Kuinka monta venäläistä sotilasta Simo Häyhä ampui talvisodassa?
Simo Häyhä
Simo Häyhä () oli suomalainen sotilas Neuvostoliittoa vastaan käydyssä talvisodassa. Häntä pidetään yhtenä kaikkien aikojen tehokkaimmista tarkka-ampujista. Häyhän kolmen sotakuukauden aikana ampumien puna-armeijan sotilaiden määräksi on esitetty jopa 542 miestä (vähintään 505 sotilasta). Muiden arvioiden mukaan tämä luku on noin 200. Häyhä itse väittää muistivihossaan ampuneensa noin 500 sotilasta. Puna-armeijan sotilaat nimesivät Häyhän ”Valkoiseksi kuolemaksi” ().
2. divisioona (jatkosota)
Taistelun kiivautta kuvannee puolin ja toisin kärsityt tappiot. Suomalaiset menettivät kaatuneina 12 henkeä (joista kaksi upseeria) ja haavoittuneina 75 miestä (joista myös kaksi upseeria). Puna-armeijalta jäi kaatuneina yksinomaan suomalaisille jääneisiin asemiin noin 120 miestä, lisäksi vangeiksi jäi parisenkymmentä venäläistä. Toinen kaatuneista upseereista oli kaatumispäivänään Mannerheim-ristin ritariksi nimetty kapteeni Caj Toffer. Suomen sisällissodan valkoisten ilmavoimat
Valkoisen armeijan ilmavoimat menetti viisi miestä sodassa, joista 2 ruotsalaista lentäjää, 2 suomalaista tähystäjää (m.m. Sigurd Nylund) ja saksalainen lentäjäluutnantti von Bülow. Suomen juutalaiset
Vaikka Suomi liittoutui jatkosodassa Saksan kanssa, juutalaisten kansalaisoikeuksiin ei kajottu. Kaikkiaan talvi-, jatko- ja Lapin sodissa palveli yli 350 juutalaista. Sodissa kaatui 23 juutalaista. Yad Vashemin tilastojen mukaan noin 22 suomenjuutalaisia kuoli holokaustissa, mutta tosiasiassa nämä kaatuivat Suomen armeijan riveissä taistelussa Neuvostoliittoa vastaan. Viipurin synagoga tuhoutui talvisodassa. Krimin sota
13. marraskuuta 1853 Turkin Mustanmeren laivaston aluksia lähetettiin Sinopeen. Amiraali Osman pasha oli kieltänyt ampumasta venäläisiä, elleivät nämä ammu ensin. Kuusi venäläistä laivaa Sevastopolista purjehti juuri linnoituksen edestä, mitä vastaan Osman pasha protestoi. Osman varoitti venäläisiä, että mikäli tilanne jatkuu samana ja elleivät osmanit saa vahvistuksia, voi Venäjän keisarillista laivastoa kohdata onnettomuus. Aamulla 30. marraskuuta venäläiset esittivät uhkavaatimuksen, jonka mukaan osmanien olisi pitänyt antautua ja nostaa sen merkiksi valkoinen lippu. Osman ampui vastaukseksi ja venäläiset laivat tuhosivat Sinopessa olleet turkkilaisalukset. Lisäksi 3 000 turkkilaista kuoli. Avotähtäin
Simo Häyhä oli kuuluisa siitä, että käytti kiväärissään avotähtäintä tarkka-ampujien tyypillisesti käyttämän kiikaritähtäimen sijasta, sillä avotähtäimen käyttö oli nopeampaa, avotähtäin ei huurru ja se mahdollistaa matalamman profiilin ampuessa. Stalinin vainot
Petroskoin läheltä löytyy kaksi tunnettua teloituspaikkojen muistoaluetta: Sandarmoh ja Krasnyi Bor ('Punainen kangas'). Vuosina 1937–1938 Petroskoin lähistöllä ammuttiin ja haudattiin salaa ainakin 3 776 henkeä, ja yksi tällainen joukkoteloituspaikka on Krasnyi Borissa. Paikalla teloitettiin 9.8.1937–11.10.1938 yhteensä 1 196 henkeä, joiden joukossa oli 580 suomalaista. Paikalla on tehty kaivauksia vuonna 1997, joissa on löydetty hautoihin pinottuja ruumiita, joiden kalloissa oli ampumisen seurauksena luodinreikiä. Alueelle on avattu muistohautausmaa vuonna 1998. Krasnyi Boriin pystytetyssä muistomerkissä on lainaus Raamatusta venäjäksi, karjalaksi, suomeksi ja vepsäksi: "Autuaita ovat murheelliset, sillä he saavat lohdutuksen" (Matt 5:4). Puolestaan Sandarmohin teloitus- ja hautapaikassa Itä-Karjalassa tapettiin noin 800 suomalaista ja inkeriläistä, 676 karjalaista sekä yli 6 000 muuta kansallisuutta edustanutta ihmistä. Tutkimus on osoittanut, että kaikki tapettiin syyttöminä. Neuvostoliittoon 1920- ja 1930-luvuilla loikanneista vajaasta 15 000 suomalaisesta tapettiin liki puolet. Suomen sotien Korkeajännitys
Muiden valkoisten ohella Heimo osallistui Tampereen taisteluun. Vilho Hannulan johtaessa pientä valkoisten etujoukkoa, joka kiersi vahvimmat punaisten asemat nopealla etenemisellä, Heimo nimitti itsensä takajoukkojen johtoon ja vastuuseen valkoisten konekivääreistä. Heimo oli johtamassa valkoisten rynnäkköä Tampereen raatihuoneelle, jota miehitti vahva osasto punakaartilaisia mutta sai surmansa yhden punaisten naiskaartilaisen ampuessa tarkasti häntä päähän. Heimolta jäi Sahanpäähän poika, Urho, joka myöhemmin osallistuisi jatkosotaan. Toivo Vähä
Vuosina 1934–1937 Vähä palveli aluksi Mustallamerellä ja myöhemmin Valko-Venäjän rajajoukoissa. Vähä oli salannut oikean henkilöllisyytensä ja aikaisemman elämänsä kaikilta. Hän oli jopa jättänyt perheensä ja mennyt uudelleen naimisiin. Pariskunnalle syntyi tyttö, joka Vähän ensimmäisen lapsen tavoin sai nimekseen Lilija. Stalinin vainojen aikana rajavartijan suomalainen aksentti alkoi herättämään huomiota ja lopulta Vähän oikea henkilöllisyys tuli ilmiannon vuoksi julki. Helmikuussa 1938 Vähä vangittiin KGB:n vieraisiin kansallisuuksiin kohdistaman puhdistuksen yhteydessä. Suomalaisuuden lisäksi epäilyjä aiheutti Vähän kuuluminen marsalkka Mihail Tuhatševskin maanpetosyytteiden yhteydessä teloitetun armeijankomentaja I. P. Uborevitshin lähipiiriin. Vähä tuomittiin kansanvihollisena kuolemaan ja hän odotti Minskissä tutkintavankilassa teloitustaan lähes vuoden ajan. Vankeusaikanaan Vähä kirjoitti Stalinille, ryhtyi nälkälakkoon ja yritti jopa itsemurhaa. Marraskuussa 1939 hänet yllättäen luvattiin vapauttaa, mikäli Vähä suostuisi vapaaehtoisena liittymään Terijoen hallituksen armeijaksi perustettuun Suomen kansanarmeijaan. Myöhemmin Vähä itse arveli omanneensa korkeassa asemassa olleen vaikutusvaltaisen salaisen auttajan, mutta toisaalta pätevistä upseereista oli Stalinin puhdistusten jälkeen huutava pula, ja sodan lähestyessä heitä jouduttiin haalimaan jopa vankileireiltä. Suomen ja Saksan sotilasyhteistyö 1940–1941
Neuvostoliitto hyökkäsi 25. kesäkuuta Suomeen yhteensä 236 pommikoneen ja 240 hävittäjän voimin. Iskut kohdistuivat osin lentokentille, osin kaupunkien siviilikohteisiin. Seuraavana päivänä presidentti Risto Ryti piti radiopuheen, jossa totesi Suomen olevan jälleen sodassa Neuvostoliiton kanssa. Bengtskärin taistelu
Bengtskärin taistelussa kaatui yhteensä 32 suomalaista, heistä 21 ensimmäisen päivän taisteluissa ja 11 seuraavan päivän pommituksista. Arviot venäläisten kaatuneista vaihtelevat runsaasti. Bengtskäristä vietiin pois kolmekymmentäkuusi ruumista, mutta kaatuneiden lukumäärä oli kuitenkin korkeampi, sillä tuntematon määrä ruumiita työnnettiin mereen, kun saari taistelujen jälkeen siivottiin. Lisäksi venäläisten laivoilla kaatui sotilaita ja yksi lentokone ammuttiin alas. Paula Wilson arvelee kirjassaan "Bengtskär", että arvio noin sadasta venäläistä kaatuneesta osuu todennäköisesti oikeaan. Haavoittuneita suomalaisia oli yhteensä 45 ja vangeiksi saatiin 28 neuvostoliittolaista, joista suurin osa oli vaikeasti haavoittuneita. Talvisota
Puna-armeijan hyökkäys Suomeen alkoi 30. marraskuuta 1939. Punatykistö avasi tulen Karjalankannaksella kello 6.50. Jäämeren rannalla ja Sallassa hyökkäyksen voidaan kuitenkin katsoa alkaneen jo muutamia päiviä aiemmin. Kello 9 Viipurissa annettiin ensimmäinen ilmahälytys. Ensimmäisen päivän aikana Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat Suomessa 16 paikkakuntaa, muun muassa Helsinkiä kahdesti. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov piti myöhään illalla radiopuheen ja kertoi, että neuvostohallitus oli käskenyt puna-armeijaa varmistamaan Neuvostovaltion ulkoisen turvallisuuden. Suomessa presidentti Kyösti Kallio luki eduskunnan päätöksen sotatilasta radiossa kello 13.30. Kansainliitto tuomitsi hyökkäyksen ja erotti Neuvostoliiton järjestöstä 14. joulukuuta 1939. Talvisota
Ryhmän mukaan jälkimmäinen on todennäköisesti lähempänä oikeata. Haavoittuneiden punasotilaiden luvuksi ryhmä ilmoittaa 265 000 miestä. Venäläisessä ja neuvostoliittolaisessa kirjallisuudessa on esitetty suurempiakin lukuja, kuten 200 000–300 000 kaatunutta, huippuna Nikita Hruštšovin mainitsemat miljoonan miehen tappiot. Nämä luvut eivät kuitenkaan perustu arkistolähteisiin. Mannerheim arvioi muistelmissaan muun muassa tuhottujen divisioonien perusteella kaatuneiden neuvostosotilaiden määräksi 200 000. Tornionlaakson taistelut
Erikoispiirre neuvotteluissa oli sadan vangiksi jääneen saksalaisen sotavangin kohtalo. Saadakseen pontta vankien vapautusvaatimukselleen kenraalieversti Lothar Rendulic antoi käskyn panttivankien ottamisesta. Saksalaiset vangitsivat 1. lokakuuta lähtien 130 siviiliä Kemissä ja 132 Rovaniemellä. Kenraalimajuri Kräutler toimitutti Halstille kirjeen, jonka mukaan vangitut ammuttaisiin, jollei saksalaisia sotavankeja vapautettaisi. Siilasvuo kieltäytyi myönnytyksistä. Vastauksessaan saksalaisille Halsti ilmoitti, että yhdenkin siviilin teloitus aiheuttaisi kaikkien sadan sotavangin, sekä suomalaisten valtaamalla alueella olevan Tornion saksalaisen sotasairaalan henkilökunnan ja sen potilaiden ampumisen välittömästi. Saksalaiset eivät teloittaneet panttivankeja, vaan vapauttivat heidät myöhemmin Jaatilasta vetäytyessään. Talvisota
