasta ja Guinea-Bissausta Portugaliin ja Atlantin saarille. Suurin portugalilaisten orjakaupan keskus oli Elmina nykyisessä Ghanassa. Aluksi määrä oli noin 1 000 orjaa vuodessa, ja portugalilaiset huomasivat toiminnan olevan tuottoisaa. Toiminta oli vilkkaimmillaan 1600–1700-luvuilla. Orjia haettiin myös Angolasta ja Mosambikista sen jälkeen kun Portugali sai niihin kauppa-asemia. Luandan kauppa-asema nykyisessä Angolassa oli alueen suurin Portugalin orjakaupan keskus. Laivanvarustamotoiminnan kasvu ja kansainvälinen tervakauppa vaikuttivat myös orjakaupan kiihtymiseen. Orjakauppa alkoi vilkastua selvästi vuoden 1650 jälkeen. Eniten sitä harjoittivat englantilaiset ja ranskalaiset. 1730-luku
Afrikassa alkoi 1738 suuri nälänhätä, mikä kasvatti paikallisten heimojen orjakauppaa elinkeinona. Afrikan länsirannikolla oli lukuisia pieniä valtakuntia, suurimpana Ašanti, jotka kävivät kauppaa eurooppalaisten kanssa. Suomenhevonen
Aikaisin hevosten vientiä Suomeen koskeva asiakirja on vuodelta 1229. Ruotsin vallan aikana suomalaiseen hevoskantaan todennäköisesti vaikuttivat Suomen ratsuväen täydennykseksi hankkimat ja sotasaaliiksi ottamat hevoset. Ensimmäiset merkittävät suunnitelmalliset yritykset parantaa hevoskantaa Suomessa jalostusvalinnalla tapahtuivat 1500-luvulla, jolloin hevosjalostuksesta innostunut Kustaa Vaasa perusti "tammakartanoita" eli hevossiittoloita maatilojensa yhteyteen Länsi-Suomessa. Hän tuotatti Ruotsiin ja todennäköisesti myös Suomeen suurempia hevosia Keski-Euroopasta ja erityisesti Friisinmaalta. Tuotuja hevosia pidettiin kuninkaankartanoissa paikallisten tammanomistajien käytettävissä. Kirjeessään vuodelta 1556 Kustaa Vaasa mainitsee Suomessa olleen 231 tällaista jalostushevosta. Ei kuitenkaan tiedetä, olivatko ne tuontieläimiä vai sellaisten ruotsalaisia jälkeläisiä. Friisiläisoriita käytettiin Suomessa 1500-luvun alkupuolella suurentamaan paikallisen hevosen kokoa, ja niiden käyttö kuninkaankartanoissa jatkui 1650-luvulle asti. Pohjois-Amerikan ylätasangon intiaanit
Alueen eri heimoilla oli kullakin erilainen elannon hankkimistapa, ja heimot kävivät kauppaa tuottamillaan tavaroilla. Kauppaa käytiin ylätasangolta esimerkiksi rannikon chinookien ja salishien kanssa. Kauppaa tekemään kokoonnuttiin muun muassa Dallesin, Kattlen ja Celilon suurille putouksille wishramin ja wascoein alueelle. Putouksille tultiin kanootein, jotka kannettiin putousten ohi. Kesäisin ja syksyisin tällä paikalla rannikon ja sisämaan heimot vaihtoivat tuottamiaan tavaroita. Mm. Klamathit veivät camas-sipuleita, wishramit ja wascot Tyynen meren kotiloita ja nez percet ylätasangolla muuten vaikeasti saatavia puhvelin taljoja. Kaupan oli myös yksipuisia kanootteja, villivuohen villaa, orjia, marjoja ja puunkuorikuituja. Lagos
Kalastusta ja metsästystä harjoittaneet jorubat asuttivat Lagosin saaren 1400-luvun paikkeilla ja paikkaa kutsuttiin alun perin nimellä "Oko". Portugalilaiset saapuivat paikalle vuonna 1472 ja he kutsuivat paikkaa ensin nimellä "Onim" ja sittemmin Lagos. Paikallisten kuninkaiden ("Oba") kanssa solmittiin kauppasuhteita ja portugalilaiset pääsivät käsiksi alueen orjakauppaan. 1500-luvun loppupuolella Lagos liitettiin Beninin kuningaskuntaan ja siitä alettiin käyttää nimeä "Eko". Orjakauppa alueella kukoisti edelleen Beninin alaisuudessa aina 1800-luvulle saakka. Britit hyökkäsivät saarelle vuonna 1851 osana pyrkimyksiään lakkauttaa orjakauppa. Paikallinen "Oba" kukistettiin, mutta alueen orjakauppa jatkui vuoteen 1861 saakka, jolloin saari siirtyi virallisesti brittien haltuun. Wells
