Kuka perusti Karihaaran sahan?
Karihaaran saha
Karihaaran saha oli vuosina 1873–2014 toiminut saha Kemissä Karihaaran kaupunginosassa. Saha oli vuoteen 1919 höyrysaha. Sahan perustivat norjalaiset liikemiehet Terje Olsenin johdolla. Saha perustettiin Kemijoen suistoalueelle itäisen joen suistohaaran eli Vähähaaran puolella olevalle Sahasaarelle. Karihaaran saha käynnistettiin kuusiraamisena helmikuussa 1874, ja sahatavaran laivaukset maailmanmarkkinoille alkoivat kesäkuussa. Perustetun osakeyhtiön nimeksi tuli "Kemi Ångsågs Aktiebolag". Sahan toimittua kolme vuotta se ajautui konkurssiin. Konkurssipesä siirtyi vuonna 1884 uudelleen perustettavalle norjalaisomisteiselle sahayritykselle "Karihaara Ångsågs Aktiebolagille". Saha toimi vuokrasahana lähinnä oululaiselle in kauppahuoneelle, kunnes vuonna 1890 tämä ja yhdessä toisen oululaisen kauppahuoneen G. & C. Bergbomin kanssa osti sahan.
Clayhills
Suomessa Clayhillsin suku hallitsi yhteensä viiden sukupolven ajan Kymenkartanon kartanoa nykyisen Kotkan alueella. Thomas Clayhillsin veli, Carl Johaninpoika Clayhills asui Viipurissa, mutta muutti suuren Pohjan sodan jälkeen Haminaan. Vuonna 1738 hän sai Kymenkartanon haltuunsa panttina maksamattomista veloista. Hän omisti myös sahan Kymijoen varrella ja perusti yhdessä Jacob Johan Teschen kanssa Helsingin Vanhaankaupunkiin vesisahan vuonna 1734. 
Hänen poikaansa, vuonna 1740 syntynyt Niklas Clayhills opiskeli Turun ja Uppsalan yliopistoissa. Vuonna 1791 hänet "introdusoitiin" Viipurin ritarihuoneeseen vanhan skotlantilaisen aatelissuvun jäsenenä. Hänen poikansa kollegiasessori Anton Nikolajevitš Klaigils (Clayhills) toimi Kymenkartanon maakomissaarina eli kruununvoutina. Kemin kaupungin historia
Virallisesti rautatie vastaanotettiin lokakuussa 1903, mutta väliaikainen liikenne Oulun ja Kemin välisellä radalla alkoi jo edellisenä vuonna. Vuoden 1902 marraskuussa aloitti sekajuna eli matkustaja- ja tavarajuna liikennöinnin kerran päivässä molempiin suuntiin. Matkaan Kemistä Ouluun kului aikaa melkein neljä ja puoli tuntia. Rautatiehallituksen pääarkkitehdin Bruno Granholmin suunnittelema Kemin rautatieasema valmistui 1903. Muutostöiden ja korjausten takia asemarakennus on menettänyt osan alkuperäisestä koristeellisemmasta ulkoasustaan.
Perustamisestaan asti Kemi on tullut tunnetuksi nimenomaan metsäteollisuuskaupunkina. Laitakarin sahan lisäksi toinen höyrysaha rakennettiin kaupungin läheisyyteen Karihaaran saarelle, kylläkin silloin vielä maalaiskunnan puolelle. Karihaaran sahan rakensi norjalainen Holst & Fleischer yhtiö vuosina 1873–1874. Molemmat sahat osti oululaisten kauppahuoneiden J. W. Snellman G:sonin ja G. & C. Bergbomin vuonna 1893 perustama Trävaruaktiebolaget Kemi, josta myöhemmin tuli Kemi Oy. Metsähallitus perusti Veitsiluodon saarelle sahan vuonna 1922. Sahan perustalle syntyi toinen kemiläinen metsäteollisuusyhtiö Veitsiluoto Oy vuonna 1932. Sulfiittimenetelmää käyttävät selluloosatehtaat käynnistettiin Kemiyhtiössä 1919 ja Veitsiluodossa 1930. Karjanhoitokoulut Suomessa
Pohjois-Hämeen tietopuolinen karjanhoitokoulu perustettiin 1925 Aitolahden Sorilassa, joka kuuluu nykyään Tampereeseen. Koulu siirrettiin Kangasalan Suinulaan Lihasulan kartanoon vuonna 1954, jossa se toimi 1960-luvun lopulle saakka. Sen toimintaa jatkoi Kangasalan maatalouskurssikeskus, joka kurssitti maatalouslomittajia. Vuosina 1983-1992 kartanossa toimi Kangasalan Maatalousoppilaitos. Gustaf Cederberg &amp; Co
Vuonna 1871 Cederberg yhdessä Petter Parviaisen kanssa perusti Penttilän sahan, joka aloitti toimintansa saman vuoden syksyllä. Penttilän tilan alueelle perustettiin myös laivanveistämö. Cederberg oli aloittanut myös laivaliikenteen harjoittamisen muutamia vuosia aikaisemmin. Penttilän saha paloi 1872, mutta se rakennettiin pian uudelleen. Vuonna 1875 Cederberg luovutti yrityksen pojilleen Bernhard Cederbergille (1852–1886) ja Carl Johan "Janne" Cederbergille (1847–1908) ja vuonna 1879 Petter Parviainen myi osuutensa yhtiöstä. Yhtiön toinen suurempi sahalaitos, Karsikon saha, aloitti toimintansa 1877 ja samana vuonna vuokrattiin myös vientilautatarha Viipurin läheltä Ryövälinniemestä. Juho Merivaara
Merivaaran vanhemmat olivat seppä Matti Sjöstedt ja Maria Sundberg. Merivaara aloitti 1900-luvun alussa rautasänkyjen valmistamisen yksityiskoteja ja sairaaloita varten yhdessä seppä R. Polsan kanssa Helsingin Josafatin kalliolla sijainneessa vajassa. He perustivat 1901 toiminimen "Helsingin Uusi Rautasänkytehdas, Polsa & Sjöstedt" jonka yksinomistajaksi Merivaara tuli 1908. Sairaalakalusteiden valmistus aloitettiin vuonna 1910 kun ensimmäiset leikkauspöydät toimitettiin. Vuonna 1914 Merivaara perusti kassakaappeja valmistaneen "Helsingin Kassakappitehtaan" ja vuonna 1923 hän perusti "J. Merivaara Oy":n. Helsingin Uusi Rautasänkytehdas toimi 1903–1917 Kaikukatu 2:ssa entisen tulitikkutehtaan rakennuksessa. Vuonna 1916 valmistui uusi tehdasrakennus Vallilaan Pääskylänkadulle (nykyinen Satamaradankatu) entisen siirappitehtaan tontille. Vuonna 1928 Merivaara joutui myymään tehtaan tontteineen rahoitusvaikeuksien vuoksi ja tehdas siirtyi Lahteen. Entisessä rautasänkytehtaassa toimi sitten vuosina 1928–1985 Oy Sisu-Auto Ab. Rauma Wood
Eurajoella sijaitsevan Vuojoen kartanon omistajan Axel Björkenheimin kuoltua 1907 hänen perillisensä perustivat Vuojoki Gods Ab -nimisen osakeyhtiön kartanon myynnin helpottamiseksi. Tämä yhtiön ja sen mukana Vuojoen kartanon ostivat 1911 liikemiehet Nestor Toivonen, K. A. Paloheimo ja H. G. Paloheimo. Ostajat rakensivat 1912 sahalaitoksen Raumalle Sampaanalan lahden rannalle ja aloittivat laajat hakkuut kartanon 10 000 hehtaarin laajuisissa metsissä. Puun kuljettamista varten rakennettiin vuonna 1912 Vuojoen metsärata, joka oli 23 kilometriä pitkä kapearaiteinen rautatie Eurajoen suulla sijaitsevasta Verkkokarin satamasta koilliseen Nakkilan "Punapakkaan". Puu lastattiin Verkkokarin satamassa proomuihin tai niputettiin lautoiksi ja hinattiin yhtiön Rauman sahalle. 1915 perustettiin "Rauma Wood Ltd" -niminen osakeyhtiö, jolle Vuojoki Gods Ab:n sahalaitos siirtyi ja tämä uusi yhtiö alkoi suunnitella sulfiittiselluloosatehtaan rakentamista Raumalle. Tämä tehdas valmistuikin Rauman sahan viereen 1920. Samalla alueella oli yhtiöllä myös sähkölaitos ja konepaja. Varsinainen Vuojoen kartano myytiin 1918 helsinkiläisille liikemiehille ja sen entisistä torpista muodostettiin 308 itsenäistä maatilaa. Karhonsaari
Karhonsaaren sahasta on nykyisin jäljellä Karhonsalmen rannalla sijaitseva tiilinen kuivaamorakennus, muut saharakennukset on purettu. Entisellä saha-alueella on nykyisin vielä raamien raunioita, entisiä tienpohjia, vedenalaisia laiturirakenteita ja hylkypuutavaralla täytetty ranta-alue. Sahan lautatarhan paikalla on nykyisin istutuskuusikko. Karhonsaarella olevat huvilat ovat myös peräisin sahan toiminta-ajalta. Keltainen huvila rakennettiin 1901 sahanjohtajan asunnoksi ja punainen huvila rakennettiin 1903 sahanjohtajan anopin kesähuvilaksi. Suurin osa sahan työväestä asui Vaajasalossa Karhonsalmen taajamassa sekä Toivalassa ja Karhonsaaressa asui vain 60 henkilöä. Karimaan puutarha
Vuonna 1967 kuolleen Viitasaaren tuhkauurna on sijoitettu puutarhaan suuren graniittisen kivipaaden alle, jossa on kuvanveistäjä Kauko Räikkeen tekemä reliefi. Karimaan puutarhassa on myös näyttelytila, joka esittelee muun muassa Viitasaaren käyttämiä työkaluja sekä valokuvia ja alan kirjallisuutta. Karimaan puutarhalla oli Viitasaaren kuoleman jälkeen kaksi omistajaa, kunnes se vuonna 2000 päätyi Huittisten ammatti- ja yrittäjäopiston hallintaan. Vuonna 2006 puutarhaa kunnostettiin matkailukäyttöä varten. Nykyään puutarha on avoinna yleisölle touko-syyskuun välisen ajan. Luihuinen
Tylypahkan koulun perusti aikoinaan neljä mahtavaa velhoa ja noitaa, joista jokainen arvosti ihmisessä hiukan erilaisia piirteitä. Näin eri tuvat syntyivät. Luihuinen-tuvan perusti Salazar Luihuinen. Luihuinen halusi ottaa oppilaiksi puhdasverisiä (ei-jästisyntyisiä, jästi taas on tavallinen, ei-taikova ihminen) noitia ja velhoja, joilla olisi kunnianhimoa ja oveluutta, koska hän arvosti näitä piirteitä eniten. Tupaa onkin pidetty hyvin valikoivana. Tylypahkan lajitteluhattu laulaa Harry Potterin ensimmäisenä kouluvuotena luihuisista seuraavasti: Oskari Santaholma