Suomalaisten tappiot talvisodassa olivat 26 662 sotatoimissa menehtynyttä ja noin tuhat siviiliä. Neuvostoliitto ilmoitti sodan jälkeen tappioikseen 48 745 kaatunutta ja 158 863 haavoittunutta, mutta nykyään tiedetään varmuudella näiden lukujen olevan aivan liian pieniä. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Kaupungin valloituksen jälkeen valkoiset joukot suorittavat Viipurissa etnisen puhdistuksen, joka kohdistui venäläisiin tai surmaajien venäläisiksi mieltämiin henkilöihin. Viipurin linnan vallihautojen luona ja muualla kaupungin ympäristössä suoritetuissa teloituksissa ammuttiin ainakin 327 sotilasta tai siviiliä venäläisinä, todennäköisesti yhteensä 360–420 henkeä. Teloitetuista venäläisistä suurin osa oli valkoista osapuolta kannattavia upseereita, ylempiä sotilasvirkamiehiä tai siviilejä. Teloitetuksi joutui myös 23 nuorta ja koululaista, nuorimpina 12- ja 13-vuotiaat lapset. Venäläisten lisäksi teloitettujen joukossa oli ainakin 23 puolalaista, 2 tataaria, 2 italialaista, 3 virolaista, 2 juutalaista ja yksi Liivinmaan saksalainen. Naisia teloitettujen joukossa tiedetään olleen ainakin kolme. Sulo Nykänen
Nykäsen osaston toiminnasta Jaalassa on säilynyt hänen itse kirjoittamansa selonteko. Selonteossa luetellaan 189 jaalalaisen punakaartilaisen nimet kylittäin ja listan mukaan Nykänen allekirjoitti 70 kaartilaisen kuolemantuomiot. Tilastolähteiden perusteella tiedetään teloitetun 53 jaalalaista. Nykänen kävi myös läheisellä Kouvolan vankileirillä hakemassa teloitettavia jaalalaisia vankeja. Nykäsen kerrotaan myös ampuneen valkoisten puolelle liittyneen moldavialaisen luutnantti Tsinkon, jota kohtaan hänellä oli vanhoja kaunoja venäläisten vallitöiden ajalta. Kuhmoisten taistelu
Harmoisten kenttäsairaalassa oli tuolloin 13 kirkonkylän taistelussa haavottunutta punaista. Valkoiset ampuivat ensin sairaalan pihalla olleet kaksi lääkintämiestä, minkä jälkeen sisällä ollut henkilökunta piiloutui komeroihin ja sänkyjen alle. Sairaalasta tavatut miespuoliset sanitäärit teloitettiin, mutta kolme naista päätettiin lopulta säästää ja heidät otettiin vangiksi. Lääkintämiehistä kaksi jätettiin ampumatta ilmeisesti koska he osasivat puhua ruotsia. Tämän jälkeen valkoiset teloittivat yksitellen kaikki sairasvuoteilla maanneet haavoittuneet. Kolmestatoista ammutusta kaksi jäi kuitenkin henkiin. Vilho Nenonen
Lähes ainoa ammuslähde oli venäläisten jälkeensä jättämät ammusvarastot. Viikon taistelujen jälkeen piti antaa ankarat määräykset tulen säännöstelemisestä. Joskus kohteeseen ammuttiin vain 4–8 kranaattia. Talvipakkasella sytyttimien toiminta oli epävarmaa. Suomen sisällissota Lapissa
Tammikuussa 1918 Lapissa oli vajaat 900 venäläissotilasta, joiden ei tiedetä aiheuttaneen levottomuuksia. Torniossa oli 450, Kemissä noin 170 ja Kemin maalaiskunnassa noin 50 venäläistä, ja lisäksi Rovaniemellä oli pieni venäläinen varuskunta, jonka sotilaat poistuivat 27. tammikuuta mennessä myyden lähtiessään aseensa suojeluskuntalaisille. Myös Kemissä ja Torniossa suojeluskuntalaiset saivat aseita venäläisiltä. Ainoastaan Kemin maalaiskunnan Laurilassa toimineen varuskunnan 50 kivääriä päätyivät punakaartille. Hietaniemen hautausmaa
Hietaniemen sankarihauta-alueelle on haudattu 3164 helsinkiläistä sankarivainajaa, joista 644 on kaatunut talvisodassa, 2414 jatkosodassa ja 101 Lapin sodassa. Alueelle on haudattu myös 121 saksalaista sodassa kaatunutta. Lisäksi muun hautausmaan perhe- ja sukuhautoihin haudattu on yhteensä 279 helsinkiläistä sankarivainajaa. Nuorin alueelle haudattu sankarivainaja on Sallassa 15.6.1943 vapaaehtoisena työvelvollisena kaatunut 13-vuotias normaalilyseolainen Lauri Martti Hämäläinen. Tyrjä
Tyrjän taistelu jatkosodan alussa on jäänyt historiaan verisenä yhteenottona. Jalkaväkirykmentti 7 hyökkäsi kylään 30. kesäkuuta 1941 Saaren pitäjän alueelta. Tyrjä oli maanteiden risteyspaikka, jota venäläinen jalkaväkirykmentti 461 puolusti sitkeästi, mm. maahan kaivettujen panssarivaunujen avulla. Suomalaisten hyökkäystä tukivat Kenttätykistörykmentti 15 ja Raskas Patteristo 14. Muun muassa rykmentin valistusupseeri ja ”Tyrjän Rykmentti” -nimen ehdottaja akateemikko Matti Kuusi on muistellut Tyrjän taistelua runossaan "Kuolemanjuoksu". Taistelu päättyi vasta runsaan kuukauden kuluttua 4. elokuuta. Taisteluissa kaatui satoja venäläisiä, vangiksi jäi noin 200. Jalkaväkirykmentti 7 menetti kaatuneina 326 miestä, haavoittuneita oli 1 528. Yksistään taistelujen viimeisenä neljänä päivänä kaatui 147 miestä. Tyrjän Rykmenttiä johti ensin eversti Kemppi ja hänen jälkeensä eversti Adolf Ehrnrooth. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksalaisia vastaan käydyissä taisteluissa kaatui noin 1 500 punaista, mutta osa on todellisuudessa teloitettuja. Heidän tiedetään teloittaneen noin 100 punaista. Saksalaisilla oli määräys luovuttaa vangit suomalaisille oikeuslaitoksen tuomittaviksi, kun taas valkoiset usein ampuivat vankinsa välittömästi. Kurinalaisen saksalaisen sotaväen tiedettiin yleisestikin kohtelevan vankeja inhimillisemmin, joten punaiset antautuivat mieluummin heille. Suomen sisällissodan vankileirit
Vankileirejä oli keväällä 1918 yhteensä useita kymmeniä. Kesän aikana vangit keskitettiin ensin 16 ja lopulta 13 keskusleiriin. Yhteensä niillä oli vangittuna yli 80 000 ihmistä, joukossa oli myös naisia ja lapsia sekä maassa olleita Venäjän armeijan sotilaita. Vangeista kuoli eri syistä arviolta 12 000–14 000. Ampuminen
Sisällissodan tapahtumien yhteydessä vuonna 1918 on arvioitu noin 10 000 suomalaista teloitetun ampumalla. Sodan osapuolet teloittivat vihollisiaan hyvin heppoisin perustein, usein vain nimellisen oikeudenkäynnin jälkeen. Sisällissodan jälkeen ei teloitusta rauhan aikana käytetty. Neuvostoliiton partisaani-iskut Suomeen
Neuvostopartisaanit tekivät jatkosodan aikana vuosina 1941–1944 yhteensä 45 iskua kyliin sekä yksittäisiä siviilihenkilöitä vastaan maanteillä tai heinäniityillä Kuhmon, Kuusamon, Lieksan, Liperin, Sallan, Savukosken, Sodankylän ja Suomussalmen kuntien alueella. Lisäksi tehtiin hyökkäyksiä ajoneuvoja ja ajoneuvosaattueita vastaan sekä vietiin suomalaisia vankeina rajan taakse. Partisaani-iskuissa menehtyi 181 siviiliä. Suomen vastaista partisaanitoimintaa johtivat NKVD:n kenraalimajuri Sergei Veršinin, Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan kommunistisen puolueen Gennadi Kuprijanov ja Karjalais-suomalaisen Komsomolin Juri Andropov. Andropovin vastuulla oli partisaanien kouluttaminen. Partisaanitoimentaa johdettiin Belomorskista. Suomen sisällissota
Merkittävä osa punaisesta terrorista toteutettiin Kouvolan-Kymenlaakson ja Toijalan seudun ns. terrorikeskuksissa. Niissä teloitettiin kaikkiaan 300–350 uhria. Punaisten huomattaviin väkivallantekoihin tammikuusta huhtikuuhun, 1918, lukeutuvat myös mm. seuraavat joukkosurmat:Valkoisessa terrorissa tuhottiin kapinaan nousseita ja heidän tukijoitaan kautta linjan. Pääpaino oli punakaartien johtajien sekä punaisten hallintoon, punaiseen terroriin ja sotatoimiin osallistuneiden rankaisussa. Suhteellisesti voimakkain jälkipuhdistus kohdistui venäläisiin sotilaisiin. Valkoisessa terrorissa menehtyneiden määrä kohosi lopulta huomattavasti korkeammaksi kuin punaisessa terrorissa kuolleiden määrä: 7 000–10 000 uhriin. Teloitukset jakaantuivat ajallisesti eri tavoin kuin vastaava punainen väkivalta. Sodan alkuvaiheessa helmikuussa 1918 surmattiin noin 350, maaliskuussa noin 500, huhtikuussa noin 1 800, toukokuussa noin 4 600 ja kesäkuussa 1918 noin 300 henkilöä. Sodan alkupuolella valkoisen terrorin merkittävin tapahtuma oli Varkauden valtauksen yhteydessä 21. helmikuuta 1918 toteutettu verilöyly, jossa teloitettiin 80–90 punaista. Tapausta on kutsuttu nimellä "Huruslahden arpajaiset". Varkaudessa teloitettiin maaliskuun puoliväliin 1918 mennessä yhteensä 100–140 henkilöä. Henkilötappioiltaan selvästi vähäisempi, 13 uhria, mutta symboliarvoltaan merkittävä terroriteko oli Harmoisten sairashuoneen veriteot 10. maaliskuuta 1918. Toivo Vähä
