Mitä tarkoittaa autoritaarinen?
Autoritarismi
Autoritarismi tarkoittaa enemmän tai vähemmän itsevaltaista hallintotapaa erotuksena demokraattisesta hallintomuodosta. Sillä tarkoitetaan vahvaa, keskitettyä vallankäyttöä ja poliittisen vapauden rajoittamista. Yksilönvapaus alistetaan valtiovallalle, jolla ei ole perustuslaillista valvontaa. Autoritarismi
Autoritaarisuutta pidetään politiikassa yleisesti liberaalin tai demokraattisen asennoitumisen vastakohtana. Toisaalta esimerkiksi Richard Sakwa on tuonut esiin termin ”demokraattinen autoritaarisuus” () perustellen tätä sillä, että autoritaarisuus syntyy sekä "sisällöstä" että "prosessista". Autoritarismi
Autoritaarista valtiota hallitsee keskitetysti yksi henkilö tai "juntta" (esimerkiksi sotilasdiktatuuri). Hallinto toimii yleensä ilman kansanedustusta, tai edustuksellisuus on tiukasti rajattu hallinnon kannattajiin. Hallinnon toimien ulkopuolista valvontaa ei ole järjestetty. Tyypillisesti autoritaarisen valtion johto on tietty eliittiryhmä, joka vallassa pysyäkseen käyttää painostusta.
Angaarioikeus
Angaarioikeus (myöhäislatinan "angariare" < kreik. "angareuein", pakottaa) on kansainvälisen oikeuden käsite, joka tarkoittaa sotaakäyvän valtion oikeutta hätätilanteessa takavarikoida ja käyttää vieraan valtion tai sen kansalaisen omaisuutta, etenkin liikennevälineitä kuten laivoja. Omaisuus voi kuulua viholliselle tai liittolaiselle tai puolueettomalle valtiolle. Angaarioikeutta ovat käyttäneet puolueettomatkin valtiot. Oikeuden käyttö velvoittaa täyteen korvaukseen, mutta korvausvelvollisuuden laajuutta ei ole kansainvälisesti sovittu. Määrittelemättä on myös angaarioikeuden tunnustaminen, laajuus ja tarkka sisältö. Despotismi
Despotismi eli despotia tarkoittaa valtionhallintoa, jossa hallitsijan (tai hallitsevan ryhmän) tahto on täysin määräävä, rajatonta mielivaltaa, absoluuttista itsevaltiutta. Sanalla despootti tarkoitetaan yleensä mielivaltaista sortajaa tai täydellistä itsevaltiasta, mutta tämä merkitys on syntynyt renessanssin aikana. Aikaisemmin "despootti" oli Bysantin valtakunnassa titteli, jonka keisari antoi joillekin henkilöille, joskus ulkomaalaiselle. Sen haltija oli keisarista seuraava Bysantin hierarkiassa. Autoritarismi
Seuraavasta listasta muun muassa Pohjois-Korea ja ainakin vuosien 1949-1976 osalta Kiina luokitellaan totalitaristisiksi, koska niissä ideologinen hallinto tunkeutuu kaikille elämänaloille. Siksi niitä ja eräitä muita ei usein lasketa autoritaristisiksi.Esimerkki autoritaarisesta hallinnosta voisi olla Viron Konstantin Pätsin hallinto vuosina 1934–1938. Äärioikeistolaisten vapsien (vapaussoturien) ollessa voittamaisillaan vaalit Päts esti tämän hyödyntämällä näiden tahdosta jo säädettyä valtionpäämiehen oikeutta hallita ilman eduskuntaa. Päts julisti maahan poikkeustilan, toimi autoritaarisena yksinvaltiaana ja kielsi poliittiset puolueet. Vaikka järjestäytynyt poliittinen vastustus oli tällöin kielletty, jonkinasteinen oppositiotoiminta sallittiin. Kansanedustuksellisia elimiä ei poistettu, mutta esimerkiksi parlamenttia ei kutsuttu koolle, ja muiden elimien vaaleissa ehdokasasettelu rajattiin hallituksen kannattajiin. Päts valitutti itsensä riigivanemiksi ja presidentiksi. Poliittisia vastustajia painostettiin monin tavoin, ja vangitsemiset olivat yleisiä. Vastustajia ei kuitenkaan teloitettu. Viron myöhempi presidentti Lennart Meri on kuvannut Pätsin hallintoa "pehmeäksi diktatuuriksi". Vuonna 1938 vapsien aseman heikennyttyä hän alkoi taas palauttaa demokraattisia elementtejä hallintoon. Autoritaarinen persoonallisuus
Autoritaarinen persoonallisuuden tutkimuksen aloittivat 1940-luvulla joukko Saksasta Yhdysvaltoihin paenneita niin sanotun Frankfurtin koulukunnan tutkijoita Theodor W. Adornon johdolla. Adornon lisäksi tutkimusta tekivät Else Frenkel-Brunswik, Daniel J. Levinson ja R. Nevitt Sanford. Tuloksena oli kaikkien aikojen kuuluisin persoonallisuustutkimus "The Authoritarian Personality" (1950). Tutkimus toteutettiin osittain kyselynä, osittain haastatteluina, joiden kohteena oli suurehko otos keskiluokkaisia, valkoisia ja ei-juutalaisia yhdysvaltalaisia. Asenteita pyrittiin mittaamaan juutalaisvastaisuuden, yleisen oman ryhmän suosimisen ja ennakkoluuloisuuden (esimerkiksi mustaihoisten, homoseksuaalien, ateistien ja ulkomaalaisten torjunta), poliittisen vanhoillisuuden ja piilevän demokratian vastaisuuden osalta. Positiivinen ja negatiivinen vapaus
Negatiivinen vapaus on klassisen liberalismin määritelmä vapauden käsitteestä; myös libertarismi perustuu negatiivisen vapauden käsitteelle ja korostaa sitä voimakkaasti. Negatiivisessa vapauskäsityksessä tarkoitetaan vapautta ulkoa tulevasta pakottamisesta, väkivallasta ja pakkovallasta. Tässä käsityksessä ihminen siis on vapaa, jos toiset ihmiset tai yhteiskunnalliset instituutiot (kuten viranomaiset, poliittiset päätöksentekoelimet tai sääty- tai kastijärjestelmät) eivät rajoita hänen toimintaansa eli puutu hänen ruumiilliseen koskemattomuuteensa, omaisuuteensa tai sopimusvapauteen. Negatiivisen vapauden toteutumiseksi riittää, että muut eivät loukkaa näitä henkilön oikeuksia. Muiden velvollisuus rajoittuu siis vain toisten negatiivisen vapauden loukkaamattomuuteen. Muiden muassa Thomas Hobbes, John Locke ja Mill perustivat vapauskäsityksensä negatiiviseen vapauteen; käytännössä Mill tosin huomioi sosiaaliliberalistisissa kirjoituksissaan myös positiivisen vapauden tarpeen. Auktoriteettiin vetoaminen
Argumentum ad auctoritatemin yleiskaava on seuraava:Argumentum ad auctoritatemista on olemassa viisi versiota:”Suutari pysyköön lestissään” tarkoittaa omahyväisyyttä, eli oletetaan että vain tunnustetut auktoriteetit, lisensoidut toimijat jne kykenevät ymmärtämään asioista jotain (esoteria) ja muille asiat ovat liian vaikeita tai monimutkaisia ymmärtää tai se ei ole heidän ydinosaamisaluettaan. Äärimmilleen vietynä tämä virhe on lähes sama kuin argumentum ad hominem abusivis. Totalitarismi
Totalitarismi on poliittinen järjestelmä, jossa valtion valta ulottuu yhteiskunnan kaikille aloille. Varsinkin toisen maailmansodan jälkeen käsitettä totalitarismi on käytetty kuvaamaan Josif Stalinin aikaista Neuvostoliittoa, Benito Mussolinin fasistista Italiaa ja Adolf Hitlerin johtamaa natsi-Saksaa. Maltilliset republikaanit
Maltilliset republikaanit (Yhdysvalloissa käytetään myös nimityksiä Rockefeller-republikaanit ("Rockefeller Republican") ja "liberaalirepublikaanit" ("Liberal Republican")) on yleisnimitys Yhdysvaltain republikaanisen puolueen poliittiselle siivelle, joka suhteessa muihin ryhmiin korostaa liberaalimpaa ja maltillisempaa politiikkaa. Yhdysvalloissa tämän siiven ideologiseksi oppi-isäksi nähdään Nelson A. Rockefeller, johon perustuu myös alkuperäinen ryhmän amerikkalainen nimitys. Maltilliset republikaanit ovat keskustaoikeistolaisia talouskonservatiiveja, jotka vieroksuvat äärioikeistoa ja ovat kulttuurisesti liberaaleja. Konservatiivisemmista republikaaneista eroavat maltilliset republikaanit kannattavat Alexander Hamiltonin ja Theodore Rooseveltin oppeja noudattaen julkista ja yksityistä rahoitusta ympäristönsuojeluun, infrastruktuuriin, maatiloihin ja korkeaopintoihin kansakunnan selviytymisen takaamiseksi. Maltilliset republikaanit vastustavat sosialismia ja varallisuuden uudelleenjakoa, mutta hyväksyvät jonkinasteisen valtionsääntelyn taloudessa ja sosiaalipolitiikassa. Militarismi
Sotilasvallan lisäksi militaristiseksi voidaan sanoa myös poliisivaltaa, tai yleisesti valtiota, jossa toimeenpaneva valta ei ole poliittisella elimellä, vaan hallinnollisella poliisi- ja/tai sotilasinstituutiolla. Lisäksi sillä voidaan viitata valtioon, joka toteuttaa poliitiikkaansa vahvan sotilaallisen järjestyksen avulla (kts. autoritarismi).
