Kuka johti Suuri harppaus liikettä Kiinassa?
Suuri harppaus
Suurta harppausta alettiin suunnitella Kiinan kommunistisen puolueen johdossa vuoden 1957 lopussa ja vuoden 1958 keväällä. Mao oli rohkaistunut Neuvostoliiton johtajan Nikita Hruštšovin esittämistä kunnianhimoisista taloussuunnitelmista ja Kiinan ja Neuvostoliiton huononevien välien vuoksi hän halusi panna paremmaksi. Maon mukaan maata oli mahdollista kehittää joko hitaasti ja huonosti tai nopeasti ja hyvin. Hän uskoi, että Kiinan valtavan työvoimareservin ja tarpeeksi suuren innostuksen avulla voitaisiin saada hyvin nopeita tuloksia. Mao otti vuoden 1958 alussa Kiinan talouspolitiikan omaan johtoonsa ja julisti, ettei talouden suunnitteluun tarvittu asiantuntemusta. Suuri harppaus oli nimenomaan Maon ja kommunistisen puolueen projekti, ja valtion keskushallinnon taloussuunnittelijat syrjäytettiin päätöksenteossa. Nimi ”suuri harppaus eteenpäin” esiintyi ensi kerran helmikuussa 1958 annetussa kommunistisen puolueen keskuskomitean ohjeistuksessa. Suuri harppaus
Suuri harppaus () oli vuosina 1958–1960 Kiinan kansantasavallassa toteutettu taloudellinen ja sosiaalinen suunnitelma, jonka tavoitteena oli käyttää Kiinan suurta väkilukua maan muuttamiseksi pääosin maatalousvaltaisesta, talonpoikien hallitsemasta taloudesta nykyaikaiseksi ja teollistuneeksi kommunistiseksi yhteiskunnaksi. Mao Zedong perusti ohjelmansa tuotantovoimien teoriaan. Suuri harppaus nähdään nykyään sekä Kiinassa että sen ulkopuolella merkittävänä taloudellisena epäonnistumisena ja valtavana inhimillisenä katastrofina, sillä se aiheutti valtavan nälänhädän, jossa kuoli kymmeniä miljoonia ihmisiä. Suuri harppaus
Suuren harppauksen jälkipuinti loi Kiinan kommunistisen puolueen ylimpään johtoon piilevän mutta merkittäväksi muodostuneen kahtiajaon Maolle uskollisiin ja Maoon kriittisesti suhtautuneisiin. Varsinkin Maon ja presidentti Liu Shaoqin keskinäinen epäluottamus voimistui. Suuren harppauksen virheiden korjaamisen yhteydessä Mao menetti muutaman vuoden ajaksi otteensa päivänpolitiikan asioiden johtamisesta, kun taas Liun, Zhou Enlain ja Deng Xiaopingin asema vahvistui. Mao korjasi myöhemmin tämän tilanteen entistä radikaalimmalla tavalla kulttuurivallankumouksen yhteydessä. Mao Zedong
Kiinasta alettiin tehdä kommunistista valtiota, ja Mao halusi kollektivisoida maan mahdollisimman nopeasti. Maassa laitettiin toimeen myös joukko uudistuksia, kuten vuonna 1956 käynnistetty sadan kukan kampanja ja sitä seurannut oikeistonvastainen kampanja. Mallia hallintoon katsottiin kuitenkin edelleen Neuvostoliitosta, ja Neuvostoliiton mallin mukaan pyrittiin nostamaan esiin raskasta teollisuutta. Niinpä vuonna 1958 Mao Zedong käynnisti taloudellisen ja sosiaalisen suunnitelman nimeltä ”Suuri harppaus” (kiin. 大跃进, Dàyuèjìn).
Kiinan tasavalta (1912–1949)
Vallankumousliike oli ollut olemassa jo 1800-luvun lopulta lähtien. Se oli organisoitunut erityisesti Japanissa ja länsimaiden hallussaan pitämissä sopimussatamissa pääosin Sun Yat-senin ja tämän perustaman Tongmenghui-puolueen taakse. Osa Japanissa opiskelevista isänmaallisista opiskelijoista sen sijaan kannatti Liang Qichaon tai Kang Youwein uudistuslinjaa ja perustuslailliseen monarkiaan siirtymistä rauhanomaisin keinoin. Monet pelkäsivät, että ulkomaat käyttäisivät vallankumousta hyväkseen ja ottaisivat haltuunsa lisää kiinalaisia maita. Kulttuurivallankumous
Mao kannusti punakaartilaisia matkustamaan ympäri Kiinaa ”vaihtamassa vallankumouksellisia kokemuksia”. Nimellä ”suuri yhdistäminen” ("da chuan lian") kutsuttu kampanja jatkui marraskuuhun 1966 saakka ja sinä aikana muun muassa junamatkustus oli punakaartilaisille ilmaista. Pekingissä järjestettiin Tiananmenin aukiolla 18. elokuuta ja 26. marraskuuta välisenä aikana kahdeksan jättiläismäistä joukkokokousta, joissa Mao ja muu puoluejohto vastaanottivat miljoonien punakaartilaisten tunteja kestäneen ohimarssin. Lehtikuvat "Pientä punaista kirjaa" heiluttaneista suunnattomista väkijoukoista levisivät kaikkialle maailmaan. Punakaartien hallitsematon riehuminen käynnistyi elokuussa pari päivää ensimmäisen joukkokokouksen jälkeen. Turvallisuusministeri Xie Fuzhi yllytti punakaarteja sanomalla puheessaan, että ”aikaisemmat säännöt” eivät enää olleet sitovia ja että poliisin ei pitäisi estää vallankumouksellisia ”lyömästä pahoja ihmisiä”. Xien määräyksestä poliisi jopa luovutti punakaartien johtajille luetteloita ”viiteen vastavallankumoukselliseen luokkaan” kuuluvista. Tuure Junnila
Vuonna 1976 Junnila oli ainoana kokoomuslaisena mukana Uudenmaan läänin maaherran Kaarlo Pitsingin johtamassa, suurelta osin sosialidemokraateista koostuneessa valtuuskunnassa, joka vieraili Kiinassa tuon vuoden loka- ja marraskuun vaihteessa. Kiinassa elettiin juuri tuolloin erittäin mielenkiintoista vaihetta, sillä maata rautaisella otteella yli neljännesvuosisadan johtanut Mao Zedong oli kuollut syyskuun alussa ja Kiinan johdossa käyty valtataistelu oli päättynyt Hua Guofengin johtamien "maltillisten" voittoon ja niin kutsutun neljän koplan kukistumiseen. Matkakokemuksistaan Junnila kirjoitti teoksen "Kiinalainen päiväkirja". Matkaa herätti kotimaassa jo etukäteen suurta huomiota, ja erityisesti sitä paheksui kommunistien ns. taistolaissiipi. Vallinneelle suomettumisen ajalle oli kuvaavaa, että joillekin oli liikaa sen tosiseikan ilmaiseminen, että kiinalaiset pitivät Neuvostoliittoa pahimpana uhkana maailmanrauhalle.. Kiinan kansantasavallan historia
Vuonna 1959 Tiibetissä tapahtui kansannousu, mikä kukistettiin. Tiibetin uskonnollisena valtionpäämiehenä toiminut 14. dalai-lama pakeni jalkaisin Lhasasta Intiaan Kiinan kansantasavallan hyökkäystä. Lokakuussa Kiina valtasi Intialta buddhalaiseen Ladakhin alueeseen kuuluvan Aksai Chinin turvatakseen sotilastiensä Tiibetiin. Intia odotuksistaan huolimatta ei lyhyessä rajasodassa kyennyt puolustamaan aluettaan, vaan kiinalaiset voittivat. Kiinan historia
Taloudellisesta kehityksestä huolimatta Kiinan politiikka ei merkittävästi muuttunut. Talousuudistukset eivät miellyttäneet myöskään kommunistisen puolueen vanhoillista siipeä. Puolueen vanhoillinen siipi oli myös tyytymätön Hu Yaobangin tapaan sallia maan kriittisen älymystön vapaa toiminta. Hu joutui välirikkoon myös Deng Xiaopingin, kanssa sillä hän oli liian liberaali jopa Dengin mielstä. Vuoden 1986 lopulla puhkesi laajoja älymystön ja opiskelijoiden mielenosoituksia, jotka levisivät ympäri maan. Mielenosoittajat vaatitivat hallinnon uudistamista ja länsimaalaistyyppistä demokratiaa. Tilanne johti Hun erottamiseen vuonna 1987 ja hänen seuraajakseen nimettiin Zhao Ziyang. Kiina
Nykyinen Kiinan kansantasavalta on vielä Taiwania hallitsevan Kiinan tasavallan seuraaja. Kansantasavalta syntyi, kun Mao Zedongin johtamat kommunistit voittivat Kiinan sisällissodan ja tasavaltalaiset joukot pakenivat Taiwanin saarelle. Kansantasavalta julistettiin perustetuksi 1949. 19 valtiota, esim. Vatikaani pitää edelleen Kiinan tasavaltaa maan ainoana laillisena hallituksena. Suurin osa maista on kuitenkin hyväksynyt kansantasavallan olemassaolon. Kiinan taide
Kuvanveisto oli Kiinassa merkityksellistä etupäässä aikoina, jolloin uskonnolla oli vahva asema. Kuvanveisto liittyi joko jumalien palvontaan tai hautojen varustamiseen. Se tuotti temppeleille kulttikuvia sekä suurmiehille seuralaisia kuolemantakaiseen elämään. Esimerkiksi keisari Qin Shi Huangdin (hallitsi 221–210 eaa.) mukana haudattiin yli 7000 luonnollisen kokoisen terrakottasotilaan armeija. Kiinan kuvanveiston suurin kukoistus päättyi varhaisemman keisarikauden aikana. Sen jälkeen se jäi käsityömäiseksi koristelutaiteeksi, joka ei enää uudistunut. Entisaikojen kiinalaisten kuvanveistäjien nimiäkään ei tunneta. Kiina
Vuonna 1911 Kiinassa alkoi Xinhai-vallankumous, jonka tuloksena seuraavana vuonna maasta tuli tasavalta. Yuan Shikai kaappasi vallan 1913 ja hallitsi maata diktaattorina kolme vuotta. Hänen kuolemansa synnytti maahan valtatyhjiön ja keskushallinto hajosi. Keskenään kilpailevat sotaherrat hallitsivat Kiinaa, vasta vuonna 1928 Sun Yat-senin ja Tšiang Kai-šekin johtama Guomindang-puolue tunnustettiin tasavallan lailliseksi hallinnoksi. Henkilöpalvonta (politiikka)
Suuren harppauksen katastrofaalisen lopputuloksen vuoksi Mao joutui vuonna 1960 Kiinan kommunistisessa puolueessa syrjään ja pyrki takaisin valtaan käyttämällä hyväkseen armeijaa, joka tuki häntä. Henkilökultin rakentaminen tapahtui Maon hyväksynnällä ja hänen poliittisia päämääriään varten. Maon palvonta saavutti ennennäkemättömät mittasuhteet vasta 1960-luvun loppupuolella, jolloin Lin Biaon johdolla Kansan vapautusarmeijasta tehtiin Mao-palvonnan levittämisen väline ja ”Suuri Mao Zedongin ajattelun koulu”. Armeijaa käytettiin myös Maon Pienen punaisen kirjan pääasiallisena levitys- ja opetusvälineenä. Kulttuurivallankumouksen aikana kaikkia johtajia Maoa lukuun ottamatta arvosteltiin. Kaikkia kiinalaisia kehotettiin opiskelemaan Maon punaista kirjaa ja kirjan kerrottiin ”…tarjoavan elämän henkäyksen Tiibetin ylängöllä henkeä haukkoville sotilaille, saaneen innostuneet työläiset nostamaan uppoavaa Shanghain kaupunkia kaksi senttiä, sai epätarkat meteorologit ennustamaan säätä oikein ja kirurgit ompelemaan irronneita sormia takaisin paikoilleen”. Taivaallisen rauhan aukion mielenosoitus
