Milloin François Truffaut aloitti elokuva-uransa?
François Truffaut
Ranskalaisen elokuvan uuden aallon huippuaikana 1950-luvun lopulla ja 1960-luvun alussa Truffaut teki useita merkittäviä elokuvia. Hänen ensimmäinen kokopitkä elokuvansa oli "400 kepposta" (1959). Siitä tuli sensaatio Cannesin elokuvajuhlilla, jossa Truffaut voitti parhaan ohjaajan palkinnon. Elokuvan pääosassa on Jean-Pierre Léaud, joka esittää Antoine Doinelin hahmoa. Léaud’n ja Truffaut’n ammatillinen suhde oli poikkeuksellinen, ja Truffaut toimi käytännössä Léaud’n sijaisisänsä samaan tapaan kuin Bazin oli toiminut Truffaut’n kanssa. François Truffaut
Truffaut’n ensimmäinen ohjaustyö oli lyhytelokuva "Une visite" (1955), mutta hänen taiteellinen läpimurtonsa oli "Vintiöt" (1957), joka oli myös hänen oman tuotantoyhtiönsä Les Films du Carossen ensimmäinen elokuva.
La Truite
"La Truite" sai ensi-iltansa vuoden 1982 Venetsian elokuvajuhlilla, missä Joseph Losey oli ehdokkaana pääkilpailussa parhaan elokuvan Kultaisen leijonan saajaksi. Elokuva voitti yhden César-palkinnon kahdesta ehdokkuudestaan; Henri Alekan palkittiin parhaan kuvauksen Césarilla. François Truffaut
"Vihreä huone" ei menestynyt, ja samoihin aikoihin Truffaut’n terveys reistaili ja hänen tuotantoyhtiönsä varat olivat loppumassa. Hän tarvitsi hittielokuvan ja palasi Antoine Doinel -teemaan. Nopealla aikataululla ja pienellä budjetilla kuvattu "Rakkaus karkuteillä" (1979) toi toivottua menestystä lippuluukuilla: tarinassa Antoine Doinel (Jean-Pierre Léaud) on jättämässä vaimonsa Christinen (Claude Jade) ja heidän yhteisen poikansa. Truffaut itse ei kuitenkaan ollut tyytyväinen elokuvaan. Frank Borzage
Borzage tuli Hollywoodiin 1912 näyttelijäksi. Hän menestyi erittäin hyvin Thomas Incen elokuvissa – "The Wrath of the Gods" -elokuvan myötä hänestä tuli tähti. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli todennäköisesti "The Pitch of Chance" 1915. Alkuvuosina hän myös näytteli useissa ohjaamissaan elokuvissa. Borzagen arvellaan ohjanneen yli 50 mykkäelokuvaa, mutta suurin osa niistä on kadonnut. Norman Taurog
Norman Taurog teki yhden uransa tärkeimmän päätöksensä, kun lähti ohjaamaan Elvis Presleyn varaan rakennettua "Café Europa" -elokuvaa vuonna 1960. Elvis oli tuolloin juuri palaamassa armeijasta (kuvaukset aloitettiin vielä Elviksen ollessa armeijassa), ja hänen managerinsa Tom Parker oli pitänyt Elviksen nimeä kuumana näiden 17 armeijassa vietetyn kuukauden aikana, joten elokuvan menestys oli taattua, sillä olivathan jo Elviksen aikaisemmatkin elokuvat keränneet ihmisiä teattereihin enemmän kuin monet muut elokuvat. Amerikkalainen yö
Amerikkalainen yö on François Truffaut'n ohjaama ranskalainen elokuva vuodelta 1973. Sen nimi viittaa elokuva-alan termiin, jossa yökohtauksia voidaan kuvata päivällä. Elokuva kertoo elokuvantekijöiden maailmasta. François Truffaut
"Viimeisestä metrosta" poiketen "Kohtalokas nainen" (1981) kuvattiin nopeasti ja pienellä budjetilla. Se oli saanut inspiraationsa Truffaut’n suhteesta Catherine Deneuveen. Truffaut’n helpotukseksi elokuva menestyi hyvin, minkä ansiosta hän pystyi pitämään taukoa ennen seuraavaa elokuvaansa, joka oli elokuussa 1983 ensi-iltansa saanut "Pitkä viikonloppu". François Truffaut
"Varastettuja suudelmia" -elokuvan menestyksen ansiosta Truffaut pystyi seuraavaksi ohjaamaan tuotannollisesti vaativamman elokuvan. "Mississipin velho" (1969) perustui Cornell Woolrichin romaaniin, jonka tapahtumat Truffaut siirsi New Orleansista Réunionin saarelle. Kun elokuvan heikot katsojaluvut tulivat selviksi, Truffaut oli jo kuvaamassa tositapahtumiin perustuvaa elokuvaa "Kesytön" (1970) Aveyronin susilapsesta. Sen rahoittaminen osoittautui vaikeaksi, mutta lopulta United Artists lähti tukemaan projektia. Truffaut päätti itse näytellä Jean Itardia. Elokuva oli Truffaut’n ja elokuvaaja Néstor Almendrosin ensimmäinen yhteinen tuotanto. Daniel Auteuil
Daniel esiintyi aluksi pienissä avantgarde-teattereissa. Debyyttinsä elokuvamaailmaan hän teki vuonna 1975 elokuvassa "L'Agression". Auteuil näytteli lukuisissa komedioissa ja teki läpimurtonsa Claude Berrin draamassa "Jean de Florette" (1986), josta hän voitti BAFTA- ja César-palkinnot. Toisen César-palkintonsa hän sai vuonna 2000 parhaasta miespääosasta elokuvassa "Tyttö sillalla", jossa hän näytteli Vanessa Paradis’n kanssa. François Truffaut
"Viimeinen metro" -elokuvan (1980) tuotanto alkoi tammikuussa 1980. Sitä varten Truffaut ja Suzanne Schiffman olivat käyneet läpi arkistoja ja historiakirjoja sekä muita historiallisia lähteitä. Elokuva sijoittuu toiseen maailmansotaan ja Pariisiin, jossa ulkonaliikkumiskiellon takia viimeisestä metrosta ei kannattanut myöhästyä. "Viimeinen metro" oli Truffaut’n omalle tuotantoyhtiölle kallis elokuva. Sen budjetti oli lähes kaksinkertainen muihin hänen tuotantoihinsa verrattuna. Elokuva ajautui vaikeuksiin kun saksalaiset osatuottajat vetivät siltä tukensa. Truffaut sai lopulta tukea elokuvan levittäjältä Gaumontilta, tuotantojärjestö SFP:ltä ja televisiokanava TF1:ltä. Yli miljoona ihmistä näki sen pelkästään Pariisissa, ja se sai kymmenen ranskalaista César-palkintoa (muun muassa paras elokuva ja ohjaus). François Truffaut
Truffaut keskeytti useita kouluja, ja 14-vuotiaana hän päätti opiskella itsenäisesti elokuvantekoa. Hän pyrki katsomaan kolme elokuvaa päivittäin ja lukemaan kolme kirjaa viikossa. Hän osallistui säännöllisesti Techniciens du filmin tapaamisiin ja kävi Henri Langlois’n vuonna 1944 uudelleen avaaman elokuva-arkiston Cinémathèque françaisen esityksissä. Truffaut perusti lokakuussa 1948 oman elokuvakerhonsa nimeltä Cercle cinémanie. Fahrenheit 451 (vuoden 1966 elokuva)
François Truffaut tiesi saadessaan Bradburyltä romaanin elokuvaoikeudet, ettei voisi saada hankkeelle rahoitusta Ranskasta. Amerikkalainen tuottaja Lewis Allen innostui aiheesta sillä edellytyksellä, että elokuva tehtäisiin englanniksi ja Englannissa. Tämä oli ensimmäinen kerta kun Truffaut työskenteli englanniksi, eikä vuoden 1983 haastattelussaan ollut varma selviytyikö siitä kunnialla. Xavier Dolan
Dolanin ensimmäinen ohjaus oli osittain omaelämäkerrallinen "J’ai tué ma mère" (2009), joka kertoo homoseksuaalin nuorukaisen viha-rakkaussuhteesta äitiinsä. Hän alkoi käsikirjoittaa elokuvaa jo 17-vuotiaana ja sijoitti sen tuotantoon 150 000 dollaria omia säästöjään. Elokuva sai Cannesissa kolme kunniamainintaa ja huomioitiin myös Toronton elokuvajuhlilla. Ensimmäisen elokuvan menestyksen ansiosta hän pystyi aloittamaan seuraavan elokuvansa "Kangastuksia" (2010) kuvaamisen jo samana vuonna. Se voitti vuonna 2010 Cannesissa Prix de la Jeunesse -palkinnon ja Sydneyn elokuvajuhlien pääpalkinnon. Raymond Frau