Santaholma kävi muutaman luokan verran Oulun suomalaista lyseota ja sen jälkeen 1897 Raahen Porvari- ja Kauppakoulun. Tehtyään vielä 1901–1902 vuoden mittaisen opintomatkan Englantiin hän alkoi työskennellä isänsä perustamassa A. Santaholma Oy:ssa aluksi konttoripäällikkönä. Oskari Santaholmasta tuli yhtiön toimitusjohtaja vuonna 1924. Vuodesta 1926 lähtien hän omisti yhtiön yhdessä veljiensä kauppaneuvos Sivert Santaholman (1864–1936) ja Olli Santaholman (1875–1940) kanssa. Oskari Santaholman aikana Santaholma oY uudisti 1926 omistamansa Jokirannan sahan Haukiputaalla ja vuonna 1934 yhtiö osti raahelaisen Pirttiniemen sahan Sigrid Juseliuksen säätiöltä. Tämän jälkeen tehtiin uudistustöitä 1937 Jokirannan sahalla, 1938 Jokisuun sahalla ja vuonna 1939 Pirrtiniemen ja Jokirannan sahoilla. Jokirannan sahan yhteyteen valmistui vuonna 1937 21 miilun hiiltämö jonka tuottama sysi myytiin Ruotsiin. A. Santaholma oy:llä oli myös oma telakka joka rakensi useita pieniä hinaajia ja yhteensä 80 proomua. Santaholman sahojen toiminta supistui sota-aikana huomattavasti. Sotien jälkeen yhtiö rakennutti työväen asuntoja työntekijöilleen Raaheen ja Haukiputaalle. Vuonna 1949 Jokirannan ja Pirttiniemen sahoille saatiin selluloosahakkurit ksäittelemään sahaustoiminnassa syntyvää jätepuuta. Karihaaran saha
Sahaustoiminta oli vielä aktiivista 1980-luvulla. Työntekijämäärä lähenteli suurimmillaan tuhatta ihmistä. Markinatilanne etenkin 1990-luvun alussa muutti tilannetta epäedullisemmaksi mekaanisen metsäteollisuuden yrityksille. Kemiyhtiö fuusioitui vuoden 1991 jälkeen osaksi Metsä-Botniaa, jolloin sahaus eli mekaaninen metsäteollisuus tuli osaksi yritystä Oy Botnia Wood Ab. 1990-luvulla konsernin mekaanisen metsäteollisuuden johtajana toimi Antti Reinikka. Yrityksen pääomistaja Metsäliitto teki omistus- ja toimialajärjestelyitä 1990- kuin 2000-luvuilla. Vuonna 1995 siitä tuli osa Metsäliiton Metsä Timberiä ja edelleen vuonna 2000 Finnforestia. Vuodesta 2006 Karihaaran saha oli osa Metsäliiton Puutuoteteollisuutta, joka sittemmin alkoi käyttää nimeä Metsä Wood. Martti Pihkala
Suomen sisällissodan jälkeen, kun erityisesti kommunistien toiminta pääsi käyntiin ja lakkojen määrä lisääntyi, työnantajajärjestöt päättivät vuonna 1920 perustaa erityisen lakkojen murtamiseen keskittyneen organisaation. Tämän Vientirauha-nimisen järjestön johtoon tuli Martti Pihkala. Järjestöllä oli listoillaan lakonmurtajia, joita voitiin tarvittaessa lähettää lakkoja murtamaan. Erityisesti Etelä-Pohjanmaalla Pihkalan organisaatio oli hyvin vahva ja siellä muun muassa Vihtori Kosola toimi Vientirauhan asiamiehenä. Tunnetuin Vientirauhan murtamista lakoista oli vuonna 1928 alkanut vuoden kestänyt satamalakko. Kemi (yritys)
Suuren tuhon Karihaaran sahalle aiheutti loppukesän lakkojen jälkeen syyskuussa 1949 hinaajan piipun kipinästä alkunsa saanut lautatarhan suurpalo, joka tuhosi lautatarhan lähes kokonaan eli 105 000 kuutiota sahatavaraa. Onnena onnettomuudessa oli se, että markkinat olivat juuri silloin hiljaiset ja täysmääräinen varaston vakuutus korvasikin tulipalon aiheuttamat menetykset. Tulipalon vaatimat uudistukset eivät kaikilta osin kuitenkaan valmistuneet seuraavaan 1950-luvun alun korkeasuhdanteeseen eli Korean sodan aiheuttamaan talouden nousuun. Vihanti
Väestö sai aluksi toimeentulonsa kalastuksesta ja metsästyksestä. Soinen maaperä soveltui huonosti maanviljelyyn, joten karjanhoito kehittyi jo varhain tärkeimmäksi elinkeinoksi. Kylväheinän viljely aloitettiin 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa kuntaa perustettiin Korven meijeri ja Alpuan seudun osuusmeijeri, joka oli aikoinaan Pohjois-Pohjanmaan suurimpia meijereitä. Kunnan elinkeinoelämä muuttui ratkaisevasti, kun Outokumpu Oy kaivos aloitti toimintansa Lampinsaaressa 1951. Lampinsaaren kuilu valmistui 1953, Ristiahon kuilun nostotorni ja rikastamo 1954 ja Lampinsaaren sepelimurskaamo 1956. Kaivostoiminnan alkaminen vauhditti väkiluvun kasvua, mutta 1960-luvulla väestö alkoi vähetä poismuuton vuoksi. 1961 Vihantiin perustettiin Raision tehtaiden omistama perunatehdas, Pohjolan tehdas, jonka toiminta alkoi tammikuussa 1962. Pohjolan Peruna Oy fuusioitiin 1966 toiseen Raision tehtaiden yhtiöön, Oy Kasviöljy – Växtolje Ab. Nykyään tehtaan nimi on Profood Oy. 1992 Lampinsaaren kaivostoiminta päättyi kannattomana ja tämä lisäsi osaltaan jo väestön vähenemistä kunnassa. Karihaara
Karihaara on Kemin kaupunginosa, joka on kasvanut Kemi Oy:n sahan ja sellutehtaan (nykyisin Metsä-Botnia) ympärille. Suurin osa kaupunginosan pinta-alasta onkin tehdasaluetta. Kaupunginosa sijaitsee Koivuharjun suuralueella pohjoiseen Koivuharjun kaupunginosasta. Lännessä kaupunginosa rajautuu Paattion kaupunginosaan. Varjakan saha
Varjakan saha oli Varjakansaarella Oulunsalon Varjakassa vuosina 1900–1928 toiminut sahalaitos, joka oli aikanaan Pohjoismaiden suurin. Sahan rakennutti vuonna 1898 perustettu Varjakka Trävaru Aktiebolaget. Vuonna 1912 saha siirtyi vastaperustetun Ab Uleå Oy:n hallintaan. Enimmillään sahan palveluksessa oli noin 700 henkilöä. Varjakan saarella oli sahan pääkonttori, työntekijöiden asuntoja, ruokala, kaksi kauppaa, elokuvateatteri ja oma palokunta. Varjakan saarelta päästiin mantereelle Hulinaksi ristityn kapulalossin avulla. Hankasalmen saha
Sahan perusti 1900-luvun alussa sahateollisuusmies Vilho Pietiläinen. Vuoden 1916 tilaston mukaan sahalla oli yksi kehyssaha. Rautatie mahdollisti tuotteiden kuljettamisen kylän ulkopuolelle ja tuotanto kasvoi noin 500 standartin tasolle vuodessa. Höyläämön valmistuminen monipuolisti tuotevalikoimaa vuonna 1923. Saha sijaitsi Kuuhankaveden rannalla, joten puun uitto sahalle oli mahdollista. Vuonna 1946 yritys siirtyi Valtionrautateiden omistukseen ja edelleen 1962 toiselle valtionyhtiölle eli Vapolle. Vuonna 2013 Kopran suvun omistama Versowood osti sahan. Arthur Lagerlöf
Lagerlöf perusti "Raahen Puutavara Oy":n ("Raahe Oy" vuodesta 1917) vuonna 1900 ja hän oli yrityksen toimitusjohtajana aina vuoteen 1924 saakka. Yhtiö rakensi ensimmäisen Raahen sahansa 1901 Siikajoen varteen ja se omisti Raahen seudulla myös Virpiperän sahan ja Salon Rojuniemen sahan. Halosenlahti
Halosenlahdella on ollut höyrysaha 1890–luvun alusta lähtien, jolloin Pirttikarissa aloitti norjalaisen J. A. Fleischerin perustama kaksiteräinen sirkkelisaha. Höyryllä käyvä Pirttikarin saha toimi vuoteen 1902 saakka, jolloin saha suljettiin. Sahan koneet siirrettiin Simoon ja rakennukset myytiin paikallisille taloille. Rauma Woodin omistama Halosenniemen kaksikehäinen saha aloitti 1921. Saha kuitenkin paloi jo seuraavana vuonna. Tuhoutuneen sahan tilalle rakennettiin kolmikehäinen saha, joka tuhoutui perustuksiaan myöten tulipalossa 14. syyskuuta 1922. Vain voimalaitos ja raamit säilyivät palossa. Saha rakennettiin taas uudelleen ja se valmistui 22. tammikuuta 1923. Inhan tehtaat
Vuonna 1917 Keirkner myi Inhan tehtaat osaksi Fiskars-yhtiötä ja rakennutti eläkeasunnokseen Eliel Saarisen suunnitteleman Marmoripalatsin Helsingin Kaivopuistoon. Sotien jälkeen perinteiset Inhan tehtaiden tuotteet korvautuivat Fiskarsin myötä muun muassa saranoiden valmistuksella. Alumiinista valmistetut Buster-merkkiset veneet osoittautuivat menestystuotteiksi, joiden tuotantoa varten Inhan tuotantotiloja laajennettiin 1970-luvulla. Inhan tehtaat on yhä Ähtärin suurin yksityinen työnantaja, joka työllistää toistasataa ihmistä. Karihaaran saha
Möllerin seuraaja Kemiyhtiön toimitusjohtajana oli Karl Erik Ekholm, joka oli yhtiön hallituksessa toimineen kenraalimajuri Waldenin ehdokas. Hänen aikanaan, joka kesti vuoteen 1937, uudistettiin Karihaaran saha perusteellisesti. Siinä yhteydessä tehostettiin myös sahan ja sellutehtaan yhteistoimintaa. Sahausta oli lisätty 1930-luvun alussa Karihaarassa korvaamalla Röyttän tuotanto. Sahan uudistus tuloksena Euroopan suurin saha valmistui vuoden 1936 lopulla. Vuonna 1937 sahatavaraa valmistui Karihaarasta 316 145 kuutiota, josta pääosa Karihaarassa ja loput Laitakarin sahalta. Verrattaessa 1930-luvun saha- ja massateollisuutta, selluloosa toi kolmena vuonna eli 1932, 1936 ja 1939 enemmän rahaa kuin sahateollisuus. Kemiyhtiöstä tuli vuonna 1937 Suomen suurin sahatavaran viejä. Yhtiö ohitti perinteisesti ykkösasemassa olleen Enso-Gutzeitin. Sahauksen kannalta merkittävin muutos oli Laitakarin sahan toiminnan lopettaminen vuonna 1939. Näin Kemiyhtiön toiminta sahauksenkin osalta oli keskitetty Karihaaraan. Haukipudas
Suursahaksi ja merkittäväksi työllistäjäksi kasvanut Martinniemen saha perustettiin 1905, jolloin se toimi Granfeltin sahan nimellä. Myöhemmin omistaja ja nimi vaihtui monia kertoja. Viime vaiheessa suursaha toimi Rauma-Repolan Martinniemen tehtaiden nimellä ja työllisti enimmillään 1300 henkeä. Lyhyen aikaa ennen sahan lopullista lopettamista sahaajana oli Vapo. Martinniemen tehtaat olivat Haukiputaan kunnan suurin työllistäjä. Vientirauha
