Milloin kristinusko alkoi?
Kristinuskon historia
Kristinuskon leviäminen käynnistyi pian Jeesuksen ristiinnaulitsemisen jälkeen noin vuonna 30. Kristinusko alkoi muotoutua heti Jeesuksen kuoleman ja ylösnousemuksen jälkeen, kun hänen seuralaisensa noudattivat hänen opetustaan ja julistivat hänen ylösnousemustaan. Julistaminen alkoi Apostolien tekojen mukaan ensimmäisenä helluntaina, jolloin he saivat Pyhän Hengen kasteen, joka antoi heille kyvyn ja rohkeuden julistaa evankeliumia, puhua kielillä ja parantaa sairaita. Kristillinen lähetystyö
Lähetystyön historian ensimmäinen suuri lähetyskausi oli apostolisen kirkon aika, jolloin kirkko perustettiin pääasiassa Rooman valtakunnan piiriin. Evankeliumin julistaminen ja kristillinen kirkko lähti liikkeelle Jerusalemista noin vuoden 30 aikoihin. Raamatun mukaan helluntain jälkeen Jeesuksen opetuslapset alkoivat julistaa sanomaa ylösnousseesta Jeesuksesta. Evankeliumi levisi nopeasti Jerusalemin lähipiiriin ja kauemmaksi muun muassa kristittyjen vainojen seurauksena ja kauppiaiden välityksellä. Vuoteen 300 mennessä seurakuntia oli syntynyt kaikkialle Rooman valtakunnan alueelle, Afrikan itä- ja pohjoisosiin, Aasian länsi- ja keskiosiin sekä Intian niemimaalle. Kristinuskon historia
Kristinusko on syntynyt ensimmäisellä vuosisadalla silloisessa Rooman valtakunnassa. Jeesus ei perustanut uskontoa, sillä kristinuskoa ei ollut vielä Jeesuksen eläessä, vaan se syntyi vasta Jeesuksen kuoltua. Ensimmäiset kristityt olivat juutalaisia, joita sanottiin nasaretilaisen lahkoksi, koska he tunnustivat Jeesuksen Messiaaksi. Kaikki juutalaiset eivät uskoneet Jeesuksen olevan messias ja he odottavat messiaan tulemista edelleen. Myöhemmin tästä lahkosta tuli kristinusko, ja se eriytyi juutalaisuudesta omaksi uskonnokseen. Raamatussa Apostolien tekojen mukaan opetuslapsia ruvettiin nimittämään kristityiksi ensimmäisenä Antiokiassa.
Islamin historia
Islamin historia alkaa Arabian niemimaalla 600-luvulla profeetta Muhammadin ilmestyksien pohjalta syntyneen uuden uskonnon, islamin, pohjalta. Muhammad toimi niin uskonnollisena, poliittisena kuin sotilaallisenakin johtajana. Hän yhdisti beduiiniheimot, jotka kapinoivat pian hänen kuolemansa jälkeen. Muhammadin seuraaja Abu Bakr palautti kapinoivat heimot takaisin ruotuun. Kirkkohistoria
Varsinaisia kirkkohistorioita alettiin kirjoittaa vasta joitakin satoja vuosia ajanlaskun alun jälkeen. Alkukristillisinä aikoina kristityt eivät olleet kiinnostuneita historiasta, vaan odottivat Jeesuksen pikaista paluuta. Historiankirjoitus alkoi laajemmin ja sille tuli enemmän tarvetta, kun kristinuskon asema alkoi vakiintua ja siitä tuli osa Rooman valtakunnan yhteiskuntaa. Kolmena ensimmäisenä vuosisatana kristittyjä vainottiin Rooman valtakunnassa, eikä historiankirjoitukseen ollut juuri mahdollisuuksia. Merkittävin ensimmäisten vuosisatojen kirkkohistoria on Eusebios Kesarealaisen "Kirkkohistoria" ("Historia Ecclesiastica"), joka valmistui vuonna 330. Eusebioksen teos on kirjoitettu voittaneen uskonnon näkökulmasta ja kertoo, mitä tuohon aikaan tiedettiin historiasta ja miten se haluttiin esittää. Muita varhaiskristillisiä kirkkohistorioitsijoita olivat mm. Sokrates Skholastikos (n. 380–440), Theodoretos Kyrrhoslainen (n. 393–457) ja Sozomenos (n. 400–450). Kristinusko
Kristinuskoa tunnustavaa tai kristilliseen kirkkokuntaan kuuluvaa henkilöä kutsutaan nimellä "kristitty". Nimitys perustuu Jeesuksesta käytettyyn kreikankieliseen nimitykseen voideltu, "Χριστός" eli Kristus. Apostolien tekojen mukaan nimitys kristitty otettiin käyttöön ensimmäisenä Antiokian seurakunnassa. Kristinuskon historia
Areiolaisuus oli kristinuskon munkki Areioksen 300-luvulla perustama oppisuuntaus antiikin aikana. Areiolaiset eivät uskoneet Jumalan kolminaisuuteen siten, kuin katolinen kirkko. Areiolaisten mukaan Kristus on Jumalan ensimmäinen luomus, eikä "Isästä iankaikkisuudessa syntynyt". Nikean ensimmäisessä kirkolliskokouksessa vuonna 325 Areioksen oppi hylättiin ja selitettiin Kristuksen olevan syntyneen, ei luodun, ja Isän kanssa samaa olemusta. Kristinuskon risti
Risti on ollut symbolina käytössä jo ennen kristinuskoa. Risti oli myös teloitusväline, jolle kuolemaantuomittuja sidottiin tai naulattiin kuolemaan. Kristinuskoon symboli tuli, kun Jeesus Nasaretilainen kuoli ristillä. Jeesuksen ristin on arvioitu olleen T:n muotoinen, joskin myös nykyisin yleisin muoto oli siihen aikaan käytössä. Urbanus II
Ristiretki sai alkunsa Piacenzan kirkolliskokouksessa maaliskuussa 1095, jolloin Urbanus otti vastaan lähettilään Bysantin keisari Aleksios I Komnenokselta, joka pyysi apua taistelussa muslimeja vastaan. Asiaa varten järjestettiin kirkolliskokous, johon osallistui niin monia Italian, Ranskan ja Burgundin piispoja, että kokous piti pitää ulkoilmassa. Clermontin kirkolliskokouksessa marraskuussa samana vuonna Urbanus piti yhden Euroopan historian tehokkaimmista puheista, kun hän kehotti ranskalaisia vapauttamaan Pyhän maan turkkilailaisten vallasta. Hän sanoi, että Ranska oli jo ylikansoitettu, mutta Pyhässä maassa virtasi maitoa ja hunajaa. Hän pyysi ranskalaisia tarttumaan miekkaansa Jumalan puolesta, ja kokous vastasi: ”Dieu le veult!” (Jumala tahtoo niin!). Kristinuskon historia
Ensimmäisiä ongelmia alkukirkolle oli se, kuinka voidaan välttää kiusaus tulkita uskoa pakanallisilla termeillä. Riidat oikeasta kristillisestä opista alkoivat varhain. Kristittyjen keskinäinen yhteys oli ensimmäisinä vuosisatoina löyhää, ja erilaisten opillisten riitojen seurauksena kirkon reunat hajoilivat ensimmäisellä vuosituhannella. Osa skismoista saatiin parannettua, osa on olemassa tänäkin päivänä. Kristinuskon laillistamisen jälkeen kirkko organisoitui ja järjesti kirkolliskokouksia asioiden selvittämiseksi. Koko kirkkoa edustaneita kokouksia kutsuttiin ekumeenisiksi kirkolliskokouksiksi. Kirkolliskokoukset tuomitsivat joitakin varhaiskristillisiä ryhmiä harhaoppisina. Kristuksen kirkko
Myöhempien aikojen pyhien liike alkoi järjestäytyä keväällä 1829, Smithin kääntäessä Mormonin kirjaa. Käännöstyön edetessä Smith alkoi havaita kirjan puhuvan uskovien yhteisöstä Kristuksen kirkkona, jolla oli valtuutus Jumalalta, pyhiä toimituksia kuten kaste sekä järjestäytynyt papisto. Moosian kirja puhui profeetta Almasta, joka kastoi ihmisiä Kaikkivaltiaan valtuutukselta, ja kastetuistä käytettiin nimitystä "Jumalan kirkko, tai Kristuksen kirkko" (Moosia 18:13–17). Sama kirja puhui myös papeista, jotka saarnasivat parannusta ja uskoa Herraan (Moosia 18:20). Lisäksi Smithin toukokuussa 1829 saama ilmoitus puhui heistä, jotka katuivat syntejään ja tulivat Jumalan luo, "kirkkona" (Käskyjen kirja 9:16). Kristinuskon historia
Idän ja lännen kirkot olivat 1000-luvun alussa selvästi erillään toisistaan ja vuonna 1054 Konstantinopolissa pidetyssä neuvottelussa sovittelu epäonnistui ja ortodoksinen sekä katolinen kirkko julistivat toisensa kirkonkiroukseen eli pannaan, joka purettiin vasta vuonna 1965. Kristillinen lähetystyö
Keskiajalla Keski-, Itä- ja Pohjois-Euroopan kansat tehtiin kristityiksi. Vuoteen 1300 vuoteen mennessä kristinusko oli levinnyt koko Eurooppaan. Kristinuskon historia