Militarismi on oppi, jonka mukaan sotilaiden tulisi hallita valtiota tai ainakin olla vaikutusvaltaisessa ja arvostetussa asemassa. Militarismin perusajatus on, että sotilaallinen voima on yksi kaiken turvallisuuden ja siten valtion perustehtävän lähtökohdista. Laajemmassa mielessä sanaa käytetään viittaamaan kaikkeen asevoimien merkitystä korostavaan poliittiseen ajatteluun tai sotilaallisia ihanteita vaalivaan aatteeseen, usein arvostelevassa mielessä. Suomen Kristillisdemokraattiset Nuoret
Vielä 1970-luvulla liittohallitus lähti hyvin jyrkästi siitä, että kristillinen maailmankatsomus ei hyväksy muita katsomuksia samanarvoisiksi totuuden suhteen. Uusin periaateohjelma vuodelta 2015 ottaa etäisyyttä totalitäärisiin kristillisiin ideologioihin. Nuorisojärjestön ideologiaksi on muodostunut eräänlainen liberaali kommunitarismi. Kommunitarismissa korostetaan kristillistä etiikkaa ja lähiyhteisöä, perhettä ja sukua yksilön eettisen kasvatuksen, moraalisen identiteetin sekä oikeuksien toteutumisen edellytyksenä. Puoluetta liberaalimman painotuksen muodostavat vaatimukset tasa-arvosta, ihmisoikeuksista sekä sosiaalisesta vastuusta. Liberaali suuntaus ottaa huomioon, että postmodernissa, moniarvoisessa ja sekularisoituneessa yhteiskunnassa eettisiä kysymyksiä tulkitaan yhä useampien maailmankatsomusten ja aatteiden kontekstista. Näin ollen nuorisojärjestö hyväksyy yhteistyökumppaneikseen moniarvoisen yhteiskunnan kristillisen maailmankatsomukselle vieraat ideologiat ja elämäntavat, samalla pyrkien oman näkemyksen esille tuomiseen demokraattisessa keskustelussa.Lähde: Opetus- ja kulttuuriministeriön tarkastuskertomus 2012: http://web.archive.org/web/20160304201221/http://minedu.fi/export/sites/default/OPM/Julkaisut/2012/liitteet/tr21.pdf Diktatuuri
Diktatuuri tarkoittaa yhden henkilön tai pienen ryhmän voimakkaaseen valtaan perustuvaa valtiomuotoa. Diktatuurissa valta keskittyy niin sanotulle diktaattorille, joka voi itsevaltaisesti sanella yhteiskunnassa noudatettavat toimintatavat. Termiä diktatuuri käytetään valtioista, joiden valtionpäiden valtaa ei lainkaan rajoiteta eli valtionpäämiehellä on rajoittamaton valta. Diktatuuri on autoritarismin laji. Diktatuuri on kuitenkin eri asia kuin itsevaltius, despotismi tai tyrannia. Armeija
Sotavoimista käytetään monessa eurooppalaisessa kielessä latinan sanasta "militaris" juontuvaa termiä; samaan sanaan pohjautuu myös suomen ”militarismi”. Militaris viittaa alun perin pääosin asevoimien organisaatioon ja kaikkeen sotaan liittyvään ("res militaris"). Esimerkiksi englannin kielen sana "military" tarkoittaa ”[...] instituutioita, jotka käyttävät tappavaa voimaa valtion legitimoimina. Laajaan määritelmään kuuluvat kaikki järjestyneet sotilaalliset ja puolisotilaalliset joukot [...] jotka käyttävät väkivaltaa poliittisiin tai sosiaalisiin tarkoituksiin. [...] Poliisi, sisäisen turvallisuuden joukot ja tiedustelupalvelut jätetään yleensä määritelmän ulkopuolelle, vaikka niillä saattaa olla sotavoimien piirteitä.” Yleensä "military" viittaa valtion organisoimiin väkivaltaa käyttäviin voimiin, kun taas sanan ”asevoimat” suora käännös "armed forces" tarkoittaa yleisemmin kaikkia organisoituja ja väkivaltaa hallitusti käyttäviä joukkoja. Autoritarismi
John Duckitt korostaa autoritarismin ja kollektivismin yhteyttä, koska molemmat vastustavat individualismia. Ne asettavat ryhmän tavoitteet yksilöiden oikeuksien ja tavoitteiden sijalle. Sotilasdiktatuuri
Sotilasdiktatuuri on hallitusmuoto, jossa poliittinen valta kuuluu tosiasiallisesti armeijalle. Kuten mikä tahansa diktatuuri, sotilasdiktatuuri saattaa olla virallinen tai epävirallinen. Valtion johdossa saattaa olla sotilaiden muodostama juntta, tai siviilihallinnosta riippumaton armeija pitää valtaa väkivallan uhalla. On olemassa myös sekamuotoja, joissa armeija käyttää hyvin vahvaa poliittista vaikutusvaltaa olematta silti täysin hallitseva. Astrahanin sotaretki
Devlet Giray oli luonteeltaan sotaisa ja vallanhimoinen hallitsija, mutta samalla hän oli myös haastavana aikana elänyt neuvokas poliitikko ja taitava sotilasjohtaja, joka pyrki pitämään kaanikuntansa niin itsenäisenä kuin se Osmanien valtakunnan vasallina oli mahdollista sekä torjumaan tataarien merkittävintä uhkaa, kasvavaa Venäjää. Autoritarismi
Autoritaarisen hallinnon legitimiteetti on riippuvainen sen suorituskyvystä. Haasteiden tullen hallinto usein tiukentaa otettaan, jolloin sen on usein vaikea tyydyttää kansan tarpeita. Tämä voi viedä legitimiteetin ja kaataa autoritaarisen hallinnon. Suvereeni demokratia
Suvereeni tai monesti ohjattu demokratia tai sekurokratia on Venäjälle Vladimir Putinin kaudella syntynyt demokratian ja autoritaarisen vallankäytön välimuoto, jossa maata johtaa lähinnä presidentinhallinnon sisäpiiri. Vaikka Venäjällä on ulkoisesti demokraattiset instituutiot, kansalla ei ole käytännössä samaa valinnan vapautta kuin länsimaissa. Julkinen valta
Julkinen valta on nimitys, jolla kuvataan julkisyhteisöjen luonnollisiin ja oikeushenkilöihin kohdistamaa vallankäyttöä. Julkiselle vallalle on ominaista, että se on luonteeltaan yksipuolista: valtaa käyttävällä on oikeus tehdä lainvoimainen oikeustoimi ilman toisen osapuolen suostumusta. Esimerkkinä toimii kaavoitus, joka voidaan toteuttaa maanomistajan tahdon vastaisesti. Tosiasiallisessa julkisen vallan käytössä oikeussuhteita ei sen sijaan muuteta vaan toteutetaan jokin käytännön toimi, esimerkiksi häirikön poistaminen julkisesta sisätilasta. Tällaista tosiasiallisen julkisen vallan käyttöä sisältyy muun muassa poliisityöhön, opetukseen ja hoitotyöhön. Tasavaltalaisuus
Tasavaltalaisuus eli republikanismi on poliittinen aate, joka pyrkii kumoamaan perinnöllisen monarkian ja luomaan sen tilalle tasavallan, jossa valtaa pitävät valitaan vaaleilla. Tasavaltalaisuudella voi alueellisesti olla monia eri merkityksiä johtuen erinäisitä historiallisista syistä ja merkityksistä. Proletariaatin diktatuuri
Väkivaltaisen vallankumouksen ja proletariaatin diktatuurin teorian kehitti ranskalainen Louis-Auguste Blanqui. Karl Marx puhui proletariaatin diktatuurista erityisesti vuonna 1875 kirjoittamassaan kritiikissä "Gothan ohjelman arvostelua". Proletariaatin diktatuuri on Marxille erottamattomasti valtioon kytkeytyvä käsite. Koska valtio edustaa Marxin näkemyksen mukaan aina hallitsevaa luokkaa, on kapitalistisessa yhteiskunnassa valtiokin porvariston luokkaherruuden väline. Vastaavasti sosialismiin/kommunismiin siirryttäessä on työväenluokan tehtävänä kaataa porvarillinen valtio, joka on korvattava työläisten vallalla, eli proletariaatin diktatuurilla. Valtiomuoto
"Diktatuuri" – yksi henkilö, ryhmä tai puolue (yksipuoluejärjestelmä) hallitsee valtiota, äärimmillään totalitarismi Kansandemokratia
Kansantasavalta tai kansandemokratia on marxilais-leniniläisten puolueiden hallitsemissa valtioissa hallintomuodosta käytetty nimitys. Nimitys "kansandemokratia" sisältää ajatuksen, että järjestelmä eroaa porvarillisesta demokratiasta. Ideologian mukaan valta oli työväenluokan eli ns. proletariaatin. Perustuslaki
"Konstitutionalismi" on ajattelutapa, jossa tietyillä järjestelyillä rajoitetaan poliittisten vallanpitäjien valtaa ja hallintaa. Se pyrkii estämään absoluuttisen vallan keskittymisen hallitsijalle ja pakottamaan hänet noudattamaan tiettyjä sääntöjä tai periaatteita hallinnassaan. Sitä voidaankin pitää eräänlaisena yhteiskuntasopimuksena, jossa hallitut alistuvat hallitsijan valtaan, mutta saavat itselleen jonkinlaisia oikeuksia ja rajaavat itselleen tietyn liikkumatilan, johon vallanpitäjä ei voi puuttua. Autoritarismi
Ideologinen hallinto,kuten totalitarismi, saattaa voida pysyä vallassa ideologiaansa vedoten ja tiukan kontrollin avulla, vaikka kansan elintaso olisi surkea. Vrt. Pohjois-Korea, Maon Kiina sekä 1980-luvun kommunistiset Etiopia ja Somalia. Silti kaikenlaiset hallinnot kaatuvat helpoimmin huonoina aikoina. Demokratia