Frau aloitti uransa sirkusklovnina ja akrobaattina ja työskenteli sittemmin varieteessa. Vuonna 1912 hän siirtyi elokuvakoomikoksi Cines-yhtiölle Italiaan, jossa hän kehitti suositun Kri Kri -henkilöhahmon. Kri Kri -elokuvat tunnetaan erikoistehosteilla höystetyistä surrealistisista kohtauksistaan. Vuonna 1916 Frau palasi Ranskaan, jossa hän teki Dandy-komediasarjan Éclair-yhtiölle. Vuonna 1922 hän teki muutamia elokuvia Wienissä. Vuodesta 1925 lähtien Frau työskenteli varieteetaitelijana Pariisin Moulin Rougessa, vuodesta 1929 Casino de Parisissa ja vuosina 1936–1949 Folies Bergèressä. Jules ja Jim
Jules ja Jim (, Suomessa myös nimellä Jules ja Jim – rakkauden hymy) on François Truffaut’n ohjaama ranskalainen draamaelokuva vuodelta 1962. Se perustuu Henri-Pierre Rochén samannimiseen romaaniin. Jean-Jacques Annaud
Annaudin ura alkoi televisiomainoksilla 1960- ja 1970-luvun vaihteessa. Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa "Mustaa ja valkoista väreissä" vuodelta 1976 pohjaa hänen omiin sotilaskokemuksiinsa Kamerunissa. Elokuva voitti Parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon. Marie-France Pisier
Marie-France Pisier (10. toukokuuta 1944 Đà Lạt, Vietnam – 24. huhtikuuta 2011 Saint-Cyr-sur-Mer, Var, Ranska) oli ranskalainen näyttelijä. Hänen ensiroolinsa oli elokuvan "Rakkautta 20-vuotiaana" François Truffaut'n osuudessa "Antoine et Colette". François Truffaut
Bazin esitteli Truffaut’n elokuvakerho Objectif ’49:n jäsenille. He vierailivat usein Éric Rohmerin elokuvakerhossa, jonka lehteen Truffaut kirjoitti ensimmäisen artikkelinsa, kritiikin Jean Renoirin elokuvasta "Pelin säännöt". Truffaut aloitti huhtikuussa 1950 Ellen toimittajana ja kirjoitti myös muihin lehtiin. Saman vuoden lokakuussa hän värväytyi armeijaan, mutta katui päätöstään hyvin pian. Hän pyrki seuraavien kahden vuoden ajan pääsemaan pois armeijasta ja istui myös vankilassa karkaamisyrityksen takia. Bazinin ja joidenkin poliittisten yhteyksien ansiosta Truffaut vapautettiin asepalveluksesta helmikuussa 1952. Mies joka rakasti naisia
Mies joka rakasti naisia ("L’Homme qui aimait les femmes") on François Truffaut’n ohjaama ranskalainen draamaelokuva vuodelta 1977. Truffaut teki myös käsikirjoituksen yhdessä Suzanne Schiffmanin ja Michel Fermaud’n kanssa. Elokuvan pääkuvaajana toimi Nestor Almendros, ja musiikin siihen teki Maurice Jaubert. Ranska
Maailman ensimmäinen julkinen elokuvaesitys pidettiin 28. joulukuuta 1895 Pariisin Grand Caféssa, jossa Antoine Lumière esitti poikiensa August ja Louis Lumièren elokuvia. Lumièren esittämistä elokuvista tunnetuin oli "L'Arrivée d'un train en gare de La Ciotat" (Junan tulo La Ciotat'n asemalle), joka sai katsojat paniikkiin, kun he luulivat junan tulevan päälle. Elokuvan historian katsotaan alkaneen Lumièren veljesten esityksistä, vaikka muutkin olivat kehittäneet vastaavia tekniikoita. Isabelle Adjani
Adjanin ensimmäinen suuri elokuvarooli oli vuonna 1974 Claude Pinoteaun elokuvassa "La Gifle", joka nosti hänet ranskan suosituimpien näyttelijöiden joukkoon. Seuraavan vuonna hän esiintyi François Truffaut’n elokuvassa "Adelen tarina" (L’Histoire d’Adèle H.), josta hän sai Oscar-ehdokkuuden parhaana naisnäyttelijänä ja joka toi hänelle rooleja Hollywood-elokuvissa. Gérard Philipe
Philipe syntyi Cannesissa ja lähti nuorena opiskelemaan Pariisiin. Hän pääsi jo 19-vuotiaana esiintymään teatteriin Nizzassa. Elokuvadebyyttinsä hän teki vuonna 1943. Kauhuelokuva
Kauhuelokuvan historia on käytännössä yhtä pitkä kuin elokuvataiteen historiakin. Ensimmäisenä kauhuelokuvana voidaan pitää Georges Méliès’n "Le Manoir du diablea", joka esitettiin jouluaattona 1896 Pariisissa. Kaksi minuuttia kestävässä elokuvassa näkyy muun muassa suuri lepakko, joka muuttuu Mefistofeleeksi, luurankoja, kummituksia ja noitia. Méliès teki muitakin varhaisia kauhuelokuvia, ja hän käytti myös elokuvahistorian ensimmäisiä erikoistehosteita. Keskeyttämällä kuvauksen ja aloittamalla sen uudestaan Méliès pystyi hävittämään ihmisiä kuvasta. Brittiläinen George Albert Smith puolestaan kehitti kaksoisvalotustekniikan, jonka ansiosta elokuvaan pystyi luomaan kummitusmaisia hahmoja. Jean-Luc Godard
Godard sai läpimurtonsa elokuvaohjaajana heti ensimmäisellä pitkällä elokuvallaan "Viimeiseen hengenvetoon" ("À bout le souffle", 1960), jota pidetään François Truffaut'n "400 kepposen" ("Les quatre cents coups", 1959) rinnalla ranskalaisen elokuvan uuden aallon pelinavauksena. Tyylillisesti Godard oli kuitenkin Truffaut'n vastakohta: siinä missä Truffaut pelasi konventioiden piirissä, Godard käytti paljon kokeellisia elementtejä elokuvissaan, erityisesti vieraannuttamisefektejä. Godard teki 1960-luvulla tuotteliaasti elokuvia, jotka kattoivat useita genrejä: "Pieni sotilas" ("Le petit soldat", 1963) oli sotaelokuvaa, "Lemmy Caution – piru mieheksi" ("Alphaville, une étrange aventure de Lemmy Caution", 1965) sci-fiä, "Hullu Pierrot" ("Pierrot le fou", 1965) luetaan rikoselokuvan piiriin ja "Nainen on aina nainen" ("Une femme est une femme", 1961) on Godardin musikaali. Kauhuelokuva
Kauhuelokuva sai alkunsa jo 1800-luvun lopulla, ja se on saanut vaikutteita erityisesti goottilaisista romaaneista. Varhaisimpina klassikoina pidetään saksalaisia "Tri Caligarin kabinettia" ja "Nosferatua" 1920-luvun alusta, mutta termiä ”kauhuelokuva” alettiin käyttää vasta 1930-luvulla, kun Universal Pictures julkaisi useita lajityyppiä edustaneita elokuvia. Yves Boisset
Hän aloitti filmiuransa ohjaamalla elokuvan "Coplan sauve sa peau" (1968). Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat "Dupont Lajoie" (1975), "Suurkaupungin sheriffi" ("Le juge Fayard dit Le Shériff", 1977) ja Attentaatti ("L'attentat", 1972). "Suurkaupungin sheriffi"-filmi palkittiin vuonna 1976 Louis Delluc -palkinnolla ja "Attentaatti" vuonna 1973 Moskovan elokuvajuhlien hopeapalkinnolla. Joseph L. Mankiewicz
Aloitti uransa käsikirjoittajana 1930-luvun vaihteessa ja siirtyi myös ohjaamaan 1940-luvun puolessavälissä. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat mm. "Kummitus ja rouva Muir" (The Ghost and Mrs. Muir, 1947), "Kaikki Eevasta" (All About Eve, 1950), "Julius Caesar" (1953), "Paljasjalkakreivitär" (The Barefoot Contessa, 1954), "Hiljainen amerikkalainen" (The Quiet American, 1958), "Äkkiä viime kesänä" (Suddenly, Last Summer, 1959) ja "Kleopatra" (Cleopatra, 1963). Tämän lisäksi hän tuotti yli 20 elokuvaa. Elokuvasta "Kaikki Eevasta" hän sai sekä parhaan ohjauksen että parhaan käsikirjoituksen Oscar-palkinnon. Hän on saanut urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle. Nathalie Baye