Varhaisesta kristillisyydestä käytetään usein nimitystä "varhaiset juutalaiskristityt". Jeesus, hänen kaksitoista opetuslastaan, myöhemmin valitut seurakunnanvanhimmat sekä periaatteessa kaikki Jeesuksen varhaiset seuraajat olivat juutalaisia tai juutalaisia proselyyttejä. Kaikki 3 000 Apostolien tekojen mainitsemaa helluntaita seurannutta käännynnäistä olivat myös juutalaisia kuten kaikki kristinuskoon kääntyneet aina siihen saakka, kun Pietari kastoi roomalaisen upseerin, Corneliuksen, jota pidetään perinteisesti ensimmäisenä pakanakäännynnäisenä. Protestantismi
Protestantismi eli protestanttisuus (vrt. lat. "protestare", protestoida, julistaa) on yksi kristinuskon kolmesta päähaarasta (kaksi muuta ovat katolilaisuus ja ortodoksisuus), joka syntyi 1500-luvun alussa uskonpuhdistuksen eli reformaation vaikutuksesta erkaantumalla katolisesta kirkosta omaksi kirkoksi. Ranskassa 1500-luvun alku- ja keskivaiheilla toimineiden uskonpuhdistajien lisäksi yksi merkittävimmistä protestantismin syntyyn vaikuttaneista henkilöistä oli saksalainen augustinolaismunkki Martti Luther. Luther kritisoi erityisesti katolisen kirkon rakenteellista ja hengellistä korruptiota sekä uskonopin ja hurskauselämän useita kohtia. Erityisen kriittinen hän oli kirkon harjoittamaa anekauppaa kohtaan. Paratiisi
Paratiisi oli kristittyjen alkukirkon hallitseva visuaalinen teema heidän pyhätöissään. Jeesus ja hänen seuraajansa kuvattiin vehreässä neljän joen halkomassa maisemassa, joka vastasi apostoli Paavalin apokalypsin kuvausta paratiisista. Alkukirkon jäsenille paratiisi ei ollut taivas tai elämänjälkeinen paikka, vaan tässä maailmassa oleva paikka, jonka Jumalan henki on siunannut. Kristinuskon ensimmäisten vuosisatojen kirkkojen seiniltä löydetyt lukuisat värikkäät kuvaukset paratiisista mukailivat alkukristittyjen silmien edessä senaikaisia rukouksia, tarinoita, psalmeja ja hymnejä, ja korostivat todellista maailmaa, joka luotiin hyväksi ja onnelliseksi. Vasta noin 800-luvulta alkaen kristinusko siirtyi maanpäällisen paratiisin korostamisesta ristiinnaulitsemisen korostamiseen, samalla sysäten paratiisin kuolemanjälkeiseen elämään. Ensimmäinen säilynyt krusifiksi on vasta vuodelta 965. Aloittaessaan ensimmäisen ristiretken vuonna 1095 Paavi Urbanus II julisti paratiisin kuolemanjälkeiseksi paikaksi, jonne Pyhässä sodassa kuollut pääsisi palkaksi juutalaisten ja muslimien tappamisesta. Kristilliset symbolit
Risti on kristinuskon tunnetuin symboli. Symbolin käytön perustana kristinuskossa on Jeesuksen ristiinnaulitseminen ja se symboloi tavallisesti syntien sovitusta Jeesuksen ristiinnaulitsemisen yhteydessä. Aiemmin risti oli symbolina monilla pakanakulttuureilla muun muassa taikamerkkinä. Helvetti kristinuskossa
Kiirastuli julistettiin katolisen kirkon viralliseksi opiksi Lyonin toisessa kirkolliskokouksessa vuonna 1274 ja se vahvistettiin vielä Trentonin kirkolliskokouksessa vuosina 1545–1563. Myöhäiskeskiajalla kirkolla uskottiin olevan valta vapauttaa ihminen kokonaan synneistä. Kirkko saattoi jakaa omista taivaassa sijaitsevista hyvien tekojensa varastosta anteeksiantoja ihmisille. Tätä käsitettä nimitettiin aneeksi. Keskiajan loppuvaiheessa ihmiset maksoivat papeille, jotta nämä järjestäisivät yksityismessun tietylle vainajalle. Kiirastuli-oppi oli voimakkaimmillaan 1200–1500-luvuilla. Asketismi
Kristinuskon tultua sallituksi Milanon ediktin (313 jaa.) jälkeen uusi toimintavapaus teki kristinuskon käännytystyön näkyväksi, ja keskustelu asketismin merkityksestä osana kristillistä elämäntapaa nousi esiin. On kuitenkin liioittelua pitää 300-lukua kristillisen asketismin syntyaikana. Kuuluisin Egyptin erämaiden erakoista Antonios (k. 356), ei siis ollut ensimmäinen kristillinen askeetti, erakko tai edes munkki, kuten etenkin vanhemmassa tutkimuksessa on esitetty. Jeesuksen historiallisuus
Tacitus (n. 55-120) kirjoitti kaksi tekstikappaletta Jeesuksesta ja kristinuskosta vuonna 116. Ensimmäinen sanoo, että kristittyjä oli Roomassa keisari Neron aikana (54-68). Toinen sanoo, että kristinusko nousi Roomassa ja Juudeassa, ja että prokuraattori Pontius Pilatus oli lähettänyt "Kristuksen" kuolemaan: Kristinuskon historia
Myöhemmin kristinuskon asemaa edesauttoi keisari Konstantinuksen kristittyjä suosiva politiikka. Konstantinuksen antaman Milanon ediktin seurauksena kristittyihin kohdistuneet ajoittaiset vainot loppuivat. Konstantinus myös kutsui koolle ensimmäisen ekumeenisen kirkolliskokouksen, jonka tarkoitus oli ratkoa opillisia riitoja. Konstantinuksen elinaikana kristityt olivat vielä vähemmistönä eikä keisari itse uskaltanut ottaa kastetta ennen kuin kuolinvuoteellaan. Kristittyjen lukumäärä kuitenkin kasvoi nyt nopeasti. Kristinusko
Kristillinen teologia on pyrkinyt käsitteellisesti ilmaisemaan kristinuskon keskeisiä käsityksiä. Sen juuret ovat yhtäältä juutalaisuudessa ja apostoli Paavalin kirjeissä ja toisaalta antiikin opeissa, erityisesti platonismin eri muodoissa. Kristillinen oppi ja Uuden testamentin ajattelu pohjautuvat osittain juutalaisten pyhiin kirjoituksiin, joista useimmat on koottu Vanhaan testamenttiin. Varhaiskristillisyys
Evankeliumit syntyivät eri seurakunnissa eri puolilla silloista tunnettua maailmaa. Markuksen evankeliumin arvellaan syntyneen Roomassa ja Matteuksen evankeliumin taas Antiokiassa. Evankeliumit tulivat nopeasti tunnetuksi eri seurakunnissa, ja todennäköisesti toisen vuosisadan alussa kaikki neljä evankeliumia olivat jo saavuttaneet keskeisen roolin seurakuntien uskon elämässä. Jeesus islaminuskossa
Islam alkoi kehittyä oppina vasta profeetta Muhammadin kuoleman (k. 632) jälkeen. Islamin kirjallinen tuotanto alkoi vasta 700-luvun viimeisellä vuosikymmenellä. Ainoa tätä vanhempi kirjallinen lähde on 600-luvun puolivälissä syntynyt Koraani. Islamin oppi saavutti nykyisen mallinsa 800-luvulla sunnana eli profeetta Muhammadin elämäntapana. Kuva Jeesuksesta kehittyi alkuislamin aikoihin, ja se sai runsaasti vaikutteita islaminuskoon kääntyneiltä kristityiltä. Ensimmäinen ristiretki
Ensimmäinen ristiretki oli vuosina 1095–1099 käyty sotilaallinen konflikti kristittyjen ja muslimien välillä. Ristiretki alkoi, kun paavi Urbanus II onnistui saarnoillaan vakuuttamaan joitakin maallisia hallitsijoita Pyhän maan uhatusta asemasta. Alun perin Bysantin keisari oli pyytänyt apua paavilta vedoten seldžukkien uhkaan, vaikka todellisena motiivina keisarilla oli oman valtakuntansa laajentaminen itään. Paavin motiivina oli myös halu yhtenäistää kristittyjen rivejä. Kristinuskon historia Suomessa
Agricola oli aloittanut Raamatun käännöstyön jo Saksassa, mutta sen valmistumista viivästytti muiden kirjojen laatiminen. Ensimmäinen suomenkielinen kirja on Agricolan "Abckiria". Siinä oli papeille tietona kristinopin ydinkohdat ja tärkeimmät rukoukset. Agricola kirjoitti myös "Rucouskirian" (1544) ja kirkkokäsikirjan (1549). Uuden testamentin käännös "Se Wsi Testamenti" painettiin 1548. Agricolan tarkoituksena oli kääntää koko Raamattu, mutta hän sai valmiiksi elämänsä aikana "Dauidin Psalttarin" ja joitakin pieniä osia Vanhasta testamentista. Helvetti kristinuskossa
Kaikki eivät olleet tyytyväisiä järkeistettyyn uskoon. 1600– ja 1700-lukujen taitteessa syntyi omakohtaista ja kokemuksellista uskonelämää korostavia liikkeitä. Niitä kutsutaan yhteisnimellä herätyskristillisyys eli evankelikalismi. Liikkeiden mukaan uskoon ei synnytä vaan siihen on itse herättävä. Varhaisimmat herätysliikkeet olivat Englannissa syntynyt puritanismi ja Saksassa syntynyt pietismi. Molemmille herätysliikkeille helvetin vaara oli todellinen, ja pelkästään tapakristityllä oli vaarana joutua helvetin lieskoihin, ellei hän tehnyt heti parannusta. Herätyssaarnaajat kuvailivat yksityiskohtaisesti helvetin kauhuja kuulijakunnalle ja kehottivat tottelemaan Jumalan säännöksiä eikä etsimään lievennyksiä niihin. Kristinuskon historia Suomessa
