Missä Ernst Ruben Lagus palveli jatkosodassa?
Ruben Lagus
Ernst Ruben Lagus () oli suomalainen jääkärikenraalimajuri. Lagus toimi huoltopäällikkönä talvisodassa, sekä myöhemmin jatko- ja Lapin sodassa muun muassa Panssaridivisioonan komentajana. Sotapalveluksensa ansiosta hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi numero 1. Ruben Lagus
Mannerheim-ristin ritari Lagus palasi takaisin 1. jääkäriprikaatin komentajaksi ja johdatti prikaatinsa hyökkäykseen Tuulosjoelta Syvärille ja edelleen Petroskoihin. Laguksen komentama jääkäriprikaati vahvennettiin myöhemmin jalkaväkirykmentillä ja sitä ruvettiin kutsumaan sen jälkeen nimellä Osasto Lagus. Laguksen suorittaman Petroskoin valtauksen jälkeen Mannerheim muisti häntä ylentämällä hänet kenraalimajuriksi 3. lokakuuta 1941. Jatkosodan ensimmäisessä vaiheessa Lagus otti osaa taisteluihin Syvärillä, Petroskoissa, Karhumäessä ja Poventsassa. 
Asemasotavaiheen aikana Lagus siirrettiin kesäkuussa vuonna 1942 vasta perustetun Panssaridivisioonan komentajaksi. Hän toimi myös lyhyen ajan VI armeijakunnan komentajan viransijaisena vuonna 1943. Laguksen Panssaridivisioona joutui tositoimiin oikeastaan vasta Kannaksen suurhyökkäyksen alettua kesällä 1944. Hän johdatti joukkonsa ratkaisutaisteluihin Polviselässä, Kuuterselässä, Talissa ja Vuosalmella, missä tämä valiojoukko ei ollut enää entisellään, koska aikaisemmat taistelut olivat kuluttaneet sen loppuun. Ruben Lagus
Jatkosodan puhjettua Lagus toimi 1. jääkäriprikaatin komentajana. Hänen kohdalleen sattui episodi, kun kenraalimajuri Paavo Talvela nimitti hänet 11. heinäkuuta 1941 5. divisioonan komentajaksi. Tästä seurasi se, että ylipäällikkö Mannerheim katsoi Talvelan ylittäneen toimivaltansa, mitätöi Talvelan tekemän nimityksen ja nimitti tehtävään eversti Ilmari Karhun. Lagus kuitenkin ehti ottaa divisioonan komentajuuden vastaan ja toiminnan miehenä oli johtanut divisioonan Laatokan rantatien suuntaisesti vanhan rajan yli Tuuloksenjoelle, ennen kuin Mannerheimin nimittämä uusi komentaja otti komentajuuden vastaan.
Kosti-Paavo Eerolainen
Talvisodan ajan Eerolainen toimi kuljetustehtävissä ja rauhan tultua hänet otettiin vakinaiseen palvelukseen automestariksi. Kosti-Paavo Eerolainen yleni nopeasti alikersantista sotilasmestariksi. Jatkosodan sytyttyä Eerolainen toimi rikostutkijana, yleni vänrikiksi ja lopulta luutnantiksi vuoden 1942 lopulla. Eerolaisen urakehitys oli poikkeuksellinen jo pelkästään ylenemisnopeuden takia, mutta myös siksi, ettei hän ollut koskaan käynyt aliupseerikoulua tai upseerikoulua. Gunnar Heinrichs
Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alkaessa hänet kutsuttiin takaisin palvelukseen ja hänet sijoitettiin Kannaksen joukkojen esikuntaan komento-osaston päälliköksi, josta hänet komennettiin 3. Armeijakunnan yhdysupseeriksi Suomussalmelle. Vakinaisesta palveluksesta hän erosi jatkosodan jälkeen ja siirtyi Helsingin kaupungin sähkölaitokselle insinööriksi, missä työskenteli vuoteen 1947, jonka jälkeen hän toimi useiden sähkölaitosten palveluksessa ja vuodesta 1947 alkaen Pohjoismaiden Sähkö Oy:n palveluksessa. Hänet on haudattu Kauniaisiin. Knut Ferdinand Lagus
Lagus oli naimisissa vuodesta 1859 Helena Lovisa Adamina Tamelanderin (k. 1910) kanssa. Laguksen veljiä olivat Helsingin yliopiston rehtori, professori Jakob Johan Wilhelm Lagus, juristi, varatuomari ja dosentti Robert Erik Lagus ja rehtori, kirjailija, valtiopäivämies Gabriel Lagus. Luettelo jääkäreistä L
Ernst Ruben Lagus Hugo Österman
Välirauhan aikana Österman jatkoi edelleen talvisodan ajoilta periytyneitä tehtäviä, joita tehtäviä hän hoiti myös jatkosodan aikana siihen saakka kunnes Mannerheim komensi hänet helmikuussa vuonna 1944 Ylipäällikön edustajaksi Saksan päämajaan (Oberkommando des Wehrmachts ja Oberkommando des Heeres). Österman toivoi Jatkosodan aikana siirtoa rintamakomentajaksi, jota toivetta marsalkka Mannerheim ei toteuttanut. Hänellä oli läheiset suhteet Saksaan ja hänellä oli aktiivinen rooli suomalaisen SS-pataljoonan (SS-vapaaehtoispataljoona Nordost) perustamisessa. Saksasta palattuaan Österman nimitettiin 20. heinäkuuta 1944 alkaen jälleen jalkaväen ylitarkastajaksi. Ernst von Essen
Sisällissodan jälkeen haavoistaan toipunut von Essen jäi armeijan palvelukseen ja ehti palvella muun muassa Savon jääkäripataljoona 7:ssä, Laatokan jääkäripataljoona 18:sta, kunnes hänet viimein siirrettiin 18. syyskuuta 1918 alkaen Kaartin jääkäripataljoonan täydennyskomppanian ja edelleen 1. lokakuuta 1918 alkaen konekiväärikomppanian päälliköksi. Viipurin upseerikokelaskursseille opettajaksi hänet komennettiin 7. helmikuuta 1919 ja tässä tehtävässä hän toimi 16. huhtikuuta 1919 saakka. Suomen armeijasta hän erosi 27. toukokuuta 1919. Vuodesta 1919 alkaen hän toimi Jepuan villakehruutehdas oy:n teknisenä johtajana ja vuodesta 1925 Äetsän tehtaitten teknillisenä johtajana, Vuonna 1930 siirtyi Jepuan villakehruutehdas oy:n toimitusjohtajaksi ja vuodesta 1933 hän siirtyi Vaasan puuvillatehdas oy:n kutomomestariksi ja toimi myöhemmin ostopäällikkönä aina vuoteen 1939 saakka. Hän kuului Jepuan suojeluskunnan esikuntaan vuosina 1930–1933. Archibald Douglas
Hänestä tuli aliluutnantti Livregementets -henkivartiorykmentin rakuunoissa 1901 ja luutnantti Ruotsin yleisesikunnassa 1913. Kun Suomen sisällissota alkoi 1918, hän siirtyi valkoisten palvelukseen. Douglas palveli kenraali Gustaf Mannerheimin päämajassa operatiivisessa osastossa. Hänet ylennettiin everstiluutnantiksi sodan jälkeen. Emil Luukkonen (lääkintäkenraalimajuri)
Luukkonen toimi Käkisalmen kaupunginlääkärinä sekä kunnallissairaalan ja synnytyslaitoksen lääkärinä 1905–1919 ja Käkisalmen kylpylaitoksen lääkärinä 1905–1917. Suomen sisällissodan aikana hän oli Käkisalmen kenttäsairaalan lääkärinä ja sodan jälkeen Viipurin rykmentin lääkärinä 1919–1920. Hän oli puolustusministeriön lääkintäosaston päällikkönä 1921–1926 ja armeijan apulaisylilääkärinä 1921–1925. Luukkonen oli sotaväen ylilääkäri 1926–1930. Luukkosesta tuli lääkintämajuri 1918, lääkintäeverstiluutnantti 1922, lääkintäeversti 1926 ja lääkintäkenraalimajuri 1929. Paavo Roos
Paavo Elias Roos () oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Hän sai tuikasteensa sotilaana Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän toimi Suomen sisällissodassa joukkueenjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa. Lisäksi hän osallistui vielä talvi- ja jatkosotaankin, joista ensimmäiseen muun muassa pataljoonan viestikomentajana rintamajoukoissa. Ernst Linder
Linder erosi myös Suomen armeijan reservistä kesäkuussa 1920 ja siirtyi Ruotsin armeijan reserviin. Pettymyksekseen hän ei saanut tehtäviä aktiivipalveluksessa. Suomalaistaustainen Linder ohitettiin ratsastavan henkikaartin komentajaa nimitettäessä vuonna 1920 mahdollisesti siksi, että Ahvenanmaan kiista kiristi tuolloin Ruotsin ja Suomen välejä. Hänet kuitenkin ylennettiin kenraaliluutnantiksi Ruotsin reservissä 1927 ja Suomen reservissä 1938. Linder pyrki maailmansotien välisenä aikana kehittämään Suomen ja Ruotsin suhteita ja edistämään pohjoismaista puolueettomuussuuntausta Suomessa. Hän toimi vuodesta 1920 kuolemaansa asti ystävyysseura Samfundet Sverige-Finlandin puheenjohtajana. Linder julkaisi useita Suomea ja Suomen sisällissotaa käsitelleitä teoksia, joista suomennettiin "Muistelmia Suomen vapaussodasta" (1921) ja "Kuudentoista vuoden takaa" (1936). Hän osallistui myös 1920- ja 1930-luvulla käytyyn keskusteluun Ruotsin maanpuolustuksesta.