Wells oli jo roomalaisten asuinpaikka, mutta siitä tuli merkittävä keskus saksien vallan aikana, kun Wessexin kuningas perusti sinne kirkon vuonna 704. Markkinaoikeudet kaupungissa on ollut ainakin vuodesta 1160. Englannin sisällissodan aikana parlamentin joukot pitivät kaupunkia hallussaan ja käyttivät katedraalia tallina. Toisen maailmansodan aikana kaupungissa toimi vankileiri, johon tuotiin saksalaisia ja italialaisia sotavankeja. Charleston (Etelä-Carolina)
Charleston menetti tämän suhteellisen valta-asemansa 1800-luvun alkuvuosina useista syistä: 1803 Yhdysvallat osti Ranskalta suuren Louisiana-nimisen alueen Mississippi-joen länsipuolelta. Alueen keskus New Orleans oli tästä lähtien etelän suurin kaupunki, jossa kauppareitit kohtasivat. Samaan aikaan toisaalla vapaan talouden pohjoisvaltiot pystyivät houkuttelemaan Euroopasta paljon enemmän uusia siirtolaisia kuin orjatalouden etelävaltiot, mikä heikensi niiden suhteellista asemaa niin poliittisesti kuin taloudellisesti. Lisäksi 1807 Iso-Britannia kielsi Afrikan orjakaupan Atlantin ylitse ja kuninkaallinen laivasto ryhtyi valvomaan kieltoa; niinpä tästä lähtien Yhdysvaltoihin ei enää tuotu uusia orjia maan rajojen ulkopuolelta ja Charleston lakkasi rikastumasta orjientuonnilla entiseen tapaan. Weta Workshop
Weta Workshop on tehnyt erikoistehosteita muiden muassa Lordille, , , , , King Kongiin sekä . Portugalin siirtomaat
Portugali kävi noin 300 vuoden ajan orjakauppaa: afrikkalaisia myytiin Brasilian sokeriruokoviljelmille. Vilkkaimmillaan kauppa oli 1700-luvulla. Orjalaivauksia tehtiin 30 000 ja niissä kuljetettiin 4 650 000 orjaa, enemmän kuin mikään muu orjakauppaa käynyt maa. Suurimmat lähtösatamat olivat Elmina nykyisessä Ghanassa ja Luanda nykyisessä Angolassa, ja laivojen tyhjennys tapahtui useimmin Bahiassa. Orjuus
Suomessa olevat orjat joutuvat työskentelemään muun muassa seksiorjina tai orjina kotitalous- ja maataloustöissä. Myös etnisissä ravintoloissa on havaittu orjuustapauksia. Ilmitulleisiin tapauksiin liittyy tyypillisesti järjestäytynyttä kansainvälistä rikollisuutta ja ihmiskauppaa. Xwédan kuningaskunta
Xwédan kuningaskunta (myös "Hueda", "Whydah", "Ouidah" tai "Sahé") oli kuningaskunta Länsi-Afrikan rannikolla nykyisen Beninin rajojen sisällä. Maa oli merkittävä orjakaupan keskus 1600- ja 1700-luvuilla. Vuonna 1700 Xwédan kuningaskunnalla oli rantaviivaa noin 16 kilometriä. Kuningas Haffonin hallintokauden aikana rantaviiva laajentui 64 kilometriin ja sisämaahan 40 kilometriin. Westot
Ensimmäinen havainto westoista tehtiin vuonna 1656, jolloin heidän leirinsä ilmestyivät itäiseen Virginiaan lähelle nykyistä Richmondia. Paikalliset siirtolaiset suhtautuivat aluksi vihamielisesti westoihin ja aikoivat häätää nämä pois. Virginialaisten uskallus ei kuitenkaan riittänyt avoimeen sodanjulistukseen, sillä westojen lukumäärä saattoi olla oletettua suurempi ja lisäksi heillä oli hallussaan joitakin musketteja. Epävakaa tilanne johti vuonna 1658 solmittuun rauhaan, jonka juhlistamiseksi Virginian siirtokunta salli kaikenlaisen kaupankäynnin alueella liikkuvien "ystävällismielisten intiaanien" kanssa. Kaupankäynti ei rajoittunut pelkkiin turkiksiin ja elintarvikkeisiin, vaan virginialaiset alkoivat myydä westoille myös tuli-aseita ja ammuksia. Tämä antoi westoille suuren sotilaallisen edun verrattuna muihin kaakkoisalueen heimoihin, jotka joutuivat turvautumaan perinteisiin jousiin ja nuoliin. Ašanti
