Missä maassa ensimmäinen viulu on rakennettu?
Viulu
Varhaisimmat nykyisenkaltaiset viulut valmistettiin Pohjois-Italiassa Milanon ja Venetsian seuduilla, missä ensimmäiset merkittävät viulunrakentajat olivat Brescian Gasparo da Salò ja Cremonan Andrea Amati. Cremonasta muodostui pian korkeatasoisen viulunrakennuksen keskus. Merkittävimpiä viulunrakentajasukuja olivat Amati, Guarneri ja Stradivari, joista kaksi viimeksimainittua saivat alkunsa Amatin koulussa. Guarnereista taitavimmaksi on tunnustettu Giuseppe Guarneri (1687–1742) ja Stradivareista Antonio Stradivari (1648–1737), jonka viuluja on nykyaikaan säilynyt noin 500. Viulun valmistus
Viulun valmistus on ollut ja on edelleen pääasiassa käsityötä. Viulun rakentamisen taito on lähtöisin Italiasta 1500-luvulta. Maineikkaimpia viulunrakentajia on Antonio Stradivari, jonka aikalainen Suomessa oli Johan Petter Roos (k. 1735). Viulunrakennustaito tuli Suomeen 1700-luvulla Tukholmasta. Vanhin säilynyt Suomessa tehty viulu on Johan Lindströmin vuonna 1796 rakentama; sitä säilytetään Sibelius-museossa Turussa. Viulu
Viulu kehittyi tiettävästi alun perin 1500-luvulla Italiassa. Siihen yhdistyi piirteitä 1500-luvun alun soittimista kuten rebekistä, renessanssifiidelistä ja lira da bracciosta. Viulun italiankielinen nimi, "viola"-sanan diminutiivimuoto "violino" esiintyi tiettävästi ensimmäisen kerran 1530-luvulla. Viulussa oli vuonna 1530 vielä kolme kvinteittäin viritettyä kieltä kuten rebekissä, mutta vuoden 1550 paikkeilla kieliä oli nykyiset neljä, ja viulu oli tällöin jo valmiiksi kehitetty soitin.
Viininviljely
Vanhimmat todisteet viininviljelystä ovat löytyneet Zagrosvuorten pohjoisrinteiltä nykyisen Iranin alueelta yli 7000 vuoden takaa. Sitä vanhemmissa viinilöydöissä on voinut olla kyse luonnonvaraisesta eikä viljellystä viinirypäleestä. Vuoden 1000 eaa. paikkeilla viiniä viljeltiin ainakin Kaksoisvirtainmaassa, muinaisessa Egyptissä ja Anatoliassa, nykyisen Turkin alueella. Viininviljely levisi myös itään ja saavutti Kiinan viimeistään 100-luvulla eaa. Cimbalom
Varhaisin tieto dulcimerin kaltaisesta kieli­soittimesta, jonka kieliä lyötiin palikoilla, on eräässä assyrialaisessa reliefikuvassa noin vuodelta 3500 eKr. Vanhalla ajalla kaikilla Välimeren alueen kansoilla sekä monilla Aasian kansoilla oli soittimesta oma muunnelmansa, joilla oli monia eri nimiä. Alttoviulu
Ensimmäinen versio viulusta syntyi "lira da braccion" pohjalta 1400- ja 1500-lukujen vaihteessa luultavasti Pohjois-Italiassa. Syntynyttä soitinta kutsuttiin "viola da braccioksi", myöhemmin pelkäksi violaksi. Kyseisen soittimen syntyhistoria on hiukan epäselvä. Viuluperheen soitinten syntyhistoriaa on ollut vaikea selvittää muun muassa 1500-luvun sekavan nimityskäytännön vuoksi. Nykyisen kaltaiseksi soitin kehittyi kuitenkin 1500-luvun alkupuoliskolla. Muoto saatiin lira da bracciolta ja kielet rebekiltä. Vuoden 1550 paikkeilla alttoviulun kielitys oli muuttunut 4-kieliseksi, kun vielä vuonna 1530 kieliä oli kolme. Kvinttiviritystä käytettiin kuitenkin jo tuolloin. 1500-luvun jälkeen alttoviulun rakenteessa ei ole tapahtunut mitään muutoksia, kuten viulussa. Cimbalom
Kansanomaisen varsinkin Itävalta-Unkarin romaneilla yleisen dulcimerin pohjalta Pestissä, Unkarissa asunut pianonrakentaja József Schunda kehitti konsertticimbalomin, jollaisia vuonna 1874 alettiin valmistaa sarjatuotantona. Unkarin kuninkaallisen ooppera­orkesterin jäsen Géza Allaga laati ensimäisen konsertticimbalomin soiton oppikirjan, josta julkaistiin neljäs painos vuonna 1889. Huilu