Talvisodan sytyttyä 71-vuotias Linder nimitettiin johtamaan ruotsalaista vapaaehtoisjoukkoa Svenska Frivilligkårenia, joka saapui Tornioon 6. tammikuuta 1940 ja siirtyi Sallan rintamalle. Linder sai 28. helmikuuta vastuulleen koko Pohjois-Suomen puolustuksen Oulu–Paanajärvi-linjan pohjoispuolella. Sota kuitenkin päättyi jo kahta viikkoa myöhemmin. Linder ylennettiin talvisodan jälkeen Suomen armeijassa ratsuväenkenraaliksi. Jatkosotaan Linder ei enää osallistunut ja hän oli huolissaan Suomen tulemisesta riippuvaiseksi Saksasta. Ruben Lagus
Välirauhan aikana Lagus toimi Maavoimien Esikunnassa Osasto 4:n (Huolto-osasto) päällikkönä, josta hänet siirrettiin elokuussa vuonna 1940 Polkupyöräprikaatin komentajaksi. Hänen komentajuutensa aikana Mikkelissä sijainnut Polkupyöräprikaati ja Kuopiossa sijainnut Jääkäriprikaati yhdistettiin elokuussa vuonna 1940 ja Lagus jatkoi näin muodostetun Jääkäriprikaatin komentajana, jonka sijoituspaikkana oli Riihimäki. Ruth Munck
Vuosina 1941–1943 Saksan itärintamalla toimi suomalainen vapaaehtoinen SS-pataljoona SS Freiwilligen-Batallion Nordost. Suomalaista SS-pataljoonaa luotaessa haluttiin eri tavoin luoda vaikutelmaa "toisesta jääkäriliikkeestä". Tähän sopi myös, että jääkärien Schwester Ruth antoi panoksensa sotasairaaloihin joutuneiden suomalaisten hoitamiseen. Munck liikkui Saksassa, Puolassa, Itävallassa, Tšekkoslovakiassa, Elsass-Lothringenissa ja Luxemburgissa. Fredrik Helsingius
Helsingius osallistui talvisotaan toimistoupseerina Päämajan tykistöosastolla, josta hänet siirrettiin myöhemmin sotilasasiamiehen apulaiseksi Tukholmaan ja Kööpenhaminaan. Välirauhan aikana ja jatkosodan puhkeamisenkin jälkeen hän toimi edelleen sotilasasiamiehen apulaisena aina vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin Päämajaan toimistoupseeriksi ulkomaanosastolle, missä olikin aina sodan päättymiseen saakka, jolloin siirtyi kamreeriksi Tammisaaren kaupungille ja oli tehtävässä vuoteen 1956 saakka. Hänet haudattiin Vallentunaan Ruotsiin. Leo Brunila
Talvisotaan hän osallistui puolustusministeriön että Puolustusvoimain pääesikunnassa Asevelvollisasiain toimiston päällikkönä. Jatkosotaan hän osallistui samoissa tehtävissä sekä sotainvalidien työhuoltoviraston johtajana vuosina 1942 – 1944. Ragnar Ingelius
Ingelius kävi Viipurin upseerikokelaskurssin 1918-1919, Kadettikoulun 1924-1925 ja Sotakorkeakoulun 1928-1930 (yleisesikuntaupseeri 1933). Hän palveli Pohjois-Savon rykmentissä 1919-1927 sekä yleiesikunnan toimistoupseerina 1928-1939. Vuosina 1931-1939 hän oli sotilasasiamiehenä Viroon ja Latviaan sekä myös Liettuaan 1934-1939. Talvisodassa hän oli pataljoonankomentajana. Jatkosodassa hän palveli 18. divisioonan esikuntapäällikkönä 1941-1943. Päämajan edustajana Tallinnaan hän oli saksalaisten miehityksen aikana 1943-1944. Helsingin kaupungin komendanttina hän toimi 1944-1945. Toimistopäällikkönä pääesikunnassa Ingelius oli 1946-1949 ja osastopäällikkönä vuodesta 1949 alkaen. Uno Boström
Talvisotaan hän osallistui aluksi 3. Täydennysdivisioonan intendenttinä ja myöhemmin Ryhmä Suden huoltopäällikkönä, jonka mukana osallistui Kuusamossa. Välirauhan aikana hän toimi ensin 15. Divisioonan intendenttinä ja myöhemmin huoltopäällikkönä sekä 11. prikaatissa, että 13. prikaatissa. Jatkosotaan hän osallistui 17. D:n huoltopäällikkönä, osallistuen sen mukana taisteluihin Hangon lohkolla, Aunuksessa, ja Karjalankannaksella.
Sotien jälkeen hän toimi huoltopäällikkönä Lapissa, Ryhmä Puromassa vuoteen 1945 asti ja siirrettiin huoltopäälliköksi Kenttätykistörykmentti 1:een, missä oli vuodet 1945–1946. Jalkaväkirykmentti 4:n huoltopäälliköksi hän siirtyi vuonna 1946 ja toimi tehtävässä vuoteen 1948 asti. Vuodet 1948–1949 hän toimi Vaasan sotilaspiirin komentajana. Sotilaspiirin komentajan tehtävistä hän otti eron vakinaisesta palveluksesta vuonna 1949, siirtyen Vaasan kaupunginsairaalan talouspäällikön tehtäviin, joissa hän toimi aina vuoteen 1957 asti. K. M. Wallenius
Wallenius toimi talvisodan aikana myös Sallassa ja Petsamossa. Ruotsalaisten vapaaehtoisten liityttyä Lapin Ryhmään hänen tilalleen Lapin Ryhmän komentajaksi nimitettiin kenraali Ernst Linder. Koska Wallenius ei suostunut jäämään Linderin alaisuuteen, Mannerheim siirsi hänet komentajaksi 28. helmikuuta 1940 Viipurinlahden puolustusta varten perustettuun Rannikkoryhmään, joka Walleniuksen paikalle saapuessa oli täydessä kaaoksessa ilman esikuntaa, viestiyhteyksia ja tykistöä. Tästä kenraaliluutnantti Harald Öhquist sai syyn Mannerheimin epäsuosiossa olevan Walleniuksen erottamiseen komentajan tehtävästä jo 3. maaliskuuta 1940. Hänen tilalleen nimitettiin Yleisesikunnan päällikkö kenraaliluutnantti Lennart Oesch ja Wallenius siirrettiin reserviin. Tämän jälkeen hänelle tarjottiin muun muassa linnoitustöiden johtamista Kymijoella, mutta hän kieltäytyi ja pyysi rintamakomennusta, mutta turhaan. Albert Räsänen
Talvisotaan Räsänen osallistui komppanianpäällikkönä Panssaripataljoonassa Karjalankannaksella. Välirauhan aikana hän toimi edelleen samassa tehtävässä. Jatkosotaan hän osallistui jo 45 ikävuoteen ehtineenä Panssaripataljoonan Raskaan Panssarikomppanian päällikkönä kalustonaan venäläisellä T-28 "Postijuna" -vaunulla (vaunu on esillä Parolan panssarimuseossa), jolta ajalta hänelle myönnettiin 2. lk. Mannerheim-risti. Mannerheim-ristin ristiesitys saapui Mikkeliin 2. lokakuuta 1941 ja se kuului seuraavasti: "Esimerkillisen rohkea ja tarmokas toiminta raskaan panssarivaunujoukkueen johtajana Tuuloksen läpimurrossa, vallaten mm. 4 kenttätykkiä ja yhden panssariauton ja avaten siten tien vaikeaan tilanteeseen joutuneelle jalkaväkipataljoonalle. Hyökkäyksessä Petroskoita vastaan murtautui vihollisen vahvasti varustettuihin asemiin tuhoten lukuisia bunkkereita ja jatkoi hyökkäystä pimeällä kulkien itse jääkäreiden ja panssarivaunujen edellä". Tämän johdosta hänelle myönnettiin ritarin arvo 19. marraskuuta 1941. Reino Castrén
Talvisodan aikana Castrén palveli ensin päämajan tiedustelu- ja sitten propagandaosastolla. Jatkosodan alettua hän sai tehtäväkseen laatia suunnitelman miehitettävän Itä-Karjalan sotilashallintoesikunnan organisaatiosta, ja hänestä tuli kyseisen esikunnan tiedusteluosaston päällikkö. Hän oli puuhaamassa myös heinäkuussa 1941 järjestettyä Vuokkiniemen kokousta, jossa ”Karjalan kansan” nimissä julistettiin Itä-Karjala liittyneeksi Suomeen, ja avusti professori Jalmari Jaakkolaa tämän laatiessa valtiovallan tilauksesta teosta "Suomen idänkysymys", jonka tarkoituksena oli perustella tieteellisesti Itä-Karjalan kuuluminen Suomelle. Keväällä 1942 Castrén sai erikoistehtäväkseen tutkia Itä-Karjalan yhdistämistä Suomeen rautatieyhteyksillä. Rautatiehallituksen toimeksiannosta tehty yli 300-sivuinen selvitys valmistui seuraavana keväänä. Siinä esiteltiin 20 vaihtoehtoista ratalinjausta ja 8 rintamarataa. Suunnitelmasta toteutettiin Uuksusta Aunukseen rakennetun ratayhteyden lyhyt jatko Mäkriälle. Jatkosodan aikana Castrén kuului myös suomalaisen Waffen-SS-pataljoonan asioita kotimaassa hoitaneeseen SS-Vapaaehtoistoimikuntaan. Jonas Lagus
Laguksen vanhemmat olivat kappalainen Nils Lagus ja Sara Elisabet Forsman. Isä opetti poikaansa, joka tuli ylioppilaaksi 1812 ja ryhtyi lukemaan kieliä ja kirjallisuutta. Pappissuvusta ollut Lagus joutui keskeyttämään opinnot isänsä kuoltua; vuonna 1817 hänet vihittiin papiksi, ja hän aloitti papin tehtävät vain 19-vuotiaana Vöyrillä. Vuonna 1828 Lagus siirtyi kappalaiseksi Ylivieskaan ja 1830 Kalajoen kirkkoherran apulaiseksi. Samaan aikaan hän alkoi johtaa herännäisyysliikettä ja ystävystyi Paavo Ruotsalaisen ja Niilo Kustaa Malmbergin kanssa. Vuosina 1836–1838 Lagus oli toimittamassa herännäislehteä "Hengellisiä Sanomia", ja 1838–1839 häntä syytettiin Kalajoen käräjillä luvattomista kokouksista ja rahan keräämisestä pakanoille. Rangaistukseksi hänet erotettiin virasta kuudeksi kuukaudeksi. Vuonna 1845 Lagus muutti kappalaiseksi Pyhäjärvelle, jossa hän toimi kuolemaansa saakka. Postuumisti julkaistiin Laguksen kirjekokoelma "Evangelii röst för kallade själar" (1860) ja sen ensimmäinen suomenkielinen supistettu painos 1861. Emil Huikkonen
Sisällissodan jälkeen Huikkonen palveli Suomen tykistökoulussa, mistä hänet siirrettiin tykistön uudelleenjärjestelyn yhteydessä 1. marraskuuta 1918 Raskaan tykistörykmentin 2. patteriin. Rykmentissä hän toimi 1. marraskuuta 1919 alkaen 1. patteriston rehumestarina ja 31. lokakuuta 1921 alkaen patterin kengitysseppänä. Armeijasta hän erosi 23. syyskuuta 1922 ja siirtyi työnjohtajaksi Hackman & co:n sahalle Pölläkkälään, kunnes vuonna 1927 hän siirtyi palvelukseen Viipurin-Pölläkkälän rautatierakennustyömaalle. Hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 1. tammikuuta 1929 ja hänet sijoitettiin Maalentoeskaaderiin, missä hän toimi hävittäjälaivueen laivuevääpelinä. Hänet siirrettiin 28. huhtikuuta 1934 lentolaivueen kirjuriksi Lentoasema 5:een. 
