Missä Leonid Brezhnev kuoli?
Leonid Brežnev
Leonid Iljitš Brežnev (, ; 19. joulukuuta 1906 Kamenskoje – 10. marraskuuta 1982 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko.
Feliks Dzeržinski
Dzeržinski kuoli sydänkohtaukseen 20. heinäkuuta 1926 Moskovassa. Sydänkohtaus tuli välittömästi hänen pidettyään huonokuntoisena ja sairaana keskuskomiteassa puheen, jossa hän voimakkaasti tuomitsi niin sanotun yhtyneen opposition, jota johtivat Lev Trotski, Grigori Zinoviev ja Lev Kamenev. Modest Bogdanov
Professori Kesslerin kuoleman jälkeen Bogdanov nimitettiin ylimääräiseksi professoriksi, ja myöhemmin täysivaltaiseksi professoriksi. Sairauden pahetessa hänen oli jätettävä eläinmuseon kuraattorin virka, ja vuonna 1885 hän joutui lopettamaan luennoimisen. Yliopiston johto antoi hänelle paikan Kaukasuksen retkikunnassa, ajatellen lämpimän ilmaston olevan hyväksi hänen terveydelleen. Bogdanov asuikin alueella parisen vuotta, mutta sairauden yhä pahetessa hän matkusti kotiseudulleen Syzraniin, missä hän asui maaliskuusta elokuulle 1887. Hän palasi Pietariin, missä hän kuoli 1888. Petras Griškevičius
Griškevičius syntyi Kriaunoksessa, Rokiškisin kunnallispiirissä, Liettuassa. Toisessa maailmansodassa hän palveli puna-armeijassa.
Hän oli uskollinen Leonid Brežnevin politiikalle ja kannatti venäläistämistä. Griškevičius kuoli 14. marraskuuta 1987 Vilnassa. Sergio Leone
"Suuren gangsterisodan" jälkeen Leone alkoi suunnitella elokuvaa Leningradin piirityksestä. Hän ehti hankkia Neuvostoliiton tuen elokuvan tekoon. Hanke ei kuitenkaan toteutunut, sillä Leone kuoli huhtikuussa 1989 sydänkohtaukseen. Hänet on haudattu Pratica di Maren hautausmaalle. P. E. Svinhufvud
Veteraanipoliitikko Svinhufvud pyrki osallistumaan vielä kerran Suomen asioiden hoitamiseen talvisodan lopulla matkustamalla avunhakumatkalle Saksaan ja Italiaan. Adolf Hitler ja Benito Mussolini kieltäytyivät kumpikin tapaamisesta, mutta tuolloisen paavin Pius XII:n presidentti pääsi tapaamaan. Jatkosodan aikana Svinhufvud tuki Suur-Suomi-ajattelua, mutta pitkäaikaisen valtiomiehen aika oli kuitenkin menossa mailleen. Hän kuoli kotonaan Kotkaniemessä 29. helmikuuta 1944, ja hänet siunattiin haudan lepoon Luumäen kirkossa. Svinhufvud on Suomessa kuolleista presidenteistä ainoa, joka kuoli Helsingin ulkopuolella. Ivan Bilibin
Bilibin kaipasi kuitenkin kotimaataan ja lähti Neuvostoliittoon viimeisteltyään Neuvostoliiton suurlähetystön vuonna 1936. Hän sai graafisen alan professuurin ja luennoi Neuvostoliiton taideakatemiassa vuoteen 1941 saakka. Bilibin kuoli keuhkokuumeeseen 7. helmikuuta 1942 Leningradin piirityksen aikana Taideakatemian kellarissa, jonne hän oli siirtynyt kotinsa tuhouduttua. Igor Stravinsky
Stravinsky lähti Venäjältä 1910 ja matkusti Pariisiin. Kun ensimmäinen maailmansota syttyi, hän muutti puolueettomaan Sveitsiin. Hän palasi takaisiin Pariisiin 1920. Vuonna 1939 hän muutti Yhdysvaltoihin, jonka kansalainen hänestä tuli 1945. Stravinsky vieraili Suomessa vuonna 1961 ja johti Helsingissä pitämässään konsertissa omia sävellyksiään. Hänet kutsuttiin myös 1962 Neuvostoliittoon konsertoimaan. Vuonna 1963 Stravinsky sai Wihurin kansainvälisten palkintojen rahaston myöntämän Sibelius-palkinnon. Hän kuoli 88-vuotiaana New Yorkissa, mutta hänet haudattiin San Michelen hautausmaalle Venetsiaan. Augusto Pinochet
3. joulukuuta 2006 Pinochet sai sydäninfarktin ja hänelle tehtiin sotilassairaalassa kaksi leikkausta sydämen verenkierron parantamiseksi. Pinochet kuoli 91-vuotiaana viikkoa myöhemmin 10. joulukuuta 2006 Santiagon sotilassairaalassa Chilessä, jossa hän oli hoidettavana leikkauksen jälkeen. Vielä edellisenä päivänä hänen ilmoitettiin olevan toipumassa leikkauksesta.
Presidentti Michelle Bachelet, jonka isä Alberto Bachelet kuoli vankilassa ja joka itsekin joutui kidutettavaksi, ei myöntänyt Pinochetille valtiopäämiehen valtiollisia hautajaisia eikä hänen vuokseen julistettu kansallista suruaikaa. Pinochet haudattiin kuitenkin sotilashautajaisin. Presidentti Bachelet ilmoitti, ettei aio osallistua Pinochetin hautajaisiin. Yli 60 000 ihmistä kävi hyvästelemässä Pinochetin sotilasakatemiassa, missä hänen arkkunsa oli näytteillä. Pinochetin ruumis tuhkattiin perheen toiveesta vandalismin pelossa. 
Pian Pinochetin kuoleman jälkeen Santiagon kaduille Plaza Italiaan kerääntyi tuhansia diktaattorin vastustajia juhlimaan. Alati kasvanut, rauhallisesti juhlinut kansa marssi Santiagon pääkatua Alamedaa (oikealta nimeltään Avenida Libertador Bernardo O´Higgins) pitkin aina presidentinpalatsin Monedan taakse, jossa mellakkapoliisi pyrki hajottamaan ihmisjoukon vesitykein ja kyynelkaasulla. Tämä toimenpide johti pian mellakoihin ja kasvavaan sekasortoon, jotka jatkuivat pitkalle yöhön. Leonid Solovjov
Leonid Vasiljevitš Solovjov (; 19. elokuuta 1906 Tripoli, Libanon – 9. huhtikuuta 1962 Leningrad) oli venäläinen neuvostokirjailija. Neuvostoliiton historia
Stalinin kuoleman jälkeen valta neuvostojohdossa hajautettiin. Maan johtoon nousi keskuskomitean presidiumi, ja julistettiin Neuvostoliitolla olevan kollektiivinen johto. Pääministeriksi ja pääsihteeriksi tuli Stalinin jälkeen Lavrenti Berijan tuella Georgi Malenkov. Malenkov pyrki nostamaan väestön elintasoa ja lisäämään kulutustavaroiden tuotantoa. Presidiumissa alkoi pian valtataistelu ja Berija vangittiin ja teloitettiin, ja hänen ohellaan osa muuta turvallisuuspalvelun johtoa. Malenkov toimi Neuvostoliiton johtajana vain kaksi vuotta, sillä hänet pakotettiin eroamaan pääministerin ja pääsihteerin asemasta helmikuussa 1955.
Malenkovin uudistusten hitaus ja aiempi yhteistyö Lavrenti Berijan kanssa katsottiin syiksi erottamiselle ja myös neuvostoarmeijan upseeriston tyytymättömyys tuleviin muutoksiin, armeijan miesmäärän supistamiseen. Lev Sedov
Sedov kuoli helmikuussa 1938 pariisilaisessa kunnallisessa sairaalassa umpisuolileikkausta seuranneisiin komplikaatioihin. Leikkaus oli suoritettu aiemmin venäläisten valkoisten emigranttien ylläpitämässä yksityissairaalassa, johon hän oli mennyt hoidattamaan umpisuolentulehdustaan. Kyseistä sairaalaa oli suositellut Sedovin ystävä Mark Zborowski, joka myöhemmin paljastui Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu NKVD:n agentiksi. Tämän vuoksi Sedovin kuolemaa on epäilty NKVD:n järjestämäksi murhaksi ja myös Trotski itse uskoi tähän. Zborowskin tiedetään tiedottaneen NKVD:lle Sedovin kirjautumisesta sairaalaan. NKVD:n apulaisjohtaja Pavel Sudoplatov myönsi myöhemmin muistelmissaan avoimesti olleensa vastuussa Trotskin salamurhan järjestämisestä vuonna 1940, mutta kiisti NKVD:n olleen osallisena Sedovin kuolemaan. Vasemmistososialistivallankumouksellisten kapina
Bolševikkihallituksella ei ollut aikomustakaan taipua kapinallisten vaatimuksiin. Käytyään varmuuden vuoksi Saksan lähetystössä lepyttelemässä saksalaisia Lenin määräsi sotilaat kukistamaan kapinan ja vapauttamaan Dzeržinskin. Pääkaupungissa ei kuitenkaan juuri ollut bolševikkihallitukselle uskollisia työläisten punakaarteja ja Moskovan varuskunnan sotilaat julistivat olevansa puolueettomia vallankumouksellisten sisäisessä välienselvittelyssä. Bolševikkien viimeiseksi pelastukseksi löytyi eversti Ioakim Vatsetisin () komentama kurinalainen ja uskollinen latvialainen kivääridivisioona, jonka yksi kokonainen rykmentti ja osia muista rykmenteistä oli sijoitettu Moskovaan. Heinäkuun 6. päivä sattui olemaan juliaanisen kalenterin mukainen juhannusaatto, joten pääosa latvialaisistakin oli juhannusjuhlissa Hodynkan kentällä Moskovan ulkopuolella. Heikosti puolustettu Kreml oli alttiina hyökkäykselle ja heinäkuun 6. ja 7. päivän välisenä yönä Lenin tiedusteli Vatsetisilta, kestäisikö puolustus edes seuraavaan aamuun. Vasemmistososialistivallankumouksellisten joukot eivät kuitenkaan yrittäneet hyökätä Kremliin.