Kouluissa harjoitellaan usein nokkahuilun soiton alkeita. Joissakin kouluissa edetään koko nokkahuiluperhe aina sopraanosta bassoon. Suomen kouluissa yleisemmän saksalaisotteisen ns. "koulunokkahuilun" tyyppisiä huiluja ovat muun muassa varsinaiset nokkahuilut, okariina ja irlantilainen tinapilli. Myös musiikissa joskus käytettävät pillit kuuluvat enimmäkseen tähän ryhmään, esimerkiksi pajupilli. Nokkahuilu oli tärkeä soitin taidemusiikissa vielä 1700-luvulla. Esimerkiksi monet Bachin sävellykset, joita soitetaan nykyään usein poikkihuilulla, oli alun perin sävelletty nokkahuilulle. 1800-luvun alkaessa nokkahuilu oli enää lähinnä harrastelijoiden soitin, eikä sitä ollut mukana missään orkestereissa. Konsta Jylhä
Kesällä 1964 syntyivät Konsta Jylhän ensimmäiset sävellykset, aluksi kaksi valssia. Toinen sai nimekseen "Konstan valssi" ja toisen nimeksi vakiintui "Konstan parempi valssi". Sävellyksiä rupesi tulemaan enemmänkin. Tunnetuin niistä, "Vaiennut viulu", syntyi jouluna 1964. Muita tunnettuja ovat "Kruunu-Marjaanan polska, Jeremian polska, Tähtisilmä-valssi, Vuokraemännän sotiisi, Jylhän polska, Kehtolaulu, Metsämarssi, Penttilän sillalla, Parhaalle ystävälle" ym. Sävellyksiä syntyi melkein itsestään, mutta vaikeampaa oli keksiä nimiä kaikille kappaleille. Läheiset ihmiset ja ympäristö sekä omaan elämään liittyvät tapahtumat antoivat kuitenkin aiheita nimille. Outovesi on pieni järvi, jonka rannalla Konstalla oli maatilkku. Siellä hän rentoutui kävelemällä metsässä. "Outoveden valssi" sai nimensä näistä maisemista. "Lapin Kullan sotiisi, Olutmarssi, Motellin hämärässä, Rapukestit" ym. ovat keikkamatkojen tunnelmien tuloksia, kuten myös "Museon varjossa". Se syntyi Finlandia-talolle tehdyn keikan jälkeen. Finlandia-talohan on Helsingissä Kansallismuseota vastapäätä. "Hurmuri" oli vanha hevonen, joka löntysteli verkkaiseen tahtiin Konstan kotitalon ohi. "Kesän tullessa" on sävelletty vanhimman tyttären Ruutin häihin. "Hannun ja Riitan häävalssia" tanssittiin pelimannikollega Hannu Rauman ja hänen nuorikkonsa Riitan häissä kesällä 1972. Johann Wilde
Johann Wilde (s. Baijeri) oli baijerilainen viulunsoittaja ja muusikko 1700-luvulla, joka keksi neulaviulun ja antoi osaltaan alkusysäyksen harmonin ja harmonikan varhaisten esimuotojen kehittämiselle. Le Chevalier de Saint-Georges
Saint-Georgesin musiikkiopetuksesta ei tiedetä paljoakaan. Allan Badley kirjoittaa Naxoksen julkaiseman viulukonserttolevyn oheislehtiössä Saint-Georgesin saaneen ensimmäiset soittotuntinsa Platonilta, joka hoiti perheen plantaasia. On ehdotettu, että viuluopintoja Saint-Georges sai Ranskassa Leclairilta ja sävellysopastusta Gossecilta. Badley kertoo, että yleisen oletuksen mukaan suurin osa musiikkiopinnoista tapahtui vuosien 1758 ja 1769 välillä. Vincent Lübeck
Vuonna 1675 Vincent Lübeck nuorempi sai paikan urkurina Stadesta, jossa toimi vuoteen 1702 asti; hänen työvälineenään oli Arp Schnitgerin vuonna 1679 rakentamat urut. Lübeckin seuraavana työpaikkana oli kuolemaan asti Hampurin Nikolauksenkirkko, jossa hänellä oli sielläkin käytössään Schnitgerin rakentama soitin. Suureen maineeseensa nähden Lübeckiltä on tallella vain vähän sävellyksiä, ja niistäkin osaa pidetään hänen samannimisen poikansa tekeminä. Harmonikka
Venäjällä harmonikan kehitys jatkui 1830-luvulta alkaen, jolloin Ivan Sizov hankki Nižni Novgorodin markkinoilta käsintehdyn varhaisen harmonikan ja päätti perustaa oman harmonikkapajan. Kehitys tapahtui suhteellisen erillään Länsi-Euroopasta. 1840-luvulla Timofei Vorontsov perusti Tulaan maan ensimmäisen harmonikkatehtaan, joka valmisti vuodessa jopa 10 000 soitinta. Harmonikasta kehittyi elimellinen osa venäläistä kansankulttuuria.