Huikkonen osallistui talvisotaan edelleen Lentolaivue 10:n kirjurina, josta hänet siirrettiin välirauhan aikana Lentolaivue 30:n esikuntavääpeliksi, missä tehtävässä hän jatkoi myös jatkosodan puhkeamisen jälkeenkin. Vakinaisesta palveluksesta hän erosi sotien jälkeen. Hänet haudattiin Lahteen. Onni Kaukoranta
Kaukoranta osallistui talvisotaan aluksi rauhanaikaisessa tehtävässään Meripuolustuksen esikunnassa, kunnes hänet siirrettiin Helsingin Laivastoaseman talouspäälliköksi, josta hänet siirrettiin myöhemmin Turun Laivastoaseman taloustoimiston päälliköksi. Jatkosodan puhjettua hän jatkoi samassa tehtävässä kunnes sotien päätyttyä hänet talouspäälliköksi Maasotakouluun. Armeijasta hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1944 ja siirtyi Helsingin kaupungin Kaasulaitoksen palvelukseen. Hänet haudattiin Helsinkiin. Erich Buschenhagen
Hän toimi jatkosodan alussa Suomessa 15. kesäkuuta 1941 Norjasta Rovaniemelle siirtyneessä esikunnassa ("Befehlstelle Finland"). Saksan Lapin armeijan () perustamisen jälkeen Buschenhagen palasi takaisin Norjan armeijan esikuntaan Osloon. Ruben Lagus
Ruben Lagus kuoli 15. heinäkuuta 1959. Hänet haudattiin Helsinkiin. Lohjalla on Laguksen pitkäaikaisen kodin pihassa panssariestekivestä tehty muistomerkki. Hubert Lanz
Hubert Lanz (22. toukokuuta 1896 - 15. elokuuta 1982) oli saksalainen kenraali. Toisessa maailmansodassa hän komensi XVIII Armeekorpsia ja otti osaa Ranskan valtaukseen. Vuonna 1941 hän komensi Saksan 2. armeijaa Jugoslavian taistelun aikana. Operaatio Barbarossan aikana hän komensi Saksan Armeijaryhmä A:ta. Hänen joukkonsa osallistuivat Toiseen Harkovan taisteluun ja myöhemmin hän komensi Armeeabteilung Lanzia Stalingradin tappion jälkeen. Sodan aikana Lanz suunnitteli salaliittoa Hitleriä vastaan aikeenaan pidättää hänet tämän vieraillessa hänen päämajassaan Poltavassa. Hitler kuitenkin päätti vierailla Zaporozhyessa, jolloin suunnitelma epäonnistui. Vuonna 1943 Lanz komensi XXII Gebirgskorpsia Kreikassa. Sodan lopussa Lanz antautui joukkoineen liittoutuneille Itävallassa. Hänet tuomittiin vankeuteen sotarikoksista, mutta hänet vapautettiin vuonna 1951. Lanz toimi sodan jälkeen Vapaan demokraattisen puolueen jäsenenä ja Saksan armeijan sotilaallisena neuvonantajana. Vuonna 1954 hän kirjoitti kirjan 1. Gebirgs-Division. Hän kuoli Münchenissä vuonna 1982. Karl-Erik Ladau
Talvisodan aikana Ladau taisteli JR 7:ssä Summan lohkolla ja hän oli sodan päätyttyä eversti Aaro Pajarin adjutanttina. Ladau liittyi kesällä 1941 suomalaiseen SS-vapaaehtoispataljoonaan ja taisteli pataljoonaan aina Kaukasuksella saakka. Hän yleni SS-Hauptsturmführeriksi ja oli ensimmäinen suomalainen Waffen-SS:n komppanianpäällikkö. Kun pataljoona kotiutettiin Suomeen kesäkuussa 1943 Ladau palasi sen mukana ja palveli sitten Suomen armeijassa 26. tykkikomppanian päällikkönä 18. divisioonassa Karjalankannaksella. Hän haavoittui sotavuosina kaikkiaan seitsemän kertaa. Suomen armeijassa Ladau yleni majuriksi. Esko Raunio
Sotien jälkeen Raunio palveli toimistoupseerina Rajavartiolaitoksen esikunnassa vuoteen 1946 asti, jonka jälkeen hän oli kolme vuotta poissa armeijan palveluksesta. Vuonna 1949 hän palasi kolutusupseeriksi ja komppanianpäälliköksi Panssaripataljoonaan. Vuosina 1950–1951 Raunio suoritti Taistelukoulussa kapteenikurssin ja opiskeli 1953–1954 Sotakorkeakoulun maasotalinjalla. 1955–1956 hän toimi järjestelyupseerina Panssarirykmentissä ja tämän jälkeen Pääesikunnan liikekannallepanotoimistossa toimistoupseerina vuoteen 1958. Vuosina 1958–1959 hän toimi sotilasasiamiehen apulaisena Suomen Tukholman suurlähetystössä ja sieltä palattuaan järjestelytoimiston päällikkönä Hämeen sotilasläänin esikunnassa. 1960–1961 hän toimi jälleen sotilasasiamiehen apulaisena Ruotsissa ja sen jälkeen itse sotilasasiamiehenä Oslossa. 1966 Raunio palasi toimistopäälliköksi Pääesikunnan suunnittelutoimistoon ja hieman myöhemmin PE:n suunnitteluosaston johtajaksi. 1969 Raunio komennettiin Uudenmaan prikaatin komentajaksi vuoteen 1973 asti, jonka jälkeen hän siirtyi sotilasasiamieheksi Saksan Liittotasavaltaan ja Sveitsiin. Näiden komennusten päättyessä 1977 Raunio jäi eläkkeelle Puolustusvoimien palveluksesta. Heinz Guderian
Saksassa aselajin kehittämiseen myötävaikutti Guderianin ohella myös muita henkilöitä. Varsinkin myöhempi historiantutkimus on antanut aiempaa enemmän painoarvoa Reichswehrin alkuperäiselle komentajalla Hans von Seecktille￼￼, joka kehitti Weimarin tasavallan armeijaa ammattimaisempaan suuntaan ja antoi painoarvoa polttomoottorien käyttämiselle sodankäynnissä. Toiseen maailmansotaan Seeckt ei kuitenkaan ehtinyt, vaan hän kuoli ennen sotaa. Toinen merkittävän panoksensa Saksan moottoroituun sodankäyntiin antanut kenraali oli Oswald Lutz, Weimarin moottoroitujen joukkojen tarkastaja, jonka esikuntapäällikkönä Guderian sotien välissä toimi. Guderian selvitti sodanjälkeisessä omaelämäkerrassa "Sotilaan muistelmat" Lutzin tukeneen hänen pyrkimyksiä täysin, osallistuneen "Achtung! Panzer!" toteuttamiseen ja kannattaneen muutenkin polttomoottoreihin perustuvien sotakoneiden laajaa käyttöönottoa. Lutzin sotilasuran kohtaloksi koitui Blomberg–Fritsch-kriisi. Kolmas mainitsemisen arvoinen panssariupseeri on kenraali Ritter von Thoma, joka ensimmäisenä pääsi käyttämään saksalaista panssariasetta sotatoimissa. Von Thoma johti Espanjan sisällissotaan lähetettyjä saksalaisia maavoimia vuodesta 1936 alkaen ja esimerkiksi koulutti espanjalaisia nationalisteja panssarivaunujen käyttöön. Von Thoma raportoi panssarisodan kokemuksista palattuaan Saksaan vuonna 1939 ja palveli Puolan sotaretkellä jo samana vuonna. Hän myös palveli Guderianin alaisuudessa Neuvostoliitossa vuonna 1941, mutta jäi sotavangiksi Pohjois-Afrikassa 1942. Eino Pauko
Välirauhan aikana Pauko jatkoi samassa tehtävässä jolloin pataljoonan toimialueena oli Hangon vuokra-alueen raja. Myöhemmin hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi 13. Prikaatin I pataljoonaan. Vielä ennen jatkosotaa hänet siirrettiin Salon suojeluskuntaan, jossa hän toimi ensin toimistoupseerina ja myöhemmin yleisesikuntaupseerina suojeluskuntapiirin esikunnan opetustoimistossa. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 34:ään, jossa hän toimi komppanianpäällikkönä, pataljoonan komentajana ja rykmentin komentajan apulaisena ja osallistui taisteluihin muun muassa Syvärin kaupungissa, Atiselgassa ja Shemenskissä. Ensimmäisenä sotavuonna hänet siirrettiin takaisin Salon suojeluskuntapiiriin, jossa hän toimi yleisesikuntaupseerina ja toimistopäällikkönä piirin esikunnassa vuoteen 1943 saakka. Tämän jälkeen hän työskenteli muun muassa apulaisjohtajana Turkismuokkaamo ja värjäämö Oravassa ja lehtiyhtymän levikkipäällikkönä ja myyntipäällikkönä Oy Kustannustoimi Ab:ssa, josta hän siirtyi Lounais-Suomen kiinteistötoimiston palvelukseen ja edelleen toiminimi Maa ja Metsän palvelukseen. Hän on Jääkäritykistön Kilta ry:n kunniajäsen. Hjalmar Palmu
Palmu osallistui talvisotaan komppaniaupseerina 2. Erillisessä Rannikkotykistöpatteriston miinakomppaniassa. Myöhemmin hänet siirrettiin talousupseeriksi Helsingin Laivasto-osastoon, jossa palvelikin sodan loppuun saakka. Hän jatkoi toimessa aluksi myös välirauhan aikana, josta hänet siirrettiin myöhemmin Uudenmaan Rannikkoprikaatiin talousvirkailijaksi. Jatkosodan puhjettua Palmu siirrettiin taloudenhoitajaksi Uudenmaan Rannikkoprikaatin Esikuntakomppaniaan, jossa tehtävässä hän oli koko sodan ajan. Sotien jälkeen Palmu jatkoi armeijan palveluksessa taloudenhoitajana Suomenlinnan Rannikkolinnakkeiston esikuntakomppaniassa vuoteen 1945 saakka, jolloin hän erosi armeijan palveluksesta. Eronsa jälkeen hän työskenteli työnjohtajana Suomenlinnan Komendanttitoimistossa vuoteen 1956 saakka ja oli samalla Asunto Oy Viertotie 32:n isännöitsijänä. Hans Kundt
Kundt saapui Boliviaan vuonna 1911 majurin arvoisena saksalaisen sotilasneuvonantajalähetystön päällikkönä. Ensimmäisessä maailmansodassa Kundt palveli Saksan itärintamalla yleten kenraalimajuriksi. Sodan jälkeen hän palasi Boliviaan palvellen vuosina 1921–1926 asevoimien yleisesikuntapäällikkönä. Vuonna 1927 hän oli Bolivian puolustusministeri. Sekaantuminen poliittisiin vehkeilyihin johti siihen, että Kundt karkotettiin Boliviasta vuonna 1930. Tämän jälkeen Kundt palveli Chilen armeijassa kouluttajana ja suunnittelijana, kunnes hänet vuonna 1932 kutsuttiin takaisin Boliviaan hieman ennen sodan puhkeamista. Sodan alussa hän komensi Bolivian asevoimia. Kundtin sodanjohdossa oli puutteita, ja häntä pidettiin syyllisenä Bolivian armeijan joulukuussa 1933 kärsimiin raskaisiin takaiskuihin. Hänet erotettiin armeijasta, ja hän palasi Saksaan 1934. Gunnar von Hertzen
Talvisotaan Gunnar von Hertzen osallistui 18. Kenttäsairaalan päällikkölääkärinä. Välirauhan aikana hän jatkoi siviilityötään Pihtiputaalla ja jatkosodan puhjettua hänet komennettiin piirilääkäriksi jo aikaisemmista yhteyksistä tutuksi tulleeseen ja hänelle tärkeään Aunukseen, missä hän toimi Itä-Karjalan sotilashallinnon alaisena. Tässä tehtävässä hän toimi aina alueelta vetäytymiseen saakka. Mårten Ericsson
