Mistä Oolannin sota johtui?
Oolannin sota
Romanian rintamalla etenevä Venäjä oli provosoinut Osmanien valtakunnan julistamaan sodan 4. lokakuuta 1853, ja Britannia sekä Ranska päättivät tukea osmaneja. Oolannin sodan tarkoituksena oli eristää Venäjän huoltoreitit ja ulkomaankauppa ja pakottaa se rauhaan sekä saada Ruotsi mukaan Venäjän vastaiseen sotaan. Saarto oli tarkoitus toteuttaa niin, että Venäjän laivasto Itämerellä tehtäisiin toimintakyvyttömäksi tuhoamalla rannikkopuolustuslinnakkeet, laivastoa ja ulkomaankaupan varastoina toimivia kauppamakasiineja. Vahingosta huomattava osa kohdistui Suomeen, koska suuri osa tuonaikaisesta Venäjän lipun alla purjehtivasta kauppalaivastosta oli Suomessa. Suomen suuriruhtinaskunta
Suurvaltapoliittinen tilanne Euroopassa johti Venäjän sotaan ensin Osmanien valtakuntaa vastaan vuonna 1853, ja myöhemmin Ranskaa ja Britanniaa vastaan vuosina 1854–1855 (Krimin sota). Sota käytiin pääasiassa Mustallamerellä ja Krimin niemimaalla, mutta taistelut ulottuivat lopulta myös Itämerelle ja Suomen suuriruhtinaskuntaan Oolannin sodan (1854–1855) nimisenä konfliktina. Siinä Britannian laivaston osasto kävi Venäjää vastaan hävityssotaa, vahingoittaen suomalaisia rannikkokaupunkeja (mm. Helsinki, Hamina, Kokkola, Kotka, Oulu, Raahe) ja niiden satamia, sekä tuhoten Bomarsundin linnoituksen Ahvenanmaalla ja Svartholman linnoituksen Loviisassa. Kokkolassa paikallisen väestön kokoama vapaaehtoinen joukko-osasto yllätti brittijoukot ja torjui niiden hyökkäyksen Kokkolan satamaa vastaan. Sodan kuuluisin taistelu oli Viaporin pommitus 9.–11. elokuuta 1855. Siinä brittilaivasto, jonka laivatykkien kantomatka oli kaksi kertaa pidempi kuin Viaporin tykistön kantomatka, tulitti linnoitusta turvalliselta etäisyydeltä. Maihinnousua ei yritetty vaan päätarkoituksena oli ilmeisesti sitoa keisarikunnan joukkoja Itämerelle ja aiheuttaa venäläisille arvovaltatappio. Sen lisäksi Viaporin puolustajat menettivät 55 kaatunutta ja 204 haavoittunutta. Oolannin sota oli Suomen historian viimeinen vain ”sotilaiden sota”. Helsingin siviiliväestö saattoi seurata kaikessa rauhassa Viaporin pommitusta Ullanlinnan kallioilta.
Venäjän–Turkin sota (1828–1829)
Venäjän–Turkin sota oli sota Osmanien valtakunnan ja Venäjän keisarikunnan välillä vuosina 1828–1829. Sota syttyi epäsuorasti Kreikan vapaussodasta ja Navarinon lahden taistelusta. Venäjä ei pyrkinyt kokonaisvaltaiseen voittoon osmaneista muiden suurvaltojen, kuten Ranskan ja brittienmuodostaman uhan takia. Heidän uhatessaan kuitenkin Istanbulia Adrianopolin piirityksellä Mahmud II suostui lopulta pyytämään rauhaa Venäjän Nikolai I:ltä. Adrianopolin rauha vuonna 1829 palautti osmaneille heidän alueensa Balkanilta, mutta alueet Etelä-Kaukasiassa menetettiin venäläisille. Ensimmäinen Englannin–Hollannin sota
Ensimmäinen Englannin–Hollannin sota (, ) käytiin vuosina 1652–1654 Englannin tasavallan ja Alankomaiden tasavallan välillä. Sota oli ensimmäinen neljästä maiden välisestä sodasta, ja se käytiin täysin merellä laivastojen välillä. Ferdinand Granberg
Granberg omisti osuuden Kokkosaaren laivavarvista Oulussa ja hän oli yksi kaupungin suurimmista laivanvarustajista, vuonna 1848 suurin. Muiden oululaisten kauppiaiden tapaan Granberg kärsi menetyksiä Oolannin sodan aikana, kun englantilaiset polttivat Oulussa tervahovin ja laivoja. Granbergin menetykset olivat 24 935 hopearuplaa. Oolannin sota
Luotsinmäelle sijoitetut tykit vieritettiin jokeen ja pormestari Wahlberg lähti neuvottelemaan Kokemäenjokea pitkin kaupunkiin tunkeutuneen vihollisen kanssa. Hän saikin aikaan sopimuksen, jonka mukaan Pori säästyy tuholta, kun viholliselle luovutetaan kaupungin omistama siipirataslaiva "Sovinto" sekä kymmenkunta muuta jokisatamassa ollutta alusta, jotka oli purjehdittu suojaan reilun kymmenen kilometrin päähän Kokemäenjoen yläjuoksulle Haistilaan. Porilaisten toimintaa pidettiin häpeällisenä ja eräiden tietojen mukaan kenraaliluutnantti Alexander Jakob von Wendt olisi myöhemmin kauppatorilla pidetyssä katselmuksessa alentanut Luotsinmäeltä vetäytyneen upseerin kersantiksi. Orléansin piiritys
Satavuotinen sota oli 1400-luvun puolella muuttunut yhä enemmän Ranskan sisällissodaksi, jossa olivat vastakkain Kaarle VI:n pojan Kaarlen (kuninkaana Kaarle VII) joukot ja Burgundin herttuan Filip III Hyvän joukot. Lisäksi Burgundi oli liittoutunut Englannin kanssa. Liittoutuman kummallakin osapuolella oli kuitenkin omat tavoitteensa, jotka pitkällä aikavälillä olivat ristiriidassa keskenään. Optinen lennätin
Venäjän ja afgaanien sodan aikana 1885 optinen linja tarkastettiin siltä varalta, että Venäjän mahdollisen menestyksen vuoksi Yhdistynyt kuningaskunta ryhtyisi vastatoimiin Itämerellä Oolannin sodan tapaan. Vihollisuuksia kuitenkaan ei maiden kesken puhjennut, joten linja jäi käyttämättä. Englannin sisällissota
Jaakon ylellisyys karkaistui hänen rauhallisen luontonsa ansiosta, jolloin hänen poikansa Kaarle I noustessa valtaan Englannin ja Skotlannin valtaistuimille vuonna 1625 olivat molemmat valtakunnat kokeneet suhteellista rauhaa, sekä sisäisesti että myös suhteissaan toistensa kanssa, niin pitkään kuin kukaan kykeni muistamaan. Kaarle halusi yhdistää Englannin, Skotlannin ja Irlannin yhdeksi uudeksi kuningaskunnaksi täyttäen isänsä haaveet. Monia Englannin parlamentaristeja epäilyttivät nämä aikeet, koska he pelkäsivät, että uuden valtakunnan luominen voisi tuhota vanhat Englannin perinteet, jotka olivat sitoneet englantilaista monarkiaa. Kun Kaarle säilytti isänsä kannan kruunun vallassa (Jaakko oli kuvannut kuninkaita "Pieniksi jumaliksi maanpäällä jotka jumala valitsi "kuninkaitten jumalallisten oikeutten doktriinin" mukaisesti), saivat parlamentaristien epäilyt hieman oikeutusta. Sota Jenkinsin korvasta
Sodan todellinen syy oli maiden välillä Utrechtin rauhan yhteydessä 1713 solmittu orjien ja tavaroiden 30-vuotiseksi sovittu kauppaoikeussopimus "asiento", joka antoi sodalle sen espanjankielisen nimen. Asienton perusteella britit saivat luvan kuljettaa Amerikkaan rajattoman määrän orjia sekä sovitun määrän kauppatavaraa. Aikaa myöten espanjalaiset tulivat epäluuloisiksi ja epäilivät brittien venyttävän sopimuksen kohtia hyödykseen. Lisäksi maat olivat usein sodassa toisiaan vastaan 1700-luvun alkupuolella. Vuosina 1727–1729 käydyn Englannin–Espanjan sodan päättäneen Sevillan sopimuksen myötä britit luovuttivat Espanjalle oikeuden seurata ja valvoa asientossa määrättyjen rajoitusten noudattamista. Oulun kauppaseura
Tätä ajanjaksoa sanotaan yhdeksi Oulun Kauppaseuran monivaiheisimmista ajanjaksoista. Ouluun perustettiin mm. uusi suolahuone, köydenpunomo. Kesällä 1854 syttyi Krimin sota, josta käytettiin nimitystä Oolannin sota. Englantilais ranskalainen laivasto-osasto teki tuhoja myös Suomen rannikolla. Pohjoiseen irtautunut Englantilaisten laiva osaston 4 höyryfregattia; Leopard, Odin, Valarous ja Vulture, jotka saapuivat Ouluun 1. kesäkuuta. Laivaston komentaja Honway Plumridge määräsi poltettavaksi kaiken materiaalin, mitä voitiin käyttää sotatoimien hyväksi. Englantilaiset polttivat Oulun sataman rakennukset, Toppilan sataman varastot, tervahovin, jolloin tervaa paloi tuhansia tynnyreitä. Englantilaiset polttivat myös 41 laivaa Oulun kauppalaivastosta, joka oli Turun jälkeen maan toiseksi suurin. Palon aikana Petter Henrik Junnelius neuvotteli Toppilassa englantilaisten kanssa, että nämä säästäisivät asuinrakennukset. Neuvottelun tuloksena ja Junneliuksen jatkotoimien avulla palo saatiin rajattua tervahovin alueelle. Tästä Kauppaseura palkitsi Junneliuksen. Krimin sodan jälkeen Suomessa myönnettiin valtionlainoja tuhoutuneen laivaston elvyttämiseksi. Vuonna 1860 Oulun kauppalaivasto kohosikin Suomen suurimmaksi laivastoksi. Kauppaseura antoi Johan Oldenburgille suunniteltavaksi omistamansa Toppilan tilan kaavoituksen 1854, josta se vuokrasi palstoja jäsenilleen. Näin syntyi Ouluun Toppilansalmen huvila-alue. Alueelle perustettiin useita tehtaita kuten mm. Toppilan Mallasjuomatehdas 1862, Toppilan höyrysaha jne. Kyseisellä aikajaksolla perustettiin myös Ouluun Kauppa- ja 1875 Oulun merikoulu. Oulun Kauppaseura teki useita ehdotuksia, silloista, salakuljetuksen ehkäisemisestä, avustuskohteista. Myös höyrylaivayhteydet avattiin Ouluun. Toppilan Kauppaseuran omistaman tilan vuokratontit yhdistettiin Oulun kaupunkiin. Oolannin sota