Vuonna 1976 Tiananmenille kerääntyi paljon edesmenneen Zhou Enlain surijoita. Kiinaa hallinnut "Neljän kopla" hätääntyi siitä, kukisti mielenosoituksen kovakouraisesti ja erotti Deng Xiaopingin. Mutta puolue syrjäytti pian Neljän koplan. Valtaan noustuaan Deng Xiaoping irtautui Maon ajamasta puhtaasta sosialismista, ja alkoi vuosina 1978−1980 ajaa maata kohti sosialistista markkinataloutta. Mutta Deng joutui tasapainoilemaan uudistusmielisten ja vanhoillisten välillä. Deng rehabilitoi Tiananmenin vuoden 1976 tapahtumat. Dengiä tukeneet uudistusmieliset olivat enemmistönä puolueessa 1978. Muodolliseen valtaan vasta nousemassa olleen Dengin politiikka vapautti 1978 myös poliittista ilmapiiriä. "Pekingin kevät" merkitsi toisinajattelulle poliittista "suojasäätä". Erääseen "Demokratiamuuriksi" kutsuttuun Xidanin linja-autovarikon tiilimuuriin alkoi ilmestyä poliittisia julisteita. Demokratiamuuriliikkeen edustajien enin osa oli sosialisteja, mutta joukossa oli länsimielisiä liberaalejakin, kuten Wei Jingshing. Liikkeen oikeistosiipi alkoi esittää yhä jyrkempiä vaatimuksia. Shanghaissa protestoijat pysäyttivät helmikuun alussa 1979 junaliikenteen ja ottivat haltuunsa puolueen rakennuksia. Tämän ja horjuvan asemansa takia Deng lakkautti tukensa liikkeelle, koska halusi pelastaa ajamansa uudistuspolitiikan. Keväällä Deng pidätytti kymmeniä oikeistosiiven johtajia. Syksyllä Deng hyökkäsi myös liikkeen vasemmistosiiven kimppuun. Deng kiisti "suojasään" olemassaolon. Deng pyrki tukahduttamistoimillaan saamaan puolueen vanhoillisten tuen vielä istuvaa Hua Guofengiä vastaan. Vuonna 1980 vanhoilliset hyväksyivätkin Huan erottamisen.. Deng nosti korkeisiin virka-asemiin kaksi keskenään usein riitelevää uudistusmielistä poliitikkoa, Hu Yaobangin ja Zhao Zijangin. Kiinan kansantasavallan historia
Mao kuoli 9. syyskuuta 1976. Molempien tasapainottajien, Maon ja Zhoun, kuoltua seurasi valtataistelua. Neljän kopla yritti mustamaalata vastustajansa lainaamalla Maon puheita, Hua Guofeng torjui tämän toisella lainauksella Maon puheista ja pidätytti neljän koplan. Heitä syytettiin Maon sanojen vääristelystä, vallankaappaussuunnitelmasta, lakkoihin kiihottamisesta, jne. Hua Guofeng nousi puolueen puheenjohtajaksi ja massat virtasivat iloisina kaduille juhlimaan kun tieto pidätyksestä julkistettiin kolme viikkoa myöhässä 21. lokakuuta. Seurasi neljän koplan arvostelukampanja, missä oikeastaan kaikkea mahdollista voitiin rauhassa kritisoida syyttäen siitä neljän koplaa. Oikeudenkäynnissä neljän koplaa vastaan Jiang Chunqiao tuomittiin kuolemaan, muut kymmeniksi vuosiksi vankilaan. Suuri Kiinan nälänhätä
Suuri Kiinan nälänhätä () oli yksi kaikkien aikojen pahimmista nälänhädistä, joka jatkui vuodesta 1959 vuoteen 1961. Siinä arvellaan kuolleen kymmeniä miljoonia ihmisiä; arviot vaihtelevat noin 10 miljoonasta jopa 30–40 miljoonaan. Kiinassa se tunnetaan ”kolmena vaikeana vuotena”. Nälänhädän aiheuttajia olivat köyhyys, huono sää sekä Kiinan johtaja Mao Zedongin ”suuri harppaus”. Kiinan hallitus pyrki pitkään peittelemään tai vähättelemään tapahtumia ja jopa syytti kuolemista luonnonmullistuksia, mutta on sittemmin alkanut olla aiheesta avoimempi ja on myöntänyt tuolloin tehdyt virheet. Kirjailija/toimittaja Yang Jishengin mukaan nälänhädässä kuoli 36 miljoonaa ihmistä, Frank Dikötterin mukaan kuolleita oli peräti 45 miljoonaa. Virallisten tietojen mukaan nälänhädässä kuoli ”vain” 15 miljoonaa ihmistä. Kiinan historia
Suurimmalle osalle kansasta kommunistinen vallankumous oli kuitenkin vain yksi vallanvaihto Pekingissä. Valtaosalle ei tärkeintä ollut kommunistinen ideologia, vaan se että maata hallitsi kiinalainen auktoriteetti, joka lupasi toteuttaa maareformin, mikä oli merkittävä asia maan suurelle talonpoikaisväestölle. Mao Zedong oli luonnollinen valinta maan päämieheksi, mutta merkittävämpi oli hänen asemansa Kiinan kommunistisen puolueen johdossa. Todellista valtaa käytti kommunistisen puolue, jonka valtaan valtionhallinto alistettiin. Ulkopolitiikassa Kiina tukeutui vahvasti Neuvostoliittoon, josta saatiin huomattavia avustuksia ja suuri määrä neuvonantajia. Mao Zedong
Hänen tekemänsä virhelaskelmat kuitenkin aiheuttivat sen, että kukaan ei enää korjannut satoa ja maatalous romahti. Ennätyssuuri sato tuhoutui ja jopa 40 miljoonaa kiinalaista oli ehtinyt kuolla nälkään ennen kuin harppaus lopetettiin vuonna 1960. Vielä suurempi tekijä maanviljelijöiden ylityöllistämisen lisäksi suuressa nälänhädässä oli Kiinan johdon suosittelema lysenkolainen maatalousoppi, joka muun muassa suositteli peltojen lannoittamista kuivalla savella ja kasvien istuttamista mahdollisimman lähelle toisiaan. Punakaarti (kulttuurivallankumous)
Keväällä 1967 Maon Shanghain kommuunille antama tuki kannusti punakaartilaisia suorittamaan paikallis- ja aluetasolla ”vallankaappauksia”, joissa paikalliset viranomaiset syrjäytettiin ja punakaartilaiset ottivat heidän virastonsa omaan haltuunsa ja julistivat perustaneensa kommuuneja. Tämän jälkeen Kansan vapautusarmeija otti väliaikaisesti asiat komentoonsa ja punakaartien toimintaa hillittiin väkisin. Mao alkoi kuitenkin pelätä armeijasta lähtöisin olevan ”helmikuun vastavirran” pysäyttävän kulttuurivallankumouksen, ja lietsoi muutamaa kuukautta myöhemmin punakaartit aloittamaan hyökkäyksensä uudelleen. Elokuussa 1967 Kiina ajautui suureen sekasortoon, kun monet armeijan yksiköt hajosivat ja raskaita aseita käsiinsä saaneet kilpailevat kaartit alkoivat taistella toisiaan vastaan eri puolilla maata. Nämä taistelut aiheuttivat enemmän kuolonuhreja kuin kaikki punakaartien siihenastinen toiminta. Kiinan opiskelijamielenosoitukset 1986
Protestoijat eivät saaneet juuri tavoitteitaan läpi, mutta puolueessa todellista valtaa käyttänyt puolueen vanhin Deng Xiaoping erotti liberaalin puolueen pääsihteerin Hu Yaobangin virastaan. Monet vuonna 1986 mieltään osoittaneista olivat mukana käynnistämässä Tiananmenin vuoden 1989 suuria protesteja. Näitä olivat mm. Chai Ling, Feng Congde ja Li Lu. Maon uinti Jangtsessa
Maon uinti Jangtsessa oli 16. heinäkuuta 1966 propagandatarkoituksessa järjestetty tapahtuma, jossa Kiinan kommunistijohtaja Mao Zedong ui noin tunnin ajan Jangtsejoessa. Maon uinti oli ympäri maailmaa yksi kesän 1966 näkyvimpiä uutisia, ja se on katsottu Kiinan kulttuurivallankumouksen radikaalin vaiheen symboliseksi lähtölaukaukseksi. Falun Gong
Heinäkuussa 1999 Kiinan kommunistipuolueen johto kielsi Falun Gongin ja aloitti kansallisen vaino- ja propagandakampanjan, jonka tavoitteena oli hävittää menetelmä. Lokakuussa 1999 KKP julisti Falun Gongin ”harhaoppiseksi järjestöksi”. Ihmisoikeusjärjestöt raportoivat, että Kiinassa Falun Gongin harjoittajat joutuvat kärsimään monenlaisista ihmisoikeusloukkauksista; satojatuhansia arvioidaan vangitun ilman oikeudenkäyntiä, ja vankeudessa olevat harjoittajat alistetaan pakkotyölle, psykiatrisille pahoinpitelyille, ankaralle kidutukselle, aivopesulle ja jopa sisäelinryöstöille Kiinan viranomaisten käsissä. Vainokampanjan alkamisen jälkeen Falun Gongin kannattajat ympäri maailmaa ovat monin tavoin toimineet Kiinan toisinajattelijoiden edustajina sekä esittäneet näkemyksiä maan ihmisoikeuksien parantamisesta ja Kiinan kommunistisen puolueen hallintokauden päättymisestä. Kiinan historia
Sodan päätyttyä Qing-keisari Guangxu tuli täysi-ikäiseksi ja sai vallan leskikeisarinna Ci Xiltä. Sotatappiota Japanille pidettiin häpeällisenä ja maan oppineisto vetosi keisariin uudistusten puolesta. Keisari perusti uudistusliikkeen jota johtamaan nimettiin Kang Youwei. Tämän johdolla maassa oli tarkoitus toteuttaa sadan päivän uudistukset vuonna 1898, joiden mukaan maassa siirryttäisiin kohti perustuslaillista hallintoa ja toteutettaisiin hallinnollisia uudistuksia. Qing-hovin korkea-arvoisille virkamiehille, joiden valta-aseman uudistukset olisivat vieneet, nämä uudistukset eivät käyneet. He kääntyivät leskikeisarinna Ci Xin puoleen ja tämän nimissä määräsivät keisarin kotiarestiin, missä tämä eli loppuelämänsä. Uudistukset peruttiin ja uudistajia teloitettiin. Kang Youwein onnistui brittien avulla paeta Hongkongiin. Valta siirtyi jälleen leskikeisarinna Ci Xin käsiin. Tällä oli vallananastuksessa suurena apuna sotilasjohtaja Yuan Shikai. Kiinan kansantasavallan historia
Lin Biao toimi Kansan vapautusarmeijan johtajana ja oli Maon uskollinen tukija. Aloitettiin "Oppikaa Kansan vapautusarmeijalta" -liike, jossa esikuvaksi muille nostettiin Lei Feng. Liang Qichao
Vuoden 1905 jälkeen Liangin maltilliset näkemykset ja puheet asteittaisesta muutoksesta Kiinassa alkoivat kuitenkin menettää kannatustaan ja varsinkin Japanissa asuneet kiinalaiset opiskelijat alkoivat siirtyä kannattamaan Sun Yat-senin vallankumousliikettä. Vastustettuaan pitkään kirjoituksissaan vallankumousta Liang muutti lopulta kantansa talvella 1910–1911. Hänen julkinen kannanmuutoksensa myötävaikutti vallankumouksen puhkeamiseen Kiinassa vuotta myöhemmin. Wuhanin taistelu