Ašantit osallistuivat Atlantin orjakauppaan ennen vuotta 1827, jolloin valtio kielsi orjakaupan. Sen jälkeenkin ašantit toisinaan sieppasivat naapurimaista ihmisiä ja myivät nämä eurooppalaisille orjiksi 1800-luvun puoliväliin asti. Taru sormusten herrasta (elokuvatrilogia)
Jacksonin erikoistehosteyhtiö Weta Workshop teki elokuviin muun muassa 48 000 asetta ja 19 000 pukua. Toinen Jacksonin erikoistehosteyhtiö, Weta Digital, kehitti elokuvia varten Massive-tietokoneohjelman, joka mahdollisti valtavat taistelut. Berjozka
Berjozka oli Neuvostoliiton ulkomaankauppaministeriön alainen kauppojen ketju, jonka tarkoituksena oli saada maahan "kovaa valuuttaa" vaihtokelvottoman ruplan sijaan. Nekin neuvostokansalaiset, joilla oli laillisia valuuttamääräisiä tuloja, olivat pakotetut vaihtamaan valuuttansa viralliseen kurssiin ulkomaankauppapankin šekeiksi, joita saattoi käyttää ostoksiin tavallisissa Berjozkoissa. Yhdysvallat
Vuodesta 1619 alkaen Pohjois-Amerikkaan oli rahdattu orjiksi yli kymmenen miljoonaa afrikkalaista. Orjuus oli 1800-luvulla Yhdysvaltojen suurimpia sisäisiä kiistakysymyksiä. Lisäksi kiistoja aiheutti osavaltioiden ja liittovaltion suhde. Andrew Jacksonin presidenttikausilla muodostui kolme erilaista talousaluetta: kaupan ja teollisuuden pohjoinen, maanviljelijöiden länsi ja puuvillaplantaasien etelä. Sisäpolitiikassa pohjoinen ja länsi olivat yleensä liitossa. Mayotte
1750-luvulta lähtien Ranska alkoi hankkia orjia sokeriplantaaseilleen Réunionilla ja Mauritiuksella, mikä teki saarista orjakaupan keskuksen. 1790-luvulla tämä aiheutti lisääntyneen kaupankäynnin ohella myös hankaluuksia paikallisille, kun Madakaskarin betsimisarakat ja sakalavat tekivät orjienkaappausretkiä saarille. Madagaskarilla oli myös toinen tärkeä vaikutus Mayotten historiaan. Merinat alkoivat vallata alueita Madagaskarilla, ja he valtasivat myös sakalavojen hallitseman rannikon 1820-luvulla. Tämä päätti orjaretket, mutta yksi sakalavapäälikkö nimeltä Andrian Souli pakeni seuraajineen Mayottelle. Ranska solmi hänen kanssaan sopimuksen vuonna 1843, jonka mukaan Ranska sai rakentaa laivastotukikohdan Dzaoudzin saarelle, sekä vuokrata maata sokeriplantaaseja varten. Ranskan liikkeet Mayottella saivat britit asettamaan oman konsulinsa Anjouanin saarelle. Ranska otti lopulta haltuunsa muut Komorit ja myös brittien vaikutusvallan alaisen Anjouanin vuonna 1886. Macaon historia
Hongkongin kupeessa sijaitseva Macao kehittyi 1800-luvulla kiinalaisten kulien värväys- ja välityspaikaksi. Macao ja Hongkong sijaitsivat lähellä valtavia työvoimavarantoja, ja kaupungit tarjosivat suojapaikan työläisille, jotka odottivat kuljetusta pois Kiinasta. Macaon kulikaupan suurimmat päätesatamat olivat Perussa ja Kuubassa. Macaossa kulikauppa työllisti satoja kiinalaisia, mutta toimintaa hallitsivat ulkomaalaiset. Kulikauppa ja kulien asema oli monesti epäinhimillistä, ja monet työläiset olivat kidnappausten kohteita ja joutuivat kaupattavaksi. Kulikauppa muistutti monelta osin afrikkalaisten orjakauppaa. Portugali kielsi orjakaupan alueillaan vuonna 1856, mutta kulikauppaa säädös ei lopettanut. Kulikauppa vahingoitti portugalilaisten mainetta ja suhteita Kiinaan. Curaçao