Brittiläinen laivasto-osasto, johon kuului yhdeksän höyrykoneilla varustettua alusta, neljä vanhempaa myös höyrykoneilla varustettua toisen linjan alusta, neljä fregattia sekä useita pienempiä siipirataslaivoja, lähti 11. maaliskuuta 1854 Spitheadistä Itämerelle vara-amiraali Sir Charles Napierin komentamana. Sri Lankan historia
Ensimmäisellä maailmansodalla oli vain vähäinen vaikutus Ceyloniin, joka joutui osalliseksi sotaan osana brittiläistä imperiumia. Sodalla oli kuitenkin suuri vaikutus kansallismielisyyden kasvuun. Ensimmäiset vakavat mellakat alkoivat vuonna 1915, jolloin länsirannikon muslimien ja singaleesien välillä puhkesi väkivaltaisuuksia. Britit tulkitsivat levottomuudet brittivastaisuuksiksi ja syyttivät suurimpia etnisiä ryhmiä ja useita singaleesien johtajia pidätettiin. Pidätettyjen joukossa oli Don Stephen Senanayake, Ceylonin tuleva pääministeri, joka itseasiassa oli yrittänyt vaikutusvallallaan hillitä mellakoita. Mellakka oli verrattain pieni, mutta brittien toiminta sen tukahduttamiseksi kasvatti laajan brittivastaisen opposition. Ceylonin eri yhteistöjen johtajat katsoivat aiheelliseksi liittoutua kansan vaikutusvallan lisäämiseksi. Vuonna 1919 perustettiin Ceylonin kansalliskongressi, joka yhdisti saaren singaleesi- ja tamilijärjestöjä. Yksi sen ensimmäsistä toimista oli saada aikaan perustuslaillisia muutoksia, jotka lisäisivät paikallisväestön valtaa hallinnollisissa ja taloudellisissa asioissa. Nördlingenin taistelu
Nördlingenin taistelu oli Valkeavuoren taistelun ohella keisarillisten suurimpia voittoja kolmikymmenvuotisessa sodassa. Esimerkiksi Espanjan johtava ministeri Gaspar de Guzmán Olivárez julisti sen olevan: "Aikamme suurin voitto". Se muutti sodan strategisen tilanteen täysin: Ruotsi evakuoi kaikki Mainin eteläpuoliset varuskuntansa Etelä-Saksassa, ja Heilbronnin liitto hajosi. Marraskuussa 1634 sen entiset jäsenet lähettivät Oxenstiernan tietämättä Pariisiin delegaation, joka tarjosi Ranskan kuninkaalle myönnytyksiä, jos se julistaisi sodan Espanjalle ja keisarille. Vakavin menetys protestanttiselle puolelle oli kuitenkin Saksin vaaliruhtinas Juhana Yrjö I:n johtamat rauhanneuvottelut keisarin kanssa. Ne johtivat Prahan rauhaan, joka solmittiin toukokuussa 1635 keisarin ja protestanttisten ruhtinaiden välillä. Irlannin kapina 1641
Kapina muuttui osaksi suurempaa sodankäyntiä, kun Englannin sisällissota alkoi vuonna 1642. Samana vuonna Irlannin roomalaiskatolinen papisto piti Kilkennyssä kirkolliskokouksen. He vannoivat Kilkennyn konfederaation valan ja pyysivät kaikkia Irlannin katolisia liittymään liittoon. Konfederaatioon liittyneet lupasivat noudattaa liiton korkeimman neuvoston määräyksiä ja vannoivat uskollisuutta Kaarle I:lle, jota he pitivät parhaana turvana katolisuutta vastustavaa Englannin parlamenttia vastaan. Konfederaation kokouksessa myöhäissyksyllä 1642 nimettiin Irlannille hallitus, ja uudelleen värvättyä sotaväkeä johtamaan nimitettiin useita kenraaleja. Brittiläinen Hongkong
Brittiläiset kauppiaat käyttivät Lin Tse-hsun harjoittamaa politiikkaa tekosyynä pakottaakseen Kiinaa lieventämään kaupparajoitusten lieventämiseen. Oopiumisota alkoi vuonna 1839 ja kesti vuoteen 1842 asti. Britannian laivasto oli ylivoimainen Kiinan laivastoon verrattuna, minkä ansiosta britit pystyivät tekemään vaatimuksia Kiinalle ennen kauppasulkujensa hajottamista ja tärkeiden satamien pommitusten lopettamista. Kiina suostui luovuttamaan kivisen Hongkongin saaren Britannialle vapaasatamaksi, jolla oli oikeudet käydä kauppaa manner-Kiinan kanssa. Yhdeksänvuotinen sota (Irlanti)
Yhdeksänvuotinen sota (myös Tyronen kapina) on nimitys vuosina 1594–1603 Irlannissa käydylle sodalle Tyronen jaarli Hugh O’Neillin ja Tyrconnellin jaarli Hugh Roe O’Donnellin johtamien kapinallisten sekä Irlannin hallitsemiseen tähdänneen Englannin armeijan välillä. Pääosa sodasta käytiin O’Neillin hallitseman Ulsterin alueella. O’Neillin kapinalliset olivat pitkään menestyksellisiä ja hän löi useita maihinnousseita englantilaisia armeijoita sekä pakotti kahdesti englantilaiset itselleen edulliseen aselepoon. Lopulta sota kuitenkin päättyi Englannin voittoon, minkä jälkeen vanhojen päällikkösukujen valta Irlannissa alkoi murentua. Etiopian–Adalin sota
Etiopian ja Adalin sodan seurauksena Etiopiaan alkoi monta vuotta kestänyt oromopaimentolaisten muuttoaalto, jolla oli itse sotaa tärkeämmät vaikutukset. Etiopiassa portugalilaisilta saatuun apuun suhtauduttiin ristiriitaisesti. Toisaalta se nähtiin kaivattuna yhteytenä kristittyyn maailmaan ja toisaalta se johti välien kiristymiseen roomalaiskatolilaisuuden ja ortodoksisuuden kannattajien välillä. Sota vähensi molempien osapuolien väestöä merkittävästi ja heikensi niitä poliittisesti. Tuhot vaikuttivat myös siihen, että kristityt ja muslimit eivät ottaneet uudelleen yhteen yhtä tuhoisassa sodassa myöhemmin. Loviisan–Vesijärven rautatie
Lahden lisäksi rautatiestä oli kiinnostunut myös rannikolla sijaitseva Loviisa, joka toimikin aktiivisesti oman ratayhteyden hankkimiseksi. Aikanaan Suomen neljänneksi suurimmaksi kasvanut kaupunki oli kokenut kovia useita vastoinkäymisiä, joista varsinkin vuosien 1854–1855 aikana Loviisaan vaikuttanut Oolannin sota, vuonna 1855 riehunut suuri tulipalo, sekä Loviisan kaukaa sisämaan kautta kiertävä, vuonna 1870 valmistunut Riihimäki–Pietari-rata olivat heikentänyt kaupungin asemaa kauppapaikkana merkittävästi. Skotlanti
Kaarlen huono sotaonni rohkaisi hänen vastustajiaan myös Englannissa, jossa syttyi 1642 Englannin sisällissota. Parlamentaristit kääntyivät sodan alkuvaiheissa Skotlannin puoleen. Solemn League and Covenant -sopimuksen jälkeen skottijoukot hyökkäsivät Englantiin ja tukivat kuninkaan vastustajia. Parlamentaristien ja skotlantilaisten liitossa oli kuitenkin säröjä, sillä skotlantilaiset halusivat kuitenkin säilyttää kuningaskunnan. Suurin osa skottiaatelisista liittoutui 1647 Kaarlen kanssa, minkä seurauksena Oliver Cromwellin teloitti Kaarlen vuonna 1649. Kaarle II julistautui Skotlannin, Englannin ja Irlannin kuninkaaksi. Cromwell koki asemansa uhatuksi ja alisti Skotlannin kymmeneksi vuodeksi valtaansa. Tasavalta kaatui Cromwellin kuoleman jälkeen ja Kaarle II:sta tuli jälleen kuningas. Ensimmäinen Englannin–Hollannin sota
1600-luvun puolivälissä Alankomaat ylläpitivät Euroopan suurinta kauppalaivastoa ja sillä oli enemmän kauppalaivoja kuin muilla mailla yhteensä. Alankomaiden talous perustui lähes täysin meritse tehdylle ulkomaankaupalle loi maan kauppapoliittisen ylivallan ja erityisesti Pohjanmeren ja Itämeren alueilla. Lisäksi Alankomaat valtasi lähes kaikki Portugalin Kaukoidän ja Brasilian siirtomaat ja kauppa-asemat, mikä mahdollisti erityisen tuottaisan maustekaupan valvonnan. Alankomailla oli myös merkittävää Englannin kauppaa. Atlantin taistelut
Atlantin taistelut ensimmäisessä maailmansodassa olivat pääosin Saksan keisarikunnan laivaston ja Britannian kuninkaallisen laivaston sotalaivojen välisiä taisteluita ja Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneiden harjoittamaa upotussotaa, jolla se häiritsi ympärysvaltojen merikauppaa. 1915 saksalainen sukellusvene "U-20" upotti matkustajalaiva RMS Lusitanian, joka vei mukanaan syvyyksiin 1 198 ihmistä, joista 128 amerikkalaista ja noin 100 lasta. Sukellusveneet 
upottivat kaikkiaan noin 5 000 ympärysvaltain laivaa ja tappoivat 15 000 siviiliä. Sukellusveneet olivatkin vihattuja ympärysvalloissa. Saksalaiset menettivät sodan kuluessa 365 sukellusveneestään 178, ja 13 000 sukellusvenemiehestään 5 000.