Suomalaiset kommunistit ja sosiaalidemokraatit kävivät 1920-luvun alussa valtataistelua Suomen Ammattijärjestön ja ammattiliittojen johdosta. Työnantajat eivät kuitenkaan tunnustaneet ammattijärjestöjä neuvottelukumppaneiksi ja perustivat Vientirauha Oy:n vuonna 1920 murtamaan lakkoja. Keskeisiä henkilöitä perustamisessa olivat Kymin Oy:n johtaja Einar Ahlman ja G. A. Serlachius Oy:n johtaja Gösta Serlachius. Vientirauha Oy:ta johti aktivisti ja jääkärivärväri Martti Pihkala, jonka mukaan järjestöä kutsuttiin myös "Pihkalan kaartiksi". Aluksi Vientirauhan toimintaa rahoitti paperiteollisuus mutta 1920-luvun kuluessa mukaan liittyivät kaikki keskeiset työnantajaliitot. Lakon murtaminen oli mahdollista niillä aloilla joilla työssä ei tarvittu erityistä ammattitaitoa. Erikoisosaamista vaativien alojen lakkojen murtamista varten perustettiin rinnakkaisjärjestö Teknisen Työn Turva mutta tämä järjestö jäi lyhytikäiseksi. Alholman saha
Sahan perusti 1896 Wilhelm Schauman. Se yhdistettiin 1960 Wilhelm Schauman Oy:hyn ja vuonna 1987 siitä tuli osa Kymmene-konsernia Schaumanin fuusion yhteydessä. Vuosina 1990-2001 saha toimi "Wisatimberin" nimellä. A. Santaholma
A. Santaholma Oy oli kalajokisen liikemies ja laivanvarustaja Antti Santaholman ja hänen viiden poikansa perustama sahateollisuusperheyhtiö, joka omisti sahalaitoksia Perämeren rannikolla. Osakeyhtiön toiminta käynnistyi varsinaisesti vuonna 1903, jolloin yhtiön saha Kalajoella aloitti toimintansa. Yhtiö aloitti sahaustoiminnan vuonna 1915 myös Haukiputaalla sekä vuonna 1934 Raahen Pirttiniemessä. Yhtiö omisti myös Pyhäjoella toimineen Pohjois-Suomen ensimmäisen puuhiomon. Karjalan Kansan Mahti
Toimintansa aikana Karjalan Kansan Mahti syyllistyi myös lukuisiin veritekoihin, vaikka niiden tekijöitä onkin vaikea suoraan yhdistää järjestöön. Tunnetuin on Äyräpään Vuosalmessa kesäkuussa 1906 tapahtunut väkivaltainen A. Ahlström Oy:n Suursaaren sahan toimihenkilöiden ryöstö, jonka yhteydessä kasööri Fredrik Oscar Geffert sai surmansa. Hieman myöhemmin ryöstömurhan uhreiksi joutuivat Popoffin pariskunta Sakkolassa ja Suikin pariskunta Muolaassa sekä vielä helmikuussa 1907 rautatiekasööri K. P. Hahl Viipurissa. Rikoksiin oli osallisina useita eri henkilöitä, mutta Hahlin murhaa lukuun ottamatta kaikissa oli tiettävästi mukana Suojärveltä kotoisin ollut tukkilainen Juho Savinainen. Ryöstöjen tarkoituksena oli rahoittaa järjestön toimintaa, mutta esimerkiksi Popoffin pariskunnan ryöstön syyksi Savinainen kertoi oikeudessa asianajajan palkkaamisen Geffertin ryöstömurhasta syytetyille miehille. Karhulan kartonkitehdas
Karhulan kartonkitehdas (Korkeakosken kartonkitehdas) on pienehkö Sonoco-yhtiöön kuuluva kartonkitehdas Kotkan Korkeakoskella, noin 3 km:n päässä Karhulasta. Tehtaan perusti Karhula Ångsågs Ab. joka rakensi höyrysahan. William Ruth osti tehtaat vuonna 1881 ja vuonna 1890 hän rakensi toisenkin sahan alemmaksi joen suuhun. Kemiallinen metsäteollisuus käynnistyi vuonna 1887, kun tehtaaseen rakennettiin puuhiomo ja vuonna 1891 käynnistyi kartonkitehdas. Yritys on toiminut sittemmin Karhula Osakeyhtiö- Ahlström-, Alcore- ja Sonoco-Alcore-nimillä. Kalle Kaihari
Perheen vanhin lapsi Kalle oli jo kansakoulua käydessään Aamulehden ja Kansan lehden lehtimyyjänä. Kansakoulusta päästyään hän oli aluksi työssä leipomon pullakuskina ja sen jälkeen Hämeen pussitehtaalla nimilappujen ja kutsukorttien painajana. Vuoden 1915 tienoilla Kalle pääsi työhön Särkän sahalle, jossa myös hänen isänsä kävi työssä. Vapaa-aikansa Kalle vietti työväentalolla, jossa hän tutustui myös biljardinpeluuseen. Raahe (yritys)
Yhtiön perusti vuonna 1900 vuorineuvos Arthur Lagerlöf. Yhtiö rakensi ensimmäisen Raahen sahansa 1901 Siikajoen varteen ja se omisti Raahen seudulla myös Virpiperän sahan ja Salon Rojuniemen sahan. Antti Santaholma
Vuonna 1903 Santaholma perusti poikiensa kanssa A. Santaholma Oy-nimisen osakeyhtiön, joka omisti samana vuonna perustetun Jokisuun höyrysahan Kalajoella. Yhtiön toiminta laajeni, kun 1905 Pyhäjoella aloitti toimintansa Pohjois-Suomen ensimmäinen puuhiomo. Vuonna 1915 yhtiö hankki vielä sahan Haukiputaalta ja 1934 Pirttiniemen sahan Raahesta. A. Santaholma Oy oli parhaimpina aikoinaan Kalajoen suurin työnantaja. Jokisuun sahan toiminta jatkui sota- ja pulavuosien aiheuttamista katkoista huolimatta vuoteen 1996 saakka. Karihaaran saha
Kolme Kemiyhtiön sahaa toimivat aluksi itsenäisinä. Suurin sahoista oli Karihaara, joka tuotti eniten lukuun ottamatta vuotta 1904. Viisivuotisjaksolla 1896–1900 Karihaaran vuosikeskiarvo oli 56 200 kuutiota. Vuosien 1901–1905 keskiarvo oli hieman pienempi eli 53 600 kuutiota. Kauden ennätys oli vuonna 1900 eli 67 800 kuutiota. Työntekijöitä vuosisadan vaihteen jälkeen oli Karihaaran sahalla yli 400 – ennätysvuonna 1900 peräti 540. Karihaaran sahalla ensimmäinen työtaistelu oli toukokuussa 1906, joka kesti noin kuukauden ajan. Kehräsaari
Henrik Liljeroos osti Neulasaaren 1871 ja perusti sen tehdasrakennuksiin kehruu- ja kutomatehtaansa. Liljeroos kuoli yllättäen, mutta tehdas jatkoi olemassaoloaan. Vuonna 1890 se nimettiin H. Liljeroosin Villankehruu- ja värjäystehtaaksi. Tuohon aikaan saarta alettiin nimittää "Kehräsaareksi" tai "Kehruusaareksi". Saha (soitin)
Erikoissahoja musiikkikäyttöön on tuotettu yli sata vuotta. 1900-luvun alussa Yhdysvalloissa oli yksistään yli kymmenen yritystä, jotka tuottivat soittosahoja. Mallit vaihtelivat tutusta terästeräisestä kultateräisiin mestariteoksiin. Eräs merkittävimmistä instrumentin kehittäjistä oli yhdysvaltalainen Clarence Mussehl, joka käynnisti oman sahayrityksensä 1919. Hän alkoi käyttää erityistä joustavaa teräslaatua, minkä ansiosta terästä tuli joustavampi ja ääni sai enemmän kantavuutta ja vibratoa. Kehitystyön tuloksena hän sai aikaan sahan, jonka ääniala oli 16–20 säveltä. Parhaana vuonna hänen yrityksensä myi 25 000 soittosahaa vuodessa. Arimaa (Pusula)
Kartano sai alkunsa Kun Hyrkkölän kylän Klemelän talon maille Arimajärven rantaan perustettiin Ariman lasitehdas vuonna 1864. Kartanoksi tila laajentui 1870-luvulla, kun siihen yhdistettiin Hyrkkölän kylän Kollin ja Haikon perintötilat. Lasitehtaan ja kartanon omistajina olivat vuosina 1866–1893 Alfons Alftan ja vuosina 1893-1918 Karl Taxell. Lasitehdas lopetettiin vuonna 1918, minkä jälkeen kartano on toiminut maanviljelystilana. 1930-luvulta alkaen kartanon omistajana oli Yrjö Härmälä. Sixtus Syrjänen
Sixtus Syrjänen työskenteli aluksi paperi- ja konetehtaissa ja kävi Helsingin teknillisen koulun. Syrjänen muutti 1906 Tampereen Epilään ja oli työssä Tampereen Konetehtaan piirustuskonttorissa. Hän perusti yhdessä kunnallisneuvos Otto Thunebergin kanssa Epilään sahanteriä ja muita koneenteriä valmistaneen Oy Sahanterän vuonna 1910. Thunebergin maille rakennettu yhtiön tehdas aloitti toimintansa 1911. Syrjänen toimi yhtiön teknillisenä ja toimitusjohtajana. Vuonna 1911 Syrjänen ja Thuneberg perustivat myös viereisellä tontilla toimineen Epilän Konepaja Oy:n. Paavo Paloheimo
Paloheimo tuli mukaan hankkeeseen ensin juristina, mutta pian hän innostui Kainuun tarjoamista mahdollisuuksista ja sai siihen mukaan myös veljensä H. G. Paloheimon ja K. A. Paloheimon. Uusi yritys, Kajaanin Puutavara Oy, perustettiin helmikuussa 1907, ja Paloheimoilla oli siinä 48 prosentin osuus. Yhtiön rakennuttama Tihisenniemen saha käynnistyi samana vuonna. Yhtiön pääkonttori oli aluksi Tampereella mutta siirtyi pian Kajaaniin, jonne myös Paavo Paloheimo itse muutti. Pietarsaaren Konepaja
Konepajan toiminta alkoi 1898 kun Birger Serlachius (1874–1934) perusti "Jakobstads Mekaniska Verkstad" nimellä kengitys- ja konepajan isänä Gabriel Serlachiuksen omistaman olutpanimon viereen. Konepaja valmistui päätuotteina maatalouskoneita muun muassa Hankmo-karhia sekä lisäksi kivenmurskaimia ja sementtiteollisuuden koneita. Konepajan yhteydessä oli vuodesta 1899 valimo ja vuonna 1909 konepaja muutettiin osakeyhtiöksi. Konepaja siirtyi uusiin tehdasrakennuksiin 1908 ja vuonna 1912 sen palveluksessa oli jo 430 työntekijää. Konepajan toiminta päättyi konkurssiin 1913 mutta sen toimintaa jatkamaan perustettiin 1915 uusi yhtiö "Pietarsaaren Konepaja Oy". Haukipudas
Maatalous sekä lohen, siian ja silakan pyynti olivat pitkään väestön pääelinkeinot. Laivanrakennusta ryhdyttiin harjoittamaan 1600-luvulla. Haukiputaan ensimmäinen suursaha oli Kiiminkijoen varteen perustettu Maunun saha (1863–1908). 1800-luvun lopussa perustettiin myös Halosenniemen saha, joka toimi vuoteen 1950 saakka. Santaholman saha oli toiminnassa vuosina 1914–1968. Martinniemen saha toimi vuosina 1905-1988. Nykyisin vanhalla saha-alueella toimii Martinniemi Timber Oy. Sahojen ansiosta Haukipudas muuttui tärkeäksi teollisuusalueeksi, sahapitäjäksi. Weyerhaeuser