Ruotsin Lapissa syntyi 1840-luvulla perustajansa Lars Levi Laestadiuksen mukaan nimetty lestadiolaisuus. Laestadius ei pyrkinyt perustamaan omaa liikettään, mutta hänen saarnoistaa syntynyt herätys sai nimensä 1870-luvulla. Siihen liittyi hajanaisesti ihmisiä ympäri Suomea jo 1870-luvun aikana, mutta Keski-Pohjanmaalla se sai erityisen paljon kannatusta ruotsinkielisen maalaisväen keskuudessa. Kristinuskon historia
Kirkko kasvoi Konstantinus Suuren valtakauden jälkeen voimakkaasti ja lähetystyötä tehtiin myös Rooman valtakunnan ulkopuolella. Kristinusko keskittyi alkuvaiheessaan valtakunnan itäosiin kuten Vähään-Aasiaan, Syyriaan, Palestiinaan ja Egyptiin, jotka olivat voimakkaita alueita niin poliittisesti kuin taloudellisestikin. Kristinusko ei pystynyt syrjäyttämään muita uskontoja, vaan ne elivät usein rinnakkain, mutta muut uskonnot joutuivat usein taipumaan organisoituneen kristinuskon rinnalla. Kristinuskon historia Suomessa
Kristinuskon uskotaan saapuneen Suomeen kahdelta suunnalta: Skandinavian kautta lännestä ja Venäjältä idästä kauppiaiden ja lähetyssaarnaajien mukana. Hautalöydöistä kristillisiä esineitä, kuten kaularistejä, krusifikseja ja ikoneita, on löytynyt ainakin 900-luvulta lähtien. Arkeoastronomi Marianna Ridderstadin hautatutkimusten perusteella kristinusko on tullut Suomeen jo viikinkiajalla, ehkä jo 800-luvulla. Tällöin alettiin haudata vainajia pääsiäissuuntaan. Kristinuskon historia Suomessa
Paavi Innocentius III kirjeessä 30. lokakuuta 1209 kerrotaan Suomen kääntyneen "muutamien ylhäisten huolenpidon avulla" kristinuskoon. Suomella tarkoitettiin tuohon aikaan nykyistä Varsinais-Suomea. Ensimmäinen historiallisessa lähteessä mainittu Suomen piispa on Piispa Tuomas, joka toimi virassaan mahdollisesti vuosina 1220-1245. Paavi Gregorius IX:n kirjeessä vuonna 1229 todetaan Suomen piispan käännyttäneen suuren pakanakansan Suomessa ja "läheisissä maissa". Hän antoi myös Suomen piispalle luvan ottaa haltuunsa käännytettyjen pakanoiden pyhät lehdot sekä pyhäköt. Gregorius pyrki samana vuonna myös estämään Suomen piispan pyynnöstä Gotlantilaisten aseiden, hevosten, laivojen ja elintarvikkeiden myymisen Suomen pakanoille. Näiden tarvikkeiden turvin pakanat olivat Paavin mukaan pyrkineet tuhoamaan kristinuskon alueelta. Gregorius IX toteaa 3. helmikuuta 1232 Semgallien piispalle lähettämässään kirjeessä kirkon olevan Suomessa vielä vähäinen. Kreikan historia
Kristinusko saapui Kreikkaan apostoli Paavalin lähetysmatkojen myötä 49–54 jaa. Valtionuskonto siitä tuli Kreikassa samoin kuin koko valtakunnassa keisari Theodosius I:n julistuksella vuonna 381. Kristinuskon historia
Vuonna 395 Rooma jakautui kahtia ja syntyi Länsi-Rooma sekä Itä-Rooma, eli Bysantti. Bysantista kehittyi mahtava valtakunta, jossa oli keisarin johtama valtionkirkko. Kuitenkin Bysantti kukistui turkkilaisten valloitettua Konstantinopolin vuonna 1453. Kristinuskon historia
300-luvun kristillistä kirkkoa jakoivat syvästi kiistat Pyhän Kolminaisuuden luonteesta ja erityisesti Jeesuksen luonteesta kolminaisuuden osana. Nämä kristologiset kiistat käsittelivät muun muassa kysymyksiä oliko Kristus jumala, ihminen, enkelimäinen olento vai kaikenlaisen luokittelun ulkopuolella oleva, muuttivatko Kristuksen tekemät ihmeet fyysistä todellisuutta vai olivatko ne vain symbolisia, ja nousiko Kristuksen ruumis todella fyysisesti kuolleista vai oliko ylösnoussut Kristus yliluonnollinen olento. Kristinuskon historia
Mithralaisuudeksi kutsuttu Mithran palvonta kehittyi Rooman armeijassa ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Uskonnon tarkat syntyvaiheet ovat nykyään tuntemattomia, koska sillä on vain vähän tekemistä zarathustralaisen Mithran kanssa. Varhainen zarathustralaisuus oli kuitenkin dualistinen, ja nykyinen zarathustralaisuus monoteistinen, eikä kumpikaan muoto sisällä Mithraa. Kristinuskon historia
Koskien kristinuskon historian ensimmäistä kolmea vuosisataa, historiankirjoitus on riippuvainen uskonnollisista ja apologeettisista kirjoituksista. Ajalta ei ole olemassa varsinaisia aikakirjoja. 300-luvulla alkuseurakunta voidaan katsoa jollakin tavalla järjestäytyneeksi kirkoksi. Tutkijoiden arvioiden mukaan kristittyjä oli 300-luvun alussa runsaat kuusi miljoonaa Rooman 60 miljoonasta asukkaasta. Sen aikaisen kirkon kuva on melko selkeä: kirkolliset virat, kirkon hallinto, jumalanpalvelus ja kristillinen juhlakalenteri vakiintuivat. Historioitsijat ovat eri mieltä siitä, missä määrin tämä kuva voidaan sijoittaa varhaisempiin vuosisatoihin, erityisesti koskien kirkon organisaatiota kuten piispojen virkoja, hierarkiassa jossa kukin piispa oli kaupunkinsa seurakunnan yksinvaltias, Rooman piispan vaatiessa erityisasemaa paavina, kaikkien kirkkojen johtajana, sekä liturgiaan liittyviä sakramentteja. Todisteiden mukaan viitteitä tällaiseen on ollut toisella vuosisadalla. Clermontin kirkolliskokous
Clermontin kirkolliskokous on vuonna 1095 pidetty kokous, jossa silloinen paavi Urbanus II kehotti kristittyjä ryhtymään sotaan muslimeja vastaan. Koko ristiretkiaatteen voidaan katsoa alkaneen tämän Urbanuksen Clermontin kirkolliskokouksessa pitämän saarnan seurauksena. Urbanus II ei esittänyt ristiretkiaatetta omana ajatuksenaan, vaan itsensä Jumalan tahtona. Kristinusko Aasiassa
Kristinusko on Aasiassa pitkät perinteet omaava vähemmistöuskonto. Kristinusko syntyi Lähi-Idässä ja levisi kaikkialle maailmaan. Alkukirkosta eronneet niin sanotut idän kirkot ovat vaikuttaneet Lähi-Idässä ja Intiassa jo 400-luvulla. Aasissa on noin 370 miljoonaa kristittyä, eli määrällisesti selvästi enemmän, kuin esimerkiksi Pohjois-Amerikassa. Kuitenkin vain noin seitsemän prosenttia aasialaisista kuuluu kristillisiin kirkkoihin, ja kaikista maailman kristityistä Aasiassa asuu noin 15%. Kristillinen taide
Rooman keisari Konstantinus Suuri alkoi ensimmäisenä suosia kristinuskoa. Kasteen Konstantinus Suuri otti vasta kuolinvuoteellaan. Hyvin samanlaista kuvaa levitettiin myöhemmin Kiovan ruhtinaan Vladimirin kasteesta vuonna 988. Kristinuskon historia
Rooman valtakunta ei ollut varhaisin kristillinen valtio, sillä Armenian apostolinen kirkko oli saanut valtionkirkon aseman jo vuonna 301. Bysantin taide
Keisari Konstantinus laillisti kristinuskon vuonna 313. Kristittyjen vainojen jälkeen patsaita ei haluttu uusiin kirkkorakennuksiin sijoittaa, sillä pelättiin kansan alkavan palvoa niitä pakanatemppelien jumalankuvien tapaan. Maalaukset kuitenkin hyväksyttiin, varsinkin kun paavi Gregorius Suuri (540–604) oli sitä mieltä, että niiden kautta tavallinen lukutaidoton kansanosa sai tietoa Raamatusta. Tämä ajattelu omaksuttiin Rooman valtakunnan läntisessä, niin sanotussa latinalaisessa osassa. Jeesus
Jeesuksen historiallisuudesta on kiistelty 1700-luvulta lähtien, jolloin kirkoista riippumaton raamatuntutkimus alkoi kehittyä, mutta yleisesti häntä pidetään historiallisena henkilönä. Kaikkien tutkijoiden näkemyksissä esiintyy suuria erimielisyyksiä Jeesuksen merkityksestä, ominaisuuksista ja häneen liitettyjen kertomusten ja ihmeiden historiallisuudesta.