Hollannin Länsi-Intian kauppakomppania valtasi Curaçaon vuonna 1634. Saaren pääkaupunki Willemstadista tuli kauppakomppanian Karibian keskuspaikka. Hollantilaiset antoivat vuonna 1675 Willemstadtille vapaasataman aseman, minkä ansiosta se oli avoinna ulkomaalaisillekin aluksille. Curaçao oli orjakaupan keskus. Vilkkaimpina vuosina 1600-luvun jälkipuoliskolta 1700-luvun alkuneljännekselle saarella kaupattiin 2 500–3 000 orjaa vuodessa. Pääosa orjista kuljetettiin eteenpäin alueen muihin maihin. Ruotsin Länsi-Intian kauppakomppania
Kauppakomppania oli yksityinen yritys ja sillä oli kuninkaallinen monopoli kaikkeen ruotsalaiseen kauppaan alueella. Se oli muun muassa Ruotsin orjakaupan keskeisin toimija. Samba
1800-luvun alkuun mennessä orjakauppa kiellettiin useassa maassa. Brasiliassa orjien tuonti kiellettiin vuonna 1850 ja orjat vapautettiin 1888. Tämän jälkeen työvoimaksi otettiin siirtolaisia Etelä-Euroopasta. K. A. Weiste
Weisteen toiminta alkoi 1924, kun kansakoulunopettaja ja paperitavarakauppias Kalle Aimo Weiste (1881–1963, alun perin Westerlund) perusti Helsinkiin oman yrityksen, liikeideanaan ryhtyä tuottamaan hopealangasta kotimaisia kuusenkoristeita. Niitä hän teki ensin kotonaan ja sitten Kluuvikadun työhuoneessaan, kunnes Kalle muutti poikansa Aarren (1920–2001) kanssa Pukinmäkeen vuonna 1926. Apua tuotteiden suunnittelussa oli Kallen sisaresta Viivia Weisteestä, joka toimi Heinolan opettajaseminaarin piirustuksen ja käsitöiden opettajana vuosina 1921–1945. Koriste- ja nauhatehtaasta tuli K. A. Weiste Oy vuonna 1936. Uncas
Siirtolaisten lisääntyvät määrät toivat Connecticutiin niin brittejä kuin hollantilaisiakin. Paikalliset intiaanit kävivät innokkaina kauppaa eurooppalaisten kanssa maksuvälineinään turkikset ja wampumit. Pequotit pyrkivät Tatobemin johdolla valvomaan muiden heimojen kauppakontakteja niin Uuden-Hollannin kuin englantilaistenkin kauppa-asemilla. Lopputuloksena pequotien välit kiristyivät varsinkin brittien kanssa, kun nämä alkoivat tehtailla teräsporillaan wampumeita, joita idän intiaanit olivat pitäneet "omana rahanaan". Hollantilaiset odottivat sivussa Tatobemin soturien hyökkäystä brittiläisille kauppa-asemille, mutta pequotien sisällä syntynyt erimielisyys jakoi kansan kahtia. Osan kannattaessa kaupankäyntiä hollantilaisten kanssa halusi toinen puoli ostaa brittien tuotteita. Beothukit
Vuonna 1501 portugalilainen Gaspar Corte-Real otti löytöretkellään 60 beothukia orjiksi, ja nämä hukkuivat yhdessä Corte-Realin kanssa purjehtiessaan Eurooppaan. Myös vuonna 1507 norjalainen kalastaja kaappasi 7 beothukia orjiksi Eurooppaan. Erimaalaiset, mm. portugalilaiset, ranskalaiset, baskit, norjalaiset ja englantilaiset, alkoivat kalastaa joka kesä Newfoundlandin vesillä. Vuonna 1519 englantilaiset alkoivat nousta Newfoundlandissa maihin kalasaalistaan kuivattamaan, jolloin beothukit oppivat välttelemään heille vihamielisiä eurooppalaisia. Merirosvous
Keskiajan kauppalaivastoja verottivat kaukoidässä japanilaiset ja kiinalaiset merirosvot. Wakot olivat Japanista lähtöisin olleita merirosvoja, jotka ryöväsivät 1200-luvulta alkaen 1550-luvun lopulle Kiinan ja Korean rannikoita. Huippukaudellaan näiden merirosvolalusten miehistö koostui kiinalaisesta nostoväestä, kauppiaista ja salakuljettajista sekä japanilaisista sotilaista, rōnineista ja jopa portugalilaisista merimiehistä. 1400-luvulla Sumatralla sijaitsevasta Malajusta tuli kiinalaisten merirosvojen tukikohta. Kiinalaislaivasto hyökkäsi Palembangiin, vangitsi merirosvohallitsijan ja vei tämän Pekingiin julkisesti teloitettavaksi. Etelä-Nigerian protektoraatti