Vuoden 1917 alussa Saksa aloitti rajoittamattoman upotussodan maailman merillä upottaen myös amerikkalaisia kauppalaivoja, joka osaltaan veti Amerikan mukaan sotaan. Irlannin kapina 1641
Kuninkaan ja parlamentin väliset jännitteet johtivat lokakuussa 1642 Englannissa sisällissodan puhkeamiseen. Sodan vuoksi Irlanti ajautui sekavaan tilanteeseen. Osaa maasta hallitsivat kuningas Kaarlelle uskolliset Ormonden joukot, osaa Englannin parlamenttia tukenut Ulsterin skottien armeija ja osaa Irlannin katolisten vastaperustetun Kilkennyn konfederaation joukot. Englannin sisällissodassa konfederaatio tuki kuningasta. Sotaa jatkui vuoteen 1649, jolloin Oliver Cromwell valloitti Irlannin ja murskasi kaiken vastarinnan. Cromwellin valloituksen jälkeen asetettiin lokakuussa 1652 erityinen oikeusistuin tuomitsemaan vuoden 1641 kapinan johtajia. Noin kaksisataa tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin, joukossa Phelim O’Neill. Tuhansia kapinallisia vietiin myös Länsi-Intian orjamarkkinoille, ja katolisilta irlantilaisilta riistettiin laajoja maa-aloja, jotka luovutettiin englantilaisille uudisasukkaille. Kaarle II vahvisti maananastukset. Englannin kuningaskunta
Englannin sisällissota oli sarja aseellisia yhteenottoja parlamentaristien ja rojalistien välillä vuosina 1642–1651. Se johti kuningas Kaarle I:n mestaamiseen ja Englannin julistamiseen tasavallaksi ja sitten Oliver Cromwellin hallitsemaksi lordiprotektoraatiksi. Sisällissodan johdosta Englannin kirkon monopoliasema uskontokysymyksissä murtui. Pian Cromwellin kuoleman jälkeen Kaarle II nousi valtaistuimelle ja monarkia palautui. Poliittisesti sisällissota merkitsisi sitä, etteivät kuninkaat voineet enää hallita ilman parlamenttia, joskin asia vahvistui vasta mainiossa vallankumouksessa myöhemmin samalla vuosisadalla. Krimin sota
Kiista aiheutti väkivaltaista mellakointia alueella ja näiden tapahtumien varjolla osmanien painostamiseksi tsaari Nikolai I miehitti Valakian ja Moldavian, puoli-itsenäiset osmanien vasallivaltiot nykyisen Romanian alueella. Ruotsin sotahistoria keskiajalla
Viipurin linnanherra Eerik Akselinpoika Tott rakennutti vuonna 1475 Olavinlinnan, mikä johti sotaan Venäjää vastaan. Novgorod oli tuolloin joutunut Moskovan vallan alle ja Venäjä oli tästä lähtien suurempi uhka kuin aikaisemmin. Ruotsin ja Venäjän välillä käytiin sotia vuosina 1475 ja 1479–1482. Vuosina 1495–1497 käytiin keskiajan suurin sota Venäjän ja Ruotsin välillä. Venäläiset yrittivät vallata Viipurin, mutta epäonnistuivat. Ruotsalaiset tekivät vuorostaan sotaretken vuonna 1492 perustettua Ivangorodia vastaan. Koillisrintama
Koillisrintaman taistelut päättyivät kun Iso-Britannia esitti Suomelle uhkavaatimuksen itsenäisyyden tunnustamisen perumisesta mikäli sotatomia Vienan suunnalla ei lopetettaisi. Pelkona oli, että valkoiset saavat kulkuyhteyden Jäämerelle, jota taas heidän liittolaisensa Saksa pystyisi käyttämään Muurmannin alueen brittijoukkoja vastaan. Saksan intresseissä ei kuitenkaan ollut Suomen itärajalla syntyvä sotatilanne Venäjää vastaan. Saksa oli juuri solminut venäläisten kanssa rauhansopimuksen, mikä mahdollisti joukkojen keskittämisen elintärkeälle länsirintamalle. Tämän vuoksi myöskään Saksa ei halunnut liittolaisensa jatkavan sotatoimia Itä-Karjalassa. Ulkovaltojen painostuksen johdosta Mannerheim antoi 23. huhtikuuta määräyksen Itä-Karjalaan tehtävien hyökkäysten lopettamisesta. Punaisillakaan ei tuolloin ollut enää syytä taistella pohjoisessa, koska Etelä-Suomen rintama oli murtunut ja joukot perääntyivät kohti itää. Grattanin verilöyly
Seuraavan vuosikymmenen aikana erimielisyydet siouxien ja Yhdysvaltojen välillä kasvoivat ja kahden erilaisen kulttuurin väliset erot korostuivat. Varsinaiset sodat lähtivät liikkeelle 1862 Minnesotasta, jossa sikäläiset dakotat olivat ryhtyneet kapinaan uudisasukkaita vastaan. Sota levisi tasangoille, ja Grattanin verilöylystä alkaneiden monien kriisitilanteiden katkeroittamat lakotat nousivat sotaan Yhdysvaltoja vastaan muun muassa Punaisen Pilven, Istuvan Härän ja Hullun Hevosen alaisuudessa. Aleksanteri II (Venäjä)
Aleksanteri II seurasi isäänsä helmikuussa 1855, kesken käynnissä olleen Krimin sodan. Nikolai I:n kaudella alkanut Krimin sota Ottomaanien valtakuntaa eli Turkkia vastaan laajeni suursodaksi Ranskan ja Britannian liityttyä Turkin avuksi Venäjän saavutettua merkittäviä voittoja sitä vastaan. Suomessa Krimin sotaa kutsuttiin itämaiseksi sodaksi tai Oolannin sodaksi siksi, että ranskalais-englantilainen laivasto-osasto hyökkäsi Ahvenanmaalle, tuhosi Bomarsundin linnoituksen ja teki tuhojaan myös Suomen suuriruhtinaskunnan rannikolla Pohjanlahdelta Suomenlahdelle. Rauhan tuloksena alkoi Ahvenanmaan demilitarisointi. Tappiot sodassa johtivat uudistusvaatimuksiin, ja Venäjä haluttiin nostaa länsivaltojen tasolle. Oolannin sota
Brittiläis-ranskalainen laivasto-osasto valtasi keskeneräisen Bomarsundin linnoituksen Ahvenanmaalla loppukesällä 1854. Linnoitus räjäytettiin syyskuun alussa. Koska laivatykkien kantama oli pidempi kuin rannikkotykkien, laivat kykenivät tuhoamaan merilinnakkeen ilman, että tämä kykeni tehokkaasti vastaamaan tykkiensä kantaman ulkopuolelle. Ensimmäinen Balkanin sota
Sota alkoi Montenegron julistettua sodan osmanien valtakuntaa vastaan 8. lokakuuta 1912. Bulgaria, Serbia ja Kreikka liittyivät sotaan 17. lokakuuta. Turkki oli juuri kärsinyt tappion Italialle Libyassa vuoden 1911 sodassa. Sodan syynä käytettiin ei-islamilaisten kansojen syrjintää osmanien valtakunnassa. Toinen Englannin–Hollannin sota
Englannissa oli kuitenkin niitäkin, jotka halusivat sotaa kuten kuninkaan suosikki lordi Arlington. Arlington suostutteli kuninkaan veljen Yorkin herttua Jaakon hyökkäämään hollantilaisten siirtomaihin Länsi-Intiassa. Operaation rahoitti Haagissa oleva Englannin lähettiläs George Downing, joka vihasi Hollannin hallitusta ja ilmoitti Jaakolle Alankomaiden hallituksen jakautuneen kuningasmielisiin sotaa haluaviin Oranialaisiin. Arlington suunnitteli kaikkien tärkeiden hollantilaisten kauppakaupunkien valtaamista. Nuijasota
Professori Heikki Ylikangas on osoittanut useissa tutkimuksissa, että kapinan syyt löytyvät kasvaneesta säätyjen vastakkainasettelusta, joka johtui aatelin kasvusta ja talonpoikien köyhtymisestä. Yhdysvaltalainen tutkija John P. Maarbjerg esitti 1992, että kapina syttyi Etelä-Pohjanmaalla siksi, koska se oli eniten riippuvainen kaupasta ja tuonnista ja aikakauden hintakehitys oli ollut epäedullinen pohjalaisille tuottajille. Tämän vuoksi perinteiset talonpoikaisjohtajat ja köyhemmät talonpojat yhdistivät voimansa ja ryhtyivät kapinoimaan. Pikisaari (Oulu)
Oolannin sodassa 1854 englantilaiset polttivat Pikisaaren ja muut Oulun laivanrakennuspaikat maan tasalla. Myös Toppilassa sijainnut Tervahovi poltettiin. Laivanrakennus alkoi Pikisaaressa uudelleen 1856, mutta ei enää toipunut sotaa edeltäneelle tasolle. Rantojen madaltumisen takia veistämöt siirtyivät Pikisaaren luoteispuolella sijaitsevaan Korkeasaareen, mutta joutuivat pian maankohoamisen vuoksi siirtymään myös sieltä pois. Laivanrakennus keskittyi Pateniemeen ja Varjakkaan, joissa oli aloitettu laivarakennus 1856. Oolannin sota
Britit suunnittelivat kolmanneksi kesäksi edellistä suuremman, jopa yli 250 aluksen suuruisen Itämeren laivaston kokoamista, mutta Krimin sota päättyi ennen kuin siihen ehdittiin ryhtyä. Ogadenin sota
Ogadenin sotaa kävivät Somalia ja Etiopia Ogadenin somalienemmistöisestä alueesta Etiopiassa 1977–1978. Somalian presidentti Siad Barre yritti yhtenäistää sodalla somalit. Kuuban presidentti Fidel Castro yritti ensin sovitella maiden välejä, koska molemmat olivat tuolloin sosialistisia maita. Sodan aikana Neuvostoliitto lopetti Somalian tukemisen ja sota päättyi Somalian vetäytymiseen. Irlannin sisällissota
Sotaan johti IRA:n hajoaminen sopimuksen puolustajiin (pro-treaty) ja vastustajiin (anti-treaty) eli tasavaltalaisiin. Vastustajat valtasivat huhtikuussa 1922 Dublinissa sijaitsevan Four Courts -oikeustalon. Kymmenen päivää myöhemmin IRA surmasi brittiläisen sotamarsalkka Henry Wilsonin Lontoossa. Britit syyttivät teosta Four Courtsin valtaajia ja uhkasivat käyttävänsä Irlannissa olevia brittisotilaita. Collins määräsi tämän jälkeen joukot antautumaan, mutta nämä eivät suostuneet. Collins hyökkäsi Four Courtsiin briteiltä lainaamallaan tykistöllä, mistä alkoi Dublinin taistelu. Tämän jälkeen kaikki IRA:n joukot joutuivat valitsemaan puolensa. Satavuotinen sota