Kristillisistä lähteistä tärkeimmät Jeesusta koskevat kirjoitukset ovat evankeliumit. Evankeliumien kirjoittajia ei tunneta ja varsinkin synoptisten evankeliumien alkuperäisistä lähteistä on useita teorioita. Jeesukselta ei tunneta omia kirjoituksia, eikä ole varmuutta siitä, missä määrin evankeliumien kuvaukset olisivat peräisin Jeesuksen tunteneilta ihmisiltä. Evankeliumit eivät ole varsinaista historiankirjoitusta, vaan ”ilosanomia” joiden tarkoitus on synnyttää ja vahvistaa uskoa Jeesukseen vapahtajana. Evankeliumien luotettavuus historiallisena lähteenä on kyseenalaistettu kautta vuosisatojen. Jo varhaiskirkon aikana ei-kristityt Kelsos ja Porfyrios arvostelivat terävästi evankeliumeja. Kristinuskon tullessa ainoaksi sallituksi uskonnoksi 380 Porfyrioksen teos kiellettiin useaan kertaan. Kristuksen kirkko
"Kristuksen kirkko" järjestettiin virallisesti 6. huhtikuuta 1830. Läsnä oli Joseph Smithin ja Oliver Cowederyn lisäksi noin 30 Smithin seuraajaa. Vuonna 1838 kirjoittamassaan kertomuksessa kirkon synnystä Joseph Smithin isä Jospeh Smith Sr. kertoi kirkon perustetun David Whitmerin isän Peter Whitmerin kodissa Fayettessa, New Yorkin osavaltiossa. Toisaalta hän oli aiemmin kertonut, että kirkko perustettiin hänen omassa kodissaan Palmyrassa, lähellä Manchesteria, New Torkin osavaltiossa. Myös monet muut vahvistavat jälkimmäisen seikan. Kirkko perusti ensimmäiset seurakuntansa Fayetteen, Manchesteriin ja Colesvilleen. Kristinuskon historia
Raamatun pohjana kristityt käyttivät Jeesuksen aikana käytössä olleen juutalaisen raamatun, Tanakhin, kirjojen kokoelmaa. Sen lisäksi mukaan otettiin niitä kristillisiä kirjoituksia, joiden katsottiin olevan apostolista alkuperää. Kaanonin eli kirjojen kokoelman muodostuminen tapahtui niin, että eri tahot kokosivat yhteen kirjoja, joita varhaiset kristityt pitivät uskon ja opin lähteinä, jotka olivat merkittäviä siinä historiallisessa tilanteessa, jossa he elivät, ja jotka sopivat yhteen Vanhan testamentin opetusten kanssa. Näin niitä kirjoja, joiden katsottiin omaavan auktoriteettia, ei nuijittu läpi missään byrokraattisissa kirkolliskokouksissa, vaan kaanon syntyi kirjoitusten seurakuntalaisten parissa nauttiman arvostuksen perusteella. Myöhemmin kirkolliskokoukset vahvistivat jo syntyneen kirjojen kaanonin. Lopullisesti kaanon hyväksyttiin Karthagon kolmannessa kirkolliskokouksessa vuonna 397.
Rooman valtakunta oli 200-luvulta lähtien jakautunut kielellisesti ja kulttuurillisesti latinankieliseen länteen ja kreikankieliseen itään. Myös tavoissa oli eroja. Lännessä papit ja piispat elivät selibaatissa, kun taas idässä vain piispat elivät selibaatissa. Pääsiäistä vietettiin eri aikaan. Lännessä käytettiin happamatonta ehtoollisleipää, kun ehtoollisleipä oli idässä hapanta. Tärkeä opillinen ero oli, että lännessä oli päätetty Pyhän Hengen lähtevän Isästä ja Pojasta, kun taas idässä Pyhä Henki lähtee vain Isästä. Ristiretket
Vuonna 1095 Bysantin keisari Aleksios I Komnenos pyysi apua paavi Urbanus II:lta seldzukkeja vastaan. Urbanus innostui tästä ja alkoi saarnata ristiretkeä Jerusalemin vapauttamiseksi. Ristiretkiaate voidaan katsoa alkaneen vuonna 1095 Paavi Urbanus II:n Clermontin kirkolliskokouksessa pitämän saarnan seurauksena. Urbanus II ei esittänyt kokouksessa ristiretkiaatetta omana ajatuksenaan, vaan ilmoitti sen olevan Jumalan tahto ja käsky. Lisäksi paavi "antoi Jumalan hänelle suomalla vallalla kaikkien ristiretkissä menehtyneiden synnit anteeksi", kuten Urbanus II asian kirkolliskokoukselle pitämässään puheessa ilmaisi. Clermontin kirkolliskokouksessa Urbanus II myös lupasi jokaiselle taistelussa kuolleelle kristitylle ikuisen autuuden . Kristinuskon historia
Länsi-Rooma puolestaan kukistui germaanien hyökkäyksiin jo vuonna 476, mutta germaanit omaksuivat kristinuskon Roomaan työntyessään ja näin kristinusko levisi muuallekin Länsi-Eurooppaan. Paavin katolisesta kirkosta kasvoi voimakas mahti. Läntinen kristikunta pirstoutui kuitenkin lopulta eri kirkkoihin reformaation seurauksena. Kristinuskon historia
Ensimmäisiä kristinuskon sisäisiä konflikteja oli pakanakysymys; tulisiko pakanoiden noudattaa juutalaisten lakia? Paavali ei Jerusalemin seurakunnan tapaan vaatinut kristinuskoon kääntyneiden pakanoiden ympärileikkausta ja juutalaisten puhtaussääntöjen noudattamista. Tästä asiasta hän väitteli kiivaasti Pietarin ja Jaakobin kanssa. Sopuun päästiin 40-luvun loppupuolella pidetyssä "Jerusalemin apostolikokouksessa", jonka tulos oli, ettei pakanoiden tarvitsisi noudattaa kuin muutamaa juutalaisten säädöstä.. Kokouksessa sovittiin myös apostolien työnjaosta. Pietari toimi diasporassa asuvien juutalaisten, Jaakob Jerusalemin juutalaiskristittyjen ja Paavali pakanoiden keskuudessa. Viikingit
Kristinusko alkoi levitä Skandinaviaan viikinkiajan kuluessa. 900-luvun jälkipuoliskolta lähtien skandinaaviset kuninkaat ja ylimykset alkoivat yleisesti kääntyä kristinuskoon. Kristinuskon historia
Ensimmäisinä vuosisatoina kristinuskossa oli valtavasti julistajia, joilla oli erilaisia näkemyksiä Jeesuksen opetuksista ja uskon sisällöstä. Tästä seurasi kilpailutilanne, jonka tärkeimmät osanottajat olivat juutalais-, gnostilais- ja hellenistikristityt. Kristinuskon historia
Kirkollinen juhlakalenteri, kirkkovuosi syntyi 300-luvulla. Ennen Konstantinusta pääsiäinen oli ainoa kirkollinen juhla, mutta 300-luvulla siihen liitettiin 40 päivää kestävä paasto. Myös joulua alettiin viettää 300-luvulla. Joulu kehitettiin kristikunnan läntisissä osissa korvaamaan tavan juhlia hallitsijoiden ja sankareiden syntymäpäiviä. Koska Jeesuksen tarkkaa syntymäpäivää ei tiedetty, valittiin päiväksi pakanallisen aurinkojumaluuden syntymäpäivä, 25. joulukuuta. Kristinuskon historia
Jeesus ja hänen ensimmäiset seuraajansa olivat juutalaisia tai juutalaisia proselyyttejä. Hänen opetuksensa perustuivat heprealaiseen raamattuun Tanakhiin, ja joskus hän viittasi myös muihin juutalaisuuden vanhoihin kirjoituksiin. Kristinusko jatkoi juutalaisten pyhien kirjoitusten käyttöä – Tanakhista tuli Raamatun Vanha testamentti – ja hyväksyi sellaisia perustavanlaatuisia juutalaisia opetuksia kuin monoteismi, oppi yhdestä jumalasta ("YHWH", Jahve) ja tulevan messiaan ("moshiach", kreikan "khristos", Kristus) odotus. Uuden testamentin mukaan juutalaisuuden johtohahmot näkivät kuitenkin Jeesuksen opetukset epäyhteensopivina juutalaisuuden kanssa, vaikka Rooman valtakunnan aikainen juutalaisuus itsekin oli hyvin hajanaista. Kristinuskon historia
Useat varhaiskristillisyyden johtohahmot kuolivat marttyyreinä uskonsa puolesta. Tältä ajalta on sanonta "marttyyrien veri on kirkon siemen". Tunnetuimpia marttyyreitä olivat muun muassa:Ensimmäiset kristityt eivät yleisesti ottaen olleet erityisen korkeasti koulutettuja oppineita, vaan tavallisia ihmisiä – Jeesuskin oli koulutukseltaan puuseppä. Vähitellen kristinuskoon kääntyi myös oppineita keski- ja yläluokan edustajia ja filosofeja, joista tuli kristinuskon apologeettoja. Jeesuksen historiallisuus
Plinius nuorempi (n. 63–133) viittaa kristittyihin noin vuonna 112 keisari Trajanuksen sekä Pontuksen ja Bithynian kuvernöörin kanssa käydyssä kirjeenvaihdossa. Siinä Plinius pyytää neuvoa, kuinka hänen tulisi käsitellä kristittyjä, jotka kieltäytyvät palvomasta keisaria jumalana ja palvovat sen sijaan "Kristusta" jumalana. Plinius kuitenkin ainoastaan kertoo, mihin pidätetyt uskoivat, eikä mainitse nimeä Jeesus. Jeesus islaminuskossa