Britannian kuninkaallinen laivasto kasvatti vaikutustaan alueella, sillä se yritti kukistaa vielä jatkuvan orjakaupan. Britannian orjuuden lakkauttaminen oli ollut yksipuolista, muut Euroopan valtiot jatkoivat sitä. Joet ja saaret tarjosivat orjakauppiaille erinomaisia piilopaikkoja. Kuninkaallinen laivasto miehitti läheisen Fernando Pon saaren tukikohdakseen. Espanja tosin vaati saarta takaisin vuonna 1855, ja siksi kuninkaallinen laivasto siirsi tukikohtansa Lagosin saarelle vuonna 1861. Kuudesosa laivastosta varattiin estämään orjakauppaa. Nantes
1700-luvulla Nantes oli Ranskan orjakaupan keskus, ja samalla siitä syntyi maan ensisijainen satama ja siten varsin vauras kaupunki. Nantes päätti ottaa osaa Ranskan vallankumoukseen vuonna 1789 siitä huolimatta, että kaupunkia ympäröivä alue ryhtyi pian avoimeen sisällissotaan uutta tasavaltaa vastaan. 1800-luvulla Nantesista tuli teollisuuskaupunki. Siellä avattiin vuonna 1826 omnibussijärjestelmä, joka oli mahdollisesti maailman ensimmäinen julkinen liikennejärjestelmä, ja se kopioitiin nopeasti suurkaupunkeihin, kuten Pariisiin, Lontooseen ja New Yorkiin. Ensimmäisen rautatieyhteyden kaupunki sai vuonna 1851, mikä toi sinne lisää teollisuutta. Bežtat
Perinteisiä elinkeinoja ovat laidunruokintaan perustuva karjanhoito ja kyntöviljely. Tuotantoeläimiä olivat lampaat, vuohet, naudat ja hevoset. Viljelykasveihin kuuluivat ohra, ruis, vehnä, kaura, pavut, valkosipuli ja tupakka. Neuvostoaikana laajennettiin viljan viljelyä, kehitettiin puutarhanhoitoa ja vihannesten kasvatusta. Miehistä suuri osa käy ansiotöissä Venäjällä, Georgiassa ja Azerbaidžanissa. Kumisaappaat
Arthur Wellesley, Wellingtonin ensimmäinen herttua, ohjasi lontoolaista kenkävalmistajaansa (Hoby of St. James' Street) muokkaamaan 1700-luvun "Hessian boot" -kenkää. Lopputuloksena oli uusi pehmeänahkainen malli, jossa saumaus oli lähempänä jalkaa. Saappaat ulottuivat puoleen sääreen, ja niiden korot olivat matalat, noin tuuman korkuiset. Malli oli tarpeeksi vahva taistelukäyttöön, mutta samalla mukavuudeltaan myös illalliskutsuihin sopiva. "Rautaherttua" ei tiennyt, että tulisi lopulta mallillaan saamaan saappaan nimiinsä englannin kielessä (Wellington boot). Vendat
Buuritasavallat ja brittiläiset siirtokunnat yhdistyivät vuonna 1910 Etelä-Afrikan unioniksi, jota johti sen valkoinen vähemmistö. Rotuerottelupolitiikan seurauksena vendat rajoitettiin kolmelle pienehkölle alkuasukasalueelle. Apartheid otettiin käyttöön vuonna 1948 ja vendojen alueet muutettiin vuonna 1973 Vendan bantustaniksi, joka sai itsenäisyyden vuonna 1979. Näennäistä itsenäisyyttä ei tosin tunnustettu Etelä-Afrikan ulkopuolella. Valkoisten vallan päättyessä vuonna 1994 Vendan bantustan liitettiin jälleen Etelä-Afrikkaan. Orjuus
Uudella ajalla laajamittaisin ja vaikutuksiltaan merkittävin orjuuden muoto on ollut eräille Amerikan alueille pakolla kuljetettujen afrikkalaisten ja heidän jälkeläistensä orjuus 1500-luvulta 1900-luvulle saakka. Tämä niin sanottu "transatlanttinen orjuus" muokkasi merkittävästi niin Afrikkaa, Amerikkaa kuin Eurooppaakin ja synnytti merkittävän osan myöhemmän teollisuuskapitalismin tarvitsemista pääomista. Orjakauppa vaikutti hyvin kielteisesti Afrikan poliittiseen, taloudelliseen ja yhteiskunnalliseen kehitykseen ja muokkasi merkittävästi eurooppalaisia asenteita muita kansoja kohtaan. Orjuutta on pidetty antisemitismin ohella toisena länsimaisen rasismin alkulähteistä. Somalian bantut