Bayen läpimurtoelokuva oli François Truffautin ohjaama Amerikkalainen yö. François Truffaut
Uskottomuudesta kertonutta "Pehmeää ihoa" (1964) pidettiin aikanaan epäonnistuneena, mutta sen arvostus on noussut 2000-luvulla tehdyn restauroinnin jälkeen. Ray Bradburyn romaaniin perustunut englanninkielinen "Fahrenheit 451" (1966) ajautui vaikeaan ja pitkittyneeseen tuotantoprosessiin. Samana vuonna 1966 ilmestyi Truffaut’n tekemä kirja "Hitchcock", joka perustui hänen vuonna 1962 tekemäänsä pitkään Alfred Hitchcock -haastatteluun. Kirja ja Truffaut’n aiemmat artikkelit Hitchcockista olivat vaikuttamassa brittiohjaajan maailmanlaajuiseen maineeseen auteurina. Samoihin aikoihin Truffaut viimeisteli seuraavaa Antoine Doinel -elokuvaa "Varastettuja suudelmia" (1968). Tässä elokuvassa elokuvaketju on Jean-Pierre Léaudin kumppanina naispuolinen näyttelijä: Claude Jade on nyt Léaudin kumppanina Christine Darbonin roolissa. Hänestä tuli myöhemmin Doinelin vaimo: "Varastettuja suudelmia" (1968), "Nuori pari" (1970), "Rakkaus karkuteillä" (1979). Taskurahat
Taskurahat ("L’Argent de poche") on François Truffaut’n ohjaama ranskalainen komediaelokuva vuodelta 1976. Truffaut teki myös käsikirjoituksen yhdessä luottokirjoittajansa Suzanne Schiffmanin kanssa. Elokuvan pääkuvaajana toimi Pierre William Glenn, ja musiikin siihen teki Maurice Jarre. Ranskalaisen elokuvan uusi aalto
Uuden aallon aloituksena on pidetty nuoren ranskalaisen elokuvakriitikon François Truffaut'n esikoiselokuvaa "400 kepposta", nimenomaan sen ensi-iltaa Cannesin elokuvajuhlilla 4. toukokuuta 1959. Joan Fontaine
Fontaine aloitti elokuvauransa samoihin aikoihin sisarensa kanssa vuonna 1935. Hänen uransa kuitenkin takkuili koko 1930-luvun. Vuonna 1940 hän näytteli naispääosan Alfred Hitchcockin elokuvassa "Rebekka" ("Rebecca"). Vuonna 1941 hän oli naispääosassa Hitchcockin elokuvassa "Vaarallisia valheita" ("Suspicion"), josta hän sai parhaan naispääosan Oscarin. Oscar-palkinto nosti Fontainen uran nousuun, ja hänestä tuli yksi 1940-luvun suurimmista tähdistä. 1950-luvulla hänen elokuvamenestyksensä alkoi kuitenkin hiipua. Silloin hän aloitti menestyksekkään teatteriuran ja sai loistavat arvostelut Broadway-näytelmästä "Teetä ja sympatiaa" (1954), jossa hänen vastanäyttelijänsä oli Anthony Perkins. Fontaine jatkoi uraansa 1960-luvulla teatteriproduktioissa. Sen jälkeen hän näytteli televisiossa. Vuonna 1979 häneltä ilmestyi muistelmat "No Bed of Roses". François Truffaut
Truffaut’n toinen pitkä elokuva oli David Goodisin rikosromaanista sovitettu "Ampukaa pianistia" (1960). Se oli hänen kokeellisin elokuvansa, ja siinä hän pyrki häivyttämään gangsterielokuvasta sen genrekonventioita. Elokuvassa sen tahti ja tunnelma muuttuvat moneen kertaan. Katsojille vaikeasti avautuva elokuva ei pärjännyt teattereissa. Truffaut oli pitkään suunnitellut elokuvaa Henri-Pierre Rochén romaanista "Jules ja Jim". Samanniminen elokuva valmistui 1962. Samana vuonna Truffaut ohjasi Antoine Doinel -osion antologiaelokuvaan "Rakkautta 20-vuotiaana". Sergei Jutkevitš
Jutkevitš aloitti elokuvauransa 1920-luvulla ja teki ensimmäisen ohjauksen vuonna 1928. Hänen elokuvansa olivat huumoripitoisempia kuin muut vastaavan ajan neuvostoelokuvat. Kuitenkin hänen töistään tunnetuimmat olivat historialliset elokuvat ja draamat. Jutkevitš voitti Cannesin elokuvajuhlien parhaan ohjaajan palkinnon kahdesti: elokuvasta "Othello" vuonna 1956 ja "Lenin Puolassa" vuonna 1966. Myöhempien aikojen elokuvista tunnetuin lienee "Lenin Pariisissa". Franchot Tone
Franchot Tone (27. helmikuuta 1905 Niagara Falls, New York – 18. syyskuuta 1968 New York, New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti näyttelemisen teatterissa vuonna 1927 ja elokuvadebyyttinsä hän teki 1932. Tone oli ehdolla parhaan miespääosan Oscar-palkinnon saajaksi vuonna 1935 valmistuneesta elokuvasta "Kapina laivalla". Hän lopetti tilapäisesti elokuvanäyttelemisen 1950-luvun alussa ja palasi teatteriin. Vuosikymmenen lopulta alkaen näytteli elokuvissa satunnaisesti. Tonella oli 1960-luvun puolessavälissä vakiorooli televisiosarjassa "Tohtori Ben Casey". Tone oli naimisissa neljästi. Hänen puolisoinaan olivat näyttelijät Joan Crawford, Jean Wallace, Barbara Payton ja Dolores Dorn-Heft. Tone on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle. 400 kepposta
400 kepposta () on François Truffaut'n ohjaama ranskalainen draamaelokuva vuodelta 1959. "400 kepposta" on ranskalaisen uuden aallon tunnetuimpia elokuvia. Koulumaailmaan sijoittuvan tarinan keskeinen henkilö on Antoine Doinel (Jean-Pierre Léaud), jota opettajat ja vanhemmat pitävät syrjäytyvänä hulttiona. Bernadette Lafont
Lafont aloitti uransa vuonna 1958 ja esiintyi useissa uuden aallon elokuvissa, kuten François Truffaut’n "Vintiöissä" ja Claude Chabrolin "Ystävyksissä". Hän voitti vuonna 1986 parhaan naissivuosan César-palkinnon Claude Millerin elokuvasta "L’Effrontée" ja vuonna 2003 vielä kunnia-Césarin. Antoine Doinel
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat vuonna 2004 kaikkien aikojen tuhannen parhaan elokuvan listalleen kaikki Truffaut’n Antoine Doinel -elokuvat, lukuun ottamatta lyhytelokuvaa ”Antoine ja Colette”. Viimeiseen hengenvetoon
Godardin ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva perustuu uuden aallon ohjaajakollega François Truffaut'n tarinaan ja ensi-iltansa se sai vuosi Truffaut'n "400 kepposta" -elokuvan jälkeen. 1959 oli ensi-iltaan ehtinyt myös Alain Resnais’n "Hiroshima, rakastettuni". Kolmikko laski perustan elokuvan uudelle aallolle. Viimeiseen hengenvetoon sai tuoreeltaan tunnustusta visuaalisen tyylinsä ja filmissä sovelletun hyppyleikkauksen ansiosta.Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa äänesti kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja "Viimeiseen hengenvetoon" oli mukana heistä kahdentoista listalla. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen 11. parhaaksi ei-englanninkieliseksi elokuvaksi. Joan Crawford
