Milloin kehitettiin maailman ensimmäinene ydinpommi?
Tekniikan historia
Yhdysvaltain Manhattan-projekti johti ensimmäisen ydinpommin kehittämiseen 1942–1945, koelaukaisuun heinäkuussa 1945 ja kahteen sotakäyttöön. Ydinvoimaa alettiin käyttää energianlähteinä sähkövoimaloissa, lentotukialuksissa, jäänmurtajissa, sukellusveneissä. Nykyään ydinvoimalla tuotetaan noin 15,7 % maailman sähköstä (2004). Ydinvoiman historia
1940 alkoi Yhdysvaltain hallituksen Manhattan-projekti, jonka tavoitteena oli ydinaseen kehittäminen. 1942 Enrico Fermin johdolla rakennettiin ensimmäisen kokeellinen ydinreaktori Chicagon yliopistoon. Tämä oli ensimmäinen kerta maailmanhistoriassa kun ihminen toteutti hallitun fissioiden ketjureaktion. Vuotta myöhemmin Oak Ridgessä kokeiltiin plutoniumin tuotantoon tarkoitettua reaktoria ja vuoteen 1945 mennessä Hanfordissa oli käynnissä kolme täysimittaista reaktoria. Ensimmäistä ydinpommia testattiin Alamogordon lentotukikohdassa Uudessa Meksikossa heinäkuussa 1945. Tähän mennessä Saksa oli jo antautunut, mutta sota Japanin kanssa jatkui. Seurauksena oli Hiroshiman ja Nagasakin kaupunkien tuhoaminen ydinpommeilla sodan viimeisinä viikkoina. Ydinase
Käytännössä toimiviksi ydinaseet kehitettiin toisen maailmansodan aikana. Yhdysvallat aloitti vuonna 1939 Manhattan-projektin, jonka tuloksena atomipommit räjäytettiin Japanissa Hiroshimassa ja Nagasakissa elokuussa 1945.
Ydinaseonnettomuus
Ydinasekokeissa ydinaseonnettomuudet olivat välittömiä. Ensimmäisistä ydinasekokeista lähtien niihin liittyi sekä ennakoituja että odottamattomia vahinkoja. Ennakoidut vahingot pyrittiin eliminoimaan, mutta se oli vaikeaa. Aluksi koeräjäytykset tapahtuivat maan pinnalla. Ilmakehässä tehtiin yhteensä noin 500 ydinkoetta. Nämä aiheuttivat sekä paikallista että maailmanlaajuista laskeumaa, joka koostui useista nuklideista (tärkeimpänä 137cesium). Maanpinnalla tehtävistä räjäytyksistä ydinsaaste levisi tuulten mukana maailmanlaajuisesti. Ilmakehässä tapahtuvat kokeet kiellettiin vuonna 1963. Tämän jälkeen ydinkokeita alettiin tehdä maan alla, jolloin ydinsaasteet saatettiin pitää rajoitetulla alueella. Ydinasevallat ovat tehneet ydinasekokeita harvasti asutuilla alueilla Nevadassa Yhdysvalloissa, Novaja Zemljalla Venäjällä, Kazakstanissa, Bikinin atollilla Tyynessä valtameressä ja Australiassa. Vaikka alueiden asukkaat evakuoitiin, ydinasekokeet aiheuttivat kaikissa kohteissa pitkäaikaisia säteilyongelmia niin lähialueilla kuin naapurimaissa. Säteilyä havaittiin jopa toisella puolella maapalloa. Ydinvoiman historia
Sodan jälkeen ydinohjelmat ympäri maailman keskittyivät ydinaseiden hankkimiseen, sillä kylmän sodan alku johti ripeään kilpavarusteluun. Omat reaktorityyppinsä asetuotannon tarpeisiin kehittivät Neuvostoliitto, Iso-Britannia ja Ranska. Huoli ytimen energian sotilaallisen käytön vaaroista johti vaatimuksiin sen energian käyttämisestä ennemmin ihmiskunnan tarpeiden palveluksessa. Sota oli osoittanut, kuinka mahtava voima atomiin kätkeytyy ja sen saattamista rauhanomaiseen käyttöön vaati muun muassa presidentti Eisenhower kuuluisassa "Atomit rauhan puolesta" -puheessaan. 40- ja 50-lukujen vaihteessa aloitettiinkin ensimmäiset hankkeet sähkön tuottamiseksi ydinvoimalla. Tykki
1800-luvulla saksalainen Alfred Krupp valmisti ensimmäisenä yhdestä osasta tehdyn terästykin 1815 ja takaaladattavan tykin 1851. Ensimmäinen hyvä, toimiva takaaladattava tykki otettiin käyttöön Preussin armeijassa 1864. Se oli ylivoimainen aikaisempiin verrattuna. 1867 Venäjä seurasi perässä ja 1870- ja 1880-luvulla muu Eurooppa. Tällaisen tykin mukana tykistön kantama parani ja omien joukkojen takaa ammuttava epäsuora tuli syntyi. 1800-luvun lopulla kehitettiin myös erilaisia rekyylinvaimennusratkaisuja (hidastin ja palautin). Aluksi kierrejousiratkaisulla ja myöhemmin hydraulisesti toimivia: näin ampuvan tykin rekyyli liikutti ainoastaan putkea. Samalla otettiin käyttöön savuton ruuti ja ammuksiksi vakiintuivat sylinterin muotoiset, mekaanisilla sytyttimillä varustetut kranaatit.
Ensimmäisessä maailmansodassa saksalaisilla oli 210 mm:n kanuuna, jolla he ampuivat Pariisia 150 km:n päästä, sekä 420 mm:n järeä haupitsi, Paksu-Bertta, jonka kranaatti painoi lähes 1 000 kg. Kiihdytetty fissiopommi
Atomipommin kiihdytyksen idea esitettiin ensi kerran Los Alamosissa vuonna 1947. Blue Danube
Blue Danube () oli Isossa Britanniassa kehitetty taktisen luokan ydinpommi. Tämä ydinase tuli käyttöön Britannian eräänä ensimmäisistä ydinaseista. Sen muita nimiä olivat: "Smallboy", "the Mk.1 Atom Bomb" (suom. Mark 1 -atomipommi), "Special Bomb" eli "erikoispommi" ja "OR.1001". Pommi kehiteltiin 1950-luvun alkupuolella. Ydinfissioon perustuvaa pommia testattiin Joulusaarilla sekä Australian Maralingassa ennen käyttöön ottoa. Aktiivi käyttö kesti varsin lyhyen aikaa, eli vuodet 1953–1962. Pommin konstruktio eli kokoonpano ei suuresti eronne Fat Man -tyypistä. Räjähdelinssien määrä oli 32 kpl. Pommeja valmistettiin arviolta 58 kpl. Pakistanin joukkotuhoaseet
Pakistanin atomienergiakomissio perustettiin vuonna 1965. Pakistan alkoi kehittää ydinasetta 1972 vastavetona Intian uhkaan. Intian ydinkoe vuonna 1974 pani vauhtia ohjelmaan. Samana vuonna tehtiin sopimus Ranskan kanssa jälleenkäsittelylaitoksen rakentamisesta. Kuitenkin seuraavana kahtena vuotena monet länsimaat vetäytyivät yhteistyöstä Pakistanin kanssa, ja Ranskakin lopetti ohjelmansa 1976 Yhdysvaltain painostuksesta. Ydinase
Manhattan-projektin tuloksena Hiroshimaa ja Nagasakia ydinpommitettiin kesällä 1945. Neuvostoliitto sai ensimmäisen ydinaseensa todennäköisesti vakoilemalla Yhdysvaltain aseohjelmaa. Iso-Britannia oli mukana Manhattan-ohjelmassa yhdessä Kanadan kanssa. Ranska lienee aloittanut ydinaseohjelmansa 1956. Vielä 1930-luvulla Saksa oli ollut ydintutkimuksen edelläkävijä, mutta toisen maailmansodan aikana Yhdysvallat, Britannia ja Neuvostoliitto ohittivat sen. Kemiallinen ase
Ensimmäinen hermokaasu, tabuuni, kehitettiin vuonna 1936, sariini 1938 ja somaani 1944. Toisen maailmansodan voittajavaltiot jatkoivat, sopimuksista huolimatta hermokaasujen kehittelyä Saksan tietojen pohjalta ja vuonna 1952 Iso-Britannia kehitti VX-kaasun, joka on tähänastisten tietojen mukaan tappavin hermokaasu. Robert R. Wilson
Robert Rathbun Wilson (4. maaliskuuta 1914 – 16. tammikuuta 2000) oli yhdysvaltalainen fyysikko, kuvanveistäjä ja arkkitehti. Hän oli yksi Manhattan-projektin keskeisistä tutkijoista, joka kehitti ydinpommia yhdessä Enrico Fermin kanssa. Hän oli tunnettu hiukkasfysiikan tutkija ja johti vuosina 1967–1978 Fermilabiksi kututtua laboratoriota, johon rakennettin maailman tehokkain hiukkaskiihdytin. Ydinaseeton vyöhyke
Ensimmäinen varsinainen ydinaseeton vyöhyke, Etelä-Amerikan ja Karibian ydinaseeton vyöhyke muodostettiin Tlatelolcon sopimuksella, joka allekirjoitettiin vuonna 1967 ja astui voimaan 1969. Kaikki 33 Latinalaisen Amerikan ja Karibian maata irtisanoutuivat ydinaseidan hallinnasta, testaamisesta ja käytöstä. Sopimusta valvovaksi kansainväliseksi järjestöksi perustettiin samalla Agency for the Prohibition of Nuclear Weapons in Latin America and the Caribbean (OPANAL). Sopimukseen kuuluu myös kaksi lisäprotokollaa. Ensimmäinen protokolla on tarkoitettu Etelä-Amerikan ja Karibian ulkopuolisille valtioille, jotka "de jure" tai "de facto" hallitsevat vyöhykkeeseen kuuluvia alueita, kuten esimerkiksi Ranskan hallitsema Ranskan Guyana. Toisen lisäprotokollan vahvistamalla ydinasevallat tunnustavat sopimuksen. Manhattan-projekti
Alamogordossa 30 metriä korkeassa terästornissa (koordinaatit ) 16. heinäkuuta 1945 suoritettu ensimmäinen koeräjäytys – koodinimeltään Trinity (kolminaisuus) – onnistui hyvin.