Talvisotaan Ericsson osallistui JR 9:n komppanianpäällikkönä ja myöhemmin 2. pataljoonan komentajana, osallistuen taisteluihin Länsi-Kannaksella. Välirauhan aikana hän toimi samassa tehtävässä ja Vaasan suojeluskuntapiirin 8. alueen päällikkönä. Jatkosotaan hän osallistui JR 61:ssä komppanianpäällikkönä aina siihen asti kun hän haavoittui 28. syyskuuta 1941. Haavoista parannuttuaan hänet määrättiin Vaasan varuskunnan komendantin viransijaiseksi ja myöhemmin Vaasan vartio- ja esikuntakomppaniaan päälliköksi. Hän osallistui jalkaväenupseereille tarkoitetulle pioneerikurssille vuonna 1941, Vaasan kenttäoikeuden jäsenenä hän toimi vuosina 1942–1944. Adolf Ehrnrooth
Jatkosodan jälkeen Ehrnrooth palveli Uudenmaan Rakuunarykmentin komentajana 27.11.1944–12.3.1947, missä tehtävässä ollessaan hänet nimitettiin puolustuslaitoksen everstiluutnantin virkaan 30.3.1945 ja puolustuslaitoksen everstin virkaan 1.6.1945. Hänet siirrettiin 12. maaliskuuta 1947 Taistelukoulun johtajaksi, mistä tehtävästä hän siirtyi 21.4.1952 Panssarirykmentin komentajaksi. 1.2.1956 hänet nimitettiin puolustuslaitoksen kenraalimajurin virkaan ja ylennykseen liittyen hänet siirrettiin Pääesikunnan ilmapuolustuksen tarkastajaksi, missä tehtävässä hän oli 13.11.1959 saakka. Samana päivänä hänet nimitettiin puolustuslaitoksen kenraaliluutnantin virkaan ja hänet siirrettiin 1. divisioonan komentajaksi ja edelleen 9.1.1960 2. divisioonan komentajaksi. Veikko Karu
Välirauhan aikana Karu toimi Lentorykmentti 3:n adjutanttina, josta tehtävästä hänet siirrettiin 24. toukokuuta 1941 Lentolaivue 30:n toiseen lentueeseen. Jatkosodan alettua laivue toimi Itäisellä Suomenlahdella. 24. joulukuuta 1941 tehdyn nimitysesityksen ja 15. huhtikuuta 1942 tehdyn lisäesityksen jälkeen kapteeni Karu nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 6. marraskuuta 1942 numerolla 98. Nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa hävittäjälentueen tarmokas ja ansiokas johtaminen. Karu palveli jatkosodan aikana vielä Lentorykmentti 3:n esikunnassa, Hävittäjälentolaivue 34:n lentueen päällikkönä ja Hävittäjälentolaivue 30:n komentajana. Karu saavutti jatkosodassa 7 ilmavoittoa. Hän erosi Ilmavoimista omasta pyynnöstään 24. toukokuuta 1949. Veikko Karu oli tuolloin majurin arvoinen. Johan Rusanen
Talvisotaan hän osallistui Kenttätäydennysprikaatissa Vehasen Pataljoonassa komppanianpäällikkönä, jossa tehtävässä hän haavoittui Suomussalmella 14. joulukuuta 1939. Haavoistaan parannuttuaan hän toimi Kutsunta-asiainupseerina Kainuun suojeluskuntapiirissä. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä kunnes myöhemmin hänet Kainuun suojeluskuntapiirin aluepäälliköksi. Jatkosotaan hän osallistui Jalkaväkirykmentti 31:n (JR 31) 3. pataljoonassa komppanianpäällikkönä. Hän toimi myös myöhemmin pataljoonassa adjutanttina ja komentajan sijaisena. Jatkosodassa hän osallistui taisteluihin Omeliassa, Tsirkka-Kemissä, Rukajärvellä ja Ontajoella. Vuonna 1943 hänet siirrettiin Lieksan varuskunnan päälliköksi ja edelleen vuonna 1944 Repolan varuskunnan ja huoltokeskuksen päälliköksi. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1944 ja joutui syytteeseen ns. asekätkentäjutussa. Risto Kuusava
Raumalla asunut Kuusava palveli jatkosodan aikana luutnanttina Lentolaivue 42:ssa. Hänen ohjaamansa Bristol Blenheim-pommikone BL-132 sai kesäkuun lopulla 1942 osuman Suomenlahdella Peninsaaren lähellä ja syöksyi mereen miehistöineen. Äänislinnan Tiedustelijainkoulu
Nimellä "Osasto Raski" ja usein asiakirjoissa vain peiteluvullaan 9372 tunnettu Äänislinnan tiedustelijainkoulu oli yksi kolmesta asiamiestiedustelua hoitaneesta organisaatiosta. "Päämajan tilastotoimiston alatoimistot", jotka myöhemmin muodostivat Erillinen pataljoona 4:n olivat lähettäneet toiminta-alueillaan asiamiehiä Neuvostoliittoon jo ennen talvisotaa. Tämä toiminta jatkui ja esimerkiksi Osasto Vehniäisessä (myöh. 1/Er.P 4) siitä vastasivat lempinimellä "Isä" tunnettu jääkäriluutnantti Kustaa Loukola ja kansanedustajan tehtävästä armeijan palvelukseen siirtynyt Rauno G. Kallia. Päämajan Tiedusteluosastossa toimi Baltian tiedusteluun suunnattu "Jaos V" , joka luotiin Saksan tiedustelupalvelun aloitteesta hoitamaan erityisesti Viron tiedustelua varten.
Osasto Raskin eräät sen tarkoituksesta nousevat toimintaperiaatteet tekivät siitä ainutlaatuisen suomalaisen sotilasyksikön jatkosodassa. Osastossa haluttiin ylläpitää sellaista asennetta, joka toimisi neuvostoliittolaisuutta vastaan "toisenlaisen Venäjän puolesta". Niinpä Äänislinnan tiedustelijainkoulussa vaalittiin eri tavoin venäläistä kulttuuria: Eino Lehto
Talvisotaan hän osallistui huoltopäällikön apulaisena Helsingin Sotilaspiirin esikunnassa, josta hänet siirrettiin Toimistoupseeriksi Päämajan Taloustarkastusosastolle, josta hänet siirrettiin Puolustusministeriön Internointiosaston Sotatalousosastolle. Jatkosotaan hän osallistui toimistopäällikkönä Itä-Karjalan Sotilashallinto Esikunnassa ja myöhemmin Helsingin Sotilaspiirin Esikunnassa vuoteen 1943 saakka. Reino Ericsson
Suomen sisällissodan jälkeen Ericsson palveli Karjalan ratsujääkärirykmentissä, josta hänet komennettiin joulukuun puolivälissä 1918 yhden ratsuväkijoukkueen johtajana rajavartiotehtäviin itärajalle. Rajavartiotehtävistä hän palasi maaliskuussa 1919 ja määrättiin Hämeen ratsurykmenttiin. Armeijasta hän erosi 29. lokakuuta 1919. Armeijasta erottuaan hän liittyi suojeluskuntaan 12. joulukuuta 1919 ja sijoitettiin Oulun suojeluskuntaan paikallispäälliköksi, mistä hänet siirrettiin myöhemmin Oulunsalon suojeluskuntaan samaan tehtävään. Armeijan palvelukseen hän palasi uudelleen 31. maaliskuuta 1920 ja hänet sijoitettiin Hämeen ratsurykmentin 1. eskadroonaan ja 29. kesäkuuta 1927 alkaen 2. eskadroonan päälliköksi. Uudenmaan rakuunarykmentin talouspäällikön tehtävät hän otti vastaan 15. kesäkuuta 1928. Helsingin suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi hänet komennettiin 1. syyskuuta 1928. Helsingin sotilaspiirin apulaispiiripäälliköksi hänet komennettiin 15. helmikuuta 1933 ja edelleen Tuusulan sotilaspiirin päälliköksi 1. heinäkuuta 1933. Uudenmaan rakuunarykmentin yleisesikuntaupseerina hän toimi 3. joulukuuta 1935 alkaen, josta hänet siirrettiin 28. helmikuuta 1936 Ratsuväen aliupseerikoulun johtajaksi. Hennalan aliupseerikoulun johtajana hän toimi 15. huhtikuuta 1920 – 5. tammikuuta 1921 ja pioneeripataljoonassa 10. lokakuuta – 11. marraskuuta 1923 väliset ajat. Hämeen ratsurykmentin talouspäällikön tehtäviä hän hoiti 22. helmikuuta – 28. kesäkuuta 1927 välisenä aikana. Ernst Busch
Hän palveli Wilhelm Listin alaisena Puolan offensiivissa 1939 ja seuraavana vuonna länsirintamalla hän johti 16. armeijaa. Hän ansaitsi palveluksestaan rautaristin ritariristin tammenlehvillä ja miekoilla. Hän otti seuraavaksi osaa operaatio Barbarossaan. 8. syyskuuta 1941 hänen 16. armeijansa valtasi Demjanskin ja otti osaa Leningradin piiritykseen. Venäläisten vastahyökkäyksistä huolimatta hänen miehensä pitivät rintamalinjan Staraja Russassa. Tämän uroteon johdosta hänet nimitettiin sotamarsalkaksi. Hän komensi Saksan keskustan armeijaryhmää 1943 ja 1944. Vuoden 1944 katastrofaalisen tappion jälkeen Adolf Hitler erotti hänet ja nimitti tilalle marsalkka Walther Modelin. Hänet kutsuttiin uudestaan palvelukseen vuonna 1945. Kustaa Rautsuo
Rautsuo toimi jatkosodan aikana 1941–1943 Päämajan tiedustelujaoston alaisen valvontaosaston päällikkönä. Jatkosodan alkuvaiheessa kesällä 1941 Rautsuo teki saksalaisten kanssa salaisen suullisen sopimuksen, jonka perusteella suomalaisten saamat juutalaiset tai poliittisissa tehtävissä NKVD:ssä ym. olleet neuvostoliittolaiset sotavangit luovutettiin Gestapolle. Tällaisia vankeja luovutettiin Pohjois-Suomessa yhteensä 525. Rautsuo siirrettiin sodan aikana pois valvontaosaston johdosta, koska hän ei tullut toimeen esimiehensä, tiedustelujaoston komentajan Aladár Paasosen kanssa. Syksyllä 1944 Alarich Bross pyysi Rautsuota liittymään saksalaismieliseen vastarintaliikkeeseen, mutta hän päätti jatkaa yhteyttä sekä saksalaisiin että Suomen sotilasjohtoon. Vuoden 1944 lopussa Rautsuo pakeni Ruotsiin, jossa hän toimi myöhemmin liikealalla. Ernst Lagus
Lagus toimi kielten opettajana Helsingin ruotsinkielisissä kouluissa ja oli Laguska skolanin johtaja 1892–1923. Hän osallistui myös säätyvaltiopäiville. Wilhelm Lagus
Laguksen vanhemmat olivat professori Wilhelm Gabriel Lagus ja Hedvig Maria af Tengström. Hän pääsi ylioppilaaksi Porvoon lukiosta 1839 ja valmistui filosoian kandidaatiksi ja maisteriksi 1844 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1847. Lagus toimi Helsingin yliopiston kirjaston ylimääräisenä amanuenssina 1844–1854 ja yliopiston kreikan kirjallisuuden dosenttina 1846–1857. Hän oli itämaiden kirjallisuuden professorina 1857–1866, kreikan kirjallisuuden professorina 1866–1886, yliopiston vararehtorina 1875–1878 ja rehtorina 1878–1884. Lagus oli lisäksi yliopiston raha– ja mitalikokoelman esimies 1863–1892, Viipurilaisen osakunnan inspehtori 1868–1881, filosofisen tiedekunnan promoottori 1869 sekä yliopiston soittokunnan inspehtori 1874–1881. Lagus osallistui säätyvaltiopäiville aateliston edustajana 1882, 1885 ja 1891. Hän oli Muinaistieteellisen toimikunnan puheenjohtaja 1884–1887 ja Suomen tiedeseuran puheenjohtaja 1864–1865. Lagus sai professorin arvonimen 1854 ja hänestä tuli kanslianeuvos 1871 ja valtioneuvos 1883. Lagus aateloitiin 1880. Lagus omistautui professorina Helsingissä aluksi orientalistiikalle ja julkaisi muun muassa uraauurtavan arabian oppikirjan sekä kirjoitti nykypersian kieliopin, jota tosin ei koskaan painettu. Lauri Simonsuuri