1800-luvulla kovan kysynnän jälkeen Sansibarin sulttaanikunta alkoi myydä Somaliaan orjia, jotka tuotiin lähinnä Mosambikista ja Malawista. Vuosien 1800–1890 välillä on arvioitu että n. 25 000 – 50 000 orjaa oli myyty Somaliaan. Somalit työstivät bantuorjia plantaaseilla pitkin Shebelle ja Jubba jokia. Heidän esi-isiinsä kuuluvat muun muassa "Makua", "Ngindo", "Nyasa" ja "Yao"-heimot Tansaniassa ja Mosambikissa. Osa heistä pakeni Jubbajoen alueelle. Heidät tunnetaan nimellä "Wagosha", eli "metsän ihmiset". 1800-luvulla Egypti, Iso-Britannia, Italia ja Sansibar tunnustivat Jubbajoen alueen bantut itsenäisenä alueena. Vasta 1900-luvulla Italia lakkautti orjuuden mutta vain nimellisesti, sillä pitkälle 1930-luvulle saakka maasta löytyi orjia omistavia somaleita. Italia on hyödyntänyt bantujen huonoa asemaa ja orjuuden lakkauttamisen jälkeen otti heidät pakkotyöhön omille plantaaseilleen. Myöhemmin monet bantut ovat pyrkineet sulautumaan paikalliseen somalialaiseen klaanijärjestelmään, mutta vain huomataakseen että heitä ei tulla koskaan hyväksymään somaleina. Apassisodat
Kun Meksiko itsenäistyi vuonna 1820, apassit hyökkäsivät toistuvasti sikäläisiin kyliin ja varuskuntiin. Meksikon armeija puolestaan jahtasi apasseja kuin riistaa ja myi heitä orjiksi maansa suurtiloille ja Karibialle. Leinon vangit
Lähes jokainen ”Leinon vangeista” oli harjoittanut ainakin jonkinlaista Neuvostoliiton vastaista toimintaa, jonka rikollisuuteen neuvostoliittolainen kuulustelija kiinnitti huomiota. Muutamat olivat myös vakoilleet Neuvostoliittoa vastaan. Useimmat olivat mukana erilaisten bolševikkien vallan kukistamista ajaneiden emigranttijärjestöjen toiminnassa tai ainakin lähellä niitä. Severin Dobrovolski ei Björkelundin antamasta kuvauksesta huolimatta ollut ilmeisesti tärkeimmän emigranttijärjestön Venäjän yleissotilaallisen liiton (ROVS) varsinainen jäsen, mutta hän avusti 1930-luvulla ROVS:n salaista tiedustelua järjestämällä sille vakoiluyhteyksiä Neuvostoliittoon. Hän oli myös 1920-luvun alussa johtanut Nikolai Tšaikovskin perustaman ”Toiminnan keskus” -nimisen taistelujärjestön Suomesta Neuvostoliittoon suunnattua toimintaa. Muista luovutetuista ainakin Dimitri Kuzmin-Karavajev kuului ROVS:ään. Vielä jyrkempään bolševikkivallan kukistamista ajaneeseen nuorten emigranttien järjestöön Kansallisen työn liittoon (NTSNP, myöhemmin NTS) kuuluivat ainakin Igor Verigin, joka oli 1930-luvulla NTS:n Suomen-pääorganisaattori, ja Dmitri Daragan, joka tosin erotettiin järjestöstä vuonna 1938. Boris Popper oli kuulunut sekä Suomessa että Belgiassa emigranttien monarkistisiin aktivistijärjestöihin, ja Valpon tietojen mukaan hän oli vuosina 1938–1939 yrittänyt omin päin muodostaa neuvostovastaista terroristisolua Suomessa. Vladimir Bastamov oli johtanut 1920-luvun lopussa Helsingissä toiminutta pientä aktivistiryhmää, joka suunnitteli väkivaltaisia iskuja Neuvostoliittoa vastaan saamatta tosin mitään aikaiseksi. Juri Narbuth johti 1920-luvun lopulla Venäläisen totuuden veljeskunnan (BRP) Suomen taistelukeskuksen Helsingin-osastoa, johon myös Boris Björkelund kuului. Narbuth oli myöhemmin kuulunut mladorossipuolueeseen, joka oli alkuun monarkistinen järjestö, mutta muuttui 1930-luvulla neuvostomyönteisemmäksi. Verigin, Fjodor Pihra ja vahingossa pidätetty Vasili Maksimov olivat nuorisoseura Zwenon aktiiveja. Nantucket