Pommi oli läpimitaltaan noin 1,5 -metrinen pallo, jonka kyljessä oli räjäytyslaite. Pallo koostui pääosin räjähteistä, joiden keskellä oli noin 6,2 kg painava plutoniumpallo, jonka läpimitta oli yhdeksän senttimetriä. Kahdesta eri räjähdetyypistä muotoillut ”linssit” puristivat räjähtäessään plutoniumpallon kriittiseksi, jolloin ketjureaktio alkoi. Ketjureaktio kiihtyi räjähdykseksi, josta vapautunut energia nosti lämpötilan kymmeneen miljoonaan asteeseen. Ydinvoima
Toisen maailmansodan päätyttyä atomiytimen energian hyödyntäminen oli kaksijakoista: toisaalta ydinaseiden tuhovoima ja määrä kasvoivat nopeasti, mutta toisaalta myös ydinvoiman, säteilyn ja radioaktiivisuuden rauhanomainen hyödyntäminen lisääntyi monissa käyttökohteissa kuten lääketieteessä, tutkimuksessa, energiantuotannossa, merenkulussa, maanviljelyssä ja avaruustutkimuksessa. Ensimmäinen sähköntuotantoon tarkoitettu ydinreaktori saavutti kriittisyyden 27. kesäkuuta 1954 Neuvostoliitossa, Obninskissa lähellä Moskovaa. Vuonna 1956 Calder Hallissa, Englannissa aloitti toimintansa ensimmäinen kaupallinen ydinvoimalaitos. Vuonna 1957 aloitti toimintansa ensimmäinen ydinvoimalaitos Yhdysvalloissa Shippingportissa. 1950-luvun jälkeen ydinvoimaloiden määrä on kasvanut huomattavasti. Vuoteen 1964 mennessä maailmassa oli 14 reaktoria kytkettynä sähköverkkoon, vuonna 1970 81 reaktoria, vuonna 1975 jo 167, vuonna 1985 365 ja vuonna 1999 428. Atomiteoria
Vuonna 1909 uusiseelantilainen ydinfysiikan pioneeri Ernest Rutherford päätti testata Thomsonin atomimallin erityisellä sirontakokeella. Hän pommitti ohutta kultalevyä alfa-hiukkasilla ja seurasi niiden siroamista kultalevyyn törmäämisen jälkeen. Koska suurin osa positiivisesti varautuneista alfahiukkasista ei muuttanut kulkusuuntaansa mutta osa niistä muutti suuntaansa jopa yli 90 astetta, Rutherford esitti, että atomissa on pieni positiivinen ydin ja sitä ympäröivä negatiivinen elektroniverho. Rutherfordin atomimallia voi verrata aurinkokuntaan, jossa aurinko vastaa atomin ydintä ja planeetat elektroneita. Rutherford myös väitti, että ydintä kiertävien elektronien keskeiskiihtyvyys aiheutti kokeissa havaitun atomin säteilyn. Hiroshima
Räjähdysvoimaltaan 16 kilotonnia TNT:tä vastaava atomipommi, ”Little Boy”, pudotettiin Hiroshimaan 6. elokuuta 1945. B-29 Superfortressista 9 450 metrin korkeudesta pudotettu pommi räjähti 550 metrin korkeudessa kello 8.15 paikallista aikaa aamulla. Arviolta 70 000–100 000 ihmistä sai välittömästi surmansa räjähdyksessä ja yhtä moni loukkaantui. Myöhemmin moni menehtyi ydinlaskeuman ja syövän seurauksena. Andrei Saharov
Saharov työskenteli opiskelijana fyysikko Igor Tammin kanssa ja hänet värvättiin 1948 Neuvostoliiton ydinpommia kehittävään ryhmään. Neuvostoliiton ensimmäinen ydinpommi räjäytettiin 29. elokuuta 1949. Saharovin osuus oli ratkaiseva seuraavassa vaiheessa, vetypommin kehittämisessä. Ensimmäinen vetypommi räjäytettiin 1953. Samana vuonna Saharoville myönnettiin maan korkein arvonimi "sosialistisen työn sankari". Saharov uskoi Neuvostoliiton ydinaseen olevan välttämätön voimatasapainon saavuttamiseksi ja rauhan säilyttämiseksi. Hän puhui kuitenkin ydinkokeiden aiheuttamia ympäristötuhoja ja kilpavarustelua vastaan ja ydinvoiman rauhanomaisen käytön puolesta, jonka toivoi helpottavan riippuvuutta öljystä ja kaasusta. Ydinaseohjelmat eri maissa
Iso-Britannia alkoi kehitellä omaa ydinasettaan sodan jälkeen. Ensimmäinen fissiopommi koeräjäytettiin vuonna 1952. Fuusiopommin kehittely oli hankalampaa, mutta sekin saatiin räjäytettyä täysitehoisena vuonna 1957. Ydinräjähteen rauhanomainen käyttö
1960-luvun alulta 1980-luvun lopulle kummatkin silloiset suurvallat, Yhdysvallat ja Neuvostoliitto tekivät ydinkokeita, joissa tutkittiin ydinaseiden rauhanomaisia käyttökohteita. Vuosina 1945–1996 räjäytetyistä noin 2 050 ydinkokeesta noin seitsemän prosenttia, eli noin 150 tehtiin rauhanomaisesti. Kokeet eivät tosin merkittävästi poikenneet sotilaallisista ydinkokeista sivuvaikutustensa ja käytettyjen ydinpommien rakenteen osalta. Ydinaseohjelmat eri maissa
Irak allekirjoitti ydinsulkusopimuksen vuonna 1969, mutta aloitti salaisen ydinaseohjelman vuonna 1971. Vuonna 1981 Israel hyökkäsi yllättäen Irakin Al Tuwaithassa sijaitsevaa Osirak-reaktoria vastaan tuhoten sen. Länsimaissa esitettiin väitteitä, että Irak saattoi olla muutaman kuukauden päässä ydinaseen valmistamisesta Persianlahden sodan aikoihin vuonna 1991. Liittouma pommitti sodassa maan ydintutkimuslaitoksen hajalle. Loppu maan ydinohjelmasta tuhottiin irakilaisten ja YK:n voimin vuosina 1991–1998. Yhdysvallat ja Iso-Britannia väittivät maan yhä kehittelevän ydinasetta, mikä antoi Yhdysvaltain presidentti George W. Bushille perustelun hyökätä Irakiin vuonna 2003. Todisteita ydinaseohjelmista ei löydetty. Ydinräjähteen rauhanomainen käyttö
Ydinpommien rauhanomaisten käyttökohteiden tutkimus käynnistyi Yhdysvalloissa kesällä 1957 atomienergiakomission (AEC) käynnistettyä operaatio Plowshare -nimellä tunnetuksi tulleen tutkimushankkeen, jonka puitteissa selvitettiin ydinpommien käyttöä esimerkiksi maansiirtotehtävissä, öljy- ja kaivosteollisuudessa. Ydinpommeja esitettiin käytettäväksi esimerkiksi merenpinnan tasossa kulkevan Panaman kanavan rakentamiseen ja kallioleikkauksen räjäyttämiseen moottoritien oikaisua varten. Hankkeen puitteissa tutkittiin myös ydinräjähteiden käyttöä tekojärvien ja maanalaisten varastoluolien rakentamiseen, sekä palavien maanalaisten öljy- ja kaasulähteiden sammuttamiseen. Neuvostoliiton avaruusohjelma
Koroljovin johdolla Neuvostoliitto kehitti 1950-luvulla ensimmäisen mannertenvälisen ohjuksen, joka pystyi kantamaan ydinaseen yhdysvaltalaisiin kohteisiin. R-7-ohjus laukaistiin ensi kertaa 21. elokuuta 1957. Sekä Neuvostoliitto että Yhdysvallat ilmoittivat vuonna 1955 aikeestaan laukaista satelliitti kansainvälisen geofyysisen vuoden (1957–8) aikana. Ohjuksen onnistuneen koelaukaisun jälkeen ensimmäinen satelliitti Sputnik 1 rakennettiin nopeasti ja laukaistiin 4. lokakuuta 1957. Rakettiohjelman puitteissa rakennettiin Tiuratamin alueelle Baikonurin kosmodromi. Rypälepommi
Palopommeilla ladattuja kasettipommeja oli käytössä jo ensimmäisessä maailmansodassa. Laajamittaisempaan käyttöön ne tulivat kuitenkin vasta toisen maailmansodan aikana. Esimerkiksi saksalaisilla AB 23 SD-2 ja AB 250-3-kasettipommeilla levitettiin kuuluisan SD2 (Sprengbombe Dickwandig 2 kg)-tytärpommin eri versioita. SD2 -sarjan pommit olivat sirpalepommeja, ja saattoivat käytetystä sytyttimestä riippuen toimia joko ilmassa räjähtävinä, iskusytytteisinä, aikasytytteisinä tai sirotemiinojen tapaan tärinään reagoiden. Yhdysvallat valmisti toisen maailmansodan jälkeen miltei suoraa SD2-tytärpommin kopiota nimellä M83. SD2 -pommeista kopioineen on käytetty myös niiden ulkonäöstä johtuvaa epävirallista nimeä "perhospommi". Enrico Fermi
Atomiydinten halkeaminen eli fissio voidaan saada aikaan pommittamalla riittävän epävakaita ytimiä neutroneilla. Halkeamisessa vapautuu lisää neutroneja, jotka puolestaan voivat halkaista uusia ytimiä. Fermi näki tämän ketjureaktion mahdollisuuden heti kun fissio oli keksitty ja alkoi tehdä kokeita, joiden tarkoituksena olisi saada ketjureaktio toimimaan hallitusti laboratoriossa. Hän onnistuikin vuonna 1942 Chicagossa; koetta voidaan pitää maailman ensimmäisenä ydinreaktorina. Ydinvoima
Ensimmäiset vihjeet atomin sisällä tapahtuvista reaktioista saatiin vuonna 1896, kun Antoine Henri Becquerel havaitsi radioaktiivisuuden. Ytimen olemassaolosta saatiin viitteitä vuonna 1919, kun Ernest Rutherford altisti typpikaasun alfahiukkassäteilylle: osa hiukkasista törmäsi ja jäi typpiatomiin transmutatoiden eli muuttaen ne hapeksi. Reaktiossa atomi emittoi protonin, jonka myöhemmät tutkimukset osoittivat ydinhiukkaseksi. Toisen ydinhiukkasen, neutronin, löysi Sir James Chadwick vuonna 1932. Pian italialainen Enrico Fermi kollegoineen havaitsi, että uraaniin törmätessään hitaat neutronit synnyttävät kohteessa ainakin neljää erilaista ainetta. Vähän myöhemmin saksalaiset Otto Hahn ja Fritz Strassmann osoittivat yhteistyössä Lise Meitnerin kanssa, että reaktiossa uraaniatomit halkeavat. Keinotekoinen fissio oli keksitty. Ernest Rutherford