Wuhanin taistelu oli suuri taistelu Kiinan ja Japanin välisessä sodassa. Taisteluun osallistui Kiinan puolella yli miljoona vallankumousarmeijan sotilasta Tšiang Kai-šekin johdossa sekä Neuvostoliiton ilmavoimien vapaaehtoisia lentäjiä. He puolustivat kaupunkia Yasuji Okamuran johtamien japanilaisten joukkoja vastaan. Taistelu käytiin Jangtse-joen pohjoisilla ja eteläisillä rannoilla, leviten laajoille alueille Anhuin, He'nanin, Jiangxin ja Hubein provinsseihin. Se kesti yhteensä neljä ja puoli kuukautta ja oli pisin, suurin ja yksi merkittävimmistä taisteluista koko sodassa. Kiinan historia
Suuren harppauksen aikana Kiinan suhteet Neuvostoliittoon huononivat johtuen Maon uhosta olla maailman johtava kommunistijohtaja ja maat ajautuivat välirikkoon. Neuvostoliitto veti neuvonantajansa pois Kiinasta ja maat syyttivät toisiaan aatteellisista virheistä. Maon näkemyksen mukaan Nikita Hruštševin johtama Neuvostoliitto oli siirtymässä kohti kapitalismia, mikä kehityskulku oli pysäytettävä Kiinassa. Taikonautti
25. syyskuuta 2008 Kiina laukaisi Shenzhou 7 -aluksen, jossa oli kolmen hengen miehistö. Kiinan historian ensimmäinen avaruuskävely tapahtui perjantaina 26. syyskuuta 2008, jolloin lennon komentaja Zhai Zhigang suoritti vajaan 20 minuutin avaruuskävelyn Kiinan lipun kanssa. Tapaus nähtiin myös suorana lähetyksenä Kiinan televisiossa. Suuri harppaus
Suuren harppauksen epäonnistumista ei Maon elinaikana myönnetty julkisesti Kiinassa. Puutteen väitettiin johtuneen peräkkäisille vuosille osuneista epätavallisista luonnonkatastrofeista ja vastavallankumouksellisista, jotka olivat kaapanneet vallan maaseudun kylissä ja suorittaneet ”luokkakoston”. Myös Neuvostoliittoa ja paikallistason puoluekaadereita syytettiin epäonnistumisista. Vasta 1980-luvulla Kiinan johto myönsi suunnitelman olleen alusta alkaen virheellinen. Jiang Zemin
Jiang sai kiinalaisten keskuudessa suosiota, kun hänen kaudellaan onnistuttiin Macaon palauttamisessa 1999, maailman kauppajärjestöön liittymisessä 2002 ja vuoden 2008 olympiakisojen saamisessa Pekingiin. 76-vuotias Jiang valittiin uudelleen Kiinan keskussotilaskomitean puheenjohtajaksi 16. puoluekokouksessa vuonna 2002, jolloin Hu Jintao otti Jiangin paikan puolueen johtajana, nousten uudeksi kommunistipuolueen pääsihteeriksi. Maaliskuussa 2003 Hu seurasi Jiangia Kiinan kansantasavallan presidenttinä. Jiang luopui 19. syyskuuta 2004 kommunistipuolueen keskuskomitean korkean tason kokouksen yhteydessä Kiinan keskussotilaskomitean puheenjohtajuudesta. Kiinan tasavallan historia
Kapinan jälkeen maassa alettiin vaatia yhä äänekkäämmin perustuslailliseen monarkiaan siirtymistä. Qing-dynastian todellinen hallitsija Ci Xi ei tätä voinut ajatellakaan, ja Qing-hallinto yritti pelastaa itsensä uudistamalla hallintoa ja toteuttamalla aiemmin hylkäämänsä sadan päivän uudistukset. Lopulta päätettiin että perustuslailliseen monarkiaan siirryttäisiin vähitellen, vuodesta 1908 alkaen. Saman vuoden lopulla Ci Xi kuoli, keisari Guangxu kuoli vain päivää ennen häntä. Samanaikaiset kuolemat tuskin olivat sattumaa. Uudeksi keisariksi nousi alaikäinen Pu Yi, minkä vuoksi valtaa pitivät sijaishallitsijat.
Vaikka mantšut olivat hyvin kiinalaistuneita, mantšuvastaisuus ei ollut koskaan hävinnyt Kiinasta. Kaikki kapinat Qing-dynastian historian alusta alkaen pyrkivät mantšuvallan kukistamiseen. Ulkomaalaisvastainen boksarikapina poikkesi tässä suhteessa aiempien kapinoiden luonteesta. Boksarikapinan jälkeen Kiinalta vaaditut sotakorvaukset rasittivat kaikkein eniten talonpoikaisväestöä, mikä joudutti mantšuvallan luhistumista. Maassa syntyi tasavaltalaisliike, joka sai kannatusta etenkin opiskelijoiden keskuudessa. Tasavaltalaisen liikkeen johtohahmoksi nousi Sun Yat-Sen, joka johti Tongmenghui -nimistä tasavaltalaista liikettä. Sun Yat-Sen toimi pääosin ulkomailta käsin, sillä hän oli maan etsityin mies ja hänen päästään oli luvattu palkkio. Qing-viranomaiset kaappasivat hänet Lontoossa Kiinan suurlähetystöön, mutta asiasta nousseen kansainvälisen kohun vuoksi Sun Yat-Sen vapautettiin. Vuosina 1906-1911 Sun Yat-Sen johti useita tuloksettomia vallankaappausyrityksiä, mutta tasavaltalaisten asema kuitenkin vahvistui, kun he saivat kasvavaa tukea Qing-armeijan riveistä loikanneilta upseereilta. Niin kauan kuin Qing-dynastia saattoi luottaa armeijan kuuliaisuuteen, sen valta ei ollut uhattuna maakunnissa vallitsevista levottomuuksista huolimatta. Kiinan historia
Buddhalaisuuden suosiminen käänsi kungfutselaiset virkamiehet keisarinna Wuta vastaan. Hänet syrjäytettiin vallasta vuonna 705, jolloin hän oli 80-vuotias. Vallankaappauksessa oli merkittävä rooli hänen pojanpojallaan Li Longjilla. Sekasortoisten vuosien jälkeen tämä nousi itse valtaistuimelle vuonna 712 keisarinimenään Xuanzong. Xuanzong hallitsi maata yli 40 vuotta ja hänen kaudellaan Tang-kulttuuri kukoisti ja valtakunnassa elettiin vaurauden ja hyvinvoinnin aikaa. Hänen aikanaan kanaalijärjestelmää parannettiin, verotusjärjestelmää uudistettiin minkä ansiosta verotulot kasvoivat ja buddhalaismunkit pakotettiin takaisin tuottavaan toimintaan. Valtakautensa loppuvaiheessa Xuanzongin valtaan sekaantui hänen jalkavaimonsa Yang Guifei. Tämä oli keisarin suuri ihastus ja hän pystyi ajamaan oman sukunsa etuja. Vuonna 752 Guifein serkku Yang Guozhong nimitettiin valtakunnan pääministeriksi. Kiina
Sisällissota jatkui vuosina 1945–1949, jonka jälkeen Mao Zedongin johtamat kommunistit nousivat valtaan ja tasavaltalaiset vetäytyivät Taiwanin saarelle. Kulttuurivallankumous
Toukokuussa 1966 käynnistyi Kiinan opiskelijanuorison mobilisointi. Tätä helpotti se seikka, että oppilaitoksia kansoitti tuolloin ensimmäinen sukupolvi, joka oli kasvanut koko ikänsä kommunistisen järjestelmän alla ja uskoi hyvin voimakkaasti vallankumouksen sanomaan ja Maon johtajuuteen. Aluksi oppilaita kehotettiin kirjoittamaan kritiikkejä Wu Hania kohtaan. Saatuaan tiedon toukokuun 16. päivän direktiivistä eräät Pekingin yliopiston opiskelijat ja nuoret tutkijat päättivät mennä pidemmälle. Opiskelijaliikehdinnän lähtölaukauksena pidetään toukokuun 25. päivää, jolloin filosofisen tiedekunnan luennoitsija Nie Yuanzin johtama opiskelijajoukko liimasi tiedekunnan seinälle yliopiston puoluejohtoa ja rehtoria arvostelleen seinälehden ("dazibao"). Yliopiston johto ja Pekingin kaupunkikomitea tuomitsivat julisteen, mutta Mao päätti antaa sille tukensa ja kohottaa sen esimerkiksi. Maon määräyksestä se julkaistiin "Kansan päivälehdessä" 1. kesäkuuta ja sen tekstiä luettiin ääneen radiossa. Tämä innosti opiskelijat kaikkialla Kiinassa hyökkäilemään opettajiaan vastaan sekä sanoin että fyysisesti, mikä johti ensimmäisiin väkivallan purkauksiin. Kulttuurivallankumous
Kulttuurivallankumouksen aikana Kiina kääntyi sisäänpäin, vaikka pyrkikin samanaikaisesti lisäämään ulkomaille suunnattua ideologista propagandaa. Normaalien diplomaattisuhteiden hoitaminen muihin maihin häiriintyi useista syistä. Ulkomailla toimineiden Kiinan lähetystöjen henkilökunta määrättiin levittämään Maon teoksia ja Mao-rintanappeja, mikä koettiin muissa maissa ärsyttäväksi. Samaan aikaan Kiinassa alettiin suhtautua vihamielisesti kaikkeen ei-kiinalaiseen. Keväällä 1967 lähes kaikki Kiinan suurlähettiläät ja pääosa lähetystöjen henkilökunnasta kutsuttiin takaisin kotimaahan, koska heidän katsottiin vieraantuneen liikaa maan köyhälistön oloista. Pekingissä toimineiden ulkomaiden suurlähetystöjen edessä järjestettiin valtavia mielenosoituksia eri syistä. Syksyllä 1967 ulkoministeriö ajautui hetkeksi kaaokseen Zhou Enlain saatua sydänkohtauksen ja ulkoministeri Chen Yin joutuessa erotetuksi. Tuolloin muun muassa joukko Qinghuan yliopiston punakaartilaisia hyökkäsi Ison-Britannian suurlähetystöön ja sytytti sen tuleen kostona Hongkongissa tapahtuneesta yhteenotosta poliisin ja lakkoilevien työläisten välillä. Sissisota
Kiinan kommunistista vallankumousta johtaneen Mao Zedongin mielestä sissiliike on kuin kala vedessä: sitä pitää ruokkia ulkopuolelta ja se tarvitsee puhdasta vettä ja happea (=kansan tukea). Esimerkki epäonnistuneesta sissisodasta oli Che Guevaran yritys aloittaa vallankumous Boliviassa. Kansa ei tukenut kommunistisissejä, ja armeija onnistui kukistamaan sissiliikkeen alkuvaiheessaan. Toinen esimerkki oli Viron metsäveljien sissisota neuvostomiehittäjiä vastaan 1940-luvun lopussa ja 1950-luvun alussa: Neuvostoliitto nujersi kapinan käyttäen apunaan väestösiirtoja ja kollektivisointeja. Li Hongzhang
Li Hongzhang (Wade-Giles: Li Hung-tšang; 15. helmikuuta 1823 Hefei – 7. marraskuuta 1901 Peking) oli kiinalainen sotilaskomentaja ja valtiomies. Hän oli 1800-luvun lopulla Kiinan ulkopolitiikan johtavia hahmoja ja pyrki modernisoimaan Kiinaa sekä varsinkin sen armeijaa. Li Hongzhang toimi Kiinan pääkaupunkia Pekingiä ympäröineen Zhilin maakunnan (nykyinen Hebei) käskynhaltijana vuosina 1870–1895. Hän kukisti useita kapinoita ja neuvotteli useita rauhansopimuksia ulkovaltojen kanssa. Varovaista ulkopolitiikkaa kannattanut Li kutsuttiin viimeisinä vuosinaan useasti pelastamaan Kiinaa rauhanneuvotteluissa, kun muut olivat epäonnistuneella sotapolitiikalla saattaneet maan ahdinkoon. Hu Yaobang
Hu Yaobang (yksink. 胡耀邦, 20. marraskuuta 1915 – 15. huhtikuuta 1989) oli Kiinan kansantasavallan johtajia. Song Jiaoren