Alkuaan Amerikan ja Ranskan vallankumousten jälkeen oli avoin kysymys, pitäisikö demokratiassa olla tarkistamattoman enemmistösäännön rajoittamiseksi elitistinen ylähuone, jonka jäseniksi saatettaisiin valita ansioituneita asiantuntijoita tai muita henkilöitä, joilla olisi elin­ikäinen virassa­pysymis­oikeus, tai pitäisikö perustuslaillisella monarkilla olla rajoitettua mutta todellista valtaa. Joissakin maissa kuten Britanniassa, Alanko­maissa, Belgiassa, Skandinavian maissa ja Japanissa monarkia säilyi, mutta hallitsijan valtaa rajoitettiin yhä enemmän, kunnes hänelle jäi vain symbolisia tehtäviä. Usein monarkian mukana lakkautettiin aristokraattinen järjestelmä, kuten tehtiin Yhdysvalloissa, Ranskassa, Kiinassa, Venäjällä, Saksassa, Itä­vallassa, Unkarissa, Italiassa, Kreikassa ja Egyptissä. Useimpien maiden lain­säädäntö­elimiin kuului edelleen elitistinen ylä­huone, jonka jäsenillä oli usein elinikäinen virassapysymisoikeus, mutta lopulta nämä senaatit menettivät valtaa (kuten Britanniassa) tai niistäkin tuli vaaleilla valittavia, jolloin ne saattoivat säilyttää valtansa (kuten Yhdysvalloissa). Louis de Bonald
Bonald on määritelty ultrien (so. jyrkkien konservatiivien) ja legitimistien (monarkian restauraatiota vaativien) pääideologiksi sekä valtion ja alttarin välisen liiton keskeiseksi julistajaksi. Hänen on katsottu palanneen selkeästi entiseen: puolustamaan järjestystä ja autoritaarisuutta individualismia ja kriittistä nationalismia vastaan. Bonaldin arvostelijoiden mukaan hän ei tuntenut modernia ajattelua vaan rakensi päätelmänsä pelkästään metafysiikkaan ja teologiaan. Presidentti
Voimakkaasti enemmistöparlamentaarisissa maissa ei presidentillä välttämättä ole suurta päivänpoliittista valtaa, vaan hän on pelkästään valtion keulakuva. Tällöin todellinen johtaja on usein pääministeri. Tässä mielessä jotkin tasavallat muistuttavat Euroopan parlamentaarisia monarkioita. Maita, joissa presidentillä on merkittävästi valtaa maan asioihin, ovat muun muassa Amerikan maat lukuun ottamatta Kanadaa ja Belizeä, monet Afrikan maat sekä Venäjä ja Ranska, aiemmin myös Suomi. Maita, joissa presidentti on lähinnä edustuksellinen, seremoniallinen ja muodollinen valtionpäämies, ovat esimerkiksi Saksa, Intia, Italia ja Irlanti, nykyisin myös Suomi. Radikaali keskusta
Radikaali sentrismi yhdistelee sekä vasemmiston että oikeiston näkemyksiä . Kyse ei ole kuitenkaan keskitien politiikasta vaan laajemmista näkymistä. Käytännölliset ratkaisut ja radikalismille tyypillinen järjestelmien uudistaminen ovat sille tärkeitä. Keskustaradikaaleihin aatteisiin kuuluu eräänlainen riippumattomuus. Käsitteen siinä merkityksessä, jossa sitä on käytetty poliittisessa keskustelussa ainakin Yhdysvalloissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, siinä yhdistyvät yhteiskunnallinen suvaitsevaisuus ja jyrkkä talouskuri, toisin sanoen politiikkaa, jossa poliittis-taloudellisilla toimenpiteillä pyritään vähentämään valtion tulojen alijäämää. Sijaishallitus
Sijaishallitus eli väliaikainen hallitus (joskus myös valtionhoitajakunta) on säännöllisen hallituksen asemasta toimiva hallitus. Erityisesti nimitystä käytetään monarkiassa ylintä hallitusvaltaa käyttävästä toimielimestä silloin, kun perustuslain mukaista valtionpäämiestä ei väliaikaisesti ole tai hän on estynyt ulkomaanmatkan tai sairauden vuoksi. Sijaishallitusta voi johtaa perustuslain tai parlamentin määräämä sijaishallitsija. Tällaisena hallituksena voi toimia myös istuva valtioneuvosto. Joskus sijaishallitukseksi on nimitetty siirtomaassa toimivaa hallitusvallan edustustoa. Sijaishallitsijaa eli hallituksen hoitajaa nimitetään myös regentiksi. Keisari
Keisari on hallitsijan arvonimi keisarikunnassa. Keisarin on katsottu olevan kuninkaita arvokkaampi ja korkein maallinen hallitsijanarvo, ja siihen liittyy vaatimus ainakin symbolisesta universaaliudesta ja asemasta muiden hallitsijoiden yläpuolella. Joissakin maissa keisaria on pidetty jopa jumalana. Arvonimen eurooppalaiset kantajat (muun muassa Saksan, Venäjän ja Ranskan keisarit) ovat pitäneet itseään joko todellisena tai symbolisena Rooman valtakunnan keisariuden perijänä, ja keisariuteen liittyi keskiajalla vaade koko läntisen kristikunnan hallitsemisesta. Monilla Euroopan ulkopuolisilla keisariksi käännetyillä hallitsijanimillä, kuten Japanin ja Kiinan keisarilla, ei sen sijaan ole mitään tekemistä Rooman kanssa. Japanin keisari Akihito on ainoa nykyisin vallassa oleva keisari. Pluralismi (yhteiskuntatieteet)
Autoritaarisissa tai oligarkisissa yhteiskunnissa valta ja päätöksenteko on keskitetty tietylle eliitille. Pluralistisessa yhteisössä vallankäyttäjät vaihtelevat ja päätöksenteko on hajautuneempi. Yleensä tavoitteena on, että jäsenet tuntevat suurempaa omistautuneisuutta ja osallistuvat enemmän päätöksentekoon. Oli kyse sitten yrityksestä, poliittisesta järjestöstä tai taloudesta tämä omistautuneisuus ja moniarvoisuus saattaa olla isokin etu (ks. esimerkiksi pax romana). Teokratia
Teokratia (, "theokratía") tarkoittaa kirjaimellisesti jumalan valtaa. Nykyään sillä monesti tarkoitetaan valtiomuotoa, jossa uskonnollisilla instituutioilla tai johtajilla on suurin päätösvalta. Esimerkkejä teokraattisesta valtiosta ovat paavin johtama Vatikaanivaltio ja Iranin islamilainen tasavalta. Ensimmäinen tunnettu teokratian käsitteen käyttäjä oli juutalainen historioitsija Josephus (Josefus Flavius) 100-luvun lopulla. Keisari
Joidenkin aasialaisten hallitsijoiden (etenkin niiden, jotka ovat ”kuninkaiden kuninkaita”) arvonimet käännetään keisariksi. Myös jotkut diktaattorit ovat nimittäneet itsensä keisareiksi. Iranin šaahien perinteinen arvonimi on shahanshah, kuninkaiden kuningas, (شاهنشاه), joka myös voidaan kääntää keisariksi, mutta viimeisen shaahin yhteydessä niin korkeata käännöstä ei yleensä tehty. Tyranni
Nykyään tyrannilla tarkoitetaan yleensä nimenomaan hirmuhallitsijaa. Aristoteleelta on peräisin jaottelu valistuneeseen itsevaltiuteen ja tyranniuteen, jossa valtaa väärinkäytetään alamaisten kaltoin kohtelemiseen. Valistusaikakaudelta lähtien monia vallankumouksia, muun muassa Ranskan suurta vallankumousta ja Yhdysvaltain itsenäistymistä, perusteltiin itsevaltaisen kuninkaan tyrannimaisella vallankäytöllä. Hyväntahtoinen diktatuuri
Hyväntahtoinen diktatuuri viittaa hallitukseen, jossa autoritaarinen johtaja käyttää absoluuttista poliittista valtaa valtiossa, mutta oletetaan tekevän niin valtion hyvinvoinnin takia. Tyrannia antiikin Kreikassa
Kreikan herooisella ajalla kaikki kreikkalaiset valtakunnat olivat monarkioita. Kuningas toimi sekä pappina, tuomarina että sotapäällikkönä. Kreikan niin kutsuttuina pimeinä vuosisatoina eli protogeometrisella ja geometrisella kaudella kuninkuudet hylättiin tai kuninkaiden valtaa ainakin rajoitettiin eri syistä. Syitä olivat mahdollisesti muun muassa varhaisempien yhdyskuntien hajaantuminen ja pieneneminen, yhteiskunnalliset levottomuudet, kaikkien kohtaama elintason lasku sekä muuttoliikkeet ja siirtokuntien perustaminen. Perinnölliset kuninkuudet muuttuivat vaalikuninkuuksiksi, ja kuninkaiden aikaisemmat tehtävät jaettiin useammille henkilöille. Muut ylhäiset suvut saivat saman aseman kuin kuninkaalliset suvut, ja tämän seurauksena suurimmassa osassa varhaisia poliksia valtiomuoto kehittyi aristokratiaksi tai oligarkiaksi, vaikka niitä ei vielä kutsuttukaan näillä nimillä. Absoluuttinen monarkia
Absoluuttinen monarkia on hallitusmuoto, jossa monarkilla on täydellinen (absoluuttinen) valta hallita maataan ja sen kansalaisia ilman, että lait tai oikeuslaitos koskettavat hänen määräysvaltaansa. Toisinaan absoluuttista valtaa saattaa pitää käsissään myös uskonnollinen johtaja. Teoriassa absoluuttisessa monarkiassa monarkilla on täysin rajaton valta tehdä mitä haluaa, mutta käytännössä monarkkien on yleensä pakko jakaa valtaa eri ryhmittymille. Oikeistolibertarismi