Islamin synnyn aikaan Arabian niemimaalla asui 600-luvun alussa niin juutalaisia kuin kristittyjäkin. Profeetta Muhammadin katsotaan aloittaneen toimintansa Mekan kaupungissa vuoden 610 tienoilla ja tutustuneen samalla juutalaisuuteen ja kristinuskoon. Islamin ei ollut tarkoitus kumota näitä uskontoja, vaan puhdistaa ne alkuperäiseen muotoonsa. Kristinuskon historia
Justinianus aloitti yhteistyön vaikutusvaltaisen Konstantinopolin patriarkan kanssa. He laittoivat oppikysymyksistä riitelevät kristilliset kuppikunnat kuriin ankarin rangaistuksin. Kirkko sai vastuulleen sairaiden, köyhien sekä vankien hoidon ja näin kirkon ja valtion välille syntyi läheinen suhde – syntyi valtionkirkko. Lopulta keisarin ja kirkon välillä ei enää ollut selkeää eroa, vaan keisari käytti kirkonkin ylintä valtaa. Keisaria alettiin pitää Jumalan maanpäällisenä edustajana. Katolisen kirkon historia
Katolisen kirkon historia eli katolisen kirkon ympärille rakentuva historia ulottuu liki kahden tuhannen vuoden taakse alkukirkon aikoihin. Seuraavina vuosisatoina kristikunnassa käytännössä vallitsi jonkinasteinen jako idän ja lännen kristillisyyden välillä, mutta vasta 1054 kristityt jakaantuivat katolilaisiin ja idän ortodokseihin. Sol Invictus
Ensimmäinen kristitty keisari Konstantinus Suuri ja hänen isänsä Constantius suosivat kummatkin Sol Invictusta. Constantius oli suvaitsevainen kristittyjä kohtaan, ehkä siksi että Sol Invictuksen kultilla ja kristinuskolla oli monia yhtäläisyyksiä. Vaikka Konstantinus kääntyikin kristinuskoon Mulviuksen sillan taistelun jälkeen, ei hän kuitenkaan hylännyt Sol Invictusta. Sen jälkeen kun kristinuskosta tuli Rooman pääuskonto, tuli samasta päivästä myös kristittyjen joulupäivä. Samaa päivää kuitenkin juhlistettiin jo 200-luvulla Kristuksen syntymää kertoo Johannes Khrysostomos jo paljon ennen kuin Invictuksesta tehtiin Rooman pääjumala. Kristinuskon historia
Valistusajan seurauksena syntyi tieteellisiä ja kulttuurisia virtauksia, jota voidaan kutsua modernismiksi. Kun se alkoi vaikuttaa protestanttisissa kirkoissa 1800-luvulla, syntyi niin sanottu liberaalikristillisyys ja siihen liittyvä liberaaliteologia, jotka pyrkivät saattamaan kirkon opetukset yhteneväisiksi uusien ajatusten kanssa. Samalla uskonnon rooliin yhteiskunnassa alettiin suhtautua kriittisesti. Samalla syntyivät myös kriittinen raamatuntutkimus, ja uusi avoimuus kristinuskon perinteisten oppien kyseenalaistamisessa ja tulkinnassa. Kirje roomalaisille
Roomassa sijaitsi alkukristillinen seurakunta jo hyvin varhain kristinuskon synnyn jälkeen. Uusille uskonnoille oli tyypillistä levitä ensimmäisenä valtakunnan pääkaupunkiin. Kristinusko oli todennäköisesti levinnyt Roomaan Jerusalemista joidenkin niiden juutalaisten mukana, jotka olivat kokeneet ensimmäisen kristillisen helluntain. Siihen aikaan juutalaisia oli hyvin paljon myös Roomassa, ja todennäköisesti myös uskonnolliset roomalaiset käyttivät heidän synagogiaan. Näin kristinusko levisi paitsi juutalaisten myös roomalaisten keskuuteen nopeasti. Seurakunta koostui siis lähinnä juutalaisuudesta kääntyneistä kristityistä, mutta myös pakanoista. Kristittyjä oli kaupungissa todennäköisesti jo paljon, ja heillä oli useita kokoontumispaikkoja (Room. 16:14-15). Kristinuskon historia
Vuoteen 600 mennessä kristinusko oli jo tullut valtauskonnoksi kaikkialla Välimeren alueella. Ensimmäisen vuosituhannen loppupuolella arabien valtakunnan levittämä islam syrjäytti kristinuskon valtauskontona lähes kaikkialta Lähi-idästä ja Pohjois-Afrikasta, joskin muun muassa Egyptissä ja Syyriassa vanhat kristilliset yhteisöt ovat säilyneet vähemmistöinä nykyaikaan saakka ja Etiopiassa pitkään valtaväestönäkin. Muslimit hallitsivat vuosisatojen ajan myös Espanjaa, mutta kristityt valloittivat sen takaisin vuoteen 1492 mennessä. Tällöin kristinusko oli valtauskontona koko Euroopassa, jonka keski- ja pohjoisosiinkin se oli jo levinnyt, mutta vähäisiä alueita lukuun ottamatta ei muissa maanosissa. Mutta pian sen jälkeen sitä alettiin nopeasti levittää varsinkin Amerikan manterelle. Gnostilaisuus
Riippumatta siitä, missä järjestyksessä kristinusko ja gnostilaisuus ovat syntyneet ja kehittyneet, monien gnostilaisuuden muotojen opit ovat joka tapauksessa enemmän tai vähemmän yhteydessä kristinuskon opetuksiin. Kristillisessä gnostilaisuudessa Jeesus oli pelastavan tiedon tuoja. Hänellä oli tieto ihmisen jumalallisesta alkuperästä. Gnostilaisilla kristityillä oli käytössään kanonisten evankeliumien ohella kirjoituksia, joiden väitettiin sisältävän Jeesuksen salaisia sanoja. Gnostilaisuudessa ei uskottu Jeesuksen olleen ihminen vaan pelkästään jumalallinen olento joka ei myöskään ollut kuollut ristillä (doketismi). Tie Nikeaan
Tie Nikeaan: Roomalaisten ja kristittyjen yhteinen matka ajanlaskumme alusta valtiokirkon syntyyn on Veikko Litzenin vuonna 2009 ilmestynyt kirja kristinuskon varhaisesta historiasta. Teoksen on julkaissut Kirja-Aurora. Kristillinen ajanlasku
Kristuksen syntymästä luetut vuosiluvut otti käyttöön Dionysius Exiguus 500-luvulla, mutta se syrjäytti muut vuosilukujärjestelmät vasta vähitellen vuosisatojen kuluessa. Sitä ennen oli juliaanisessa kalenterissa käytetty useita eri alkukohtia vuosilukujen laskemiselle, roomalaisaikana tavallisimmin Rooman oletettua perustamisvuotta 753 eaa. Vuonna 525 Dionysius Exiguus kirjoitti, että on väärin laskea vuodet kristittyjen vainoojan, keisari Diocletianuksen hallituskauden mukaan, mikä oli siihen saakka ollut käytäntönä. Dionysius laski, että Jeesus oli syntynyt vuonna 754 Rooman perustamisesta ("Ab urbe condita"). Hän luultavasti erehtyi arvioidessaan ajan, sillä Jeesus olisi hänen arvionsa mukaan syntynyt aikana jolloin Herodes oli jo kuollut. Maailmanhistoria
1000-luvulla suuri skisma johti idän ja lännen kirkon eroon. Ristiretket syntyivät paavin aloitteesta 1000-luvun lopulla. Sydänkeskiajan alussa Pohjolaan levisi kristinusko ja sinne syntyi kolme kristillistä kuningaskuntaa: Tanska, Norja ja Ruotsi. Tanska oli näistä kehittynein. Ruotsi suuntasi katseensa itään. Normannit valloittivat Englannin 1066. 1100-luvulla Englantiin muodostettiin ensimmäinen parlamentti, jonka suhteet hallitsijaan määritettiin Magna Cartassa 1215. Bysantin valtakunta jatkoi olemassaoloaan idässä, vaikkakin entisestä heikentyneenä. Nestoriolaisuus
Nestoriolaisuus on 400-luvulla Konstantinopolin arkkipiispa Nestorioksen mukaan nimetty kristillinen suunta, jonka keskeisenä oppina oli, että Kristus ei ollut yksi persoona vaan hänessä oli kaksi erillistä persoonaa: jumalallinen ja inhimillinen. Kristus oli syntyään ihminen, mutta Jumala oli asettunut asumaan häneen. Nestoriolaisuus tuomittiin harhaopiksi vuonna 431 Efesoksen konsiilissa, jonka mukaan Kristus on Jumala ja ihminen yhdessä persoonassa. Kristittyjen vainot