Kurssiaikanaan Vähä osallistui syyskuussa 1920 Kuusisen klubin murhien epäiltyjen pidätyksiin, Kronstadtin kapinan kukistamiseen kevättalvella 1921 sekä Itä-Karjalan kansannousun kukistamiseen talvella 1922. Tammikuussa 1922 käydyn Kiimasjärven taistelun jälkeen Vähä surmasi retkeä johtaneen Toivo Antikaisen käskystä puukolla kolme vangiksi saatua suomalaista heimosotilasta, kun heitä ei voitu ottaa hiihtokomppanian mukaan. Yksi surmatuista oli suojeluskuntalainen Antti Marjoniemi, jonka murhasta Antikainen sai Suomessa elinkautisen vankeusrangaistuksen vuonna 1935. Pandjehin kriisi
Taistelun alussa afgaanien joukot koostuivat 3 099 sotilaasta, joihin kuului 416 kabulilaista ja 867 heratilaista ratsumiestä, neljä tykkiä käsittänyt muulien vetämä tykkipatteri ja neljän tykin kenttätykistöpatteri. Venäläisten joukot koostuivat 3 300 jalkaväen sotilaasta, 272 ratsuväen sotilaasta ja 11 tykistä. Komarov määräsi uhkavaatimuksensa kuluttua joukkonsa etenemään. Heidän oli määrä pidättäytyä ampumasta, kunnes afgaanit tulittaisivat ensin. Venäläisten mukaan afgaanit avasivatkin tulen ensin haavoittaen erään kasakan hevosta, mutta Lumsdenin lähdettyä tiedossa on vain heidän kertomuksensa tapahtumista. Venäläiset avasivat puolestaan tulen afgaanien ratsuväkeä vastaan, joka pakeni tulituksen tieltä. Afgaanien jalkaväki teki kuitenkin ankarampaa vastarintaa. Taistelussa mukana olleen Alikhanovin mukaan kaksi afgaanikomppaniaa kuoli kokonaan venäläisten vallatessa heidän asemansa. Lopulta jalkaväkikin pakeni ja taistelutantereelle jäi 800 kuollutta afgaania. Moni hukkui heidän paetessaan joen yli. Venäläiset menettivät vain 40 kuollutta ja haavoittunutta. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla oli tammikuussa 1918 vielä noin 2 300 Venäjän armeijan sotilasta. Kokkolassa, jonne olivat vetäytyneet myös Himangan, Lohtajan, Kannuksen ja Kruunupyyn venäläiset, oli noin 700, Pietarsaaressa noin 200, ja Uudessakaarlepyyssä noin 80 sotilasta. Oulussa venäläisiä oli tammikuun lopussa noin 1 000, Raahessa 230, ja Oulun eteläpuolella Limingassa noin 50. Joukot oli sijoitettu Pohjanmaalle ensimmäisen maailmansodan aikana saksalaisten maihinnousun varalta ja ne toimivat myös rannikolla merivartiotehtävissä. Muualla maassa nähtyjä häiriöitä ei juurikaan esiintynyt, sillä esimerkiksi Oulussa heidän kerrottiin käyttäytyneen rauhallisesti ja myös vallankumoukselliset sotilaat pysyttelivät maltillisina. Sotavangit Suomessa toisen maailmansodan aikana
Sotavangit Suomessa toisen maailmansodan aikana käsittää vuosina 1939–1945 Suomessa vangittuina pidettyjä sotilaita. Suomalaiset vangitsivat talvisodan aikana 5 700 neuvostosotilasta, jotka selvisivät suhteellisen hyvin. Sen sijaan jatkosodan aikana suomalaiset vangitsivat 64 000 sotilasta, joista lähes 30 prosenttia menehtyi. Korkea-arvoisin suomalaisten kiinni ottama sotavanki oli kenraalimajuri Vladimir Kirpitšnikov. Viljo Laakso
Staabin jäsenenä Laakso koulutti suojeluskuntalaista Lapualla, Ylistarossa, Vaasassa ja Laihialla. Kun toiminta venäläisiä joukkoja vastaan alkoi 27. tammikuuta 1918, Laakso johti toimintaa Laihian "Hulmilla". Se oli entinen vanhan väen 10. reservikomppanian kasarmi, jossa oli pieni venäläinen ratsuväkiosasto. Hulmin taistelu oli merkityksellinen sikäli, että se oli tammisunnuntain ensimmäinen sotilaallinen operaatio. Laihian suojeluskuntaosaston piti osallistua Vaasan haltuunottoon varustettuna Hulmilta saatavilla aseilla. Siksi päämaja määräsi laihialaisille muutaman tunnin ennakon yleiseen H–hetkeen nähden. Lisäksi juuri Hulmilla koettiin sodan ensimmäiset taistelutappiot, viisi kaatunutta miestä. Simo Häyhä
Elämäkerran Häyhästä kirjoittaneen sotatieteiden tohtori, dosentti Tapio Saarelaisen mukaan maanviljelijänä elantonsa ansainnut Häyhä tunsi luonnon ja osasi käyttää sitä tehokkaasti hyväkseen myös taisteluissa. Esimerkiksi huolella valmistelemiinsa tuliasemiin hän siirtyi hyvissä ajoin ennen päivän valkenemista ja poistui niistä vasta auringonlaskun jälkeen. Hän varastoi taskuihinsa päivän ajaksi sokeripaloja ja leivänpalasia, joista oli mahdollista saada energiaa, silloin kun hän joutui olemaan tuliasemissa liikkumattomana tuntikausia. Häyhä kertoi olleensa paksusta vaatekerrasta huolimatta päivän päätteeksi hangessa makailusta turta. Kuhmon taistelut
Neuvostoliiton 9. Armeijan taistelukertomuksen mukaan Dolinin hiihtoprikaati tuhoutui saamatta kunniaa. Neuvostojoukkojen liikkumista taistelualueella oli haitannut merkittävästi heidän käytössään olleet huonot kartat, jotka johtivat toistuviin harhautumisiin. Kartat olivat sodan alussa jopa mittakaavaa 1:420 000, jossa siis yksi sentti vastasi 4,2:ta kilometriä. Suomalaiset arvioivat lähes 1800-miehisen hiihtoprikaatin kärsineen noin 1 700 miehen tappiot useasta eri syystä. Suomalaisjoukkojen paremman maastonkäyttötaidon ohella hiihtoprikaatin tuhoutumiseen johti muun miassa sen ylimmän johdon kaatuminen jo 12. helmikuuta ja joukkojen oleminen sen jälkeen ilman yhtenäistä johtoa. Suomalaiset arvioivat myös jopa 40 asteeseen laskeneen pakkasen yhdistettynä neuvostojoukkojen huonoon aseiden huoltamiseen (rasvan poistamisen laiminlyöminen) johtaneen aseiden toimimattomuuteen. Tämän lisäksi jopa neuvostojoukkojen käyttämän, kylmiin olosuhteisiin suunnitellun, asun arvioitiin johtaneen osaltaan joukkojen tuhoutumiseen (asun pään suojaksi tarkoitettu huppu esti vartiossa olevia sotilaita kuulemasta suomalaisjoukkojen lähestymistä). Sotasaaliina 9. divisioonan varastoihin saatiin noin 400 automaattikivääriä, 30 pikakivääriä ja neljä konekivääriä. Arvion mukaan suuri osa saadusta sotasaaliista jäi kuitenkin suoraan suomalaisjoukkojen käyttöön. Suomen sisällissota
Sodan loppuvaiheessa noin 10 000 punakaartilaista ja heidän perheenjäsentään pakeni Neuvosto-Venäjälle. Sodan päätyttyä 5. toukokuuta 1918 vangittuna oli 76 000 punavankia. Valkoisen terrorin huippuvaiheen mentyä ohi nousi toukokuussa 1918 esiin kysymys vankiongelman ratkaisusta. Toukokuun lopussa ja kesäkuun alussa 1918 vapautettiin joko välittömästi tai kuulustelujen jälkeen (ns. Aminoffin tutkintajärjestelmä) muutamia tuhansia vankeja, mutta heitä myös teloitettiin vielä kesäkuussa. Lopulta vankileireillä oli noin 74 000–76 000 punavankia. Valkoisen armeijan ja senaatin välillä kiisteltiin pitkään toimintatavoista punavankien suhteen. Lopulta päädyttiin toimintaperiaatteeseen, jonka mukaan jokaisen vangin tapaus oli tutkittava erikseen, ja ennen kaikkea, että heidät pidettäisiin vangittuina tuomioon saakka. Päätös johti yhdessä vuoden 1918 sodan aiheuttaman vakavan elintarvikepulan kanssa korkeaan vankileirikuolleisuuteen. Itärintama (toinen maailmansota)
Sodan aikana molemmat armeijat ottivat miljoonia sotavankeja. Vuoteen 1944 mennessä saksalaiset olivat ottaneet vangiksi 5,2 miljoonaa puna-armeijan sotilasta, joista arviolta 2,2 miljoonaa oli kuollut vankeudessa. Puna-armeijan ottamista 2,88 miljoonasta sotavangista kuoli vastaavasti 356 000 henkeä. Suuri osa saksalaisten sotavangeista kuoli talvella 1941–1942, jolloin vangeiksi jäi paljon ennakoitua suurempia määriä sotilaita ja Saksan armeija ei kyennyt huolehtimaan niistä kaikista. Vankeja säilytettiin piikkilangalla eristetyillä, konekiväärein vartioiduilla alueilla ilman suojaa luonnonvoimilta ja puutteellisesti ruokittuina. Hitlerin näkemys valloitussodasta itään vaikutti myös vankien kohteluun: suunnitelman mukaan miljoonien slaavien haluttiin kuolevan uuden imperiumin luomisessa. Hitler komensi joukkoja olemaan välittämättä piiritetyn Leningradin 3,3 miljoonasta asukkaasta ja sanoi, että Moskova ja sen asukkaat tullaan hävittämään maan päältä. Vaikka Hitler oli aluksi jyrkästi sotavankien Saksaan tuomista vastaan pitäen näitä biologisena ja poliittisena uhkana, vankeja alettiin siirtää työleireille Keski-Eurooppaan talvella 1942, mutta maaliskuuhun mennessä vasta 166 800 oli kuljetettu. Suurimittaisten kuljetusten alettua huhtikuussa oli iso joukko vankeja jo kuollut. Saksalaiset vartiosotilaat teloittivat arviolta 600 000 sotavankia joko rodun tai kommunistiepäilyjen vuoksi. Simo Häyhä
Talvisodassa (30. marraskuuta 1939 – 6. maaliskuuta 1940) Häyhä määrättiin tarkka-ampujaksi, ja hän palveli tehtävässä aivan sodan loppuvaiheessa tapahtuneeseen vakavaan haavoittumiseensa asti. Häyhä palveli muun muassa Kollaan rintamalla Jalkaväkirykmentti 34:n Aarne ”Marokon Kauhu” Juutilaisen 6. komppaniassa. Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa
Talvisodassa sotavangiksi jäi 858–1100 suomalaista. Vankeusaika jäi lyhyeksi ja jo huhtikuussa 1940 Suomeen palautettiin 838 sotavankia. Suomalaisia sotavankeja pidettiin entisessä luostarissa Grjazovetsissa. NKVD oli suunnittelut yhteensä yhdeksän sotavankileiriä 25 000 suomalaiselle, mutta sodan aikana ei päästy näihin lukemiin. Viimeiset suomalaiset lähtivät palaamaan Neuvostoliitosta 20. huhtikuuta 1940.