Seuraavaan aamuun mennessä Vatsetis oli saanut joukkonsa kasaan ja saattoi aloittaa vastahyökkäyksen. Katutaisteluita käytiin aamupäivän aikana pääasiassa Kitai-gorodin alueella Moskovan keskustassa. Kummatkin osapuolet kärsivät miestappioita. Puoleenpäivään mennessä latvialaiset olivat edenneet Popovin päämajan Morozovin talon luo ja tähtäsivät sitä suoraan 152 millin haupitsilla. Kapinajohdon neuvotteluyrityksestä huolimatta latvialaiset alkoivat tulittaa rakennusta, jolloin vasemmistososialistivallankumouksellisten johto pakeni. Kapina Moskovassa luhistui tämän jälkeen kahdessa tunnissa. Dzeržinski saatiin vapautettua. Popovin jäljellä olleet joukot perääntyivät Moskovasta etelään, mutta panssariautojen tukema latvialainen ratsuväki sai ne kiinni Tretjakovin ja Sevrjuginon kartanoiden luona kaupungin ulkopuolella. Popovin joukoista kaatui kapinassa ainakin 16 ja haavoittui 60 miestä, pääosa Morozovin talon tulituksessa. Popov itse onnistui livahtamaan pakoon. Aleksandr Litvinenko
Brittiläinen media julkisti tiedon Litvinenkon myrkytyksestä 19. marraskuuta 2006. Etenkin The Times syytti suorasanaisesti Venäjän tiedustelupalvelua. Joulukuussa 2006 Venäjän johto moitti murhattua Litvinenkoa niin heikkoluonteiseksi, että hänet oli erotettu Venäjän salaisesta palvelusta FSB:stä. Litvinenko oli kääntynyt islamiin ennen kuolemaansa, joten hänet haudattiin muslimimenoin. Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991
Baltian maissa jatkui peitelty vastarinta varsinkin tieteen- ja taiteentekijöiden piirissä. Puolan Solidaarisuus-kapina innoitti 40 virolaisen älymystön edustajaa lähettämään "Pravdaan" avoimen kirjeen, jossa vastustettiin Viron venäläistämistä ja syksyn 1980 opiskelijalevottomuuksien väkivaltaista tukahduttamista. Neuvostoliiton viranomaiset pitivät kirjettä ulkomaisten tiedustelupalvelujen tekona ja lisäsivät toisinajattelijoiden valvontaa Virossa. Toisinajattelija Jüri Kukk pidätettiin vuonna 1981, ja hän kuoli parissa kuukaudessa tehtyään nälkälakon. Kun Leonid Brežnev kuoli vuonna 1982, ei Virossa käytännössä ollut oppositiota. Tilanne jatkui samana vielä jonkin aikaa Mihail Gorbatšovin noustua valtaan. Josif Stalin
Kun Stalin oli kuollut, neuvostojohdossa käytiin lyhytaikainen valtataistelu, jonka päätteeksi salaisen poliisin johtaja Lavrenti Berija syrjäytettiin ja teloitettiin vankilassa ilman oikeudenkäyntiä. Neuvostoliiton johtoon nousivat ministerineuvoston puheenjohtajaksi Georgi Malenkov ja kommunistisen puolueen pääsihteeriksi Nikita Hruštšov. Gottfried Leibniz
Leibniz kuoli Hannoverissa vuonna 1716. Tuolloin hän oli niin epäsuosiossa, ettei sen enempää Yrjö I (joka sattui juuri tuolloin olemaan lähellä Hannoveria) kuin kukaan mukaan hovista Leibnizin henkilökohtaista sihteeriä lukuun ottamatta osallistunut hautajaisiin. Vaikka Leibniz oli Royal Societyn ja Berliinin tiedeakatemian elinikäinen jäsen, kumpikaan instituutio ei kunnioittanut hänen kuolemaansa. Hänen hautansa oli merkitsemättömänä yli 50 vuotta. Bernard de Fontenelle kirjoitti Leibnizistä ylistävästi Elisabeth Charlotte von der Pfalzin, vaaliruhtinatar Sophien veljentyttären, kehotuksesta. Leinon vangit
Lähes jokainen ”Leinon vangeista” oli harjoittanut ainakin jonkinlaista Neuvostoliiton vastaista toimintaa, jonka rikollisuuteen neuvostoliittolainen kuulustelija kiinnitti huomiota. Muutamat olivat myös vakoilleet Neuvostoliittoa vastaan. Useimmat olivat mukana erilaisten bolševikkien vallan kukistamista ajaneiden emigranttijärjestöjen toiminnassa tai ainakin lähellä niitä. Severin Dobrovolski ei Björkelundin antamasta kuvauksesta huolimatta ollut ilmeisesti tärkeimmän emigranttijärjestön Venäjän yleissotilaallisen liiton (ROVS) varsinainen jäsen, mutta hän avusti 1930-luvulla ROVS:n salaista tiedustelua järjestämällä sille vakoiluyhteyksiä Neuvostoliittoon. Hän oli myös 1920-luvun alussa johtanut Nikolai Tšaikovskin perustaman ”Toiminnan keskus” -nimisen taistelujärjestön Suomesta Neuvostoliittoon suunnattua toimintaa. Muista luovutetuista ainakin Dimitri Kuzmin-Karavajev kuului ROVS:ään. Vielä jyrkempään bolševikkivallan kukistamista ajaneeseen nuorten emigranttien järjestöön Kansallisen työn liittoon (NTSNP, myöhemmin NTS) kuuluivat ainakin Igor Verigin, joka oli 1930-luvulla NTS:n Suomen-pääorganisaattori, ja Dmitri Daragan, joka tosin erotettiin järjestöstä vuonna 1938. Boris Popper oli kuulunut sekä Suomessa että Belgiassa emigranttien monarkistisiin aktivistijärjestöihin, ja Valpon tietojen mukaan hän oli vuosina 1938–1939 yrittänyt omin päin muodostaa neuvostovastaista terroristisolua Suomessa. Vladimir Bastamov oli johtanut 1920-luvun lopussa Helsingissä toiminutta pientä aktivistiryhmää, joka suunnitteli väkivaltaisia iskuja Neuvostoliittoa vastaan saamatta tosin mitään aikaiseksi. Juri Narbuth johti 1920-luvun lopulla Venäläisen totuuden veljeskunnan (BRP) Suomen taistelukeskuksen Helsingin-osastoa, johon myös Boris Björkelund kuului. Narbuth oli myöhemmin kuulunut mladorossipuolueeseen, joka oli alkuun monarkistinen järjestö, mutta muuttui 1930-luvulla neuvostomyönteisemmäksi. Verigin, Fjodor Pihra ja vahingossa pidätetty Vasili Maksimov olivat nuorisoseura Zwenon aktiiveja. Pablo Neruda
Kansainvälinen oikeuslääketieteilijöiden asiantuntijaryhmä ilmoitti vuonna 2017 uusista tutkimuksista, joiden mukaan Neruda ei kuollut eturauhassyöpään. Ruumiista löydettiin tuntematonta bakteeria, jonka alkuperää tutkitaan. Tutkijat eivät toistaiseksi pysty määrittelemään murhattiinko Neruda. Neruda kuoli santiagolaisessa sairaalassa, jossa kuoli myös entinen presidentti Eduardo Frei, mikä osaltaan vaikutti epäilyksiin murhasta..Kaj Chydenius on säveltänyt Nerudan runoja: ”Jos minä kuolisin”, ”La reina”, ”Vedenneito ja juopot”, ”Väli-Amerikka”, joita on levytetty. Leo Mechelin
Viimeisinä vuosinaan Mechelin oli myös aktiivinen rauhanliikkeessä ja osallistui kansainvälisiin rauhankongresseihin 1910 Tukholmassa ja 1912 Genevessä Suomen edustajana. Jälkimmäisessä kokouksessa hän toimi myös yhtenä varapuheenjohtajana. Mechelin toivoi rauhan takeeksi kansainvälistä lainsäädäntöä, joka voisi myös auttaa Suomen asemaa. Hän saikin Geneven kongressin antamaan Suomea tukevan julkilausuman, vaikka sen merkitys jäikin puhtaan symboliseksi. Vaikeinakaan aikoina Mechelin ei silti taipunut väkivallattoman, puhtaasti moraalisen vastarinnan vaatimuksestaan.