Crawford aloitti elokuvauransa Hollywoodissa mykän elokuvan kaudella statistina. Tällaisiin ”pikkurooleihin” kuului muun muassa Crawfordin esiintyminen Norma Shearerin body doublena elokuvassa "Sydämen ääni" (1925). Se oli hänen debyyttinsä valkokankailla. Hän teki muita pieniä ja kreditoimattomia rooleja muissakin saman vuoden menestyselokuvissa, kuten "Purppuraista rakkautta" ja "Iloinen leski". Crawfordin näyttelijänura alkoi mykkäelokuvasta "Liikemies koko päivän" vuonna 1925. Hän osoittautui lahjakkaaksi näyttelijättäreksi. Pian Crawford kuitenkin turhautui siihen, että hänelle annettiin ainoastaan vaatimattomia osia. Tällöin hän aloitti itsepromootiokampanjan, jonka merkeissä hän kävi päivisin ja iltaisin tanssimassa hollywoodilaisissa hotelleissa. Hän voitti useita tanssikilpailuja charleston- ja black bottom -esityksillään. Strategia toimi, ja Crawford sai roolin ensimmäisestä elokuvastaan, jossa hän teki vaikutuksen yleisöön: MGM-yhtiön "Hyvän ja pahantiedon puu" (1925), jonka ohjasi Edmund Goulding. Jean Delannoy
François Truffaut ryöpytti vuonna 1954 Delannoyta ja muita tunnustettuja ohjaajia elämälle vieraiden ja hedelmättömien elokuvien ohjaajiksi. Antoine Doinel
Antoine Doinel on ranskalaisen elokuvaohjaajan François Truffaut'n kehittämä hahmo, ja tietyssä määrin myös hänen alter egonsa, joka esiintyy useammassa hänen elokuvassaan. Doinelia näytteli Jean-Pierre Léaud. Harold French
French aloitti uransa näyttamöllä 1912. Vuonna 1923 hän siirtyi elokuvan pariin ja erityisesti ohjaajaksi, mutta palasi myöhemmin näyttämölle ohjaajana. Elämänsä loppupuolella hän keskittyi kirjoittamiseen. Hänen elokuviaan ei pidetä erityisinä mestariteoksina, eivätkä ne myöskään olleet kassamagneetteja, joskin vuosien 1940–1955 elokuvat olivat mukavaa viihdettä. Adelen tarina
Adelen tarina ("L’Histoire d'Adèle H.") on François Truffaut’n ohjaama ranskalainen draamaelokuva vuodelta 1975. Truffaut teki myös käsikirjoituksen yhdessä Suzanne Schiffmanin, Jean Gruault’n ja Frances Vernon Guillen kanssa. Elokuvan pääkuvaajana toimi Néstor Almendros, ja musiikin siihen teki Maurice Jaubert. Gérard Depardieu
Hänen näyttelijänuransa alkoi 1970-luvulla, ja 1980-luvun alkuun mennessä hän oli jo Ranskan tunnetuimpia näyttelijöitä. Depardieu sai paljon huomiota näytellessään Fanny Ardantin kanssa François Truffaut’n elokuvassa "Kohtalokas nainen" ("La Femme d’à côté", 1981) ja voitti ensimmäisen César-palkintonsa pääosastaan elokuvassa "Viimeinen metro" ("Le Dernier métro") samana vuonna. Hänen tunnetuin englanninkielinen elokuvansa on Peter Weirin ohjaama "Green Card", jonka toista pääosaa esitti Andie MacDowell. Philippe Noiret
Hän aloitti 1953 Théâtre National Populairessa. Philippe Noiret ehti vetää kymmeniä klassisia lavarooleja ennen elokuvaan siirtymistä. Filmikarriäärinsä hän avasi Agnès Vardan Ranskan uutta aaltoa ennakoineessa työssä La Pointe Courte 1956. Englantilaiset naiset
Englantilaiset naiset ("Les Deux Anglaises et le Continent") on François Truffaut’n ohjaama ranskalainen draamaelokuva vuodelta 1971. Truffaut teki myös käsikirjoituksen yhdessä Jean Gruault’n kanssa Henri-Pierre Rochén romaanin pohjalta. Elokuvan pääkuvaajana toimi Néstor Almendros, ja musiikin siihen teki Georges Delerue. Catherine Deneuve
Maurice Teynacin ja Renée Deneuven tytär Catherine Deneuve suoritti elokuvadebyyttinsä elokuvassa "Les Collegiennes" vuonna 1956, jolloin hän oli vain teini-ikäinen. Hänen vuotta vanhempi sisarensa Françoise Dorléac oli suosittu näyttelijä ennen traagista kuolemaansa autokolarissa vuonna 1967. Deneuven läpimurto tuli elokuvamusikaalista "Cherbourgin sateenvarjot" (1964), josta on tullut eräs eurooppalaisen elokuvan suurimmista klassikoista. Sitten valmistuivat englantilais-ranskalaisena yhteistyönä Roman Polańskin ohjaama "Inho" (1965) ja Luis Buñuelin surrealistinen mestariteos "Päiväperho" ("Belle de Jour", 1967). François Truffaut
Truffaut’n mieshahmot ovat usein jääneet keskenkasvuisiksi. He suuntaavat nuoruuden energiansa ja päättäväisyytensä seksin etsimiseen. Naishahmot ovat puolestaan usein voimakastahtoisia ja eräänlaiselle jalustalle nostettuja. Naiset saavat Truffaut’n elokuvissa miehet toimimaan. Truffaut’n ainoat lapsia käsitelleet elokuvat olivat "400 kepposta", "Kesytön" ja "Taskurahat". Hän kuitenkin kertoi nauttivansa lasten kuvaamisesta. Truffaut’n mukaan ”lapsuuden kannalta ei ole olemassa pieniä asioita”. Georges Delerue
Georges Delerue (12. maaliskuuta 1925 Roubaix – 20. maaliskuuta 1992 Los Angeles) oli ranskalainen elokuvasäveltäjä, jonka musiikkia kuullaan yli 200 elokuvassa, muun muassa François Truffaut’n, Alain Resnais’n ja Fred Zinnemannin ohjauksissa. Hän voitti Oscarin musiikistaan vuoden 1979 elokuvaan "Pienet sydämet" (A Little Romance, ohj. George Roy Hill). Hän oli Oscar-ehdokkaana myös elokuvista "Tuhannen päivän kuningatar" (1969), "Operaatio Alfa" (1974) ja "Muistojeni Julia" (1977). Ranskalaisen César-palkinnon hän sai kolmena peräkkäisenä vuosina elokuvista "Préparez vos mouchoirs" (ohj. Bertrand Blier, 1978), "Rakkaus karkuteillä" (Truffaut, 1979) ja "Viimeinen metro" (Truffaut, 1980). Roland Joffé
Roland Joffé (s. 17. marraskuuta 1945 Lontoo) on englantilais-ranskalainen elokuvaohjaaja, jonka töitä ovat "Kuoleman kentät" (1984), "Linnake" (1986), "Salaisuuksien varjossa" (1989), "Ilon kaupunki" (1992), "Tulipunainen kirjain" (1995) ja "There Be Dragons" (2011). Anne Brochet
Anne Brochet valmistui näyttelijäksi Ranskan kansallisesta taideinstituutista ja sai ensimmäisen filmiroolinsa Cinéma 16 -filmisarjasta (1986). Ensimmäinen elokuvapääosa oli filmissä "Masques" (1987). Sen jälkeen hän on esiintynyt kymmenissä eri filmi- ja teatteriproduktioissa. Hänen tunnetuimmat roolityönsä ovat elokuvissa "Cyrano de Bergerac" (1990) ja "Kaikki elämän aamut" ("Tous les matins du monde", 1991). Hän on saanut yhden César-palkinnon filmistä "Kaikki elämän aamut" sekä kolme César-palkintoehdokkuutta. Fahrenheit 451 (vuoden 1966 elokuva)
"Fahrenheit 451" on Truffaut'n ainoa englanninkielinen elokuva ja ainoa tieteiselokuva. Sitä pidetään moralistisena dystopiana, kummajaisena joka kiehtovuudessaan on outo. Vahva värimaailma ja tunnelma pehmentävät sen jyrkkää sanomaa. Myös itse kolkkoa tarinaa Truffaut on pehmentänyt ihmisläheisempään suuntaan. Henri Andréani
Korkintekijän perheeseen syntynyt Andréani aloitti elokuvauransa Charles Pathén sihteerinä ja työskenteli sitten Ferdinand Zeccan ja Gaston Vellen apuohjaajana. Hän ohjasi etupäässä historiallisia elokuvia kuten "Napoléon" (1909), "Cléopatre" (1910), "Siège de Calais" (1911) sekä moniosainen "Les Trois Mousquetaires (1921)". Andréani teki myös Eugène Creisselin käsikirjoituksiin perustuneen 15-osaisen raamattuelokuvien sarjan ja oli uransa lopussa mukana Abel Gancen "Napoléonin" (1927) kuvausryhmässä. Un barrage contre le Pacifique