Näihin lukuihin eivät sisälly siviilisotavangit noin 1700 henkilöä, joista viimeiset palautettiin suomeen vasta toukokuussa 1940. Näitä vankeja pidettiin ainakin kahdella leirillä Karjalan alueella: Interposolka ja Kaimaoja. Paukanevan teloitukset
Paukanevassa ammutut vangit siirrettiin Seinäjoen rautatieasemalla junaan, jolla heidät kuljetettiin muutaman kilometrin päässä Nurmon puolella sijainneelle teloituspaikalle. Suuri osa ammutuista oli tuotu Kokkolasta, josta Paukanevalle kuljetettiin teloitettavaksi 14 punaista. Ähtäriläisiä teloitettiin 8. Heidän joukossaan oli muun muassa työläiskirjailija Esa-Paavo-Kallion poika Reino Paavokallio. Lisäksi teloitettiin Hilma Toivola, joka on tiettävästi ainut punaisena teloitettu eteläpohjalaisnainen. Teloitettujen joukossa oli myös muun muassa neljä soinilaista, ruoveteläisiä, keuruulaisia ja vilppulalaisia sekä yksi ylihärmäläinen. Lisäksi ammuttiin kauhavalainen Aarno Hahtomaa, jääkärialiupseeri Jaakko Hahtomaan punaisten puolelle loikannut veli. Suomen sota
Ensimmäiset suuremmat taistelut käytiin Pyhäjoella 16. huhtikuuta ja Siikajoella 18. huhtikuuta. Jakov Petrovitš Kulnevin johtama etujoukot yllättivät Pyhäjoen Yppärin kylässä Döbelnin johtaman Uudenmaan 2. pataljoonan. Ruotsalaiset menettivät yhteenotossa 183 miestä, mutta onnistuivat torjumaan hyökkäyksen. Eversti Gustav Löwenhjelm jäi samalla venäläisten vangiksi. Kulnevin joukot olivat lukumäärällisesti pienemmät, mutta uusi hyökkäys tehtiin kaksi päivää myöhemmin Siikajoella, jonne Ruotsin armeija oli perääntynyt. Suomen armeija ylipäällikkö Klingspor antoi käskyn perääntyä Ouluun ja vei joukkonsa pois Siikajoelta. Paikalle jäi vielä Adlercreutzin ja Döbelnin joukot, jotka lähtivät hyökkäykseen, vaikka se rikkoikin Klingsporin antamia käskyjä. Uudenmaan rykmentin 150 jääkäriä laitettiin hyökkäämään venäläisiä vastaan yhdessä Hämeenlinnan rykmentin komppanian kanssa jäisen Siikajoen yli. Hyökkäys onnistui yli odotusten ja sitä tukemaan lähetettiin lisää sotilaita. Ruotsalaiset saivat voiton, vaikkakin vaikutus jäi psykologiselle tasolle, sillä kyse oli Ruotsin armeijan ensimmäisestä suurehkosta voitosta. Taistelussa sai surmansa 211 ruotsalaista ja todennäköisesti yli 380 venäläistä sotilasta. Venäläiset saatiin voiton ansiosta perääntymään viisi kilometriä. Voitosta huolimatta Ruotsin armeija jatkoi perääntymistä lähempänä Oulua sijainneelle Lumijoelle. Simo Häyhä
Hieman sodan jälkeen 28. elokuuta 1940 marsalkka Mannerheim ylensi Häyhän suoraan alikersantista vänrikiksi. Häyhästä tehtiin myös nimitysesitys Mannerheim-ristin ritariksi vuonna 1941. Vaikka osa talvisodan Mannerheim-ristiesityksistä on karun lyhyitä perusteluineen, niin Häyhän ehdotus oli jopa niihin verrattuna lyhyt. Esitys jäi kuitenkin "harkintaan". Häyhä sai Kollaan taistelijoiden kunniamerkin Kollaan ristin hopeisen version numero 4. Suomen ilmavoimien historia
Talvisodan loputtua 15. maaliskuuta 1940 ilmavoimilla (ml. ruotsalaisten vapaaehtoisten kalusto) oli 297 lentokonetta, joista 225 oli käyttökunnossa. Ilmavoimien lentoyksiköt menettivät 32 upseeria kuolleina tai kadonneina ja 11 haavoittuneina, 31 aliupseeri kuolleina ja yhdeksän haavoittuneina. Ulkomaalaisia kuoli yhdeksän; he olivat tanskalaisia, ruotsalaisia, unkarilainen ja italialainen. Kaikkiaan lentotoiminnassa kuoli 72 ja haavoittui 22. Venäläisten kentille tekemissä ilmahyökkäyksissä kuoli kolme ja haavoittui neljä suomalaista. 62 konetta menetettiin ja 35 oli vaurioitunut. Vihollinen oli tuhonnut menetetyistä koneista 47 (hävittäjät ampuivat alas 35, ilmatorjunta 8). Yksi suomalainen vastaa kymmentä ryssää
Sanonnan alkuperä on joko vuodelta 1889, 1890 tai 1891 Lappeenrannan varuskunnasta, jolloin harjoituksilla oli ollut Suomen kaartin sotilaita ja venäläisiä sotilaita. Vilho Manninen kertoo sanonnan alkuperän olevan lähtöisin siitä, että suomalainen sotilas oli kehunut lyövänsä kymmenen venäläistä ("ryssää"), mistä oli kantautunut tieto venäläiselle kenraalille. Kun suomalaisen eteen oli tullut kymmenen venäläistä, hän oli lyönyt heidät maahan ja huitonut lopuksi ilmaa sekä pyytänyt kymmenen lisää. Lisää venäläisiä ei tullut, mutta venäläinen kenraali oli tarjonnut suomalaiselle suuren tupakka-annoksen palkinnoksi. Raudun taistelu
Suomen sisällissodan taisteluista Raudun tekee erikoiseksi se, että siihen osallistui huomattavasti enemmän venäläisiä kuin millään muulla sodan rintamalla. Myös sisällissodan aikana kaatuneista venäläisistä lähes puolet kuoli nimenomaan Raudun rintamalla. Puna-armeijan sotilaita oli Raudussa enimmillään samaan aikaan noin 1 500, mikä oli yli puolet punaisen osapuolen kokonaisvahvuudesta. Bolševikkien Rautuun kohdistaman kiinnostuksen taustalla oli huoli Pietarin turvallisuudesta. Saksan ja Venäjän välinen aselepo oli päättynyt 18. helmikuuta eli kolme päivää ennen Rautuun tehtyä hyökkäystä. Neuvosto-Venäjän johto halusi sulkea vielä rakenteilla olleen Pietari–Hiitola-radan, jotta Suomen valkoisten kanssa läheisissä suhteissa olevat saksalaiset eivät pystyisi hyökkäämään sen kautta Pietariin. Venäläiset päättivät katkaista radan Suomen puolelta rajaa, jotta he saisivat myös Suomen punaiset mukaan puolustamaan Pietaria. Simo Häyhä
Häyhälle myönnettiin 1. ja 2. luokan vapaudenmitalit ja yleensä vain upseereille myönnettävät 3. ja 4. luokan vapaudenristit. Ylimääräisenä huomionosoituksena Häyhä sai 17. helmikuuta vuonna 1940 ruotsalaisen Eugen Johanssonin lahjoittaman Sakon valmistaman siviilisarjan M/28-30 ”Pystykorva” -kiväärin (Kiväärin sarjanumero oli #100 781. Häyhä luovutti aseen myöhemmin Karjalan Jääkäripataljoonan perinnehuoneeseen, josta se Pohjois-Karjalan Prikaatin lakkauttamisen jälkeen siirtyi Sotamuseon kokoelmiin. Häyhä oli tuolloin ampunut erään epävirallisen laskennan mukaan 219 puna-armeijan sotilasta. Häyhä oli aiemmin saanut vastaavanlaisina huomionosoituksina muun muassa taskukellon ja villahansikkaat. Armeija järjesti lahjakiväärin luovutuksesta näyttävän tapahtuman. Ilmatorjunta
Talvisodassa ilmavoimien osalta Neuvostoliitolla oli aluksi 7-kertainen ilmaylivoima, mikä kasvoi kolmen kuukauden aikana sodan loppuun mennessä 20-kertaiseksi. 700 paikkakuntaa pommitettiin. Ilmavoimien puolustushaaraan aselajina kuuluvat Suomen ilmatorjuntajoukot ampuivat alas vähintään 404 neuvostoliittolaista lentokonetta, vaurioittivat 376 konetta. 404:stä pudotuksesta 280 tapahtui sotatoimialueella kenttäarmeijan toimialueella. Ilmavoimien lentojoukot pudottivat 190 neuvostoliittolaiskonetta. Hulmin taistelu
Vuoden 1918 alussa Pohjanmaalla oli noin 4 000–5 000 venäläistä sotilasta, jotka oli määrä kotiuttaa vielä kevään aikana. Heidät oli alun perin sijoitettu maakuntaan ensimmäisen maailmansodan aikana Saksan maihinnousun varalta. Kolme kilometriä Laihian kirkonkylän länsipuolella sijaitsevassa Hulmin kylässä oli toiminut varuskunta jo vuosina 1883–1902, kunnes se lopetti toimintansa vanhan väen lakkauttamisen myötä. Lokakuussa 1917 Hulmin kasarmille sijoitettiin 70 ukrainalaista rakuunaa, joiden lisäksi toinen osa eskadroonasta majoittui Vähäänkyröön. Hulmin taistelun aikana heistä kuitenkin oli paikalla vain kolmisenkymmentä. Simo Häyhä
Häyhää hoidettiin alkuun Jyväskylässä 30. sotasairaalan leukavammaosastolla Kinkomaalla ja sittemmin Helsingissä sairaala Mehiläisessä ja SPR:n Invalidisairaalassa. Vamma vaati sodan jälkeen pitkällisiä hoitoja ja useita leikkauksia. Leukaluuta korjailtiin Häyhän lonkasta otetulla luulla. Vamman vakavuuden vuoksi Häyhää ei anomuksestaan huolimatta otettu jatkosotaan. Päästyään sairaalasta Häyhä viljeli kotitilaansa jatkosodan ajan. Rauhanteossa Suomi luovutti lähes puolet Rautjärvestä. Tila jäi Neuvostoliitolle luovutetulle alueelle. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Karjalan rintama oli Hämeen rintaman ohella sisällissodan merkittävin näyttämö, jossa myös miestappiot olivat suuria. Sen taisteluissa kaatui noin 1 300 valkoista, 1 100 punaista ja 500 venäläistä eli 34 prosenttia sodan kaikista kaatuneista. Pietarin suomalainen punakaarti
Tammikuun 27. päivänä Pietarista lähti Suomea kohti ns. suuri asejuna, joka vei punaisille aseita ja ampumatarvikkeita. Sen saattajana oli Jukka Rahjan johtama Pietarin suomalaisen punakaartin 1. komppania. Raivolan ja Viipurin välissä sijaitsevalla Kämärän asemalla se joutui taisteluun jääkärieversti Urho Sihvosen johtamaa valkoisten osastoa vastaan. Sihvosen joukot pysäyttivät junan, jonka jälkeen syntyneessä tulitaistelussa kaatui neljä punakaartilaista ja noin 30 haavoittui. Valkoiset joutuivat kuitenkin vetäytymään ja juna pääsi jatkamaan matkaansa. Moskovan taistelu