Mechelin jatkoi kirjallisestikin aktiivisena ja suunnitteli vielä teoksen kirjoittamista rauhankysymyksestä, mutta syksyllä 1913 munuaistauti sai hänestä otteen, ja hän kuoli 26. tammikuuta 1914. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle, ja hautajaisista tuli ennennäkemätön kansanjuhla, symbolinen mielenosoitus sortovaltaa vastaan. Haudalle laskettiin 600 eri seppelettä. Mechelinin ihailijoihin kuuluneen Tekla Hultinin mukaan ""hän on vielä kuolemallaankin palvellut sitä asiaa, jonka puolesta hän on elänyt"". Vainajan muistelu tosin yhdisti lähinnä porvarillista Suomea. Leonid Brežnev
Brežnev oli syntyisin Kamenskojesta, raskasteollistetusta Itä-Ukrainasta ja kansallisuudeltaan venäläinen. Hän opiskeli metallurgiaa ja valmistui vuonna 1935 insinööriksi Kamenskojen metallurgisesta instituutista ja työskenteli Itä-Ukrainan rauta- ja terästeollisuudessa. Hän liittyi kommunistisen puolueen nuorisojärjestöön, Komsomoliin 1923 ja puolueeseen 1931. Leonid Lytvynenko
Leonid Dmitrijevitš Litvinenko (, s. 28. tammikuuta 1949 Smila, Tšerkasy, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen, Neuvostoliittoa edustanut kymmenottelija ja olympiamitalisti vuodelta 1972. Olga Kameneva
Olga erosi miehestään Levistä, joka lähti toisen naisen, Tatjana Glebovan, matkaan ja sai tämän kanssa lapsen. Olga jatkoi kuitenkin aktiivista poliittista uraansa läheisessä yhteistyössä veljensä Levin kanssa. Kun Lenin kuoli, Lev Trotsky ajautui valtataisteluun Josif Stalinin kanssa. Tämä valtataistelu päättyi tunnetusti Stalinin voittoon, Trotski päätyi lopulta maanpakoon Meksikoon, jossa hänet myöhemmin salamurhattiin Stalinin kätyreiden toimesta. Olgakin pidätettiin ja vangittiin. Vankina ollessaan hänen molemmat poikansa pidätettiin, vangittiin ja teloitettiin. Olga itse teloitettiin ampumalla syyskuun yhdestoista päivä vuonna 1941 Medvedevin metsässä. Severin Dobrovolski
Neuvostoliitossa Dobrovolskia syytettiin muun muassa ROVS:in Suomen osaston johtamisesta, vakoilusta, agenttien soluttamisesta ja värväämisestä sekä Neuvostoliittoa vastaan suunnattujen terrori-iskujen ja aseistetun kaappausyrityksen johtamisesta. Pöytäkirjojen mukaan Dobrovolski kiisti olleensa vieraan vallan agentti, mutta myönsi syyllisyytensä muihin poliittisiin rikoksiin. Mitään todisteita ei oikeudenkäynnissä esitetty. Moskovan piirin sotaoikeus tuomitsi Dobrovolskin kuolemaan 27. marraskuuta 1945 ja hänet teloitettiin 26. tammikuuta seuraavana vuonna. Hän oli Leinon vangeista ainoa, joka tuomittiin Neuvostoliitossa oikean oikeusistuimen edessä. Dobrovolskin kuolemasta oli pitkään liikkeellä ristiriitaisia tietoja. Muun muassa Boris Björkelund kirjoitti vuonna 1966, että Dobrovolskin asianajaja olisi saanut päämiehensä kuolemantuomion muutetuksi kymmenen vuoden leirivankeudeksi ja Dobrovolskin menehtyneen vankileirillä vuonna 1947. Leonid Brežnev
1970-luvun puoliväli oli Neuvostoliiton ulkopolitiikan kulta-aikaa. Samaan aikaan Brežnev pönkitti sisäpoliittista asemaansa määräämällä Podgornyin eläkkeelle, ja ottamalla puhemiehen paikan korkeimmassa neuvostossa. Toukokuussa 1976 hänestä tuli ensimmäinen Neuvostoliiton marsalkka poliittisin perustein sitten Stalinin ajan. Brežnevin nimitys herätti närää upseeriston keskuudessa, koska hän ei ollut ikinä toiminut joukkojen komentajana, mutta kylmän sodan vastakkainasettelun korostama armeijan asema piti kenraalit tyytyväisinä. Neuvostoliiton historia
Josif Stalin kuoli 5. maaliskuuta 1953 74 vuoden iässä. Hänen hautajaisensa järjestettiin saman kuukauden aikana. Stalinin hautajaiset oli merkittävä tapahtuma, johon osallistui tuhansia. Stalinin palsamoitu ruumis haudattiin Leninin mausoleumiin, josta se myöhemmin vuonna 1961 siirrettiin Kremlin muuriin. Sidney Reilly
Myös Reillyn salaliittokumppani Boris Savinkov oli edellisenä vuonna houkuteltu samalla tavalla Neuvostoliittoon. Savinkov sai 10 vuoden vankeustuomion mutta hän kuoli 7. maaliskuuta 1925 tehtyään virallisen version mukaan itsemurhan Lubjankan vankilassa hyppäämällä alas ikkunasta. Väinö Leskinen
Väinö Leskinen kuoli sydänkohtaukseen 55-vuotispäivänään hiihtoladulle Helsingin Lauttasaaren edustalla. Aleksandr Litvinenko
Litvinenko palveli FSB:ssä järjestäytyneen rikollisuuden vastaisessa yksikössä. Vuonna 1998 hän sanoi, että hänet määrättiin tappamaan Jeltsinin liittolainen, liikemies Boris Berezovski. Litvinenko sanoo, että hänet erotettiin FSB:stä ja pidätettiin tekaistujen syytteiden nojalla. Hänen asunnostaan väitettiin löytyneen räjähteitä. Vuonna 2000 ennen kolmatta pidätystään hän pakeni passitta Turkkiin, missä tapasi maahan turistiviisumilla matkustaneet vaimonsa ja poikansa. Turkista he jatkoivat Britanniaan ja anoivat turvapaikkaa. Lokakuussa 2006 hän sai Britannian kansalaisuuden. Niels Bohr
Bohr työskenteli Yhdysvalloissa Los Alamosin laboratoriossa New Mexicossa Manhattan-projektissa, jossa fyysikko Richard Feynmanin mukaan hänet tunnettiin Nicholas Bakerina ilmeisistä turvallisuussyistä. Hänen panoksensa Manhattan-projektissa oli varsin pieni. Hänen on sanottu tokaisseen: ”Tämän takia tulin Amerikkaan; he eivät tarvinneet apuani atomipommin tekoon.” Häntä pidettiin tietoviisaana konsulttina tai projektin ”rippi-isänä”. Sodan jälkeen hän palasi Kööpenhaminaan ja puhui rauhanomaisen ydinenergian käytön puolesta. Bohr kuoli sydänkohtaukseen Kööpenhaminassa vuonna 1962, ja hänet haudattiin Assistensin hautausmaalle Nørrebron alueelle Kööpenhaminaan. 1920-luku
Neuvostoliitossa sisällissota ja bolševikkien voitto johti sotaväsymykseen, tyytymättömyyteen ja nälänhätään, joka maaliskuussa 1921 huipentui Kronstadtin kapinaan. Tämän jälkeen Neuvostoliitossa otettiin käyttöön "Uusi talouspolitiikka", NEP. Vladimir Lenin kuoli 1924, ja hänen ruumiinsa palsamoitiin ja asetettiin näytille Punaisen torin laidalle rakennetun mausoleumiin. Samana vuonna Pietari nimettiin Leningradiksi. Penna Tervo
Tervo kuoli auto-onnettomuudessa Tuusulassa kesken ministeri- ja kansanedustajakautensa. Ministeriä Riihimäeltä Helsinkiin kovalla vauhdilla kuljettanut valtioneuvoston suuri Chevrolet-henkilöauto alkoi heittelehtiä jäisellä tiellä, jolloin vastaan tullut auto törmäsi sen vasempaan takakulmaan. Kaikki autossa olleet putosivat auki sinkoutuneista ovista maantielle, ja pahimmat vammat saanut Tervo kuoli tajuihinsa tulematta matkalla sairaalaan. Onnettomuus oli eräiden salaliittoteorioiden mukaan Neuvostoliiton salaisen poliisin KGB:n järjestämä, ja sen toteuttajaksi on väitetty muun muassa Bodominjärven murhiin liitettyä Hans Assmannia. Onnettomuutta koskeneen arkiston avautuminen alkuvuodesta 2006 ei millään tavalla tukenut murhateorioita. Lev Sedov
Trotskin asuessa maanpaossa Lev Sedovista tuli hänen sihteerinsä ja avustajansa. Hän toimi Trotskin heinäkuussa 1929 perustaman lehden "Bjulleten oppozitsiin" toimittajana ja kirjoitti useita isänsä näkemyksiä puolustaneita kirjoja. Sedov oli aktiivisesti mukana myös kansainvälisen trotskilaisten liikkeen kokoamiseksi luodun neljännen internationaalin perustamisessa. Hän meni naimisiin ranskalaisen trotskilaisen kommunistin Raymond Molinierin vaimon Jeannen kanssa, ja molemmat hylkäsivät samalla aiemmat puolisonsa. Sedov asui 1931–1933 Berliinissä ja vuodesta 1933 Pariisissa. Vuosien 1936–1938 Moskovan näytösoikeudenkäynneissä Sedovin väitettiin yhdessä isänsä kanssa johtaneen Neuvostoliittoon kohdistettua sabotaasi- ja terrorikampanjaa. Yhdysvalloissa kokoontunut epävirallinen vastatuomioistuin Deweyn komissio totesi heidät syyttömiksi. Lev Sedovin nuorempi veli Sergei Sedov oli jäänyt asumaan Neuvostoliittoon, jossa hänet vangittiin Stalinin puhdistuksissa 1935 ja teloitettiin lokakuussa 1937. Konstantin Tšernenko
Tšernenkosta tuli keskuskomitean ehdokasjäsen vuonna 1966 ja täysjäsen 1971. Hän liittyi politbyroohon lokakuussa 1977 ja tuli täysjäseneksi marraskuussa 1978. Leonid Brežnevin kuoleman jälkeen 1982 hän hävisi valtataistelun Juri Andropoville, joka nousi valtaan, mutta kuoli vain 15 kuukautta myöhemmin helmikuussa 1984. Leonid Brežnev
Brežnevin viimeisinä vuosina hänen ympärilleen alettiin rakentaa henkilökulttia, jonka huippu oli hänen 70. syntymäpäivänään joulukuussa 1976. Päinvastoin kuin Stalinin kulttiin, hänen kulttiinsa suhtauduttiin kyynisyydellä, koska Brežneviä kohtaan ei tunnettu pelkoa eikä juurikaan kunnioitusta. Poliittinen kritiikki oli kuitenkin hänen aikanaan mahdotonta Neuvostoliitossa. Toisinajattelijoita karkotettiin maasta tai suljettiin mielisairaaloihin. Leonid Brežnev
Lokakuussa 1941 Brežnevistä tuli etelän rintaman poliittisen johtajan varamies prikaatinkenraalina. Vuonna 1942 Ukraina oli kokonaan menetetty ja Brežnev toimi Transkaukasuksen rintaman poliittisen osaston kakkosmiehenä. Huhtikuussa 1943 hänestä tuli 18. armeijan poliittisen osaston johtaja. 18. armeija liitettiin 1. Ukrainan rintamaan, jonka poliittisena johtajana toimi Nikita Hruštšov, josta tuli Brežnevin uran tärkeä tukija. Sodan lopussa kenraalimajurin arvoinen Brežnev oli Prahan valloittaneen 4. Ukrainan rintaman poliittinen komissaari. Lavrenti Berija
Lavrenti Pavlovitš Berija (; ; 29. maaliskuuta 1899 Merheul, Gruusia, Venäjän keisarikunta – 23. joulukuuta 1953 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen kommunistijohtaja ja turvallisuuspäällikkö. Hän vastasi Neuvostoliiton sisäisestä turvallisuudesta ja toimi NKVD:n johtajana vuodet 1938–1953. Hänet muistetaan erityisesti Josif Stalinin suurten puhdistusten toimeenpanijana 1930-luvulla, vaikka oli vastuussa vain ”loppusiivouksesta” 1938–39. Hänen valtansa oli vahvimmillaan toisen maailmansodan aikana ja sen päätyttyä. Stalinin kuoltua hänet syrjäytettiin ja Stalinin seuraajat teloittivat hänet. Lev Kamenev
Leninin sairastuessa vuonna 1922 Kamenev oli kansakomissaarien neuvoston varapuheenjohtaja ja Leninin jäätyä syrjään päätöksenteossa Kamenev toimi hänen varamiehenään. Valtakamppailun käynnistyttyä vuonna 1923 Zinovjev, Kamenev ja puolueen pääsihteeriksi edellisenä vuonna heidän aloitteestaan valittu Stalin muodostivat troikaksi tai triumviraatiksi kutsutun epävirallisen johtoryhmän, jonka päätavoitteena oli estää Lev Trotskin ja tämän ympärille muodostuneen vasemmisto-opposition pääsy valtaan. Trotski ja vasemmisto-oppositio halusivat luopua kapitalismin ja markkinatalouden elementtejä sisältäneestä uudesta talouspolitiikasta eli NEP:stä, kun taas troikan edustama puolueen ”keskusta” kannatti sen jatkamista. Leninin kuoltua tammikuussa 1924 viime kädessä juuri Kamenev esti Stalinille kiusallisen Leninin testamentin julkistamisen pelastaakseen tärkeän liittolaisensa. Stalinin ajaessa lähinnä omaa asiaansa Zinovjev ja Kamenev muodostivat toisilleen loppuun saakka uskollisina pysyneen yhteistyökykyisen kaksikon. Kunnianhimoisen ja vaistoihinsa luottaneen Zinovjevin sekä varovaisen ja järjestelmällisen Kamenevin on sanottu täydentäneen toistensa ominaisuuksia.