Valaanpyyntiteollisuuden kasvaessa saarelle tuotiin Afrikasta ensin orjia ja myöhemmin vapaaehtoisia siirtotyöläisiä. Vaikka kveekarit kannattivat abolitionismia ja lakkauttivat orjuuden jo vuonna 1770, elivät etniset ryhmät pitkään eristäytyneinä toisistaan. Kapverdeläiset siirtolaiset keskittyivät New Guinean kaupunginosaan, jossa heillä oli omat kauppansa, kirkkonsa ja hautausmaansa. Valkoinen orjakauppa
Valkoisen orjakaupan hävittämiseksi tehtiin Pariisissa vuonna 1904 kansainvälinen yleissopimus, jota myöhemmin täydennettiin vuosina 1910 ja 1926 tehdyillä sopimuksilla. Näitä sopimuksia täydensi vuonna 1950 tehty laaja-alaisempi "Ihmisten kaupan ja toisten prostituutiosta hyötymisen tukahduttamista koskeva yleissopimus". Atlantin orjakauppa
Atlantin orjakauppa tapahtui Atlantin valtamerellä 1400-luvulta 1800-luvulle saakka. Suurin osa heistä, jotka orjuutettiin ja kuljetettiin "uuteen maailmaan" olivat afrikkalaisia Keski-Afrikasta ja Länsi-Afrikasta. Muut afrikkalaiset myivät heidät eurooppalaisille orjakauppiaille. Kjell Westö
Westö opiskeli journalistiikkaa Svenska social- och kommunalhögskolanissa Helsingissä ja työskenteli uransa alkuvaiheessa toimittajana "Hufvudstadsbladetissa" ja "Ny Tid" -lehdessä. Hän on eronnut ja hänellä on kaksi aikuista poikaa. Kielistä kiinnostunut Westö puhuu sujuvasti viittä kieltä ja osaa lisäksi jonkin verran lukea muutamaa muuta. Hänen suurin vapaa-ajan kiinnostuksensa on musiikki ja hän soittaa kitaraa coverbändeissä WHAT? ja Nyrok Dolls. Nuorempana Westö oli innokas vapakalastaja ja siinä hän muistuttaa nuoruutensa suosikkinäyttelijää Paul Newmania. Newman huomauttaa CV:ssään, että hän oli ”by many considered to be the worst fisherman on the East Coast”, että silkka Westön mukanaolo kalastusveneessä takaa retken ilman saalista. Creet
Itäisimmät creet joutuivat jo varhain 1600-luvulla ranskalaisen turkiskaupan vaikutuspiiriin. Englantilaisen Hudson’s Bay Companyn perustaminen 1670-luvun alussa York Factoryyn Hudsoninlahden rannalle sitoi creet yhä tiiviimmin kaupankäyntiin ja sai heidät toimimaan yhtiön hankkijoina laajoilla alueilla. Turkiskaupasta muotoutui heidän pääelinkeinonsa. Creet välittivät eurooppalaisia kauppatuotteita etelään ja länteen. Samalla he asettivat sulkuja Hudsonin Lahdelta lähteville suurille vesireiteille hallitakseen alueen kaupankäyntiä. Creiden strateginen sijainti antoi hyvän perustan kauppasulkujen luomiseen. Vuodesta 1670 aina 1800-luvun alkuun saakka creet olivat kaikista intiaanikansoista eniten edistämässä eurooppalaisen turkiskaupan leviämistä pohjois-Amerikassa.. Siouxien kansoista erkaantuneet assiniboinet loivat ystävälliset suhteet creihin ja saivat näiltä luvan käyttää suljettuja vesireittejä kauppatavaroiden kuljettamiseen läntisille preerioille. Betet
Perinteisiä elinkeinoja ovat metsästys ja keräily, joiden lisäksi harjoitettiin kaskiviljelyä. Tärkeimmät viljelykasvit olivat jamssi, bataatti, maissi ja banaani. Djulien kanssa käydyn vaihdon välineenä toimivat kolapähkinät. Siirtomaa-aikana kehittyi kaakaon ja kahvin plantaasiviljely, joka tuhosi perinteisen elintavan. Käsityöammatteja ovat metallityöt, savenvalanta ja puunveisto. Setä Tuomon tupa