Vuonna 1900 perustetun Weyerhaeuser-yhtiön juuret juontavat 1800-luvun puoliväliin, jolloin 18-vuotias saksalainen Friedrich Weyerhäuser (1834–1914) saapui sukulaistensa kanssa siirtolaisena New Yorkiin. He asettuivat aluksi Pennsylvaniaan. Frederick Weyerhaeuseriksi nimensä muuttanut nuori mies teki sekalaisia töitä ja sai säästetyksi rahaa niin, että osti itselleen sahan Illinoisin osavaltion Rock Islandista. Se alkoi menestyä hyvin, ja Weyerhaeuser osti itselleen lisää sahoja Mississippijoen varrelta sekä metsää Wisconsinin, Minnesotan, Idahon, Washingtonin ja Oregonin osavaltioista. 1900-luvun alkuun mennessä Frederick Weyerhaeuser oli Yhdysvaltojen suurin metsänomistaja, ja muiden metsäsijoittajien kanssa hän oli kiinnostunut erityisesti luoteisten osavaltioiden, Washingtonin ja Oregonin metsistä. Ryhmä sijoittajia perusti 1900 yrityksen, joka osti sieltä 3 600 neliökilometriä metsää ja rakensi useita sahalaitoksia. Vuonna 1923 Weyerhaeuser-yhtiö alkoi viedä puutavaraa Japaniin vuoden 1923 maanjäristyksen jälkeiseen jälleenrakentamiseen. Kiinan markkinoille Weyerhaeuser pääsi presidentti Richard Nixonin valtiovierailun 1971 tuloksena. Putikko
Sahatoiminta alkoi Putikossa vuonna 1774 Utrasveteen laskevassa Putikon joessa Patolammen tilalla (nykyinen Putikon Hovi). Sahan perustivat viipurilaiset liikemiehet. Vesisaha siirtyi vuonna 1887 savonlinnalaisen kauppaneuvos Anders Auvisen omistukseen. Auvinen rakensi 1897 Putikon lahden rannalle uuden höyryllä käyvän sahan. And. Auvinen Oy lopetti sahaustoiminnan vasta vuonna 1984. Yksi sahan tunnetuimmista työntekijöistä sotien jälkeen oli Mannerheim-ristin ritari Eero Seppänen. Karimaan puutarha
Karimaan puutarhan perusti vuonna 1916 Kokemäeltä kotoisin ollut puutarhuri Verner Viitasaari, joka raivasi Paistilan kylästä ostamansa 1,5 hehtaarin laajuisen kallioisen joutomaan kukoistavaksi puutarhaksi. Hän aloitti toiminnan puutarhassaan myymällä kasvattamiaan vihanneksia ja marjoja. Niistä saamillaan tuloilla Viitasaari osti lisää maata ja laajensi vähitellen puutarhansa 5,5 hehtaarin kokoiseksi. Hän keräsi arboretumiinsa vuosien saatossa satoja eri koristekasvien lajikkeita, joita Viitasaari lähetti Suomeen myös Pohjois-Amerikasta siellä viettämänsä vuoden aikana. Karhula
Kymin pitäjä itsenäistyi vuonna 1642 Suur-Vehkalahdesta. Karhulan seudun teollisuuden esivaiheena voidaan pitää Korkeakosken putouksen partaalle vuosina 1563–1564 rakennettua, Kyminkartanon omistamaa vesisahaa. Saha tuhoutui Suuren Pohjan sodan aikana 1700-luvun alussa, mutta se rakennettiin uudelleen ja sahaustoiminta jatkui 1840-luvulle saakka. Helilässä toimi 1500- ja 1600-luvuilla veneveistämö, jonka rakentamia aluksia myytiin myös Viroon. Vesisaha
Muita Keski-Suomen vesisahoja olivat Muuramen saha, Haapakosken saha (nyk. Vaajakoskella), Vahangan saha Karstulassa, Karikonkosken saha Petäjävedellä ja Kannonkosken saha silloisessa Kivijärven pitäjässä. Kuhmoisissa oli kolme vesisahaa joiden sijaintipaikat olivat Kotakoski, Leppikoski ja Pihlajakoski. Kaikki Keski-Suomen vesisahat perustettiin 1800-luvun puolella, eikä yhdenkään historia ulotu 1700-luvulle. Suurimpien vesisahojen koneteho kohosi noin 100 hevosvoimaan, mutta tavallisesti teho oli noin 20 hevosvoiman luokkaa. Martin Brushane
Karl Martin Ragnar Brushane (salanimi "Kari Tammi", 4. tammikuuta 1946 – 15. elokuuta 2008) oli suomalainen jazzrumpali ja trumpetisti, jonka alaa olivat erityisesti swing, jazz ja blues. Hän on ollut mukana suomalaisissa yhtyeissä 1960-luvulta lähtien, ja ensimmäinen niistä oli The Savages, joka voitti 1964 kitarayhtyeiden SM-kilpailut. Muita yhtyeitä olivat The Islanders ja The Sounds. Hänellä oli myös omia yhtyeitä, joista merkittävin oli Martin Brushane Big Band. Hän perusti 1974 äänitysstudion (BG Studio) yhdessä Robi de Godzinskyn kanssa. Muutaman vuoden kuluttua Martin jatkoi studion pyörittämistä yksin ja nimeksi tuli Studio Brushane. Brushane kuului musikaaliseen sukuun ja oli koko elämänsä tekemisissä musiikin ja viihteen kanssa. Erinomaisena rumpalina nuori Brushane oli mukana alusta lähtien rautalankamusiikissa. 1960–1970-luvulla Brushane toimi televisiossa studio-ohjaajana kymmenkunta vuotta. Sörnäs (yritys)
Sörnäs A.B. hankki 1897 omistukseensa Sörnäisten Isoon Verkkosaareen vuonna 1883 perustetun neliraamisen höyrysahan jossa oli enimmillään 300 työntekijää. Tämä saha paloi rakennuksineen 1928 eikä sen toimintaa enää jatkettu. Vuonna 1923 yhtiö perusti Riihivuoren sahan Keski-Suomeen Suolahteen. Riihivuoren saha jonka vuosituotanto oli 6000 std sahatavaraa myytiin 1936 Lahti Oy:lle jonka kautta se myöhemmin joutui Rauma-Repola Oy:n haltuun. Riihivuoren sahan toiminta päättyi 1992. Yhtiön kolmas saha oli Kymijoen suulla sijainnut 1874 perustettu Sunilan saha joka oli ostettu 1917 Hackman & Co.:lta. Tämä saha myytiin 1928 uudelle Sunila Oy:lle joka lopetti pian sahan toiminnan ja rakensi paikalle 1936-1938 sulfiittiselluloosatehtaan. Karihaaran Tenho
Karihaaran Tenho on vuonna 1910 perustettu kemiläinen urheiluseura. Wasili Hosainoff
Vuonna 1890 veljekset perustivat Salmin ensimmäisen höyrysahan, Tuleman Sahan, Tulemajoen varrelle. Wasili toimi Veljekset Hosainoff yhtiön toimitusjohtajana. Saha paloi 1903 ja veljekset rakennuttivat uuden neliraamisen sahan. Sahan yhteydessä toimi myös mylly. Tämäkin saha paloi ja 1907 rakennettiin jälleen uusi neliraaminen saha, jonka yhteyteen valmistui sähkölaitos. 1912 sahaan lisättiin kaksi raamisahaa ja se oli aikansa modernein saha. Sahakompleksi täydentyi valimolla ja konepajalla. 16. kesäkuuta 1917 saha syttyi palamaan hinaajan piipusta lentäneestä kipinästä ja tuli poltti koko laitoksen sekä kahden vuoden aikana sahatun, 40–50 hehtaarin laajuiselle alalle tapuloidun sahatavaravaraston. Aikalaisten kertoman mukaan joessa olevat tukkilautatkin syttyivät palamaan, talojen kattoja paloi kilometrien päässä palopaikasta ja lähes sata perhettä joutui kodittomaksi. Pikisaari (Oulu)
Pikisaaren historian merkittävin teollisuuslaitos on ollut 1874 toimintansa aloittanut Oulun Konepaja Oy. Konepajan ("Uleåborgs Mekaniska Werkstads Aktiebolag") perusti englantilainen yhtiö The Finland Charcoal Iron Works Company Limited, joka oli 1872 ostanut Kurimon ja Ämmän ruukit. Yhtiö halusi toisaalta turvata ruukkien tuottaman jalostamattoman raudan kysynnän ja toisaalta Pohjois-Suomessa oli markkinoita raudanjalostustuotteille kasvavan sahateollisuuden vuoksi. Yhtiön tekninen johtaja Karl Löfhjelm osti konepajan vuonna 1886, kun konepaja oli edellisenä vuonna kärsinyt suuria vahinkoja tulipalossa. Löfhjelmin kuoltua yhtiön osake-enemmistö siirtyi Pohjois-Suomen suurille puunjalostusyhtiöille. Suurimmillaan konepajan toiminta oli sotien jälkeen, kun Neuvostoliitolle piti maksaa sotakorvauksia. 1960-luvulla kun Raahe Oy osti konepajan, oli pajan tuotanto jo merkittävästi supistunut. Toiminta konepajassa loppui 1972. Nykyisessä Pikisaaressa konepajasta muistuttaa vielä sen koristeellinen konttorirakennus, joka on valmistunut kahdessa osassa vuosina 1885 ja 1889. Matti Heikki Haapalainen
Haapalainen perusti vuonna 1899 Kajaanin Tihisenniemeen myös seudun ensimmäisen höyrykoneen voimalla toimineen sahan. Hän toimi myös kauppiaana ja oli Kajaanin kaupunginvaltuuston jäsenenä. Raahe (yritys)
Raahen Puutavara Osakeyhtiö perusti 1909 Ruotsiin "Aktiebolaget Granviks Sågverk"-nimisen tytäryhtiön joka rakennutti sahan Haaparannan Gransvikiin. Samana vuonna Arthur Lagerlöf osti "Aktiebolaget Finska Kolaffären" yhtiön joka tuotti puuhiiltä ruotsalaisen rautateollisuuden tarpeisiin sekä vei ulkomailla kaivos- ja paperipuuta. Yhtiön Ruukissa sijainneen sysihiilittämön yhteydessä toimi myös Pekkalan saha joka oli perustettu 1905–1906. Puuhiilenpoltto jatkui aina 1910-luvun lopulle saakka mutta Pekkalan sahan toiminta päättyi jo ensimmäisen maailmansodan aikana. Tämän jälkeen Aktiebolaget Finska Kolaffären toimi vain kiinteistöjen omistajana. Harjavalta
Harjavallan teollisuus otti ensiaskeleensa, kun kuntaan perustettiin puimakonetehdas vuonna 1901. Tehdas menestyi ja eräs sen työntekijöistä, Uuno Mattson, perusti vuonna 1929 oman tehtaan, Harjavallan puuteollisuuden, joka valmisti huonekaluja. Puu- ja metalliteollisuus olivatkin Harjavallan merkittävintä teollisuutta ennen toista maailmansotaa. Sahateollisuus oli alkanut vuonna 1897 vesisahasta. Harjavallan Höyrysaha Oy perustettiin 1910-luvulla. Pian kunnassa toimikin useita pieniä sahoja. Suurempi sahalaitos Osakeyhtiö Harjavalta valmisti aluksi puimakoneita. Vuonna 1920 perustettu yritys siirtyi pian sahatavaran valmistukseen. Niemisen valimo sai alkunsa vuonna 1928. B. Lindholm perusti konepajan 1920-luvulla, opettaja Marttila hieman myöhemmin. Kari Aro
Kari Aro (28. joulukuuta 1935 Forssa – 21. lokakuuta 2003 Forssa) oli suomalainen jääkiekkoilija ja "Koho"-jääkkökiekkomailoja valmistaneen Koho-tuote Oy:n perustaja. Koulutukseltaan hän oli ekonomi. Karl Nars