Oikeistolibertarismi on yksi libertarismin suuntaus. Oikeistolibertarismi on kiistanalainen termi ja monet libertaarit kuten Murray Rothbard , Harry Browne Anthony Gregory , Leonard E. Read , Tibor Machan ja Walter Block ovat vastustaneet termiä tai tarkoittavat sillä konservatiiveja, jotka ovat omaksuneet libertarismin ajatuksia. Termillä voidaan tarkoittaa myös uusliberalismia, laissez-faire-markkinataloutta tai anarkokapitalismia. Oikeistolibertaarit kannattavat henkilökohtaista ja taloudellista yksilönvapautta negatiivisen vapauskäsityksen mukaisesti. Loi ̈c Wacquantin mukaan oikeistolibertaarit kannattavat vapaita markkinoita ja näkevät minimaaliseksi supistetun valtion tai vastaavan autoritaarisen sosiaalisen organisaation tehtäväksi turvata yhtäältä markkinoiden olemassaolo ja toisaalta oikeistolibertaarien pitämät perusoikeudet: ruumiillisen koskemattomuuden, yksityisomistuksen ja sopimusvapauden. Libertaarit itse eivät kuitenkaan katso kannattavansa autoritaarista sosiaalista organisaatiota. Noiden oikeuksien tulkinta on varsin ekspansiivinen: libertarismi kannattaa julkisen vallan minimoimista tai jopa lakkauttamista, ja sitä voidaan pitää klassisen liberalismin skottivalistusperinnön sekä yhdysvaltalaisen individuaalianarkismin nykyjatkeena. Se jakautuu väljästi tulkittuun anarkismiin — erityisesti anarkokapitalismiin ja anarkoindividualismiin — sekä toisaalta vanhempaan minarkismiin, joskin muitakin merkittäviä jakolinjoja aatteen sisällä on havaittavissa. Sosialismi
Sosialismi elää myös erilaisten radikaalien poliittisten liikkeiden aatteissa. Usein nykyiset marxilaiset sosialistiliikkeet kritisoivat voimakkaasti 1900-luvun "reaalisosialistisia" valtioita esimerkiksi demokratian puutteesta. Samoin radikaalien liikkeiden piirissä elää yhä "libertaris-sosialistinen" anarkismiin ja sen sukuisiin aatteisiin liittyvä sosialismin traditio, joka on saanut myös uusia muotoja, kuten ekoanarkismi, joskaan tällaiset liikkeet eivät usein korosta olevansa juuri sosialistisia, vaikka niiden päämääränä onkin suuren mittakaavan yksityisomistuksen lakkauttaminen. Radikaalien sosialistien kesken siis on edelleen leimaavaa jako valtiososialisteihin sekä anarkismin tapaisiin valtiota pienempiin yksiköihin perustuvaa sosialismia ajaviin liikkeisiin. Yhdysvaltojen vasemmistolaisessa keskustelussa radikaaleilla libertaris-sosialisteilla, kuten Noam Chomskyllä ja hänen ystävällään Michael Albertilla on hyvin merkittävä asema, ja heidän tekstejään luetaan laajalti ympäri maailmaa. Albert on myös kehittänyt talousjärjestelmää nimeltä osallisuustalous, joka voidaan mainita esimerkkinä nykyaikaisesta sosialismin hahmotelmasta. Diktaattori
Diktaattori (, sanelija) on henkilö, jolla on valtiossa rajaton hallintavalta usein vallananastuksen perusteella. Diktatuurille on ominaista poliittisen opposition tukahduttaminen sekä sananvapauden ja muiden perinteisten vapauksien rajoittaminen. Alun perin Rooman tasavallassa diktaattori oli konsulien hätätilassa määräajaksi nimittämä virkamies, jolla oli rajoittamaton valta. Tuolloin diktaattori ei merkinnyt hirmuhallitsijaa. Pääministeri
Nykyaikaisissa parlamentaarisissa monarkioissa (kuten useimmissa Euroopan monarkioissa, Thaimaassa ja Japanissa) pääministeri on poliittisesti tärkein henkilö, eikä monarkki (yleensä kuningas tai kuningatar, Japanissa keisari) käytä laajaa valtaa, vaan hänen tehtävänsä ovat enimmäkseen edustus- ja seremoniatehtäviä. Esim. Ruotsin vuodesta 1975 voimassa olleen valtiosäännön mukaan monarkki (nykyisin kuningas) ei käytä edes muodollista toimeenpanovaltaa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa taas monarkilla (nykyisin kuningattarella) on periaatteessa erittäin laajat valtaoikeudet, mutta hän käyttää niitä niukasti ja delegoi ylimmän vallan pääministerille, jonka kanssa keskustelee säännöllisesti. Sen sijaan Afrikassa ja Aasiassa on myös parlamentaarisia monarkioita, joissa monarkki myös käyttää merkittävää poliittista valtaa. Parlamentaarisissa monarkioissa pääministerin, kuten muidenkin ministerien, on nautittava parlamentin luottamusta ja yleensä hän on parlamentin jäsen, kansanedustaja. Absoluuttisissa monarkioissa (monarkioissa, joissa monarkin valtaa ei rajoiteta millään lailla) ei ole pääministeriä eikä muitakaan ministereitä. Näitä monarkioita ei nykyään ole monta, kuitenkin esim. kuningasjohtoinen Saudi-Arabia ja paavijohtoinen Vatikaanivaltio ovat edelleen absoluuttisia monarkioita. Monarkia
Monarkioita, joissa monarkki (kuningas, kuningatar, keisari tai keisarinna) toimii valtionpäämiehenä perustuslain mukaisesti, olipa se sitten kirjoitettu tai kirjoittamaton perustuslaki, kutsutaan perustuslaillisiksi monarkioiksi tai parlamentaarisiksi monarkioiksi. Siinä hallitsijalla on usein rajoitetusti tai ei ollenkaan valtaoikeuksia ja hänen tehtävänsä ovat ensisijaisesti edustuksellisia. Ylin vallankäyttäjä näissä maissa on useimmiten pääministeri. Monarkia
Monarkia (, "monarkhía", yksinvaltius, kirj. yksi alku) on valtiomuoto, jossa monarkki on valtionpäämies. Monarkian tyypillisin ero tasavaltaan on se, että monarkiassa valtionpäämiehen (monarkin) asema on elinikäinen, ellei hän luovu siitä vapaaehtoisesti, mutta tasavallassa valtionpäämies (useimmiten presidentti) valitaan määräajaksi. Useimmat monarkiat eroavat useimmista tasavalloista siinäkin, että valta on perinnöllistä. Joskus rajanveto monarkian ja tasavallan välillä voi olla vaikeaa, sillä on myös mahdollista, että tasavallaksi laskettavan valtion valtionpäämiehen asema on jostakin syystä elinikäinen (esim. Libyan johtaja Muammar Gaddafi vuosina 1969–2011). Maailmassa on tällä hetkellä 44 monarkiaa. Anarkokommunismi
Anarkistinen kommunismi (joskus myös anarkokommunismi tai kommunistinen anarkismi) on poliittinen ideologia, joka vastustaa hierarkiaa ja auktoriteetteja, tärkeimpinä viranomaiset ja kapitalismi. Anarkististen kommunistien mielestä omistusoikeus ja valtio ovat molemmat lähinnä haitallisia instituutioita. Demokratia
Liberaali demokratia on edustuksellista demokratiaa, jossa valittujen edustajien kyky käyttää päätöksentekovaltaa on laillisuusperiaatteen alaisuudessa. Sitä tavallisesti suitsitaan perustuslailla, joka korostaa yksilöiden vapauksien ja oikeuksien suojelua ja asettaa rajoituksia johtajille silloin, kun enemmistön tahtoa käytettäisiin vähemmistöjen oikeuksien vastaisesti (kts. kansalaisoikeudet). Autoritarismi
Singapore on esimerkki puoliautoritaarisesta hallinnosta, jonka aikana kansan elintaso on noussut moninkertaiseksi. Hallinto oikeuttaa toimintansa vetoamalla näihin hyötyihin ja tehokkuuteen, ja se ei-poliittisten kansalaisten elämään paljon vapauksia, myös talouselämä on harvinaisen vapaata. Muodollisesti maa on demokratia, mutta erilaisin keinoin opposition toiminta tehdään vaikeaksi. Käänteinen totalitarismi
Odotuksia hallinnoiva (administering) toimija (agency) on esitetty D. Gale Johnsonin toimesta. Käänteinen totalitarismi luo illuusion tapahtumien satunnaisuudesta samalla kun yhteiskunnalliset tapahtumat (Social Events) nähdään prediktoitavina (Predictability). Ns. satunnaiskulku (random walk) on illuusio joka suojaa taloudellista mallia hyödyntäen erillistä ns. melua ("noise superimposed"), jolla tarkoitetaan informaatiota jonka julkaiseminen ei häritse vaan tukee taloudellisen mallin toimintaa. Makrotaloustieteen sovellus ns. rationaalisten odotusten hypoteesista (rational expectations hypothesis, REH) on ns. makromalli, mihin Franco Modiglianin mainitsema lyhenne MREH (Macro Rational Expectations Hypothesis) viittaa. Tässä yhteydessä on huomattava, että lyhenne MREH viittaa myös olemassa olevaan mikromalliin. Sotaherra
Sotaherra () on alueellinen tai paikallinen vallanpitäjä, jonka asema nojautuu yksinomaan sotilaalliseen voimaan, ja joka on vastakkainasettelussa tai enintään nimellisessä kuuliaisuussuhteessa valtion keskushallintoon. Feodaaliruhtinaita ei pidetä sotaherroina, sillä heidän valta-asemansa perustuu legitimiteettiin. Rooman diktaattori