Song sekaantui jo opiskeluaikanaan vallankumoukselliseen toimintaan, ja hän joutui vuonna 1904 pakenemaan Kiinasta Japaniin, jossa jatkoi opintojaan. Hän oli yksi johtavia henkilöitä vallankumousjärjestö Tongmenghuissa, jonka Sun Yat-sen perusti vuonna 1905 Tokiossa. Vuoden 1911 vallankumouksen jälkeen tasavallaksi muuttuneen Kiinan presidentiksi tuli kenraali Yuan Shikai, joka kutsui neljä Tongmenghuin johtajaa hallitukseensa. Yksi heistä oli Song, joka kuitenkin pian erosi hallituksesta, koska hän ei hyväksynyt Yuanin itsevaltaisia pyrkimyksiä. Maolaisuus
Maaseutuväestöä alettiin kouluttaa ja samalla ryhdyttiin taistelemaan vanhoja feodaalisia ja porvarillisia ajatusmalleja vastaan. Mallina ohjelmille olivat venäläisen psykologin Ivan Pavlovin tutkimukset sekä kiinalaiset sananlaskut ja muut perinteet. Moraaliset käskyt saivat poliittisen sisällön. Mao Zedong käynnisti muun muassa korruption, tuhlauksen ja byrokratian vastaisia kampanjoita. Samoja teemoja käsiteltiin kulttuurivallankumouksessa, jossa Mao kehotti työläisiä kapinoimaan hallitusta ja Kiinan kommunistinen puolueen revisionisteja vastaan. Kulttuurivallankumouksen myötä suosioon nousi Lin Biaon kokoama Maon "Pieni punainen kirja". Mao Zedong
Kulttuurivallankumous kuitenkin pönkitti Maon valtaa ja hänestä tuli Kiinan nuorison suuri idoli. Vanhetessaan hän sairastui eri lähteistä riippuen joko ALS-tautiin tai Parkinsonin tautiin, ja hänen seuraajansa asemasta käynnistyi valtataistelu. Neljän koplan johtama vasemmistosiipi vaati massojen mobilisaation jatkamista ja alkoi mustamaalata Maon mainetta. Zhou Enlain avustamana Mao nimitti seuraajakseen Hua Guofengin, joka vähitellen teki tilaa Deng Xiaopingin ajamille talousuudistuksille. Kiinan ja Neuvostoliiton välirikko
Kiinan ja Neuvostoliiton välirikko oli kahden johtavan kommunistisen suurvallan ideologisista erimielisyyksistä aiheutunut välirikko ja propagandasota kylmän sodan aikana. Välirikon käynnisti Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštševin vuonna 1956 aloittama destalinisaatio ja rauhanomaisen rinnakkainelon oppi, joita Kiinan johtaja Mao Zedong ei hyväksynyt. Välirikko oli pahimmillaan 1960-luvulla, mutta jatkui periaatteessa 1980-luvun lopulle saakka. Syynä välirikkoon pidetään kiinalaisten ja neuvostoliittolaisten erilaisia tulkintoja Karl Marxin ja Vladimir Leninin oppikirjoituksista. Suuri harppaus
Suuren harppauksen aloittaminen maataloustuotannosta vaikutti vuonna 1958 edulliselta, koska tuolle vuodelle oli ennustettu ennätyssatoa. Elokuussa 1958 tehdyllä päätöksellä Kiinan maaseudun kyläyksiköt yhdistettiin suuriksi 20 000 – 30 000 asukkaan maatalouskollektiiveiksi, joita kutsuttiin kansankommuuneiksi. Maaseudun asukkaiden omaisuus asuinrakennuksia ja työkaluja myöten kollektivisoitiin kommuunien omaisuudeksi, mikä herätti paljon paikallistason vastarintaa. Ihmiset määrättiin syömään yhteisruokaloissa ja ruoanlaitto kotona kiellettiin. Tämä antoi myös puolueelle mahdollisuuden kontrolloida ihmisiä ruoka-annosten avulla. Kansankommuunien uskottiin toimivan tärkeänä askeleena kohti lopulliseen kommunismiin siirtymistä. Myös kaupungit oli määrä muuttaa maataloutta muiden elinkeinojen rinnalla harjoittaviksi omavaraisiksi kansankommuuneiksi, mikä olisi edellyttänyt niiden täydellistä uudelleenrakentamista. Kaupunkien osalta suunnitelma kuitenkin pantiin jäihin jo lokakuussa 1958 ennen kuin paljoakaan oli ehditty tehdä sen hyväksi. Kungfutselaisuus
Vuonna 1949 perustettua Kiinan kansantasavaltaa hallinneet kommunistit hyökkäsivät aktiivisesti kungfutselaisia arvoja vastaan arvostellen samalla kungfutselaisuutta taantumukselliseksi voimaksi, joka esti yhteiskunnan kehityksen. Mao Zedongin valtakaudella kungfutselaisuus kiellettiin ja monia sitä harjoittavia temppeleitä suljettiin Kiinassa. Kungfutselaisuus sisälsi ajatuksia, joista Mao ei pitänyt. Maon kuoleman jälkeen kiinnostus alkoi jälleen kasvaa ja Maon valtakaudella suljettuja temppeleitä avattiin taas käyttöön. Mao Zedong
Maon merkittäviksi ansioiksi on luettu Kiinan nostaminen takaisin suurvallaksi oopiumisodista alkaneen ulkomaiden valta-aseman jälkeen. Hänen on katsottu yhdistäneen aiemmin hajanaisen Kiinan, purkaneen feodalistisen järjestelmän ja ainakin auttaneen japanilaisten valloittajien karkotuksessa. Suuri harppaus
Suuri harppaus merkitsi myös sitä, että kiinalaisten usko kommunismiin järkkyi ensimmäisen kerran todella laajasti. Zhu Rongji
Zhu liittyi kommunistiseen puolueeseen lokakuussa 1949, kun kommunistit olivat voittaneet sisällissodan. Hän opiskeli sähköinsinööriksi Tsinghuan yliopistossa, kuten lukuisat muut Kiinan tulevat johtajat. Vuosina 1952–1958 Zhu toimi valtion suunnittelukomiteassa, mutta joutui erotetuksi kritisoituaan Maon Suuren harppauksen aikaansaannoksia. Zhu tuomittiin liian oikeistolaiseksi ja siirrettiin kaaderikoulun opettajan tehtäviin. Neljä vuotta myöhemmin hän palasi takaisin suunnittelukomitean kansantalousvirastoon, mutta hänen mainettaan ei virallisesti palautettu. Kulttuurivallankumous
Suuren harppauksen epäonnistumisen jälkeen Mao oli menettänyt otteensa Kiinan päivänpolitiikan johtamisesta, joka oli paljolti siirtynyt maltillista linjaa edustaneiden Liu Shaoqin, Zhou Enlain ja Deng Xiaopingin käsiin. Suhtautuminen suureen harppaukseen oli myös luonut kommunistisen puolueen johtoon piilevän jaon Maolle uskollisiin ja häneen kriittisesti suhtautuneisiin. Varsinkin Maon ja hänen seuraajakseen nimetyn Liun välille syntyi kasvava epäluottamus. Toisaalta Mao oli 1950-luvulta alkaen ollut huolissaan siitä, että kommunistisen puolueen johto ja kaaderit alkoivat ajautua ”porvarilliselle tielle”, mikä saattaisi johtaa Kiinan palaamiseen kapitalismiin. Tämä huoli korostui hänen ajattelussaan vuosien 1962 ja 1966 välillä. Vuonna 1964 Mao esitti niin sanotun ”Yksi jakautuu kahdeksi” -teorian. Sen mukaan kommunistisen puolueen sisälle olisi syntymässä haitallinen porvarillinen ryhmittymä. Deng ja Liu olivat tukeneet Neuvostoliiton mallin mukaista valtiojohtoista suunnitelmataloutta ja yksityispalstojen rajallista palauttamista, kun taas Mao oli suosinut Suuren harppauksen aikana toteutettua työläisten ja talonpoikien mobilisointia ja oma-aloitteisuutta talouden kehittämisessä, sekä maatalouden täyttä kollektivisointia. Tiibetin kansannousu 1959
Kiinan hyökkäyksen jälkeen Tiibetin kansalliskokous oli pyytänyt Dalai-lama Tenzin Gyatsoa ottamaan vallan vuosia tarkoitettua aiemmin. Dalai-lama neuvotteli Kiinan hallinnon kanssa Tiibetin tilanteesta. Hän matkusti Pekingiin vuonna 1954 tavaten siellä Maon kanssa. Tapaamisesta huolimatta tiibetiläisten ja Kiinan hallinnon välit alkoivat tulehtua entisestään. Siirtymistä kommunistiseen järjestelmään kiihdytettiin entisestään 1955-1958. Tähän liittyi kolhoositilojen perustaminen, suuren paimentolaiskansanosan sitomisyritykset pysyvämpään elämäntapaan, sekä luostarilaitosten aseman heikentäminen. Sortona koetut toimet johtivat tiibetiläisten aseelliseen vastarintaan etenkin Itä-Tiibetin Khamin alueella. Vaikka Dalai-lama itse kannatti rauhanomaista ratkaisua tilanteelle, monet korkea-arvoiset Tiibetin hallinnon jäsenet kannattivat aseellista vastarintaa. Vuonna 1956 toimintansa aloittanut vastarintaliike Chushi Gandruk sai tukea Yhdysvaltojen CIA:lta vuodesta 1958 lähtien. Kulttuurivallankumous
Ennen kulttuurivallankumousta oli esiintynyt arvostelua Maoa kohtaan kulttuurin, erityisesti taiteen kysymyksissä. Maon uskollinen tukija Lin Biao toimi Kiinan kansan vapautusarmeijan johtajana ja aloitti uudistukset armeijan parissa. Hän korosti armeijan taistelua kommunistisen ideologian puolesta sekä poisti käytöstä neuvostomalliset arvonimet ja asepuvut. Niiden sijaan siirryttiin tasa-arvoa korostaviin toveri -nimityksiin ja uusiin asepukuihin vuonna 1965. Mao Zedong
Punakaartilaiset kävivät intellektuellien ja maan johtajien kimppuun ja tilanne erityisesti kaupungeissa muuttui täydeksi sekasortoiseksi kaaokseksi, jota ei enää johtanut kukaan, ei edes itse Mao. Kiina vajosi anarkiaan ja kaaokseen, jonka tutkijat uskoivat pysäyttäneen maan kehityksen seuraavaksi kymmeneksi vuodeksi. Mao lopetti arviolta miljoona kuolonuhria vaatineen kulttuurivallankumouksen vuonna 1969, mutta virallisesti sen katsotaan päättyneen vasta hänen kuolemaansa. Demokratiamuuri
Kyseessä oli erään bussivarikon muuri, josta tuli suosittu kiinnityspaikka julisteille marraskuussa 1978, kun vuoden 1976 Tiananmenin välikohtauksen uudelleenarviointi innosti kiinalaisia vapaampaan mieleipiteiden ilmaisuun. Kiinan johtajaksi kohoamassa ollut Deng Xiaoping ilmaisi julkisen tukensa demokratiamuuriliikkeelle, joka suuntautuikin alkuvaiheessa pääasiassa hänen maolaisia vastustajiaan vastaan. Keväällä 1979 liike levisi Pekingistä eri puolille Kiinaa ja alkoi vähitellen arvostella yhä avoimemmin kommunistista puoluetta mielenosoituksissaan ja lehtisissään. Lopulta Deng kääntyi liikettä vastaan ja sen vaientaminen aloitettiin maalis–huhtikuussa 1979 pidättämällä joukko liikkeen oikeistosiiven johtavia edustajia. Maon ajoista poiketen pidätetyt demokratiamuuriliikkeen johtajat tuomittiin pelkästään vankeuteen, ei kuolemaan. Liikkeen maltillisempi suuntaus sai jatkaa toimintaansa, mutta mielenosoitusten alettua uudelleen liikkeen tukahduttamista jatkettiin marraskuussa 1979. Pekingin kaupunginhallitus ilmoitti joulukuussa 1979 Xidanin demokratiamuurin sulkemisesta. Erääseen Pekingin lähiöön kuitenkin perustettiin sen viralliseksi seuraajaksi uusi muuri, johon sai kiinnittää julisteita rekisteröitymällä omalla nimellään. Osa demokratiamuuriliikkeestä jatkoi toimintaansa vielä 1980-luvun alussa. Deng Xiaoping