Kristityt ovat vainonneet runsaasti myös toisiaan historiansa aikana. Ristiretket innostivat hyökkäykseen myös kristittyä Konstantinopolia neljännen ristiretken aikana vastaan vuonna 1204. Katolisen kirkon piirissä oli inkvisitio kerettiläisesti ajattelevia kohtaan. Ranskassa katolilaiset vainosivat 1500-luvulla hugenotteja, minkä johdosta suuri osa Ranskan protestanteista pakeni Saksaan, Englantiin ja Alankomaihin. Englannissa alettiin Uskonpuhdistuksen jälkeen puolestaan vainota katolilaisia. 1500–1600-luvut olivat Euroopassa katolisten ja protestanttien välisten uskonsotien aikaa. Suurimpana tämän kauden sotana oli kolmikymmenvuotinen sota 1600-luvun alkupuolella. Uskonnonvapautta ei ollut, vaan kunkin maan hallitsija määräsi uskonnon harjoittamisesta. Uskonto Euroopassa
Euroopan vanhat uskonnot olivat yleisesti monijumalisia, kuten antiikin Kreikan uskonto, antiikin Rooman uskonto, germaaninen muinaisusko ja kelttiläinen muinaisusko. Rooman valtakunnan tuhoutumisen jälkeen kristinusko levisi keskiajalla vähitellen eri puolille Eurooppaa. Kristillisyys kehittyi eri suuntaan kreikankielisessä Itä-Roomassa eli Bysantissa kuin lännessä, jossa Rooman piispan eli paavin valta kasvoi. Idän ja lännen kirkot erosivat toisistaan vuonna 1054 niin sanotussa suuressa skismassa. Eurooppaan muodostui selkeä kulttuurinen raja idän ja lännen välillä. Kristinuskon historia
Jeesuksen ristiinnaulitsemisen jälkeen juutalaisten johtohahmojen on sanottu pyrkineen vaientamaan ne, jotka seurasivat hänen opetuksiaan. Apostolien tekojen mukaan Jeesuksen opetuslapset eli apostolit muodostivat kuitenkin yhteisön, juutalaisuudesta erillisen seurakunnan, johon liityttiin kasteen kautta ja Jeesuksen messiaaksi tunnustamisen kautta, ja johon saivat liittyä yhtä hyvin myös ympärileikkaamattomat pakanat. Tätä ryhmää alettiin kutsua nasaretilaisiksi tai kristityiksi. Mitä enemmän ihmisiä, joilla ei ollut mitään siteitä juutalaisuuteen, kääntyi kristityksi, sitä selvemmin kristinusko eriytyi juutalaisuudesta. Jälkeen Kristuksen
Tämä ajanlaskutapa on alkanut perinteisen arvion mukaisesta Jeesuksen syntymävuodesta. Ensin sen otti käyttöön skyyttiläissyntyinen, Rooman valtakunnassakin vaikuttanut Dionysius Exiguus, joka sijoitti Kristuksen syntymän vuoteen 754 "ab urbe condita" (Rooman kaupungin perustamisesta lukien). Dionysius sijoitti ajanlaskunsa alun mukavasti Rooman kirkon silloisen 532 vuotta pitkän pääsiäissyklin alkuun, joten hänen ajoituksessaan on todennäköisesti muutaman vuoden poikkeama. Ajanlaskutapa on nykyisin vallitseva, vaikka sen yleistyminen veikin vuosisatoja kristityssä Euroopassa. Kristinuskon historia
Manikealaisuus oli yksi suuria muinaisia uskontoja. Sen perusti profeetta Mani, jonka sanotaan syntyneen Persiassa ja eläneen noin vuosina 210-275. Nimi Mani on enemmänkin kunnioitusta osoittava titteli kuin oikea nimi, ja se syrjäytti hänen varsinaisen nimensä niin ettei sitä enää edes tunneta. Suurin osa Manin kirjoituksista on kadonnut. Hän sai todennäköisesti vaikutteita mandealaisuudesta ja aloitti saarnaamisen varhaisella iällä. Hän väitti olevansa Uudessa testamentissa luvattu "Parakletos", Puolustaja: viimeinen profeetta, profeettojen sinetti, joka päättäisi sen Jumalan ohjaamien miesten sarjan, joihin kuuluivat sellaiset henkilöt kuin Zarathustra, Hermes, Platon, Buddha ja Jeesus. Kristinuskon historia
Kristinusko ei ollut ensimmäisten vuosisatojen ainoa uskonto – vaikka olikin 200-luvulta eteenpäin selkeästi Rooman suosituin – joka etsi ja löysi käännynnäisiä. Nykyään tutkijat ovat kiinnittäneet entistä enemmän huomiota erilaisiin mysteeriuskontoihin tai mysteerikultteihin, joita syntyi erityisesti Rooman tasavallan viimeisenä vuosisatana ja jotka kasvoivat voimakkaasti Rooman keisarivallan aikana. Rooman elämänmenon ollessa levotonta ja sisällissotien riehuessa rauhattomat ihmiset etsivät turvaa erilaisista mysteeriuskonnoista. Roomalaiset kirjoittajat, kuten Livius, kirjoittavat, että Roomaan tuotiin "ulkomaisia jumalia" Rooman valtakunnan vaikeina aikoina. Roomalaisia kääntyi myös juutalaisuuteen, joka harrasti joissain tapauksissa myös lähetystyötä. Uusi testamentti puhuu uskovista, jotka olivat todennäköisesti kääntyneet pakanuudesta ensin juutalaisuuteen, eivätkä todennäköisesti olleet ympärileikkauttaneet itseään. Filon Aleksandrialainen kirjoitti, että juutalaisten tehtävä on ottaa käännynnäiset hyvin vastaan. Evankeliumit
Varhaiskristillisen kirkon näkemys evankeliumien synnystä käy ilmi ensimmäisten vuosisatojen kirkkoisien kirjoituksista, kuten esimerkiksi Irenaeuksen Harhaoppeja vastaan -kirjasarjasta (lat. "Adversus Haereses") noin vuodelta 180 jaa.. Kirjassa Irenaeus kertoo Matteuksen kirjoittaneen evankeliuminsa samaan aikaan kun Pietari ja Paavali saarnasivat Roomassa. Markus, Pietarin oppilas ja tulkki, pian tämän jälkeen kirjoitti ylös Pietarin saarnoja. Luukas puolestaan oli Paavalin matkakumppani ja kirjoitti ylös Paavalin saarnoja. Johannes, Jeesuksen opetuslapsi, taas julkaisi myöhemmin oman evankeliuminsa ollessaan Efesoksella . Tämän perinteisen kristillisen näkemyksen mukaan evankeliumit siis olisivat kirjoitetut alun perin jo ensimmäisellä vuosisadalla apostolien eläessä ja ne perustuisivat suoraan Jeesuksen ja apostoleiden saarnoihin. Evankeliumit ovat myös nimetty ja järjestetty Raamatussa tämän näkemyksen mukaisesti. Jeesus
Kertomuksia Jeesuksen elämästä koottiin yhteen ensimmäisellä tai toisella vuosisadalla. Pääasiallisia lähteitä Jeesuksen elämästä ovat Uuden testamentin evankeliumit. Jeesus puhui evankeliumeissa galileanarameaa. Varhaisimpia tekstejä Jeesuksesta lienee olleen Kahdentoista apostolin opetus ja Markuksen evankeliumi. Jeesuksen syntymä on 500-luvulla alkaneen kristillisen ajanlaskun lähtökohta. Kristinuskon mukaan Jeesus on maailman vapahtaja, Vanhan testamentin ennustuksien Messias ja Jumalan ainoa Poika, joka sovitti ihmiskunnan synnit antamalla henkensä ristillä ja voitti kuoleman ylösnousemuksellaan. Konstantinus Suuri
Konstantinus Suurta on sanottu ensimmäiseksi kristityksi keisariksi: hänet tunnetaan parhaiten Roomassa vainotun kristinuskon laillistamisesta. Konstantinus ja hänen kanssahallitsijansa Licinius säätivät 313 niin sanotun Milanon ediktin, joka lopetti kristittyjen vainot ja palautti kirkoilta takavarikoidun omaisuuden. Konstantinus vaikutti kristinuskon kehitykseen myös kutsumalla koolle Nikean ensimmäisen kirkolliskokouksen, jossa areiolaisuus tuomittiin harhaopiksi. Kristillinen mystiikka
Ensimmäisillä vuosisadoilla kristinuskon syntymän jälkeen lukuisilla kristityillä esiintyy mystisiä kokemuksia. Tällaisena voidaan pitää esimerkiksi Apostolien teoissa () kuvattua Paavali Tarsolaisen kokemusta, jossa hän kuulee Kristuksen puhuvan hänelle sokaisevasta valosta. Merkittäviä uskonnollisia kokemuksia esiintyi myös kristillisillä marttyyreillä (esim. Perpetua) ja askeeteilla (esim. Antonios Suuri (251–356), Pakomios (n.296–346) ja Pyhä Makrina (n.327–379). Askeeteille eläminen usein yksin karussa autiomaassa ja siellä kiusausten ja tylsistymisen voittaminen olivat valmistautumista Jumalan kohtaamiseen. Jo varhain kristittyjen keskuudessa syntyi myös ns. "imitatio Christi" -teologia, eli näkemys, että kristityn tulee elää samalla tavoin kuin Jeesus oli elänyt, joskus jopa ns. stigmatisaatioihin asti. Viikingit
Kristinusko alkoi toden teolla levittäytyä Skandinaviaan 900-luvulla. Kristinuskoon käännyttäminen saatiin Pohjolassa suurelta osin päätökseen seuraavien parin vuosisadan kuluessa. Skandinaaviset kansat alkoivat nähdä itsensä osana laajempaa eurooppalaista sivilisaatiota, "kristikuntaa". Kreikan uskonnon historia