Nars osti 1915 Pietarsaaren maalaiskunnan Forsbyn kylässä sijainneen Högforsin sahan ja vuonna 1934 hän osti "Pietarsaaren Höyrysaha Oy":n jolla oli vuonna 1914 toimintansa aloittanut saha, höyläämö ja puunjalostustehdas Pietarsaaren Leppäluodossa. Karl Nars ja hänen poikansa Ivar, Johannes ja Walter Nars laajensivat yhtiön toimintaa puunjalostuksesta muoviteollisuuteen. Vuonna 1948 Nars aloitti ensimmäisenä Suomessa PVC muovikalvojen valmistuksen ja pian alettiin valmistaa myös muoviletkuja, muovisia profiileja ja muovimattoja. Vuonna 1951 perustettiin Tornion Röyttään Röyttän saha jonka Rauma-Repola Oy osti vuonna 1962. Vaajakoski
Vuonna 1819 Carl Christian Bröijer ja Bengt Stenius perustivat Vaajavirran rannalle sahan.Kolu 2011, s. 6. Finland Wood -osakeyhtiö osti sahan 1871, ja 1886 T. & J. Salvesen perusti paikkakunnalle toisen sahan.Kolu 2011, s. 8. Sahojen johdossa toimi patruuna James Salvesen yli 40 vuoden ajan. Vuonna 1916 SOK osti saha-alueen rakennuksineen ja koskiosuuksineen SalveseniltaKolu 2011, s. 15. ja lisäksi maa-aluetta yhteensä 692 hehtaariaKolu 2011, s. 16.. Pian SOK alkoi laajentaa toimintaansa muuhun teollisuuteen.Kolu 2011, s. 33. Matti Roiha
Roihan vanhemmat olivat Petter Roiha ja Maria Repo. Kiertokoulun käynyt Roiha perusti siirtomaatavarakaupan Lappeenrantaan 1886, mutta siirtyi parin vuoden päästä tukkukauppiaaksi Viipuriin. Hän hankki Hiitolanjoen Juvankosken omistukseensa 300 markalla 1896, liittyen suunnitelmaansa perustaa Simpeleelle paperitehdas. Ensin hän kuitenkin rakennutti alueelle sahalaitoksen 1899. Lumppua raaka-aineena käyttävälle tehtaalle Roiha sai luvan samana vuonna. Tehtaan suunnitteli ruotsalainen Leonard Leffner ja 780 000 markkaa maksanut paperikone tilattiin Englannista. Roiha myi tehtaansa perustetulle Paperitehdas Osakeyhtiö Atlakselle, johon hänen yhtiökumppaneikseen tuli kolme muuta henkilöä ja jonka toimitusjohtajaksi hän alkoi. Yhtiöllä oli taloudellisia vaikeuksia ja sen tuotanto keskeytyi 1901. Kun sitä rahoittanut Suomen Maanviljelys- ja Teollisuuspankki ajautui konkurssiin 1902, tehtaalle kävi samoin. Konkurssipesän kiinteän omaisuuden osti omistukseensa vuorineuvos Seth Sohlberg, koneet myytiin Saksaan. Roiha hankki sitten Hiitolanjoesta nimiinsä Ritakosken myllyn lankatehtaan perustamista varten, mutta teki henkilökohtaisen vararikon vuoden päästä. Hän sai myös pietarilaiset sijoittajat hankkimaan Hiitolanjoen Kangaskosken puuhiomoa varten. He perustivat kahden suomalaisen kanssa 1901 Kangaskoski Aktiebolag -yhtiön, joka teki kuitenkin konkurssin kaksi vuotta myöhemmin. Roiha itse hankki 1902 omistukseensa Tatarovin paperitehtaan Venäjältä, mutta sekin joutui konkurssiin 1907, minkä jälkeen Roiha luopui teollistamishankkeistaan. Vaikka Roihan alulle panemat investoinnit eivät menestyneet, Metsä Board Simpeleen tehtaan juuret ovat silti hänen toteuttamissaan toimissa. Reposaaren saha
Reposaaren höyrysahan perustamisen pani alulle Itä-Suomesta Porin seudulle muuttanut liikemies Gustaf Tigerstedt, joka oli toiminut saha-alalla myös kotiseudullaan. Hän sai senaatilta luvan höyrysahan perustamiselle, mutta myi luvan vuonna 1871 tukholmalaiselle J. E. Franckelle. Wihuri
Nykyinen Wihuri-konserni syntyi, kun merenkulkuneuvos Antti Wihurin liiketoiminta fuusioitiin vuonna 1961 Hjalmar Aarnion perustaman Aarnio Oy:n kanssa. Tärkeänä linkkinä näiden kahden liikemiehen välillä oli kauppaneuvos Rakel Wihurin elämäntyö. Yrityksen nimeksi tuli Wihuri Oy vuonna 1975. Rakel Wihurin ja Hjalmar Aarnion poika, Antti Aarnio-Wihuri, on ollut Wihurin pääomistaja 1960-luvulta lähtien. Wihuri-yhtymä omisti Vantaalla sijaitsevan Keimolan moottoriradan vuosina 1968−1982. Kaarilan kartano
Kartano oli vuosina 1728–1800 Gadd-suvun hallussa; vuosina 1728–1758 sen omisti kruununvouti ja nimismies Jacob Gadd ja vuosina 1758–1797 kasvitieteilijä ja kemian sekä talousopin professori Pehr Adrian Gadd (1727–1797). Pehr Adrian Gadd perusti kartanon alueelle 1700-luvun puolessavälissä kasvitieteellisen puutarhan, jossa viljeltiin sekä hyöty- että koristekasveja. Kartanon alueella on Gaddin suvun hautakappeli. Raahe (yritys)
Myös Raahe-yhtiö joutui 1920-luvulla talousvaikeuksiin ja yhtiötä luotottaneesta Kansallis-Osake-Pankista tuli yksi sen omistajista. Yhtiö lopetti 1920-luvulla kaikki Raahen seudulla sijainneet sahansa ja keskitti sahaustoimintansa Martinniemeen. Raahen alueen sahoista Virpiperän saha tuhoutui tulipalossa 1923 ja sen jälkeen jouduttiin myös Rojuniemen saha sulkemaan sillä se oli saanut sähkönsä Virpiperän sahalta. Vuonna 1926 lopetettiin myös Raahen saha. Martinniemen sahan yhteyteen rakennettiin 1926-1927 Laitakarin saarella sijainnut puuhiomo. Hiomo käytti raaka-aineenaan sahalla syntyvää sahausjätettä joka oli aiemmin poltettu ns. rimahelvetissä. Hiomo tuotti alkuvaiheissa noin 20 000 tonnia mekaanista puumassaa ja sitä laajennettiin vielä 1930-luvulla. Henriksdalin manufaktuuripaja
Manufaktuuripajan perusti seppä Henrik Johan Jufva omistamansa Aakalan tilan maille. Pajassa oli yksi nippuvasara ja kaksi naulavasaraa. Pajan raaka-aine saatiin Padasjoella sijainneelta Vierun ruukilta ja lisäksi hankittiin romurautaa eri puolilta Suomea. Paja valmisti pääasiassa manufaktuurituotteita, mutta lisäksi myös nauloja sekä nippu- ja pulttirautaa. Pajan tuotanto supistui 1880-luvun alussa ja se myytiin 1884 Kosken verkatehtaan omistaneelle Antti Korhoselle. Paja lakkautettiin 1888 mutta vasarapajarakennus säilyi osana Kosken verkatehtaan kutomoa. Antti Juhana Mustonen
Mustonen osti vuonna 1856 yhdessä Simo Parviaisen kanssa N. L. Arppen perustaman Utran sahan. Vastikään avattu Saimaan kanava ja Joensuun kaupungin vuonna 1860 saamat tapulioikeudet mahdollistivat sahatavaran viennin käynnistämisen. Vuonna 1872 Mustonen osti konkurssin tehneen viipurilaisen Tichanoffin kauppahuoneen Utrassa sijainneen sahalaitoksen. Tämä saha oli palanut, mutta Mustonen rakensi sen uudelleen, ja pian Utrasta tuli yksi Suomen merkittävimmistä sahatavaran vientikeskuksista. Mustonen perusti Utraan 1874 Utran lasitehtaan. 1870-luvulla Mustonen omisti useita kaupunkitaloja Joensuussa, 150 000 hehtaarin metsäomaisuuden, 5 sahaa, 5 rautaruukkia, konepajan, Utran lasitehtaan, ja hänellä oli myös 6 höyrylaivaa, 4 kuunaria ja 50 lotjaa. Mustosen laivat liikennöivät Joensuusta ja Puhoksesta Viipuriin, Pietariin, Pohjois-Saksaan, Englantiin ja Alankomaihin. Kannonkoski
Pohjoisen Keski-Suomen suurimman kauppasahan ja aikanaan Laukaan kihlakunnan suurimman teollisuuslaitoksen perustivat kruununvouti, kuuluisan historioitsijan isä Daniel Danielsson ja kokkolalainen kauppias Carl Gustav Favorin pitäjälle nimensä antaneeseen Kannonkosken uomaan 1835. Varsinaisen sahaustoiminnan paikalla aloitti viipurilainen kauppias Michail Tichanoff. Sahatavara kuljetettiin ensin purjelaivoilla Kivijärven Kinnulan lahteen, sitten hevosilla Himangalle ja edelleen vientiin lähinnä Kokkolan sataman kautta. Kannonkosken laudoilla oli varma menekki, koska toinen osakas Favorin oli Kokkolan suurisuuntaisimpia laivanvarustajia. Teollisen mittakaavan rahdituksen, uittojen, metsätöiden, tervanpolton ja sahauksen turvin paikalle syntyi kyläkunta myllyineen, asuntoineen, kauppoineen, kirjastoineen ja kouluineen: Kannonsaha, jolla nimellä kylä tunnetaan edelleen, oli siis nykyisen Kannonkosken kunnan ensimmäinen taajaväkinen yhdyskunta, ”taajama”. Yli sadan hengen työväkeä varten sahan partaalle oli rakennettu suuri kasarmi. Sahan koulua piti mm. Kivijärven lukkari Kjellman. Kolmikerroksisen saharakennuksen yhteyteen rakennettiin myös rautasulattamo vuonna 1850. Toiminta jäi kokeilun asteelle: raudan valmistus järvimalmista ei kannattanut. Myöhemmin sahan omistajiin kuului maakauppias Johan Anjelin sekä paikallinen voimahahmo Lauri Vesterinen. Vanha saha seisoi paikallaan vuoteen 1896 saakka. Toimintaa paikalla kuitenkin jatkettiin tiettävästi aina vuoteen 1947 asti ja viimeisenä paikalla toimi Kannonkosken Mylly-, Saha- ja Sähköosuuskunta, alallaan yksi energiayhtiö Keski-Suomen Valo Oy:n edeltäjistä. Kannonsahan toimintaa vauhditti myös samaisen pitäjän itäosan alueella pitkään toiminut koko pohjoisen Euroopan suurin yhtenäinen metsätyömaa, Lakomäki. Kari (kalustesarja)
Alkuperäinen Kari 1 -tuoli syntyi täyttämään tarvetta pinottavasta käsinojin varustetusta tuolista julkisiin tiloihin. Sen rakenne perustui Kari Asikaisen jo opiskeluaikoina saamiin ajatuksiin. Vaaleasta koivuviilusta muotoon puristettuja tuoleja valmistettiin aluksi Korhosen huonekalutehtaalla Alvar Aallon tuotteiden rinnalla. Kari-tuolien suosio kasvoi Suomessa tasaisesti 1970-luvulla, ja niitä myytiin paljon myös ulkomaille. Suosio alkoi vaikuttaa Korhosen kykyyn tuottaa Alvar Aallon kalusteita pääasiakkaalleen Artekille. Kari-tuoli siirrettiin 1979 valmistettavaksi samaan sukuun kuuluvan Pekka Korhosen Ruskolle perustamaan P. O. Korhonen Oy:n tehtaaseen, joka siirtyi uusiin tiloihin Raisioon 1984. Tehtaan tuotanto perustui kokonaan laajenevaan Kari-mallistoon, ja 1980-luvulla julkisten tilojen kalustevalmistaja Martela Oy osti P. O. Korhosen saadakseen Kari-kalustemalliston myyntiohjelmaansa. Petter Parviainen