Vahvatahtoinen ja älykäs vallankumouksellinen, pikkuruinen ja vanheneva Deng kipusi vähitellen maailman runsasväkisimmän maan todelliseksi johtajaksi Maon kuoleman (1976) jälkeisinä vuosina. Deng oli myös yksi harvoista talonpoikaistaustaisista johtajista, jotka ovat johtaneet Kiinaa – joukko, johon kuuluvat myös Mao Zedong ja Han- ja Ming-dynastioiden perustajat. Kiinan tasavallan historia
Toukokuun neljännen päivän liikkeen jälkeen Sun Yat-Sen kykeni järjestämään Kuomintangin toiminnan uudelleen käyntiin. Kuomintang vahvisti asemiaan Kiinan eteläosassa ja Sun johti Kantonissa toiminutta eteläistä hallitusta. Sun Yat-Sen ei elinaikanaan ehtinyt vakiinnuttaa hallintoaan ja saada Kiinaa yhtenäiseksi, hän kuoli syöpään vuonna 1925. Hänen seuraajakseen Kuomintangin johtoon nousi nuori kenraali Tšiang Kai-šek. Toukokuun neljännen päivän liikkeen jälkeen Kiinassa alkoi herätä myös kommunistiset aatteet. Marxilaisuus sai kannatusta opiskelijoilta, jotka ihannoivat Neuvostoliiton mallin mukaista sosialistista yhteiskuntajärjestystä. Marxilaisuus alkoi levitä Kiinassa nopeasti ja Komintern tarjosi sosialistiselle liikehdinnälle pian tukeaan. Kiinan kommunistinen puolue piti ensimmäisen yleiskokouksensa vuonna 1921. Kiinalainen kulttuuri
Tällainen asenne olikin omiaan lisäämään kulttuurin vanhoillista ja taaksepäinkatsovaa luonnetta, minkä seurauksena oli vääjäämätön teknologinen, hallinnollinen ja yhteiskuntarakenteellinen taantumus. Eurooppalaisten maahantunkeutuminen 1800-luvulla tarkoitti välitöntä uudistumista. Kiina modernisoitui hitaasti, mikä johtui kiinalaisen yhteiskunnan tuhansia vuosia vanhasta perusrakenteesta. Kiinan sisällissodan voittaneet Mao Zedongin johtamat kommunistit pyrkivätkin korvaamaan vanhan yhteiskunnan ja kulttuurin sosialismilla. Kommunistien käynnistämässä kulttuurivallankumouksessa tuhoutui kulttuuriaarteita kuten temppeleitä, hautoja ja kirjallisuutta, minkä seurauksena perinteisen kulttuurin painopiste siirtyi Taiwaniin, Hongkongiin ja Singaporeen. Maon kuoleman jälkeen kulttuuri on alkanut kuitenkin elpymään Manner-Kiinassa. Mao Zedong
Sen tavoitteena oli käyttää Kiinan suurta väkilukua maan muuttamiseksi pääosin maatalousvaltaisesta, talonpoikien hallitsemasta taloudesta nykyaikaiseksi ja teollistuneeksi kommunistiseksi yhteiskunnaksi. Mao Zedong perusti ohjelmansa tuotantovoimien teoriaan. Suuren harppauksen aikana muun muassa miljoonat työläiset laitettiin valmistamaan terästä kotitekoisissa masuuneissa. Mao uskoi, että suuren harppauksen ansiosta Kiina ylittäisi Ison-Britannian teräksen tuotannossa seuraavan 15 vuoden kuluessa. Kiinan tasavallan historia
Kiina sai sodassa aluksi tukea vain Neuvostoliitolta. 
Tšiang Kai-sek turvautui sodassa viivyttelytaktiikkaan, sillä hän arveli Yhdysvaltojen liittyvän ennemmin tai myöhemmin sotaan ja sen mahdin kukistavan japanilaiset. Sodan aikana alkoi murentua myös Kuomintangin ja kommunistien yhteisrintama. Tšiang Kai-sek oli huolissaan Mao Zedongin johtamien kommunistien kasvavasta suosiosta Japanin linjojen takana. Kommunistit pystyivät tekemään talonpoikaisväestöä suosivia maauudistuksia, kun taas Kuomintang pyrki estämään kommunistien vallan leviämisen. Kommunistisen puolueen suosion kasvu oli suurta, vuosien 1937 ja 1945 välillä puolueen jäsenmäärä kasvoi 100 000:sta 1,2 miljoonaan. Osapuolten välillä syntyi yhteenottoja Pohjois-Kiinassa vuonna 1939 ja yhteisrintama särkyi kun vuonna 1941 Kuomintangin kenraali hyökkäsi Anhuissa kommunistiarmeijan kimppuun. Suuri harppaus
Suurta harppausta suunniteltaessa vuoden 1958 aikana kaavaillut tuotantotavoitteet asetettiin jatkuvasti korkeammalle ja korkeammalle. Kiinan tuli ohittaa Iso-Britannia teräksentuotannossa viimeistään viidessä vuodessa ja Yhdysvallat tieteen ja teknologian kehityksessä 15 vuodessa. Varsinkin teräksentuotannon tavoitteet olivat hyvin kunnianhimoisia. Vuoden 1958 neljän viimeisen kuukauden aikana teräksentuotannon piti kaksinkertaistua ja vuonna 1959 sen piti olla jo kuusinkertainen vuoden 1957 tasoon nähden. Vuonna 1970 Kiinan piti tuottaa 700 miljoonaa tonnia terästä, eli enemmän kuin koko maailman tuotanto oli vuonna 1958. Nixon Kiinassa
Nixon Kiinassa () on John Adamsin kolminäytöksinen ooppera. Nimensä mukaisesti ooppera käsittelee Yhdysvaltain presidentin Richard Nixonin valtiovierailua Kiinaan, missä hän tapasi puhemies Mao Zedongin, pääministeri Zhou Enlain ja muita maan johtajia. Se kantaesitettiin Houstonin oopperassa vuonna 1987 ja voitti vuonna 1989 Grammy-palkinnon parhaasta uudenmusiikin sävellyksestä. Oopperan Suomen kantaesityksen teki Kansallisooppera vuonna 1990. Teos on poikkeuksellinen tiukasti nykyaikaan ja maailmanpolitiikkaan liittyvän aiheensa vuoksi, jota se käsittelee barokkioopperan kaltaisella muodollisuudella. Teoksen libreton on kirjoittanut Alice Goodman ja sen ensiesityksen ohjasi Peter Sellars. Teoksen Suomen ensi-esitys oli Suomen Kansallisoopperassa 29. marraskuuta 1990. Chen Yun
Chen Yun kuului KKP:n puoluejohtoon poikkeuksellisen pitkän ajan. Hän oli keskuskomitean jäsenenä vuosina 1931–1987 ja politbyroossakin yli 40 vuotta. Chenillä ei ollut mitään muodollista kuolutusta kansakoulua lukuun ottamatta. Hän toimi 1920-luvulla kommunistien salaisena ammattiyhdistystoimitsijana ja osallistui vuosien 1934–1935 pitkään marssiin. Sen jälkeen hän oli jonkin aikaa komennuksella Moskovassa, mutta palasi vuonna 1937 Kiinan kommunistien päämajaan Yan’aniin. Vähäisestä koulutuksestaan huolimatta Chen alkoi erikoistua talouskysymyksiin. Kiinan kansantasavallan perustamisen jälkeen hän toimi monissa tärkeissä viroissa, kuten varapääministerinä, teollisuusministerinä ja valtion suunnittelukomiteassa. Hän oli yksi niitä harvoja, jotka vuonna 1957 uskalsivat ilmaista epäilyksensä Maon suunnittelemaa suurta harppausta kohtaan. Suuren harppauksen aikana Kiinan talouspolitiikka siirrettiin pois Chenin johtamien keskussuunnitteluelinten käsistä, mutta suuren harppauksen epäonnistuttua hänet kutsuttiin vuonna 1961 johtamaan kansantalouden elvytystoimia. Suuri harppaus
Suuren harppauksen aikana Kiinan teollisuustuotanto kasvoi merkittävästi, joskin suuri osa lisäyksestä oli huonolaatuista. Vuonna 1962 monien teollisuuden alojen tuotanto oli itse asiassa supistunut suuren harppauksen alusta. Maataloustuotanto oli laskenut neljänneksellä ja monet elintarvikkeet oli siirrettävä säännöstelyn piiriin. Normaalitilanne tuotannossa alkoi palautua vuoden 1962 aikana. Monia suuria rakennusprojekteja ja infrastruktuurihankkeita saatiin toteutettua, joukossa suuria patoja ja kastelujärjestelmiä. Niistäkin useat tosin tehtiin liian hätäisesti ja ne olivat täynnä suunnittelu- ja rakennusvirheitä, jotka kostautuivat myöhemmin. Sadan päivän uudistukset
Sadan päivän uudistukset olivat Kiinassa vuonna 1898 keisari Guangxun epäonnistunut yritys toteuttaa merkittäviä länsimaisten esikuvien innoittamia muutoksia maan hallinnossa ja yhteiskunnassa. Uudistuspolitiikan katkaisi kolmen kuukauden jälkeen leskikeisarinna Cixin johtama vanhoillisten tahojen palatsivallankaappaus. Korruptio Kiinassa
Lai Changxingin mukaan Kiinan koko järjestelmä on korruptoitunut. Lai Changxing pyöritti Kiinan historian suurinta julkitullutta salakuljetusliigaa. Lai rakennutti itselleen 7-kerroksisen kartanon Xiameniin. Lai pakeni Kanadaan keväällä 1999. Hän osti miljoonalla eurolla kartanon ja viettää aikaa Niagaran putouksilla. Lai anoi Kanadasta pakolaisturvapaikkaa. Hän hävisi 21.6.2002. Kanadan mukaan Lai on rikollinen, eikä ansaitse turvapaikkaa kansainvälisen oikeuden perusteella. Kiinan kansantasavallan historia
Suuri harppaus lopetettiin 1960, ja vallitsevaksi nousi Liu Shaoqin ja Deng Xiaopingin linja. Markkinat palautettiin 1950-luvun alkupuolen mallisiksi, ja tekemistä, osaamista, tieteellistä ja taiteellista tuotantoa rohkaistiin. Mustavalkoisuutta yritettiin välttää. Kommuuneista tehtiin hallintoyksikköjä, ja niiden valtaa vähennettiin. Tehtaille annettiin vastuuta ja tuloskannustimia. Aloitettiin myös asumislupapolitiikka, ja moni kaupunkilainen lähetettiin – kenties esi-isiensä kylään – maaseudulle, jotta kaupunkien kasvua hillittäisiin. Alkoi vähemmän ideologinen kausi, ja talous saatiin vakautettua vuoteen 1964 mennessä; tuotanto kasvoi. Monet Suuren harppauksen järjestelmät, kuten kasteluprojekti, suurten itsenäisten yksikköjen malli ja hajautettu vallankäyttö säilyivät. Kiinan kansantasavallan historia
Kiinan kansantasavalta perustettiin 1. lokakuuta 1949 Mao Zedongin (Mao Tse-tung) julistaessa sen syntyneeksi Pekingin Taivaallisen rauhan aukiolla. Mao jatkoi Kommunistisen puolueen puheenjohtajana ja siten maan johtajana. Neuvostoliitto tunnusti kansantasavallan lähes välittömästi, Itä-Euroopan maat ja suurin osa Länsi-Euroopankin maista tunnusti sen 1950, Yhdysvallat vasta 1971. Wuhanin välikohtaus