Trotskin menetettyä asemansa vuoden 1925 alussa troikka hajosi Stalinin kääntyessä entisiä liittolaisiaan Kamenevia ja Zinovjevia vastaan. Kamenev pudotettiin lokakuussa 1925 politbyroon täysjäsenestä ehdokasjäseneksi ja häneltä vietiin Moskovan-puoluejohtajan tehtävä. Kesällä 1926 Kamenev ja Zinovjev liittoutuivat Trotskin kanssa, jolloin syntyi niin sanottu yhdistynyt oppositio. Sitä yhdisti Stalinin vastaisuus ja vaatimus puolueen sisäisen demokraattisen toimintakulttuurin palauttamisesta. Lokakuussa 1926 Kamenev menetti ehdokasjäsenyytensä politbyroossa ja Stalinin käydessä lopulliseen iskuun hänet erotettiin marraskuussa 1927 myös keskuskomiteasta. Joulukuun 1927 puoluekokouksessa Zinovjev ja Kamenev päättivät pelastaa uransa irtisanoutumalla kaikista aiemmista mielipiteistään. Heidät erotettiin puolueesta, mutta he saivat luvan hakea jäsenyyttään takaisin puolen vuoden koeajan jälkeen. Heinäkuun päivät
Protestien tukahduttamista seuranneen kahden päivän aikana hallitus riisui punakaartit aseista, hajotti kapinoineet sotilasyksiköt sekä pidätti bolševikkien johtohahmoja ja joitakin anarkisteja. Kahden seuraavan päivän aikana tuhottiin "Pravda"-lehden toimitus ja kirjapaino sekä bolševikkien keskuskomitean päämaja Kšesinskajan talossa. Myös anarkistien tukikohtanaan käyttämään huvilaan tehtiin ratsia. Satojen pidätettyjen joukossa olivat bolševikeista muun muassa Lev Trotski, Lev Kamenev, Anatoli Lunatšarski sekä Pavel Dybenko. Heidät kaikki vapautettiin syyskuisen Kornilovin kapinan jälkeen. Vladimir Leninistä annettiin pidätysmääräys, jonka mukaan häntä syytettiin vehkeilystä saksalaisten kanssa. Lenin piileskeli aluksi Pietarissa ja pakeni sen jälkeen Suomeen, jossa hän asui aluksi Helsingissä ja syyskuusta lähtien Viipurissa. Severin Dobrovolski
Dobrovolski oli yksi niistä paristakymmenestä henkilöstä, joita on myöhemmin hieman harhaanjohtavasti kutsuttu "Leinon vangeiksi". Kyseessä oli ryhmä lähinnä venäläisiä pakolaisia, joita valvontakomissio syytti rikoksista Neuvostoliittoa vastaan. Komissio määräsi silloisen sisäministerin Yrjö Leinon huolehtimaan kyseisten henkilöiden pidättämisestä, minkä jälkeen heidät kuljetettiin heti seuraavana päivänä 21. huhtikuuta 1945 Neuvostoliittoon Leinon tietämättä. Dobrovolski oli luovutetuista vanhin, korkea-arvoisin ja häntä pidettiin yleensä Suomessa toimineiden bolševisminvastaisten venäläisemigranttien johtajana. "Leinon vankeihin" kuuluneen Boris Björkelundin mukaan Dobrovolski oli luovutetuista henkilökohtaiselta ominaispainoltaan ainoa, jonka suhteen neuvostoviranomaisten vaatimukset olisivat voineet olla jotenkin puolustettavissa. Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Leonid Brežnev kärsi viimeisinä 7 - 8 hallitusvuotenaan dementiasta, ja kerrankin luki TV:ssä saman paperin kahteen kertaan. Brežnevin ympärille yritettiin rakentaa henkilökulttia, mutta ihmiset suhtautuivat johtajaansa pilkallisesti. Aleksandr Vertinski
Aleksandr Vertinski kuoli Leningradissa 21. toukokuuta 1957 ollessaan Astoria-hotellissa esiintymismatkalla. Jevno Azef
Toimittaja Vladimir Burtsev todisti Azefin poliisin agentiksi vuonna 1908. Hänen paljastumisensa oli vakava isku sekä hallitukselle että sosialistivallankumouksellisille. Puolueen keskuskomitea langetti Azefille kuolemantuomion, mutta keräämänsä pääoman turvin hänen onnistui paeta ulkomaille. Saksan poliisi vangitsi hänet vuonna 1915 venäläisenä vakoilijana. Brest-Litovskin rauhan jälkeen Azef vapautettiin, mutta hän kuoli pian munuaissairauteen. Sergei Djagilev
Sergei Djagilev kuoli 19. elokuuta 1929 Venetsiassa, jonne hän oli matkustanut vastoin lääkärin ohjeita. Hänet on haudattu Venetsian alueella sijaitsevalle Isola di San Michelen saarelle, jonka hautausmaalla lepäävät myös Igor Stravinsky, Joseph Brodsky ja Ezra Pound. Eino Leino
Viimeisten elinvuosiensa aikana Leino laati muistelmateoksensa "Elämäni kuvakirjan" (1925). Hänen viimeinen asuinpaikkansa oli Hyvinkään Nuppulinnassa (nyk. Tuusulaa) Riitahuhta-nimisessä talossa ystäväperheen alivuokralaisena. Siellä Eino Leino kuoli 47-vuotiaana 10. tammikuuta 1926. Hänet haudattiin valtion kustannuksella, ja hautajaisiin osallistui presidentti Relander ja muuta maan johtoa. Boris Jeltsin
Boris Jeltsin kuoli sydänkohtaukseen 23. huhtikuuta 2007 76 vuoden ikäisenä.. Jeltsin haudattiin Novodevitšin hautausmaalle 25.huhtikuuta 2007, . Jeltsinin ruumis oli näytillä Kristus Vapahtajan katedraalissa Moskovassa . Aleksandr Solženitsyn
Aleksandr Isajevitš Solženitsyn (; 11. joulukuuta 1918 Kislovodsk – 3. elokuuta 2008 Moskova) oli venäläinen kirjailija ja historioitsija. Erityisesti hänet tunnetaan Neuvostoliiton ojennustyöleirijärjestelmästä kertovista teoksistaan, joihin kuuluvat muiden muassa "Ivan Denisovitšin päivä" (1962), "Syöpäosasto" (1968), "Ensimmäinen piiri" ja "Vankileirien saaristo" (1973–1976). Hänen kuollessaan maailmassa oli myyty yli 30 miljoonaa hänen kirjoittamaansa kirjaa. Niitä oli käännetty noin 40 eri kielelle. Solženitsynille myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1970. Fjodor Terentjev
Terentjev kuoli tuolloisessa kotikaupungissaan Leningradissa olosuhteissa, jotka ovat jääneet epäselviksi. Hän oli ollut mukana Kaukolovan kisoissa, joissa voitti kilpailun. Väitettiin, että kun voittoa oli juhlittu vodkan voimalla, hän olisi tullut huoltoautolla kotiin, ajanut sen autotalliin ja jättänyt sen käyntiin ja näin kuollut häkämyrkytykseen. On epäilty sitä, miten hän olisi voinut humalassa ajaa auton kotiin ja talliin ja jättää auton käyntiin ja sitten lukita ovet ja jäädä auton sisään. On arveltu, että häntä ei haluttu mukaan Innsbruckin kisoihin, jonne hän oli ilmoittanut tähtäävänsä, ja että hänellä olisi ollut vielä muitakin, valtiolle kiusallisia aikomuksia, ja tilanne olisi ratkaistu järjestämällä hänen kuolemansa. Vladimir Lenin
Toukokuussa 1922 Lenin sai ensimmäisen sydänkohtauksensa, joulukuun kohtauksen jälkeen hän jätti aktiivipolitiikan. Toukokuussa 1923 Lenin siirtyi lääkärin neuvojen mukaan huvilalle Gorkiin lähellä Moskovaa. Kremlissä hän kävi vain muutaman kerran ennen kuolemaansa tammikuussa 1924. Kuolinsyynä oli ilmeisesti aivoverisuonten kovettuma, ateroskleroosi, ja osasyynä siihen oli hänen niskassaan säilynyt Kaplanin luoti. John Lennonin murha
Lennonin ura ja elämä päättyivät 8. joulukuuta 1980, kun psyykkisesti sairas fani, Mark David Chapman (s. 10. toukokuuta 1955) ampui hänet kotitalonsa The Dakota Housen edessä. Lennon menehtyi verenhukkaan Franklin D. Roosevelt-sairaalassa. Leonid Pasternak
Leonid Osipovitš Pasternak (alk. "Jitžok-Leib" tai "Isaak Josifovitš Pasternak"; , 4. huhtikuuta 1862 Odessa, Venäjä – 31. toukokuuta 1945 Oxford, Britannia) oli venäläinen jälki-impressionistinen taidemaalari. Hänen poikansa oli kirjailija Boris Pasternak. Venäjän yleissotilaallinen liitto
ROVS pyrki yhdistämään kaikki valkoisen liikkeen sotilaat ja tukemaan salaista vastavallankumouksellista toimintaa Neuvostoliitossa. Sen ensimmäisenä johtajana toimi Wrangel, mutta maanalaista toimintaa johti kenraali Aleksandr Kutepov. Wrangelin tiedettiin olevan monarkisti, mutta hänen mukaansa ROVS ei ollut etukäteen sitoutunut mihinkään tiettyyn valtiomuotoon. Järjestön toinen keulakuva sen alkuvuosina oli viimeisen keisarin Nikolai II:n pikkuserkku, maailmansodassa Venäjän armeijan ylipäällikkönä toiminut suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš Romanov, jota monet monarkistit kannattivat myös uudeksi hallitsijaksi, vaikka hän ei ollutkaan virallinen kruununperijä. Wrangel kuoli yllättäen vuonna 1928, joidenkin epäilyjen mukaan Neuvostoliiton agenttien myrkyttämänä. Iäkkäästä Nikolai Nikolajevitšista tuli tuolloin ROVS:n virallinen johtaja, mutta hän kuoli itsekin jo seuraavana vuonna. Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu OGPU (myöh. NKVD) onnistui soluttamaan ROVS:n organisaation ja eliminoimaan sen kaksi seuraava johtajaa. Aleksandr Kutepov siepattiin vuonna 1930 Pariisissa ja hän kuoli sydänkohtaukseen laivassa, joka oli viemässä häntä vankina Neuvostoliittoon. Hänen seuraajansa kenraali Jevgeni Miller siepattiin myös Pariisissa vuonna 1937 kun NKVD:n kaksoisagentiksi ryhtynyt Millerin alainen, kenraali Nikolai Skoblin houkutteli hänet ansaan. Miller vietiin vangiksi Moskovaan, jossa hänet teloitettiin 1939. Millerin jälkeen ROVS:n johtajaksi valittiin kenraali Aleksei Arhangelski, joka siirsi järjestön päämajan Brysseliin. Leon Wilkeson