Vuoteen 1424 mennessä Henrik VI:n sedät olivat ottaneet vallan alaikäiseltä kuninkaalta ja eräs heistä, Gloucesterin herttua Humprey valloitti Hollannin. Seurauksena oli konflikti Burgundin herttua Filip II:n kanssa, mikä horjutti Burgundin ja Englannin liittoa. Vuonna 1428 Englanti oli valmis jatkamaan sotaa ja aloitti Orléansin kaupungin piirityksen. Kaupungin valtaamiseen voimat eivät riittäneet, mutta ranskalaisjoukot pysyivät passiivisina. Sota Irlannissa 1689–1691
Vuonna 1688 tapahtuneen mainion vallankumouksen jälkeen Englannin kuningas Jaakko II oli paennut aluksi Ranskaan. Hänen kukistamistaan johtanut Vilhelm Oranialainen oli julistettu uudeksi kuninkaaksi. Maaliskuussa 1689 Jaakko II kokosi uskolliset seuraajansa, irlantilaiset kannattajansa ja Ranskasta saamansa apujoukot Irlannin Corkiin. Sen jälkeen hän marssi Dubliniin, jossa kokosi irlantilaisista vielä suuremman armeijan. Kuningas Jaakon suojeluksessa Dubliniin kokoontui Irlannin parlamentti, ensimmäinen miesmuistiin, jossa katoliset olivat enemmistönä. Irlannin historiassa vuoden 1689 parlamentti tunnetaan ”isänmaallisena parlamenttina”, sillä luottaen laillisen kuninkaan tukeen se kumosi suuren osan kuluneen vuosisadan aikana säädetystä katolisten vastaisesta lainsäädännöstä. Se muun muassa takasi katolisille täyden uskonvapauden ja peruutti katolisten maaomaisuuteen kohdistuneet takavarikot. Nämä toimenpiteet herättivät vihaa Englannissa ja lisäsivät myös vihamielistä suhtautumista kuningas Jaakkoon. Käytännössä Irlannin katoliset asettuivat tukemaan Jaakko II:a ja protestantit Vilhelm Oranialaista, joskin todellinen kiistan aihe oli uskontoon sidottu maanomistusoikeus, ei niinkään uskonto sinänsä. Rannikkopuolustus
Suomenlahden rannikkopuolustuksen kaksi merkittävää sysäystä olivat Venäjän tappio Krimin sodassa, koska se osoitti lännestä tulevan laivaston toimintakyvyn Itämerellä Oolannin sodaksi kutsutussa Ison-Britannian ja Ranskan laivastojen hyökkäyksessä Itämerellä. Toinen sysäys rannikkopuolustuksen kehitykselle oli Venäjän tappio Tšusimassa 1905, jolloin Japanin laivasto upotti merkittävän osan Venäjän Tyynenmeren laivastonsa vahvistukseksi lähettämiä Itämeren laivaston aluksia. Kolmiliiton ja lähinnä Saksan laivaston muodostaman uhan lieventämiseksi Venäjä aloitti 1912 rannikkotykistön vahvistamisen Suomenlahden molemmilla rannoilla suluksi lännestä mahdollisesti Pietaria kohti tuleville aluksille. Ajatus oli vanha ja siksi sitä kutsuttiin edelleenkin Pietari Suuren merilinnoitukseksi. Pyhän Panteleimonin kirkko (Hanko)
Brittiläis-ranskalaisen laivaston Krimin sodan aikaisia sotatoimia Itämerellä kutsutaan Suomessa Oolannin sodaksi. Hangon linnoitus torjui laivaston hyökkäyksen, mutta sitä pidettiin sotilaallisesti vähämerkityksellisenä ja kalliina ylläpitää. Linnoitus räjäytettiin loppukesästä 1854 ja tuhoa täydensivät paikalliset asukkaat, joille oli annettu lupa kerätä rakennustarvikkeita omiin tarpeisiinsa. Sotaväestä jäi Hankoon jäljelle vain pieni vartio-osasto ja ortodoksisuudesta muistutti vain hautausmaa ja kirkon kivijalka. Ortodoksinen kirkollinen toiminta Hangossa oli lähes olematonta yli kolmekymmentä vuotta. Ainoastaan muistoristejä pystytettiin. Puinen muistoristi pystytettiin 1869 ja Riilahden meritaistelusta kertova graniittinen risti 1870. Vuonna 1879 perustetun kylpylän myötä Hanko alkoi vetää puoleensa venäläisiä virkamiehiä, upseereita ja seurapiiriväkeä. Näille kesäasukkaille alettiin järjestää jumalanpalveluksia aluksi yksityisasunnoissa ja vuosien myötä pysyvä rukouspaikka koettiin tarpeelliseksi. Uuden puukirkon eli nykyisen Hangon ortodoksisen kirkon perustuksiin käytettiin vanhan pyhän Panteleimonin kirkon perustuksista otettuja kiviä. Uusi kirkko vihittiin käyttöön 1895. Osmanien valtakunta
Krimin niemimaan omistus, Balkanin ja Mustanmeren hallinta sekä Venäjän halu saada lämpimänveden satama Mustanmeren rannalta ja näin ympärivuotinen kulku Välimerelle olivat kysymyksiä, joiden vuoksi Venäjä ja Osmanien valtakunta kävivät keskenään monta sotaa samoilla alueilla. Samat kysymykset olivat syynä myös Krimin sodan syttymiseen, vaikka pinnalta katsoen syy oli uskonnollinen. Vuonna 1774 Kutšuk Kainardžissa solmitun rauhan mukaan osmanit sallivat Venäjälle oikeuden rakentaa ortodoksinen katedraali Istanbuliin. Venäläiset, jotka kokivat olevansa ortodoksisen kirkon suojelijoita, laajensivat tämän oikeuden kattamaan koko Osmanien valtakunnan alueilla asuvien ortodoksien edunvalvontaa ja julistivat Venäjän ortodoksien suojelijaksi turkkilaisten alueilla. Osmanit kuitenkin kiistivät tällaisen oikeuden olemassaolon ja uusi sota alkoi lokakuussa 1853. Theobald von Bethmann Hollweg
Bethmann, jonka ulkopolitiikkaa ennen sotaa oli pitkälti ohjannut hänen halunsa luoda hyvät suhteet Britanniaan, oli erityisesti harmissaan Britannian sodanjulistuksesta. Tämä oli seurausta Ranskan valloituksesta johtuneesta puuttumisesta Belgian puolueettomaan asemaan, joka oli vahvistettu Lontoon vuoden 1839 rauhassa. Hän oli väitetysti kysynyt Britannian suurlähettiläs Edward Goschenilta miten britit voivat lähteä sotaan ”pelkän paperinpalan vuoksi”. On kuitenkin yleisesti hyväksytty väitteet, että Bethmann oli sekaantunut läheisesti hankkeisiin, jotka tähtäsivät Britannian siirtomaiden aseman horjuttamiseen. Näistä tunnetuin oli Hindu-saksalainen salaliitto. FS Aigle (1853)
Alus osallistui Oolannin sodan Ranskan laivaston sekä ensimmäiseen että toiseen purjehduskesään. Ensimmäisenä kesänä alus osallistui Bomarsundin taisteluun 15. elokuuta 1854 ja toisena kesänä se oli aseistettuna joukkojenkuljetusaluksena osallistuen 9.-11. elokuuta 1855 Suomenlinnan piiritykseen. Monongahelan taistelu
Monongahelan taistelu merkitsi loppua Braddockin tutkimusretkelle, jonka monet olivat uskoneet päättyvän Ohionlaakson sieppaamiseen Ranskalta. Tilanne johti nopeasti Englannin ja Ranskan väliseen seitsenvuotiseen sotaan. Seuraavan kolmen vuoden ajan ranskalaiset hallitsivat Ohionlaaksoa ja saivat puolelleen monia aiemmin puolueettomina pysyneitä heimoja. Englantilaisten huono intiaanipolitiikka vaikeutti heidän asemaa. Sodan edetessä brittiläiset joukot ottivat vallan ja ranskalaisia tukeneet intiaanit käsittivät valinneensa väärän puolen. Ranska ei pystynyt tarjoamaan intiaaniliittolaisilleen enää kylliksi lahjoja. Lopulta intiaanit väsyivät pitkään sotaan eivätkä nähneet riittävää syytä taistella eurooppalaisten sodassa kaukana kotiseuduiltaan. Sodan ratkaisuhetket käytiinkin pääasiassa valkoisten armeijoiden välillä. Britit valtasivat Fort Duquesnen, Quebecin ja Montrealin vuoden 1759 loppuun mennessä. Muualla maailmassa seitsenvuotinen sota jatkui vuoteen 1763, jolloin kirjoitettiin Pariisin rauha. Kolmikymmenvuotinen sota
Yhdistetyt katoliset sotajoukot marssivat pohjoiseen valloittaen ja ryöstäen Mecklenburgin, Pommerin ja 1627 koko Jyllannin. Wallenstein ei kuitenkaan saanut vallatuksi Själlannin saarella olevaa Tanskan pääkaupunkia, sillä hansakaupungit ja Puola eivät sallineet keisarin laivaston rakentamista Itämerelle. Hän aloitti Stralsundin piirityksen. Kaupunki oli ainoa sotaakäyvien valtioiden kaupunki, jossa oli tarpeelliset telakat laivaston rakentamiseksi Tanskaa vastaan. Armeijan ylläpito maksoi kuitenkin kohtuuttoman paljon verrattuna siihen, mitä sodasta Tanskaa vastaan olisi voinut saada. Hugo Grotius
Tällä kiistalla oli myöhemmin merkittäviä taloudellisia vaikutuksia. Hollannin tasavalta kannatti ajatusta vapaakaupasta (vaikka se ottikin itselleen Molukkien muskotti- ja neilikkakaupan monopolin). Englanti sääti vuonna 1651 purjehdussäännöksi kutsutun merenkulkulain (Act of Navigation), joka kielsi kaiken tavaroiden maahantuonnin Englantiin muilta kuin englantilaisilta laivoilta. Laki johti ensimmäiseen Englannin–Hollannin sotaan (1652–1654). Englannin sisällissota
Sodan lopputulos oli kolmijakoinen: Kuningas Kaarle I:n oikeudenkäynti ja teloitus, hänen poikansa Kaarle II:n karkotus ja Englannin monarkian korvaaminen ensin Englannin tasavallalla (1649–1653) ja sitten Protektoraatilla (1653–1659) Oliver Cromwellin oman vallan alla. Englannin kirkon monopoli Kristuksen palvomisessa päättyi voittajien lujittaessa perustettua "Protestanttien ylemmyys" -yhteisöä Irlannissa. Sodat muuttivat perustuslakia niin, että monarkki ei voi hallita ilman parlamentin suostumusta. Tämä konsepti lujitettiin laillisesti kuitenkin vasta osana "Mainiota vallankumousta" vuonna 1688. New Orleansin taistelu