Teknologian kehityksen myötä 1930 luvun vaihde oli Rutherfordin tutkimusryhmien kulta-aikaa. Vuonna 1932 James Chadwick, löysi neutronin ja osoitti tällä, että ydin koostui protoneista ja neutroneista. Rutherford oli kymmenisen vuotta aiemmin ennustanut neutronin olemassaolon ja ohjastanut Chadwickia tutkimuksissaan eteenpäin kertoen mitä ominaisuuksia neutronilta tulisi löytyä. Samana vuonna John Cockcroft ja Ernest Walton onnistuivat jakamaan litiumatomin pommittamalla sitä protoneilla, vetyatomin ytimillä, jotka oli kiihdytetty erittäin suureen nopeuteen korkeajännite kiihdyttimen avulla. Litiumatomi jakautui kahdeksi alfahiukkaseksi. Pari sai työstään myöhemmin Nobelin fysiikan palkinnon vuonna 1951. Sumukammion keksimisen jälkeen (englantilainen fyysikko Charles Wilson, Nobelin fysiikan palkinto vuonna 1927) saatiin visuaalisia todisteita siitä, mitä törmäyksissä oikein tapahtui. Englantilainen fyysikko Patrick Blackett tutki sumukammion avulla 400 000 alfahiukkasen törmäystä ja havaitsi, että suurin osa niistä oli tavallisia elastisia törmäyksiä. Osassa törmäyksissä tapahtui kuitenkin hajoamista. Näissä alfasäteily tunkeutui kohde ionin ytimeen ja tämän jälkeen ydin jakautui kahteen osaan. Tämä oli erittäin tärkeä askel ydinreaktioiden ymmärtämiseen ja hänet palkittiinkin tuloksistaan Nobelin fysiikan palkinnolla vuonna 1948. Suuri tieteellinen aikakausi oli saanut alkunsa Rutherfordin ohjauksessa. Vuosia sitten Rutherford oli olettanut, että atomin ytimeen tunkeutuminen vaatisi hiukkasia, jotka olisi kiihdytetty muutaman miljoonan voltin avulla, jotta niiden energia vastaisi radioaktiivisista atomista poistettujen hiukkasten energiaa. Tämän vuoksi hän vuosia painosti maansa teollisuutta kehittämään korkean jännitteen lähteitä. George Gamow ja Norman Feather omissa tutkimuksissaan teki kuitenkin havainnon, joka osoitti, että alempi energiset hiukkaset olisivatkin tehokkaampia tunkeutumaan atomin ytimeen. Rutherford teetätti matalampi jännitteisen hiukkaskiihdyttimen, jossa oli paljon parempi hiukkasten virtaus. Tämän seurauksena Gilbert Lewis onnistui kokeiluissaan tekemään raskaampia vetyjä, deuteriumia ja tritiumia, sekä kevyttä heliumia (He-3). Tämän seurauksena vuonna 1932 Rutherford, australialainen fyysikko Mark Oliphant ja saksalainen kemisti Paul Harteck yhteistyössä saivat aikaan ensimmäisen fuusioreaktion. He pommittivat deuteriumia (H) deuteroneilla (H) saaden aikaan tritiumia (H). Rutherford toivoi, ettei ydinfissiota, minkä avulla uraanista voitaisiin tehokkaasti vapauttaa energiaa, löydettäisi ennen kuin ihmiset osaisivat elää sovussa naapuriensa kanssa. Tämä onnistui kuitenkin jo pari vuotta hänen kuolemansa jälkeen. Neutronipommi
Neutronipommi kehitettiin alun perin ohjustentorjunta-aseeksi. Neutronisäteily olisi tuhonnut vihollisen ydinkärjet avaruudessa, jossa ydinaseen painevaikutus on olematon. Kun ohjustentorjuntajärjestelmästä luovuttiin, neutronipommille yritettiin löytää käyttöä taktisena ydinaseena. Sodankäynnin historia
Ensimmäiset tykit asennettiin laivoihin jo 1300-luvulla, mutta käänteen suuriin sotalaivoihin teki tykkiportin keksiminen noin vuoden 1500 paikkeilla. Syntyi suuri linjalaiva, jossa oli useampia tykkikansia. Purjeilla varustettu suuri puinen sotalaiva hallitsi maailmanmeriä 1800-luvun puoleen väliin asti. Siitä teki vanhanaikaisen 1837 käyttöön otettu ranskalaisen Henri Joseph Paixhansin keksimä tykinammus, joka läpäisi puisen laivan laidan ja räjähti sisällä. Vastatoimena aloitettiin laivojen panssarointi. 1800-luvulla höyryvoima ja potkuri yleistyivät sotalaivoissa. Laivatykistö kehittyi: 1900-luvun vaihteessa kantama oli 6 kilometriä, ensimmäisessä maailmansodassa 15 kilometriä ja toisessa maailmansodassa 30 kilometriä. Vuonna 1906 valmistui Britannian "Dreadnought", jonka mukaan nimettiin vastaavien taistelulaivojen koko luokka. 1860 keksittiin itsekulkeva torpedo. Sukellusvene kehitettiin käytännölliseksi 1890-luvun lopulla. Merimiinat kehittyivät merkittäväksi aseeksi ensimmäiseen maailmansotaan mennessä. Richard Feynman
Feynman opiskeli perustutkintonsa MIT:ssä ja valmistui kandidaatiksi (B.Sc.) vuonna 1939. Hän julkaisi opinnäytetyönsä pohjalta artikkelin, jossa esitetään nykyään Hellmannin-Feynmanin teoreemana tunnettu tulos. Ohjaajansa John Slaterin suosituksesta Feynman vaihtoi perustutkinnon jälkeen yliopistoa ja meni tekemään väitöskirjaa John Wheelerin ohjauksessa Princetonin yliopistoon, missä Feynman väittelikin tohtoriksi vuonna 1942. Toisen maailmansodan aikaan Feynman toimi ryhmänjohtajana Manhattan-projektissa, jossa kehitettiin ensimmäinen ydinpommi. Davy Crockett (pommi)
Ydinräjähdettä kokeiltiin Operaatio Sunbeamiin liittyneissä: 7. heinäkuuta 1962 Little Feller II -kokeessa Nevadan koealueella ja koko asetta 17. heinäkuuta Little Feller I -kokeessa, jossa se laukaistiin 2,7 km päähän. H. Beam Piper
Terro-Human Future History on Piperin yksityiskohtainen näkemys seuraavasta 6000 vuodesta ihmiskunnan historiassa. 1942, vuosi jolloin ensimmäinen ydinreaktori rakennettiin, on määritelty vuodeksi 1 A.E. (Atomic Era, "atomikausi"). Vuonna 1973 ydinsota raunioittaa planeetan. Terran Federation ("Maan liittovaltio") muodostuu ihmiskunnan matkustaessa avaruuteen ja kehittäessä antipainovoimateknologian. Vickers Valiant
Konetyyppi oli brittien ensimmäinen, joka pudotti ydinpommin. Se tapahtui Australian Maralingan koealueella 11. lokakuuta 1956. Testauksen kohteena oli "Blue Danube" (suom. "Sininen Tonava") -niminen taktinen ydinräjähde. Testisarjan eli operaation nimenä oli "Buffalo", jonka 3. testi tämä pommin ilmasta pudotus oli. Muut koeräjäytykset eivät olleet ilmapudotuksia. Testialueen tunnusnimi oli "Kite" eli "Leija". William Sterling Parsons
William Sterling "Deak" Parsons (26. marraskuuta 1901 – 5. joulukuuta 1953) oli yhdysvaltalainen laivaston upseeri. Hän tuli tunnetuksi Manhattan-projektista sekä Enola Gayn aseupseerina, joka viritti lopulliseen toimintavalmiuteen Little Boy -atomipommin. Ensimmäisin sotatoimissa käytetty ydinpommi tuhosi täysin Hiroshiman keskustan 6. elokuuta 1945. "Silverplate-projekti"n eli atomipommiin liittyvien lentoharjoittelujen jaksojen alussa Parsons oli ollut komentajakapteenin arvoinen, mutta kohoten kommodorin sotilasarvoon, jossa oli tuota historiallista sotilastehtävää täyttäessään. Parsons oli lopuksi kontra-amiraalin arvoinen. Ydinfysiikka
Fission löytyminen tapahtui samana vuonna toisen maailmansodan puhkeamisen kanssa, ja sen mahdollinen sovellus sodankäynnissä tunnistettiin nopeasti. Jo vuonna 1939 Albert Einstein ja kolme muuta merkittävää tiedemiestä ottivat yhteyttä Yhdysvaltain presidentti Franklin Rooseveltiin kertoen, että voisi olla mahdollista rakentaa uraanin fissioon perustuva atomipommi. Tämän seurauksena Yhdysvaltain armeijassa aloitettiin tutkimustyö, joka huipentui Manhattan-projektiin ja maailman ensimmäiseen ydinkokeeseen. Theodore Kaczynski
Ensimmäinen kirjepommi lähetettiin toukokuun lopulla 1978 professori Buckley Cristille. Paketti löytyi Illinoisin yliopiston pysäköintialueelta Chicagossa, ja siinä oli Cristin lähettäjätiedot (sekä professori E. J. Smithin jakeluosoite Rensselaerin ammattikorkeakoululle New Yorkissa). Paketti oli lähetetty ”takaisin” Cristille. Koska Crist tiesi ettei ollut lähettänyt pakettia, hän otti yhteyttä kampuksen poliisiin. Terry Marker -niminen poliisi avasi paketin, joka räjähti. Marker sai pieniä vammoja. Neuvostoliiton joukkotuhoaseet
Neuvostoliiton joukkotuhoaseet käsittelee aseita, joita maassa kehitettiin toisen maailmansodan jälkeen kylmän sodan aikana. Neuvostoliitto räjäytti ensimmäisen ydinlatauksensa vuonna 1949 ja alkoi samoihin aikoihin kehitellä ydinkärkien kuljettamiseen soveltuvia ohjuksia. Neuvostoliitto tutki ydinaseiden lisäksi myös kemiallisia ja biologisia aseita. Hymyilevä Buddha
Hymyilevä Buddha eli "Pokhran-1", "Pokhran-I" oli Intian ensimmäinen ydinkoe 18. toukokuuta 1974. Pommin räjähdysteho oli välillä 2–20 kilotonnia.