Mao Zedongin alettua lyhyen hillitsemisvaiheen jälkeen uudelleen lietsoa vallankumousta ja kannustaa punakaarteja Kiina oli heinäkuussa 1967 ja valmiiksi hyvin levottomassa tilassa. Tuolloin Kulttuurivallankumouksen pienryhmään kuuluneet turvallisuusministeri Xie Fuzhi ja Wang Li matkustivat Wuhaniin tukemaan paikallisia radikaaleja punakaarteja näiden vaatiessa paikkaa kaupungin vallankumouskomiteassa. Wuhania piti kuitenkin hallussaan ”miljoona sankaria” -niminen maltillinen kaarti, jonka johdossa ollut Kansan vapautusarmeijan kenraali Chen Zaidao ei suostunut hyväksymään tätä päätöstä. ”Miljoona sankaria” sieppasivat ja pahoinpitelivät Xien ja Wangin ja vaativat radikaalien eroamista Kulttuurivallankumouksen pienryhmästä. Osapuolten tietämättä puhemies Mao oli samaan aikaan rutiinivierailulla kaupungissa. Tähän vedoten Kiinan radikaalit ryhmät väittivät konservatiivien yrittäneen vallankaappausta Maoa vastaan. Vaikka Mao ei edes itse uskonut vallankaappausväitteeseen, hän päätti antaa tukensa radikaaleille. Wuhaniin lähetettiin Maolle uskollisia sotajoukkoja tukemaan radikaalien vaatimuksia ja myös Zhou Enlai saapui kaupunkiin sovittelemaan tilannetta. Alas maaseudulle -kampanja
Kiinan kommunistisen puolueen johto antoi lokakuussa 1967 määräyksen, jonka mukaan ”koulutetun nuorison” olisi muutettava ”ylös vuorille ja alas maaseudulle”, jossa heidän tulisi ”tarttua vallankumoukseen ja edistää tuotantoa”. Määräyksen tosiasiallisena tarkoituksena oli hajottaa väkivaltaisesti riehuneet punakaartit, jotka toimivat pääosin kaupungeissa. Kansan vapautusarmeija määrättiin toimeenpanemaan käskyä. Alkuvaiheessa jotkut lähtivät vapaaehtoisesti seikkailunhalusta tai uskollisuudesta puhemies Mao Zedongille. Kun vapaaehtoiset lähdöt vähenivät, aloitettiin kesällä 1968 systemaattiset karkotukset. Kampanjan aikana maaseudulla karkotettiin kaikkiaan noin 17–20 miljoonaa nuorta. Karkotukset koskivat sekä miehiä että naisia, eikä niille ei määrätty päättymisaikaa. Käytännössä kaikki vuosina 1966 ja 1967 oppilaitoksista valmistuneet opiskelijat ja kaikki entiset punakaartilaiset määrättiin karkotettaviksi. Pieniä määriä komennettiin maaseudun sijasta töihin kaupunkien tehtaisiin. Suunnitelmatalous
Samaan tapaan Kiinassa oli "Suuri Harppaus" 1958-1960. Näissä valtion komennossa rakennettiin paljon teollisuutta. Stalinistista teollistamispolitiikkaa harjoitettiin Neuvostoliitossa 1929–1953, Albaniassa 1945–1990 ja Itä-Euroopassa 1948–1953, Kuubassa ja Pohjois-Koreassa. Normaaliin suunnitelmatalouteen siirryttiin 1953. Kiina vuodesta 1957 ja Jugoslavia vuodesta 1964 harjoittivat suunnitelmataloutta hajanaisilla aloilla. Lähes kaikki komentotaloudet kulkivat stalinistisen vaiheen läpi ja helpottivat kontrollia talouskasvun hidastuttua. Sosialististen maiden talouksissa noin 90 % työvoimasta oli valtion palveluksessa. Kiinan tasavallan historia
Kuomintang ja Kommunistinen puolue aloittivat Kantonista käsin Neuvostoliiton tukemana yhteisen pohjoisen sotaretken vuonna 1926, tavoitteenaan yhdistää koko Kiina. Yhdeksän kuukauden aikana oli jo puolet Kiinasta vallattu. Sotamenestys johti kuitenkin myös sisäisiin taisteluihin. Sun Yat-Senin jälkeen kuoleman jälkeen Kuomintang oli jakaantunut oikeistolaiseen ja vasemmistolaiseen siipeen, joiden pyrkimykset erosivat toisistaan. Tšiang Kai-šek johti Kuomintangin oikeistosiipeä eikä suostunut yhteistyöhön kommunistien kanssa. Tšiangin johtamina oikeistolaiset kaappasivat vallan Kuomintangissa, monia kommunisteja ammuttiin ja kommunismin kannattamisesta tuli kuolemanrangaistuksen arvoinen rikos. Kommunistien laillinen toiminta tuli mahdottomaksi ja he joutuivat siirtymään maanalaiseen toimintaan. Kommunistien tukikohtia alkoi syntyä valtapiirien välimaastossa oleville alueille ja kaukaisille vuoristoalueille. Mao Zedong
Kiinassa häneen viitattiin aikanaan nimikkeellä ”Neljä suurta”: ”Suuri opettaja, Suuri johtaja, Suuri ylikomentaja, Suuri ruorimies” (伟大导师，伟大领袖，伟大统帅，伟大舵手), ja varsinkin kulttuurivallankumouksen alkamisesta lähtien hänen ympärilleen kehitetty henkilökultti saavutti valtavat mittasuhteet. Kiinan tasavallan historia
Parin kuukauden vallassaolon jälkeen presidentiksi noussut Yuan Shikai pyrki vahvistamaan omaa valtaansa, eikä hän hyväksynyt tasavaltalaista parlamenttia. Tasavaltalaisliikkeen johdossa oli edelleen Sun Yat-Sen. Hänen johtamansa kansallinen puolue Kuomintang sai vuoden 1913 vaaleissa selvän enemmistön. Vaalivoitossa merkittävä tekijä oli puolueen suosittu varapuheenjohtaja Song Jiaoren. Song Jiaoren vaati että toimeenpanovalta oli annettava hallitukselle, joka oli vastuussa parlamentille, eikä presidentille. Yuan murhautti Song Jiaorenin, joka olisi muuten kohonnut pääministeriksi ja julisti Kuomintangin laittomaksi järjestöksi. Sun Yat-Sen joutui pakenemaan Japaniin. Kiinan nykyvalokuvaus
Kiinan valokuvauksen historian käännekohta tapahtui vuosina 1976–1979. Varhaisin ilmiö oli harrastajavalokuvaajien epävirallisen verkoston synty Pekingissä, joka dokumentoi systemaattisesti pääministeri Zhou Enlain hautajaisiin ja suremiseen liittyviä tapahtumia. Valokuvat koottiin yleisölle suunnattuihin julkaisuihin. "Huhtikun neljännen päivän liikkeenä" tunnetun ryhmän valokuvat säilyttivät tapauksen ihmisten mielissä, ja se oli tärkeä osa Kiinan nykyvalokuvauksen historian syntyä. Suuri harppaus
Keväällä 1960 Mao alkoi ensimmäisen kerran reagoida raportteihin laajoista nälkäkuolemista, mutta vielä tässä vaiheessakin hän piti niitä vain yksittäistapauksina. Monet suuret rakennushankkeet lamautuivat, kun Neuvostoliitto heinäkuussa 1960 veti kaikki tekniset asiantuntijansa pois Kiinasta maiden pahentuneen välirikon vuoksi. Tämän jälkeen työvoimaa alettiin siirtää kaupungeista takaisin maaseudulle. Vuoden 1960 lopussa aloitettiin ensimmäiset hätäapuhankkeet ja puoluekaadereita kehotettiin ensimmäisen kerran ilmoittamaan ennemmin todelliset kuin propagandistiset tuotantoluvut. Käynnistettiin myös niin sanottu ”viiden tuulen kampanja”, jonka aikana ylilyönteihin syyllistyneitä puoluekaadereita rangaistiin, tosin usein varsin lievästi ja vain väliaikaisesti. Osa maasta ja omaisuudesta palautettiin jälleen takaisin viljelijöille. Tämä merkitsi suuren harppauksen radikaalin vaiheen päättymistä. Vuoden 1961 alussa Mao myönsi, että sosialismin rakentamista oli kiirehditty liikaa ja että se vaatisi oikeasti vähintään 50 vuotta. Kokonaan suurta harppausta ei koskaan julistettu viralliseksi päättyneeksi. Zhao Ziyang
Tiananmenin aukion tapahtumat vuonna 1989 sinetöivät hänen kohtalonsa ja tekivät mahdottomaksi minkäänlaisen liikkeen kohti demokraattisuutta. Kun Kiinan kommunistijohtajat Deng Xiaoping, Yang Shangkun, Li Peng ja Hu Qili viimeistelivät suunnitelmiaan poikkeustilan julistamisesta ja Tiananmenin aukion protestien murskaamisesta, Zhao, silloinen kommunistipuolueen pääsihteeri, marssi opiskelijoiden sekaan ja puhui heille ja pyysi heitä lopettamaan ennen kuin oli liian myöhäistä Mao Zedong
Sen sijaan useimmat hänen kampanjoistaan, joista tunnetuimmat olivat suuri harppaus ja kulttuurivallankumous viisi vuotta myöhemmin, johtivat kymmenien miljoonien kiinalaisten menehtymiseen ja Kiinan kehityksen häiriintymiseen. Nyky-Kiinan mukaan ”Mao oli 70 prosenttisesti oikeassa”. Mao Zedong
Suuri harppaus nähdään nykyään sekä Kiinassa että sen ulkopuolella merkittävänä taloudellisena epäonnistumisena ja valtavana inhimillisenä katastrofina. Syyt siihen miksi Maon hallinto reagoi niin hitaasti Suuren harppauksen aiheuttamaan kärsimykseen maaseudulla olivat monet. Maaseudulla komissaarit eivät uskaltaneet kertoa totuutta ylöspäin puolueportaassa, eikä maaseudun kärsimys siksi näkynyt kaupungeissa ennen kuin ruokatoimitukset niihin häiriintyivät. Suuren harppauksen epäonnistumisen vuoksi Maon ote kommunistisen puolueen johdosta heikkeni vähäksi aikaa. Nepotismi
Kiinassa nepotismi on nähty positiivisessa valossa ja laillisena syynä palkata henkilö. Suuren harppauksen mukana ihmiset pakotettiin muuttamaan ja hallitusta syytettiin siitä, että erottaminen muusta perheestä vaikutti ihmisten mahdollisuuteen työllistyä. Kansansota
1900-luvulla Kiinan puhemies ja vallankumousjohtaja Mao Zedong kehitti kansansodasta oman sotilaallis-poliittisen doktriininsa, jonka vuoksi termi liitetään nykyisin usein kommunistisiin vallankumoustaisteluihin. Maon kansansotaopin (myös nimellä "pitkitetty kansansota") mukaan kansansota on massojen sotaa. Sen onnistumisen tärkein edellytys on kansan tuen saavuttaminen ja säilyttäminen, jolloin vastustajan armeija voidaan houkutella syvälle vihamielisen alueen sisään, jossa paikalliset asukkaat voivat näännyttää vastustajan sissi- ja liikkuvan sodankäynnin keinoin. Mao Zedong
Maon mentyä toisen kerran naimisiin Komintern alkoi nähdä enemmän vaivaa saadakseen aikaan punaisen vallankumouksen Kiinassa. Kiinaan lähetettiin neuvostoliittolaisia agitaattoreita ja Komintern ryhtyi aktiivisesti rahoittamaan kiinalaisten kommunistien toimintaa. Päätettiin järjestää Kiinan kommunistisen puolueen ensimmäinen puoluekokous, ja muutamille kiinalaisille kommunisteille, joukossa Mao Zedong, lähetettiin kutsukirjeet. Hua Guofeng
Hua Guofeng (, 16. helmikuuta 1921 – 20. elokuuta 2008) oli kiinalainen kommunistijohtaja. Hänestä tuli vuonna 1976 Maon Zedongin kuoleman jälkeen Kiinan kommunistisen puolueen puhemies ja Kiinan kansantasavallan kiistaton johtaja Jiang Qingin ja lopun neljän koplan yllätykseksi, aivan kuten Mao itse oli tarkoittanutkin. Ihmisoikeudet Kiinassa