New Orleansin taistelu oli 8. tammikuuta 1815 käyty taistelu Yhdysvaltojen ja Yhdistyneen kuningaskunnan välillä hieman New Orleansin kaupungin ulkopuolella Yhdysvaltojen Louisianassa. Taistelu oli osa vuoden 1812 sotaa, joka oli varsinaisesti kuitenkin jo päättynyt Gentin rauhaan ennen taistelun alkua. Tieto rauhasta kulki kuitenkin hitaasti valtameren yli. Yhdysvaltalaisia New Orleansissa johti Andrew Jackson ja brittejä Edward Pakenham. Brittien vahvuus oli 7 000–8 000 ja yhdysvaltalaisten noin 4 000. Brittien hyökkäykset yhdysvaltalaisten puolustusvarustuksia vastaan kuitenkin epäonnistuivat ja Pakenham sai surmansa taistelun aikana. Lopulta britit keskeyttivät hyökkäyksensä ja joitakin päiviä myöhemmin sotatoimet päättyivät uutisen rauhasta viimein saapuessa. Andrew Jacksonistä tuli sotasankari, joka valittiin sittemmin maansa presidentiksi. Oolannin sota
Brittien ja ranskalaisten kostoisku seurasi kolme viikkoa myöhemmin 24. heinäkuuta, jolloin kaksi vihollisen sota-alusta ankkuroi Rauman sataman edustalle. Seuraavana päivänä laivat alkoivat tulittaa kaupunkia ja samalla maihin nousi joukko merisotilaita, jotka sytyttivät satamarakennuksia ja puutavaravarastoja. Kaupunkialueelle ammuttiin raketteja ja kranaatteja aina kello 23 saakka, mutta nekään eivät aiheuttaneet sanottavaa tuhoa. Satamassa sen sijaan tuhoutui yhteensä 54 rakennusta sekä suuri määrä laivanrakennukseen tarkoitettua puutavaraa. Raumalaiset yrittivät vastata tulitukseen käsiasein, mutta ampumaetäisyys oli liian suuri ja luodit osuivat vain alusten kylkiin. Pohjan sota
Pohjan sota (myös toinen pohjoismainen sota, toinen Pohjan sota tai Pohjan sodat) käytiin vuosina 1655–1661 Itämeren alueella ja Puolassa. Sodan syinä olivat Ruotsin, Venäjän ja Brandenburgin laajenemishalut, Puolan heikkoudentila sekä Tanskan ja Ruotsin välinen valtataistelu Itämerellä. Brandenburg halusi Etu-Pommerin Ruotsilta ja Tanska kykeni vielä haastamaan Ruotsin Itämeren alueella. Venäjä halusi saada yhteyden Itämerelle. Ruotsi tähtäsi Preussin satamien takaisin saamiseen Puolalta tai Tanskan lyömiseen lännessä. Sund
Kun Venäjä oli saanut Suomen 1808 Suomen sodassa, se halusi vahvistaa uuden länsirajansa puolustusta. Sundiin rakennettiin Bomarsundin linnoitus vuosina 1832–1854. Kun alkanut Krimin sota laajeni vuonna 1854 Itämerelle Oolannin sodaksi. Tuolloin Bomarsundin linnoitus oli vasta puolivalmis. Linnoitus antautui, ja tuhottiin koska brittiläisten etujen mukaista oli estää venäläisten sotilaallinen toiminta saarilla. Krimin sodan vuonna 1856 päättäneeseen Pariisin rauhansopimukseen otettiin määräys, ettei Ahvenanmaata saa linnoittaa. Nez percé -sota
Sodan juuret johtavat edelliselle vuosikymmenelle. Vuonna 1863 Wallowalaaksossa tehdyt kultalöydöt aiheuttivat ensimmäisen särön nez percéin ja Yhdysvaltain keskinäisiin suhteisiin. Saman vuoden aikana uudisasukkaat vaativat sopimusta, jossa koko Wallowalaakso avattaisiin heille. Lähetyssaarnaajien voimakkaan vaikutuksen alla monet pohjoisemmat nez percéin päälliköistä allekirjoittivat sopimuksen. Wallowalaakson päällikkönä toimiva Old Joseph kieltäytyi. Muiden päälliköiden käytöksestä harmistuneena hän repi Uuden Testamentin, jonka oli saanut aikoinaan lahjaksi heimolleen kuuluvasta maa-alueesta tehdyn sopimuksen yhteydessä. Old Joseph sai taakseen vaikutusvaltaisen päällikkö White Birdin, joka halusi säilyttää heimon vanhat perinteet ja maat. Molemmat päälliköt tuomitsivat kyseisen vuoden aikana kirjoitetun Lapwain-sopimuksen ”Valehtelijoiden sopimukseksi”. Oolannin sota
Oulun maistraatti arvioi tuhopolttojen ja ryöstöjen aiheuttaneen kaupungille ja kaupunkilaisille 380 969 ruplan 98 kopeekan vahingot. Laivojen arvoksi arvioitiin 170 925 ruplaa, 16 460 tynnyrin tervamäärän 40 150 ruplaa, poltettujen makasiinien 22 950 ruplaa, laivavarvien 13 500 ruplaa ja laivapuiden ja -tarpeiden arvoksi 11 495 ruplaa. Suurimmat vahingot Oulussa kärsi G. Bergbom, joka menetti omaisuuttaan 101 106 ruplan verran, johon laskettiin kauppahuone G. & C. Bergbom Ab:n häviö 24 600 ruplaa. Kaikkiaan Oulussa vahinkoa ilmoitti kärsineen 53 henkeä, mutta yli 10 000 ruplan verran kärsi vain yhdeksän henkilöä. Pontiac (intiaanipäällikkö)
Ranskan ja Britannian siirtomaavaltojen keskinäinen taistelu Ohiolaakson turkismaista johti vuonna 1754 alkaneeseen sotaan maiden välillä. Kaksi vuotta myöhemmin Englanti ja Ranska julistivat virallisesti sodan toisiaan vastaan. Euroopassa seitsenvuotisena sotana tunnettu sota levisi aina Intiaan asti. Kolmas Englannin–Hollannin sota
Kolmas Englannin–Hollannin sota (, ) käytiin vuosina 1672–1674 Englannin kuningaskunnan ja Alankomaiden tasavallan välillä. Se oli osa Englannin ja Hollannin välisiä sotia ja samalla osa Ranskan ja Hollannin välistä sotaa. Nördlingenin taistelu
Nördlingenin taistelu (joskus myös Allbuchin taistelu) käytiin 6. syyskuuta 1634 kolmikymmenvuotisen sodan aikana lähellä Nördlingenin kaupunkia Etelä-Saksassa. Taistelussa Matthias Gallasin johtamat keisarilliset löivät perin pohjin protestanttien yhdistyneen armeijan. Taistelu oli yksi sodan tärkeimmistä ja täydellinen katastrofi ruotsalaisille. Se käänsi sotaonnen keisarille suotuisaksi ja tuhosi ruotsalaisten haaveet sodan lopettamisesta heille edullisilla ehdoilla. Taistelun jälkeen Ranskan oli pakko puuttua kolmikymmenvuotiseen sotaan aktiivisesti, ja Saksan sisäinen uskonsota muuttui valtioiden väliseksi konfliktiksi. Falkirkin taistelu
Ennen Falkirkin taistelua skotit olivat voittaneet englantilaiset Stirlingin sillan taistelussa ja sen seurauksena englantilaiset oli karkotettu Skotlannista ja Wallacen johtama skottiarmeija ryösteli nyt Northumberlandia. Kesäkuussa 1297 Wallace kuuli kuitenkin Edvard I:n olevan Yorkshiressä suuren armeijan kanssa ja hän päätti vetäytyä Skotlannin puolelle. Northumberland oli ryöstetty niin täydellisesti, ettei Wallace uskonut englantilaisten saavan huoltoa sieltä ja heidän olisi näin pakko vetäytyä. Edvard oli kuitenkin osannut arvata tämän suunnitelman. Hän olikin määrännyt laivastonsa pohjoiseen. Laivojen tarkoituksena oli kuljettaa ruokaa ja muita tarvikkeita ja täydentää armeijaa aina tarvittaessa sen kulkiessa pitkin rannikkoa. Oolannin sota
Ahvenanmaan demilitarisointi jatkui ensimmäisen maailmansodan jälkeenkin, kun Ahvenanmaa vahvistettiin lopullisesti Kansainliiton päätöksellä kuuluvaksi historiallisten dokumenttien perusteella Suomelle. Perusteena sillä oli, että sitä on hallittu myös Ruotsin vallan aikana kahdeksan Ruotsin maakuntaa käsittävän Suomen suuriruhtinaskunnan kautta Turusta, ei Tukholmasta. Vastineeksi siitä, että Suomi sai vahvistetuksi alueen itselleen, tuli Suomen taata ahvenanmaalaisille laaja itsehallinto sekä kulttuuriset oikeudet. Astrahanin sotaretki
Osmanien valtakunta ja Venäjä sotivat seuraavan kerran keskenään hieman yli sata vuotta myöhemmin. Vuonna 1676 syttyneen Venäjän–Turkin sodan syynä oli tällä kertaa Osmanivaltakunnan laajeneminen Ukrainan alueelle lähelle Venäjää, ja sota käytiin lähinnä Mustanmeren länsipuolella. Maiden jonkin verran toisistaan eroavassa historiankirjoituksessa Astrahanin sotaretkeä seurannut rauhan jakso saatetaan selittää eri syistä johtuvaksi. Aleksandr Filjuškinin mukaan turkkilaisilta kesti sata vuotta, ennen kuin he uskalsivat aloittaa toisen sotaretken Venäjää vastaan hävittyään tälle ilman merkittäviä sotilaallisia yhteenottoja. Akdes Nimet Kuratin mukaan Iivana ja hänen seuraajansa varoivat visusti hermostuttamasta turkkilaisia ennen 1600-luvun puoliväliä, sillä sotaretki onnistuessaan olisi merkinnyt suurta iskua Venäjälle nousevana mahtivaltiona. Falklandin sota
Falklandin sotaa on myöhemmin syytetty resurssien ja ihmishenkien tuhlaamisesta. Globalisaatiokriitikko Naomi Kleinin mukaan sodan ainoa syy oli luoda Britanniaan "shokkitila", jonka aikana maan silloinen pääministeri Margaret Thatcher pystyi pelastamaan oman poliittisen uransa, leimaamaan lakkoilevat brittityöläiset vihollisiksi ja yksityistämään useita valtionyrityksiä. Kleinin mukaan Thatcherin kannatusprosentti, joka oli sodan alussa 25 % ja lopussa 59 %, nousi sodan tuoman voiton ansiosta. Lisäksi Britannian hallituksen vuosina 1984–88 tekemät laajat yksityistämistoimenpiteet, jotka kohdistuivat muun muassa British Petroleumiin ja British Airwaysiin, eivät olisi onnistuneet ilman sodan kansan keskuudessa aiheuttamaa mielialaa. Oopiumisodat
Oopiumisodat käytiin 1800-luvulla pääasiassa Britannian ja Kiinan välillä, mutta toisessa oopiumisodassa myös Ranska oli aktiivisesti mukana Britannian puolella. Sotien syynä oli Englannin Itä-Intian kauppakomppanian 1800-luvulla harjoittama oopiumin salakuljetus Kiinan markkinoille. New Orleansin taistelu
Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta olivat ajautuneet sotaan keskenään vuonna 1812. Molemmat osapuolet olivat väsyneitä sotaan vuoden 1814 loppupuolella ja neuvottelut sodan päättämiseksi olivat alkaneet syksyllä Belgian Gentin kaupungissa. Gentin rauha päätti sodan virallisesti 24. joulukuuta 1814, Uutinen sopimuksen allekirjoittamisesta kulki Atlantin valtameren yli vasta New Orleansin taistelun jälkeen. Ennen New Orleansia britit olivat kasvattaneet joukkojensa määrää Amerikassa ja yhdysvalloista oli otettu joitakin merkittäviä voittoja. Britit päättivät yrittää Louisianan osavaltiossa sijainneen New Orleansin kaupungin valtausta, koska näin estettäisiin yhdysvaltalaisia käyttämästä Mississippi-jokea joukkojen ja tarvikkeiden kuljetukseen. Kaupunki oli myös huomattavat puuvilla- ja sokerivarastot. Korintin sota
Korintin sota käytiin vuosina 395–387 eaa. Ateena, Argos, Korintti ja Theba yrittivät Persian avustuksella kukistaa Spartan, josta oli peloponnesolaissodan jälkeen tullut Kreikan suurvalta. Ateena oli peloponnesolaissodan takia menettänyt sen vallassa olleet alueet eli niin sanotun Ateenan imperiumin Spartalle. Sodan tärkein syy oli kuitenkin Spartan omavaltainen käyttäytyminen heikompia liittolaisiaan kohtaan. Mainio vallankumous
Vallankumoukseen liittyi myös vuosina 1689–1691 Irlannissa käyty sota ja taisteluita Skotlannissa (joista merkittävimmät Killicrankien ja Dunkeldin). Vallankumous johti myös Uuden-Englannin dominion romahdukseen ja Marylandin hallituksen kukistumiseen. Englannin historia
Englannin sisällissota oli sarja aseellisia yhteenottoja parlamentaristien ja rojalistien välillä vuosina 1642–1651. Se johti kuningas Kaarle I:n mestaamiseen ja Englannin julistamiseen tasavallaksi ja sitten Oliver Cromwellin hallitsemaksi lordiprotektoraatiksi. Sisällissodan johdosta Englannin kirkon monopoliasema uskontokysymyksissä murtui. Pian Cromwellin kuoleman jälkeen Kaarle II nousi valtaistuimelle ja kuningasvalta palautui. Poliittisesti sisällissota merkitsisi sitä, etteivät kuninkaat voineet enää hallita ilman parlamenttia, joskin asia vahvistui vasta mainiossa vallankumouksessa myöhemmin samalla vuosisadalla. Oolannin sota
Viimeisen kerran britit saapuivat Ouluun 3. kesäkuuta, jolloin he vaativat puita uhaten polttaa koko kaupungin. Vaikka kaikki lastiveneet oli upotettu, 12 syltä kuljetettiin tervaveneillä englantilaisille. 4. kesäkuuta jälkeen he jakautuivat Tornioon menevään ja Kokkolaan menevään kahteen osastoon. Shawneet
Ohion heimot muodostivat keskenään pitävän liiton. Heidän maansa ei kuitenkaan ollut enää yksinomaan intiaanien maata, vaan eurooppalaisten siirtokuntien asutukset levisivät ympäristöön. Uuden-Ranskan hegemonia oli riittämätön brittien perustaessa joenvarsille omia kauppapisteitään. 1750-luvulla englantilaisten ja ranskalaisten tärkeimmäksi kiistan kohteeksi nousivat Ohion laakson maa-alueet. Erimielisyydet johtivat taisteluihin, jotka kaksi vuotta myöhemmin levisivät kaikkialla maailmassa Britannian ja Ranskan väliseksi seitsenvuotiseksi sodaksi. Toinen Englannin–Hollannin sota
Sodan ensimmäiset taistelut käytiin merellä. Englantilaiset saavuttivat Lowestoftissa 13. kesäkuuta 1665 suuren voiton: se oli suurin tappio koko Alankomaiden historiassa. Englantilaiset eivät kuitenkaan onnistuneet käyttämään voittoa hyväkseen. Hollannin päämies, Johan de Witt, otti laivaston haltuunsa henkilökohtaisesti. De Witt erotti tehottomat kapteenit palveluksestaan ja korvasi ne paremmilla sekä uusia taktiikoita kehiteltiin. Elokuussa 1665 De Ruyter palasi Amerikasta sankarina, sillä hän oli vallannut takaisin ne siirtomaat, jotka Englanti oli vallannut Alankomailta lokakuussa 1664. Hänelle annettiin koko Alankomaiden tasavallan laivaston ylipäällikkyys. Vågenin taistelun jälkeen, jossa hollantilaiset vaurioittivat vakavasti Englannin laivastoa, hollantilaisten Maustelaivasto pystyi palaamaan turvallisesti Alankomaihin. Kolmoisliiton sota
Sodan syistä on yhä erilaisia käsityksiä. Solana Lópezin aggressiivista politiikkaa pidetään sodan tärkeimpänä syynä, mutta myös Ison-Britannian taloudellisia intressejä on esitetty yhdeksi sodan syntyyn vaikuttaneeksi tekijäksi etenkin Paraguayssa. Aikoinaan Britannia oli kuitenkin sotaa vastaan, vaikka maan pankit hyötyivätkin sodan jälkeen lainoittaessaan sodan osapuolia. Venäjän–Turkin sota (1735–1739)
Venäjän–Turkin sota 1735–1739 käytiin keisarillisen Venäjän ja Osmanien valtakunnan välillä. Venäjän syitä sotaan olivat Venäjän laajentumispyrkimys Mustallemerelle ja tilaisuuden salliessa myös pidemmälle, sekä Krimin tataarien tekemät ryöstöretket osmanien puolelta Venäjän hallitsemaan Ukrainaan. Syyt olivat toisin sanoen samat, joiden vuoksi valtakunnat olivat taistelleet toisiaan vastaan jo monta kertaa. Irlannin historia
Irlantilaisten lopullinen alistaminen jatkui Elisabet I:n johdolla, joka joutui sotimaan ennen muuta Aodh (Hugh) Ó Néillin johtamia ulsterilaisia vastaan 1500-luvun viimeisinä vuosina (ns. yhdeksänvuotinen sota). Ó Néill voitettiin lopulta Kinsalen (Cionn tSáile) taistelussa vuonna 1601, huolimatta katolisten espanjalaisten lähettämistä apujoukoista. Ulster oli alistettu, ja ulsterilaiset klaanipäälliköt lähtivät maanpakoon vuonna 1607. Tapaus tunnettiin sittemmin "jaarlien pakona" ("the Flight of the Earls", iiriksi "Imeacht na nIarlaí"). Venäjän–Turkin sota (1828–1829)
Osmanien valtakunta oli heikentynyt merkittävästi sitten suuruutensa päivien ja sillä oli hallussaan Venäjälle strategisesti tärkeitä kohteita, kuten Istanbul ja sen salmet. Venäjän tavoitteena ei ollut kuitenkaan kuoliniskun antaminen. Valtakunnan lopullinen hajoaminen saattaisi johtaa kaaokseen ja suurvaltojen keskinäiseen kamppailuun sen perinnönjaosta. Sotaan ryhdyttiinkin yhteisymmärryksessä sen rajallisuudesta ulkovaltojen kanssa ja niinpä Ranska, Britannia, Preussi tai Itävalta eivät protestoineet Venäjän sotatoimia. Shelonin taistelu
Moskovan ruhtinaskunnan ja Novogordin tasavallan välillä oli ollut konflikteja jo 1300-luvulta lähtien, mistä viimeisin oli johtanut vuonna 1456 solmittuun Yazhelbitsyn rauhansopimukseen, jota novgorodilaiset sitten rikkoivat pyytämällä Puola-Liettualta tukea. Moskovan ruhtinas Iivana III syyttikin Novgorodia petturuudesta, minkä lisäksi ortodoksinen metropoliitta syytti heitä jopa ortodoksisuuden hylkäämisestä liettualaisten katolilaisten hyväksi. Novgorodin ja Liettuan välille solmittiinkin puolustusliitto, mutta kun Moskova julisti sodan, liettualaiset eivät tulleet apuun. Novgorod palkkasikin Mikhail kiovalaisen johtamaan joukkojaan. Hän kuitenkin hylkäsi novgorodilaiset, kun he eivät suostuneet tukemaan hänen vaatimustaan Kiovan kaupungista. Tasavalta kohtasi Moskovan siis yksin. Kuningas Philipin sota
Sassamonin murha johti kesäkuussa 1675 kolmen wampanoag-soturin pidätykseen ja teloittamiseen. Plymouthin kuvernööri Josiah Winslow lähetti sanansaattajan kysymään miksi kuningas Philip halusi sotaa. Metacomet ei suostunut keskustelemaan asiasta kuvernöörin kanssa vaan halusi paikalle Kaarle II:n, jonka kanssa hän oli valmis neuvottelemaan rauhasta. Englannin kuningas ei kuitenkaan ollut halukas tapaamiseen. Intiaanien parasta ajatellut puritaanijohtaja Roger Williams yritti viimeiseen hetkeen asti estää wampanoageja ryhtymästä sotaan brittejä vastaan, mutta Metacomet oli jo tehnyt päätöksensä. Teollinen vallankumous
Vilhelm III Oranialainen oli myös Alankomaiden käskynhaltija, ja hänen valtaantulonsa teki Alankomaista ja Englannista liittolaisia. Alankomaat oli 1600-luvulla johtava merivalta ja Amsterdam finanssikeskus, jonka menestyksen taustalla oli Hollannin Itä-Intian kauppakomppania. Tämän seurauksena myös Englannin hallituksen luottokelpoisuus parani. Parlamentti rahoitti yhdeksänvuotista sotaa 1688–1697 Ranskaa vastaan joukkovelkakirjalainalla. Lainan hoitamiseksi perustettiin Bank of England 1694, minkä avulla valtio saattoi velkaantua ja vapautua vuosittaisten verotulojen rajoista ja takasi lainoja tulevilla verotuloilla. Valtion parantunutta rahoitustilannetta käytettiin laivaston kehittämiseen. Mainio vallankumous paransi myös omistusoikeuksia, mikä vapautti rahoitusmarkkinoiden kehittymisen. Yksityiset välittäjät alkoivat Bank of Englandin ympäristön kahviloissa noteeraamaan velkakirjoja, kiinteistöjä ja kauppakomppanioiden osakkeita. He keskittyivät viiteen tärkeimpään, eli Hollannin ja Englannin Itä-Intian kauppakomppanioihin, Hollannin Länsi-Intian kauppakomppaniaan, Royal African Companyyn ja talouskuplan (Etelämeren kupla) aiheuttaneeseen South Sea Companyyn. Parlamentti yritti suitsia villiä arvopaperikauppaa koko 1700-luvun, ja esimerkiksi osakeyhtiöitä sai perustaa vain parlamentin luvalla. Näitä vuosien 1688–1750 hollantilaisia uudistuksia, jotka mainio vallankumous sai aikaan, kutsutaan finanssivallankumoukseksi, joka mahdollisti Britannian taloudellisen kasvun ja loi puitteet teolliselle vallankumoukselle. Oolannin sota