Diktaattori () oli Rooman tasavallan aikoina poikkeusvirka. se uskottiin luotettavalle roomalaiselle, joka otti hetkellisen vastuun valtakunnasta, etenkin sotatilanteessa, kun koko valtion olemassaolo oli uhattuna. Yleinen pituus diktaattorin toimikaudelle oli kuusi kuukautta, jonka jälkeen senaatti saattoi jatkaa toimikautta toiset kuusi kuukautta. Diktaattorijärjestelmään turvauduttiin esimerkiksi puunilaissodissa. Tuolloin diktaattori ei merkinnyt hirmuhallitsijaa, vaan sananmukaisesti sanelijaa, vaikka esimerkiksi Caesar kenties täyttäisi monet nykyisen määritelmän kriteerit. Virkavalta
Virkavalta eli virastovaltaisuus tarkoittaa sitä, että virkahenkilöstöllä on huomattavan suuri merkitys yhteiskunnan toiminnassa. Arkikielessä virkavalta tarkoittaa vain poliisia. Virkavalta ei ole politiikkaa, sillä se ei säädä lakeja vaan toteuttaa niitä. Yhteiskuntaa voidaan sanoa virkavaltaiseksi tai byrokraattiseksi, jos virkamiehistön rooli on korostunut siten, että on paljon säädöksiä, joiden toteutumista yleensä runsaslukuinen virkamiehistö vahtii. Virkavallalla on kuitenkin myös oikeus tehdä omia päätöksiään lakien puitteissa, ja on siten liikkumavaraa annettujen lakien ja säädösten toteuttamisessa. Yhteiskuntaa voidaan myös pitää sitä virkavaltaisempana, mitä enemmän mainittua liikkumavaraa on eli mitä enemmän virkamiehillä on valtaa. Länsimaat ovat melko virkavaltaisia; varsinkin Ranskalla ja Saksalla on virkavaltainen maine. Valtionpäämies
Historian saatossa on ollut erilaisia valtionpäämiehen asemia, ja valtionpäämiehestä on käytetty monia eri nimityksiä ja arvonimiä. Nykyisin valtionpäämies on tasavalloissa tyypillisesti presidentti, monarkioissa monarkki kuten kuningas (kuningatar), keisari (keisarinna), ruhtinas (ruhtinatar), emiiri tai paavi tai monarkin edustajana kenraalikuvernööri tai monarkin ollessa estyneenä sijaishallitsija tai valtionhoitaja. Nykyään suurella osalla valtionpäämiehistä ei ole kovin suurta poliittista valtaa, jolloin ylin vallankäyttäjä on useimmiten pääministeri. Esim. Suomen presidentin valtaa on huomattavasti vähennetty viime vuosikymmeninä, ja Ruotsissa kuninkaalla ei vuodesta 1975 lähtien ollut poliittista valtaa enää lainkaan. Silti edelleen kaikkien valtionpäämiesten tehtävänä on olla valtion symboli. Dialoginen filosofia
Dialoginen filosofia ei tue hallinnallisin motiivein perusteltua tietokäsitystä (kuten niin sanottu hallintatiede) vaan emansipatorista eli vapauttamaan pyrkivää tiedon ihannetta. Siten sen voidaan katsoa vahvistavan liberaaleja ja demokraattisia poliittisia järjestelmiä, kuten asia oli jo antiikin Kreikassa. Dialogiin perustuvan demokratian vastakohta onkin latinan sanasta "”dicto”" (suom. ”sanella”) johdeltu diktatuuri joka perustuu diktaattorin harjoittamaan sanelupolitiikkaan ja sen mukaiseen oligarkiaan eli harvainvaltaan tai tyranniaan eli hirmu- tai yksinvaltaan. Individualistinen anarkismi
Pjotr Kropotkinin mukaan Godwin "muotoili ensimmäisenä anarkismin poliittiset ja taloudelliset käsitteet vaikkei antanut ajatuksilleen tuota nimitystä ['anarkismi']." Godwin oli utilitaristi, joka kuitenkin uskoi, että kaikki yksilöt eivät ole samanarvoisia vaan enemmän sosiaalista hyvää tuottavat ovat arvokkaampia ja siksi heitä pitäisi suosia: siis kaikilla ei olisi samoja oikeuksia. Godwin vastusti valtiovaltaa, koska se puuttuu yksilön oikeuteen, "yksityiseen harkintaan", päättää, mikä hänen toimintansa maksimoisi utiliteetin (hyödyn). Hän tuomitsee muutkin yksilön harkintaa rajoittavat auktoriteetit. Stirner kehitti variantin tästä poistaen utilitarismin. Hallintopakko
Hallintopakko tarkoittaa niitä viranomaisen käytettävissä olevia hallinnollisia keinoja, joita tarvitaan, kun hallintopäätöksiin sisältyviä velvoitteita ei täytetä vapaaehtoisesti. Velvoitteita ovat esimerkiksi käskyt, kiellot ja lupaehtojen rajoitukset. Hallinnolliset pakkokeinot jaetaan uhkiin, voimakeinoihin ja ulosottoon. Ne voidaan luokitella myös välillisiin ja välittömiin pakkokeinoihin sen mukaan, kuinka hallintopakko kohdistuu asianosaiseen tai muunlaiseen kohteeseen. Välittömiä pakkokeinoja käytettäessä kohdetta ei pyritä taivuttamaan toteuttamaan velvoite itse, vaan käytetään voimakeinoja. Välillisiä pakkokeinoja käytettäessä pyritään uhkaa käyttämällä vaikuttamaan kohteeseen, jotta tämä suorittaisi velvoitteen itse. Tasavalta
Politiikan tutkijat pyrkivät yleensä analysoimaan todellisuutta eivätkä siitä käytettyjä "nimiä": Se että kutsuuko poliittinen johtaja itseään kuninkaaksi vai presidentiksi, ja johtamaansa valtiota monarkiaksi vai tasavallaksi, ei ole olennaista, kun taas se että käyttääkö hän valtaa autokraattisesti on olennaista. Tässä mielessä poliittiset analyytikot saattavat kutsua ensimmäistä maailmansotaa viimeiseksi naulaksi monarkian arkkuun, ja tasavaltalaisuutta, oli se "de facto" tai "de jure" tai ei, välttämättömyydeksi modernille valtiolle. Itävalta-Unkarin keisarikunta ja Saksan keisarikunta molemmat lakkautettiin rauhansopimuksessa sodan jälkeen ja Venäjän keisarikunta syrjäytettiin Venäjän vallankumouksessa 1917. Myös voittajavaltioissa monarkeilta vietiin valta ja erityisoikeudet, ellei niitä ollut viety jo aikaisemmin, ja valtiot olivat enenevissä määrin valittujen päättäjin käsissä, joiden enemmistö johti hallitusta. Joka tapauksessa ensimmäisen maailmansodan jälkeinen Saksa "de jure" -tasavalta, kehittyi "de facto" -autokratiaksi 1930-lukuun mennessä: Uusi rauhansopimus toisen maailmansodan jälkeen varmisti "de facto", että Saksan läntinen osa myös pysyisi tasavaltana. Kruununtavoittelija
Kruununtavoittelija on henkilö, joka pyrkii saamaan vallan kruununperimisjärjestykseen perustuvassa monarkiassa, oli kyseessä sitten itsenäinen valtakunta tai autonomisesti hallittu vasallivaltio tai vasallikunta. Tavallisesti kruununtavoittelija on edesmenneen monarkin jälkeläinen tai sukulainen, joka tavoittelee valtaistuinta. Joissakin tapauksissa kruununtavoittelija on aiempi monarkki, joka on joutunut luopumaan vallasta syystä tai toisesta, mutta joka on uudistanut vaatimuksensa päästä valtaistuimelle. Monarkioissa laillisiksi kruununtavoittelijoiksi katsotuilla on yleensä ollut perimisoikeuteen perustuva vaatimus tulla kruunatuksi uudeksi hallitsijaksi. Vaikka osa kruununtavoittelijoista tyytyi asemaansa valtaistuimen siirryttyä jollekin toiselle, osa saattoi nousta kapinaan tai aloittaa perimyssodan valtaistuimen saamiseksi. Itsevaltius
Itsevaltius (myös autokratia ja yksinvaltius) on valtiomuoto, jossa valtionpäämiehen valtaa ei rajoiteta millään tavalla. Valtionpäämies on myös lain yläpuolella. Yleensä itsevaltiudella tarkoitetaan monarkiaa, jonka monarkin valtaa ei rajoiteta, mutta myös esim. Oliver Cromwellin tasavaltaista hallintoa voidaan kutsua itsevaltiudeksi. Sanalla itsevaltius viitataan yleensä 1900-lukua edeltäneeseen aikaan; nykyisistä valtioista, joiden valtionpäämiehien valtaa ei lainkaan rajoiteta, käytetään tavallisemmin nimeä diktatuuri ja niiden hallitsijoista nimeä diktaattori. Diktatuuriin on 1900-luvulta lähtien johtanut usein vallankaappaus. Kokoontumisvapaus
Monissa autoritaarisissa ja totalitaarisissa maissa kokoontumisvapautta rajoitetaan rajusti. Esimerkiksi mielenosoitukset, toisinajattelijoiden kuten oppositiopuolueiden tai vapaiden ammattiyhdistysten ja kiellettyjen uskontojen kokoontumiset ovat näissä maissa laittomia. Imperialismi
Imperialismi tulee käsitteestä imperiumi, joka tarkoittaa antiikin Rooman valtakunnan kaltaista maailmanvaltakuntaa tai keisarikuntaa, joka hallitsee useita perusväestönsä asuinalueen ulkopuolisia maita ja jolle on alistettu omien maakuntiensa lisäksi myös aikaisemmin itsenäisiä kuningaskuntia, ruhtinaskuntia tai muita valtiokokonaisuuksia. DX-kuuntelu