Wilkeson löytyi 27. heinäkuuta 2001 floridalaisesta hotellihuoneesta kuolleena. Hän oli 49-vuotias. Kuoleman aiheuttivat pitkään jatkuneet keuhko- ja maksasairaudet. Hautajaiset olivat Jacksonvillessä 1. elokuuta 2001. Wilkesonin hauta sijaitsee Riverside Memorial Park -hautausmaalla. Hänen kuolemansa vuoksi Lynyrd Skynyrd joutui vaikeaan tilanteeseen, sillä jäsenet olivat sopineet Ronnie Van Zantin lesken kanssa, että kokoonpanossa kuuluu olla kolme alkuperäistä jäsentä, jotta Lynyrd Skynyrd -nimeä voi käyttää. Wilkesonin kuoltua heistä olivat jäljellä enää Gary Rossington ja Billy Powell. Van Zantin leski kumosi tämän sopimuksen, ja yhtye jatkoi toimintaa Ean Evansin liityttyä Wilkesonin seuraajaksi. Hän oli tuurannut sairastellutta Wilkesonia jo tämän vielä eläessä. Venäjän kerrostalopommeja koskevat salaliittoteoriat
Felstinski ja Litvinenko syyttävät Lazovskia tai häntä lähellä olevia tahoja terrori-iskuista. Moskovassa oli sattunut aiemminkin outoja räjäytyksiä, esimerkiksi vuosina 1994 ja 1996. Näiden räjäytysten tarkoitus olisi ollut kääntää kansan mielipide tšetšeenejä vastaan. Silti vuoden 1996 räjäytysten aikaan Lazovski oli pidätettynä, mutta iskujen tekijänä saattoi olla joku Lazovskiin kytköksissä ollut mies. Lavovskin tekemiä rikoksia tutki 1990-luvulla Moskovan rikosmiliisi MUR ja myös FSB:n terrorisminvastaisen osaston 1. jaos UBT. UBT:n Lazovskin asioita tutkinut Jevgeni Makejev erotettiin Jevgeni Kolesnikovin noustua hänen esimiehekseen vuonna 1995. Mutta miliisi pidätti silti Lazovskin 1996, ja tämä joutui vankilaan vuonna 1997. Selvisi, että kuusi Moskovan FSB-virkailijaa kuului Lazovskin rikollisryhmään. Moskovan rikosmiliisin puolella Lazovskin rikoksia tutkinut Vladimir Iljitš Tšai murhattiin vuonna 1997, ja muillekin Lazovskin asioista perillä oleville sattui outoja asioita. Näin Lazovski vapautettiin todisteiden puutteessa vuonna 1998. Lazovski kuoli vuonna 2000 tuntemattomien ampumana. Kuolinaika huhtikuussa oli melko pian Putinin valtaan nousun jälkeen. Andrei Zelentsov
Talvisodan jälkeen Zelentsov nimitettiin Neuvostoliiton 88. jalkaväkidivisioonan komentajaksi 14. kesäkuuta 1940 ja hänet ylennettiin samana päivänä kenraalimajuriksi. Zelentsov kaatui toisessa maailmansodassa Suomen vastaisella rintamalla Louhessa 15. elokuuta 1941 Saksan ilmavoimien syöksypommittajan aiheuttamassa iskussa. Hänet on haudattu Murmanskiin. Nikolai Judenitš
19. lokakuuta 1919 Judenitšin armeija saapui Pietarin kaupungin liepeille. Bolševikkihallitus päätti jo jättää kaupungin valkoisille, mutta bolševikkien vallankumousjohtaja Lev Trotski saapui johtamaan pääkaupungin puolustusta, lisäjoukkoja tuotiin Moskovasta ja tehdastyöläiset organisoitiin punakaarteiksi. 1. marraskuuta ilman suomalaisten tukea käynnistynyt Judenitšin hyökkäys epäonnistui ja hänen joukkonsa alkoivat vetäytyä. Vuonna 1920 britit evakuoivat Judenitšin joukot Virosta laivalla, ja Judenitš pakeni itse taas Ranskaan, mutta hänellä ei ollut merkittävää osaa Ranskan venäläisessä emigranttiyhteisössä. Judenitš kuoli Nizzassa Ranskan Rivieralla. Trofim Lysenko
Lysenko kuoli Moskovassa vuonna 1976. Hänet on haudattu Kuntsevon hautausmaalle . Neuvostohallitus ei aluksi sallinut Lysenkon kuolinilmoituksen julkaisemista ja se kuitenkin julkaistiin kaksi päivää myöhemmin "Izvestiassa" vain pienikokoisena ilmoituksena. Aleksandr Alehin
Alehin kuoli hotellihuoneessaan 24. maaliskuuta 1946 Estorilissa suunnitellessaan maailmanmestaruusottelua Botvinnikia vastaan. Alehin kärsi pitkälle edenneestä maksakirroosista ja pohjukaissuolen tulehduksesta. Kuolinhetken olosuhteet ovat vieläkin kiistanalaisia. Tarjoilija löysi Alehinin kuolleena aterian äärellä viedessään hänelle aamiaista. Tarjoilijan mukaan Alehin ei ollut koskenutkaan ruokaan, vaikkakin oli laittanut jo lautasliinan kaulaansa. Kuolleesta Alehinista otetun kuvan mukaiset olosuhteet poikkeavat tarjoilijan tarinasta, mikä on yksi syy monille salaliittoteorioille. Yleensä kuoleman on arveltu johtuneen sydänkohtauksesta, mutta " Chess Life" -lehden kirjeen mukaan ruumiinavauksessa todettiin, että kuolema johtui tukehtumisesta lihaan. Lihaan tukehtuminen olisi taas ristiriidassa tarjoilijan tarinan kanssa. Joidenkin arvelujen mukaan Alehinin olisi murhannut Ranskan hallituksen salainen murharyhmä. Syynä olisi ollut Alehinin yhteistyö natsien kanssa. Myös itsemurhaa on arveltu kuolinsyyksi, sillä tutkimuksen Alehinin toimista toisen maailmansodan aikana oli määrä valmistua Alehinin kuolemaa seuraavana päivänä. Alehinia ei haudattu kolmeen viikkoon, mutta vihdoin Portugalin shakkiliitto järjesti Alehinin ruumiin hautakammioon paikalliselle hautausmaalle. Vuonna 1956 FIDE järjesti jäännösten siirtämisen pariisilaiselle hautausmaalle, jossa ne ovat nykyäänkin. Viktor Abakumov
Vuosina 1950–1951 Abakumov oli mukana järjestämässä niin sanottua ”Leningradin juttua”. Samaan aikaan hänestä muodostui yksi Berijan tärkeimmistä kilpailijoista. Hänet erotettiin ja pidätettiin heinäkuussa 1951 niin sanotun "lääkärien jutun" yhteydessä. Juutalaisen antifasistisen komitean tuhoamiseen osallistunutta entistä turvallisuusministeriä syytettiin nyt neuvostovastaisesta sionistisesta salaliitosta. Stalinin kuoleman ja Berijan teloituksen jälkeen Abakumov pidettiin edelleen vangittuna. Joulukuussa 1954 hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin syytettynä Leningradin jutun väärentämisestä. Pysähtyneisyyden aika
Pysähtyneisyyden aika sisälsi talouskasvun pysähtymisen ja elintason kääntymisen laskuun. Sisäpolitiikassa kaikenlainen yhteiskunnan arvostelu oli mahdotonta ja toisinajattelijat suljettiin muun muassa mielisairaaloihin. Poliittista kiertoa ei ollut ja Neuvostoliiton vanha kaarti väistyi vallasta vasta, kun sen edustajat käytännössä kuolivat korkeissa viroissaan, kuten Brežnevin kuoltua kävi hänen kahdelle seuraajalleen nopeassa tahdissa. Ulkopolitiikassa jumiuduttiin kylmän sodan asetelmiin Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen Brezhnevin julkistettua doktriininsa Brežnevin opin, jonka mukaan muutoksia ei sallittu sosialististen maiden yhteiskunnissa. Lopulta 1980-luvulla Neuvostoliiton talous romahti, sen satsattua voimavaroihinsa nähden aivan liikaa Afganistanin sotaan ja varusteluun. Leonid Brežnev
Stalinin kuoltua maaliskuussa 1953, presidiumi purettiin ja pienempi politbyroo järjestettiin uudelleen. Brežnev ei päässyt politbyrooseen, mutta hänestä tuli armeijan ja laivaston poliittisen johdon puheenjohtaja ja 1955 Kazakstanin puolueen pääsihteeri. Lev Trotski
Trotskin ollessa Meksikossa häntä vastaan tehtiin useita murhayrityksiä. 20. elokuuta 1940 espanjalaissyntyinen Neuvostoliiton tiedustelupalvelun lähettämä agentti Ramón Mercader oli Trotskin toimistossa Coyoacánissa. Hän oli esittäytynyt Trotskille kanadalaiseksi ihailijaksi "Frank Jacsoniksi". Mercader oli pyrkinyt Trotskin sihteerin avustuksella tämän puheille monta kertaa. Hän oli onnistunut salakuljettamaan murha-aseen, jäähakun, Trotskin tarkoin vartioituun toimistoon. Kun Trotski oli syventyneenä asiapapereihin kirjoituspöytänsä ääressä, Mercader löi Trotskia jäähakulla kuolettavasti päähän. Trotski ei kuitenkaan kuollut heti, vaan alkoi kamppailla voimakkaasti salamurhaajaansa vastaan. Trotskin henkivartijat saapuivat paikalle, mutta Trotski käski heitä jättämään Mercaderin henkiin, koska ”hänellä olisi tarina kerrottavanaan”. Leonid Brežnev
Hruštšovin valta oli turvattu vuoteen 1962, mutta hänen asemansa heikkeni hänen ikääntyessään sekä Neuvostoliiton talousvaikeuksien ja hänen toimintansa herätettyä epäluottamusta vuonna 1963. Brežnev oli pitkään lojaali Hruštšoville, mutta Brežnev oli nimitetty jo keskuskomitean pääsihteeriksi ja oli todennäköinen Hruštšovin seuraaja . Brežnevistä tuli osa valtaryhmää, joka oli poistamassa vanhempaa johtoa vallasta, kuten Gennadi Voronov , Aleksei Kosygin, Nikolai Podgornyi, Aleksandr Šelepin ja Anastas Mikojanin organisoima kaappaus poisti Hruštšovin vallasta tämän ollessa lomalla. Brežnev osallistui kaappaukseen 14. lokakuuta 1964. Brežnev nimitettiin Hruštšovin tilalle Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeriksi, Aleksei Kosygin ministerineuvoston puheenjohtajaksi eli pääministeriksi ja Mikojan korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajaksi ennen jäämistään eläkkeelle 1965. Eläköityneen Mikojanin korvasi niin sanotussa "troikassa" Nikolai Podgornyi. Pjotr Mašerov