Parviainen perusti yhdessä toisen joensuulaisen kauppiaan Gustaf Cederbergin (1823–1875) kanssa Penttilän sahan 1871, ja vuonna 1876 he perustivat Karsikon sahan. Parviainen myi osuutensa näistä yrityksistä jo 1879. Parviainen omisti myös vuodesta 1885 Joensuussa Haukipuron oluttehtaan. Karihaaran saha
Vuonna 1922 Kemiyhtiön toimitusjohtajaksi valittu Alfred Möller kannatti suuntautumista selluteollisuuteen sahauksen kustannuksella. Hänen aikanaan sahateollisuudessa olikin purettu päällekkäisyyksiä ja tuotantokapasiteettia. Kemiyhtiössä suunniteltiin uuden sulfaattiselluloosayksikön rakentamista, joka valmistui vuonna 1927. Sahatavaroiden hinnat alkoivat laskea ylitarjonnan vuoksi jo vuonna 1929. Tähän oli pääsyynä Neuvostoliiton tulo halvoilla hinnoilla sahatavaran myyjäksi kansainvälisille markkinoille. Pian sen jälkeen alkanut lamakausi vaikutti myös Karihaaran sahan toimintaan. Toimihenkilöiden palkkaa alennettiin merkittävästi, useita kymmeniä prosentteja. Tuotantoa ei tarvinnut kuitenkaan juurikaan rajoittaa. Kemiyhtiö selvisikin lamakaudesta – yhtiön sahateollisuus teki joka vuosi voitollisen tuloksen. Karihaaran saha
Kemiyhtiön sahaustoiminta laajeni vuonna 1909 Ruotsin puolelle, kun yhtiö osti Haaparannan edustalla Seittenkarin saarella sijainneen Sandvikin sahan. Sahaa varten Kemiyhtiö perusti ruotsalaisen tytäryhtiön "Svenska Trävaruaktiebolaget Kemi"-yhtiön. Vuonna 1914 käynnistyneen ensimmäisen maailmansodan aikaan ruotsalaisesta tytäryhtiöstä oli todellista hyötyä, kun Kemiyhtiö saattoi käyttää puolueettoman Ruotsin yritystään tuotteittensa vientiin länsimaihin, kuten Britanniaan ja Hollantiin. Lisäksi kirjeenvaihto asiakkaisiin voitiin hoitaa Sandvikin kautta. Kemiyhtiö käytti tuotteittensa vientiin vuosina 1916 ja 1917 norjalaista Narvikin satamaa, jonne tavara kuljetettiin rautateitse. Paul Wahl &amp; Co
Paul Wahl osti 1834 yhdessä helsinkiläisen Erik Längmanin (1799–1863) kanssa Varkauden Huruskosken rannalla toimineen järvimalmia käyttäneen rautaruukin jonka Gustaf Wrede oli perustanut 1815. He perustivat ruukin yhteyteen myös sahan ja vuonna 1846 laitokset siirtyivät kokonaan Wahlin omistukseen. Wahl perusti Varkauteen konepajan 1852 mutta konepaja, masuuni ja valimo tuhoutuivat pari vuotta myöhemmin 1854 tulipalossa. Wahl lopetti nyt raudan valmistuksen Varkaudessa mutta rakensi konepajan uudelleen Ämmäkosken rannalle. Varkauden Pirtinniemeen rakennettiin 1860- ja 1860-luvuilla laivatelakka sekä sen yhteyteen höyrykattila- ja puusepänverstaat. Huruskoskelle rakennettiin 1870-luvulla putlaus- ja valssilaitos. Ensimmäinen höyrylaiva valmistui Varkauden telakalta 1864. Wahlin konepajassa rakennettiin myös erilaisia koneita muun muassa sahateollisuuden käyttöön. Vuonna 1900 Wahlin Varkauden laitoksilla (konepaja, valssaamo, telakka ja saha) työskenteli lähes 1000 henkilöä. Wahlin laitokset siirtyivät 1909 A. Ahlström Osakeyhtiön omistukseen. Paukkaja
Vuosina 1924–1925 samalle paikalle rakensi Enso-Gutzeit Oy:n metsäosasto yksiraamisen höyrysahan. Tällä sahalla oli tarkoitus sahata tukkeja, joita ei kokonsa takia kannattanut uittaa Kotkaan asti. Sahan hoitaja Christian Hallberg asui Marjosaaren talossa, jossa toimi myös sahan konttori. Kyseinen rakennus on edelleen nähtävissä Paukkajan Marjosaaressa. Voimaa sahaan tuottivat kaksi suurta laivan höyrykonetta, joiden pyörittämältä pääakselilta voima siirtyi hihnojen välityksellä kaikkiin sahan laitteisiin: transporttiin (kuljetin, jota pitkin tukit siirrettiin pasonkialtaasta sahaan), sahausraamiin, kanttauslaitteeseen, tasaussirkkeliin, hakkuriin ja ilmarataan. Kemi (yritys)
Sahausta oli lisätty 1930-luvun alussa Karihaarassa korvaamalla tulipalossa tuhoutuneen Röyttän tuotanto. Ruotsin Haaparannalla ollut Sandvikin saha oli myyty 1930. Karihaaran sahan uudistuksen tuloksena siitä tuli Euroopan suurin saha vuoden 1936 lopulla. Sahaus keskittyi lopullisesti Karihaaraan, kun Laitakarin saha lopetettiin vuonna 1939. Kaikkinensa 1930-luvun loppupuolisko oli yhtiön taloudellisen vahvistumisen aikaa niin mekaanisen kuin kemiallisen metsäteollisuuden puolella. Pääkonttorin valmistuminen helmikuussa 1936 ilmensi myös yhtiön ulkoista arvovaltaa. Helsingin pörssissä Kemi-yhtiön osake on arvioitu olleen vuosina 1936-1938 keskimääräistä selvästi kiinnostavampi sijoituskohde sekä koko teollisuuden että metsäteollisuuden osakkeiden joukossa. Särkisalmi
Tahvo Ahokkaalla oli kauppa Särkisalmella jo 1900-luvun alussa, sen omistajaksi tosin tuli Edvard Anttonen. Juho Laukkanen oli perustanut yksityisen kaupan jo viisi vuotta aiemmin. Matti Vainion ja J. Terävän Särkisalmelle 1902 perustamasta kaupasta taas tuli yksi seudun suurimmista, heillä oli myös nahkatehdas ja puutavaraliike. Liikemies Sipi Ahokkaalla oli Särkisalmella jo vuodesta 1896 harja- ja pensselitehdas, joka työllisti toistakymmentä henkilöä, mutta joutui sittemmin Elias Koistiselle siirryttyään vuonna 1909 vararikkoon. Artturi Heleniuksen perustamalla Särkisalmen Sahalla työskenteli 1917 yli 30 henkilöä, saha oli kaksiraaminen ja sitä käytti 72 hevosvoiman höyrykone. Vaajakosken historia
Vuonna 1819 Carl Christian Bröijer ja kamreeri Bengt Stenius perustivat Vaajavirran rannalle sahan. Loviisalainen liikemies Julius Björksten tuli sahan osakkaaksi 1832 ja osti myöhemmin sen kokonaan itselleen.Kolu 2001, s. 12 Skotlantilainen Finland Wood -osakeyhtiö osti yrityksen 1871 ja rakensi paikalle uuden tehokkaamman sahalaitoksen. James Salvesen tuli Haapakoskelle 1876 setänsä toimeksiannosta tarkastamaan tämän osittain omistaman yhtiön toimintaa. Hän havaitsi sen toiminnassa heikkouksia ja tarjoutui sahan uudeksi johtajaksi. Hän myös kehotti setäänsä ostamaan yrityksen kokonaan itselleen.Kolu 2001, s. 15-16
Salvesenien kaudella sahatoiminta laajeni huomattavasti. James Salvesen perusti veljensä kanssa 1886 T. & J. Salvesen -yhtiön, joka perusti paikkakunnalle toisen sahan.Kolu 2011, s. 8. Patruunaksi kutsuttu James Salvesen toimi sahojen johdossa yli 40 vuoden ajan. Hän oli arvostettu johtaja, joka huolehti työntekijöidensä hyvinvoinnista.Kolu 2011, s. 10. Patruuna lahjoitti työläisilleen tonttimaata ja rakennustarpeita. Haapakosken asukasmäärä kasvoi, ja 1880-luvulla ylitettiin tuhannen asukkaan raja. Vuojoki Gods
Vuonna 1911 uusiksi omistajiksi tulivat eri puolilla Suomea useita teollisuuslaitoksia omistaneet liikemiehet H. G. ja K. A. Paloheimo sekä siirtolaisena Amerikassa vaurastunut tilanomistaja Nestor Toivonen. Yhtiö alkoi hyödyntää kartanon omistamia metsiä perustamalla Rauman Sampaanalan kaupunginosaan höyrysahan, joka aloitti toimintansa syyskuussa 1912. Työntekijöitä sahalla oli aluksi noin 130. Vuojoen kartanolla oli Eurajoen Tokinmaassa omistuksessaan yli 8 000 hehtaarin metsäalue, jossa aloitettiin laajamittaiset hakkuut. Puun kuljettamiseksi Rauman sahalle rakennettiin Tokinmaasta Verkkokarin satamaan noin 23 kilometrin pituinen kapearaiteinen metsärautatie, Vuojoen metsärata. Erik Johan Längman
Längman alkoi rakentaa Keski-Suomeen Muurameen uutta sahaa jonka rakennustyöt valmistuivat 1850. Saha sai privilegionsa ja aloitti toimintansa vasta 1852. Längman hankki itselleen myös Pietarsaaressa Ähtäväjoen varrella sijainneen "Långforsin" vanhan sahan jonka hän rakensi uudestaan 1849. Längman aloitti tukkien hankinnan Ähtärin, Soinin ja Kivijärven alueella ja 1850-luvun alkuvuosina sahalle uitettiin keskimäärin 10 000 tukkia vuodessa. Viimeksi Längman hankki puolet Savossa toimivasta Juantehtaan sahasta vuonna 1851 Nils Ludvig Arppen kanssa tehdyllä vaihtokaupalla jossa Arppe sai Käenkosken harkkohytin ja sen metsätilat. Verner Viitasaari
Vuonna 1967 kuolleen Verner Viitasaaren tuhkauurna on haudattu Karimaan puutarhaan ja paikalla on myös kuvanveistäjä Kauko Räikkeen suunnittelema muistoreliefi. Lisäksi puutarhassa on Verner Viitasaaren kotimuseo. Vuonna 1968 perustettiin Karimaa-säätiö, jonka tehtävä on huolehtia puutarhasta ja Viitasaaren hauta-alueesta. Zachris Franzén
Franzén hankki yhdessä veljensä Johanin kanssa osakkuudet Iissä sijainneesta Kynkään vesisahasta 1837 ja Hirvaskosken eli Timosen sahasta Pudasjärvellä 1841. Hän hankki yhdessä raahelaisten kauppiaiden Zacharias Durchmanin ja Isak Gellmanin kanssa Pyhäjoella toimineen Ylä-Hourun sahan joka siirrettiin 1841 parempaan paikkaan Hourunkoskelle. Toisen sahan Franzén perusti 1840 Siikajoen Kalliokoskeen mutta sen tuhosi jo seuraavana vuonna tulva ja saha perustettiin uuteen paikkaan Ruukinkoskelle 1846. Vesisahojen lisäksi Franzén hankki omistukseensa 1834 konkurssiin menneen Nybyn lasitehtaan ja sen yhteydessä toimineen laivanveistämön, sahan ja myllyn Iin Olhavassa. Tämän laitoksen Franzén liikekumppaneineen myi jo 1841 oululaiselle Johan Abraham Fellmanille. Karihaaran saha