"Un barrage contre le Pacifique" sai ensi-iltansa Toronton elokuvajuhlilla Kanadassa 9. syyskuuta 2008. Elokuva sai teatteriensi-iltansa Ranskassa 7. tammikuuta 2009 ja Belgiassa 11. helmikuuta 2009. Diaphana Films oli elokuvan teatterilevittäjänä Ranskassa ja Cinéart Belgiassa. Elokuva kiersi useita elokuvajuhlia ympäri maailman, kuten Italiassa vuoden 2008 Rooman elokuvajuhlat, missä Rithy Panh oli ehdokkaana parhaan elokuvan "Kultaisen Marc’Aurelion" saajaksi. Vuoden 2008 Croisicin elokuvajuhlilla läntisessä Ranskassa elokuva voitti kaksi palkintoa parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta; toinen oli tuomariston "Kultainen ikkuna" ja toinen nuorten äänestämä yleisöpalkinto. Elokuva keräsi Ranskassa teatterikierroksensa aikana 185 479 katsojaa ja tuotti noin 1,6 miljoonan dollarin lipputulot. "Un barrage contre le Pacifique" on saanut ranskalaisilta elokuvakriitikoilta lähinnä myönteisen vastaanoton. Jean-Claude Carrière
Hän kirjoitti romaanin 23-vuotiaana ja tutustui Jacques Tatiin, joka pyysi häntä kirjoittamaan elokuviensa pohjalta lyhyet romaanit "Les Vacances de monsieur Hulot" ja "Mon Oncle". Tatin välityksellä Carrière tutustui Pierre Etaixiin, jonka kanssa hän käsikirjoitti ja ohjasi muutamia elokuvia, muun muassa "Heureux Anniversaire", josta heille myönnettiin parhaan lyhytelokuva-aiheen Oscar. Yhdeksäntoistavuotinen yhteistyö Buñuelin kanssa alkoi elokuvasta "Kamarineidon päiväkirja" (1964). Hän kirjoitti käsikirjoituksen Buñuelin kanssa ja näytteli kyläpapin osan. Carrière ja Buñuel tekivät yhteistyössä käsikirjoitukset melkein kaikkiin Buñuelin sen jälkeisiin elokuviin, kuten "Päiväperho" (1967), "Linnunrata" (1969), "Porvariston hillitty charmi" (1972), "Vapauden aave" (1974) ja "Tämä intohimon hämärä kohde" (1977). Claude Rains
Hän aloitti elokuvauransa 1930-luvun alussa. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat mm. "Robin Hoodin seikkailut" (The Adventures of Robin Hood, 1938), Frank Capran ohjaama ja James Stewartin tähdittämä "Mr. Smith lähtee Washingtoniin" (Mr. Smith Goes to Washington, 1939), "Renkaita vedessä" (Kings Row, 1942), "Uusien tähtien alla" (Now, Voyager, 1942), "Casablanca" (Casablanca, 1942), "Suuren oopperan kummitus" (Phantom of the Opera, 1943), "Pirunsaaret vangit" (Passage to Marseille, 1944), "Naisen valta" (Mr. Skeffington, 1944), Alfred Hitchcockin ohjaama "Notorious – kohtalon avain" (Notorious, 1946), "Arabian Lawrence" (Lawrence of Arabia, 1962) ja "Mies Nasaretista" (The Greatest Story Ever Told, 1965). Hänen uransa kuuluisin rooli oli Kapteeni Renault'n rooli elokuvassa "Casablanca". Hän on saanut urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle. Rakkaus karkuteillä
Rakkaus karkuteillä ("L'amour en fuite") on François Truffaut'n ohjaama Ranskassa vuonna 1979 valmistunut elokuva. Elokuvan pääosia näyttelevät Jean-Pierre Léaud, Claude Jade, Marie-France Pisier.
Elokuvassa Truffaut’n useamman elokuvan päähahmo, nuori Antoine Doinel (Léaud) on jättämässä vaimonsa Christinen (Jade) ja heidän yhteisen poikansa. Aveyronin Victor
François Truffaut teki Victorin tapauksesta vuonna 1970 elokuvan "Kesytön" ("L’Enfant sauvage"). Ivan Triesault
Triesault saapui Yhdysvaltoihin siirtolaisena vuonna 1916. Hänen näyttämöuransa alkoi baletista ja tanssiteatterista New Yorkissa. Filmiuralle Triesault siirtyi vuonna 1943, kun ohjaaja Michael Curtiz löysi hänet Broadwayltä marsalkka Mihail Tuhatševskin rooliin elokuvaan Tehtäväni Moskovassa (Mission to Moscow). Hänen tunnetuimmat roolinsa olivat ”herramiesnatsi” Eric Mathis Alfred Hitchcockin elokuvassa Notorious – kohtalon avain (1946) ja Erich von Stroheimin innoittama veteraaniohjaaja Von Ellstein Vincente Minnellin melodraamassa Särkyneiden haaveiden kaupunki (1952). Charles Chaplin
Koska Chaplinin elokuvat rakentuivat alusta lähtien hänen esittämiensä hahmojen varaan, hänen elokuviaan on usein pidetty vahvasti omaelämäkerrallisina ja itsetutkiskeluina. François Truffaut’n mukaan Chaplinin tuotannon keskeinen teema oli ihmisen identiteetti. Chaplin myönsi omaelämäkerrallisuuden itsekin. Erityisesti hänen on nähty käsittelevän elokuvissaan, kuten "Chaplinin poika" (1921) ja "Parrasvalot" (1952), omaa lapsuuttaan 1900-luvun vaihteen Lontoossa. Sergei Eisenstein jopa kirjoitti Chaplinin ”infantiilista katseesta”, joka mahdollisti hänelle yhteiskunnan tarkastelun lapsen amoraalisesta ja naiivista näkökulmasta. Myös elokuvien muiden hahmojen, kuten esimerkiksi elokuvan "Nainen Pariisissa" (1923) päähenkilöiden, on uskottu edustavan Chaplinin persoonan eri puolia. Kulkuri-hahmon hylkäämisen jälkeen Chaplinin esittämät hahmot ja Chaplin yksityishenkilönä alkoivat sekoittua yhä voimakkaammin, ja André Bazinin mielestä "Parrasvaloissa" oli jo mahdotonta erottaa taiteilijaa luomuksestaan. Alain Cavalier
Cavalier’n ensimmäiset elokuvat olivat poliittisia jännityselokuvia, mutta myöhemmin urallaan hän siirtyi filosofisiin teoksiin, joita ovat 1980-luvulla valmistuneet "Un étrange voyage" (1981) ja "Thérèse" (1986). "Thérèse" palkittiin Ranskassa parhaan elokuvan César-palkinnolla, ja Cavalier sai siitä parhaan ohjaajan Césarin. Varastettuja suudelmia
Varastettuja suudelmia ("Baisers volés") on François Truffaut'n ohjaama ranskalainen elokuva vuodelta 1968. Elokuvan pääosissa näyttelevät Jean-Pierre Léaud (Antoine Doinel), Claude Jade (Christine Darbon) ja Delphine Seyrig (Fabienne Tabard). Claude Jade nousi tähdeksi elokuvan myötä. Varastettuja suudelmia
Elokuva on kolmas osa viiden elokuvan sarjasta, jossa Truffaut kehitti omakuvaansa Antoine Doinel -hahmon kautta. Sarjan aloitti elokuva "400 kepposta". "Varastetuissa suudelmissa" Doinelin lapsuuden hankaluudet on ohitettu, mutta aikuisuuden ja avioliiton yhteydessä tulevat vaikeudet eivät ole vielä ajankohtaisia. Elokuvan nimi "Baisers volés" esiintyy elokuvan lopussa kuultavan Charles Trenet’n laulun ”Que reste-t-il de nos amours” sanoituksessa. Robert Bresson
Ranskalaisen elokuvan uusi aalto alkoi vaikuttaa laajemmin 1960-luvun puolivälissä, ja muun muassa François Truffaut ja Jean-Luc Godard nousivat Ranskan elokuvataiteen huipulle. Vaikka uuden aallon elokuvat poikkesivat monilta taiteellisilta ominaisuuksiltaan Bressonin elokuvista, hän inspiroi silti monia uuden aallon ohjaajia. Samaan aikaan häntä alettiin pitää yhtenä Ranskan parhaista elokuvantekijöistä. Maineensa ansiosta hän sai elokuvilleen rahoitusta jatkossa helpommin. Italialaistuottaja Dino de Laurentiisin avustuksella Bresson aloittikin seuraavaksi suurtyön ensimmäisestä Mooseksen kirjasta. Hanke keskeytyi Bressonin ja de Laurentiisin erimielisyyksiin. Jean Rochefort