Setä Tuomon tupa () on Harriet Beecher Stowen 1800-luvun puolivälissä kirjoittama Yhdysvaltain orjuutta käsittelevä esikoisromaani. Tarina kertoo Tuomo-nimisen orjan kohtalosta eri isäntien alaisuudessa. Kirja aiheutti paljon kiistelyä Yhdysvalloissa ja sen on sanottu vaikuttaneen orjuuden lakkauttamiseen. KEVSOS-sopimus
Kevsos-sopimukset solmittiin aikana, jolloin Neuvostoliitto oli Suomen tärkein kauppakumppani. Niillä pyrittiin vähentämään kaupan esteitä muiden sosialistimaiden kanssa samaan aikaan kun länsikauppaa helpotettiin vapaakauppasopimuksella EEC:n kanssa. Orjuus
Islamilainen orjakauppa oli erittäin kannattavaa. Orjia kuljetettiin satojen vuosien ajan Saharan halki, ja häikäilemättömät orjakauppiaat saattoivat ansaita omaisuuksia. Vähitellen orjakauppa keskittyi nykyisen Kenian ja Tansanian alueille. Virallisissa tilastoissa Itä-Afrikan orjakaupan arvoksi laskettiin yli tonni kultaa vuodessa. Orjat hankittiin ryöstämällä heitä kylä kylältä. Suuria alueita autioitui näiden takia. Varsinkin naisorjista oli kova kysyntä islamilaisessa maailmassa, kun taas eurooppalaiset suosivat isokokoisia miesorjia. Eva Wrede
Jo siittolatoiminnan alkuaikoina Wrede hankki ulkomailta (lähinnä Ruotsista) myös puhdasrotuisia arabialaisia ja englantilaisia täysiverisiä, muun muassa oriit Orkus xx ja Sandow xx, jotka oli hyväksytty Englannin täysverisiitoskirjaan. Wrede oli aktiivisesti mukana lämminverisiitoksen edistämisessä ja hän toimi muun muassa Hevosjalostusliitto lämminverisiitosta varten ry:n hallituksessa ja hänet on valittu Ratsujalostusliitto ry:n kunniapuheenjohtajaksi. Vuonna 1978 Wrede sai Ruotsin kuninkaan Kaarle XVI Kustaan kädestä tunnustuspalkinnon lämminveristen hevosten kasvattajana. Samanlaisen palkinnon sai vain kaksi muuta henkilöä, joista toinen oli ruotsalainen ja toinen tanskalainen. Asiento
Asiento (esp. istuin, sopimus, laitos) tarkoittaa liiketaloudellisessa yhteydessä sopimusta ja kauppasopimusta. Historiallisesti asientolla viitataan Espanjan solmimiin kauppaoikeussopimuksiin ja myöntämiin lupiin, jotka mahdollistivat muiden valtioiden orjakaupan Espanjan siirtokuntiin vuosien 1543–1834 välisenä aikana. Asiento-orjakauppaa tutkineen Georges Scellen mukaan "asiento" oli Espanjan tapaoikeuden termi, jolla kuvattiin jokaista yleisen hyödyn eduksi tehtyä sopimusta Espanjan hallituksen ja yksityisten henkilöiden välillä. Asteekit
Talonpoikien alapuolella oli vuokraviljelijöiden luokka ja näiden alapuolella orjien luokka. Orjat olivat usein sotavankeja, verona saatuja, rangaistusvankeja tai oman perheensä myymiä. Jotkut huono-osaiset valitsivat orjuuden vapaaehtoisesti. Asteekkien miesorjat työskentelivät maatyöläisinä, palvelijoina ja kantajina, ja naisorjat kutojina, vaatteiden korjaajina tai jalkavaimoina. Orjilla saattoi olla omaisuutta, omaa maata ja omiakin orjia, ja he saattoivat mennä naimisiin vapaiden asteekkien kanssa. Orjien keskinäiset lapset syntyivät vapaiksi. Benin
Orjakauppa vahingoitti suuresti alueen yhteisöjä. 1700-luvun alussa Ouidahin kautta vietiin vuosittain 16–20 tuhatta orjaa. Orjakauppaa jatkettiin 1800-luvun loppupuolelle saakka sen virallisesta kiellosta huolimatta. Orjakauppiaiden toiminta synnytti alueen kansojen välille sotia, joiden seurauksena kokonaiset seudut autioituivat. Britannia ja Ranska pyrkivät hyötymään paikallisten valtioiden heikentymisestä. 1880-luvun loppuun mennessä rannikkoseudusta tuli Ranskan protektoraatti.