Hothin ja Hoepnerin panssariryhmät kohtasivat 7. lokakuuta Vjazmassa sulkien mottiin Timošenkon kuuteen armeijaan kuuluneet 55 divisioonaa. Samaan aikaan Guderianin panssariryhmä motitti Jerjomenkon kolmen armeijan 26 divisioonaa. Saksalaisjoukot saivat taistelussa 663 000 sotavankia murtaen Moskovan ensimmäisen puolustuslinjan. Vain kolme viikkoa aikaisemmin Kiovan taistelussa saksalaiset olivat tuhonneet marsalkka Semjon Budjonnyin viisi armeijaa ja saivat 665 000 sotavankia. Simo Häyhä
Häyhä haavoittui vakavasti Kollaan rintamalla 6. maaliskuuta 1940. Hän sai vihollisen ampuman räjähtävän luodin kasvojensa vasemmalle puolelle. Häyhän kasvojen alaosa silpoutui, ja hänen leukaluunsa murskautui. Hänet evakuoitiin tajuttomana selustaan, ja hän palasi tajuihinsa vasta 13. maaliskuuta, päivänä, jolloin rauha julistettiin. Haavoittumisen jälkeen suomalaisjoukkoihin levisi huhu, jonka mukaan Häyhä olisi kuollut vammoihinsa. Talin–Ihantalan taistelu
Talin–Ihantalan taistelussa Neuvostoliiton hyökkäys pysäytettiin. Tähän Pohjoismaiden historian suurimpaan taisteluun osallistui eri vaiheissa yhteensä noin 50 000 suomalaista ja noin 150 000 neuvostoliittolaista sotilasta. Suomalainen kenttätykistö ampui kahdessa viikossa noin 120 000 laukausta ja kiivaimpana taistelupäivänä 3. heinäkuuta yli 12 000 laukausta, ja monen tykin putki yksinkertaisesti kului loppuun kiivaan tulituksen takia. Neuvostoliiton tappioiden arvioidaan taisteluissa olleen noin 6 000 kaatunutta ja 22 000 haavoittunutta miestä ja suomalaisten 1 350 kaatunutta ja 7 000 haavoittunutta. Jatkosodan hyökkäysvaiheen merisotatoimet
Viimeisissä taisteluammunnoissa 2.–3. joulukuuta 1941 illalla ja yöllä kahta Hangosta poistuvaa osastoa ammuttiin 12- ja 8-tuumaisilla. Hangosta illalla 2. joulukuuta lähteneeseen saattueeseen kuulunut tykkivene Virsaitis sai kello 00.30 aikaan osuman ja upposi. Aluksella oli 246 ihmistä, joista pelastettiin 96. Jälkimmäisen osaston kuljetusalus "Josef Stalin" ajoi myöhemmin miinaan ja jäi paikalleen. Kun neuvostojoukot ottivat sen hinaukseen, sai se osuman Mäkiluodon 12-tuumaisesta kranaatista ja keulassa olleet ammukset räjähtivät. Alus ajelehti sitten karille Viron rannikolle saksalaisten saaliiksi. 5 600:ta aluksessa olleesta vajaat 3 000 kuoli, saattoalukset pelastivat 1 700 ja noin 1 000 jäi saksalaisten vangiksi. Myöhemmin päivällä Mäkiluoto ampui yhtä hävittäjän osastoa kohti. Tämän jälkeen Hanko oli evakuoitu, ja neuvostoliittolainen Suomenlahden-liikenne lakkasi. Neuvostoliitto
Suuren isänmaallisen sodan aikaan puna-armeijaan värvättiin 15–20 miljoonaa upseeria ja sotilasta, joista 7–10 miljoonaa kuoli. Puna-armeijan sotilaat, jotka joutuivat saksalaisten vangiksi, teloitettiin usein suoraan kentällä tai kuljetettiin epäinhimillisiin oloihin vankileireille. Heitä myös surmattiin tuhoamisleireillä osana holokaustia. Niiden vankien osa, jotka vapautettiin sodan lopussa, ei ollut kovinkaan paljon parempi, sillä antautumisesta rangaistiin joko teloituksella tai vuosikausien pakkotyöllä Siperiassa. Saksaa vallatessaan puna-armeijan sotilaat syyllistyivät myös lukemattomiin sotarikoksiin: ryöstelyyn, tuhoamiseen ja saksalaisnaisten raiskauksiin. Talvisodan merisotatoimet
"Oktjabrskaja revoljutsija" tulitti Saarenpään patteria seuraavan kerran 18. joulukuuta. Alus avasi tulen keskipäivällä ja suomalainen patteri vastasi siihen hieman hyökkäyksen jälkeen. Taistelun aikana "Oktjabrskaja revoljutsija" lähestyi patteria jatkaen tulitusta. Taistelu kesti kaksi tuntia, joiden aikana neuvostoliittolainen taistelulaiva ehti ampua 209 laukausta. 72 lentokonetta teki pommi- ja rynnäkköiskuja taistelun aikana Koivistoon, joista yksi ammuttiin alas. Taistelussa haavoittui viisi suomalaista. Lapin sota
Lapin sodassa Suomi menetti 774 miestä kaatuneina ja 262 kadonneina (näistä jäi 164 vangeiksi), ja 2 904 haavoittui. Kolmasosa suomalaisista kaatuneista kuoli jalkaväkimiinoihin. Saksalaisten tappiot olivat lähes 1 000 kaatunutta, yli 2 000 haavoittunutta sekä 1 300 vangiksi joutunutta.
Suomalaisten saamat vangit luovutettiin Neuvostoliittoon, josta henkiin jääneet palautettiin kotimaahansa 1950-luvun mittaan. Saksalaisten ottamat suomalaisvangit kuljetettiin Norjaan, josta useimmat vapautettiin keväällä 1945. Saksalaisten sotilaiden hautausmaa
Alueelle on alun perin haudattu 364 toisessa maailmansodassa ja kuusi ensimmäisen maailmansodan aikana kaatunutta saksalaista sotilasta. Lisäksi sinne haudattiin 201 saksalaista merisotilasta, jotka hukkuivat Suomenlahdella 12. joulukuuta 1944 hävittäjäalusten Z 35 ja Z 36 upotessa. Hukkuneiden nimet on kaiverrettu muistomerkkiin, joka sijaitsee pyöreällä aukiolla metsätien päässä. Muut haudat on sijoiteltu maastoon pieniksi ryhmiksi metsäpolkujen varrelle. Hautausmaan suunnitteli saksalainen kuvanveistäjä ja professori Gustav Seitz. Sinne on myöhemmin siirretty vielä lisää rintamilta löytyneitä saksalaisten sotilaiden jäännöksiä. Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa
Jatkosodassa suomalaisia sotavankeja oli Neuvostoliiton virallisen tilaston mukaan 2 377. Kotimaahan palautettiin 1 969 henkeä. Sotavankitutkija Timo Malmin mukaan suomalaisia joutui vangeiksi 3 402, leirillä kuoli 1 388 ja kotiutettuja oli 1 938 eli kuolleisuus oli 43 prosenttia. Lukujen eron virallisiin lukuihin selittää osittain se, että neuvostoliittolaisissa tilastoissa otetaan huomioon vain ne sotavangit, jotka selvisivät leirille saakka. Yleisimmät kuolinsyyt olivat nälkä, kylmyys ja julmat siirtymiset huonoissa marssiolosuhteissa. Suomen sotien Korkeajännitys
Heimo Pohjonen esiintyy Kansalaissodan Korkeajännitys-sarjakuvassa. Saksaan sotaoppeja oppimaan lähteneitä jääkäreitä ihannoiva Heimo Pohjonen oli Sahanpään kylässä asuvan Pohjosen porvarissuvun poika. Pohjonen oli suojeluskunnan jäsen jo sodan ensipäivistä asti sillä hän vihasi erittäin vahvasti venäläisiä ja etenkin punaisia. Heimon punavihasta yhtenä esimerkkinä toimii Sahanpään suojeluskuntalaisten ja työväen välinen yhteenotto, jossa Heimo ampui pistoolilla aseettoman työläisen. Heimon sota muuttui lopullisesti punavaistaiseksi ristiretkeksi, kun Sahanpään punakomentaja Antti Kovalev ampui Heimon isän. Heimo päätti kostoksi teloittaa kaikki Sahanpään taistelussa saadut punaiset sotavangit. Suomen ilmavoimien historia
Ilmavoimien virallisten pudotustilastojen mukaan ilmavoimien lentokoneet ampuvat alas talvisodan aikana 218 venäläistä lentokonetta, joista seitsemän oli ruotsalaisen vapaaehtoisen Lentorykmentti 19:n alasampumia. Koneista 165 oli pommikoneita, 42 hävittäjiä ja 11 keveitä tiedustelu- ja häirintäpommikoneita. Oheisen virallisen tilaston konetyyppijakaumasta puuttuu 11 pommikonetta, mikä on selitettävissä sillä, että kokonaistilastoja on korjattu jälkikäteen vahvistetuilla pudotuksilla. Neuvostoliiton 44. divisioona
Stavkan päätöstä pitää 44. divisioona Raatteentiellä sen jälkeen, kun 163. divisioona oli saanut luvan vetäytyä Suomussalmelta voidaan pitää virheenä. Suomalaiset saivat nopealla, vain viikon kestäneellä operaatiolla selkeän voiton 44. divisioonasta, joka menetti 7. tammikuuta mennessä taistelukykynsä muun muassa raskaiden kalustotappioiden takia. Divisioonan tappiot eivät olleet niin suuret kuin suomalaisessa sotahistoriankirjoituksessa usein esitetään, mutta ne olivat silti hyvin raskaat. Raatteessa taistelleen divisioonan taistelukyvyn palauttaminen kesti maaliskuun alkupuolelle saakka. 2. maaliskuuta saapui 44. divisioonalle täydennysrykmentti, jossa oli 1 198 miestä. Divisioonalle annettiin uusi käsky valmistautua seuraavaan yritykseen hyökätä Suomussalmelle 21.–23. maaliskuuta 1940, mutta talvisota päättyi kuitenkin jo 13. maaliskuuta. Tammikuun 11. päivänä 1940 9. armeijan sotaneuvosto päätti rangaista 44. divisioonan johtajia ja upseereita, jotka olivat pääsyyllisiä epäonnistuneeseen operaatioon. Prikaatinkomentaja Vinogradov, poliittisen osaston päällikkö Pahomov sekä esikuntapäällikkö eversti Volkov teloitettiin ampumalla oman divisioonansa edessä tammikuussa. Suomen sisällissota