Rochefort’n elokuvien joukossa ovat "Seikkailija Cartouche" (1962), "Juhla voi alkaa" (1974) ja "Le Crabe-tambour" (1977). Hän harrasti pitkään hevoskasvatusta. Marie Laforêt
Laforêt syntyi Ranskassa armenialaistaustaiseen perheeseen. Hän osallistui vuonna 1959 kykyjenetsintäkilpailuun ja sai sitä kautta roolin ensimmäisessä elokuvassaan: René Clémentin ohjaamassa Patricia Highsmith -filmatisoinnissa "Kuuma aurinko" (1959), jossa hänen vastanäyttelijänään toimi Alain Delon. Laforêt’n laulajanura avautui hänen toisen elokuvansa "Saint-Tropez Blues" (1960) myötä hänen laulettuaan elokuvan tunnuskappaleen. Troy Donahue
Donahue aloitti elokuvauransa 1950-luvun lopussa. Hänen uransa tunnetuimpiin elokuviin kuuluu "Kesäpaikka" (1959), joka teki Donahuesta ja hänen vastanäyttelijästään Sandra Deestä teini-idoleita. Donahue on esiintynyt myös muun muassa elokuvissa "Unohtumaton kesä" (1961) ja "Seikkailu Roomassa" (1962) sekä sivuroolissa "Kummisedän osassa II" (1974). Fritz Lang
Lang aloitti elokuvauransa Pommerin Decla-elokuvayhtiössä. Hän käsikirjoitti ohjaaja Otto Rippertille ainakin kolme elokuvaa, jotka valmistuivat 1919. Declassa oltiin tyytyväisiä elokuvien laatuun. Lang kuitenkin arvosteli Pommerille Rippertin ohjaustyötä ja väitti, että olisi pystynyt parempaan. Pommer antoi vielä samana vuonna Langin ohjata ensimmäisen elokuvansa, joka oli "Halbblut" ("Puoliverinen"). Samana vuonna Lang ohjasi muitakin elokuvia ja toimi Joe Mayn apulaisohjaajana. Seikkailutarinan "Hämähäkit" jälkeen Pommer tarjosi Langille Hans Janowitzin ja Carl Mayerin käsikirjoituksen "Tri Caligarin kabinetti" ohjaamista. Lang ehdotti, että elokuvaan lisättäisiin realistisesti kuvatut prologi ja epilogi, jotka tehostaisivat ekspressionististen osuuksien vaikutusta. "Hämähäkit"-elokuvan suosio pakotti Langin luopumaan "Tri Caligarin kabinetin" ohjauksesta. Sen sijaan hän ohjasi "Hämähäkeille" jatko-osan. Yhtenä mykkäelokuvakauden merkittävimmistä klassikoista pidetyn "Tri Caligarin kabinetin" ohjasi Robert Wiene. Jacques Tourneur
Jacques Tourneur aloitti elokuva-alalla 1924 ensin toimistoapulaisena ja sittemmin näyttelijänä. Hän avusti myös isänsä elokuvissa ennen kuin he kummatkin palasivat Ranskaan 1928. Siellä hän työskenteli apulaisohjaajana ja leikkaajana isänsä elokuvissa. Rainer Werner Fassbinder
Fassbinder alkoi tehdä omatoimisesti elokuvia 20-vuotiaana. Hän myös näytteli useimmissa ohjaustöissään ja antoi rooleja ystävilleen ja äidilleen. Ensimmäisten elokuviensa jälkeen Fassbinder otti näyttelemisen oppitunteja. Tällöin hän tapasi Hanna Schygullan, josta tuli myöhemmin Fassbinderin tärkein näyttelijätär ja kansainvälisesti tunnettu tähti. Fassbinder alkoi näyttelijänopintojensa jälkeen kiinnostua myös teatterista ja liittyi müncheniläiseen teatteriseurueeseen vuonna 1967. Teatterin tuotantoihin kuului muun muassa "Der Bräutigam, die Komödiantin und der Zuhälter", jonka elokuvaohjaaja Jean-Marie Straub kuvasi vuonna 1968 lyhytelokuvaksi. Fassbinder ohjasi samana vuonna ensimmäisen kirjoittamansa näytelmän "Katzelmacher" (josta hän teki myös myöhemmin elokuvan), mutta teatteri suljettiin pian sen ensiesityksen jälkeen ja seurue joutui hajoamaan. François Truffaut
Vuoden 1968 huhtikuussa hän juhli kihlausta Claude Jaden kanssa. Truffaut erosi 16 vuotta nuoremmasta Claude Jadesta juuri ennen hääpäivää kesäkuussa. Yksi Varastettuja suudelmia -elokuvan kohtauksista kuvattiin Cinémathèque françaisen suljettujen ovien edessä, ja se oli omistettu Henri Langlois’lle. Elokuvan kuvauksien aikana Truffaut oli kampanjoinut Langlois’n ja elokuva-arkiston puolesta, kun hallituksen ministerit olivat korvaamassa Langlois’ta valitsemallaan ehdokkaalla. Claude Renoir
Claude Renoir aloitti uransa 1930-luvulla setänsä elokuvien avustavissa tehtävissä ja toimi sitten Christian Matras’n ja Boris Kaufmanin kamera-assistenttina. Toisen maailmansodan aikana hän palveli Ranskan laivaston elokuvaosastolla ja palasi sodan jälkeen näytelmäelokuvien pariin. Hänen myöhäisempiä kuvaustöitään olivat Henri-Georges Clouzot’n "Picasso – arvoitus" (1956), Roger Vadimin "Barbarella" (1968) ja Lewis Gilbertin "007 rakastettuni" (1977). Hän jatkoi elokuvaajana 1970-luvun loppuun asti, kunnes paheneva näkövamma esti työskentelyn. Claude Renoir kuoli 1993. Coline Serreau
Serreaun ensimmäinen elokuvatyö oli käsikirjoittajana ja näyttelijänä Jean-Louis Bertucellin (1942–2014) ohjaamassa teoksessa "On s'est trompé d'histoire d'amour" (1973). Serreau ohjasi 1970-luvulla muutaman yhteiskunnallisesti kantaa ottavan elokuvan, mutta hänen varsinaiset kassamenestyksensä olivat komedioita, kuten "Trois hommes et un couffin" (1985) ja "Äiti! Sängyssäsi on valkoinen mies!" ("Romuald et Juliette", 1989). Elokuvissaan Serreau käsittelee aikakautensa tapoja ja seksuaalisia tabuja hienovaraisen huumorin ja ironian keinoin. René Navarre
Navarre aloitti elokuvauransa vuonna 1911 Gaumontilla, jossa hän teki yli 60 elokuvaa etupäässä Louis Feuilladen ohjaamana. Hänen tunnetuin roolinsa oli Fantomas vuosina 1913–1914. Vuonna 1915 Navarre kutsuttiin ensimmäiseen maailmansotaan. Hänet vapautettiin pian palveluksesta, minkä jälkeen hän perusti oman tuotantoyhtiön. Vuosien 1918 ja 1946 välillä Navarre näytteli yli 20 elokuvassa. 1910- ja 1920-lukujen vaihteessa hän teki myös muutamia ohjaustöitä. Morsian pukeutui mustaan
Morsian pukeutui mustaan ("La Mariée était en noir") on François Truffaut’n ohjaama ranskalais-italialainen draamaelokuva vuodelta 1968. Truffaut teki myös käsikirjoituksen yhdessä Jean-Louis Richardin kanssa. Tarina perustuu yhdysvaltalaisen Cornell Woolrichin romaaniin "Waltz into Darkness", suom. "Morsian pukeutuu mustaan" (Love kirjat, 1983). Kesytön (elokuva)
Kesytön ("L’Enfant sauvage") on François Truffaut’n ohjaama draamaelokuva vuodelta 1970. Se pohjautuu vuonna 1797 löydetyn Aveyronin Victorin tapaukseen, jossa metsästä löytyi noin 11-vuotias villilapsi. Käsikirjoituksen elokuvaan teki Truffaut yhdessä Jean Gruault’n kanssa, ja Truffaut näyttelee itse pääosaa, villipojan kasvattilapsekseen ja tutkimuskohteekseen ottavaa lääkäri Jean Itardia. Antoine Doinel
Doinel esiintyi Truffaut'n esikoiselokuvassa "400 kepposta" 1959, sekä vielä kolmessa pitkässä elokuvassa ("Varastettuja suudelmia" 1968, "Nuori pari" 1970, "Rakkaus karkuteillä" 1979) ja yhdessä lyhyessä episodissa ”Antoine ja Colette” usean ohjaajan episodielokuvassa "Rakkautta 20-vuotiaana" (1962). Alun perin Truffaut kehitti Doinelin vain yhden elokuvan hahmoksi. Jean-Claude Van Damme