Räjäytyspaikka oli Luoteis-Intiassa Rajasthanin osavaltiossa Tharin autiomassa Pokhranin alueella 25 kilometrin päässä Pokhranista. Pommi oli plutoniumpohjainen imploosiopommi, joka oli malliltaan yksinkertaistettu Fat Man. Tiedot pommin tekoon oli saatu vapaasti levitettävästä kirjallisuudesta. Vaikeampaa oli ydinmateriaalien saanti. Intia sanoi pommia virallisesti rauhanomaiseksi ydinräjähteeksi (, lyh. "PNE"), vaikka pommikokeen tarkoitus oli sotilaallisen peloteaseen kehittäminen lähinnä Kiinaa ja Pakistania vastaan. Ydinkoe
Vuonna 1963 solmittiin osittainen ydinkoekieltosopimus. Kiina teki ensimmäisen ydinkokeensa 1964. Vuonna 1970 astui voimaan ydinsulkusopimus. Intia teki rauhanomaisen ydinkokeen vuonna 1974. Neuvostoliitto teki viimeisen ydinkokeensa 1990, Yhdysvallat 1992, Ranska ja Kiina 1996. Täydellinen ydinkoekieltosopimus solmittiin vuonna 1996. Kemiallinen ase
Ensimmäisessä maailmansodassa kehiteltiin aluksi kyynelkaasun tapaista kaasua. Myöhemmin kehitettiin ja otettiin käyttöön yhä vaarallisempia kaasuja. Alussa kaasua vapautettiin lieriöistä, jotka avattiin hyökkäyshetkellä. Tämä menetelmä oli epävarma, sillä tuuli saattoi kuljettaa kaasun väärään suuntaan. Näin kävi esimerkiksi englantilaisten ensimmäisillä kokeiluilla kaasuhyökkäysten parissa Loosin taistelussa 25. syyskuuta 1915, kun sylintereistä vapautettu kloori levisikin myös omien joukkojen päälle. Myöhemmin kaasuja alettiinkin levittää tykistön ampumilla kranaateilla. Terroripommitus
Ensimmäinen terroripommituksen suorittivat saksalaiset zeppelin-ilmalaivat Englannin rannikolla 9. tammikuuta 1915. Iskussa kuoli neljä siviiliä, 16 haavoittui ja aineellisen tuhon määräksi arvioitiin 7 740 puntaa. Huolimatta vähiin jääneestä tuhosta yleisö ja media reagoivat tapahtumaan voimakkaasti. Lisää iskuja kuitenkin seurasi ja sodan loppuun mennessä terroripommitus oli vaatinut 557 henkeä, haavoittaen 1 358 ihmistä. Mark 15 -ydinpommi
Mark 15 -ydinpommi tai Mk-15 oli 1950-luvulla käytössä ollut varhainen vetypommi. Se oli ensimmäinen kohtuullisen kevyt yhdysvaltalainen lämpöydinase (noin 3 450 kg). Sitä tuotettiin alkaen 1955 ja 1 200 asetta valmistettiin ennen tuotannon lopettamista 1957. Mark 15 malli oli palveluskäytössä vuosikymmenen ajan 1955–1965. Ydinase
Atomipommi perustuu ydinreaktioon. Atomiytimissä tapahtuu muutoksia, jos niitä pommitetaan hiukkasilla, joilla on sopiva energia, yleensä neutroneilla. Joissain tapauksissa atomi absorboi tämän vapaan neutronin ja tulee itse epävakaaksi. Silloin atomi halkeaa ja lähettää säteilyä ja uusia vapaita neutroneita, jotka puolestaan rikkovat lisää ytimiä. Raskaimmat atomiytimet halkeavat helpoimmin, koska ne ovat luonnostaan epävakaita. Hymyilevä Buddha
Intia käytti ensimmäisessä kokeessaan räjähdekiilojen räjäyttämiseen yksittäisiä sytyttimiä, ei räjähtävää johtoa jollainen oli kehitetty Los Alamosissa tarkoitusta varten. Intian käyttämät sytyttimet olivat alttiita syttymään ulkoisesta häiriöstä, esim. salaman kentästä tai staattisesta sähköstä. Kytkimet joilla nallit sytytettiin, olivat suurinopeuksisia kaasuputkikytkimiä. 
Intian ensimmäistä koetta kehittivät DRDO (puolustusvoimien tutkimuslaitos) ja BARC (Bhabhan atomitutkimuskeskus). Intian tutkimusohjelman johtaja oli BARC:n Raj Ramanna. Suurin osa pommin kehitystyöstä tehtiin BARC:ssa. DRDO:n puolella tehtiin imploosiosysteemi, joka suunniteltiin puristamaan plutonium puoleen nykyisestä tiheydestään. Pommin kehittelyssä räjäytettiin vuosina 1971-1973 noin 500 erilaista koesysteemiä räjähdyslinssien oikean muodon etsimiseksi. Obninsk
Obninsk tunnetaan maailman ensimmäisen ydinvoimalaitoksen sijaintipaikkana. Obninskin ydinvoimalaitoksen 5 MW:n reaktorilla saavutettiin ensi kerran ydinreaktion jatkumisen edellyttämä kriittisyys 6. toukokuuta 1954. Obninskin ydinvoimala liitettiin sähköverkkoon. Obninskin ydinvoimala toimi miltei keskeytyksettä 48 vuotta kunnes se viimein sammutettiin 29. huhtikuuta 2002. Nykyään tästä muistuttaa paikalla sijaitseva ydinvoimatekniikan museo. Gerboise Bleue
Gerboise Bleue (”sininen hyppyrotta”) oli Ranskan ensimmäisen ydinkokeen nimi. Kyseessä oli keskellä Ranskan siirtomaan Algerian Saharan aavikkoa Algerian sodan (1954–1962) aikana 13. helmikuuta 1960 räjäytetty atomipommi. Kenraali Pierre Marie Gallois oli keskeinen henkilö ydinkokeessa ja hän ansaitsikin ydinkokeen ansiosta lempinimen "père de la bombe A", ”Atomipommin isä”. Fissiili materiaali oli valmistettu Pierrelatten ydinrikastamossa. James Chadwick
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Chadwick työskenteli Rutherfordin kanssa Cambridgessä Cavendish-laboratoriossa. Vuonna 1932 hän osoitti uuden alkeishiukkasen, neutronin, olemassaolon. Vain kolme vuotta löydön jälkeen, 1935, hänelle myönnettiin löydöstä Nobelin palkinto. Keksinnöllä tuli olemaan hyvin pian käytännön merkitystä toisessa maailmansodassa ydinaseen kehimisessä, mutta myös rauhan ajan sovellutuksissa kuten ydinvoiman hyötykäytössä ja materiaalien tutkimuksessa. Ruuti
Varsinainen ruuti keksittiin Kiinassa 800-luvulla (Tang-dynastia). Aseissa sitä alettiin käyttää noin sata vuotta myöhemmin. 1100-luvulla ruutia käytettiin ampumaan bambuputkista tehtyjä raketteja vihollista kohti. Ensimmäinen metallinen tykki rakennettiin todennäköisesti 1200-luvun puolivälissä. Ydinaseohjelmat eri maissa
Tämän jälkeen Intian tiedemiehet kehittelivät ydinasetta salassa muun muassa lentokonepommeihin ja ohjuksiin sopiviksi. Intian ydinaseohjelma kehittyi hitaasti, ja Intialla oli ensimmäinen taistelukärjeksi soveltuva ydinpommi vasta 1986-1988. Maa alkoi rakentaa ydinarsenaalia vastauksena Pakistanin ohjelmaan vuonna 1989. Intia alkoi kehittää vetypommia 1980-luvulla ja lienee saanut sen valmiiksi 1995. 80-luvun lopulla Intian ohjusohjelma alkoi edetä vauhdilla. MAUD-komitea
Brittiläinen MAUD-komitea alkoi selvittää ydinaseen valmistamisen mahdollisuutta keväällä 1940. MAUD-komitean taustalla oli Birminghamin yliopiston tutkijoiden Otto Robert Frischin ja Rudolf Peierlsin muistio, jossa he ennustivat, että kohtalaisen pienellä määrällä puhdasta uraani-235:tä voitaisiin saada nopea ketjureaktio. He hahmottelivat lisäksi tavan, jolla uraani-235:stä voitaisiin rakentaa pommi. Pian tämän jälkeen Britanniassa luotiin MAUD-komitea. Fysiikka
Uusiseelantilainen fyysikko Ernest Rutherford löysi vuonna 1911 atomin ytimen pommittaessaan alfa-hiukkasia ohutta kultalevyä kohti. Rutherford totesi useimpien hiukkasten menevän kultalevystä läpi, mutta yllätyksekseen hän havaitsi, että osa hiukkasista sirosi takaisin päin. Tästä hän päätteli, että suurin osa atomin massasta sijoittuu hyvin pieneen ytimeen, jossa on positiivisesti varautuneita hiukkasia, protoneja. Vuonna 1932 James Chadwick löysi neutronit, jotka osoittautuivat myös ytimen osasiksi. Ydinase