Sisällissota on Suomen historian ristiriitaisin tapahtuma, jonka vaikutukset suomalaisiin ja suomalaiseen yhteiskuntaan ovat olleet poikkeuksellisen pitkäkestoiset. Kuten usein käy kansojen sisäisissä valtataisteluissa, sodan aikana ja sen jälkeen esiintyi laajamittaista terroria. Sotatoimien ollessa käynnissä molemmat osapuolet syyllistyivät poliittiseen terroriin ja raakuuksiin. Sodan kuluessa punaisten käsissä kuoli 1 424 valkoista teloitettuna, 4 kuoli vankileirillä. Valkoisten käsissä kuoli 7 370 punaista teloitettuna, 11 652 kuoli vankileirillä, suurin osa sotatoimien jo päätyttyä, sillä punaisten tai punaisiksi epäiltyjen vangitseminen ja teloittaminen jatkui laajamittaisesti vielä viimeisten taistelijoiden antauduttua. Kaikkiaan sisällissota vaati noin 38 000 uhria. Heistä noin 75 prosenttia oli punaisia, joita kuoli eniten teloituksissa sodan aikana ja sodan päätyttyä vankileireillä nälkään ja tauteihin. Varsinaisissa taistelutoimissa kuoli lähes yhtä paljon sekä punaisia että valkoisia. Terrorin uhreista vähemmistö oli valkoisia, ja myös Venäjän kansalaisia teloitettiin. Sodan muut uhrit olivat lähinnä taisteluissa kaatuneita saksalaisia ja venäläisiä sotilaita. Suomen sisällissota Lapissa
Kemissä ammuttiin yhteensä 26 ja Rovaniemellä 24 paikkakuntalaista punaista. Lisäksi teloituksia tehtiin ainakin Kuolajärvellä, jossa ammuttiin kuusi punaista. Joidenkin väitteiden, kuten 1928 ilmestyneen "Suomen luokkasota"-teoksen, mukaan Kemissä olisi teloitettu 50, tai jopa 250 punaista. SDP:n sodan jälkeen kokoamassa terroritilastossa väitetään Kemissä teloitetun 124 ja Torniossa 13 vieraspaikkakuntalaista. Kemissä nämä teloitukset olisi väitteiden mukaan suoritettu Selkäsaaren pohjoispäässä tai eteläisen hautausmaan lähistöllä. Kemin teloitetuista suurin osa kuului punakaartiin, mutta Rovaniemellä ammuttiin myös kaartiin kuulumattomia työväenjärjestöjen jäseniä. Kemijärven teloitetuista yksikään ei kuulunut punakaartiin tai osallistunut taisteluihin, vaan heidät teloitettiin aikaisemman toimintansa vuoksi. Tarkoituksena oli hävittää paikkakunnalta työväenliikkeen koko organisaatio. Ampuminen
Talvi- ja jatkosodan aikana ampumalla teloitettiin sotilaskarkureita eli ”käpykaartilaisia”, kommunisteja ja muutoin isänmaanpettureiksi katsottuja tahoja. Viimeinen tällainen teloitus Suomessa pantiin täytäntöön vuonna 1944. On arvioitu sotien aikana teloitetun yhteensä viitisensataa ihmistä, joista noin puolet vakoilusta tuomittuja. Kurinpitosyistä armeija teloitti noin 70 sotilasta. Tähän lukuun sisältyvät myös ne kerrat, kun joku upseeri käytti henkilökohtaista asettaan karkurina pitämäänsä sotilaaseen. Simo Häyhä
Häyhä myös kehitti erityisesti talvisiin oloihin sopivaa ampumistaktiikkaa ja -tekniikkaa. Hän muun muassa jäädytti vedellä hangen, jottei lumi lennähtäisi laukaisun yhteydessä, sekä piti lunta suussaan, jottei hengityksestä syntyvä vesihöyry paljastaisi häntä. Paksu vaatetus tasasi pulssia ja hengitystä. Häyhän pienikokoisuudestakin oli hyötyä viholliselta piilouduttaessa. Pisin matka, jolta Häyhä tiettävästi ampui vihollisen tarkka-ampujan, on noin 450 metriä. Talvisota
Suomi oli keskittänyt ensivaiheen puolustuksen suojajoukot itärajalle jo Moskovan-neuvottelujen aikana ja YH:n varjolla merkittävä osa kenttäarmeijasta oli sodan alkaessa puolustusasemissa. Neuvostoliiton strategiana oli hyökätä Suomeen kuudesta itärajan kohdasta: Karjalankannas, Laatokan Karjala, Kuhmo (ja Lieksa), Suomussalmi, Salla ja Petsamo. Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa
Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa joutuivat vangituksi ja kuljetetuksi Neuvostoliiton vankileireille talvisodan ja jatkosodan aikana. Talvisodan aikana suomalaisia jäi sotavangeiksi noin 900 ja jatkosodassa noin 3400. Jatkosodan aikana noin 40 prosenttia suomalaisista sotavangeista kuoli vankeudessa. Talvisota
Talvisodan alussa Puna-armeijan nopean hyökkäyksen vuoksi kaikkia siviilejä ei ehditty evakuoida. Heidän kohtalonaan oli jäädä neuvostoliittolaisten valloittamalle alueelle. Heitä oli Petsamosta alkaen rajaa myöten Suojärvelle saakka. Sotavankeina rajan yli siirrettyjen määrä oli yhteensä noin 2 500. Heidät siirrettiin yleensä työleirille. Osa heistä sairastui ja kuoli vaikeissa olosuhteissa. Hengissä selvinneet palautettiin kesän alussa 1940 takaisin kotimaahansa. Hyvin pieni osa jäi Venäjälle, mutta useimmat heistäkin palasivat myöhemmin Suomeen. Suomen ilmavoimien historia
Lisäksi ilmatorjunta on ilmoittanut ampuneensa alas 314 venäläiskonetta. Epävirallisten lukujen mukaan Suomen ilmavoimat pudottivat jopa 280 venäläiskonetta talvisodan aikana. Joutsenon taistelut
Sotatoimien aikana tapahtuneessa terrorissa kuoli punaisten surmaamana 17 ja valkoisten surmaamana 19 henkilöä. Uhrit olivat suurimmaksi osaksi vakoilijoiksi tai vihollisen avustajiksi epäiltyjä. Huomionarvoista on, että valkoisten surmaamien joukossa oli useita naisia. Tämän lisäksi valkoiset teloittivat Jänhiälässä 5. huhtikuuta käydyn taistelun yhteydessä mahdollisesti jopa useita kymmenitä antautuneita punakaartilaisia. Joissakin lähteissä on tuolloin mainittu kaatuneiden punaisten määräksi jopa 80–90, mikä ei voi selittyä muulla kuin teloituksilla. Suurin osa ammutuista oli Helsingin punakaartin miehiä. Punaiset puolestaan saivat saman taistelun yhteydessä 27 vankia, joista kolme halusi vapaaehtoisesti siirtyä taistelemaan punaisten puolelle. Loput 24 vietiin Lappeenrantaan, jossa heidät ammuttiin juuri ennen punaisten perääntymistä Viipuriin. Vankeja teloitettiin Saimaan jäällä sekä Lappeenrannan rautatieasemalla. Lappeenrannan haltuunoton jälkeen valkoiset aloittivat 26. huhtikuuta talo talolta edenneen puhdistuksen jonka aikana saatiin noin 400 vankia. Lisäksi punaisia vangittiin kaupungin ympäristöstä, kuten Luumäeltä ja Taavetista. Kolmen seuraavan viikon aikana Lappeenrannassa teloitettiin ainakin 437 punaista tai sellaiseksi epäiltyä. Lappeenrannan vankileirille suljettiin noin 3 000 punavankia, joista 700 kuoli. Kalmalahden taistelu
Majuri G. Ehrnrooth pyysi komentajalta lupaa hyökätä venäläisten kimppuun takaa päin ja vangita heidät. Ennen liikkeelle lähtöä kuitenkin komentaja Cronstedt kielsi hyökkäyksen. Tilaisuuden menettämisestä tyytymättömät joukot kuitenkin aloittivat laukausten vaihdon ja Savon prikaati ampui tykeillä noin kolmen tunnin ajan. Venäläisiä jäi vangeiksi kolme, suomalaisia kaatui yhdeksän eikä venäläisten muista tappioista ole tietoa. Tykkitulesta jäi Kalrvikin kartanon rakennuksen seinää tykinlaukauksen reikä. Kulkupuheen mukaan Leppävirran kirkkoherra olisi varoituttanut venäläisiä heikoista jäistä. He eivät hyökänneet jäätä pitkin. Iltaan mennessä Savon prikaatin joukot vetäytyvät Vehmasmäkeen. Tornion taistelu
Seuraavana päivänä eli 7. helmikuuta 1918 valkoiset ampuivat vielä kuusi venäläistä sekä venäläisiä tukeneen suomalaisen. Kaikkiaan todetaan kuitenkin venäläisten haudanneen yli 40 kuollutta. Huostaan otettiin lisäksi satoja venäläisiä invalideja, joita ei ollut ehditty kuljettaa etelään Venäjälle. Venäläisiltä takavarikoitiin lisäksi runsaasti sotatarvikkeita sekä ruokatarvikkeita elintarvikepulan vaivaamille kaupunkilaisille. Sam Sihvo
Sihvo oli yksi neljästä Sihvon jääkäriveljeksestä. Muut olivat isoveljet jalkaväenkenraali Aarne Sihvo, kenraalimajuri Jussi Sihvo ja pikkuveli, jääkärikapteeni Ilmari Sihvo. Sihvo työskenteli muusikkona ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 3. lokakuuta 1915. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Palvelustehtäviensä lomassa hän ehti perustaa pataljoonan orkesterin ja soittokunnan sekä toimia niiden johtajana ja soittajana. Suomen sota
Venäjän armeijan koko oli Ruotsin armeijaan verrattuna ylivertainen. Suomen sodan alussa Venäjä asetti rintamalle noin 24 000 sotilasta, mikä oli lähes kaksinkertainen Ruotsin armeijan sotilaiden lukumäärään verrattuna. Tämän lisäksi sotilaat olivat saaneet reilusti kokemusta Napoleonia vastaan sodituissa sodissa. Venäjän armeija oli luonteeltaankin huomattavasti ammattimaisempi, sillä sotilaiden palvelusaika oli 25 vuotta. Tänä aikana suurin osa sotilaista tosin kuoli sairauksiin tai taisteluissa. Polikarpov R-5
Koneita ammuttiin talvisodassa alas 11 kappaletta, jatkosodassa huomattavasti enemmän. Kone oli ainoa neuvostokone, jonka suomalaisten vanhentunut Bristol Bulldog -hävittäjä tavoitti. Talvisota (elokuva)
Aikalaiskriitikot panivat merkille "Talvisodan" painopisteen, joka on rivisotilaan näkökulma. Teosta verrattiin myös Väinö Linnan "Tuntemattoman sotilaan" filmatisointeihin, joita "Talvisodan" ensi-iltavuoteen mennessä oli tehty kaksi. Elokuvan ensi-illassa Kauhavalla oli kunniavieraana lääkintäalikersantti Juho Pernaa, joka näki valkokankaalta oman haavoittumisensa ja kuvaili tuntemuksiaan Ilta-Sanomien haastattelussa vuolaasti kiitellen. Jo joulukuun 1989 aikana "Talvisodan" näki yli 334 000 maksanutta katsojaa. Ensimmäinen Tšetšenian sota