Tiibet on Kiinan itsehallintoalue. 14. dalai-lama pakeni Intiaan vuonna 1959. Tiibet on protestoinut itsenäisyyden ja todellisen autonomian puolesta koko miehityksen ajan. Tiibetiläisiä on neljä miljoonaa, joista alle kolme miljoonaa asuu Tiibetissä. Kiina nujersi Amnesty Internationalin mukaan väkivaltaisesti Tiibetin mielenosoitukset maaliskuussa 2008 ja vakuutetusta lehdistövapaudesta huolimatta rajoitti viestimien raportointia asiasta. HRW:n mukaan tapahtuma on yksi merkittävimpiä kansalaiskiistoja vuoden 1989 taivaallisen rauhan aukion mielenosoituksen jälkeen. 10.3.2008 sadat munkit aloittivat rauhanomaiset protestit vajaa 10 km Lhasasta länteen. He vaativat uskonnollisten rajoitusten purkua ja vangittujen munkkien vapauttamista. Kulkueet käynnistyivät Tiibetin vuoden 1959 Kiinan vallan vastarinnan vuosipäivänä. Kiinan kansantasavallan historia
1. elokuuta 1966 Mao julkaisi oman seinälehtensä, jossa julistettiin kapinoinnin olevan oikeutettua ja punakaartilaisia kehotettiin käymään vaikka keskuskomiteankin kimppuun. Mao halusi kuitenkin esittää, että vihollinen on pieni; enemmistö kaadereista oli hänestä vain pienen oikaisun tarpeessa. Liu Shaoqi ja Deng Xiaoping pysyivät politbyroossa — tosin heidän asemansa laski. Mao otti punakaartilaisia vastaan Tiananmen-aukiolla. Hän tapasi yhteensä noin 13 miljoonaa punakaartilaista näissä tilaisuuksissa. Yhteiskunnallinen mobilisaatio saavutettiin, ja massat toimivat ilman ohjeita. Heidän uskottiin löytävän oikeat kohteet. Puoluejohto yritti rajoittaa kritiikin kulttuuriin ja koulutukseen siinä kuitenkaan onnistumatta. Maoa lukuun ottamatta kaikkia johtajia kritisoitiin. Suuri harppaus
Suuren harppauksen aikana noin 650 miljoonaa kiinalaista määrättiin ympärivuorokautiseen vuorotyöhön tuotannon maksimoimiseksi. Maaseudulla peltotöitä oli tehtävä vähintään 12 tuntia päivässä ilman vapaapäiviä. Viralliset työvuorot olivat mahdottoman pitkiä, eivätkä työläiset todellisuudessa suoriutuneet niistä. Kommunistisen puolueen kaaderit joutuivat valvomaan hyvin ankarasti työnormien noudattamista ja langettamaan rangaistuksia niistä poikenneille. Maaseudulta siirrettiin miljoonia työläisiä kaupunkeihin, jotta tehtaat saatiin pyörimään ympäri vuorokauden. Liu Shaoqi
Kiinan kansantasavallan perustamisen jälkeen toinen ja kolmas Kiinan kansankongressi valitsi Liun presidentiksi. Liu edisti manner-Kiinan talouskehitystä 1950-luvulla, ja 1960-luvulla hän myös auttoi maata elpymään Maon Suuren harppauksen aiheuttamasta taloudellisesta katastrofista. Maon kulttuurivallankumouksessa vuodesta 1966 häntä alettiin pitää “revisionistien” ja “valkoisten” johtajana ja liikettä johtanut Neljän kopla nöyryytti häntä. He'nanissa Liuta pidettiin eristyssellissä, ja kammottavat olot aiheuttivat Liun kuoleman vuonna 1969. Kiinan viranomaiset vahvistivat kuoleman vasta vuonna 1979. 1960-luku
Kiinassa uuden sukupolven nuoret kommunistit alkoivat johtajansa Mao Zedongin käskystä toteuttaa kulttuurivallankumousta. Maon laajalle levinnyt sanoma läntiselle nuorisolle oli, että pitäisi kapinoida vanhempaa ikäluokkaa vastaan ja toteuttaa vallankumous. Maosta tuli esikuva monille nuorille, ja Maon Pientä punaista kirjaa julkaistiin laajalti. Kiinan tasavalta (1912–1949)
Sisäisesti Kiinaa ravisutti 1800-luvun puolivälissä suuret kapinaliikkeet, jotka pyrkivät kukistamaan mantsudynastian. Näistä huomattavin oi ns. Taiping-kapina, joka sai suuria osia Keski-Kiinaa haltuunsa. Kapinalliset pyrkivät toteuttamaan maan päällä Taivaallisen rauhan suuren valtakunnan ("Taiping tianguo"). Taipingit olivat ideologialtaan mielenkiintoinen ryhmä, sillä heidän opeissaan oli läntistä vaikutusta. Liikkeen johtajat olivat saaneet herätteitä kristillisestä propagandasta, joskin opissa oli myös kiinalaisesta perinteestä saatua ainesta. Suuri harppaus
Suuren harppauksen lopullisena päätepisteenä on mainittu tammikuussa 1962 pidetty suuri puoluekaaderien kokous, jossa presidentti Liu Shaoqi ruoti ilmenneitä vastoinkäymisiä. Suljettu kokous totesi katastrofin puolueen itsensä aiheuttamaksi. Tämän kokouksen jälkeen valtion taloussuunnittelun keskuselimet saivat aiemman valtansa takaisin ja syrjäytetty Chen Yun kutsuttiin johtamaan talouden elvytystoimia. Ihmisoikeudet Kiinassa
Falun Gong on kiinalainen mielen ja kehon harjoitusmenetelmä. Sitä harjoitti Kiinassa 1990-luvulla yli 70 miljoonaa ihmistä. Vaikka kommunistipuolue oli vuosikymmenen puoliväliin asti voimakkaasti tukenut menetelmän leviämistä, se kiellettiin presidentti Jiang Zeminin päätöksellä vuonna 1999, kun sen harjoittajien määrä ylitti kommunistisen puolueen kokonaisjäsenmäärän. Siitä lähtien kiinalaiset Falun Gongin harjoittajat ovat kärsineet viranomaisten käsissä monista ihmisoikeusloukkauksista, joihin lukeutuvat vakavat pahoinpitelyt, psykologinen kidutus, ruumiilliset rangaistukset, pakottaminen raskaita taakkoja sisältävään pakkotyöhön, sitominen erilaisiin fyysistä rasitusta aiheuttaviin asentoihin, eristys likaisiin ja epähygieenisiin olosuhteisiin, polttaminen ja palelluttaminen, kehon herkille alueille annetut sähköshokit, ruumiillista vahinkoa aiheuttava pakkosyöttö, bambutikkujen tunkeminen kynsien alle, nälkiinnyttäminen, valvottaminen, WC:n käyttökielto, raiskaukset ja joukkoraiskaukset, tukehduttaminen, uhkailu, omaisuuden ja rahojen takavarikointi, irtisanominen työpaikasta sekä opiskelijastatuksen menettäminen. Jopa puolet Kiinan pakkotyöleireille vangituista ihmisistä on Falun Gongin harjoittajia. Tutkimusraporttien mukaan vangituilta Falun Gongin harjoittajilta on laajamittaisesti ryöstetty sisäelimiä siirtoelinmarkkinoiden tarpeisiin. (Ks. Elinryöstöt Falun Gongin harjoittajilta Kiinassa) Kiinan historia
Korean sodan alettua Kiina oli vasta alkanut jälleenrakentaa sisällissodan raunioittamaa maata. Kommunistisen puolueen tavoitteena oli siirtyä täydelliseen sosialismiin Neuvostoliiton tukemana. Kommunistinen puolue toteutti maareformin, jossa maa jaettiin uudelleen suurmaanomistajilta köyhille talopojille. Väkivaltaa ei kaihdettu ja kahden miljoonan maanomistajan on arveltu kuolleen maauudistuksiin liittyvissä väkivaltaisuuksissa. Maaudistuksen jälkeen maatalous kollektivisoitiin ja talonpoikia kehotettiin muodostamaan keskinäisen avun osuuskuntia töiden jakamista varten. Myös kaupunkien väestöt järjestettiin työyksiköihin, joita olivat tehtaat, virastot, yliopistot tai armeijan yksiköt. Hallinnollisiin uudistuksiin kuului vuonna 1953 järjestetyt Kiinan kansankongressin vaalit, jonka tuloksena Mao Zedong valittiin puheenjohtajaksi. Muihin johtaviin virkoihin nimettiin Liu Shaoqi ja Zhou Enlai. Osana pyrkimyksiä edistää maan älymystön osallistumista maan hallintoon, vuonna 1957 Mao julisti alkaneeksi Sadan kukan kampanjan, jossa politiikka avattiin avoimelle keskustelulle. Kampanja johti siihen että kommunistista puoluetta kohtaan suunnattiin paljon kritiikkiä, minkä johdosta hallitus tukahdutti ilmaisunvapauden ja aloitti oikeiston vastainen kampanjan. Hallinnon arvostelijat suljettiin uudelleenkoulutusleireille, missä monet viettivät loppuelämänsä. Nykyisin on epäilty, että avoimuuskampanja oli alkujaankin juoni, jolla saadaan poliittiset toisinajattelijat ansaan. Kiinan historia
Vallitsevissa olosuhteissa kansan kapinaliike ja eri salaseurat yhdistivät voimansa punaisten turbaanien salaseuraksi, jonka tavoitteena oli mongolivallan ja heidän kanssaan liittoutuneiden suurmaanomistajien kukistaminen. Kun Keltainenjoki mursi rantapenkereensä vuonna 1351, kapinaliike sai 100 000 uutta kannattajaa niiden talonpoikien keskuudesta, jotka mongolivalta oli komentanut pakkotöihin vahinkoja korjaamaan. Kapinat levisivät nopeasti ympäri valtakuntaa. Merkittävimmäksi kapinajohtajaksi nousi alhaista syntyperää ollut Zhu Yuanzhang. Hän nousi kapinaliikkeen johtoon ja korosti riippumattomuuttaan punaisista turbaaneista, jolloin suurmaanomistajat alkoivat myös liittyä mongolivallan vastustajien joukkoon. Kaikkivaltiaan Jumalan seurakunta
Kiinan hallitus oli alusta pitäen epäileväinen Kaikkivaltiaan Jumalan seurakuntaa kohtaan sen antikommunististen opetusten vuoksi ja 1990-luvun keskivälin raskas sorto kohdistui sekä the Shoutersiin ("Huutajiin") että Kaikkivaltiaan Jumalan seurakuntaan, jonka teologiset erot eivät olleet välttämättämmä aivan selviä Kiinan viranomaisille. Vuonna 2000, Zhao ja Yang lähtivät Yhdysvaltoihin, johon he astuivat 6. syyskuuta ja vuonna 2001 heille myönnettiin poliittinen turvapaikka. Siitä lähtien he ovat asuneet ja ohjanneet liikettä New Yorkista käsin. Vuoden 2009 alussa He Zhexun, joka oli ollut vastuussa Kiinan Mantereen Kirkosta, pidätettiin Kiinan viranomaisten toimesta. 17. heinäkuuta 2009, Ma Suoping (nainen, 1969–2009), joka otti vastaan He Zhexunin roolin, pidätettiin myöskin Kiinan poliisin toimesta ja hän kuoli kiinniotettuna. Peking-ooppera