Ydinaseita on räjäytetty yli kaksituhatta kertaa. Näistä kaksi räjäytystä tapahtui toisessa maailman­sodassa, loput on suoritettu ydinkokeissa. Yhdysvallat pommitti japanilaisia kaupunkeja Hiroshimaa ja Nagasakia toisessa maailmansodassa. Suurin koskaan räjäytetty ydinase on Neuvostoliiton vuonna 1961 Novaja Zemljalla räjäyttämä Tsar-Bomba. Ydinvoiman historia
Ensimmäinen sähköntuotantoon tarkoitettu ydinreaktori saavutti kriittisyyden 27. kesäkuuta 1954 kello 17:30 Neuvostoliitossa, Obninskissa lähellä Moskovaa. Neuvostoliitto rakensi seuraavan siviilikäyttöön tarkoitetun ydinvoimalaitoksen vasta kymmen vuotta myöhemmin. Vuonna 1956 Calder Hallissa Englannissa aloitti toimintansa ensimmäinen kaupallinen Magnox-tyyppinen ydinvoimala. Vuonna 1957 aloitti toimintansa ensimmäinen ydinvoimala Yhdysvalloissa Shippingportissa. Yhdysvallat samoin kuin Neuvostoliitto keskittyivät ydinvoiman sotilaalliseen käyttöön. Maailman ensimmäinen ydinsukellusvene Nautilus laskettiin vesille 1955. Calder Hallinkin voimala tuotti alkuun myös ydinasemateriaaleja. B28
B28-pommeja valmistettiin vuodesta 1958 vuoteen 1966 saakka. Se oli käytössä aina vuoteen 1991 saakka, tehden aseesta pitkäikäisimmän Yhdysvaltain ydinaseen. Kaikkiaan 4 000 kappaletta tuotettiin. Aseesta oli peräti 20 erilaista muunnosta. Elävä tykinkuula
Ensimmäisen paineilmalla toimivan ihmistykin kehitti Ildebrando Zacchini 1929. Hän yhdisti esitykseen savupommin ja äänekkään pamahduksen. Pohjois-Korean ydinkokeet
Pohjois-Korean ensimmäinen ydinase oli luultavasti niin raskas, ettei se sopinut ohjuksen kärjeksi, pikemminkin lentokoneesta pudotettavaksi pommiksi. Toiset väittävät taas, että ydinase olisi pieni, kehittynyt uraanista ja plutoniumista koottu taistelukärjeksi sopiva ns. komposiittipommi. Ydinase
Ydinase on ollut tähän mennessä ainoa ase, jota ei ole käytetty sen jälkeen, kun se on ollut vähintään kahden maan hallussa. Aikanaan muun muassa jalkajousta, konekivääriä ja ruutia tehokkaampia räjähdysaineita pidettiin aseina, jotka joko vaikuttaisivat sodankäynnin loppumiseen tai joiden käyttö ”sivistyneiden” maiden välillä olisi tuomittavaa. Japanissa ruutiin perustuvien aseiden omistaminen kiellettiin 1600-luvulla kuolemanrangaistuksen uhalla. Argonne National Laboratory
Argonne on suora Chicagon yliopiston metallurgian laboratorion suora jälkeläinen, joka oli osana toisen maailmansodan aikaista Manhattan-projektia. Vuonna 1942 joulukuun 2. päivänä Enrico Fermi ja noin 50 kollegaansa kehittivät maailman ensimmäisen ydinketjureaktion. Sodan jälkeen Argonne luovutti ydinreaktorikehityksensä rauhanomaisiin tarkoituksiin. Vuosien saatossa Argonne on laajentanut tutkimustaan monille muille tieteen osa-alueille kuten tekniikan ja teknologian saralle. Argonne ei ikinä ole toiminut aseiden kehittelyyn osallistuneena laboratoriona. TNT
TNT (trinitrotolueeni, trotyyli, 2,4,6-trinitrometyylibentseeni, rotuli, CHNO) on yleinen sekundaarisena räjähdysaineena käytetty kemiallinen yhdiste, jota syntetisoitiin ensimmäisen kerran vuonna 1863. TNT:n tuttuuden vuoksi monien muiden räjähteiden ja aseiden tehoa mitataan TNT-kilogrammoissa. TNT:n räjähdysenergia on 4,184 MJ/kg. Hiroshimaan pudotetun atomipommin räjähdysvoima vastasi noin 13 kilotonnia (eli 13 miljoonaa kilogrammaa) TNT:tä. Mark 5 -ydinpommi
Mark 5 ydinpommi oli amerikkalainen varhainen ydinpommi, joka suunniteltiin 1950-luvun alkuvuosina ja joka oli palveluskäytössä vuodesta 1952 aina 1963 saakka. Se yhdessä samaan suunnitteluun pohjautuvat W5 ydintaistelukärjen kanssa oli maailman ensimmäisiä sarjatuotettuja ydinaseita, aikaisemman Mark 4 ydinpommin jälkeen. Vetypommi
Kylmän sodan alettua vetypommin isä Edward Teller perusti Lawrence Livermore National Laboratoryn toiseksi ydinaseita kehittäväksi laboratorioksi Kaliforniaan, joka kehitti vetypommin. Kolmas on Sandia National Laboratory Uudessa Meksikossa, se on erikoistunut sytyttimiin ja pommien turvalaitteisiin. Ensimmäinen oli Los Alamosin tutkimuskeskus. Mark 4 -ydinpommi
Mark 4 ydinpommi oli amerikkalainen varhainen ydinpommi, jota tuotettiin vuodesta 1949 alkaen ja joka oli käytössä vuoteen 1953. Se oli maailman ensimmäinen sarjatuotettu ydinase. Igor Kurtšatov
Toisen maailmansodan aikana Kurtšatov nimitettiin 1943 Neuvostoliiton ydinaseohjelman johtoon. Sittemmin projekti asetettiin Lavrenti Berijan alaisuuteen ja se laukaisi maan ensimmäisen atomipommin Semipalatinskin ydinkoealueella 1949 ja vetypommin 1953. Intian joukkotuhoaseet
Intia räjäytti ensimmäisen ydinpomminsa Tharin autiomaan pinnan alla Pokhranin alueella vuonna 1974. Intia väitti koetta ”rauhanomaiseksi ydinräjäytykseksi”, minkä jälkeen maa kehitteli ydinaseita salassa. Intialla lienee ollut sotilaskäyttöön soveltuva ydinase valmiina vasta noin 1986–1988. Maan ohjusohjelma alkoi edistyä merkittävästi 1990-luvulla. Vuonna 1998 Intia räjäytti muutamia ydinaseita ja julistautui avoimesti ydinasevallaksi. 2000-luvulla Intia on kehitellyt monia ohjustyyppejä, muun muassa keskipitkän matkan Agni-ohjusta. Homopommi
Ilmavoimien tukikohdan laboratorio Ohion Daytonissa tuotti vuonna 1994 kolmisivuisen ehdotelman uusista kemiallisista aseista, jotka eivät olisi kuolettavan vaarallisia. Eräs näistä oli aine, joka aiheuttaisi vihollissotilaissa homoseksuaalista käytöstä, heikentäen siten vihollisen taistelutahtoa. Ehdotuksessa tunnustettiin, ettei tällaista ainetta vielä tunneta. Ohjelmalle anottua 7,5 miljoonan dollarin määrärahaa ei myönnetty, ja Yhdysvallat allekirjoitti vuonna 1997 kemialliset aseet kieltävän Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimuksen, joten aseen kehitystyön aktiivinen jatkaminen on epätodennäköistä. Yhdistyneen kuningaskunnan joukkotuhoaseet
Britannia oli mukana Yhdysvaltojen käynnistämässä Manhattan-projektissa yhdessä Kanadan kanssa. Maassa oli 1940-luvun alussa monia johtavia fissiotutkijoita ja siellä keksittiin muun muassa kriittinen massa, uraanin kaasudiffuusiorikastus ja tykkityyppisen uraanipommin rakenne. Britit jäivät kuitenkin tutkimuksissaan jälkeen Manhattan-projektin edistyessä. Poliittinen, salainen päätös ydinenergian ja atomipommien kehittämisestä tehtiin vuonna 1945. ”Englannin Oppenheimer” oli fyysikko William H. Penney, joka tutki hydrodynaamisia aaltoja – veden aaltoja ja räjähdyksen shokkiaaltoja. Shokkiaaltojen tuntemus on olennaista plutoniumpommin rakentamisessa. Penneyn ryhmä BHER aloitti toimintansa vuonna 1947. Ensimmäinen brittien ydinreaktori käynnistyi 1948, ja plutoniumin tuotantoreaktori 1950. B41
Kaikkiaan pommeja tuotettiin arviolta 500 kappaletta syyskuun 1960 ja kesäkuun 1962 välillä. Niiden vaiheittainen poisto palveluksesta alkoi jo 1963, kun niitä alettiin korvaamaan B53-ydinpommeilla. Viimeinen B41-ydinpommi poistui käytöstä 1976. Ydinräjähteen rauhanomainen käyttö
Joulukuussa 1967 tehty Gasbuggy-koe oli ohjelman ensimmäinen viranomaisten ja yksityisten tahojen yhteistyönä toteutettu ydinkoe. Kokeessa selvitettiin ydinräjähdysten käyttömahdollisuuksia maakaasuteollisuuden kaasuntuotannon tehostamisessa.