Joulukuussa 1995 Salman Radujev teki sissi-iskun Gudermesiin. Venäläisten pommitus tuhosi enemmän rakennuksia ja siviilejä kuin sissejä. Parin kuukauden päästä Radujev valtasi Dagestanissa Kizjarissa lentokentän ja rautatieaseman epäonnistuttuaan hyökkäyksessään kaupungin helikopteritukikohtaan. Sissit ottivat noin 2 000-3 000 panttivankia eri puolilta kaupunkia. Kun venäläiset hyökkäsivät sairaalaan, sissit alkoivat tappaa panttivankejaan, ja venäläiset vetäytyivät. Dagestanin viranomaiset neuvottelivat Budjonnovskojen mallin mukaisen pakosopimuksen sisseille, jotka alkoivat palata kotimaahansa panttivangit mukanaan. Venäläiset hyökkäsivät sissejä vastaan Pervomaiskojen kylässä. Sissit hyökkäsivät kylän poliisiasemalle. Jeltsin lupasi rangaista bandiitteja tai terroristeja käyttäen tarkka-ampujia. Nyt toinen ryhmä, jotka olivat Turkissa asuvia abhaaseja ja tšetšeenejä, kaappasi matkustajalautan Mustanmeren satamassa. Venäläiset pommittivat Pervomaiskojeta raketinheittimin, ja monet Radujevin sissit pakenivat vieden 80 panttivankia. Venäjän hyökkäyksessä kuoli 69, joista 28 siviilejä. Simo Häyhä
Häyhän tarkka-ampujana kiväärillä surmaamien neuvostosotilaiden virallinen määrä perustui erityisesti nimitetyn tarkkailijan tai taistelutoverien havaintoihin. Laskuja ei tehty usean ampujan ampuessa samaa kohdetta. Häyhä teki kaikki tapponsa vain kolmen kuukauden sisällä ennen haavoittumistaan. Brandtbergin mukaan Häyhä muun muassa ampui ennätykselliset 25 neuvostosotilasta yhden päivän aikana, 21. joulukuuta 1939, minkä hän "korsuun" palatessaan saattoi ilmoittaa vain mainitsemalla luvun "kakskymmentviis". Kolmen joulunaluspäivän yhteissaldo oli 51 miestä. Osuman tulosta ei tietenkään voitu varmistaa, sillä kohteet olivat venäläisten puolella. Asiaa mutkistaa vielä se, että Häyhän saavutuksia käytettiin propagandan välineenä: lehdistö rakensi jo varhaisessa vaiheessa Häyhän ympärille sankarimyyttiä. Suomen sisällissota Lapissa
Kemin työväentalolle oli 30. tammikuuta kokoontunut 300 punakaartilaista, jotka suorittivat keskiviikkona asetarkastuksen suojeluskuntalaisten majapaikassa yhteiskoululla. Kemin suojeluskunta oli aikaisemmin saanut venäläisiltä yli 170 kivääriä. Asetarkastuksen yhteydessä syntyi laukaustenvaihtoa, jossa haavoittui yksi sivullinen. Välikohtaus jäi Kemin ainoaksi aseelliseksi yhteenotoksi koko sisällissodan aikana. Suojeluskuntalaiset pakenivat Rovaniemelle, josta he yhdessä paikallisen suojeluskunnan kanssa ajoivat suurimman osan punakaartilaiset pois kaupungista. Kaikkiaan 36 punaista nousi junaan Hirvaan rautatieasemalla ja matkusti Kemiin. Suojeluskuntalaiset seurasivat heitä Tervolaan, jonne perustettiin tukikohta. Valkoisia oli nyt jo yli sata, kun mukaan oli liittynyt 10 Tornion kautta maahan saapunutta jääkäriä. Kemin ja Tornion suojeluskuntalaisia johti M. F. Jakobsson ja rovaniemeläisiä K. M. Wallenius. Talvisodan merisotatoimet
5. joulukuuta kolme neuvostoliittolaista hävittäjää hyökkäsi Saarenpään patterin kimppuun. Patteri kävi tulitaistelun hävittäjien kanssa kunnes nämä laskivat savuverhon ja pakenivat. Paikalla olleet moottoritorpedoveneet "Isku", "Raju" ja "Syöksy" eivät ottaneet osaa taisteluun. Patteria tulitti 8. joulukuuta kuuden aluksen osasto, jonka kimppuun paikalla ollut sukellusvene Saukko yritti tuloksetta hyökätä. Seuraavan kerran patteria tulitettiin 10. joulukuuta, kun "Oktjabrskaja revoljutsija" tulitti sitä. Sumun takia suomalaisen patterin oli hankala vastata tuleen. Se kuitenkin ampui muutamia laukauksia, jolloin neuvostoliittolaiset alukset lopettivat tulituksen. Osaston johtaja hävittäjä "Steregushij" tulitti myöhemmin Tiurinsaaren patteria, joka ei vastannut tuleen. Sukellusvene "Saukko" yritti hyökätä osaston kimppuun onnistumatta siinä. Taistelussa linnoitus menetti kaksi miestä kaatuneina ja kolme haavoittuneina. Valkoinen kuolema
Valkoinen kuolema on Petri Sarjasen kirjoittama kirja suomalaisesta talvisodan aikaan Kollaan rintamalla tarkka-ampujana toimineesta Simo Häyhästä. Kirja kertoo Häyhän kehityksestä ampujana ja hänen vaiheistaan ennen ja jälkeen sodan. Kirjassa kerrotaan myös muista Kollaalla taistelleista suomalaisista, kuten komppanianpäällikkö "Marokon kauhu" Aarne Juutilaisesta, pataljoonankomentaja Carl von Haartmanista, rykmentinkomentaja Ville Teittisestä ja divisioonankomentaja eversti Svenssonista. Lisäksi kirja sisältää katsauksen tarkka-ammuntaan aselajina ja tilastoja tarkka-ampujista. Ruotsalainen metalliyhtye Sabaton teki White Death-nimisen singlen vuonna 2010. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Uuteenkaarlepyyhyn oli alun perin tarkoitus siirtää kaikki Pohjanmaalla vangitut noin 5 000 venäläistä, mutta kaupungin johto suostui asukkaiden painostuksesta ottamaan vastaan vain 2 000. Pahamaineisen Uudenkaarlepyyn vankileirin johtajana toimi majuri Robert von Kraemer, jota pidetään raaimpana ja julmimpana kaikista sisällissodan vankileirien johtajista. Jopa paikallisten asukkaiden mielestä venäläisten kohtelu oli huonoa. Maaliskuussa vangit uhkasivat nälkälakolla, mutta se kukistettiin teloittamalla 16 johtajina pidettyä sotilasta. Toinen joukkoteloitus tapahtui toukokuun puolivälissä, kun juopuneet esikuntaupseerit ampuivat 14 vankia Uudenkaarlepyyn hautausmaalla. Lisäksi vuonna 1970 löydettiin joukkohauta, jossa oli noin kymmenen ihmisen jäännökset. Uudessakaarlepyyssä kuoli ainakin 146 vankia, joista arvellaan teloitetun noin 40. Talvisodan ilmatorjunta
Neuvostoliiton aloittaessa sotatoimet Suomea vastaan aamulla 30. marraskuuta 1939 tapahtuivat myös ensimmäiset ilmahyökkäykset kotialuetta vastaan. Ensimmäinen ilmahälytys annettiin Viipurissa klo 9 ja Helsingissä klo 9.20. Ensimmäiset hyökkäykset tapahtuivat käytännössä yllätyksenä. Valmistautumattomuus nykyaikaiseen sodankäyntiin johti raskaisiin tappioihin: yksinomaan Helsingissä kuoli 91 henkeä, jonka lisäksi 36 vaikeaa loukkaantumista sekä pari sataa lievää haavoittumista (pääosa kuolonuhreista tuli iltapäivän hyökkäyksessä). Päivän aikana laskettiin vihollisen tehneen hyökkäyksiä yhteensä noin 140 lentokoneen voimin muun muassa Helsinkiä, Viipuria, Kotkaa, Hankoa ja Ensoa vastaan. Mainitun päivän sää oli huono sekä lentäjien että torjunnan kannalta pilviverhon ollessa alle tuhannessa metrissä. Suomeen pudotettiin 362 räjähdys- ja 172 palopommia. Kuolleita koko maassa oli kaikkiaan 110 ja haavoittuneita yli 250. Rakennuksia tuhoutui 22 ja vaurioitui 29. Veikko Sippola
Sodan päätyttyä Sippola palasi Kärkölään, jossa hän otti osaa sodan jälkipuhdistuksiin. Näiden tekojen takia hän joutui myöhemmin myös oikeuden eteen. Sippola ja toinen kärköläläinen maanviljelijä Nestor Juhola ampuivat 22. toukokuuta 1918 Lammilla Kekomäen veljekset ja Otto Ojasen. Muutamia päiviä myöhemmin 26. toukokuuta Sippola vangitsi Kärkölässä Kalle Nummela -nimisen miehen, joka oli ollut pakolla värvättynä punaisten joukoissa. Nummelaa pahoinpideltiin kaksi päivää ja hänet ammuttiin 29. toukokuuta, kun Sippola kumppaneineen ei ollut löytänyt Nummelan kuulusteluissa kertomia punaisten asekätköjä. Kannaksen suurhyökkäys 1944
Neuvostoarkistojen mukaan tappiot olivat 105 000, joista kaatuneina 22 000 miestä. Tiihonen osoittaa tutkimuksessaan, että neuvostojoukot kärsivät Karjalan kannaksella kesällä 1944 edellä mainittuja lukuja huomattavasti suuremmat tappiot. Hän päätyy laskelmissaan 2 703–3 863 mieheen päivää kohden. Tiihonen arvioi kokonaistappioksi 189 000 miestä. Hänen tutkimustensa perusteella Kannaksella haavoittui tai kuoli 1 000–1 400 Leningradin Rintaman sotilasta kilometriä kohden. Vladimir Kirpitšnikov
Joulukuun alussa Kirpitšnikov siirrettiin neuvostoupseereita varten perustettuun Sotavankileiri 1:een, joka toimi Köyliön varavankilan yhteydessä. Paikka oli toiminut jo talvisodan aikana 300 sotavangin sotavankileirinä. Kirpitšnikovin lisäksi leirille oli sijoitettu alemman tason upseereita ja sotilasvirkamiehiä. Yhteensä Suomi sai jatkosodan aikana vangiksi 1 877 neuvostoupseeria. Valkoinen terrori (Suomi)
Sisällissodassa ilmennyttä kuolleisuutta selvittäneen Sotasurma-projektin tilaston mukaan varsinaisissa taistelutoimissa kuoli 5199 punaista, mutta on syytä olettaa, että ainakin osa heistä on tosiasiallisesti ammuttu antautumisen ja/tai haavoittumisen jälkeen. Suomen sisällissodan naiskaartit