Bergbomin ja Snellmanin kauppahuoneet perustivat Trävaruaktiebolaget Kemin eli Kemiyhtiön vuonna 1893. Yhtiön toiminnan muodostivat Bergbomien Laitakarin, yhteinen Karihaaran ja Snellmanien Röyttän höyrysahat sekä muutama pienempi vesisaha Pohjois-Suomessa. Yhtiön pääpaikka oli Oulussa, jossa omistajasukujen toiminnan keskus sijaitsi. Yhtiön toimitusjohtajana toimivat Snellman-suvun edustajat eli ensin vuoden ennen kuolemaansa kauppaneuvos Albert Oskar Snellman ja sen jälkeen nuorempi veli kauppaneuvos Karl August Snellman vuoteen 1918 asti. Toimintaa sahoilla johtivat isännöitsijät, jotka olivat yhtiön näkyviä hahmoja sahalla. Yhtiön ensimmäinen vuosi meni erilaisissa järjestelyissä. Ensimmäinen Kemiyhtiön tavaramerkillä laivattu puutavaraerä lähti Karihaarasta kesällä 1894. Karihaaran koulu
Kemi Oy perusti Karihaaran koulun vuonna 1893. Koulu siirtyi, kotikuntansa, Kemin maalaiskunnan hallintaan vuosiksi 1898-1906, ja takaisin yhtiön hallintaan vuosiksi 1906-1924. Lopullisesti koulu kunnallistettiin 1924. Samana vuonna valmistui koulun ensimmäinen oma koulurakennus, jossa koulu toimi kunnes rakennus tuhoutui Lapin sodassa 1944. Ennen uuden koulurakennuksen valmistumista oppilaat olivat sijoitettuna Pajusaaren ja Paattion kouluihin. Nykyinen koulurakennus on arkkitehti Hannu K. Vainion suunnittelema ja se on rakennettu vuosina 1947–1949. Koulun siipirakennus on valmistunut 1950. Kemin kaupungin hallintaan koulu tuli suuressa alueliitoksessa 1931. Harja (väline)
Yhä toimivia suomalaisia harjatehtaita ovat vuonna 1947 perustettu Kotilaakso Oy (ent. Laaksosen Harjatehdas Oy) Kylmäkoskella, vuonna 1881 perustettu porvoolainen C. E. Lindgren, vuonna 1955 perustettu ylöjärveläinen Sajakorpi Oy (Sajas Group), kokemäkeläinen Sinituote sekä vuonna 1927 perustettu akaalainen VS-Harja Oy, joka vuonna 2017 siirtyi Sinituotteen omistukseen. Akaalla toimii myös Akaan Harjavalmiste Oy. Harjat ja siveltimet ovat alusta asti olleet myös yksi näkövammaisia Vantaan Korsossa työllistävän Sokevan päätuotteita. Sotasokeiden harjatehdas perustettiin alun perin jo vuonna 1942 Tikkurilaan. Pyhäjärven saha
Sahan perusti Elieser Johansson Pyhäjärven rannalle Partolaan 1880-luvun loppupuolella nimellä Pyhäjärven Höyrysaha. 1891 se paloi ja ajautui lopulta konkurssiin. Seuraavien vuosien aikana omistaja vaihtui useasti, kunnes Alfred Selin osti laitoksen 1905. Vuonna 1912 yritys muutettiin osakeyhtiöksi nimellä Pyhäjärven saha osakeyhtiö, ja pian työntekijämäärä nousi yli viidenkymmenen. Vuonna 1924 tulipalossa tuhoutuivat kuivaamo, varastorakennus ja työväen asuinrakennus. 40 ihmistä ja kodittomaksi ja yksi kuoli. Seuraavana vuonna sahan työntekijät aloittivat lakon, joka päättyi vasta huhtikuussa 1926. 1930-luvulla alkanut taloudellinen syöksykierre pienensi huomattavasti työntekijämäärää ja johti useisiin omistajanvaihdoksiin. Enimmillään työntekijöitä oli 168. Rauma Oy:n ja Raahe Oy:n yhdistyessä 1942 saha sulautettiin yritykseen. Sodan jälkeen toiminta alkoi katkonaisesti, mutta aika oli jo ajanut pienten sisämaan sahojen ohi. Lopullisesti toiminta päättyi 1955, jonka jälkeen Pirve Oy aloitti virvoitusjuomien pullottamisen tehtaan konttorirakennuksessa. Sahan rakennukset jäivät kuitenkin pian tyhjilleen. H. G. Paloheimo
Paloheimon teollisuustoiminta sai alkunsa Santamäen kartanon yhteyteen 1890 perustetusta pienestä yksiraamisesta sahalaitoksesta. Paloheimo rakensi sen jälkeen ensin sahalaitoksen Lopen Kesijärvelle 1899 ja sen jälkeen Riihimäelle toisen sahan vuonna 1904, sekä sen yhteyteen voimalaitoksen vuonna 1910. Kesijärven saha yhdistettiin 1907 kapearaiteisella 600 mm raideleveydelle rakennetulla Riihimäen–Lopen rautatiellä Riihimäellä oleviin laitoksiin. Johan Gustav Bergbom
Telakan rinnalle perustettiin Pateniemen saha vuonna 1873. Saha tuotti sahatavaraa paitsi telakan ja kasvavan kaupungin tarpeisiin, myös vientiin. Saha oli toiminnassa aina vuoteen 1990 saakka. Bergbomin omistuksessa oli useita sahoja mm. Karihaaran ja Laitakarin sahat Kemissä, Maunun saha Haukiputaalla, Meltauksen saha Rovaniemellä, Saaren ja Loutputaan sahat Tervolassa, Kyngäksen saha Pudasjärvellä ja Koitelin saha Kiimingissä. Lisäksi hän oli mukana osakkaana Kestilän sahassa Iissä. Kemi (yritys)
Yhtiön haltuun siirtyivät sen perustajilta Kemijokisuussa sijainneet Laitakarin (per. 1862) ja Karihaaran (per. 1874) höyrysahat sekä Torniossa sijainnut Röyttän höyrysaha (per. 1862). Kemiyhtiön sahaustoiminta laajeni vuonna 1909 Ruotsin puolelle, kun yhtiö osti Haaparannan edustalla Seittenkarin saarella sijainneen Sandvikin sahan. Sahaa varten Kemiyhtiö perusti ruotsalaisen tytäryhtiön "Svenska Trävaruaktiebolaget Kemi". Vuonna 1914 alkaneen ensimmäisen maailmansodan aikaan ruotsalaisesta tytäryhtiöstä oli todellista hyötyä, kun Kemi-yhtiö saattoi käyttää puolueettoman Ruotsin yritystään tuotteidensa vientiin länsimaihin, kuten Britanniaan ja Alankomaihin. Lisäksi kirjeenvaihto asiakkaisiin voitiin hoitaa Sandvikin kautta. Kemiyhtiö käytti tuotteidensa vientiin vuosina 1916 ja 1917 norjalaista Narvikin satamaa, jonne tavara kuljetettiin rautateitse.
Kemi-yhtiön metsäkonttori oli aluksi Kemijärvellä, koska siellä oli käynnissä Isokylän lohkon suursavotta. Vuonna 1900 metsäkonttori siirrettiin Rovaniemelle Konttisen kartanoon. Tunnetuin Kemi-yhtiön puunhankintaa johtaneista metsäpäälliköistä oli Hugo Richard Sandberg, joka organisoi muun muassa Nuortin konesavotan maailmansodan aikaan 1910-luvun puolivälissä. Kemi-yhtiö hankki puunsa yksityisiltä maanomistajilta hankintakauppoina, valtion metsien konsessio- ja huutokaupoista tai omista metsistään, joita sillä oli noin 75 000 hehtaaria ennen ensimmäistä maailmansotaa. Karihaaran saha
Suomen itsenäistyessä Kemiyhtiöstä oli tullut mekaanisen ja kemiallisen puunjalostuksen yritys. Sulfiittiselluloosan tuotanto naapurisaarella Pajusaaressa aloitettiin syksyllä 1919. Samaan aikaan käynnistettiin sahan uudistus- ja laajennusohjelma, jolloin sahan kymmen raamia vaihdettiin kahdeksaan uuteen sekä kaikki laitteet vaihdettiin sähkökäyttöisiksi, joten höyryn aikakausi oli mennyt ohi. Aleksander Reeth
Luhangan säteriratsutilan omistaja ja Luhangan kappeliseurakunnan perustamisen isä, kornetti "Alexander Magnus Reid" sai 1766 sukunsa merkityksi Ruotsin ritarihuoneeseen 1653 aateloidun Reid-suvun haaraksi. Hän kuoli naimatonna 1773, mutta virheellisin perustein aateliseksi merkitty suku jatkui kahdesta hänen vanhemmasta veljestään. Vehkalahtelaisesta korpraalista "Karl Gustav Reidestä" (n. 1694-1743) polveutuu Varsinais-Suomeen asettunut sotilashaara (artikkelin taulut 3-5), jonka miespuoliset jäsenet häviävät tuntemattomiin kohtaloihin 1700-luvun loppuvuosina. Toinen veli oli Luhangan isäntä "Johan Reid" (n. 1710-1753). Hänen pojistaan kersantti "Karl Gustav Reeth" (1745-1796) tuli Luhangan isännäksi. Hänen sukuhaaransa (taulut 7-8) kaksi viimeistä miesjäsentä häviää kirkonkirjoista 1830-luvulla. Johanin toinen poika, sotamies "Johan Gabriel Reeth" (1747-1790) muutti Mustasaareen. Hänen sukuhaaransa (taulut 9-19) on levinnyt Yhdysvaltoihin; se ei enää elä Suomessa mieskantaisena. Hänen pojanpojanpoikansa talollinen "Herman Erik Reeth"(1825-1893, taulu 15) anoi 1886 sukunsa merkitsemistä Suomen ritarihuoneeseen, mutta anomus hylättiin. Hugo Neuman
Neuman palasi Suomeen ja värväytyi töihin Riihimäen-Pietarin rautatielle, mutta pian hän löysi Verlankosken tuolloisen Iitin (myöhemmin Jaalan) ja Valkealan kuntien rajalta, ja osti sen ääreltä tontin, myllyn ja koskiosuuden puuhiomoa varten. Neuman perusti Verlan ensimmäinen puuhiomon vain 24-vuotiaana vuonna 1871. Pääomaa uudelle hiomolle lainattiin opiskelutoveri Alexander Lagerborgilta ja kirjanpitäjäksi tuli toinen opiskelutoveri, Waldemar Conradi. Toiminta hiomolla alkoi 1872. Kolho
Rautatieyhteydet paransivat merkittävästi alueen metsävarojen hyödyntämistä. Ensimmäisten joukossa puutavarakauppaa harjoitti Kolhon talon isänsä A. E. Kolho, mutta merkittäväksi alueen teollistajaksi tuli entinen asemapäällikkö Mathias Bonn, joka perusti Kolhon salmen eteläpuolelle Bonnäsin sahan 1898 ja tervatehtaan 1902. Saha tuhoutui tulipalossa 1908, mutta tervatehdas ja sen yhteyteen rakennettu tärpätin tislaamo toimivat vuoteen 1945 saakka. Karihaaran saha
Sodan syttyminen Euroopassa syyskuussa 1939 katkaisi vientitoiminnan. Sahatavaran tuotanto supistui sotavuosina 1939–1945 100 000–130 000 kuutioon, eli sahatavaran tuotanto oli karkeasti 40 prosenttia huippuvuoden 1937 tuotannosta. Tehdasalue säästyi sotien aikana tuhoilta. Lapin sodan tapahtumat lokakuussa 1944 muodostivat uhan myös sahalle, koska perääntyvät saksalaiset uhkasivat tuhota teollisuusalueen. Suomalaisjoukkojen onnistui kuitenkin suojata aluetta, vaikka saksalaiset pommittivatkin sitä. Ii