Talvisodassa Laiho palveli jalkaväkirykmentti 36:n joukossa ja jatkosodassa vuosina 1941–1942 hän palveli jalkaväkirykmentti 26:ssa. Hänet lomautettiin huhtikuussa 1942 ja ylennettiin kapteeniksi, minkä jälkeen Laiho toimi kansanperinteen tallennustyössä kesällä 1942 Itä-Karjalassa. Toukokuusta 1943 Laiho palveli valistusupseerina. Vuonna 1945 hän otti takaisin suvun vanhan nimen Simonsuuri. Pekka Laaksosen mukaan Lauri Simonsuuri oli "suomalaisten tarinoiden paras tuntija", jonka suurtyö oli uskomustarinoiden tyyppiluettelo "Typen- und Motivverzeichnis der finnischen mythischen Sagen." Uno Fagernäs
Talvisotaan Fagernäs osallistui Ylimääräisten harjoitusten aikana Vaasan lohkon ja Vaasan suojeluskuntapiirin komentajana. Sotatoimien alettua hän sai komentoonsa Jalkaväkirykmentti 64:n (JR 64) ja myöhemmin hänet komennettiin Ryhmä Kilvan komentajaksi. Talvisodassa Fagernäs osallistui taisteluihin Suomussalmi–Raate-akselilla ja Laatokan Karjalassa. Välirauhan aikana hän toimi 15. divisioonan komentajana sekä Pohjois-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana. Jatkosotaan hän osallistui 3. divisioonan komentajana vuoteen 1943 saakka, jolloin sai komentoonsa 1. divisioonan. Hän osallistui jatkosodassa taisteluihin Uhtualla ja Maaselän kannaksella. III Armeijakunnan komentaja kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuo esitti Fagernäsille 2. luokan Mannerheim-ristiä 25. elokuuta 1941, mutta ylipäällikkö Mannerheim ei puoltanut esitystä. Kustaa Rautsuo
Kustaa Erik Rautsuo (nimi aik. Gustaf Erik Rosenström; 14. syyskuuta 1893 Helsinki – 15. huhtikuuta 1969) oli suomalainen eversti, joka toimi 1920-luvulla Suomen yleisesikunnan tiedustelun palveluksessa ja jatkosodan aikana Päämajan valvontaosaston päällikkönä. Luettelo jääkäreistä R
Kauan ei Redhiä rauhan ajan palvelus kiinnostanut vaan hän erosi toistamiseen armeijan palveluksesta 5. toukokuuta 1921 voidakseen osallistua Vienan Karjalan sotaan talvella 1921–1922. Kyseisessä sodassa hän toimi komppanianpäällikkönä Metsäsissirykmentin 3. pataljoonan 2. komppaniassa. Vienan Karjalasta palattuaan hän palveli 1. toukokuuta 1922 - 1. tammikuuta 1923 välisen ajan tullimiehenä Petsamon rajavartiostossa. Rajavartiostosta hän siirtyi työnjohtajaksi Yleisen puutavara oy:n palvelukseen, missä palveli vuoteen 1925 saakka. Myöhemmin hän työskenteli vuosina 1929–1932 Valtion lentokonetehtaalla, jonka jälkeen hän siirtyi Asevarikko l:n ammusvarikolle Vallisaareen, missä hän palveli vuoteen 1935 saakka, jolloin hän siirtyi Alkoholiliike oy:n yövartijaksi. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 16. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 2. lk., Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi, Viron Vapaussodan muistomitali. Eduard Ausfeld
Sisällissodan jälkeen Ausfeld jäi Suomen armeijaan kouluttajaksi. Heinäkuussa 1918 hän toimi Riihimäen varuskunnan komentajana. Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan Ausfeld joutui eroamaan Suomen armeijasta, mutta hän jatkoi suojeluskuntajärjestön palveluksessa. Hän toimi kesäkuusta syyskuuhun 1920 suojeluskuntien yliesikunnan esikuntapäällikkönä. Vaikka Ausfeld sai samana vuonna Suomen kansalaisuuden, kielitaidottomuus haittasi hänen työtään. Ausfeld oli mennyt vuonna 1918 naimisiin jääkäripataljoona 27:n sairaanhoitajattaren, vapaaherratar Ruth Munckin kanssa, joka oli myös osallistunut sotaan Suomessa. Liitto päättyi eroon vuonna 1921. Avioeron jälkeen Ausfeld palasi Saksaan. Toisen maailmansodan aikana hän toimi Saksan valtakunnanministeriön ylihallitusneuvoksena. Egon Rannet
Rautatieläisperheeseen syntynyt Rannet jäi varhain orvoksi ja elätti itseään monenlaisilla töillä. Toisessa maailmansodassa hän palveli Neuvostoliiton puna-armeijassa ja toimi sitten 1944–1947 Tallinnassa oikeuslaitoksessa ja rikostutkijana. Vuodesta 1948 hän toimi kirjailijana. Ernst Tandefelt
Tandefelt pääsi vapaaksi mielisairaalasta juuri ennen sisällissodan alkua. Kokemukset olivat täyttäneet hänen mielensä katkeroituneella ryssävihalla. Tandefelt ei osallistunut sotatoimiin ja vietti sodan ajan rauhassa Helsingissä. Hän elätti itsensä toimimalla kiinteistökauppojen avustajana. Sodan loputtua hän pääsi "Helsingin poliisilaitoksen" konstaapeliksi, mutta hänet erotettiin kuukauden työskentelyn jälkeen. Seuraavaksi hän oli töissä vastaperustetussa valtiollisessa poliisissa Etsivässä keskuspoliisissa. Tässä tehtävässä hän toimi muutaman kuukauden. Lauri Boldt
Boldt valmistui ylioppilaaksi 1930 ja opiskeli aluksi oikeustiedettä, mutta vaihtoi opiskelut kadettikouluun. Hän oli tarkkailijana Espanjan sisällissodassa 1937-1939. Talvisodassa hän palvei nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä 1. prikaatissa. Jatkosodassa Boldt oli komppanianpäällikkönä ja pataljoonankomentajana JR 13:ssa 1941-1944. Sodan jälkeen hän toimi komppanianpäällikkönä JR 4:ssä. Pääesikunnassa jalkaväkiosaston toimistoupseerina Boldt työskenteli 1945-1951. Samalla hän kävi sotakorkeakoulun 1947-1948. Uudenmaan sotilasläänissä hän palveli 1954. Komppanianpäällikkönä JP 4:ssä hän oli 1954-1955. 4. prikaatin aliupseerikoulun johtajaksi hänet oli sijoitettu 1955-1958. Hän palveli myös sotilastarkkailijana Libanonissa 1958. Uudenmaan prikaatissa hän toimi esikuntapäällikkönä 1959, pataljoonan komentajana 1960 ja jälleen esikuntapäällikkönä 1961-1965. Uudenmaan prikaatin komentajana hän toimi 1965-1967. Kyproksen suomalaisten YK-joukkojen komentajana Boldt toimi 1965-1966. Eino Toivonen
Toivonen osallistui talvisotaan Viipurin Lappeenrannan ja Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirien päällikkönä ja jatkosodan puhjettua hän sai komentoonsa Päijänteen, Pohjois-Hämeen ja Lounais-Suomen sotilasläänit ja oli tehtävässä vuoteen 1942 saakka. Karl Ruda
Hän toimi ylimääräisten harjoitusten aikana Täydennys Jalkaväkirykmentti 2:n pataljoonan komentajana , josta hänet siirrettiin Täydennys Jalkaväkirykmentti 1:een ja edelleen Jalkaväkirykmentti 63:een. Talvisodassa hän osallistui taisteluihin Haparaisissa, Volossulassa, Taipaleessa, Terentilässä ja Vuosalmella. Välirauhan aikana hän toimi samassa tehtävässä ja myöhemmin Pohjois-Satakunnan suojeluskuntapiirin Virtain aluepäällikkönä. Jatkosodan syttyessä hänet komennettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 60:een ja edelleen jalkaväkirykmentti 50:een. Kunnes hänet komennettiin toimistoupseeriksi 17. Divisioonan esikuntaan ja vuonna 1941 pataljoonan komentajaksi 61:een jalkaväkirykmenttiin. Sodan loppupuolella hänet siirrettiin Erillinen Pataljoona 27:n komentajaksi, josta hänet siirrettiin vielä samana vuonna 17. Divisioonan suunnittelu-upseeriksi ja edelleen Henkilötäydennyskomppania 4:n komentajaksi. 2. Divisioonan opaselimen päälliköksi hänet siirrettiin vielä vuonna 1944. Hän osallistui Taisteluihin jatkosodassa Terussa ja Äänislinnassa sekä asemasotaan Shemenskissä sekä Karjalankannaksella Juustilassa ja Lavolassa. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1944. Lasse Nevanlinna
Nevanlinna kävi Helsingin Normaalilyseota ja palveli jatkosodan aikana 1941–1943 suomalaisessa SS-vapaaehtoispataljoonassa. Yrjö Ruutu
Ruutu palveli talvisodan sekä jatkosodan ensimmäisen vuoden aikana Päämajan Sotahistorian toimistossa. Hänen tehtävänään oli kerätä tietoja tulevaa sotahistoriankirjoitusta varten ja hän sai haastatella useita päättäjiä ja tärkeitä sotilashenkilöitä. Hän sai näin itselleen hyvin tarkat tiedot molempiin sotiin johtaneista tapahtumista ja sisäpiirin neuvotteluista, mikä vahvisti hänen käsitystään harjoitetun politiikan virheellisyydestä. Ruutu kotiutettiin ikänsä perusteella toukokuussa 1942 ja ylennettiin samalla majuriksi. Päämaja-aikanaan hän oli julkisuudessa täysin lojaali Suomen viralliselle linjalle, mutta siirtyminen siviiliin vapautti hänet oppositiotoimintaan. Runar Lilius
Yleisesikuntaan hänet siirrettiin 30. marraskuuta 1927, joka lähetti hänet sotilasasiamieheksi Berliiniin. Berliinin tehtävänsä lisäksi hän sai lisätehtäviä 10. syyskuuta 1930 alkaen, kun hän sai myös Liettuan sotilasasiamiehen tehtävät hoitaakseen. Myöhemmin Suomeen palattuaan hän hoiti Yleisesikunnassa erikoistehtäviä 30. kesäkuuta – 20. lokakuuta 1932 välisen ajan, jonka jälkeen hänet nimitettiin komentajaksi Kajaanin sissipataljoonaan, josta hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 komentajaksi Vuoksen jääkäripataljoonaan ja edelleen niin ikään komentajaksi 6. lokakuuta 1934 alkaen Savon Jääkärirykmenttiin ja viimein hän vastaanotti 14. joulukuuta 1935 alkaen Uudenmaan rykmentin komentajan tehtävät. Johannes Longi