Teloitettujen naiskaartilaisten määrästä ei ole tarkkaa tietoa, vaan luvut vaihtelevat eri lähteissä. Yleisesti teloitettuja naisia arvellaan olevan ainakin 420–460, jotka ammuttiin joko heti taistelujen jälkeen tai myöhemmin vankileireillä ennen sodan päättymistä toukokuun puolivälissä. Teloituksia suoritettiin yleisesti Tamperetta lukuun ottamatta kaikilla muilla paikkakunnilla, missä naiskaartilaisia jäi vangeiksi. Tampereella tiedetään ammutun ainoastaan kolme naista välittömästi taistelun jälkeen, mutta myöhempiä teloituksia ei kaupungissa päällystön kiellosta johtuen tehty. Ylivoimaisesti eniten naisia teloitettiin Lahdessa ja Hollolassa, joissa parin viikon aikana ammuttiin ainakin parisataa naiskaartilaista. Tunnettu joukkoteloitus tapahtui myös 1. toukokuuta Hauholla, jossa ammuttiin ainakin 20 pari päivää aikaisemmin vangittua Valkeakosken naiskaartin jäsentä. Joidenkin tietojen mukaan naiset raiskattiin teloitusta edeltäneenä yönä. Lisäksi laajoja massateloituksia oli ainakin Viipurissa. Sotatalous Suomessa talvisodan aikana
Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat, asiasta laaditun tilaston mukaan, kaiken kaikkiaan 690:ä paikkakuntaa Suomen alueella talvisodan aikana. Hieman yli 2 700:n pommituksen aikana pudotettiin yhteensä noin 55 000 räjähdys- ja yli 41 000 palopommia. Pommitusten seurauksena kuoli hieman vajaa tuhat henkeä, vaikeasti haavoittui n. 540 ja lievemmin yli 1 300 henkilöä. Kyyrölä (Viipurin lääni)
Itsenäisyyden aikanakin kylien väestö oli mieleltään suomalaista. Miehet taistelivat Suomen armeijassa. Heitä kaatui sodassa 47. Kyyrölään sankarihautausmaalle on haudattu 25 sodassa kaatunutta. Sotien jälkeen kyyröläläiset asutettiin etupäässä Hämeenlinnan seudulle. Hämeenlinnan Ruununmyllyn kylässä heitä oli ja on edelleen niin runsaasti, että eräästä Ruununmyllyn sivukylästä käytetään nimitystä "Pikku-Moskova". Tunnettu kyyröläisten jälkeläinen on ministeri Tarja Filatov. Heikki Ylikangas
Kriitikot ovat arvostelleet Ylikankaan julkaisemia sotahistoriaan liittyviä asiatietoja osin vajavaisiksi ja virheellisiksi. Esimerkiksi Suomen sotahistoriaan ja erityisesti kesän 1944 tapahtumiin perehtynyt tietokirjailija ja yleisesikuntaeversti evp. Ilmo Kekkosen väitteiden mukaan Ylikankaalla on "heikot tiedot sotahistoriasta". Hän on tuonut esille väitteitä merkittävistä asiavirheistä Ylikankaan teoksessa "Romahtaako rintama? Suomi puna-armeijan puristuksessa kesällä 1944" (2007). Ylikangas arvioi teoksessa jatkosodan kesänä 1944 teloitetun noin 250 suomalaissotilasta, mikä herätti voimakasta keskustelua jo kirjan julkistustilaisuudessa, koska virallisesti on arvioitu kenttäoikeuksissa tai esimiehen aseenkäyttöoikeudella teloitetun 57 sotilasta. Suomen sisällissodan terrori
Valkoinen terrori on valkoisten harjoittamaa terroria punakaartilaisia ja heitä tukeneita venäläisiä kohtaan. Siinä teloitettiin 7 000–10 000 henkilöä. Lisäksi osa vankileireillä olleista punaisista ja punakaartilaisista kadonneista joutui valkoisen terrorin uhreiksi. Kuolemanrangaistus Suomessa
Talvi- ja jatkosodan aikana pantiin täytäntöön noin 550 kuolemanrangaistusta, joista ehkä 90 prosenttia annettiin vakoilijoille ja tuhotöiden tekijöille. Sota-aikana langetettiin kaikkiaan 681 kuolemantuomiota; tuomituista ylivoimaisesti suurin osa oli Neuvostoliiton kansalaisia. Väliaikaisen lain nojalla rangaistukset pantiin täytäntöön ampumalla. Taistelutilanteissa ja niiden yhteydessä esimiehen ampumisoikeutta sotapelkuruudesta käytettiin joitakin kertoja. Tunnettu tapaus on aseistakieltäytyjä Arndt Pekurisen teloitus Uhtualla syksyllä 1941. Suuren kohun miehistön keskuudessa aiheutti 7. divisioonassa Syvärillä joulukuussa 1941 suoritettu kahden karkuruudesta tuomitun sotilaan teloitus heidän kieltäydyttyään jatkamasta taistelua väsymyksen ja jopa –40 asteeseen kiristyneen pakkasen vuoksi. Tapaus oli Väinö Linnan "Tuntemattoman sotilaan" 9. luvun teloituskohtauksen esikuva. Sotien päätyttyä puitiin julkisuudessa ahkerasti niin ikään karkuruudesta tuomitun ja teloitetun, jatkosodan kaoottisessa perääntymisvaiheessa hermoromahduksen kokeneen lääketieteen kandidaatti Urpo Viinikan tapausta. Simo Häyhä
Joidenkin lähteiden, kuten esimerkiksi sotahistoriaan erikoistuneen kirjailija Robert Brantbergin, mukaan Häyhä ampui kiväärillä jopa 542 puna-armeijan sotilasta. Kansallisbiografian julkaiseman historioitsija, dosentti Risto Marjomaan artikkelin mukaan oikea uhriluku voisi olla noin 200 sotilasta, mikä sekin tekee hänestä yhden kaikkien aikojen tehokkaimmista tarkka-ampujista. Häyhän surmaamien vihollisten määrään ei laskettu ryhmänjohtajan ominaisuudessa konepistoolilla ammuttuja, joita joidenkin lähteiden mukaan oli yli 200. Armas Sihvo
Sihvo saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan koulutusaliupseeriksi 8. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniassa, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 alkaen 3. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 8. huhtikuuta 1918 joukkueenjohtajaksi 6. Jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Muolaassa, Ilveksessä, missä hän haavoittui 23. huhtikuuta 1918 ja menehtyi haavoihinsa 25. huhtikuuta 1918. Hänet haudattiin Kaukolan sankarihautaan. Sotavangit Suomessa toisen maailmansodan aikana
Jatkosodan aikana suomalaisilla sotavankileireillä sai surmansa arviolta 20 000 vangittua puna-armeijan sotilasta. Kansallisarkiston tietokannan mukaan surmansa sai 19 085 vankia, mutta dosentti Antti Kujala arvioi kirjassaan Vankisurmat oikeammaksi luvuksi 22 000 henkilöä. Useimmat kuolivat sairauksiin, mutta ammuttuja oli yli 5 prosenttia eli 1 019 vankia. Määrä on kansainvälisesti vertaillen korkea. Tämän lisäksi noin 200 vankia ammuttiin ennen kuin heidät oli kirjattu vangeiksi. Syynä oli "ryssäviha", heikko kuri, elintarvikkeiden puute ja vartijoiden mielenterveysongelmat. Surmia ei yleensä organisoitu komentoportaasta, vaan väkivalta oli satunnaisempaa. 
Suomen korkeimman oikeuden käsittelemissä jutuissa surmattiin rintaman takana 500 sotavankia ja rintamalla 181. Kaikki niistä eivät johtaneet tuomioon tai edes syytteeseen. Sodan jälkeen 213 henkilöä tuomittiin korkeimmassa oikeudessa sotavankisurmista. Heistä täyttä ymmärrystä vailla olleiksi todettiin 22 miestä. Helmikuun vallankumous
Vallankumouksen lietsomina Itämeren-laivaston merisotilaat surmasivat Helsingissä 16. ja 17. maaliskuuta noin 50–100 venäläistä upseeria. Sotilasneuvoston tehtävistään erottama vara-amiraali Nepenin ammuttiin Katajanokalla kun hän oli menossa vastaanottamaan Helsinkiin saapunutta Roditševia ja Pietarin neuvoston edustajaa Matvei Skobelevia. Muita korkea-arvoisia surmattuja olivat kontra-amiraali Arkadi Nebolsin, Viaporin sotasataman komentaja kenraaliluutnantti Veniamin Protopopov sekä 128. jalkaväkidivisioonan ja 116. jalkaväkidivisioonan esikuntapäälliköt, kenraaliluutnantti Pjotr Tihonovitš ja kenraalimajuri Mikael von Kothen, jotka ammuttiin mellakassa Rautatientorilla. Kyröskosken taistelu
Kaikki Hämeenkyrön punakaartilaiset eivät paenneet, vaan osa luopui aseistaan ja palasi kotiin. Valkoisten saavuttua alkoivat joukkoteloitukset, joiden aikana ammuttiin ainakin 72 punaista tai sellaiseksi epäiltyä, mutta todellinen määrä voi olla myös paljon suurempi. Osa vangituista lähetettiin jalkaisin 200 kilometrin päähän Vaasan vankileirille. Teloituksia tehtiin muun muassa Hämeenkyrön hautausmaalla, valkoisten esikuntana toimineen Raipalan talon pihapiirissä sekä Pohjankankaalla, jossa ammuttiin ainakin kahdeksan punaista. Teloituksia johtaneista upseereista tunnetaan ainakin jääkärivääpeli Ville Kakko. ”Kraakka-Virtaseksi” kutsuttu teloittaja puolestaan kehui itse ampuneensa 37 ihmistä. Yksi teloituksista kuvataan kotonaan Hämeenkyrössä koko sisällissodan ajan viettäneen Frans Emil Sillanpään teoksessa "Hurskas kurjuus". Sulo Kolkka (sotilashahmo)
Kolkan kerrotaan ampuneen talvisodan 105 päivän aikana yli 400 vihollisen sotilasta. Hän käytti Mosin-Nagant-kivääriä avotähtäimellä. Hän vei sodan usein venäläisten takalinjoihin jossa aiheutti paljon pelkoa ja turhautumista. Kolkan kerrotaan olleen kiinnostunut myös konepistooleista, ja ampuneen kaikkiaan noin 200 venäläistä konepistoolilla. Useat venäläiset tarkka-ampujat yrittivät tappaa Kolkkaa, mutta kaikki epäonnistuivat. Hänen kerrotaan surmanneen vihollisen tarkka-ampujan avotähtäimellä varustetulla kiväärillä 500 metrin päästä, yhdellä yksittäisellä laukauksella päivien takaa-ajon jälkeen. Tornion taistelu
Kaatuneita taistelussa oli valkoisten puolella kaikkiaan yhdeksän, joista kaksi oli taistelua valkoisten puolella johtanutta jääkäriä eli Fridel Jacobsson ja Tauno Juvonen. Haavoittuneita valkoisten puolella oli yhdeksän, mm. jääkärien komentajiin kuulunut Mikko Kohonen. Venäläiset menettivät taistelussa yhdeksän kaatunutta ja viisi haavoittunutta.