Ii on ollut Pohjois-Suomen teollisuuden uranuurtajia. Olhavassa aloitti jo 1738 toimintansa Nybyn lasitehdas. Tehtaan perustaja Nylander kehitti tehtaan alueesta itsenäisesti toimivan pienen yhdyskunnan. Olhavan lasitehdas oli pitkään Pohjois-Suomen huomattavin teollisuuslaitos. Se lopetti toimintansa vasta 1880-luvulla. Iin Kestilään rakennettiin vuonna 1859 senaatin asetuksen mukainen Suomen ensimmäinen höyrysaha, Kestilän saha, joka oli toiminnassa vuoteen 1908 asti. Tästä sahasta on Kestilän kylässä jäljellä vielä suojeltuna sahan korkea piippu. Ensimmäinen kirjasto perustettiin vuonna 1860 Iin pappilaan. Nykyinen kirjasto sijaitsee Nätteporissa eli Haminassa kirkkoa vastapäätä. Iissä kantakirjattiin ensimmäinen suomenhevonen vuonna 1907. Enso-Gutzeit
Enso-Gutzeitin varhaisin edeltäjä oli Wilhelm Gutzeitin Norjan Fredrikstadiin vuonna 1860 perustama, "Wilh. Gutzeit & Co" -niminen höyrysaha. Wilhelm Gutzeitin kuoltua 1869 hänen poikansa Hans Gutzeit peri sahan. Hans Gutzeit alkoi hakea sahalle uutta paikkaa Suomesta, missä oli paremmin saatavissa tukkeja kuin Norjassa. Hän myi Fredrikstadin sahan ja perusti Norjaan uuden W. Gutzeit & Comp. -nimisen yhtiön, joka rakensi vuonna 1872 sahan Kymin Kotkansaareen (nykyisessä Kotkan kaupungissa). Tästä sahasta joka käynnistyi 16. marraskuuta 1872 tuli Suomen suurin ja nykyaikaisin. Sahan voimalähteenä oli sadan hevosvoiman tehoinen höyrykone, ja käytössä oli kuusi kehäsaha- ja kaksi sirkkelisahakoneistoa. Sahaa hoitivat Norjasta tulleet ammattimiehet joita muutti lähes sata perheineen Hans Gutzeitin mukana Kymiin. Sahaa alettiin kutsua Norjan sahaksi, jolla nimellä se tunnettiin vuosikymmenien ajan. Verla
Hugo Neuman perusti Verlankosken partaalle puuhiomon vuonna 1872. Hiomo oli pieni ja työllisti vain noin 10–12 henkeä. Ongelmana oli myös pahvin kuljettaminen, sillä tieyhteydet olivat kehnot etenkin rospuuttoaikaan. Pahvipaaleja kerrotaan yritetyn kuljettaa rautatien varteen jopa veneitse, mutta pääosin rahtauksesta huolehtivat lähikylien talonpojat. Neumanin hiomo paloi jo 1874, eikä omistajilla ollut varaa rakennuttaa sitä uudelleen. William Ruth
1875 alkanut puutavara-alan laskusuhdanne johti pitkään jatkuessaan siihen, että monet Kymijokisuulla toimineet sahayrittäjät joutuivat taloudellisiin vaikeuksiin. Keväällä 1880 Kymin uittoyhtiön uittopäällikön virasta eronnut Ruth oli myynyt omistamansa suuren puuvaraston kesällä 1880 hyvällä hinnalla ja hänellä oli nyt käytettävissään pääomaa yritysostoihin. Syyskuussa 1880 Ruth vuokrasi Knut Casselin vuonna 1873 perustaman Karhulan vanhan sahan 10 vuodeksi ja osti sahan puutavaravaraston. Marraskuussa 1880 Ruth osti puolet Kivisillan sahasta ja vuoden 1881 lopulla yhdessä viipurilaisen Hackmanin kanssa Knut Casselin vuonna 1874 perustaman kaksiraamisen Karhulan höyrysahan. Rauhalan koulu (Kotka)
Rauhalan koulun historia alkaa vuonna 1883 toimintansa aloittaneesta William Ruthin Kymiin perustamasta yksityisestä tehdaskoulusta. Koulu sijaitsi alun perin Karhulan tilan mailla lähellä Kymijoen Korkeakoskenhaaran suuta. Karhula Osakeyhtiö purki alkuperäisen koulurakennuksen vuonna 1916 konepajan lisärakennuksen tieltä ja antoi yli hehtaarin tontin mailtaan uusille koulurakennuksille, jotka valmistuivat vuonna 1918. Nykyinen koulurakennus vihittiin käyttöön vuonna 1958. Laitakarin saha
Laitakarin saha oli vuosina 1862–1939 toiminut höyrysaha Kemissä Laitakarin saaressa. Sahan perusti oululainen liikemies Johan Gustav Bergbom ja se aloitti toimintansa kaksikehäisenä vuonna 1862. Utra
Utra oli 1800-luvulla suuri teollisuusyhdyskunta, jossa oli muun muassa lasitehdas (1874–1906) ja sahat. Ensimmäisen sahan perusti vuonna 1780 Jakob Steniuksen nuorempi poika, Martin Stenius kumppaneineen. Se sijaitsi Myllysaarella. Vuodesta 1833 saha oli Nils Ludvig Arppen omistuksessa. Vuonna 1856 sahan osti joensuulainen kauppias Antti Mustonen. Vuonna 1861 hän rakensi toisen sahan Utrankosken pohjoisrannalle. Vuodesta 1882 sahojen ja lasitehtaan omistaja oli englantilainen Egerton Hubbard & Co -niminen yhtiö, joka myi niitä vuonna 1902 W. Gutzeit & Co:lle. Sahojen toiminta loppui vuoden 1905 mennessä. Frans Johan Franzén
Franzén oli osakkaana useassa pohjois-suomalaisessa vesisahassa. Hän osti isältään tämän osuuden Oulussa sijainnesta Sahansaaren sahasta jo 1843. Hän oli mukana 1846 Tervolan Louetjoelle perustetussa Louetjoen eli Saaren sahassa joka oli aikanaan suurin saha Pohjois-Suomessa. Vuonna 1852 hän sai perinnöksi Iijoen varrella sijainneet Kynkään ja Hirvaskosken eli Timosen vesisahat. Hänellä oli myös osuus Rovaniemellä toimineesta Meltauksen vesisahasta. Franzén oli osakkaana mukana perustamassa Suomen ensimmäistä höyrysahaa Iin Kestilään 1860. Leonard Candelin
Candelin ja Bergbom omistivat vuodesta 1871 Sahansaaren vesisahan Oulussa. Tämä saha toimi 1880-luvulle saakka. Vuonna 1879 Candelin, Bergbom ja August Ekman rakensivat Oulun Korkeasaareen uuden höyrysahan ja 1880-luvun alussa Candelin osti vararikon tehneen, vuonna 1878 perustetun Petäjäkankaan höyrysahan Pudasjärveltä. Kemi (yritys)
Sahaustoimintaa oli fuusioidun yhtiön alkuperäistä toimintaa. Karihaaran sahan toimintaa jatkettiin konserniin kuuluvan Oy Botnia Wood Ab:n nimissä. Myöhemmin yrityksen nimi Metsäliiton konsernissa on muttunut useamman kerran. Vuonna 1995 Botnia Wood fuusioitiin Metsä Timber Oy:hyn, vuonna 2000 Metsä Timber liitettiin edelleen Finnforest Oyj:hin. Vuonna 2006 Finnforest sulautettiin sen jälkeen Metsäliittoon ja nimeksi tuli Metsäliiton Puutuoteteollisuus, josta vuonna 2012 tuli Metsä Wood Oy. Sahaustoiminta pysäytettiin Karihaarassa kesällä 2009 ja lopetettiin virallisesti elokuussa 2014. Kolho
Liikemies Pekka Hyvärinen perusti Kaijanselän rantaan sahan vuonna 1910, mutta se ajautui pian konkurssiin ja siirtyi Ähtärin Inhan tehtaiden patruunalle August Nilsson Keirknerille. Uuden sahayhtiön vähemmistöosakkaiksi yhteensä 10 prosentin osuudella tulivat myös nimismies Volter Saxen ja isännöitsijä J. V. Rantahalme. Vuonna 1916 tappiollisena pysyneen kaksiraamisen sahan uudeksi omistajaksi tuli G. A. Serlachius Osakeyhtiö, joka lisäsi sahaan vuonna 1919 kolmannen raamin ja sähköisti sahan vuonna 1927. Yhtiö nimesi Kolhon tehtaat vuonna 1928 Kolho Oy:ksi ja vuonna 1959 G. A. Serlachius Oy Kolhoksi. Saha alkoi kannattaa muun muassa siksi, että puutavaraa saatiin sinne entistä edullisemmin samalla kun sitä ostettiin Serlachiuksen Mäntän tehtaiden paperi- ja energiapuuksi. Sahan ympärille alkoi kasvaa muutakin mekaanista puunjalostusta: Mäntästä Kolhoon siirretty, ovia, ikkunoita ja kiintokalusteita valmistava rakennuspuusepäntehdas, 1960-luvulle asti toiminut puutalotehdas (1941), kreosootti- ja suolakyllästykseen perustuvat puunkyllästämöt (1950) ja Mäntän tuottamaa paperia Iki-levyksi jalostava muovilaminaattitehdas (1953, nyk. Formica IKI Oy). Uusi saha Kolhoon valmistui 1963. Kolhon tuotanto laajentui 1970-luvun alussa muoviteollisuuteen, joka tei lastulevyn päällystykseen käytettyä HDP-muovikalvoa, PVC-koristekalvoa ja Seriste-nimellä rakennuseristeeksi myytyä fenolivaahtomuovia. Muoviteollisuuden kannattavuus romahti pian öljykriisiin ja tuotanto lopetettiin 1975. Karihaaran saha
Sahaus oli aikaisemminkin ollut suhdanneherkkää, ja samaan tilanteeseen päädyttiin 1920-luvun alussa. Kesäkuussa 1921 Karihaaran saha kuten Röyttä ja Laitakari pysäytettiin. Karihaara seisoi silloin kaksi ja puoli kuukautta. Kysyntä parani pian sen jälkeen ja palattiin normaaliin tuotantorytmiin. 1920-luvun loppupuoliskolla sahaukseen vaikuttivat myös lakot, joita oli mm. kesällä 1926 kuukauden ajan. Raaka-ainevarojen rajallisuuden ja sahaustarpeen hallitsemiseksi suunniteltiin pienempien yksikköjen sulkemista ja sahakohtaisia tuotantorajoituksia. Sahateollisuuden huippuvuodeksi muodostui vuosi 1927, joka ylitettiin seuraavan kerran vasta 1979. Karihaaralle suunniteltiin 1920-luvun puolivälissä 135 000 kuution osuutta. Muista sahoista Royttän sahaa ei enää rakennettu vuonna 1928 tapahtuneen tulipalon jälkeen. Lisäksi ruotsalaisesta Sandvikin sahasta päätettiin luopua. Laitakarin saha
Bergbomin ja kauppahuoneet perustivat Trävaruaktiebolaget Kemin eli Kemiyhtiön vuonna 1893. Yhtiön toiminnan muodostivat Laitakarin, Karihaaran ja Röytän höyrysahat sekä muutama pienempi vesisaha Pohjois-Suomessa. Vain noin vuoden päästä uuden yhtiön perustamisesta suurpalo, joka syttyi öljylyhdyn kipinästä 6. syyskuuta 1894, tuhosi Laitakarin saharakennuksen. Jo kaksi päivää palon jälkeen Laitakariin tilattiin ruotsalaiselta Bolinderin koneliikkeeltä uusi nelikehäinen sahalaitteisto sekä lisäksi 15 hevosvoiman höyrykone sähkövalaistusta varten. Sahalaitoksen työvoimaksi vakiintui vuosisadan vaihteen uudistusten jälkeen noin 300-400 työntekijää. Uudella vuosisadalla yhtiö keskitti merkittävimmät kehitystoimet Karihaaran laitoksille.