Näitä radioasemia kutsutaan merirosvo- eli piraattiasemiksi. Merirosvoradioiden kulta-aikana lähettimet sijoitettiin usein laivoihin, jolloin voitiin toimia kohdealueen tai -maan lainkäytön ulkopuolella kansainvälisillä vesillä aluevesirajan ulkopuolella. Toisen lähetystensä kohdealueella lähetyslupaa saamattoman asemaryhmän muodostavat clandestine-asemat. Ne ovat kotimaisten oppositioiden tai vieraiden hallitusten ylläpitämiä tai rahoittamia radioasemia, jotka pyrkivät vaikuttamaan kohdemaan tai -alueen yleiseen mielipiteeseen tavalla, jota tätä maata tai aluetta hallitsevat eivät halua. Libertarismi
Libertarismi (adj. "libertaari(nen)", kannattaja myös "libertaari" tai "libertaristi") tarkoittaa niitä poliittisen filosofian ja talousfilosofian suuntauksia, jossa vapaus asetetaan ihmisen toiminnan korkeimmaksi tai tärkeäksi päämääräksi. Libertaarit pyrkivät maksimoimaan itsemääräämisoikeuden ja valinnanvapauden suosimalla mahdollisimman laajoja poliittisia vapauksia, yksilöoikeuksia sekä vapaaehtoisuuteen perustuvaa yhdistymisvapautta. Vaikka eri libertaarit jakavat näkemyksen yleisestä auktoriteettivastaisuudesta, jakautuvat he muissa kysymyksissä hyvinkin toisistaan poikkeaviin ja usein keskenään ristiriitaisiin ideologioihin. Ristiriidat liittyvät usein kysymyksiin sosiaalisen organisaation muodoista ja roolista, yksilökäsityksestä, vapauskäsityksestä, yksilövallan luonteesta ja vapaista markkinoista. Libertaristisista aatteista voidaan erotella ainakin seuraavat suuntaukset: sosiaalilibertarismi (anarkismi ja vasemmistolibertarismi) ja talouslibertarismi ts. oikeistolibertarismi (uusklassinen liberalismi ja anarkokapitalismi). Valtiollinen protokolla
Valtiollinen protokolla on valtion politiikassa käyttämä arvojärjestys. Useimmiten protokollan mukaan ylimpänä on valtionpäämies (tasavallassa usein presidentti, monarkiassa kuningas tai keisari). Valtiollinen protokolla ei aina vastaa valtajärjestystä. Esimerkiksi useissa monarkioissa virallinen valtionpäämies on kuningas tai keisari, vaikka yleensä todellinen poliittinen valta on hallituksella ja pääministerillä. Kleptokratia
Kleptokratia (”varkaiden valta”) viittaa hallintoon, joka on niin korruptoitunut, että varastaminen on institutionalisoitu. Kleptokratiassa lähes kaikki hallituksen mekanismit on tarkoitettu verottamaan kansaa, jotta kleptokraatit saisivat lisää varoja ja että ”hallitus” pysyisi vallassa. Kleptokraatit käyttävät usein rahanpesua ja salaisia pankkitilejä peittääkseen laittomat tulonsa. Kaikki kleptokratiat ovat plutokratioita, mutta kaikki plutokratiat eivät ole kleptokratioita. William Godwin
Pjotr Kropotkinin mukaan Godwin ""muotoili ensimmäisenä anarkismin poliittiset ja taloudelliset käsitteet vaikkei antanut ajatuksilleen tuota nimitystä ['anarkismi']."" Godwin oli utilitaristi, joka kuitenkin uskoi, että kaikki yksilöt eivät ole samanarvoisia vaan enemmän sosiaalista hyvää tuottavat ovat arvokkaampia ja siksi heitä pitäisi suosia: siis kaikilla ei olisi samoja oikeuksia. Godwin vastusti valtiovaltaa, koska se puuttuu yksilön oikeuteen, ""yksityiseen harkintaan"", päättää, mikä hänen toimintansa maksimoisi utiliteetin (hyödyn). Hän tuomitsee muutkin yksilön harkintaa rajoittavat auktoriteetit. Stirner kehitti variantin tästä poistaen utilitarismin. Tasavalta
Näissä tapauksissa tavoiteltiin sitä, ettei yksikään avarakatseinen monarkki voisi taivuttaa kansalaisiaan vapaampaan uskonnolliseen toimintaan, kuten esimerkiksi Milletin järjestelmä oli tehnyt Ottomaanien imperiumissa), tai vaihtaa kokonaan toiseen uskontoon, kuten Englannissa perättäiset hallitsijat Henrik VIII / Edvard VI / Maria I / Elisabet I tekivät. Tällainen ideaalityyppisen, vahvassa asemassa olevaan valtionuskontoon perustuva tasavallan lähestymistapa oli esimerkiksi šaahin syrjäyttäneessä Iranin vallankumouksessa, jossa perustettiin vaikutusvaltaisten ajatollahien johtama "tasavalta". Maassa kutsutaan uskonnollisia johtajia nimellä ajatollah, ja vaikutusvaltaisinta heistä kutsutaan Iranin Suurimmaksi johtajaksi. Edustuksellinen demokratia
Edustuksellisessa demokratiassa (välillinen demokratia) äänestäjät valitsevat joukostaan edustajia, joilla on valtuudet tehdä päätöksiä heidän puolestaan. Yleensä edustuksellisessa demokratiassa edustaja ei ole velvollinen noudattamaan äänestäjiensä tahtoa vaan voi vapaasti harkita, minkä päätöksen tekee. Äänestäjien tahtoa kirjaimellisesti noudattavalla edustajalla sanotaan olevan imperatiivinen mandaatti. John Stuart Mill
Teoksessaan "Principles of Political Economy" (1848) Mill otti laissez-faire -myönteisen kannan, mutta katsoi toisaalta markkinoiden usein epäonnistuvan täydellisen hyödyn saavuttamisessa. Niinpä teoksessa on lueteltu joukko tilanteita, joissa valtion väliintulo on mahdollinen. "Utilitarismissa" (1861) Mill uudisti benthamilaisuutta ja erotti toisistaan korkeammat ja alemmat halut ja mielihyvän. Teoksessa on tunnettu lause: ”On parempi olla tyytymätön ihminen kuin tyytyväinen sika, ja on parempi olla tyytymätön Sokrates kuin tyytyväinen typerys.” Teoksessaan "Vapaudesta" (1859) Mill esitti vapauden puolustuksen utilitarismin, ei luonnonoikeuden perusteella. Teoksen kantava ajatus on ennakkosensuurin vastustaminen. Totuus nähdään prosessina, joka toteutuu asettamalla tietoisesti vastakkain erilaisia ja tarvittaessa vastakkaisia väittämiä. Teoksessaan "Naisen asema" ("The Subjection of Women", 1869) Mill arvosteli naisten alistettua asemaa Britanniassa ja vaati naisille äänioikeutta (kuten jo Benthamkin). Anarkismi
Anarkismin klassisen määritelmän mukaan se on ajattelutapa, jossa vastustetaan valtiota, siihen sisältyvän pakkovallan, poliittisen auktoriteetin sekä valtakoneiston muodollis-oikeudellisuuden ja byrokraattisuuden vuoksi. Perimmäisenä tavoitteena on valtion lakkauttaminen. Myös muut kuin anarkistit voivat kannattaa valtion vallan rajoittamista ja jopa sen lakkauttamista, mutta klassisen määritelmän mukaan anarkistin pitää vastustaa valtiota nimenomaan aikaisemmin mainittujen kolmen periaatteen vuoksi. Poliittisen auktoriteetin vastustamisen vuoksi anarkistit eivät toimi puoluepolitiikassa, eivätkä he esimerkiksi äänestä valtion järjestämissä vaaleissa. Kommunitarismi
Kommunitarismi eli yhteisöllinen arvokäsitys tarkoittaa arvokäsitystä, jonka mukaan jokaisella yhteisöllä on oikeus elää omien sisäisten arvojensa mukaan ja pakottaa myös yhteisön jäsenet elämään niiden mukaan. Kommunitarismi asettuu vastakkain yksilöllisen arvokäsityksen eli liberalistisen arvokäsityksen kanssa, jonka mukaan yksilöllä on vapaus tehdä mitä tahansa, mikä ei loukkaa muiden oikeuksia. Kreikan arkaainen kausi
Monessa kaupunkivaltiossa nousi vuosien 670–500 eaa. välillä valtaan niin sanottuja tyranneja ("tyrannos"). Tällä tarkoitettiin yksinvaltiasta, joka laittomasti anasti vallan itselleen. Alkujaan sanalla ”tyranni” ei ollut sen nykyistä negatiivista merkitystä. Aristokraatit vastustivat tyranneja, mutta muut kansalaiset eivät välttämättä pitäneet tyrannien valtaa pahana. Tyranniat olivat yleensä lyhytikäisiä ja kestivät parhaimmillaan vain muutaman sukupolven ajan. Tyrannit kuuluivat yleensä itse aristokratiaan ja heillä oli yleensä ollut jokin tärkeä virka kaupungissa ennen vallan anastamista. Tyrannien nousu valtaan perustui yleensä eri aristokraattiryhmien väliseen valtataisteluun. Kreikkalaiset kutsuivat tällaisia poliksen sisäisiä konflikteja sanalla "stasis". Tyrannit, jotka pystyivät estämään tällaiset konfliktit, olivat yleensä suosittuja muun kansan keskuudessa. Tyrannit saivat myös tukea aristokraateilta, jotka oli suljettu pois korkeimmista viroista. Myös palkkasotilaita saatettiin käyttää ja joskus tällaista apua saattoi tulla muilta tyranneilta, tai kuten Jooniassa, Persialta. Totalitaristinen taide
Tutkijat erottavat totalitaristisesta taiteesta tavallisesti kaksi lajia. Yksi on kitsch ja toinen totalitaristinen realismi. Totalitaristinen taide on myös usein sama asia kuin propaganda.