Mašerov nousi Valko-Venäjän kommunistisen puolueen ensimmäiseksi sihteeriksi maaliskuussa 1965. Virkakaudellaan hän panosti Valko-Venäjän raskaaseen teollisuuteen, mikä osaltaan paransi alueen taloutta. Samaan aikaan kuitenkin maan venäläistyminen ja neuvostolaistuminen kiihtyi. Miltei koko nuoriso kuului Komsomoliin ja joka yhdestoista kommunistiseen puolueeseen. Mašerov kuoli auto-onnettomuudessa 4. lokakuuta 1980 ollessaan matkalla Baranavitšystä Minskiin. Hänen kuolemansa jälkeen syntyi huhuja siitä, että Leonid Brežnev oli ehkä määrännyt hänet tarkoituksellisesti surmattavaksi kilpailijana. Vaikka Mašerovin virkakaudella toteutettiin esimerkiksi valkovenäjän opetuksen lopettaminen kouluissa, hänellä oli etenkin kuolemansa jälkeen maine kansan johtajana ja "hyvänä kommunistina". Stepan Petritšenko
Jatkosodan aikana 1941–1944 Petritšenko oli poliittisesti epäluotettavaksi katsottuna vangittuna turvasäilöön. Pääosan ajasta hän vietti Köyliön ja Karvian varavankiloissa. Hänen anomuksensa päästä harmittomana vapauteen hylättiin, mutta hän vapautui heti sodan päätyttyä. Tiettävästi Petritšenko aikoi sodan jälkeen neuvotella valvontakomission kanssa päästäkseen takaisin kotimaahansa ja ehti olla mukana Suomi–Neuvostoliitto-seuran toiminnassa. Tästä huolimatta hänet vangittiin 21. huhtikuuta 1945 niin sanottujen Leinon vankien joukossa ja luovutettiin Neuvostoliittoon. Petritšenko sai 17. marraskuuta NKVD:n erityisneuvottelukunnan langettaman kymmenen vuoden vankileirituomion, jonka perusteena oli "jäsenyys vastavallankumouksellisessa terroristijärjestössä ja työskentely Suomen tiedustelulle". Hänen terveytensä petti vankeuden aikana ja hän kuoli 2. kesäkuuta 1947 kun häntä oltiin siirtämässä Solikamskissa sijainneelta vankileiriltä vankilaan Vladimiriin. Leonid Leonov
Leonid Maksimovitš Leonov (; 31. toukokuuta 1899 Moskova – 8. elokuuta 1994 Moskova) oli venäläinen kirjailija. Hän julkaisi romaaniensa ohella muun muassa näytelmiä. Lev Mehlis
Lev Zaharovitš Mehlis (, 1. tammikuuta 1889 Odessa – 13. helmikuuta 1953, Moskova) oli neuvostoliittolainen valtiomies ja sotilasjohtaja, kenraalieversti (1944), NKP:n keskuskomitean ja korkeimman neuvoston jäsen, toimeenpanevan komitean jäsen (1938–1952), kansankomissaarien neuvoston (NL:n hallituksen) varapuheenjohtaja (1940–1944), kansanvalvontakomission kansankomissaari ja ministeri (1940–1941, 1946–1950). Mehlis oli kansallisuudeltaan juutalainen. Hänet palkittiin neljästi Leninin kunniamerkillä sekä lukuisilla muilla kunniamerkeillä, ja haudattiin Kremlin muuriin 1953. Putinismi
Joitain hallituksen politiikkaa, mm Tšetšenian sotaa arvostelleita toimittajia ja poliitikkoja on murhattu tai muuten kuollut Venäjällä eikä syyllisiä ole saatu kiinni. Esimerkiksi Galina Starovoitava murhattiin 1998, melko pian sen jälkeen kun Putin oli noussut Pietarin turvapalvelun johtajaksi. Lehtimiehistä muun muassa Igor Domnikov kuoli oudosti. Ensimmäisen Tšetšenian sodan sovitellut kenraali Aleksandr Lebed kuoli helikopterionnettomuudessa 2002, ja vuonna 2003 tapettiin Sergei Jutšenkov, joka oli ollut mukana Moskovan kerrostaloräjähdyksiä tutkivassa niin sanotussa Kovalevin komiteassa, jonka muita jäseniä myrkytettiin, mukiloitiin ja joista selvinneet menettivät paikkansa duumassa. Venäläisen Forbes-lehden pääjohtaja tutki Tšetšenian jälleenrakennusvarojen väärinkäyttöä ja murhattiin, niin kuin vastaavia asioita tutkinut Andrei Kozlovkin. Tšetšenian sotaa ja Putinin Venäjää arvostellut toimittaja Anna Politkovskaja murhattiin lokakuussa 2006. Leonid Brežnev
Brežnevin viimeisimmäksi jäänyt päätös oli lähettää joulukuussa 1979 neuvostojoukot tukemaan Afganistanin kommunistihallitusta. Päätöstä ei tehnyt politbyroo, vaan Brežnevin sisäpiiri yksityisessä kokouksessaan. Afganistanin sotaan johti pitkäaikainen kehitys, johon liittyivät Etykiin liitetyn Helsingin hengen haihtumisesta huonontuneet suurvaltasuhteet, varustelukierre ja Neuvostoliiton tarve osoittaa voimaansa. Yleisesti 1970-luvun loppua kohti Vietnamin sodassa tappion kärsinyt Yhdysvallat vaikutti sotilaallisesti heikolta ja Neuvostoliitto vastaavasti vahvemmalta supervallalta. Afganistanin sodan myrkytettyä suurvaltasuhteet jäi SALT II -sopimus, joka allekirjoitettiin kesäkuussa 1979, ratifioimatta Yhdysvalloissa. Neuvostoliittoon kohdistettiin myös laajat talouspakotteet ja Moskovan olympialaisiin vuonna 1980 kohdistettiin boikotti. Ilja Glazunov
Glazunov kuoli sydänkohtaukseen 9. heinäkuuta 2017 Moskovassa . Hänet haudattiin Moskovassa sijaitsevalle Novodevitšin hautausmaalle 11. heinäkuuta 2017. Boris Popper
Boris V. Popper (19. joulukuuta 1904 Pietari – 19. helmikuuta 2000 Helsinki) oli suomenvenäläinen Suomessa asunut emigrantti, joka oli yksi Leinon vangeista. Hän käytti myöhemmin nimiä "Boris Berin-Bey" ja "Batu Berin-Bey". Paul Klebnikov
Paul Klebnikov (, 3. kesäkuuta 1963 New York – 9. heinäkuuta 2004 Moskova) oli venäläistaustainen taloustoimittaja ja kirjailija. Hän työskenteli kymmenen vuotta talouslehti Forbesissa ja julkaisi kaksi kirjaa. Ennen kuolemaansa hän työskenteli talouslehti Forbesin venäläisen version päätoimittajana. Paul Klebnikov murhattiin Moskovassa vuonna 2004. Georgi Žukov
Kun taas Hruštšov syrjäytettiin lokakuussa 1964, Žukov nousi jälleen Leonid Brežnevin ja Aleksei Kosyginin suosioon vapautuen sisäisestä karkotuksesta toukokuussa 1965. Valta-asemaansa hän ei kuitenkaan saanut takaisin. Hänet palkittiin uudelleen sankarin arvonimellä 1966 ja hän sai julkistaa muistelmansa. Žukov säilyi suosittuna hahmona Neuvostoliitossa kuolemaansa saakka. Hänet haudattiin täysien kunnianosoitusten kera Moskovan Kremliin. Lavrenti Berija
Berija tuomittiin erityistuomioistuimessa, eikä hänelle sallittu edustajaa eikä valitusoikeutta. Kun kuolemantuomio julistettiin, Berija anoi Moskalenkon mukaan armoa polvillaan, mutta hänet ja hänen alaisensa teloitettiin välittömästi. Hänen vaimonsa ja poikansa lähetettiin työleirille. Berijan kuoleman jälkeen MVD hajotettiin ja salainen poliisi alennettiin ministeriöstä komiteaksi (nimellä KGB), eikä kukaan tiedustelujohtaja enää saanut samanlaista valta-asemaa kuin Berija. Aleksandr Rodimtsev
Vuonna 1966 hän nousi kansanedustajaksi Neuvostoliiton korkeimpaan neuvostoon. Rodimtsev kuoli Moskovassa huhtikuussa 1977. Rodimtsevin mukaan on nimetty katu Volgogradissa, Orenburgissa ja Tšernigovissa. Rodimtsev kirjoitti useita kirjoja, jotka olivat yleensä joko omaelämäkerrallisia tai sodankäynnin teoriaa käsitteleviä. Leinon vangit
Tuomitut suorittivat kaikki rangaistuksensa eri vankileireillä. Heitä haettiin aika ajoin leireiltä takaisin vankilaan viikkojen tai kuukausien mittaisiksi jaksoiksi uudelleenkuulusteltaviksi. Luovutetuista armahdettiin ja palasi lopulta Suomeen 11 henkilöä. Ensimmäisinä pääsivät palaamaan Dahm ja Parvilahti vuonna 1954 ja yhdeksän muuta vuosien 1955–1956 aikana. Teloitetun Dobrovolskin ohella viisi muuta ryhmään kuuluneista kuoli vankeudessa surkeiden olojen seurauksena, ja kaksi jäi vapaaehtoisesti Neuvostoliittoon vapautumisensa jälkeen. Mahdollisen kahdennenkymmenennen vangin kohtalosta ei ole tietoa. Suomen Neuvostoliittoon toisen maailmansodan jälkeen luovuttamien ihmisryhmien joukossa ”Leinon vangeista” kuoli suhteellisesti suurempi osa kuin muista, lähes kolmannes. Björkelundin mukaan viimeiset Leinon vangit vapautettiin presidentti Paasikiven pyynnöstä, kun tämä oli neuvottelumatkalla Moskovassa vuonna 1955. Ludwig Leitner
Leitner esiintyi George Lazenbyn stunt-miehenä "Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa" -elokuvassa. Hän kuoli Mittelbergissä 21. maaliskuuta 2013, 73-vuotiaana. Leinon vangit