Frederick Glassen johtamat "HMS Vulture" ja "HMS Odin" saapuivat Kokkolan edustalle 7. kesäkuuta 1854, jolloin Glasse vaati satamassa olevien alusten ja materiaalin luovuttamista. Aluksilta lähetettiin maihin partio, jonka kauppaneuvos Anders Donnerin varustamat kokkolalaiset torjuivat. Ennen brittien tuloa Vaasasta oli tullut avuksi kaksi venäläistä komppaniaa. 335-vuotinen sota
335-vuotisen sodan juuret olivat Englannin sisällissodassa. Siinä pääministerin valtaa kannattaneet parlamentaristit ja kuninkaan valtaa kannattaneet rojalistit eli kavaljeerit taistelivat maan hallinnasta. Alankomaat tuki sodan alussa kavaljeereja, mutta vaihtoi puolta kun alkoi näyttää siltä että parlamentaristit voittavat sodan. Oopiumisodat
Oopiumisodissa oopiumi ja siitä käytävän kaupan salliminen Kiinassa oli osasyy sotiin eikä suinkaan ainoa tekijä. Britannia hallitsi tuolloin Intiaa, jossa oopiumia tuotettiin, ja sen oli havaittu käyvän hyvin kaupaksi Kiinassa. Britannia kaipasi lisätuloja Kiinasta, sillä kauppa oli alijäämäistä ennen ensimmäistä oopiumisotaa eikä toivotulla tasolla oopiumisotien välissä.Britannia sai Kiinalta huomattavia myönnytyksiä oopiumisotien seurauksena. Kenties merkittävimmäksi jäi ensimmäisessä oopiumisodassa saatu Hongkong. Toinen oopiumisota taas toi kaikille ulkomaille merkittävästi valtaa Kiinassa. Oolannin sota
Brittien versio tapahtumien kulusta oli erilainen kuin raumalaisten. Kommodori A. H. Gardner väitti tulleensa pormestari Petterssonin huijaamaksi, koska oli kuvitellut, että hänen vaatimuksiinsa oli suostuttu. Gardnerin esimies kommodori Warden taas totesi vara-amiraali James Dundasille lähettämässään raportissa, että henkilötappioita aiheuttanut kahakka johtui väärinkäsityksestä ja neuvottelijoiden yhteisen kielen puuttumisesta. Myös pormestari Pettersson suuttui välikohtauksesta niin, että laati oman valituksensa Venäjän sotaministeri Vasili Dolgorukoville, joka puolestaan toimitti sen edelleen ranskankielisenä käännöksenä amiraali Dundasille ja Britannian amiraliteetille. Kahdeksankymmenvuotinen sota
Englanti oli tukenut epävirallisesti Alankomaita jo vuosia ja päätti nyt liittyä sotaan virallisesti. Vuonna 1585 Nonsuchin sopimuksen nojalla Elisabet I lähetti apuun Robert Dudleyn, Leicesterin jaarlin johtaman 5 000–6 000 miehen ja 1 000 hevosen suuruisen sotajoukon. Vilhelm Oranialaisen poika, Morits Oranialainen otti armeijoiden komennon vuonna 1587 ja Leicesterin jaarli palasi Englantiin. Englannin joukkojen viipyminen maassa vuoteen 1604 oli suuri syy siihen, että Espanja lähetti Voittamattoman armadansa Englantia vastaan 1588. Puolan sota
Puolan sota (myös "toinen Puolan sota") oli sota Puolan ja Ruotsin välillä vuosina 1600–1629. Sodan syynä oli aikaisempi Sigismundin ja Kaarle-herttuan (myöhemmin Kaarle IX) kamppailu Ruotsin valtaistuimesta sekä Saksalaisen ritarikunnan jättämän valtatyhjiön hallinta Baltiassa. Sota jakautui neljään eri osaan, joiden välissä oli aselepoja. Se oli myös osa suurempaa niin sanottua kuusikymmenvuotista sotaa (1598–1661) Ruotsin ja Puolan välillä. Samaan sotaan kietoutui vielä Puolan ja Moskovan välinen sota 1605–1618, jossa ruotsalaisia taisteli välillä venäläisten rinnalla, sekä Ruotsin ja Venäjän välinen sota (ns. Inkerin sota) 1611–1617. Nördlingenin taistelu
Kustaa Hornin johtamalla oikealla sivulla taistelu alkoi ratsuväkitaisteluna, kun äärimmäisenä oikealla ollut "von Witzleben" tulkitsi hyökkäyssignaalin tulleen ja hänen komentamansa ratsuväkirykmentti hyökkäsi ennen aikojaan vastustajan kimppuun. Keisarillisten raskas ratsuväki heitti rykmentin takaisin, mutta Hornin koko ratsuväki juuttui kahakkaan Rezenbachin laaksossa Allbuchin eteläpuolella. Tämän vuoksi Horn joutui aloittamaan taistelun ilman riittävää tykistövalmistelua. Oolannin sota
Plumbridgre oli valtuuttanut "HMS Leopardin" päällikön George Giffardin vartioimaan Pohjanlahden sulkeemusta. Britannian sotaministeri Newcastlen herttua oli pyytänyt välttämään puolustuskyvyttömien kaupunkien tuhoamista. Giffardin oma-aloitteisuus asiassa ei johtanut toimenpiteisiin kontra-amiraali Plumbridgen osalta. Raahessa aiheutettu tuho aiheutti keskustelun Britannian alahuoneessa. Kveekarit vaativat rahankeruuta vahinkojen korvaamiseksi. Korvausrahoilla rakennettiin Raaheen Kveekarintie. Pohjan sota
Alankomaiden tukemana Tanska julisti 1. kesäkuuta 1657 sodan Ruotsille, tavoitteenaan vallata Bremenin ja Verdenin hiippakunnat. Fredrik III:n luulo, että Ruotsi olisi täysin työllistetty Puolassa osoittautui vääräksi, kun Kaarle käänsikin huomionsa sotaan Tanskaa vastaan. Kaarle marssitti armeijansa Puolasta Holsteiniin ja valtasi Bremenin hiippakunnan takaisin Tanskalta. Syksyn aikana Ruotsi otti koko Jyllannin haltuunsa. 
Kaarle X Kustaan oli saatava sota Tanskaa vastaan nopeasti päätökseen. Itämeren herruus oli tanskalais-hollantilaisella laivastolla, eikä Kaarle päässyt nousemaan maihin Tanskan saarille pakottaakseen Tanskan rauhaan. Apuun tuli kuitenkin poikkeuksellisen ankara talvi, Tanskan salmet jäätyivät ja Kaarle pääsi etenemään Tanskan saarille uhkaamaan Kööpenhaminaa. Tanska pakotettiin 26. helmikuuta 1658 solmimaan raskas Roskilden rauha, jossa Tanska menetti Etelä-Ruotsin maakuntansa, Trondheimin ja Bornholmin. Huhtikuussa saatiin aikaan myös välirauha venäläisten kanssa, mutta Brandenburg, keisari ja Puola jatkoivat taistelua Ruotsia vastaan. Suomen sotahistoria
Vuosina 1809–1917 Suomen suuriruhtinaskunnan sotahistoria oli luonnollisesti sidoksissa Venäjän keisarikuntaan. Venäjän vallan aika oli Suomen kannalta yksi historian rauhallisimmista kausista (vain Oolannin sota kosketti Suomen aluetta), mutta jonkin verran suomalaisia vapaaehtoisjoukkoja tai upseereita taisteli Venäjän lipun alla Manner-Euroopassa ja Aasiassa. Itsenäisyyden ajalla Suomessa on käyty sisällissota ja sen jälkimainingeissa lähialueiden heimosodat, minkä lisäksi maa on käynyt kolme erillistä sotaa toisen maailmansodan yhteydessä 1939–1945. Oolannin sota
Brittiläinen sota-alus purjehti Rauman sataman edustalle 2. heinäkuuta 1855. Pormestari Pettersson kävi brittien kanssa neuvotteluja, mutta kieltäytyi luovuttamasta heidän vaatimiaan aluksia. Tämän jälkeen vihollinen nousi maihin viiden veneen ja noin sadan miehen voimin, alkaen miehittää satamaa. Britit sytyttivät palamaan varastorakennuksia ja laivoja, mutta joutuivat vetäytymään satamaa puolustaneiden venäläisten kasakoiden ja kaupunkilaisista koostuneen siviilikaartin avattua tulen. Ruotsalaisten sanomalehtien tietojen mukaan englantilaiset menettivät kahakassa seitsemän sotilasta kaatuneina ja kaksi loukkaantuneina. Britit ilmoittivat kuudesta loukkaantuneesta, joista kaksi myöhemmin menehtyi. Taistelun aikana britit onnistuivat sytyttämään tuleen yhden kuunarin ja kaksi kaljaasia. Maihinnousujoukon vetäytymisen jälkeen sataman edustalle ankkuroitunut sota-alus alkoi tulittaa Rauman kaupunkia. 2,5 tuntia kestäneen tykistötulen aikana laskettiin ammutun ainakin 200 laukausta, jotka kuitenkaan eivät saaneet aikaiseksi suurta tuhoa. Ensimmäinen Balkanin sota
19. marraskuuta Balkanin valtiot vaativat aselepoehdotuksessa, että osmanien valtakunta luopuisi lähes kaikista Euroopan puoleisista alueistaan. 17. joulukuuta Balkanin sodan rauhanneuvottelut alkoivat Lontoossa. Rauhanneuvotteluissa osmanien valtakunta luopui lähes kaikista eurooppalaisista alueistaan. 2. tammikuuta Turkki luopui eurooppalaisista alueistaan lukuun ottamatta Bosporin takamaata ja Dardanelleja. Albaniasta tuli Turkin suunnitelmien mukaan itsenäinen valtio. Balkanin valtiot kuitenkin vaativat 8. tammikuuta, että osmanit poistuisivat kaikilta eurooppalaisilta alueiltaan sekä Kreetalta ja Egeanmeren saarilta. Turkki ei suostunut vaatimuksiin ja Rauhanneuvottelut kariutuivat, minkä jälkeen sota jatkui Balkanilla 14. tammikuuta. Makedonian nimikiista
Vuonna 1893 osmanihallintoa vastaan nousi vallankumousliike, joka 2. elokuuta 1903 johti Ilindenin kapinaan. Kun kapina epäonnistui, Sisäinen makedonialainen vallankumouksellinen järjestö (VMRO) jakautui kahtia. Yane Sandaskin johtama ryhmittymä vaati autonomista Makedoniaa, joka kuuluisi joko Osmanien valtakuntaan tai Balkanin liittovaltioon, kun taas toinen, supremistinen ryhmittymä vaati Makedonian liittämistä Bulgariaan. Ilindenin kapinan jälkeen vallankumouksellinen liikehdintä lakkasi; sen sijaan Bulgaria, Kreikka ja Serbia alkoivat entistä pontevammin esittää Osmanien valtakunnalle aluevaatimuksia, jotka kohdistuivat muun muassa tarkemmin määrittelemättömään, Makedoniaksi nimitettyyn alueeseen. Vuonna 1912 nämä aluevaatimukset johtivat ensimmäiseen Balkanin sotaan, jonka tuloksena osmanit menettivät suurimman osan Euroopan puoleisista alueistaan. Englanti