Totalitaristisen realismin yleinen aihe on kuva vallanpitäjästä. Tavallisesti totalitaristinen taide mytologisoi vallanpitäjän kuvauksen. Esimerkiksi Neuvostoliitossa ei voitu kuvata Josif Stalinia lyhyenä, rokonarpisena, kierosäärisenä miehenä, joka hän oli todellisuudessa. Hänen fyysiset attribuuttinsa, kuten F. S. Šurpinin muotokuvassa "Isänmaamme aamu" kävivät läpi samanlaisen muodonmuutoksen kuin Stalinin oma versio historiasta, johon Milan Kundera viittasi sanoin ”kaunistava valhe”. Yleisen kielitieteen kurssi
Tämän yllä kuvatun ns. "radikaalin" tai absoluuttisen arbitraarisuuden ohella kirjassa puhutaan myös toisenlaisesta, suhteellisesta arbitraarisuudesta. Tällä termillä kuvataan sitä hyvin tunnettua ilmiötä, että osa kielen merkeistä rakentuu toisten merkkien yhdistelmistä, jolloin näiden voidaan ajatella olevan "suhteellisesti motivoituneita". Usein mainittuja esimerkkejä ovat erityyppiset lukusanat: "kolme" vs. "kaksikymmentäyksi", joista ensin edellinen on absoluuttisesti arbitraarinen, mutta jälkimmäinen vain suhteellisesti, koska se voidaan tulkita rakentuneeksi kolmesta absoluuttisesti arbitraarisesta merkistä ("kaksi" + "kymmentä" + "yksi"). Myös suhteellinen arbitraarisuus on kuitenkin arbitraarisuutta, sillä vaikka kompleksisen merkin voidaan tulkita muodostuneen yksinkertaisten merkkien pohjalta, ei vastaavasti rakentumisen logiikka ole tyypillisesti yhtään "luonnollisempi" kuin radikaalisti arbitraarisen merkin sisäinen rakenne; kompleksisen merkin merkitystä ei esimerkiksi voi päätellä varmasti sen osina toimivien merkkien merkityksistä. Sosiaalidarvinismi
Jouko Jokisalon mukaan sisäpolitiikassa sosiaalidarvinismi merkitsee tasa-arvon hylkäämistä ja yhteiskunnan autoritaaristen, ei-demokraattisten, rakenteiden oikeuttamista ”luonnonlakina”. Sosiaalidarvinismi suhtautuu erityisen suvaitsemattomasti yhteiskunnan vähäosaisiin kuten köyhiin, sairaisiin, työttömiin, vammautuneisiin ja vähävaraisiin. Sosiaalidarvinistinen ajattelu valmisti tietä Adolf Hitlerin valtaannousulle. Se myös loi aatteelliset perustelut rotuhygieniapolitiikalle natsi-Saksassa, johon kuului elinkelvottomina pidettyjen yksilöiden ja roturyhmien tuhoaminen. Ruotsalainen tutkija Lindqvist toteaakin: ”Darwinin jälkeen oli muodikasta todeta kansanmurhien olevan tulosta luonnollisesta valinnasta ja evoluutiosta.” Anarkisti Pjotr Kropotkin toteaa, että eläinkunnassa tapahtuva molemminpuolinen yhteistyö luo paremmat edellytykset selviytymiselle kuin sosiaalidarwinismin kuvailema yksilöllinen kärsimys. Imperialismi
Laajassa merkityksessä imperialismi on maailmanvaltiopolitiikkaa, joka tähtää aatteellisiin, alueellisiin, taloudellisiin ja poliittisiin tavoitteisiin. Imperialismin ilmenemismuotoja ovat sotilaallinen, aatteellinen ja siirtomaaimperialismi (kolonisaatio). Parlamentaarinen tasavalta
Parlamentaarinen tasavalta on tasavalta, jossa hallituksen on nautittava parlamentin luottamusta. Hallituksen johtaja on useimmiten pääministeri, mutta yleensä on olemassa myös presidentin virka. Käänteinen totalitarismi
Käänteinen totalitarismi kykenee yhä täsmällisemmin kuljettamaan halutun aineksen järjestelmän ylimmälle hierarkialle, ja varmistaa ketjun toiminnan rahan arvon vakaudella. Se ylläpitää monetaarista niukkuutta jakaakseen jo olemassa olevan omaisuuden samalla, kun se informationaalisella kolonisaatiolla siirtää ihmisiä materiaalien luokse. Se purkaa työvoiman käyttöä sääteleviä instituutioita ja luo järjestelyjä jotka mahdollistavat myös työmahdollisuuksien pilkkomisen yhä pienempiin osiin ja ylläpitää samalla täydellistä kilpailua. Monetaarinen niukkuus säilyttää hierarkian huipulle kertynyttä varallisuutta, joka kaupallistetussa järjestelmässä muodostaa potentiaalin. Juha Siltalan mukaan raha on paitsi vaihdon väline ja arvon säilyttäjä, myös puhdas potentiaali, actus purus. Samalla kun järjestelmä alistaa ihmisiä luonnonvoimaiseksi puettuihin pakkoihin, sen intensiiviseen ja laajenemiseen kuuluu hyödykkeistäminen, eli asioiden yhä kattavampi siirtäminen rahalla tapahtuvan vaihdon piiriin. Se luo varallisuudesta vapautta, ja käyttää tätä vapautta omaisuuden luomiseen, ja omaisuutta järjestelmän ylläpitämiseen ja laajentamiseen. Paavi
Paavin kirkollinen hallinto, "Pyhä istuin" (latinaksi "Sancta Sedes") on oikeushenkilö, joka hallitsee Vatikaanivaltiota ja on mukana kansainvälisissä sopimuksissa. Pyhällä istuimella on myös tarkkailijan asema YK:ssa. Valtiomuodoltaan Vatikaanivaltio on teokratia, ja valtion perustuslain 1 §:n mukaan ylin lainsäädäntö-, toimeenpano- ja oikeusvalta Vatikaanivaltiossa kuuluu paaville. Vatikaanivaltio on siis absoluuttisesti hallittu monarkia. Paavi on samanaikaisesti sekä Vatikaanivaltion päämies että katolisen kirkon johtaja. Antiautoritarismi
Antiautoritarismi on autoritarismin vastakohta: haluttomuus alistua auktoriteettien valtaan. Siihen liittyvät myös ajatukset ihmisten täydellisestä tasavertaisuudesta lain edessä ja vahvat kansalaisoikeudet. Usein termiä käytetään liki synonyymina anarkismille, joka kieltää valtion ja muiden hierarkkisten valtarakenteiden oikeuden olemassaoloon. Hallinnollinen alue
Hallinnollisella alueella tarkoitetaan ihmisen rajaamaa, tietyn hallinnollisen yksikön johtamaa aluetta, kuten esimerkiksi kylä, kunta, maakunta, osavaltio tai valtio. Laajimpia hallinnollisia alueita ovat esim. valtio- ja sotilasliitot sekä vapaakauppa-alueet, kuten EU, Nato tai Efta. Hallinnolliset alueet ovat usein hierarkisia ja päällekkäisiä. Hallinnollista aluetta johtava instituutio päättää esimerkiksi alueen lainsäädännöstä, politiikasta, taloudesta ja aluesuunnittelusta. Käänteinen totalitarismi
Käänteinen totalitarismi on politiikanfilosofi Sheldon Wolinin vuonna 2003 luoma termi. Wolin katsoo, että Yhdysvallat on muuttumassa illiberaaliksi demokratiaksi ("illiberal democracy") ja käyttää käänteinen totalitarismi -käsitettä havainnollistamaan Yhdysvaltojen poliittisen järjestelmän samankaltaisuuksia ja eroja totalitaarisiin regiimeihin kuten natsi-Saksaan ja Stalinin ajan Neuvostoliittoon. Käänteinen totalitarismi
Käänteinen totalitarismi kolonisoi todellisuutta paitsi ihmisen havaitseman informaation, myös näkymättömän, koneellisesti tuotetun kolmannen ja neljännen aallon informaation avulla. Sen tiedonsiirrossa keskeisessä asemassa ovat ns. langattomat yhteydet. Tämä on mahdollistanut edellä mainitun neljännen aallon, jossa langaton informaatio sekoittuu luonnon kronologiseen järjestelmään. Samalla neljäs aalto pyrkii tarkoituksellisesti ottamaan elämää haltuun näkymättömän informaation avulla, jolloin se rakentaa uutta hallinnan kerrosta edellä mainitun olkinukkestrategian rinnalle. Presidentin arvojohtajuus
Arvojohtajuus on presidentin osoittamaa johtajuutta, joka ei juurikaan perustu poliittiseen valtaan. Arvojohtaja esim. ottaa kantaa kuohuttaviin asioihin ja pyrkii herättämään keskustelua. Kun Suomen tasavallan presidentin valtaoikeuksia on kavennettu, on korostettu presidentin arvojohtajuutta, joka ei edellytä laajaa poliittista valtaa. Sen sijaan arvojohtajuuden on katsottu edellyttävän suurta arvovaltaa. Virossa ja Saksassa presidentillä on todella suppeat valtaoikeudet, ja kuitenkin he ovat merkittäviä arvojohtajia. Tasavalta
Jos tasavallan valtionpäämies on myös hallituksen puheenjohtaja, järjestelmää kutsutaan presidenttivaltaiseksi (esimerkiksi: Yhdysvallat). Jos valtionpäämies ei ole samaan aikaan hallituksen puheenjohtaja, jälkimmäistä tehtävää hoitaa useimmiten pääministeri. Presidentin tehtävänkuvaan voi kuulua esimerkiksi neuvoa-antava rooli hallituksenmuodostuksessa vaalien jälkeen, mutta käytännöt ja rooli vaihtelevat seremoniallisesta ja epäpoliittisesta vaikutusvaltaiseen ja vahvasti poliittiseen. Pääministeri vastaa linjausten tekemisestä ja keskushallinnosta. Joissakin tasavalloissa on mahdollista, että presidentiksi ja hallituksen puheenjohtajaksi valitaan poliittisesti erisuuntaisesti ajattelevat henkilöt. Kun Ranskassa hallituksen johtava kabinetti ja presidentti ovat poliittisesti eri leireistä, tätä hallituksen muotoa kutsutaan yhteishallinnalliseksi (). Sen sijaan Saksassa ja Intiassa presidentin pitää olla puolueeton. Suvereeni demokratia
Vaillinaisen demokratian syynä on se, että Venäjän nykyinen valtaeliitti haluaa pysyä maan johdossa ja havittelee lisää rahaa ja valtaa. Näin Venäjää luonnehtii autoritaarinen poliittinen järjestelmä ja osin sääntelystä vapautettu talous. Talouden avainalueet, öljyn ja kaasun tuotanto ovat yhä maan johdon hallinnassa, ja osin eliitin valta perustuukin juuri öljystä ja kaasusta saatuun rahaan.. Se että Venäjän johto haluaa pitää öljyn itsellään, näkyi erityisen selvästi siinä, kun öljypohatta Mihail Hodorkovski vangittiin hämäristä liiketoimista, joita monet muutkin harjoittivat Jeltsinin kaudella. Määräämisperiaate
Määräämisperiaate eli dispositiivinen periaate on tuomioistuimen ja asianosaisten suhteisiin liittyvä käsite, joka tarkoittaa, että asianosainen voi oman harkintansa perusteella ryhtyä tai olla ryhtymättä prosessitoimiin. Tuomioistuin toimii asianosaisen päätöksen mukaisesti. Jotkin prosessitoimet tuomioistuin suorittaa vain jommankumman asianosaisen tai molempien asianosaisten vaatimuksesta. Toisaalta jotkin toimet perustuvat tahdonvaltaiseen eli dispositiiviseen oikeusnormiin, jolloin tuomioistuin on velvollinen suorittamaan prosessitoimen vain silloin, kun asianosainen sitä pyytää. Määräämisperiaatteen vastakohta on virallisperiaate. Yksipuoluejärjestelmä