Suurin osa sai kymmenen vuoden pituisen työleiri- tai vankituomion, mikä tuohon aikaan oli 58 §:n perusteella tuomituille itse asiassa suhteellisen lievä rangaistus. Parvilahti ja Dahm saivat harvinaisen lyhyen viiden vuoden tuomion, mutta rangaistuksen suorittamisen jälkeen vuonna 1950 heidät molemmat karkotettiin Siperiaan. Pisimmät, 20–25 vuoden vankileirituomiot saivat Kiril Puškarev, Vladimir Kuznetsov ja Vladimir Bastamov. Tuomioiden keskinäinen pituus ei suoranaisesti vastannut asianomaisten merkittävyyttä. Jopa erehdyksessä pidätetty Vasili Maksimov sai 15 vuoden tuomion. Dobrovolski ilmeisesti ainoana joukosta tuomittiin kuolemaan, ja hänet teloitettiin vankilassa vuoden 1946 alussa, joskin muun muassa Björkelund väitti hänen kuolleen vankileirillä. Eräiden henkilöiden osalta on jäänyt kokonaan epäselväksi, minkälaisten syytteiden nojalla ja kuinka pitkiin rangaistuksiin heidät tuomittiin. Boris Nemtsov
Tapahtumapaikka sijaitsee Moskovan ydinkeskustassa, Kremlin muurin kaakkoisnurkan lähellä, parinsensataa metriä Punaisesta torista etelään. Tutkijoiden mukaan heidän ylittäessään siltaa seisahtui valkoinen auto, jonka sisällä ollut ampui seitsemän tai kahdeksan laukausta. Niistä neljä osui Nemtsovia päähän, sydämeen, maksaan ja vatsaan tappaen hänet välittömästi. Venäjänkielisen Meduza -uutistoimiston verkkosivun mukaan "useita ihmisiä" nousi ulos autosta ampuen hänet. "Kommersant"-lehden mukaan, osin videomateriaaliin pohjautuen, ampuja ilmeisesti odotti uhriaan sillan portaiden vierellä. Hän sai ilmeisesti merkin avustajaltaan, tuli esiin jalkakäytävälle ja ampui kuusi laukausta, joista neljä osui Nemtsoviin. Sydämeen osunut laukaus oli kuolettava. Ampuja poistui paikalle saapuneeseen valkoiseen autoon. Uhri menehtyi virallisten asiakirjojen mukaan alle tunnin kuluttua ampumisesta. Lorenzo Bandini
Aluksi Bandinin tilaa kuvattiin hengenvaaralliseksi. Sairaalassa tehdyissä tarkastuksissa todettiin, ettei hänellä ollut välitöntä hengenvaaraa. Hän oli saanut rintakehäänsä avoimen haavan sekä päähänsä, kasvoihinsa, käsiinsä ja jalkoihinsa palohaavoja. Bandinille tehtiin neljä ja puoli tuntia kestänyt leikkaus. Lääkärit ennustivat hänen elävän vain vuorokauden, sillä hänen ihostaan 70 prosenttia oli palanut. Bandini kuoli 10. toukokuuta 1967 kello 15 paikallista aikaa Prinsessa Gracen sairaalassa Monte Carlossa. Leonid Brežnev
Brežnevistä tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri 1964, ja puolueen pääsihteeri hän oli 1966–1982 eli pisimmän ajan Stalinin jälkeen. Hän oli korkeimman neuvoston puheenjohtaja. Valtiopäivälaitoksen puhemies eli Neuvostoliiton perustuslain mukainen valtionpäämies 1960–1964 ja 1977–1982. Aleksandr Zahartšenko
Zahartšenko kuoli 31. elokuuta 2018 Donetskin kaupungissa sijaitsevassa kahvilassa tapahtuneessa räjähdyksessä, josta separatistit ja Moskova syyttävät Ukrainaa. Leonid Brežnev
Brežnev sai sairauskohtauksen maaliskuussa 1982 ja kuoli lopulta sydänkohtaukseen marraskuussa. Hänet on haudattu Kremlin muurin viereen pääsihteerien rivistöön. Lazar Kaganovitš
Kaganovitš nimitettiin mineraalikaivoksen johtajaksi Uraleille. Leonid Brežnevin aikaan siirtyneessä Neuvostoliitossa hän muiden aikansa entisten valtiomiesten tapaan eli eläkepäivänsä tavallisen neuvostokansan parissa. Kaganovitšin kotiapulainen on maininnut hänen viimeisiksi sanoikseen "Tämä on katastrofi!" hänen katsoessaan televisiosta Mihail Gorbatšovin ja Boris Jeltsinin kahdenkeskistä väittelyä, jonka jälkeen hän kuoli. Seuraavassa kuussa Neuvostoliitossa tapahtui epäonnistunut vallankaappausyritys, joka johti maan hajoamiseen. Moskovan Kreml
Useita merkkihenkilöitä on haudattu Kremlin muuriin tai sen edessä olevaan kalmistoon, kuten Josif Stalin, Leonid Brežnev ja Otto Wille Kuusinen. Muurin vieressä Punaisen torin reunalla sijaitsee Leninin mausoleumi. 1980-luku
Neuvostoliiton puoluejohtaja Leonid Brežnev kuoli syksyllä 1982 sairastettuaan jo pitkään. Tämän jälkeen maata johtivat lyhyen aikaa Juri Andropov ja Konstantin Tšernenko, jälkimmäinen vain vajaan vuoden. Mihail Gorbatšov nousi Neuvostoliiton johtoon 1985, ja hän oli maan viimeinen päämies vuoteen 1991 asti, jolloin Neuvostoliitto hajosi. Hänen uudistuspyrkimyksensä johtivat liennytykseen ja kylmän sodan päättymiseen mutta samalla Neuvostoliiton kommunistinen puolue menetti poliittisen valta-asemansa, mikä lopulta johti Neuvostoliiton hajoamiseen. Hajoamisen alkusoittoa oli Berliinin muurin murtuminen 1989. Saksan demokraattinen tasavalta eli Itä-Saksa katosi Euroopan kartalta heti vuosikymmenen vaihduttua. Edward M. Kennedy
Kennedy oli kuollessaan 77-vuotias. Kasvain havaittiin reilu vuosi ennen kuolemaa ja jo silloin tiedettiin, että senaattorin ennuste on huono. Kennedy hautajaisia vietettiin Bostonissa suuren joukon läsnä ollessa. Bostonissa pidetyssä hautajaismessussa oli koolla mittava joukko Yhdysvaltain politiikan eliittiä. Perheen ja suvun lisäksi paikalla olivat presidentti Barack Obama, ex-presidentit Jimmy Carter, Bill Clinton ja George W. Bush, 80 entistä tai silloista senaattoria, varapresidentti Biden, 3 entistä varapresidenttiä ja useita korkeimman oikeuden tuomareita. Kennedyn ruumis lennätettiin sateisesta Bostonista Washingtoniin. Ruumissaattue kulki Washingtonin keskustan läpi Capitol-kukkulan eli senaattorin pitkäaikaisen työpaikan kautta. Katujen varsilla oli tuhansia ihmisiä jättämään jäähyväisensä kunnioitetulle senaattorille. Hänet laskettiin haudan lepoon lauantai illalla Arlingtonin sotilashautausmaalle. Ted Kennedyn viimeinen lepopaikka on hyvin lähellä kahden salamurhatun veljen, John ja Robert Kennedyn hautoja. Elämänsä aikana Ted Kennedy kävi usein veljiensä haudoilla. Hänen nähtiin viipyvän siellä pitkään ja keskustelevan haudoilla vierailevien turistien kanssa. Kennedyn kuollessa hänen sukunsa kirjoitti tiedotteen: Puolan kirjallisuus
Paweł Jasienica, oikealta nimeltään "Leon Lech Beynar" (1909-1970) syntyi - kuten Lenin - Simbirskissä, syvällä Venäjällä. Hän taisteli Puolan armeijassa saksalaisia vastaan vuonna 1939 ja osallistui sen jälkeen maanalaisen Armia Krajowa-vastarintaliikkeen toimintaan. Sodan jälkeen hän toimi myös antikommunistisena partisaanina. Hänen yksikkönsä johtaja joutui kidutetuksi ja teloitetuksi, ja Leon Lech Beynar itse virui pitkiä aikoja sairaalassa. Hän omaksui salanimekseen sairaalan nimen Jasienica ja kirjoitti tällä nimellä useita värikkäitä ja suosittuja historiallisia romaaneja, joiden taustat hän huolellisesti tutki. Hänet tunnettiin myös henkilökohtaisesta rohkeudestaan, joka ei miellyttänyt kommunistisen Puolan salaista poliisia: nyttemmin onkin osoittautunut, että Jasienican vaimo oli agentti! - Jasienica kuului 1950-60-lukujen vaihteessa myös Krzywe Kołon klubiin, merkittävään älymystön keskustelukerhoon, jota johti kirjallisuudenhistorioitsijana ja toisinajattelijana tunnettu Jan Józef Lipski; toinen merkittävä jäsen oli Puolan toisinajattelijoista ehkä suurin: Adam Michnik. Nikolai Nikolajevitš Romanov
Nikolai vietti aluksi aikaa Genovassa, Italian kuninkaan Viktor Emanuel III:n vieraana, joka oli Nikolain lanko. Myöhemmin Nikolai muutti vaimonsa kanssa Ranskaan Choignyn pieneen maalaiskylään Pariisin lähistölle. La Sûreté Nationale ja kasakat vartioivat hänen taloaan vuorokauden ympäri. Maanpaossa Nikolai toimi antibolševististen monarkistien ROVS-järjestössä, ja johti sitä yhdessä kenraali Pjotr Wrangelin kanssa. Nikolai kuoli vanhuuteen Ranskan Rivieralla vuonna 1929, jossa hän oli asunut talvisin. Nikolai haudattiin Pyhän Arkkienkeli Mikaelin kirkkoon, Cannesiin. Myh’ailo Hruševskyi