Longi toimi talvisodan ja välirauhan aikana Kankaanpään Kertausharjoituskeskuksessa, josta hänet siirrettiin myöhemmin 10. Prikaatin I pataljoonan elintarviketäydennyspaikan päälliköksi. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin varastomieheksi 14. Divisioonan EKM:ään. Sotien jälkeen hän palveli Jalkaväkirykmentti 10:ssä (myöhemmin Jalkaväkirykmentti 3), josta häne erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945. Myöhemmin hän työskenteli työnjohtajana Kaukas Oy:llä Lieksassa vuoteen 1947 saakka, jolloin hän siirtyi Friitalan Nahkatehdas Oy:n palvelukseen ja palveli yrityksessä vuoteen 1953 saakka. Hänet haudattiin Ulvilan vanhaan hautausmaahan. Olof Lagus
Lagus lähti 26. helmikuuta 1915 niin sanotulle opintomatkalle Ruotsiin. Missä hän liittyi yhtenä niiden ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 2. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1915 alkaen pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan, missä hän palveli joukkueenjohtajana. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Lagus suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun A-kurssin. Elias Lagus
Lagus kävi triviaalikoulun Vaasassa, jonka jälkeen hän aloitti yliopisto-opinnot Turussa vuonna 1757. Hänet vihittiin papiksi 1759 ja hän sai heti Kuusamon kirkkoherran apulaisen viran, jota hän hoiti vuoteen 1772 asti, jolloin hänet palkattiin Ruotsiin Itä-Göötanmaalle hovimarsalkka Adolf Rudbeckin kotisaarnaajaksi. Kuusamossa Lagus kirjoitti pitäjänhistoriikin, jossa hän selvitti myös paikallista linnustoa. Kirjoitus julkaistiin hänen asuessaan Ruotsissa. Vuonna 1774 Lagus nimitettiin Jalasjärven kappalaiseksi ja 1797 Mouhijärven kirkkoherraksi. Taivassalon kirkkoherrana Lagus toimi vuosina 1805–1819. Teologian professorin arvonimi hänelle myönnettiin 1818. Eero Aaku
Aaku palveli talvi- ja jatkosodassa komppanian päällikkönä. Hän oli reservin kapteeni (1940). Bror Laurla
Laurla kävi Oulun ruotsalaista yhteiskoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1934. Hän kävi kadettikoulun 1936–1938. Talvisodan aikana Laurla oli patterinpäällikkönä Raskas Patteristo 4:ssä Taipaleessa. Jatkosodassa hän oli patteristoupseerina Raskas Patteristo 15:ssä ja Raskas Patteristo 33:ssa sekä Kevyt Patteristo 23:ssa Itä-Karjalassa ja Karjalan kannaksella. Laurla toimi vuonna 1944 Raskas Patteristo 33:n vt. komentajana Karjalan kannaksella ja Lapin sodan aikana hän oli patterinpäällikkönä Kenttätykistörykmentti 1:ssa 1944–1945. Sotien jälkeen Laurla siirtyi liikealalle. Ruben Lagus
Laguksen sota ei päättynyt vielä jatkosodan päätyttyä vaan hänet komennettiin Panssaridivisioonansa kera Lapin sotaan missä hän toimi aina joulukuulle 1944 saakka osallistuen sotatoimiin Oulussa, Rovaniemellä ja Inarissa. Eino Suhonen
Suhonen palveli sisällissodan jälkeen 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 6:ssa, josta muodostettiin myöhemmin ensin Jääkäripataljoona 3 ja sitten Kajaanin sissipataljoona sekä lopuksi Pohjanmaan Jääkäripataljoona. Hän toimi pataljoonassa joukkueenjohtajana 1. komppaniassa. Kyseisestä joukko-osastosta hänet komennettiin vuonna 1920 Petsamon retkikuntaan. Retkikunnalta palattuaan hänet siirrettiin 15. kesäkuuta 1921 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Karjalan kaartin rykmentin 9. komppaniaan. Hän erosi armeijasta 7. heinäkuuta 1922 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön, jossa hänet sijoitettiin 1. joulukuuta 1922 alkaen paikallispäälliköksi Ruskealan suojeluskuntaan, josta hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1923 alkaen päälliköksi Sortavalan suojeluskuntapiirin IV. alueelle. Suojeluskunnista hän erosi 15. marraskuuta 1925. Myöhemmin hän työskenteli 17. huhtikuuta 1928 alkaen Ruokovirran kanavakasöörinä ja toimi sen ohella 13. syyskuuta 1928 alkaen Maaningan suojeluskunnan harjoituspäällikkönä. Hänen kohtalonaan oli hukkua 5. joulukuuta 1935 Ruokoveteen palatessaan Maaningan suojeluskunnan taisteluharjoituksista. Juhani Ruutu
Ruutu osallistui talvi- ja jatkosotaan ensin varusmiehenä ja sitten reservinupseerina. Hän valmistui ylioppilaaksi 1940, upseeriksi kadettikoulusta 1944 ja yleisesikuntaupseeriksi 1957. Ruutu oli vuosina 1966–1969 Pääesikunnan operatiivisen toimiston päällikkö. Hän oli 1960-luvulla Suomen alueellisen puolustusjärjestelmän keskeisimpiä suunnittelijoita. Pääesikuntauransa jälkeen hän oli Uudenmaan rakuunapataljoonan komentaja 1969–1971, Kaakkois-Suomen sotilasläänin esikuntapäällikkö 1972–1973, Sotakorkeakoulun johtajan apulainen ja johtaja 1973–1977 sekä Kaakkois-Suomen sotilasläänin komentaja 1977–1980. Ruutu oli myös kadettikoulun sotahistorian opettaja 1957–1958 ja maanpuolustuskurssien sotilaallisen maanpuolustuksen opettaja 1965–1969. Hänet ylennettiin majuriksi 1961, everstiluutnantiksi 1966, everstiksi 1972 ja kenraalimajuriksi 1976. Hän oli myös kunnallispolitiikassa Hämeenlinnan kaupunginhallituksen jäsenenä 1962–1963. Olavi Karpalo
Karpalo oli talvisodassa Lentolaivue 39:n joukoissa. Hän liittyi 1941 suomalaisiin SS-vapaaehtoisiin ja oli yksi niistä noista 400 vapaaehtoisesta ns. divisioonan miehestä jotka lähetettiin heti kesäkuun lopulla 1941 Saksan itärintamalle SS-divisioona Wikingin mukana koska heillä oli jo ennestään sotakokemusta. Karpalo turhautui kuitenkin jouduttuaan divisioonan verstaskomppaniaan korjaamaan autoja vaikka hän olisi halunnut rintamalle sotimaan. Karpalo oli luullut pääsevänsä Luftwaffeen vastattuaan myöntävästi kysymykseen oliko hän käynyt Suomen ilmavoimien apumekaanikkokurssin tai teknillisen opiston. SS-joukkojen yhteysupseerille, sotilaspastori Ensio Pihkalalle 24. heinäkuuta 1941 kirjoittamassaan kirjeessä Karpalo mainitsi myös osallistuneensa juutalaisten teloituksiin viiden muun vertaskomppanian suomalaisen kanssa. Kirje tuli julki syksyllä 2017 kun Åbo Akademin kirkkohistorian dosentti André Swanström julkisti aiemmin piilossa ollutta arkistomateriaalia. Pihkala kävi kirjeen saatuaan tapaamassa miehiä heidän yksikössään ja Karpalo kiitti häntä myöhemmin käynnistä. Swanström tutki huoltokomppanian suomalaisten vapaaehtoisten palvelusitoumuksia ja hänen mukaansa he olivat mielipiteiltään oikeistoradikaaleja, osa oli ilmoittanut suoraan olevansa kansallissosialisteja. Hugo Turunen
Turunen osallistui talvisotaan ylimääräisten harjoitusten (YH) aikana Mikkelin suojeluskuntapiirin päällikkönä ja myöhemmin Kotijoukkojen esikunnassa majoitus- ja rakennustoimiston päällikkönä. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Kotijoukkojen esikunnan majoitus- ja kuljetusvälinetoimiston päälliköksi. Vuonna 1944 hänet siirrettiin Viipurin suojeluskuntapiirin ilmasuojelutoimiston komentajan apulaiseksi ja oli tehtävässä sodan loppuun saakka. Suojeluskuntatyönsä ohella hän työskenteli myös Konttorityö Oy:n Viipurin konttorin johtajana sotien loppuun saakka. Turunen työskenteli sotien jälkeen Konttorimies Oy:n toimitusjohtajana Lappeenrannassa aina vuoteen 1963 saakka. Ruben Lagus
Lagus liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 10. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1917 alkaen pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun A-kurssin. Herman Sippus
Sippus osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana T-Jalkaväkirykmentti 5:n III pataljoonassa, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan komentajaksi Vaasan suojeluskuntaan. Pataljoonan komentajan tehtävät häneltä vaihtui myöhemmin aluepäällikön tehtäviin Vaasan suojeluskuntapiirissä, jossa tehtävässä hän jatkoi aluksi myös välirauhan aikana, kunnes hänet siirrettiin toimistopäälliköksi suojeluskuntapiirin kutsunta-asioiden toimistoon. Jatkosodan puhjettua hän hoiti edellä mainittua tehtävää ja oli tehtävässä Suojeluskuntajärjestön lakkauttamiseen saakka. Sotien jälkeen Sippus työskenteli konttoripäällikkönä Radiator Oy:ssä Vaasassa aina vuoteen 1957 saakka. Julius Lehtonen
Sisällissodan jälkeen hän palveli 5. kesäkuuta 1918 alkaen Karjalan kaartin rykmentissä ja sijoitettiin 5. komppanian päälliköksi. Hän hoiti 1. marraskuuta - 13. joulukuuta, 1920, välisen ajan pataljoonankomentajan tehtäviä. Armeijasta hän erosi 10. kesäkuuta, 1921, ja siirtyi 1. heinäkuuta, 1921, kirjanpitäjäksi Wahl R co:n puutavaraliikkeeseen Viipurin, missä tehtävässä toimi 1. joulukuuta, 1930, saakka. Hän toimi samalla Viipurin suojeluskuntalaivueen koulutusupseerina ja 1. kesäkuuta, 1929 - 20. lokakuuta, 1931, välisen ajan laivuepäällikön apulaisena. Hän on ollut vuosina 1931 - 1934 Jääkärikodin isännöitsijänä Kuolemajärvellä ja vuonna 1935 toiminut liikemiehenä sekä vuodesta 1936 alkaen Alkoholiliike oy:n palveluksessa Viipurissa. Esko Raunio
Esko Raunio kirjoitti ylioppilaaksi Oulaisten yhteiskoulusta vuonna 1938 ja suoritti varusmiespalveluksensa Hämeen Ratsurykmentissä 1938–1939. Varusmiespalveluksen jälkeen Raunio jatkoi Kadettikouluun 24. kadettikurssille josta valmistui luutnantiksi 1941.