1900-luku merkitsi suuria muutoksia Kiinan yhteiskunnassa, kulttuurissa ja politiikassa. Tunnetuin Peking-oopperan näyttelijöistä oli Mei Lanfang (1894–1961), joka esitti etenkin "nandan"-rooleja. Mei toi mukanaan useita uudistuksia, joista esimerkkinä yksi oli yhteiskunnallisten aiheiden tuominen oopperaan. Esimerkiksi ooppera "Niehai bolan" (1914) kertoi prostituutiosta, sen näytelmä oli realistinen ja näyttelijät käyttivät ajanmukaisia asuja. Uudistusten merkittävä ajaja oli myös Kiinan kommunistinen puolue. Mao Zedong antoi toukokuussa 1942 julistuksen, jonka mukaan kaiken taiteen piti toimia vallankumouksen propagandana. Tämä ei tarkoittanut suoraan perinteisen oopperan lakkauttamista, vaan vanhojen näytelmien muovaamista uudestaan vallankumousaatteellisiksi, esimerkiksi esittämällä yläluokka näytelmissä pahana ja sitä vastaan taistelevat kapinalliset hyvinä. Kiinan kansantasavallassa suuri osa perinteisistä oopperoista kuitenkin kiellettiin tai niiden esittäminen yksinkertaisesti lopetettiin. Kulttuurivallankumouksen aikana (1966–1976) perinteisiä aiheita käsittelevät oopperat kiellettiin kokonaan ja niiden tilalle tuotiin pääasiassa Peking-ooppera edustavia vallankumouksellisia oopperoita. Näitä leimasivat voimakas propaganda ja esimerkiksi länsimaalaiset soittimet sankarillisen tunnelman aikaansaamiseksi. Taivaallisen rauhan aukion mielenosoitus
Mellakointia nähtiin myös muissa kaupungeissa. Yritykset neuvotella opiskelijoiden ja maan johdon välillä epäonnistuivat. Kiinan puoluejohto jakautui neuvottelulinjan ja kovan linjan kannattajiin. Enemmistönä ollut pääministeri Li Pengin johtama kova linja voitti. Myös opiskelijoiden keskuudessa oli kiistaa siitä, pitäisikö protestia jatkaa. Kiinan kansantasavallan historia
Vuonna 1989 Hu Yaobang kuoli, ja opiskelijoita kerääntyi muistotilaisuuteen Taivaallisen rauhan aukiolle. Osa heistä jäi sinne osoittamaan mieltä, lehdistö tuki mielenosoitusta vaatimalla lehdistön vapautta, joka myönnettiin. Mielenosoittajilla ei ollut selkeitä yhdenmukaisia tavoitteita. He halusivat neuvotella johdon kanssa, mutta alkuvaiheessa johto ei halunnut neuvotella muiden kuin virallisten järjestöjen kanssa. Kuukauden kuluttua johto oli valmis neuvottelemaan kenen tahansa kanssa, mutta liike ei enää ollut kenenkään hallinnassa. Mielenosoitukset levisivät muuallekin maahan ja alkoivat häiritä ulkopolitiikkaa Mihail Gorbatšovin vieraillessa Kiinassa. Osaan Pekingiä julistettiin sotatila ja armeija määrättiin hajottamaan mielenosoitus. Paikalliset sotilaat kuitenkin epäröivät noudattaa käskyjä käyttää voimaa mielenosoitusten hajottamiseksi. Uudet opiskelijajohtajat alkoivat vaatia verenvuodatusta, 4. kesäkuuta 1989 kauempaa Shikangista tuotiin armeija paikalle. Suurten kaupunkien ulkopuolelta tulleet uudet joukot tottelivat käskyjä pekingiläisjoukkoja paremmin ja mielenosoitus hajotettiin. Lukuisia ihmisiä jäi panssarivaunujen alle niiden matkalla aukiolle. Arviot uhrien määrästä aukiolla ja matkalla sinne vaihtelevat lähteestä riippuen parista sadasta useisiin tuhansiin. Zhai Zhigang
27. syyskuuta 2008 Zhaista tuli ensimmäinen avaruuskävelylle osallistunut taikonautti. Liu seisoi tuolloin ilmalukossa avustamassa tarvittaessa Zhaita. Zhai sai avaruuskävelyn päätökseen kello 11.58 Suomen aikaa. Avaruuskävely kesti noin varttitunnin. Zhai heilutti avaruuskävelyn aikana Kiinan lippua ja lähetti terveiset Kiinan kansalle sekä maailman ihmisille. Kiinasta tuli kolmas valtio Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain jälkeen, joka pystyi toteuttamaan avaruuskävelyn itsenäisesti. Kiinan opiskelijamielenosoitukset 1986
Protestit alkoivat Hefein kaupungissa t 5. joulukuuta Hefein kaupungissa ja jatkuivat tammikuun puoliväliin asti. Protestit jäivän melko suppeiksi.
Protestien jälkeiessä kurinpalautuksessa erotettiin liberaali puoluejohtaja Hu Yaobang.
Osa näihin protesteihin osallistuneista oli mukana myös Tiananmenin protestetissa 1989. Huang Xing
Ollessaan vielä opiskelija Huang johti vallankumouksellista ryhmää, joka järjesti vuonna 1900 Hunanissa epäonnistuneen kapinan salaseurojen avulla. Hän perusti sittemmin Huaxinghui (”Kiinan uudelleensyntymisen seura”) -nimisen vallankumousjärjestön, jonka tavoitteena oli Qing-dynastian syökseminen vallasta. Useiden epäonnistuneiden vallankumousyritysten jälkeen Huang joutui pakenemaan Japaniin. Vuonna 1905 Sun Yat-sen kokosi Kiinan vallankumoukselliset ryhmät yhteen Tongmenghui-nimiseen järjestöön. Sunista tuli järjestön puheenjohtaja ja Huangista hänen oikea kätensä. Järjestö kuitenkin menetti pian merkityksensä kokoavana voimana, sillä sen sisällä oli liikaa monenlaisia suuntauksia. Sen nimissä järjestettiin vuosina 1906–1911 Etelä-Kiinassa kahdeksan kapinaa, jotka kaikki kukistettiin. Vuonna 1911 Huang kannattajineen yritti yhdessä heitä tukeneiden sotilaiden kanssa vallata Kantonin kaupungin Etelä-Kiinassa. Kantonin kansannousu epäonnistui koska siihen osallistuneiden lukuisten ryhmien yhteistyö petti, mutta yritys on saavuttanut juhlitun aseman Kiinan vallankumoushistoriassa. Suuri harppaus
Mao uskoi, että riittävällä tahdolla ja kekseliäisyydellä tavalliset kiinalaiset kykenisivät merkittäviin tieteellisiin saavutuksiin, mikä tekisi maasta riippumattoman ulkomaisesta teknologiasta. Työläisiä ja maatyöläisiä määrättiin kehittämään uutta tuotantoteknologiaa. Eräs tunnetuimmista suureen harppaukseen liittyneistä projekteista olivat ihmisten takapihoille perustetut pienoismasuunit, joiden rakentamisella tähdättiin teräksen tuotannon lisäämiseen. Noin 100 miljoonaa kiinalaista rakensi noin miljoona tällaista masuunia lyhyessä ajassa. Niiden lämmittämiseen oli kivihiilen puuttuessa käytettävä puuta, mihin tarkoitukseen kaadettiin metsiä ja poltettiin jopa huonekaluja. Maataloustyökaluja ja metalliastioita sulatettiin masuuneissa teräksen raaka-aineiksi. Kiinan kansantasavallan historia
Nikita Hruštšovin kaudella Kiinan ja Neuvostoliiton suhteissa tapahtui välirikko, kun Neuvostoliitossa aloitettiin destalinisaatio 1956 ja Stalinin henkilökulttia ja väärinkäytöksiä arvosteltiin. Kiinasta malli oli liian oikeistolainen eikä vastannut marxilais-leninistisiä oppeja. Kiista kärjistyi selvästi 1958–1959 Hruštšovin aikana vuodesta 1956 alkaneen suojasään alettua vaikuttaa. Suuri harppaus
Suuren harppauksen aikana maaseudulle perustetut kansankommuunit lakkautettiin vasta Deng Xiaopingin valtakaudella vuonna 1982. Kiina
Kiinan kansantasavalta on sosialistinen marxismi-leninismin ja maolaisten ajatusten ohjaama valtio, jota hallitsee Kiinan kommunistinen puolue. Kiinan perustuslaki kuvaa maata sosialistiseksi valtioksi, joka on työväenluokan johtama kansan demokraattinen diktatuuri ja perustuu työläisten ja talonpoikien liitolle. Vuodesta 2012 lähtien kommunistisen puolueen puhemiehenä ja vuodesta 2013 lähtien presidenttinä toimii Xi Jinping. Aiemmin presidentteinä ovat toimineet: Mao Zedong (Mao Tse-Tung), Liu Shaoqi, Li Xiannian, Yang Shangkun, Jiang Zemin ja Hu Jintao. Presidentti edustaa Kiinaa ulkomailla, allekirjoittaa kansainvälisiä sopimuksia ja nimittää edustajia valtioneuvostoon. Nykyisin Kiinassa vallitsee kollektiivinen johto ja presidentti on suoraan kansankongressin alaisuudessa. Vapaaehtoisten marssi
Vapaaehtoisten marssi (义勇军进行曲, [Yìyǒngjūn Jìnxíngqǔ]) on ollut Kiinan kansantasavallan kansallislaulu vuodesta 1949 lähtien. Vapaaehtoisten marssin kirjoitti runoilija Tian Han (田汉) ja sävelsi Nie Er (聂耳) Kiinan–Japanin sodan (1937–1945) aikana. Laulu oli alun perin elokuvan ”Pojat ja tyttäret myrskyn aikana” tunnussävel. Elokuva kuvaa kiinalaisten vapaaehtoisten taistelua japanilaista miehittäjää vastaan 1930-luvun Koillis-Kiinassa, antaen samalla kuvallisen ilmauksen Kiinan kansan päättäväisyydestä taistella maansa ja kansansa vapauden puolesta. Mao Zedongin johtamien kommunistien otettua Kiinassa vallan ja julistettua kansantasavallan vuonna 1949 laulusta tuli Kiinan kansantasavallan kansallislaulu. Suuri harppaus
Kommunistisen puolueen johtohahmot eivät kuitenkaan ymmärtäneet aluksi, että pienoismasuuneilla ei suinkaan voitu tuottaa terästä, vaan raakarautaa. Jotta raakaraudasta olisi saatu terästä, olisi siitä täytynyt poistaa hiiltä erillisessä mellotusprosessissa. Useimmiten takapihoille perustetuissa pienoismasuuneissa tuotettujen rautaharkkojen laatu oli erittäin huono. Vaikka vuonna 1958 Kiina tuottikin huomattavasti enemmän terästä kuin aiemmin (10,7 miljoonaa tonnia), oli 3 miljoonaa tonnia tuotetusta määrästä käyttökelvotonta. Lähes kaikki jäljelle jäänyt teräs oli tuotettu jo harppausta edeltäneissä oikeissa terästehtaissa. Pienosmasuuneissa tuotetusta teräksestä alle kolmannes oli käyttökelpoista ja senkin valmistaminen tuli kalliimmaksi kuin tehdastuotanto. Hävitettyjen työkalujen ja astioiden tilalle kotitekoisesta teräksestä valmistetut uudet esineet olivat usein käyttökelvottomia teräksen huonon laadun vuoksi. Maatalouden tarpeisiin jouduttiin sen vuoksi valmistamaan puisia työkaluja ja koneita. Pienoismasuuneista luovuttiin keväällä 1959. Deng Xiaoping
Hankkimalla itselleen kannattajia kommunistisen puolueen sisällä Deng onnistui vähitellen syrjäyttämään Maon valitseman jatkajan, Hua Guofengin, joka oli aikaisemmin auttanut häntä palaamaan maan johtoon. Deng hätisti Huan korkeimmista johtoasemista vuosina 1980–1981. Vastakohtana edellisiin vallanvaihtoihin Deng antoi Huan siirtyä hissukseen eläkkeelle. Hua oli vuoteen 2002 asti rivijäsenenä Keskuskomiteassa. Myös myöhemmät vallanvaihdokset Kiinan johdossa on pyritty hoitamaan saman mallin mukaan, vailla ulospäin näkyvää dramatiikkaa.
Pian johtoasemaan päästyään Deng aloitti talousuudistukset.