Välittömästi syntymänsä jälkeen kristinusko joutui vuorovaikutukseen kreikkalaisen kulttuurin kanssa. Tämä vaikutti syvällisesti molempiin osapuoliin. Kristinuskon ensimmäisenä levittäjänä kreikkalaisessa kulttuuripiirissä toimi apostoli Paavali, jonka kirjoittamiksi katsotut kirjeet muodostavat merkittävän osan Uudesta testamentista. Kristinusko voitti alaa useista syistä. Sen teologinen muoto vastasi pitkälti kreikkalaisessa filosofiassa vallalla olleita käsityksiä yhdestä jumaluudesta. Erityisesti jouduttuaan kosketuksiin uusplatonismin kanssa kristinusko sai muodon, joka oli pitkälti yhteensopiva tämän myöhäisantiikissa suositun filosofisen suuntauksen kanssa. Toisaalta kristinuskon tarjoama lupaus henkilökohtaisesta pelastuksesta kilpaili tehokkaasti kaikkien muiden mysteeriuskontojen kanssa. Pääsiäinen
Kristinuskon pääsiäinen on vuosittainen juhla, jota vietetään Jeesuksen ylösnousemuksen juhlana. Ylösnousemus on Jeesuksen ja kristillisen uskon ydinkohtia, ja pääsiäinen on kristinuskon vanhin ja tärkein juhla vuodesta. Pääsiäistä edeltää useissa kirkoissa hiljainen viikko, jonka sisältö on Kristuksen kärsimyskertomuksessa, joka huipentuu pitkäperjantaihin, historialliseen Jeesuksen ristiinnaulitsemisen päivään. Varsinainen pääsiäinen alkaa pääsiäissunnuntaista, jolloin kristityt juhlivat Jeesuksen ylösnousemusta ja sitä seuraa toinen pääsiäispäivä. Nämä päivät ovat pyhäpäiviä Suomessa ja monessa muussa maassa. Kristinuskon historia
Kristinuskon historia alkukristillisyydestä nykyaikaan. Kristinuskon historia
Rooman valtakunnan länsiosan kukistuttua itäinen osa, Bysantti, jatkoi Rooman perinteitä. Bysantista kehittyi mahtava valtio, jonka keisarit yrittivät kukin vuorollaan valloittaa muinaisen Rooman alueet takaisin. Parhaiten siinä onnistui keisari Justinianus (483–565), joka piti itseään Jumalan käskynhaltijana ja ylipappina, jolla oli vastuu alamaisten käännyttämisestä kristinuskoon. Hän tahtoi rakentaa valtakuntansa kristilliselle pohjalle Konstantinus Suuren tapaan. Uuden testamentin kaanon
Uuden testamentin tekstien mukaan ensimmäiset kristityt pitivät itseään juutalaisina, jotka uskoivat Jeesuksen olevan Jumalan lähettämä Messias. Vähitellen kristinusko muodostui omaksi uskonnokseen. Kristityt alkoivat laatia omaa kirjallisuutta, josta varhaisin laji oli kirje. Tunnetuin kirjeiden kirjoittaja oli apostoli Paavali. Hänen kirjeensä ovat ainoita ensimmäisen kristillisen sukupolven aikana syntyneitä tekstejä, jotka ovat säilyneet nykyaikaan asti. Gnostilaisuus
Nykyisin gnostilaisuus nähdään usein historialtaan kristinuskon kanssa kilpailleena uskontona. Usein on katsottu, että gnostilaisuus olisi syntynyt kristinuskosta erillisenä, esimerkiksi juutalais-hellenistisestä taustasta, ja myöhemmin ”tunkeutunut” osaksi kristinuskoa. Tämä näkemys ei kuitenkaan ole ongelmaton, koska antiikin lähteet eivät puhu gnostilaisuudesta erillisenä uskontona, eivätkä gnostilaiset kirjoitukset tue ajatusta ainakaan yhdestä yhtenäisestä uskonnosta. Toiset tutkijat katsovatkin, että gnostilaisuus olisi syntynyt kristinuskon myötä, saanut siitä vaikutteita ja erkaantunut myöhemmin. Tämän teorian ongelmana on se, ettei varhaisimmassa gnostilaisessa kirjallisuudessa ole juurikaan kristillisiä piirteitä. Kirkkohistoria
Ensimmäisenä kristillisenä historiankirjoituksena voidaan pitää jo evankeliumeja, vaikka niitä ei olekaan kirjoitettu nykyaikaisen historiankirjoituksen kriteereihin perustuen. Ne kertovat enemmän niistä kokemuksista ja tapahtumista, joita Jeesuksen seuraajat kokivat. Ensimmäisenä kristillisen seurakunnan historiana voidaan pitää Apostolien tekoja, jonka kirjoitti sama henkilö, joka kirjoitti myös Luukkaan evankeliumin, perimätiedon mukaan evankelista Luukas. Apostolien teot on historiallisesti hyvin arvokas, koska sen puolin Uudessa testamentissa kuin sen ulkopuolellakaan ei ole toista vastaavaa teosta. Ilman sitä, alkukristillisestä ns. apostolisesta ajasta ei voisi saada jälkeenpäin kokonaiskuvaa. Apostolien tekojen ansiosta myös Paavalin kirjeet ovat historiallisesti arvokkaita ja ymmärrettäviä; ilman sitä, ne olisivat ainoastaan sirpaleisia ja epätäydellisiä, jopa harhaan johtavia. Apostolien teot ja Paavalin kirjeet ovat yleisesti harmoniassa, eikä Apostolien teot näytä perustuvan kirjeiden antamaan selontekoon, vaan on tekstiltään itsenäinen. Katolisen kirkon historia
Vielä ensimmäisinä vuosisatoina ei voi puhua katolisesta kirkosta erillisenä osana kristikuntaa. Sen sijaan eroja idän ja lännen kristillisyyden välillä alkoi hiljalleen syntyä: myöhemmin juuri lännen kristillisyys erkani roomalaiskatolisuudeksi ja itäinen kristillisyys ortodoksisuudeksi. Kristinuskon risti
Rististä tuli kristillinen symboli Jeesuksen ristiinnaulitsemisen seurauksena vähitellen ajanlaskun ensimmäisinä vuosisatoina. Sen käyttö yleistyi etenkin 300-luvun alussa, kun kristinusko laillistettiin Roomassa. Seuraavalla vuosisadalla risti lisättiin kristityiksi kääntyneiden keisarien valtakunnanomeniin. 1000-luvulla ristiä oli alettu käyttää hallitsijoiden kruunuissa ja kirkkojen ornamentiikassa. Ristiretkeläiset ompelivat vuonna 1095 pukuihinsa ristin, mitä kautta siitä tuli eri muodoissaan monen ritarikunnan tunnus. Kristinusko
Keskeisiä kristinuskon tapahtumia ovat Jeesuksen syntymä (inkarnaatio, ”Sanan tuleminen lihaksi”, ks. ), kärsimys, ristiinnaulitseminen, kuolema ja ylösnousemus, jonka tavoitteena oli ihmiskunnan pelastaminen synniltä ja kuolemalta. Osa kristinuskon suuntauksista näkee, että pelastus koskee vain ”valittuja”, ei siis koko ihmiskuntaa. Kristinuskon historia Suomessa
Kiovan Venäjää hallineen Vladimir Suuren tiedetään ottaneen kasteen vuonna 988, mikä nopeutti huomattavasti kristinuskon leviämistä idässä. Tanska ja Norja kristillistyivät puolestaan pohjoismaista ensimmäisinä 1000-luvun taitteessa ja niiden vanavedessä myöhemmin myös Ruotsi. Ruotsin Birkassa tiedetään nykytietojen perusteella kuitenkin olleen kristittyjä 800-luvulta lähtien. Ajatusta, jonka mukaan Suomen varhaisimmat kosketukset kristinuskon kanssa saapuivat idästä, tukee se, että useat keskeiset kristilliset sanat ja nimet ovat tulleet suomen kieleen muinaisvenäjästä. Näitä sanoja ovat esimerkiksi pappi, pakana, suntio, risti ja Raamattu, sekä kristilliset nimet, kuten Pietari (', "Pjotr") ja Paavali (', "Pavel"). Kristinuskon historia
Omaperäistä ja nykyisin epäkristillisenä pidettyä uskontulkintaa edusti "gnostilaiskristillisyys". Gnostilaisessa teologiassa ihmisen päämäärä on vapautua ruumiin ja aineellisen maailman kahleista pyhän tiedon, eli "gnosiksen" avulla. Jeesus ei ollut heille syntien sovittaja, vaan jumalallisen tiedon tuoja. He uskoivat, että Jeesuksen on Jumala luonut ensitöikseen ja siksi häntä kutsuttiin" luomakunnan esikoiseksi", ei siis syntynyt Jumalasta. Gnostilaiskristityt jatkoivat Jeesuksen tuoman opetuksen noudattamista mutta joutuivat vainon kohteiksi ja tuhoutuivat. Paavius keskiajalla