Van Damme saapui Yhdysvaltoihin vuonna 1981 ystävänsä Michel Qissin kanssa toteuttaakseen haaveensa toimintaelokuvien näyttelijäksi. Ennen kuin hän pääsi näyttelijäksi, Van Damme yritti saada rooleja käyttämällä taiteilijanimeä Frank Cujo. Samalla hän työskenteli muun muassa taksikuskina, lattiamattojen asentajana, pizzalähettinä, limusiinin kuskina, ovivahtina yökerhoissa sekä karateopettajana. Lopulta vuonna 1984 Van Damme pääsi yhdessä Qissin kanssa mukaan elokuvaan "Breakdance", jossa he olivat mukana taustanäyttelijöinä. Kumpikaan ei saanut roolista mainintaa lopputeksteihin. Ensimmäisen kerran Van Damme mainittiin lopputeksteissä elokuvassa "Monaco Forever" (1984), jossa hänen hahmonsa nimi oli Gay Karate Man. Lyhytelokuvan levitys oli kuitenkin rajallinen, eikä se tuonut Van Dammelle enempää tunnettuutta. Hän esiintyi myös saman vuoden lopulla Chuck Norrisin "Suoraa toimintaa" -elokuvassa stuntmiehenä. Ferdinand Zecca
Näyttämösuunnittelijan perheeseen syntynyt Zecca aloitti uransa kahvikonserttien esiintyjänä. Hän teki äänityksiä Pathélle ja työskenteli hetken aikaa näyttelijänä Gaumontilla, jolle hän vuonna 1898 teki ensimmäisen elokuvansa "Les Méfaits d’une tête de veau". Samana vuonna Charles Pathé palkkasi Zeccan elokuvien tuotantopäälliköksi ja vuonna 1902 hänestä tuli yhtiön Vincennesin studion johtaja. Vuonna 1903 Zecca siirtyi muutamaksi kuukaudeksi Gaumontille, mutta palasi seuraavana vuonna Pathén uudelle Montreuilin studiolle. Gérard Corbiau
Corbiau aloitti vuonna 1968 uransa Belgian kansallisen ranskankielisen televisioyhtiön "RTBF:n" ohjaajana. Hän teki yhtiölle yli 50 reportaasia. Vuodesta 1980 lähtien Corbiau toteutti musiikkiin perustuvia televisioelokuvia eritoten RTBF:n ohjelmasarjassa "Musique-Opéra-Ballet". Hän toteutti myös kaksi musiikkisatua, jotka saivat erityisen myönteisen vastaanoton TV-kriitikoilta, jotka palkitsivat hänet kansallisella tunnuspalkinnolla. Vuonna 1982 Corbiau ohjasi dokumenttielokuvan "Chronique d’une saison" RTBF-kanavalle. Elokuvan tuotti Georges Dumortier. Jean-Louis Barrault
Jean-Louis Barrault opiskeli Charles Dullinin ohjauksessa ja näytteli Dullinin seurueessa 1933–1935. 25-vuotiaana Barrault tutustui miimikko Étienne Decroux'hun, jonka kanssa hän opiskeli mimiikkaa ja työskenteli Théâtre de l'Atelier´ssa. Vuosina 1940–1946 hän kuului Comédie-Françaiseen, jossa hän ohjasi kaksi maineikkaaksi noussutta näytelmää, Paul Claudelin "Le Soulier de satin" ja Jean Racinen "Phèdre".
Uransa aikana hän näytteli yli 50 elokuvassa, muun muassa elokuvissa "Onnellisia päiviä", "Jenny – pariisilaisnainen", "Farinet ou l'or dans la montaigne" ja "Vallankumouksen palveluksessa". Ammatillisen kokemuksensa ansiosta hänellä oli hyvät edellytykset esittää 1800-luvun miimikkoa Jean-Gaspard Deburauta (Baptiste Debureau) Marcel Carnén elokuvassa "Paratiisin lapset" (1945). John Woo
1990-luvun alussa Woo onnistui elokuvillaan herättämään länsimaalaisen elokuvateollisuuden huomion, ja vuonna 1993 hän ohjasi ensimmäisen Hollywood-elokuvansa "Hard Targetin". Elokuva ei menestynyt kovin hyvin, sillä kyseessä oli yhdysvaltalaiseen makuun tehty toimintaelokuva. Woo on itse sanonut, että hyvissä toimintaelokuvissa on hänen mielestään oltava romantiikkaa, jota "Hard Targetissa" oli kuulemma liikaakin. Väkivaltaisuutensa vuoksi Woon varhaisia Hollywood-elokuvia jouduttiin sensuroimaan, että niitä olisi voitu esittää Yhdysvalloissa. Hän työskenteli useiden kuuluisien Hollywood-tähtien kanssa, mukaan lukien Nicolas Cage ja John Travolta elokuvassaan "Face/Off – kahdet kasvot". Nolla käytöksessä
Elokuvalla on ollut suuri vaikutus etenkin ranskalaisen elokuvan uuteen aaltoon. Selkeimmin sen vaikutuksen voi nähdä François Truffaut’n "400 kepposessa" (1959) ja Lindsay Andersonin elokuvassa "Jos..." (1968). Mies joka rakasti naisia
Truffaut kirjoitti tämän elokuvan käsikirjoitusta ollessaan Yhdysvalloissa tekemässä Steven Spielbergin elokuvaa "Kolmannen asteen yhteys" (1977), jossa hänellä oli yksi päärooleista. Hän pohjasi tarinan sekä omiin että ystävänsä Michel Fermaud’n kokemuksiin, ja Fermaud toimi kolmantena käsikirjoittajana. Elokuvan teemoihin vaikutti myös vuonna 1967 tapahtunut hyvän ystävän, näyttelijä Françoise Dorléacin kuolema auto-onnettomuudessa. Elokuvan teon aikoihin kuolivat Truffaut’n hyvät ystävät Roberto Rossellini ja Henri Langlois, ja hän alkoi itsekin olla jo iässä jossa ryhdytään miettimään omaa kuolevaisuutta. Loulou – rakastettuni
Loulou – rakastettuni (televisioesityksessä käytetty nimeä Lulu; ) on vuonna 1980 ensi-iltansa saanut Maurice Pialatin ohjaama ranskalainen eroottisesti latautunut romanttinen draamaelokuva, jonka pääosia näyttelevät Isabelle Huppert ja Gérard Depardieu. Elokuva kertoo sosiaalipummin ja pikkuporvarillisen naisen tuhoisasta suhteesta. Elokuvan käsikirjoittivat Maurice Pialat ja Arlette Langmann sekä tuottivat Yves Gasser ja Klaus Hellwig. Adelen tarina
Vuoden 1974 paikkeilla Truffaut kiinnostui monien muiden aiheiden joukossa Victor Hugon tyttären Adèlen muistelmista ja päätti sovittaa ne elokuvaksi. Pääosaan hän valitsi 19-vuotiaan Isabelle Adjanin, jonka työnantaja, teatteri Comédie-Française, ei kuitenkaan tahtonut millään päästää näyttelijää elokuvatöihin. Jean-Daniel Cadinot
Oman yrityksensa French Artin kautta Cadinot toteutti ensimmäisen gay-filminsa "Tendres adolescents". Tämän jälkeen Cadinot teki tusinan verran 16 mm:n tekniikalla toteutettuja filmejä omalle tuotantoyhtiölleen, ja tietenkin oman studionsa nimissä. Ensimmäisestä filmistään lähtien Cadinot on yleensä käsitellyt filmeissään jotain erityistä teemaa, kuten partiopoikien retkeä, metsäpaloa, elämää sisäoppilaitoksessa tai matkaa Venetsiaan. Viimeisimmissä töissä on painottunut voimakkaasti pohjoisafrikkalainen ympäristö ja näyttelijät. Tavallaan tässä on ollut kädenojennusta Ranskan yhteiskunnassa olevien etnisten ristiriitojen ratkaisemiseksi, ranskalaisten tulee huomata ns. siirtotyöläisten hienot ja arvostettavatkin puolet. Joan Crawford
Joan Crawford aloitti uransa tanssijana ja showtyttönä New Yorkissa ja siirtyi mykkäelokuviin vuonna 1925, jolloin hän allekirjoitti sopimuksen elokuvajätti MGM:n kanssa. Alkujaan hän esiintyi klaffina, myöhemmin hän kohosi nopeasti 1930-luvun suosittujen "flapper"-elokuvien kautta yhdeksi Hollywoodin kirkkaimmista tähdistä. Erityisen tunnetuksi Crawford tuli niin kutsutuista tuhkimotarinaelokuvistaan, joissa hän esitti köyhiä ja ahkeria tyttöjä, jotka löysivät romanssin ja lopulta menestyivät kovan työnsä seurauksena. Myöhemmin hänen rooleikseen vakiintuivat vahvat, määrätietoiset ja menestyneet naiset. Parhaan naispääosan Oscarilla Crawford palkittiin vuonna 1945 elokuvasta "Mildred Pierce – amerikkalainen nainen". Albert Pyun