Maaliskuussa 1968 tehdyssä Buggy-kokeessa kokeiltiin ydinaseiden käyttöä maansiirtotehtävissä rivimäisinä räjäytyksinä. Kokeessa räjäytettiin viisi erillistä 1,08 kilotonnin ydinpommia vaakasuorana linjana. Plowshare-ohjelman voimakkain ydinräjäytys tehtiin osana Flask-koetta, jossa räjäytettiin kolme eritehoista (105, 90 ja 40 kt) ydinpommia maansiirtokäytön tutkimiseksi. Semipalatinskin ydinkoealue
Neuvostoliiton ensimmäinen ydinkoe tehtiin Semipalatinskissa 29. elokuuta 1949, neljä vuotta Yhdysvaltain ensimmäisen ydinräjäytyksen jälkeen. RDS-1 -pommin teho oli 22 kilotonnia. Ensimmäinen vetypommi räjäytettiin 1953. Yhteensä vuosien 1949 ja 1989 välisenä aikana Semipalatinskissa tehtiin 456 ydinräjäytystä uraani- ja vetypommeilla. Alkuun räjäytykset tehtiin ilmakehässä tai maan pinnassa, etupäässä räjäytystorneissa mutta myös lentopommeina. Vuodesta 1961 alkaen 340 räjäytystä tehtiin maanalaisina. Degelen-vuoreen kaivettiin maailman laajin ydinkokeita varten rakennettu tunnelijärjestelmä. Räjäytyksiä tehtiin myös 600 metrin syvyisissä pystysuorissa kallioporausrei'issä. M65 Atomic Annie
Atomic Annie tai M65 Atomic Cannon (suom. "atominen kanuuna") oli Yhdysvaltojen rakentama hinattava tykki, joka kykeni ampumaan ydinkranaatin. Se kehitettiin 1950-luvulla, kylmän sodan alkuaikoina, ja se otettiin kenttäkäyttöön Euroopassa ja Koreassa 1953. Tykkiä valmistettiin 20 kappaletta, joista seitsemän on säilynyt nykypäivään eri museoissa.Atomic Anniella ammuttiin vain yksi ydinkärjen sisältänyt testilaukaus aseen koko käyttöhistorian aikana. Tämä "Grable"-niminen ydinkoe tapahtui osana operaatio Upshot-Knotholea Nevadan testialueella 8:30 aamupäivällä paikallista aikaa toukokuun 25 päivä, vuonna 1953. Ammutun ydinlatauksen, joka oli tyypiltään W9-ydinkärki, räjähdysvoimakkuus oli 15 kilotonnia TNT:tä. Se oli historian ensimmäinen ja tähän mennessä ainoa koskaan tykistä ammuttu ydinammus. Upshot-Knotholen muut testit olivat kolme ilmasta pudotettua ydinpommia ja seitsemän tornissa räjäytettyä aseiden kehittelyssä tarvittavaa testilatausta. John Wheeler
Wheeler oli mukana kehittelemässä atomipommia 1940-luvun alussa Manhattan-hankkeessa ja ohjasi Hugh Everettin väitöskirjan. Häntä pidetään ydinfissioteorian tärkeänä kehittäjänä. Hän oli myös ajattelija, joka pohti elämän perimmäisiä kysymyksiä. Hänen väitöskirjansa Johns Hopkinsin yliopistossa käsitteli heliumkaasuja. Uraanihydridipommi
uraanihydridipommi oli kokeellinen atomipommi-tyyppi, joka käytti uraanihydridia tai vedyn isotooppi deuteriumia uraanideuteridin (UD) muodossa neutronien hidastimena. Käytetyn uraanihydridin tai -deuteridin uraani isotooppirikastettiin fissiiliksi U-235:ksi. Tätä pommityyppiä ehdotti ensimmäisenä Robert Oppenheimer vuonna 1939 ja ajatusta kannatti ja edelleen kehitti Edward Teller vielä Toisen Maailmansodan jälkeenkin. Paul Tibbets
Eversti Tibbets antoi B-29-pommikoneelleen nimeksi "Enola Gay" äitinsä mukaan 5. elokuuta 1945. Hänen äitinsä nimen esikuvana oli "Enola", sankaritar kirjassa, josta tämän isä oli pitänyt. Tibbets pudotti "Enola Gaylla" ihmiskunnan ensimmäisen sotilaallisesti käytetyn atomipommin, Little Boyn ("Pikkupoika"), Japaniin 6. elokuuta. Kun Tibbetsiltä myöhempinä vuosinaan kysyttiin, olisiko hän valmis pudottamaan uudelleen atomipommin Japaniin, hän vastasi, että samoissa olosuhteissa tekisi sen uudestaan. Myös pommittaja Thomas W. Ferebee puolusteli omaa osuuttaan sanoin: "”Jonkunhan se oli tehtävä!”". Ydinaseeton vyöhyke
Ajatus ydinaseettomasta vyöhykkeestä esitettiin ensimmäisen kerran 1958. Puolan ulkoministeri Adam Rapacki mukaan nimetty suunnitelma esitti Puolan, Tšekkoslovakian sekä Länsi ja Itä-Saksan muodostamaa Keski-Euroopan ydinaseetonta vyöhykettä, johon myös muut Europpan maat olisivat halutessaan voineet osallistua. Kylmä sota teki suunnitelman kuitenkin toteuttamiskelvottomaksi. Käytännössä ensimmäinen ydinaseeton vyöhyke muodostui vuonna 1961, jolloin voimaan astunut Antarktiksen sopimus kielsi ydinjätteen loppusijoittamisen ja, muun sotilaallisen toiminnan lisäksi, ydinräjäytykset 60. leveyspiirin eteläpuolella. Vastaava vaikutus oli vuonna 1967 voimaan astuneella Ulkoavaruuden sopimuksella, joka kieltää kaikkien joukkutuhoaseiden asettamisen valmiuteen ulkoavaruuteen tai toisille taivaankappaleille. On huomattava, että sopimus on muotoiltu niin, etteivät lentonsa aikana avaruuden rajan ohittavat mannertenväliset ydinohjukset riko sopimuksen säännöksiä. James Bryant Conant
Ennen Yhdysvaltain liittymistä toiseen maailmansotaan Conant liittyi National Defense Research Committeehen. Hän sai virastossa johdettavakseen B-osaston, joka vastasi kemiallisesta sodankäynnistä, räjähteistä ja monista ampumatarvikkeisiin liittyvistä kemiallisista asioista. Vuonna 1941 NDRC sulautettiin Office of Scientific Research and Developmentiin. NDRC muodosti oman suuren osastonsa OSRD:n sisällä, ja Vannevar Bush valitsi Conantin NDRC:n puheenjohtajaksi. Conant oli roolinsa ansiosta ensimmäisiä henkilöitä, jotka kuulivat Enrico Fermin onnistuneesta kontrolloidusta ydinketjureaktiosta, ja heinäkuussa 1945 hän oli todistamassa Alamogordossa ensimmäistä ydinräjäytystä. Conant kuului sodan aikana myös Interim Committeehen, joka teki päätöksen atomipommin pudottamisesta Japaniin ilman varoitusta. Rypälepommi
Kasettipommeja kehittivät ja käyttivät toisessa maailmansodassa Saksa, Italia, Yhdysvallat ja Neuvostoliitto. Venäläiset kehittivät erään kasettipommin perusmalleista, ns. lentotynnyrin, (katso Molotovin leipäkori) toisen maailmansodan alussa. Kyseessä oli yhtenäiseen, ilmassa hajaantuvaan kuoreen pakattu nippu palopommeja; tätä asetta käytettiin ensi kerran Suomea vastaan Viipurin tuhoisimmassa palopommituksessa 18. helmikuuta 1940 eli Tuhon sunnuntaina. Hans Bethe
Bethe todisti myös ensimmäisen atomipommin räjäytystä vuonna 1945. Hän sanoi, että häntä eivät kiinnostaneet pommin vaikutukset maailmaan. ”En ole filosofi”, hän selitti. Bethe vaikutti merkittävästi myös vetypommin kehitykseen. Myöhemmin Bethe kampanjoi Albert Einsteinin kanssa ydinkokeita ja kilpavarustelua vastaan. Ydinsota
Ydinaseiden rajoitettua käyttöä alettiin tutkia 1970-luvulla puolustusministeri James Schlesingerin johdolla. Presidentti Nixon hyväksyi tammikuussa 1974 tällaisen rajoitetun suunnitelman, joka tuli tunnetuksi Schlesingerin doktriinina. Vetypommi
Samana vuonna 1951 räjäytettiin ensimmäinen niin sanottu kiihdytetty fissiopommi (boosted fission), jossa on fissiokelpoisen materiaalin keskellä tritiumia. Tällä tavoin pommin räjähdysteho kasvoi vain kaksinkertaiseksi. Pieni fuusioreaktio synnyttää pommin ytimessä nopeita neutroneita, jotka halkovat luonnonuraaniytimiä. Itse fuusio tehostaa pommin räjähdysvoimaa vain hiukan.