Äärioikeistolaiset (muun muassa fasistiset) yksipuoluejärjestelmät ovat yleensä syntyneet oikeistopuolueiden tukemista vallankaappauksista, jotka on tehty vasemmiston toiminnan estämiseksi. Valtaan päästyään äärioikeistolaiset ryhmät ovat kuitenkin lopettaneet ja kieltäneet myös muiden oikeistopuolueiden toiminnan. Näin kävi esimerkiksi Saksassa ja Chilessä. Yksipuoluevaltiot ovat useimmiten diktatuureja (Pohjois-Korea). Eliel Soisalon-Soininen
Prokuraattorin virka oli tuolloin vaikea ja epämiellyttävä. Prokuraattori toimi kenraalikuvernöörin jälkeen maan korkeimpana hallinnon valvojana. Keisari asetti ja vapautti prokuraattorin tehtävistään, mikä johti prokuraattorin tosiasiallisen toiminnan riippuvaiseksi keisarin ja kenraalikuvernöörin tahdosta. Venäläinen absolutistinen ja keisari-keskeinen hallintoperinne rajoitti näin prokuraattorin mahdollisuuksia toimia perustuslaillisena suuriruhtinaskuntana itseään pitäneen Suomen laillisuusvalvojajana. Semipresidentialismi
Semipresidentialismi, (puolipresidentiaalinen järjestelmä, parlamentaaris-presidenttivaltainen tasavalta), on tasavaltalainen hallintojärjestelmä, jossa on sekä parlamentarismin ja presidenttijohtoisen järjestelmän (presidentialismin) ominaisuuksia. Se eroaa laajasta parlamentarismista siten, että parlamentista riippumaton presidentti on maan todellinen johtaja eikä vain symbolinen, edustuksellinen valtionpäämies, presidentillisestä järjestelmästä siinä, että pääministerijohtoisen hallituksen on nautittava parlamentin enemmistön luottamusta ja sen jäsenet (ministerit) ovat yleensä samalla kansanedustajia. Semipresidentialismissa toimeenpanovalta on jaettu parlamentista riippumattoman presidentin sekä parlamentaarisen pääministerijohtoisen hallituksen kesken, kun presidentiaalisessa järjestelmässä toimeenpanovalta kuuluu periaatteessa ainoastaan presidentille, vaikka tämä delegoi osan siitä ministereille. Toisaalta semipresidentialismissa presidentillä saattaa olla oikeus hajottaa parlamentti (kuten Suomessakin aikaisemmin oli), mutta presidentiaalisissa maissa tätä oikeutta ei yleensä ole presidentille myönnetty. Alderaan
Vaikka Alderaan oli pääosin demokraattinen yhdyskunta, sen hallitusmuoto oli perustuslaillinen monarkia. Kuningasperheen nimi oli "Royal House of Organa", joka oli hierarkiassa korkeimman oikeuden lainsäädännöllisen korkeimman neuvoston yläpuolella. Kuningasperheen jäsenet saivat usein tittelikseen "prinssi", "puheenjohtaja" ja "varakuningas". Perinteisesti Alderaanin hallitsija toimii myös korkeimman neuvoston puheenjohtajana sekä Alderaanin senaattorina. Planeetan viimeinen hallitsija oli Bail Organa, hänen hallituskautensa päättyi Kuolemantähden tuhotessa planeetan. Tuolloin prinsessa Leia toimi Alderaanin senaattorina. Autoritarismi
Autoritaariset valtiot voi jakaa esimerkiksi sen mukaan, ovatko ne personalistisia vai populistisia. Personalistisia hallitaan kannattajaverkostojen ja pakottamisen avulla enemmän kuin instituutioiden ja muodollisten sääntöjen. Personalistisia autoritaarihallintoja on ollut siirtomaa-ajan jälkeisessä Afrikassa. Populistinen autoritarismi perustuu karismaattiseen ja manipuloivaan vahvaan johtajaan, jonka koalitioon kuuluu alempien luokkien avainryhmiä. Tällaisia ovat Juan Perónin Argentiina, Nasserin Egypti sekä Venezuela Hugo Chávezin ja Nicolás Maduron aikana. Kreikan arkaainen kausi
Tyrannien valtaannousu johti yleensä väkivaltaan rikkaita aristokraatteja kohtaan. Heitä ajettiin maanpakoon ja heidän maansa takavarikoitiin. Tyrannit säätivät myös lakeja jotka rajoittivat aristokraattien valtaa. Monet kaupunkivaltiot kukoistivat tyrannien hallintoaikoina. Tyrannien jälkeläiset eivät yleensä onnistuneet yhtä hyvin. Usein tyrannien seuraajat syrjäytettiin ja heidän perheensä ajettiin maanpakoon ja oligarkit palasivat valtaan. Ero tyrannioita edeltäneisiin oligarkioihin oli kuitenkin se, että niissä vähäosaisemmat kansalaiset halusivat ottaa osaa päätöksiin. Tyrannien säätämiä lakeja, jotka suosivat köyhempiä kansalaisia oli myös hyvin vaikea kumota. Demokratia
Senaikaisessa läntisessä käytössä termillä “demokratia” tavallisesti viitataan kansan valitsemaan joko suoraan tai edustukselliseen hallitukseen.  Termillä "tasavalta" on monia eri merkityksiä, mutta nykyään usein sillä viitataan edustukselliseen demokratiaan ja erityisesti valtioihin, joissa presidentti tai muu valtionpäämies valitaan yleisillä vaaleilla määrä­ajaksi, toisin kuin monarkioissa, joissa valtion­pää­miehen asema on yleensä perinnöllinen, joskin monissa sellaisissakin vallitsee edustuksellinen demokratia, jossa hallituksen päämiehenä on vaaleilla valittu pääministeri. Tämän vuoksi tasavalta-nimitystä on käytetty myös esimerkiksi Saksan demokraattisesta tasavallasta ja Neuvostoliitosta. Käänteinen totalitarismi
Sanoilla viitataan sairastuneeseen liberalismiin ja demokraattisen vallan keskuksiin tuotuun sairauteen. Sana "liberal" merkitsee sallivaa. Tasavalta
Jotain kovan linjan totalitarismista jäi idässä eloon vielä Rautaesiripun pudottua. Tasavaltojen täydet nimet voivat tosinaan johtaa harhaan. Vaikka nimessä lukee "kansan" tai "demokraattinen", ei maalla ole mitään tekemistä länsimaissa syntyneiden suoran tai edustuksellisen demokratian kanssa. Itse asiassa fraasi ”Kansan demokraattinen tasavalta” tarkoitti kylmän sodan aikana usein Stalinin diktatuuria. Pitäisi myös olla selvää, että nämä ”idän” tyyppiset tasavallat eivät sovi siihen tasavallan määritelmään, joka olettaa laajasti käsitetyn kansan valitsevan johtajansa – ellei kansa aidosti hyväksy johtajaansa. Autoritaarinen persoonallisuus
Tutkimuksen tuloksena oli niin sanottu F-asteikko. Sen mukaan autoritaarinen persoonallisuus on todettavissa ja tutkittavissa yhdeksän ominaisuuden yhdistelmänä, jotka ovat: Saksassa autoritaarisen persoonallisuuden tutkimusta ovat tehneet viime aikoina muun muassa Klaus Roghmann, Detlef Oesterreich ja Christel Hopf. Aktiivisin tutkija on ollut hollantilainen J. D. Meloen. Useimmissa akateemisissa artikkeleissa, jotka mainitsevat teorian, sitä pidetään suurimmalta osaltaan pätevänä. Käänteinen totalitarismi
Koska päätöksenteko perustuu odotuksiin, voidaan odotuksia muokkaamalla vaikuttaa päätöksentekoon. Peliteorian kehittäjä Oskar Morgenstern käyttää tästä käsitettä "odotusten variointi". Henkilön pitämä (hold) odotus on joidenkin toisten mallintama ja yhteiskuntaan syötettämä, mikä tunnetaan ns. rationaalisten odotusten (rational expectations) menetelmänä. Rationaalisten odotusten kehittäjä (Sir) Alan A. Walters on huomauttanut siitä, että henkilön pitämä mallinnettu ja syötetty odotus ei ole rationaalinen, vaan konsistentti (consistent). Konsistenssi on peräisin siitä että mallinnettu odotus on taloudelliseen malliin nähden johdonmukainen ja sikäli rationaalinen, siitä huolimatta että se on pitäjälleen epärationaalinen. Managerialismi
Managerialismi eli "johtamisvaltaisuus" tarkoittaa (yksilö)johtamisen edellytysten lisäämistä ja johtamisen alan laajentamista korostavaa aatetta, joka heijastuu yksilöiden arvoihin, asenteisiin ja käyttäytymiseen, poliittis-hallinnollisten ohjelmien tavoitteisiin, organisaatioiden rakennepiirteisiin ja toimintakäytäntöihin.
"Managerialistisilla reformeilla" tarkoitetaan toimintaohjelmia ja -poliitikoita, joiden tavoitteena on muokata organisaatioita, järjestelmiä ja niiden ohjausta johtamisen alaa laajentavaan suuntaan. Meritokratia
Meritokraattiset yhteiskunnat, valtiot ja organisaatiot painottavat todistettua osaamista, koulutusta ja pätevyyttä yhteiskuntaluokan, kansallisuuden tai sukupuolen sijaan. Meritokratiaan liittyvät keskeisesti tutkintotodistukset ja tutkintovaatimukset, joiden avulla kyvykkyyttä pyritään mittaamaan objektiivisesti. Kokemus on myös meriitti. Meritokratian termiä on alun perin käytetty kielteisessä merkityksessä kuvaamaan yhteiskuntaa, jossa yksilön asema määräytyy kilpailun kautta (katso sosiaalidarvinismi), mutta monet pitävät käsitettä myös myönteisenä. Voltaire
Voltaire ei luottanut kansanvaltaan, jonka hän katsoi olevan samaa kuin massojen tylsämielisyys. Voltairelle vain filosofien (kuten hänen itsensä) avustama valistunut kuningasvalta tai valistunut absolutismi saattoi tuoda muutoksen, koska silloin kuninkaan etuna olisi ollut parantaa Ranskan voimaa ja vaurautta maailmassa. Voltairen kerrotaan sanoneen, että hän "tottelisi mieluummin yhtä leijonaa kuin kahtasataa rottaa (omasta) lajistaan". Voltaire katsoi kuningasvallan olevan avain edistykseen ja muutokseen. Hän myös katsoi afrikkalaisten olevan erillinen, eurooppalaisia alempi laji ja juutalaisten olevan "tietämätöntä ja barbaarista kansaa". Omistusoikeus
Sosialistinen yhteisomistus on yllä mainitusta yhteisomistuksesta erikoistapaus, jossa kaikki, kansa tai työläiset omistavat. Jotkut libertaarisosialistit sanovat vastustavansa suvereenia omistusoikeutta, jota he pitävät kapitalismin ominaisuutena, ja kannattavansa vain rajallisia käyttöoikeuksia, mutta toiset katsovat libertaarin sosialismin merkitsevän yhteisomistusta, johon liittyy yksityisten käyttöoikeuksia. Etenkin sosialistit, mutta vähemmässä määrin monet muutkin kannattavat myös "julkista omistusta". Julkisella omistuksella tarkoitetaan yleensä julkisyhteisön kuten valtion tai kunnan harjoittamaa omistusta. Julkinen omistus on etenkin valtiososialistien tavoite. Jotkut libertaarisosialistitkin kuitenkin kannattavat julkista omistusta, mutta katsovat kannattamansa sosiaalisen omistuksen olevan eri asia kuin vastustamansa valtiollinen omistus .