Englannin sisällissota oli sarja aseellisia yhteenottoja parlamentaristien ja rojalistien välillä vuosina 1642–1651. Se johti kuningas Kaarle I:n mestaamiseen, Englannin julistamiseen tasavallaksi ja Oliver Cromwellin hallitsemaksi lordiprotektoraatiksi. Sisällissodan vuoksi Englannin kirkon monopoliasema uskontokysymyksissä murtui. Pian Cromwellin kuoleman jälkeen Kaarle II nousi valtaistuimelle ja monarkia palautui. Poliittisesti sisällissota merkitsi sitä, etteivät kuninkaat voineet enää hallita ilman parlamenttia, joskin asia vahvistui vasta mainiossa vallankumouksessa myöhemmin samalla vuosisadalla. Ohion historia
Irokeesien liitto vaati Ohiota metsästysmaikseen, vaikka siellä asui myös muita heimoja. 1700-luvulla ranskalaiset rakensivat alueelle kauppa-asemia turkiskauppaa varten. Vuonna 1754 Ranska ja Ison-Britannian kuningaskunta kävivät sodan, jonka lopputuloksena Ohio ja luoteisosat siirtyivät briteille. Britannia kielsi 1763 uudisasukkaita asettumasta Ohion alueelle. Brittien hallinto päättyi Yhdysvaltain vapaussotaan, jonka lopuksi britit luovuttivat Ohion ja Mississippijoen itäpuoliset alueet Yhdysvalloille. Monongahelan taistelu
Englannin ja Ranskan siirtomaakamppailu Pohjois-Amerikassa oli alkanut jo 1600-luvulla ja jatkui seuraavalle vuosisadalle monista rauhansopimuksista huolimatta. 1750-luvulla tärkeimmäksi kiistan kohteeksi nousi Ohiojoen laakso, jonne ranskalainen retkikunta rakensi useita linnakkeita vuosina 1753–1754 tarkoituksenaan pitää brittiläiset Alleghenyvuorten itäpuolella. Britit puolestaan mielivät samoille turkismaille eivätkä hyväksyneet, että Ranska julisti Ohiolaakson maat omikseen. Sikasota
Sodan taustana oli kiista Yhdysvaltain ja Britannian rajan kulusta San Juanin saarten kohdalla. Saarten asema oli sotilasstrategisesti tärkeä ja saarille oli asettunut asukkaita kummastakin maasta. Irlannin historia
Huhtikuussa 1689 Jaakko oli jo itse Irlannissa ja aloitti Londonderryn piirityksen, joka kesti kuukausia ja tappoi lukuisia kaupungin protestantteja nälkään, mutta heinäkuussa Vilhelm Oranialaisen laivat tulivat kaupungin avuksi. Myös tämä piiritys, "The Siege", on pohjoisirlantilaisten protestanttien identiteetille tärkeä tapahtuma. Protestanttien iskulause "no surrender!" viittaa juuri piiritykseen. Ratkaiseva taistelu Vilhelm Oranialaisen ja jakobiittien välillä käytiin Boyne-joella (An Bhóinn) 11. heinäkuuta 1690. Katoliset jatkoivat kuitenkin epätoivoista kapinaansa Patrick Sarsfieldin ("Pádraig Sáirseal") johdolla vielä vuoden päivät, kunnes Sarsfieldin joukot suostuivat lähtemään maanpakoon Ranskaan. Tätä sanottiin ”villihanhien paoksi” (engl. "The Flight of the Wild Geese", iir. "Éalú na nGéanna Fiáine"). Tyynenmeren taistelut (ensimmäinen maailmansota)
Saksan Itä-Aasian laivue päätettiin siirtää takaisin Saksaan heti Tsingtaon piirityksen alettua. Amiraali Maximilian von Spee kokosi laivueen Paganin edustalle ja suuntasi Etelä-Amerikan kautta Eurooppaan. Risteilijä "SMS Emden" siirrettiin Intian valtamerelle häiritsemään kauppalaivoja, ja menestyi siinä marraskuuhun 1914 saakka, jolloin "Emden" upposi Kookossaarten taistelussa. Von Spee voitti brittiläisen laivasto-osaston Chilen rannikolla Coronelin taistelussa, mutta hävisi Falklandsaarten taistelun kuukautta myöhemmin joulukuussa 1914. Ainoastaan yksi risteilijä selvisi Saksaan. Krimin sota
Ennen tätä vaatimusta olivat vuonna 1850 riidan aloittaneet ranskalaiset roomalaiskatoliset ja venäläis-ortodoksiset munkit, joilla oli erimielisyyksiä Betlehemissä sijaitsevan Jeesuksen syntymäkirkon ja toisen kirkon hallinnasta Jerusalemissa. Puolustaakseen ortodokseja Nikolai I ryhtyi painostamaan osmaneja pyrkien näin vaikuttamaan tilanteeseen ortodoksien hyväksi katolilaisia vastaan. Ranskassa presidenttinä vallan kaapannut keisari Napoleon III puolestaan tuki latinalaismunkkeja. Britannia liittoutui Ranskan kanssa ehkäistäkseen Venäjän vaikutusvallan kasvua Osmanien valtakunnan kustannuksella Mustallamerellä kohti Välimerta. Kiestingin taistelut
Kiestingin rintama oli kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuon III armeijakunnan vastuualuetta. Armeijakunta oli liitetty Saksan Norjan-armeijalle, AOK Norwegenille. Tammikuussa 1942 perustettiin Saksan Lapin-armeija, Armeeoberkommando Lappland, jonka komentajaksi Rovaniemen Kursunkijärvellä sijainneeseen esikuntaan tuli kenraalieversti Eduard Dietl.
Saksan Norjan-armeijan komentaja kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorst ja Siilasvuo hahmottelivat asemien parantamisen varjolla hyökkäyksen, jonka tarkoituksena oli katkaista Muurmannin rata. Hyökkäys alkoi marraskuun alussa. Jo lokakuun lopulla Yhdysvallat oli lähettänyt Suomelle hyökkäyksen lopettamista vaatineen nootin. Mannerheim pyysi Saksan Norjan-armeijalta hyökkäyksen pysäyttämistä viitaten Suomen armeijan uudelleenjärjestelyihin. Saksan sodanjohto, Oberkommando der Wehrmacht (OKW) oli jo aiemmin käskenyt Norjan-armeijan puolustukseen kaikilla rintamilla, ja saatuaan Mannerheimin viestin OKW vaati jyrkkäsanaisesti Norjan-armeijalta selvitystä sen aikomuksista. Hyökkäystä leimasivat kenraalien erimielisyydet operaatioista, ja von Falkenhorst määräsi hyökkäyksen pysäytettäväksi 17. marraskuuta. Ajatuksesta katkaista liittoutuneiden tärkeä huoltoväylä, Muurmannin rata, luovuttiin ja 3. armeijakunta ryhmittyi puolustusasemiin. Ensimmäinen Englannin–Hollannin sota
Sodan syynä oli kaupankäynti. Se alkoi Englannin aloitettua hollantilaisten alusten kaappaamisen Englannin kanaalissa ja laajeni siitä täysimittaiseksi merisodaksi. Lopulta Englanti saavutti lähialueidensa valvonnan ja pakotti Hollannin hyväksymään Englannin monopolin siirtomaidensa kauppaan. Oolannin sota
Uusikaarlepyy säästyi kokonaan sotatoimilta, vaikka vihollisen aluksia kävi kaupungin ulkosatamassa. Brittien kaappaamien alusten päälliköt antoivat virheellisiä tietoja kaupungin halki virtaavan Lapuanjoen suulle sijoitetuista tykkipattereista ja paikkakunnalle sijoitettujen sotilasosastojen määrästä, jonka vuoksi vihollinen ilmeisesti päätti olla hyökkäämättä. Sota Irlannissa 1689–1691
Vilhelmiläissota () tai Jakobiittisota ("Jacobite war") oli Irlannin alueella vuosina 1689–1691 käyty sota, joka oli jatkoa Englannin vuoden 1688 mainiolle vallankumoukselle. Englannissa vallankumouksella syrjäytetty katolinen kuningas Jaakko II pyrki puolustamaan kruunuaan Irlannista käsin ja sai tuekseen Irlannin katolisen väestön, joka toivoi kuninkaan kumoavan katolisia sortaneet lait. Vallankumouksen johtoon asettunut Vilhelm III Oranialainen toi armeijansa Irlantiin ja voitti kuningas Jaakon vuonna 1690 Boynen taistelussa. Jaakon paettua irlantilaiset jakobiitit jatkoivat taistelua vielä yli vuoden ajan, mutta lopulta hekin hävisivät. Irlannissa käyty sota oli osa yleiseurooppalaista yhdeksänvuotista sotaa, ja siihen osallistui palkkasoturijoukkoja ja muita sotajoukkoja eri Euroopan maista. Irlannin sodan lopputulos sinetöi protestanttisen vähemmistön hallitsevan aseman Irlannissa koko seuraavan vuosisadan ajaksi. Dacken sota
Dacken sota tai Dacken kapina () oli talonpoikaiskapina, joka puhkesi Etelä-Ruotsin Smålandissa vuoden 1542 kesällä. Kapinan syitä olivat tyytymättömyys Kustaa Vaasan verotusta ja kirkkopolitiikkaa kohtaan sekä se, että kuningas oli kieltänyt smålandilaisille tärkeän kaupankäynnin Tanskalle kuuluvan Blekingen kanssa. Kapina sai nimensä johtajastaan Nils Dackesta. Hän oli talonpoika Torsåsista, Etelä-Smoolannista. Kyseessä oli viimeinen ja samalla uhkaavin niistä lukuisista kapinoista, joita Kustaa Vaasan hallintoa vastaan kohdistui. Vuoden 1812 sota
Vuoden 1812 sota oli 18. kesäkuuta 1812 – 17. helmikuuta 1815 käyty sota Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian välillä. Sodan taustalla olivat Napoleonin sotien aiheuttamat jännitteet maiden välillä esimerkiksi kauppaan liittyen. Sodan päätti Gentin rauha 24. joulukuuta 1814, mutta tiedon hitaan liikkumisen takia sodan suurin taistelu New Orleansista käytiin rauhan solmimisen jälkeen tammikuussa 1815. Gentin rauha päättyi "status quo ante bellum", eli tilanteeseen ennen sotaa. Britit pitivät joidenkin yhdysvaltalaisten havitteleman Kanadan, kun taas Yhdysvalloissa sotaa pidettiin voittona maan säilyttäessä itsenäisyytensä.