Havaijiilla syntyneen Pyunin ura ohjaajana alkoi vuonna 1982 valmistuneen "Julma miekka" -toimintaelokuvan myötä. Se on edelleen hänen taloudellisesti menestynein elokuvansa 39 miljoonan dollarin lipputuloilla. Pyunin työtahti oli jo 1980-luvulla nopea – uusi elokuva valmistui vuosittain. Vuosikymmenen tunnetuimmat Pyun-elokuvat ovat "" (1988) ja Jean-Claude Van Dammen tähdittämä "Cyborg", joka keräsi Yhdysvalloissa 10 miljoonan dollarin lipputulot ja maailmanlaajuisesti yli 29 miljoonaa dollaria. Gangsterikuningas
"Gangsterikuningas" sai ensi-iltansa lokakuussa, ja Yhdysvalloissa elokuvan arvostelut olivat kohtuullisia ja lipputulot keskinkertaiset. Se oli kuitenkin menestys maailmalla. Elokuvaa kehuivat mm. tulevat elokuvaohjaajat François Truffaut "Cahiers du cinéma" -lehdessä ja Lindsay Anderson "Sight & Soundissa". Raymond Bernard
Bernardin isä oli kirjailija Tristan Bernard. Perhe oli hyvässä asemassa ja asui Pariisin hienostoalueilla. Bernadin ura alkoi ensimmäisen maailmansodan aikana, kun hän vuonna 1916 näytteli Sarah Bernhardtin kanssa Louis Mercantonin ja René Hervilin elokuvassa "Jeanne Doré", jonka käsikirjoitus pohjautui hänen isänsä teokseen. Vuonna 1917 hän pääsi jo ohjaamaan, ja vuonna 1919 valmistui hänen ensimmäinen oma ohjauksensa, elokuva "Le Petit café", joka myös pohjautui hänen isänsä teokseen. Pääosassa oli aikansa maineikas näyttelijä ja elokuvan uranuurtaja Max Linder. Tupaantuliaiset (elokuva)
Tupaantuliaiset ("Travaux, on sait quand ça commence..." tai "Travaux") on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut Brigitte Roüanin ohjaama brittiläis-ranskalainen elokuva laittomista maahanmuuttajista. Jean-Pierre Léaud
Hän esiintyi Antoine Doinelin roolissa François Truffaut'n elokuvissa "400 kepposta" (1959), "Antoine & Colette" (lyhytelokuva, 1962), "Varastettuja suudelmia" (1968), "Nuoripari" (1970) ja "Rakkaus karkuteillä" (1979). Näiden lisäksi Léaud esiintyi muissa rooleissa Truffaut'n elokuvissa "Englantilaiset naiset" (1971) ja "Amerikkalainen yö" (1973). François Truffaut
Truffaut jatkoi "Kesyttömän" jälkeen kiireisenä, sillä hän oli kuvaamassa jo Pariisissa seuraavaa elokuvaansa, vaikka "Kesytöntä" ei oltu edes vielä julkaistu. "Nuori pari" (1970) oli kolmas Antoine Doinel -elokuva: Antoine (Jean-Pierre Léaud) ja Christine (Claude Jade) ovat nyt pari. Truffaut oli kuvannut neljä elokuvaa hieman yli kahdessa vuodessa, ja hän alkoi olla henkisesti ja fyysisesti uupunut. Lisäksi hänen suhteensa Catherine Deneuveen päättyi syksyllä 1970, mikä johti vakavaan masennukseen ja uniongelmiin. Truffaut löysi lohdutusta Henri-Pierre Rochén romaanista "Les Deux Anglaises et le Continent". Hän päätti kuvata siitä elokuvan ja jättää väliin suunnitelmat sapattivuodesta. Kuvaukset alkoivat keväällä 1971, ja "Englantilaiset naiset" oli valmis marraskuussa. Truffaut jatkoi lähes välittömästi seuraavaan elokuvaansa, komediaan "Isin tyttö" (1972). Terry Gilliam
Gilliam opiskeli poliittista historiaa Occidental Collegessa Los Angelesissa. Hän toimi 1960-luvun alkupuolella Help-nimisen lehden toimittajana ja freelance-kuvittajana New Yorkissa, kunnes muutti Britanniaan. Hän aloitti uransa animaattorina ja sarjakuvantekijänä. Hänen ensimmäinen kokonaan oma ohjaustyönsä oli "Jappervokki" (1977), joka muistutti vielä huomattavasti Python-huumoria. Elokuvan "Brazil – tämän hetken tuolla puolen" (1985) menestyksen myötä Gilliam sai mahdollisuuden tehdä suuremman budjetin elokuvan "Paroni von Münchhausenin seikkailut" (1988), josta kuitenkin tuli taloudellinen floppi vaikka kriitikoiden vastaanotto oli hyvä. Gilliamin seuraava työ oli jälleen pienellä budjetilla tehty "Fisher King" (1991), jossa hän säilytti omintakeisen tyylinsä ja aukaisi itselleen ovet Hollywoodiin. Gilliam sai luvan ohjata elokuvan "12 apinaa" (1995), johon hän sai suuren budjetin ja hyviä näyttelijöitä. Gilliamin omintakeinen tyyli teki elokuvasta menestyksen, eikä hänen ohjaajan lahjojaan enää epäilty. Vuonna 1998 Gilliam ohjasi elokuvan "Pelkoa ja inhoa Las Vegasissa" muuntaen kulttimaineessa olleen Hunter S. Thompsonin gonzotyylin romaanin omaperäiseksi elokuvaksi. Marie-France Pisier
Muita Pisierin rooleja olivat muun muassa François Truffaut'n elokuvassa "Rakkaus karkuteillä" (1979 ja Luis Bunuelin elokuvassa "Vapauden aave". Hän sai parhaan naissivuosan César-palkinnot vuosina 1976 (Jean-Charles Tacchellan ohjaus "Hellyyden aika", 1975, ja André Téchinén ohjaus "Ranskalaisia muistoja", 1975) ja 1977 (André Téchinén ohjaus "Barocco", 1976). Hän siirtyi sittemmin Hollywoodiin, jossa hän näytteli pääosassa elokuvassa "Sydänyön tuolla puolen". Bibliothèque du cinéma François-Truffaut
Bibliothèque du cinéma François-Truffaut on Pariisissa Forum des Halles -ostoskeskuksessa sijaitseva elokuva-aiheinen kirjasto. Kirjastossa on lainattavissa yli 25 000 elokuva-aiheista kirjaa sekä noin 12 000 DVD:tä. Kirjastossa on myös oma elokuvasali, jossa näytetään elokuvia maksutta. Lisäksi kirjastossa järjestetään aiheeseen liittyviä luentoja ja tapahtumia. François Truffaut
François Roland Truffaut [fʁɑ̃swa tʁyfo] (6. helmikuuta 1932 Pariisi – 21. lokakuuta 1984 Neuilly-sur-Seine) oli ranskalainen elokuvaohjaaja ja elokuvakriitikko. Hän oli Ranskan uuden aallon elokuvan keskeisiä tekijöitä. Walter Brennan
Brennan aloitti elokuvauransa 1920-luvun loppupuolella mutta näytteli pikkurooleissa 1930-luvun loppupuolelle asti, jolloin hän alkoi saada näkyvämpiä rooleja. Hänen tunnettuja elokuviaan ovat muun muassa "Tom Sawyerin seikkailut" (1938), "Tanssin kuningaspari" (1939), pääosossa Fred Astaire ja Ginger Rogers, Frank Capran ohjaama "He uskoivat elämään" (1941), "Kersantti York" (1941), "Kirjava satama" (1944), pääosissa Humphrey Bogart ja Lauren Bacall, "Rio Bravo" (1959) ja "Näin valloitettiin Villi Länsi" (1962). Jean-Paul Belmondo
Belmondo aloitti näyttelijänuransa teatterissa 1953. 1950-luvun loppupuolella hänellä oli pieniä elokuvarooleja. Hänen läpimurtoroolinsa oli Jean-Luc Godardin "Viimeiseen hengenvetoon" ("A bout de souffle", 1960), mikä teki hänestä johtavan ranskalaisen uuden aallon tähden. Elokuvalla "Mies Riosta" ("L’homme de Rio", 1965) hän aloitti menestyksekkään uran niin komedioissa kuin toimintaelokuvissakin.