Raunio kuului Joensuun suojeluskuntaan vuosina 1934–1938. Talvisodassa hän palveli Panssarintorjuntatykistön koulutuskeskuksessa komppanian varapäällikkönä. Välirauhan aikana hän toimi 9. Erillisen Panssarintorjuntatykkikomppanian päällikkönä. Jatkosodassa hän toimi 20. Tykkikomppanian päällikkönä Laatokan Karjalassa ja Karjalankannaksella. Voitto Ormasuo
Ormasuo osallistui jatkosotaan Laguksen panssarijoukoissa. Sodan jälkeen hän toimi muun muassa kalakauppiaana, työnjohtajana tietyömailla sekä rekkakuskina Suomen ja Keski-Euroopan välillä. Ormasuo julkaisi kolme kirjaa muun muassa sotakokemuksistaan ja lisäksi hän kirjoitti myös runoja. Robert Erik Lagus
Laguksen vanhemmat olivat professori Wilhelm Gabriel Lagus ja Hedvig Maria af Tengström. Hän kävi Porvoon lukiota ja pääsi ylioppilaaksi 1845. Lagus opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1850, lisensiaatiksi 1852 ja tohtoriksi 1853. Toimittuaan lyhyen aikaa opettajana hän ryhtyi opiskelemaan oikeustiedettä ja valmistui molempien oikeuksien kandidaatiksi 1855. Lagus auskultoi Turun hovioikeudessa ja sai varatuomarin arvon 1857. Hän valmistui sitten molemoien oikeuksien lisensiaatiksi 1859 ja tohtoriksi 1860. Lagus toimi vuodesta 1860 Helsingin yliopiston siviilioikeuden ja roomalaisen oikeuden dosenttina. Mauno Liesi
Hän palveli sisällissodan jälkeen 5. Jääkärirykmentin 3. komppanian päällikkönä, josta hänet siirrettiin 18. elokuuta 1918 alkaen 3. Divisioonan tiedonanto-osaston päälliköksi. Armeijasta hän erosi 2. huhtikuuta 1919. Mutta sotimista hän ei sentään rohjennut jättää vaan liittyi Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan ja otti viestipäällikkönä osaa taisteluihin Rajakonnussa, Vitelessä, Alavoistessa, Aunuksenkaupungissa ja Mäkriällä. Sotatantereilta palattuaan hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 17. kesäkuuta 1919 ja hänet sijoitettiin 3. Divisioonan tiedonantovälinekomppanian päälliköksi, josta hänet siirrettiin 2. helmikuuta 1927 Kenttälennätinpataljoonaan 3. komppanian päälliköksi ja edelleen 1. marraskuuta 1924 pataljoonan aliupseerikoulun johtajaksi. Yleisesikunnan toimistoupseeriksi teknillisen tarkastajan toimistoon hänet komennettiin 15. syyskuuta 1927 ja josta hänet edelleen siirrettiin 1. syyskuuta 1928 teknillisen tarkastajan apulaiseksi. Huoltopataljoonan ensimmäisen teknillisen toimiston päälliköksi hänet siirrettiin 8. lokakuuta 1930 ja Yleisesikunnan järjestelytoimiston toimistoupseeriksi 27. marraskuuta 1931, josta hänet siirrettiin 2. tammikuuta 1933 teknillisen tarkastajan toimistoon viestiupseeriksi ja 1. heinäkuuta 1933 alkaen Posti- ja lennätinhallituksen yhdysupseeriksi, kunnes l. tammikuuta 1938 hänet siirrettiin Puolustusministeriöön teknillisen tarkastajan toimiston nuoremmaksi toimistoesiupseeriksi. Viransijaisena hän hoiti Viestipataljoona 2:n komentajan tehtäviä vuosina 1925–1927.
Talvisotaan hän osallistui YH:n aikana hankkimalla radiokalustoa Ruotsista ja Päämajan viestiosaston päällikkönä. Välirauhan aikana hän toimi aluksi viestiosaston päällikkönä 3. Armeijakunnassa ja myöhemmin 16:n Viestipataljoonan komentajana. Jatkosotaan hänet komennettiin 2. Armeijakunnan (Maaselän ryhmän) viestikomentajaksi, missä tehtävässä oli sodan loppuun saakka pois lukien hänen haavoittumistaan ilmapommituksessa Pitkärannassa vuonna 1942. Emil Rutanen
Sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muuttui ensin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja myöhemmin Uudenmaan rykmentiksi. Hän toimi joukkueenjohtajana, 2. pataljoonan adjutanttina ja 23. joulukuuta 1918 lähtien komppanianpäällikkönä eri komppanioissa. Hänet siirrettiin 30. toukokuuta 1932 1. pataljoonan komentajaksi Pohjois-Savon rykmenttiin, josta hänet komennettiin 1. heinäkuuta 1933 yleisesikuntaupseeriksi Jyväskylän sotilaspiirin esikuntaan ja edelleen 24. huhtikuuta 1934 toimistoupseeriksi Yleisesikuntaan ja 1. heinäkuuta 1934 alkaen yleisesikuntaupseeriksi Helsingin sotilaspiirin esikuntaan. Olavi Andersson
Talvisotaan hän osallistui talousupseerina 1. Prikaatin III pataljoonassa ja otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella. Myöhemmin hänet komennettiin Jääkäripataljoona 4:n huoltopäälliköksi, jonka joukoissa otti osaa taisteluihin Laatokan Karjalassa. Välirauhan aikana hän toimi Jääkäriprikaatin huoltopäällikkönä ja Jatkosodan alkaessa hänet huoltopäälliköksi Jääkäripataljoona 2:een ja edelleen 2. Jääkäriprikaatiin, jonka joukoissa osallistui taisteluihin Tolvajärvi–Karhumäki-akselilla. Vuonna 1942 hänet siirrettiin huoltopäälliköksi Käkisalmen ilmasuojelupiiriin ja edelleen suojeluskuntapiiriin. Torjuntataisteluihin hänet komennettiin huoltopäälliköksi Kenttätykistörykmentti 18:aan ja osallistui sen mukana Rukajärven taisteluihin. Suomen armeijan ulkomaalaiset vapaaehtoiset talvisodassa
Ruotsalainen kenraaliluutnantti Ernst Linder otti 22. helmikuuta 1940 vastaan tehtävän suoraan päämajasta. Tehtävänä oli vastata koko pohjois-Suomen puolustamisesta jo aiemmin mainitun Oulu-Paanajärvi - linjan pohjoispuolella. Kenraaliluutnatti Linderin johtoon alistettiin myös kaikki mainitun linjan pohjoispuolella taistelevat suomalaisjoukot. Mukaan luettiin muun muassa Petsamo alueella taistellut Osasto Pennanen. Lennart Oesch
Jatkosodan alun hyökkäysvaiheessa kesällä 1941 hän komensi Karjalankannaksella hyökännyttä IV Armeijakuntaa. Asemasodan aikana hän toimi pääasiassa Karjalan Armeijan (myöhemmin Aunuksen Ryhmä) komentajana. Kesällä 1944 torjuntataisteluiden ollessa kiivaimmillaan käynnissä määräsi ylipäällikkö, Suomen marsalkka Mannerheim Oeschin Kannaksen joukkojen komentajaksi 14. kesäkuuta 1944, kun tilanne oli riistäytymässä käsistä. Hänen ensimmäinen tärkeä päätöksensä oli Panssaridivisioonan komentajan Ruben Laguksen esitys, että Viipurista luovuttaisiin taisteluitta. Tähän esitykseen Oesch otti jyrkän kielteisen kannan vedoten arvovaltasyihin. Mannerheim piti Oeschia jälleen ainoana oikeana henkilönä pysäyttämään vihollisen etenemisen Kannaksella. Eero Eräsaari
Jatkosodassa Eräsaari toimi 2. Jääkäriprikaatin Jääkäripataljoona 7:n joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä, lyhyen aikaa Jalkaväkirykmentti 56:ssa ja komppanianpäällikkönä Jääkäripataljoona 5:ssä vuoteen 1944 asti. Eräsaari suoritti Kadettikoulu 27. kadettikurssin 1943–1944. Lapin sodassa Eräsaari toimi nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä Jääkäripataljoona 5:ssä ja Jääkäripataljoona 4:ssä. Eräsaari haavoittui jatkosodassa kolme kertaa, Ristisalmella ja Mundjärvellä 1941 ja Talissa 1944. Hugo Suoranta
Hugo Einari Suoranta ent. Slunga ( oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa konekiväärikurssien opettajana Valkoisen armeijan riveissä. Myöhemmin hän osallistui vielä talvi- ja jatkosotaankin pataljoonan komentajana rintamajoukoissa Johan Anttila
Anttila toimi talvisodassa Kotijoukkojen esikunnassa toimistopäällikkönä sekä kotijoukkojen rovastina vuosina 1939–1940. Välirauhan aikana ja jatkosodassa hän toimi samoissa tehtävissä kuin aikaisemminkin. Reimar Lüst
Lüst syntyi papin pojaksi. Hän kävi keskikoulua ja lukiota vuodet 1933–1941 Wilhelmsgymnasium Kasselissa ja Humanistische Gymnasiumissa Kasselissa. Toisen maailmansodan aikana hän oli Saksan laivastoon kuuluneen sukellusveneen luutnantin arvoinen konepäällikkö. Vuodet 1943–1946 hän oli sotavankina Yhdysvalloissa Texasissa ja Englannissa. 