Hruševskyi eli vuosina 1919–1924 maanpaossa Länsi-Euroopassa, jatkaen aktiivista julkaisutoimintaansa ja kamppailuaan Ukrainan itsenäisyyden puolesta. Hän julkaisi vuosina 1922–1927 viisiosaisen teoksen ukrainalaisen kirjallisuuden historiasta 1600-luvun alkuun saakka. NEP-politiikan vuosina Neuvostoliitto tuki ukrainalaista kulttuurinationalismia, joten Hruševskyi valittiin vuonna 1923 poissaolevana Yleisukrainalaisen tiedeakatemian jäseneksi. Seuraavana vuonna hän palasi Neuvosto-Ukrainaan ja vastaanotti Ukrainan historian professuurin Kiovan yliopistossa, mikä oli propagandavoitto neuvostohallinnolle ja pettymys kommunisminvastaisille emigranttinationalisteille. Hruševskyi toimitti vuosina 1924–1930 Ukrainan tiedeakatemian lehteä, käynnisti useita Ukrainan historian tutkimushankkeita ja pysyi vuosikymmenen loppuun asti Ukrainan tiede-elämän johtavana hahmona. Marxilaiset historiantutkijat kuitenkin hylkäsivät hänen työnsä porvarillisena nationalismina ja vuodesta 1929 neuvostohallinto asettui heidän puolelleen. Hruševskyi tukijoineen syrjäytettiin ja hän joutui asumaan vuodesta 1931 arestissa Moskovassa, mutta hän sai julkaistua vielä muutamia artikkeleita Ukrainan historiasta. Hän kuoli 68-vuotiaana vuonna 1934 terveyslomamatkalla Kislovodskissa Kaukasuksella, ja hänet haudattiin Kiovaan. Hruševskyin kuolemaa on väitetty myös itsemurhaksi tai viranomaisten järjestämäksi murhaksi. Mihail Bakunin
Toukokuussa 1849 Bakunin oli Dresdenin kansannousun johtohahmo. Mukana olivat hänen lisäkseen myös muun muassa myöhemmin säveltäjänä maailmanmaineeseen noussut Richard Wagner sekä arkkitehti Gottfried Semper. Epäonnistuneen kansannousun jälkeen Bakunin vangittiin Chemnitzissä ja tuomittiin yli vuoden vankeuden jälkeen kuolemaan. Tuomio kuitenkin muutettiin elinkautiseksi, jotta Bakunin olisi voitu viedä oikeuden eteen myös Itävalta-Unkarissa ja Venäjällä. Heinäkuussa 1850 hänet luovutettiin Itävallan viranomaisille, jotka 11 kuukauden vankilassaolon jälkeen langettivat Bakuninille toisen kuolemantuomion. Tämäkin muutettiin elinkautiseksi, ja toukokuussa 1851 hänet luovutettiin Venäjälle. Bakunin oli vangittuna aluksi Pietarissa sijaitsevassa Pietari-Paavalin linnoituksessa, josta hänet kolmen vuoden kuluttua siirrettiin Laatokan rannalle Pähkinälinnaan. Bakuninilla olisi ollut mahdollisuus vapautua allekirjoittamalla keisari Nikolai I:n vaatima tunnustus, mutta hän ei kuitenkaan suostunut siihen. Nikolain kuoltua vuonna 1855 keisariksi noussut Aleksanteri II suostui lopulta armahtamaan Bakuninin helmikuussa 1857 tämän äidin anomusten vuoksi. Vapauttamisen jälkeen Bakunin karkotettiin siperialaiseen Tomskin kaupunkiin, jossa hän vuoden kuluttua solmi avioliiton puolalaisen kauppiaan tyttären Antonia Kwiatkowskan kanssa. Vuonna 1859 Bakunin sai työpaikan kauppakomppaniasta Venäjän kaukoidän kuvernöörinä toimineen serkkunsa Nikolai Muravjov-Amurskin ansiosta ja pääsi muuttamaan Itä-Siperian pääkaupunkiin Irkutskiin. Se puolestaan mahdollisti vallankumouksellisen aktivismin jatkamisen, koska Bakunin pystyi nyt muun muassa harjoittamaan kirjeenvaihtoa. Leonid Zakovski
Leonid Mihailovitš Zakovski (oikea nimi Genrih Ernestovitš Štubis; 1894 Kuurinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 29. elokuuta 1938 Neuvostoliitto) oli latvialaissyntyinen bolševikki, joka toimi Neuvostoliiton turvallisuuspoliisi NKVD:n Leningradin-alueen johtajana vuosina 1934–1938. Stalinin vainojen aikana hän johti poliittisia puhdistuksia Leningradissa ja sen lähialueilla. Lev Trotski
Trotski kuoli saamiinsa vammoihin seuraavana päivänä, ja hänet haudattiin kotipuutarhaansa.Trotskin linnoitusmainen asunto Méxicossa on nykyään hänen nimeään kantava kotimuseo. Neuvostoliitossa tai Venäjällä hänen mainettaan ei ole vieläkään palautettu, vaikka glasnostin aikana suurin osa vainojen aikana surmatuista vanhoista bolševikkijohtajista rehabilitoitiin. Trotskin ajatukset ja kirjoitukset ovat innoittaneet poliittisia liikkeitä, jotka ovat nykyäänkin aktiivisia, mistä esimerkkinä trotskilaisuus. Ludwig van Beethoven
24. maaliskuuta 1827 Beethoven vaipui koomaan ja kuoli kaksi päivää myöhemmin. Hänen kaapistaan löytyivät Heiligenstadtin testamentti, kirje ”Kuolemattomalle rakastetulle” ja useita naisten muotokuvia. Testamentissaan hän määräsi Karlin ainoaksi perillisekseen. Kirje Kuolemattomalle rakastetulle on kirjoitettu todennäköisesti Teplitzissä 1812. Sitä, kuka ”Kuolematon rakastettu” oli, ei kirjeessä mainita. Kohteeksi on ehdotettu muun muassa Antonie Brentanoa ja Josephine Brunsvikia. Call of Duty: Black Ops
Mason ja Reznov suuntaavat Rebirth-saarelle salamurhaamaan Steinerin. Nykyisyydessä Mason on varma siitä, että Reznov teloitti Steinerin, mutta Hudson näki itse kuinka Mason ampui Steinerin. Tässä vaiheessa Masonin kuulustelijoiksi paljastuvat Hudson ja Weaver. Hudson tajuaa, että Dragovich aivopesi Masonin purkamaan numerolähetykset ja täten tullen "nukkuvaksi" neuvostoagentiksi. Paljastuu, että Reznov kuoli Vorkutan paon aikana ja että Masonin näyt Reznovista ovat dissosiatiivisen häiriön aiheuttamia, mikä taas johtui dramaattisesta aivopesuohjelmasta. Reznov uudelleenohjelmoi Masonin Vorkutassa salamurhaamaan Dragovichin, Kravchenkon ja Steinerin presidentti Kennedyn sijaan. Hudson soittaa numeronauhoitteen vielä viimeisen kerran Masonille, yllyttäen tätä muistamaan Rusalka-aluksen sijainnin Kuuban rannikolla. Joukkue aloittaa hyökkäyksen Rusalkalle Masonin ja Hudsonin tunkeutuessa vedenalaiselle lähetysasemalle, jota Rusalka suojelee ja jota aiottiin käyttää lavastamaan amerikkalaisten hyökkäys suunnitellun Nova-6-hyökkäyksen jälkeen. Hudson ottaa yhteyttä Yhdysvaltain laivastoon ja pyytää näitä tuhoamaan aluksen ja sen vedenalaisen tukikohdan. Mason tappaa Dragovichin ennen tukikohdan tuhoutumista. Weaver julistaa voiton mutta Mason on epävarma keskusteltuaan viimeisen kerran Dragovichin kanssa. Ramón Mercader
Iosif Romualdovitš Grigulevitš epäonnistui Lev Trotskin murhassa 24. toukokuuta 1940, jonka jälkeen Mercader hankkiutui Trotskin lähipiiriin ystävystymällä tämän naimattoman sihteerin kanssa. Tekeytymällä kanadalaiseksi trotskilaisuuden kannattajaksi hän tutustui sihteerin avustuksella itse Trotskiin. Elokuun 20. päivänä vuonna 1940 Mercader salakuljetti takkinsa sisällä murha-aseen, jäähakun, Trotskin tarkoin vartioituun huoneeseen Coyoacánissa, jossa tämä oli syventyneenä asiapapereihin kirjoituspöytänsä äärellä. Mercader löi Trotskia hakulla kuolettavasti päähän. Trotski ei kuitenkaan kuollut heti, vaan alkoi kamppailla voimakkaasti salamurhaajaansa vastaan. Trotskin henkivartijat saapuivat paikalle, mutta Trotski käski heitä jättämään Mercaderin henkiin, koska "hänellä olisi tarina kerrottavanaan". Leonid Andrejev
Ensimmäisen maailmansodan aikana Andrejev työskenteli hallituksen julkaisemassa sanomalehdessä. Lokakuun vallankumouksen jälkeen hän joutui pakenemaan Suomeen. Suomessa Andrejev ehti olla kaksi vuotta, kunnes sairaus päätti hänen elämänsä Kuokkalassa vuonna 1919. Andrejev haudattiin Pietariin. Vjatšeslav Platonov
Platonov kuoli 67-vuotiaana pitkällisen sairauden murtamana, vuonna 2005 joulukuussa. Heti kuoleman jälkeen päätettiin, että hänelle pystytetään muistopatsas Pietariin. Patsas sijoitettiin hänen haudalleen Nikolskojen hautausmaalle, Aleksanteri Nevskin luostarin läheisyyteen. Boris Savinkov
Vuonna 1903 Savinkov pakeni Geneveen, jossa hän liittyi sosialistivallankumouksellisten taistelujärjestöön. Sen johtajan Jevno Azefin sijaisena hän toteutti muun muassa sisäministeri Vjatšeslav von Plehwen ja suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitšin murhat sekä osallistui kenraalikuvernööri Fjodor Dubasovin, sisäministeri Pjotr Durnovon, amiraali Grigori Tšuhninin, ministerineuvoston puheenjohtajan Pjotr Stolypinin sekä keisari Nikolai II:n murhayritysten valmisteluun. Vuodesta 1904 lähtien hän toimi myös sosialistivallankumouksellisen puolueen keskuskomitean jäsenenä. Vuonna 1906 Savinkov pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan Sevastopolissa, mutta hän onnistui pakenemaan Romanian kautta Ranskaan. Azefin paljastuttua ilmiantajaksi Savinkov johti sosialistivallankumouksellisten taistelujärjestöä aina sen lakkauttamiseen saakka vuonna 1911. Arbi Barajev
Barajevin kuolemasta 23.6.2001 on ristiriitaisia tietoja. Virallisen venäläisen version mukaan hän kuoli onnistuneen armeijan erikoisoperaation seurauksena. Tutkiva journalisti Sanobar Shermatova puolestaan kertoo, että Barajev piileskeli Alhan-Kalassa juuri armeijan päämajassa, mistä tšetšeenivihamiehistä koostunut GRU-osasto (Venäjän sotilastiedustelu) hänet vangitsi. Barajevia kuulusteltiin 11 tuntia, minkä jälkeen hänet teloitettiin. Leonid Brežnev
Brežnevin aikaa Neuvostoliiton johtajana on sanottu "pysähtyneisyyden ajaksi", joka liittyy kaikkinaiseen kehityksen hidastumiseen, pysähtymiseen ja taantumiseen.