Ensimmäinen todella onnistunut vetypommin koeräjäytys "Mike" koelaitteistolla Eniwetokin atollilla suoritettiin 1. marraskuuta 1952. Räjäytyksen voimakkuus oli 10,4 megatonnia josta vain 2,4 megatonnia tuli fuusiosta. "Mike" oli niin raskas, ettei se soveltunut sota-aseeksi, sillä pommi painoi noin 82 tonnia ja sen sisustassa oleva fuusioituva aine oli nestemäistä, jäähdytettyä deuteriumia suuressa termospullossa. Laitetta sanottiin myös "makkaraksi" ("Sausage") sillä se oli lieriö jonka päät olivat puolipallon muotoiset. Termospullon keskellä oli plutoniumsytytin ja ympärillä uraanikuori. Päissä olivat sytyttiminä toimivat fissiopommit. Alkeellisuudestaan huolimatta pommi oli ensimmäinen aito kaksivaihevetypommi. Koska pommia ei voitu kuljettaa, se räjäytettiin Elugelab-nimisellä saarella. Pommin räjähdyksessä syntyi valtava sienipilvi, joka kohosi lopulta stratosfääriin 35 km:n korkeuteen ja levisi puolessa tunnissa 100 km:n läpimittaiseksi. Syntyneen räjähdyskraatterin läpimitta oli 1,9 kilometriä ja syvyys 50 metriä. Nato
Kun vastaus oli epätyydyttävä, De Gaulle halusi luoda Ranskaan itsenäisen puolustuksen. Ranska veti 11. maaliskuuta 1959 Välimeren laivastonsa Naton komennosta ja kolme kuukautta myöhemmin De Gaulle määräsi ulkomaiset ydinaseet pois Ranskan maaperältä. Yhdysvallat veti tämän johdosta Ranskasta 200 lentokonetta ja luovutti takaisin kymmenen lentotukikohtaa, joita se oli operoinut Ranskassa vuodesta 1950. Tällä välin Ranska rakensi oman ydinaseensa ja räjäytti ensimmäisen ydinpomminsa "Gerboise Bleuen" 13. helmikuuta 1960. Ydinkäyttöinen lentokone
Ydinvoimalla toimivan lentokoneen suunnittelu aloitettiin NEPA-projektin ("Nuclear Energy for the Propulsion of Aircraft") puitteissa jo vuonna 1946. 1951 NEPAn tietojen perusteella käynnistettiin ANP-projekti ("Aircraft Nuclear Propulsion"). Tässä projektissa kaksi Convair B-36-pommikonetta otettiin muokattavaksi X-6-koekoneiksi. Ilmajäähdytteinen 3 MW ydinreaktori asennettiin koekoneen pommitilaan ja todettiin toimivaksi. Koneen moottorit olivat tavanomaiset Convair-36-koneen moottorit, eikä ydinreaktoria kokeiltu voimanlähteenä. Ohjelma peruttiin ennen kuin koneita oli saatu valmiiksi. Ydinaseonnettomuus
Palomaresin pelloilta kaivettiin noin 1 400 tonnia plutoniumin saastuttamaa maata ja kasvillisuutta, jotka lähetettiin Etelä-Carolinaan, ydinaselaboratorion ongelmajätealueelle. Mereen pudonneen pommin löysi pienoissukellusvene kahden viikon kuluttua noin kahdeksan kilometrin päästä rannikolta 869 metrin syvyydestä. Pommi onnistuttiin nostamaan 7. huhtikuuta 1966 kauko-ohjattavan pienoissukellusveneen avulla. Ranskan joukkotuhoaseet
Ranska räjäytti Algerian autiomaassa ensimmäisen fissiopohjaisen ydinlatauksensa vuonna 1960. Ensimmäinen täysitehoinen vetypommi ("Canopus") räjäytettiin Fangataufan atollilla Tyynellämerellä 24. elokuuta 1968. Ydinaseen kehittely liittyi Ranskan "Force de Frappe" eli "Iskuvoimat" -ohjelmaan. Ranska jäi pois ydinkokeet ilmakehässä kieltävästä sopimuksesta pitkäksi aikaa. Maa kehitti myös itselleen lyhyen ja keskipitkän matkan ohjuksia. Ydinaseohjelmat eri maissa
Yhdysvallat kehitteli ydinasetta 1942–1945 Los Alamosissa fyysikko Robert Oppenheimerin ja kenraali Leslie Grovesin johdolla niin sanotussa Manhattan-projektissa. Huippusalainen projekti työllisti tuhansia ihmisiä. Ensimmäinen ydinase, Plutoniumpommi lempinimeltään The Gadget (”Vempain”), räjäytettiin 5:30 aamulla 16. heinäkuuta 1945 Alamogordossa, New Mexicossa. Tämä ensimmäinen koe tunnetaan nimellä "Trinity". Pommi räjäytettiin terästornissa. Räjähdyksen aiheuttamassa kuumuudessa hiekka ja kivi muuttuivat kraatterissa lasiksi. Räjähdysvoimaltaan pommi vastasi noin 20 kilotonnia TNT:tä. Yhdysvallat toisessa maailmansodassa
Saksan kukistumisen jälkeen Yhdysvaltain sotaponnistelut kääntyivät Tyynenmeren sodan päättämiseksi. Yhdysvaltain laivasto tuhosi täysin Japanin keisarillisen laivaston ja ilmavoimat. Yhdysvaltalaiset pommittajat alkoivat hävittää Japanin kaupunkeja muun muassa Tokion, Osakan ja Koben suurissa palopommituksissa. Iwo Jiman ja Okinawan saarten valtaamisen jälkeen Yhdysvallat laati suunnitelman Japanin maihinnoususta, joka nimettiin operaatio Downfalliksi. Operaatio Downfall kuitenkin peruuttiin, koska yhdysvaltalaiset ja eurooppalaiset tiedemiehet kehittivät Manhattan-projektissa maailman ensimmäisen atomipommin. Hiroshiman ja Nagasakin pommitukset ja Neuvostoliiton hyökkäys Japanin joukkoja vastaan Mantšuriassa painostivat Japanin hallituksen hyväksymään Potsdamin julistuksen ehdot. 15. elokuuta 1945 Japanin hallituksen valtuutetut allekirjoittivat ehdottoman antautumissopimuksen Yhdysvaltain laivaston taistelulaivan USS "Missourin" kannella. Japanin antautuminen päätti toisen maailmansodan. Toinen maailmansota oli kallein konflikti Yhdysvaltain historiassa ja puoli miljoonaa yhdysvaltalaista uhrasi henkensä siinä. Alfred Nobel
Alfred Nobel siis uskoi, että sodat loppuisivat siinä vaiheessa, kun aseet kehittyisivät liian tehokkaiksi. Nobel sanoikin halunneensa kehittää jotakin, aineen tai koneen, joka aiheuttaisi valtavaa tuhoa. Vasta vuonna 1945 onnistuttiin rakentamaan Nobelin ajatusten mukainen laite, ydinase, joka ei kuitenkaan lopettanut sotia. Nobel oli myös väärässä uskoessaan, että valtavat kuolleisuusluvut riittivät saamaan hallitukset pidättäytymään sodasta. Alfred Nobel uskoikin dynamiitin kehittämisellä lopettavansa sodat, koska tehokkaiden räjähdysaineiden vuoksi sodan osapuolet eivät uskaltaisi aloittaa sotaa valtavien miestappioiden pelossa. Ensimmäinen maailmansota puhkesi 1914. Sodassa menetti henkensä noin 8,5 miljoonaa sotilasta. Ydinase
Etelä-Afrikka kehitti melko alkeellisen tykkityyppisen uraaniin perustuvan ydinpommin. Etelä-Afrikassa on suuret uraanivarat, mikä on ollut tiedossa pitkään. Pommin tuotanto-ohjelma kesti parikymmentä vuotta ja maalla oli muutamia pommeja jotka on nyttemmin purettu. Yhdysvaltain historia
Saksan kukistumisen jälkeen Yhdysvaltain sotaponnistelut kääntyivät Tyynenmeren sodan päättämiseksi. Yhdysvaltain laivasto tuhosi täysin Japanin keisarillisen laivaston ja ilmavoimat. Yhdysvaltalaiset pommittajat alkoivat hävittää Japanin kaupunkeja muun muassa Tokion, Osakan ja Koben suurissa palopommituksissa. Iwo Jiman ja Okinawan saarten valtaamisen jälkeen Yhdysvallat laati suunnitelman Japanin maihinnoususta, joka nimettiin operaatio Downfalliksi. Operaatio Downfall kuitenkin peruuttiin, koska yhdysvaltalaiset ja eurooppalaiset tiedemiehet kehittivät Manhattan-projektissa maailman ensimmäisen atomipommin. Hiroshiman ja Nagasakin pommitukset ja Neuvostoliiton hyökkäys Japanin joukkoja vastaan Mantšuriassa painostivat Japanin hallituksen hyväksymään Potsdamin julistuksen ehdot. Elokuussa 1945 Japanin hallituksen valtuutetut allekirjoittivat ehdottoman antautumissopimuksen Yhdysvaltain laivaston taistelulaivan USS "Missourin" kannella. Japanin antautuminen päätti toisen maailmansodan. Sud-Ouest SO.4050 Vautour II
Vuonna 1962 Ranska suoritti ydinkokeen, jonka tuloksena operatiivinen pommitusvalmius saavutettiin 1964. Vautour II kykeni pudottamaan ydinpommeja, tyyppiä AN-11 ja AN-22. Ensimmäinen plutonium-pohjainen ydinpommi AN-11 oli vain noin 1/3 Fat Manin painosta (1 500 kg). Ydinvoiman historia
Ytimen olemassaolosta saatiin viitteitä 1919, kun Ernest Rutherford altisti typpikaasun alfahiukkassäteilylle: osa hiukkasista törmäsi ja jäi typpiatomiin transmutatoiden eli muuttaen ne hapeksi. Reaktiossa atomi emittoi protonin, jonka myöhemmät tutkimukset osoittivat ydinhiukkaseksi. Toisen ydinhiukkasen, neutronin, löysi Sir James Chadwick 1932. Pian italialainen Enrico Fermi kollegoineen havaitsi, että uraaniin törmätessään hitaat neutronit synnyttävät kohteessa ainakin neljää erilaista ainetta. Vähän myöhemmin saksalaiset Otto Hahn ja Fritz Strassmann osoittivat, että reaktiossa uraaniatomit halkeavat. Keinotekoinen fissio oli keksitty. Yhdistyneen kuningaskunnan joukkotuhoaseet