Vuonna 1095 Bysantin keisari Aleksios I Komnenos pyysi apua paavi Urbanus II:lta seldzukkeja vastaan. Urbanus innostui tästä ja alkoi saarnata ristiretkeä Jerusalemin vapauttamiseksi. Ristiretkiaate voidaan katsoa alkaneen vuonna 1095 Paavi Urbanus II:n Clermontin kirkolliskokouksessa pitämän saarnan seurauksena. Urbanus II ei esittänyt kokouksessa ristiretkiaatetta omana ajatuksenaan, vaan ilmoitti sen olevan Jumalan tahto ja käsky. Lisäksi paavi "antoi Jumalan hänelle suomalla vallalla kaikkien ristiretkissä menehtyneiden synnit anteeksi", kuten Urbanus II asian kirkolliskokoukselle pitämässään puheessa ilmaisi. Clermontin kirkolliskokouksessa Urbanus II myös lupasi jokaiselle taistelussa kuolleelle kristitylle ikuisen autuuden. Kristinuskon historia
Theodosiuksen vuonna 391 antaman määräyksen ja sitä seuranneiden toimien seurauksena useita mithralaisia kääntyi kristinuskoon ja mithralaiset temppelit muutettiin kirkoiksi. Nämä kirkot omistettiin usein arkkienkeli Mikaelille. Kristinuskon historia
Pakanallinen keisari Julianus Apostata yritti 300-luvun puolivälissä palauttaa pakanallisen kulttuurin. Kristityt historioitsijat kutsuivat häntä "luopioksi", sillä hän hylkäsi kristinuskon ja omaksui mithralaisuuden ja uusplatonismin. Hän tuki pakanakultteja ja juutalaisuutta, mukaan lukien pieleen mennyt yritys uudelleenrakentaa Jerusalemin temppeli, sekä lakkautti edeltävien keisareiden papeille antamat etuoikeudet, kuten vapautuksen veroista. Hän myös kielsi kristittyjä vainoamasta harhaoppisia joukostaan ja palautti piispanvirkoja areiolaisuuden vuoksi viroistaan pidätetyille. Hän ei kuitenkaan saanut pakanallista sivilisaatiota nousemaan enää jaloilleen. Kristinusko
Kaikki kristityiksi lasketut ihmiset eivät hyväksy kaikkia saati usein edes useimpia teologisia kantoja, joita heidän kirkkonsa edustaa. Lännen kristittyihin vaikutti voimakkaasti 1700-luvun lopun valistuksen aate, joka esimerkiksi aloitti tapahtumasarjan, joka johti monessa maassa uskonnon ja valtion erottamiseen. Tämän myötä oli mahdollista olla julkisesti eri mieltä asioista kirkon kanssa ja uskonnonvapauden tullessa kirkosta oli mahdollista erota kokonaan. Tämä johti kirkosta eroamisiin ja epäilyn sekä humanististen ja ateististen aatteiden sekä muiden teististen uskontojen kuin kristinuskon nousuun perinteisesti kristityissä maissa. Antiikin Kreikan kirjallisuus
Uusi testamentti sai alkunsa roomalaisella ajalla kristinuskon synnyn myötä. Se on useiden kirjoittajien koinee-kreikalla kirjoittama kokonaisuus. Uuden testamentin merkittävimpiä osia ovat evankeliumit sekä Paavalin kirjeet. Muuta varhaiskristillistä kirjallisuutta edustavat esimerkiksi apostolisten isien ja kirkkoisien teokset. Kristinuskon historia
Ristiretket olivat 1000–1200-luvuilla suoritettuja uskonnollisesti motivoituja ja teologisesti perusteltuja sotaretkiä, jotka paavi hyväksyi. Aluksi tarkoitus oli vallata takaisin Jerusalem, jonka varhaiset muslimit olivat vallanneet itselleen. Myöhemmin ristiretkiä tehtiin myös muita Euroopassa olevia pakanallisia maita ja kansoja kohtaan, muun muassa Suomeen ja Baltiaan. Ristiretkinä voidaan myös pitää Etelä-Euroopan kataareja vastaan suunnattuja sotaretkiä. Kirjallisuuden historia
Keskiajan alkaessa kristinusko nousi Euroopassa auktoriteetiksi, tärkein kirja oli Raamattu ja sen ympärille kirjoitettiin hengellistä lyriikkaa ja uskonnollisia kertomuksia. Maallinen kirjallisuus yleistyi 1000-luvulla. Kristosofia
Kristosofian mukaan Jeesus Kristuksen teloitus oli erittäin valitettava tapahtuma. Olisi ollut suotavaa, että hän olisi saanut tehdä opetustyötään kauemmin. Kristinusko alkoi Jeesuksen työn tuloksena. Kristosofian mukaan Jeesus tietää parhaiten perustamansa uskonnon opetukset – ne eivät ole riippuvaisia kirkolliskokousten päätöksistä. Kristosofiassa Jeesuksen opetukset jakautuvat neljään erilliseen, toisiaan täydentävään ryhmään: vertaukset, autuuden julistukset, vuorisaarnan käskyt sekä neljäntenä Isä meidän -rukous. Matt. 5:43-48 Jeesus Kristus kuvaa havainnollisesti sitä Isää, jonka kanssa hän sanoo olevansa yhtä Kristittyjen vainot
Kristinusko sai alkunsa juutalaisuuden parista, ja Raamatun Uuden testamentin mukaan fariseukset, mukaan lukien Paavali Tarsoslainen ennen kristityksi kääntymistään, vainosivat varhaisia kristittyjä. Varhaiset kristityt julistivat Messiasta joka ei sopinut aikakauden odotuksiin. Kristityt uskoivat että Jeesus oli Jesajan kirjassa ja muissakin juutalaisten kirjoituksissa ennustettu Herran kärsivä palvelija, ja olivat toiveikkaita että heidän maanmiehensä hyväksyisivät uuden uskon ja näkemyksen uudesta Israelista. Huolimatta monista yksittäisistä kääntymyksistä kristinuskoon, voimakas vastustus oli havaittavissa heidän maanmiestensä keskuudessa. Aegyptus
Vuonna 312 Konstantinus Suuri julisti kristinuskon yhdeksi valtion hyväksymistä uskonnoista. 300-luvulla Egyptissä levisi areiolaisuudeksi tunnettu kristinuskon suuntaus, joka kiellettiin Nikean ensimmäisessä kirkolliskokouksessa vuonna 325. Tämä johti mellakoihin ja kapinoihin Egyptissä. Kristinuskon historia
Koska uskonto kehittyi hyvin liikkuvien ihmisten, ammattisotilaiden, parissa, se levisi nopeasti valtakunnan joka puolille. Uskonnosta tuli pian kaikkein suosituin mysteeriuskonto. 200-luvun Roomassa keisarit suosivat uskontoa, koska se suosi heidän valtaansa. 200-luvun lopulla Mithran ja Apollonin suositut kultit alkoivat sulautua yhteen synkretismiksi, joka tunnettiin nimellä Sol Invictus ("voittamaton aurinko", termi jota myös muut kultit ovat käyttäneet). Vuonna 274 keisari Aurelianus teki uskonnon tästä muodosta virallisen uskonnon. Kristinuskon historia
Yksi merkittävimpiä 1900-luvun kristillisyyden kehityssuuntia on ollut helluntaiherätyksen nousu. Vaikka sen juuret ovatkin syntyneet jo ennen vuotta 1900, sen katsotaan varsinaisesti syntyneen 1900-luvun alussa. Liikkeen leviämiseen liittyi niin sanottuja ensimmäisen kristillisen helluntain tyyppisiä ihmeitä. Myöhemmin helluntailaisuus synnytti karismaattisen liikkeen olemassa olevien kirkollisten instituutioiden sisälle, ja se jatkaa merkittävänä voimana länsimaisessa kristillisyydessä. Karismaattisuutta on esiintynyt niin katolisessa kuin esimerkiksi luterilaisessa kirkossakin.
Yksi 1900-luvulla noussut liike on ollut kristillinen anarkismi, joka hylkää kirkot ja kaikki muut uskonnolliset auktoriteetit paitsi Jumalan. Kristillinen anarkismi uskoo myös täydelliseen väkivallattomuuteen. Liikkeen syntyyn vaikutti Leo Tolstoin vuonna 1894 julkaistu kirja "Jumalan valtakunta on keskellänne". Euroopan historia
Jo 300-luvulla kristinuskosta tuli Rooman valtakunnan valtionuskonto. Keskiajalla se levisi vähitellen myös Euroopan keski- ja pohjois­osiin, jotka eivät olleet kuuluneet valta­kuntaan. Risti (pyhäinjäännös)
Todellinen risti (), tai Pyhä risti (), eli se risti johon Jeesus ristiinnaulittiin, on yksi tärkeimmistä kristinuskon pyhäinjäännöksistä. 300- ja 400-luvuita peräisin olevien kertomuksen mukaan Pyhä Helena löysi alkuperäisen ristin Jerusalemista, ja nykyään osia rististä, ristin nimikyltistä tai ristin nauloista säilytetään pyhäinjäännöksinä useissa kirkoissa ympäri maailmaa. Kristinusko
Kala on vanhimpia kristillisiä tunnuksia. Kalaa merkitsevä kreikankielinen sana koostuu kirjaimista ("iktys"), jotka ovat samat kuin alkukirjaimet sanoissa "Iesous Khristos Theou Yios Soter" eli Jeesus Kristus Jumalan Poika Pelastaja. Tunnusta on sanottu käytetyn kristityksi tunnustautumiseen alkukirkon aikana: henkilö piirsi maahan kepillä yhden kaarevan viivan ja toinen piirsi siihen toisen, niin että muodostui kyseessä oleva kalakuvio.