Lüst opiskeli vuodet 1946–1949 fysiikkaa Johann Wolfgang Goethe-Universität -yliopistossa Frankfurt am Mainissa. Hän väitteli vuonna 1951 teoreettisesta fysiikasta. Hän toimi Göttingenissä sijaitsevassa Max Planck -instituutissa. Vuodet 1955–1956 hän oli Fulbright-stipendiaattina Enrico Fermi Institutessa Chicagossa ja Princetonin yliopistossa. Vuonna 1959 hän alkoi opettaa Ludwig-Maximilians-Universität-yliopistossa Münchenissä. Knut Ferdinand Lagus
Lagus oli Helsingin yliopistossa rikos- ja valtio-oikeuden dosenttina vuodesta 1856 ja hän toimi samalla talousoikeuden ja kansantalouden vt. professorina 1856–1857 sekä rikosoikeuden ja oikeushistorian vt. professorina vuodesta 1857. Hän oli yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan kuraattorina 1856. Lagus kuoli marraskuussa 1859 ollessaan matkalla Sveitsissä. Ylimaan taistelu
Kiimingistä edennyt kenraalimajuri Ruben Laguksen johtama panssaridivisioona kohtasi Puolangalta edenneen eversti Albert Puroman johtaman 6. divisioonan Pudasjärvellä. Nämä joukot koostettiin yhteen "ryhmä Lagukseksi", jolle ylipäällikkö Mannerheim antoi käskyn jatkaa etenemistä kohti Rovaniemeä. Etujoukoksi muodostettiin taisteluosasti Hynninen. Robert Erik Lagus
Vuonna 1862 Lagus lähti opintomatkalle Ranskaan. Hän kuoli matkan aikana helmikuussa 1863 Montpellier’ssa. Esko Karvinen
Karvinen palveli jatkosodan aikana suomalaisessa SS-vapaaehtoispataljoonassa. Reino Lamppu
Talvisodan jälkeen Lamppu ylennettiin ylikersantiksi ja komennettiin Reserviupseerikouluun (silloinen Upseerikoulu, kurssi 46). Välirauhan aikana Lamppu nimitettiin vänrikkinä vakinaiseen palvelukseen ylimääräisesti palkattuna upseerina. Hänen tehtävänsä oli johtaa partiomatkoja Neuvostoliiton valtaamille alueille. Janne Rajamaa
Talvisodan aikana Rajamaa toimi karjalaisten pakolaisten asioiden erikoistuntijana. Jatkosodan aikana Rajamaa oli Vuonniseen kauppaliikkeen perustaneen "Kauppa Oy Uhtuan" hallintoneuvoston puheenjohtaja sekä sotilashallintoesikunnan neuvottelukunnan jäsen. Hän olisi halunnut laajentaa Kauppa Oy Uhtuan toimintaa myös muualle Vienan Karjalaan mutta ei onnistunut tässä. Lapin sodan aikana Rajamaa huolehti Pudasjärven kautta kulkeneiden evakkojen muonituksesta. Lars Ehrnrooth
Lars Ehrnrooth valmistui ylioppilaaksi 1915 ja kävi oikeustieteellisiä opintoja. Vuoden 1918 sodassa hän toimi ryhmän- ja joukkueenjohtajana. Vuosina 1919–1933 hän palveli Uudenmaan rakuunarykmentissä sekä Ratsuväkiprikaatissa. Hän kävi Sotakorkeakoulun 1927–1929. Vuosina 1933–1937 hän palveli sotilasasiamiehenä Tukholmassa. Ratsastuskoulun päällikkönä hän oli 1937–1939. Talvisodan aikana hän komensi Polkupyöräpataljoona 8:aa. Jatkosodan aikana hän toimi pataljoonankomentajana, Ratsuväkiprikaatin esikunnassa sekä jalkaväen koulutuskeskus 17:n komentajana. Sodan jälkeen hän omisti ja piti Tyriksen kartanoa Kirkkonummella. Sverre Bergh
Bergh oleskeli kesäkuuhun 1945 saakka Tanskassa, josta hänet lennätettiin Lontooseen esittämään loppuraporttinsa Englannin tiedustelupalvelulle. Hän teki vaitiololupauksen toimistaan sota-aikana ja palveli loppukesällä ja syksyllä saksalaisten sotavankien kuulustelijana Mandalissa, Norjassa. Keväällä 1946 Bergh siirtyi Yhdysvaltoihin, Northwestern Universityyn, jatkamaan opintojaan kuningas Haakonin stipendirahaston myöntämän tuen turvin. Aktiivisen työelämänsä ajan hän työskenteli insinöörinä amerikkalaisissa yhtiöissä kansainvälisissä tehtävissä yli 80 maassa. Loppuvuosinaan hän työskenteli kiinteistönvälittäjänä. Harald Roos
Talvisodan sytyttyä Roosista tuli päämajan huolto-osaston päällikkö ja hän hoiti tätä tehtävää käytännössä koko sota-ajan, välirauhan aikan pääesikunnan huoltopäällikkönä ja jatkosodan aikana jälleen päämajan huoltopäällikkönä. Hän sai 1940 ylennyksen everstiksi. Huoltopäällikkönä Roos oli vastuussa kaikista siviili- ja sotilaskuljetuksista ja hänen katsottiin hoitaneen tehtävänsä säntillisesti. Vuonna 1943 hänet nimitettiin samanaikaisesti myös rautatiehallituksen pääjohtajaksi ja hän sai samalla kenraalimajurin arvon. Hän jatkoi tässä virassa, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1956. Vuosina 1945–1948 hän oli myös valtakunnan kuljetuspäällikkö. Roosin pääjohtajakaudella Suomen rataverkko oli huonossa kunnossa liikakäytön ja investointien puuttumisen vuoksi, eikä hänen onnistunut kääntää tilannetta paremmaksi. Hän ehdotti valtionrautateiden irrottamista eduskunnan budjettivallasta ja muuttamista itsenäiseksi valtionyhtiöksi, mutta ehdotus ei saanut tukea. Myös suunnitelmat rautateiden sähköistämisen aloittamisesta jäivät tuolloin haaveiksi. Bertel Storskrubb
Reservin luutnantti Storskrubb taisteli joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä talvi- ja jatkosodassa. Jatkosodassa hänelle määrättiin oma iskujoukko. Hän osallistui taisteluihin Karjalan kannaksella sekä Viipurinlahden saaristossa Neuvostoliiton suurhyökkäyksen aikana 1944. Teikarin saarella hänen osastonsa tuhosi ylivoimaisen vihollispataljoonan, mutta käskyn saatuaan oli osaston vetäydyttävä mantereelle. Osalle miehistä riitti veneitä, mutta Storskrubb ui kolmen kilometrin matkan. Hugo Suoranta
Suoranta osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana Jalkaväkirykmentti 40:ssä sekä komentajana Osasto Suorannassa. Hän osallistui talvisodan taisteluihin Pelkosenniemellä, Savukoskella, Sallassa, Saijassa ja Viipurin lahdella. Välirauhan aikana hän toimi sotilasohjaajana Suur-Saimaan suojeluskuntapiirissä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 43:een, josta hänet siirrettiin myöhemmin komentajaksi Linnoitus pataljoona 7:ään, josta tehtävästä hänet siirrettiin vielä vuoden 1941 aikana Mikkelin komendantiksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1943 saakka. Myöhemmin jatkosodan aikana hän toimi aliupseerikoulun johtajana Jalkaväenkoulutuskeskus 12:sta ja samaisen koulutuskeskuksen pataljoonan komentajana. Hän osallistui jatkosodan taisteluihin Nuijamaalla, Rättijärvellä, Juustilassa ja Kärstilässä. Sotien jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja työskenteli sen jälkeen liikealalla sekä kauppa- ja ammattikoulun opettajana sekä asuntokiinteistön isännöitsijänä. Hänet on haudattu Mikkeliin. Woldemar Hägglund
Välirauhan aikana hän jatkoi edelleen armeijakunnan komentajana, kunnes jatkosodan puhjettua hän sai komentoonsa perustetun VII armeijakunnan, jonka komentajana osallistui taisteluihin Laatokan Karjalassa ja Aunuksessa. Vuonna 1943 hänet siirrettiin Ylipäällikön alaisuuteen tarkastavaksi kenraaliksi, missä tehtävässä hän toimi sodan loppuun saakka. Taistelutoiminnan loputtua hän sai tehtäväkseen Linnoitussuunnitteluesikunnan johtajan tehtävät. Lopullisen rauhan solmimisen jälkeen hän sai tehtäväkseen johtaa tutkimuksia sotavankileireillä tapahtuneista rikoksista. Tutkimusten jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945 ja jäi viettämään eläkepäiviään Helsinkiin ja Hirvensalmelle. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle. Nils Gadolin
Suomeen (Vaasaan) Gadolin saapui pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918 majuriksi ylennettynä. Suomen sisällissodassa hän sai johdettavakseen 1. jääkärirykmentin (eversti Ausfeld) 2. jääkäripataljoonan, jonka esikunta sijaitsi Seinäjoella. 22. maaliskuuta hän sai johdettavakseen 2. jääkäriprikaatin (eversti von Coler) 4. jääkärirykmentin, jonka esikunta sijaitsi Savonlinnassa. Rykmentti siirrettiin rintamalle 11. huhtikuuta Viipurin valloitukseen. 
Huhtikuussa 1918 ammuttiin majuriksi ylennettyä Olof Lagusta kuolettavasti hänen ollessaan Nils Gadolinin ja everstinrouva Thesleffin seurassa. Tapaus jäi tutkimatta, Olof Laguksen veljen Rubenin sinnikkäästä painostuksesta huolimatta. Robert Erik Lagus
Robert Erik Lagus (12. toukokuuta 1827 Turku – 25. helmikuuta 1863 Montpellier, Ranska) oli suomalainen juristi. Olof Lagus
Majuri Olof Lagus sai surmansa päähän ammutusta luodista 20. huhtikuuta 1918 Kannaksella, Heinjoen Ristseppälässä. Ruben Laguksen elämäkerran kirjoittaja Erkki Käkelä kirjoittaa: oli juotu kahvia ja konjakkia, jonka jälkeen Olof lähti majapaikkaan majuri Nils Ero Gadolinin ja 27-vuotiaan everstinrouva Harriet Thesleffin (1891-1965) kanssa. Harriet Thesleff jonka isä oli viipurilainen arkkitehti Eduard Dippell oli naimisissa eversti Wilhelm Thesleffin kanssa josta tuli samana vuonna kenraalimajuri ja Suomen ensimmäinen sotaministeri. Matkalla majapaikkaan Olof ammuttiin. "Tapaus Lagusta" ei koskaan tutkittu Ruben Laguksen sinnikkäästä painostuksesta huolimatta. Epäselväksi jäi, kumpi Olof Laguksen ampui, majuri Gadolin vai everstinrouva Thesleff. Everstiluutnantti Erkki Käkelä arvelee, että jutun taustalla on ollut vaikutusvaltaisia voimia. Thesleff otti myöhemmin avioeron vaimostaan. Artur Phleps
Phelps liittyi Saksan Waffen-SS-joukkoihin vuonna 1941 ja sai SS-Oberführerin arvon. Hän palveli 5. SS-panssarikrenatööridivisioona Wikingissä, muun muassa SS-panssarikrenatöörirykmentti Westlandin komentajana. Vuonna 1942 Reichsführer-SS Heinrich Himmler käski SS-Gruppenführeriksi ylennetyn Phelpsin uuden, Balkanin alueen etnisistä saksalaisista koottavan SS-divisioonan komentajaksi. Uusi divisioona sai nimen 7. SS-Freiwilligen-Gebirgs-Division Prinz Eugen (7. SS-vapaaehtoisvuoristodivisioona Prinz Eugen). Divisioona osallistui lokakuusta 1942 alkaen Jugoslavian partisaanitaisteluihin, syyllistyen toistuvasti julmuuksiin. Phelps oli kuitenkin kyvykäs divisioonankomentaja ja sai SS-Obergruppenführerin arvon sekä rautaristin ritariristin kesällä 1943. Kustaa Rautsuo
Silloinen kapteeni Rautsuo toimi 1920-luvulla Yleisesikunnan tiedustelutoimiston alaisten Sortavalan ja Viipurin alatoimistojen päällikkönä. Hänen vastuullaan oli Neuvostoliittoon Karjalankannaksen kautta kohdistunut sotilastiedustelu, jossa käytettiin usein apuna venäläisiä emigrantteja ja näiden järjestöjä. Hän auttoi henkilökohtaisesti vuonna 1927 Viktor Larionovin ja Maria Zahartšenko-Schultzin johtamat ROVS:n terroristiryhmät rajan yli Neuvostoliittoon. Hänen nimensä nousi Neuvostoliitossa julkisuuteen seuraavana vuonna Georgi Radkovitšin Moskovassa tekemän pommi-iskun selvittelyjen yhteydessä, joten Suomen Yleisesikunta siirsi hänet pois operatiivisista tiedustelutehtävistä. Rautsuon tilapäisen alennuksen on arveltu toisaalta liittyneen Operaatio Trustin ja kaksoisagentti Toivo Vähän roolin paljastumiseen. Rautsuo oli saattanut myös brittivakooja Sidney Reillyn rajanylityspaikalle tämän viimeisellä epäonnisella vakoilumatkalla vuonna 1925. Rautsuon ja Etsivän keskuspoliisin johtajan Esko Riekin välillä on arveltu olleen epäluuloja ja kilpailua, sillä he halusivat hoitaa Neuvostoliittoon kohdistuneen tiedustelun eri tavoin. Riekki kokosi Rautsuon syrjäyttämiseen johtanutta materiaalia. Mauno Vannas
Talvisodan aikana Vannas toimi sotilassairaalan ylilääkärinä ja jatkosodan aikana Päämajan tehtävissä. Hänet ylennettiin vuonna 1942 lääkintäeverstiksi, ja vuonna 1943 hän toimi pommitusten aiheuttamien silmävammojen hoitoa järjestäneessä Suomen silmälääkäriyhdistyksen toimikunnassa.