Yhdistyneen kuningaskunnan joukkotuhoaseet ovat Yhdistyneen kuningaskunnan kehittämiä omia tai Yhdysvaltojen sinne sijoittamia ydinaseita. Britannia räjäytti ensimmäisen ydinlatauksensa vuonna 1952 ja vetypomminsa vuonna 1957. Ydinaseohjelmat eri maissa
Kun Kiina räjäytti ensimmäisen fissiopomminsa vuonna 1964, sen kanssa huonoissa väleissä olleessa Intiassa jotkut tahot halusivat maan kehittävän oman ydinaseensa. Intia hankki jo 1960-luvulla plutoniumin jälleenkäsittelylaitoksen, jollainen käy aseluokan plutoniumin tuotantoon. Intia aloitti ydinaseohjelmansa vuonna 1971 käydyn Intian-Pakistanin sodan jälkeen. Vuonna 1972 jolloin Indira Gandhi määräsi ydinaseen rakennettavaksi. Maan tiedemiehet rakensivatkin plutoniumpohjaisen fissiopommin parissa vuodessa. Pommi oli yksinkertaistettu, pienempitehoinen versio yhdysvaltalaisesta Nagasakissa räjähtäneestä Fat Manista. Vuonna 1974 pommi räjäytettiin 107 metrin syvyydessä Pokhranin alueella Tharin autiomaan pinnan alla Luoteis-Intiassa Rajasthanin osavaltiossa. Pommi synnytti maan pinnalle 60 metrin läpimittaisen kraatterin. Intialaiset sanoivat pommin räjähtäneen 12 kilotonnin voimalla, mutta todellisuudessa pommin räjähdysteho lienee ollut yksinkertaisen rakenteen takia vain 4-8 kilotonnia. Pommikoetta on kutsuttu muun muassa nimillä Pokhran-1 tai ”Hymyilevä Buddha”. Virallisesti Intia sanoi koetta ”Rauhanomaiseksi ydinräjäytykseksi”. Siinä suhteessa se oli totta, että Intia ei kyennyt käyttämään koekappaletta maaliin kuljetettavana taistelukärkenä. Tähystyspallo
Tähystyspallo on sodankäyntiin kehitetty kiintopallo, jota käytettiin tulenjohdossa. Tähystyspallolla tykistön tulenjohtaja voitiin nostaa jopa useiden satojen metrien korkeuteen, mikä paransi huomattavasti tähystysmahdollisuuksia. Tähystyspallojen käyttö aloitettiin Ranskan vallankumoussodissa vuosina 1792–1802. Ensimmäinen maailmansota vuosina 1914−1918 oli tähystyspallojen kulta-aikaa. Niin ympärysvallat kuin Saksakin käytti kankaisia palloja, jotka oli alkujaan täytetty vedyllä. Räjähdysarka vetykaasu aiheutti kuitenkin satoja onnettomuuksia, joten myöhemmin niitä alettiin vedyn sijasta täyttää ei-tulenaralla heliumilla. Tähystyspallot oli tyypillisesti kytketty teräsvaijeriin, jolla ne vinssattiin oikealla korkeudelle (yleensä yli 3 000 jalkaan eli yli 900 metriin). Ydinaseiden leviäminen
Ydinaseiden leviäminen on ydinaseiden ja niihin liittyvän tekniikan leviämistä maailmalla. Yleensä tätä pidetään vahingollisena, ja ydinaseiden leviämisen laajalle katsotaan lisäävän ainakin paikallisen ydinsodan ja ydinterrorismin riskiä. 60-luvulta alkaen viralliset ydinasevallat olivat Yhdysvallat, Neuvostoliitto, Englanti, Ranska, Kiina ja peitetymmin Israel ja vuodesta -74 Intia ja myöhemmin Etelä-Afrikka. Ydinaseiden leviäminen on hidasta, koska aseluokan ydinmateriaalien valmistus vaatii kallista ja erikoista tekniikkaa. Yhdysvallat pani jo vuonna 1950 ydintekniikkasopimukseen vaatimuksen ydinlaitteiden rauhanomaisesta käytöstä. Vuonna 1968 monet maat allekirjoittivat ydinsulkusopimuksen eli NPT-sopimuksen. Kansainvälinen ydinenergiajärjestö IAEA valvoo sopimusta, mutta senkään suorittama valvonta ei ole täydellinen. Vuonna 1975 merkittävimmät ydintekniikan myyjät perustivat "Lontoon klubin". Ensimmäinen maailmansota
Ensimmäinen maailmansota vuosina 1914–1918 oli muun muassa tähystyspallojen kulta-aikaa. Niin Ympärysvallat kuin Saksakin käyttivät tulenjohdossa kankaisia kaasupalloja, jotka olivat alkujaan täytetty vedyllä. Räjähdysarka vetykaasu aiheutti kuitenkin satoja onnettomuuksia, joten myöhemmin täytteenä alettiin käyttää ei-tulenarkaa heliumia. Hieman ennen sotaa ja sen aikana kehitettiin myös monia uusia aseita, jotka nyt pääsivät ensimmäistä kertaa käyttöön. Näihin lukeutuvat esimerkiksi lentokoneet, sukellusveneet ja taistelukaasut. Alkuun kemialliset aseet olivat kyynelkaasun tapaisia. Sodankäynnissä niitä käyttivät ensimmäisenä pienissä määrin ranskalaiset elokuussa 1914 ja paria kuukautta myöhemmin myös saksalaiset. Kumpikaan sodan osapuoli ei katsonut kyynelkaasun käytön rikkovan Haagin sopimusta, joka kielsi myrkyllisten kaasujen käytön. Ensimmäiset kuolettavat kaasuhyökkäykset tehtiin Saksan puolelta tiettävästi vuosien 1914 ja 1915 vaihteessa, jolloin kloorilla tapettiin 140 englantilaista sotilasta. Ydinase
Ihmiset ympäri maailman muistavat vuosittain Hiroshiman ja Nagasakin atomipommitusten uhreja. Yhdysvaltalaisten pudotettua atomipommit vuonna 1945 Japanissa kuoli 200 000 siviiliä. Edelleen uskotaan, että vielä vuosikymmeniä pommitusten jälkeen tuhannet ihmiset sairastuivat syöpään tai syntyivät vammaisina. Ydinvoiman historia
Ensimmäiset vihjeet siitä, että atomin itsensä sisällä esiintyy reaktioita, saatiin 1896, kun Antoine Henri Becquerel löysi radioaktiivisuuden. Jo hyvin varhain kävi selväksi, että atomin sisältämät energiamäärät ovat hyvin suuria verrattuna sähkövoimaan perustuviin kemiallisiin energioihin. Tutkimus oli jo vuonna 1908 edennyt tarpeeksi, jotta suomalainen kemian professori Gustaf Komppa saattoi ennustaa: Vetypommi
Neuvostoliitto kokeili vetypommia 12. elokuuta 1953. On kiistanalaista, kuinka paljon saavutus nojasi maan omaan tutkimukseen ja kuinka paljon vakoiluun. Neuvostoliiton ensimmäinen vetypommi oli toisenlainen kuin "Mike", se pohjautui ns. "sloika" - kerroskakkurakenteeseen, jossa on fissiokelpoisen materiaalin ympärillä fuusioituva aine (litiumdeuteridi) ja uraanikerros, joka
oli pääasiassa U-238:ta. Fuusioreaktiossa syntyvät nopeat neutronit kuitenkin kykenevät halkomaan muuten "halkeamatonta" U-238:aa. Tämän pommin ("Joe-4") primäärivaihe tuotti noin 40 kilotonnin räjähdyksen ja koko pommi 200–400 kilotonnia. Neuvostoliiton ensimmäinen vetypommi oli käytännöllisempi kuin USA:n, sillä siinä ei käytetty suurta kylmyyttä vaativaa fuusioainetta. Suurin osa tämän pommin räjähdysenergiasta tuli kuitenkin fissiosta, ei fuusiosta, sillä se oli fissio-fuusio-fissio-tyyppinen ase. Sloika-rakenteella ei voitu kasvattaa pommin räjähdystehoa niin suureksi, kuin USA pystyi. Sloika-rakenne tuottanee käytännössä korkeintaan 1 Mt. Royal Arsenal
Royal Arsenaliin perustettiin kemiallinen tutkimusosasto vuonna 1907. Tämä sai seuraavana vuonna nimen Research Department. Vuonna 1912 tästä muodostettiin High Explosive Research Department. Osasto kehitti myöhemmin Britannian ydinaseen. Ydinaseohjelmat eri maissa
Ensimmäinen lataus, joka oli kiihdytetty fissiopommi tai pieni fuusioase, räjähti ehkä noin 15–30 kilotonnin voimalla, mutta intialaiset ilmoittivat räjähdystehoksi 45 kilotonnia. Sen sijaan 12 kilotonnin plutoniumpohjainen fissiopommi lienee räjähtänyt oikein. Kokeiden perusteella on selvää, että Intia onnistui kehittämään muutamia ydinasetyyppejä. Intia ilmoitti kokeiden jälkeen, ettei se tule käyttämään ydinaseitaan koskaan ensin. Kiinan joukkotuhoaseet
Atomitutkimukset alkoivat Kiinassa vuonna 1953 ja päätös ydinaseistuksen hankkimisesta tehtiin vuonna 1955 tai 1956. Kiina havitteli salaa ydinasetta heti kommunistien voitettua 1949, vaikka Kiinan silloinen johtaja Mao Zedong arvosteli julkisesti 1946 ydinasetta paperitiikeriksi. John Cockcroft
Cockcroft onnistui yhdessä Ernest Thomas Sinton Waltonin kanssa vuonna 1932 ensimmäisenä maailmassa halkaisemaan atomin pommittamalla litiumytimiä 150 000 voltin jännitteellä kiihdytetyillä protoneilla. Hän saikin vuonna 1951 Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä Waltonin kanssa ensimmäisen hiukkaskiihdyttimen rakentamisesta. Halifaxin räjähdysonnettomuus
Halifaxin räjähdys oli suurin ihmisen aikaansaama räjähdys aina vuoteen 1945 saakka, jolloin ensimmäinen atomipommi räjäytettiin. Räjähdys on edelleen suurin ihmisen aikaansaama ei-ydinräjähdys. Mitattuna kuolonuhrien määrällä yhden päivän aikana Halifaxin räjähdysonnettomuus on Pohjois-Amerikan mantereella kolmanneksi vakavin tapahtuma: sen edelle menevät vain vuoden 2001 syyskuun 11. päivän terrori-iskut (noin 3 000 kuolonuhria) sekä Yhdysvaltain sisällissodan Antietamin taistelu (3 600–4 800 kuolonuhria).