Ensimmäiset Tulan harmonikkatehtaan soittimet olivat yksirivisiä; yksi rivi kummallekin kädelle. Ne muistuttivat tavallaan erittäin pieniä concertinoja ja viehättivät yleisöä kovalla ja terävällä äänellään. Instrumenttien musiikillinen anti jäi vaatimattomaksi. Elina Vähälä
Vähälä on soittanut Suomen Kulttuurirahaston omistamalla viululla, jota luultiin syksyyn 2011 saakka Antonio Stradivarin rakentamaksi vuodelta 1678. Viimeisten tietojen mukaan viulun rakentaja on Amati. Tällä hetkellä Vähälän soitin on Giovanni Battista Guadagnini vuodelta 1780. Viulukonsertto (Schönberg)
Konsertto oli ensimmäisiä Schönbergin aloittamia sävellyksiä Yhdysvaltoihin muuton jälkeen. Se oli valmis syyskuussa 1936. Schönberg itse luonnehti teostaan vuonna 1937 äärimmäisen vaikeaksi niin "päälle kuin käsillekin". Teos on sävelletty kokonaan kaksitoistasäveljärjestelmää käyttäen. Piano
Pianon kehitys sai alkunsa dulcimer-tyyppisistä soittimista, joihin keskiajalta lähtien yritettiin lukuisia kertoja liittää koskettimisto ja koneisto. Tämän kehityksen tuloksena eriytyivät ensin klavikordi ja cembalo. Modernin pianon kehittäjänä ja jopa keksijänä pidetään italialaista Bartolomeo Cristoforia (1655–1731). Kolme hänen 1720-luvulla rakentamaansa soitinta on säilynyt, ja niiden koneiston toimintaperiaate on sama kuin modernissa konserttiflyygelissä. Cristofori kutsui rakentamiaan soittimia nimellä "clavicembalo [tai gravicembalo] col piano e forte" eli sananmukaisesti "cembalo, jolla voi soittaa hiljaa () ja voimakkaasti ()" (cembalolla, toisin kuin pianolla, äänenvoimakkuus ei vaihtele sen mukaan, kuinka suurella voimalla koskettimia painetaan). Tämäntyyppisiä soittimia ryhdyttiin pian kutsumaan nimillä fortepiano, josta on tullut suomenkielinen nimitys piano. Pianon rakenne on Christoforin jälkeen merkittävästi kehittynyt. Tärkeitä merkkipaaluja ovat mm. valuraudasta valmistettu tukikehikko, jolloin soittimen kokoa ja kielten jännitystä voitiin huomattavasti lisätä, huovan käyttöönotto nahan sijaan vasaroiden päällysteenä sekä koneiston monet kehitysvaiheet. Kehityksen tuloksena pianon ääni on voimistunut ja tullut kantavammaksi. Lyyra (soitin)
Lyyra on ikivanha näppäilemällä soitettava kielisoitin. Lyyran kaikukoppa on leikkaukseltaan maljan muotoinen. Soitinta käytettiin Etu-Aasiassa ja Kreikassa. Myytin mukaan antiikin Kreikan jumalten sanansaattaja Hermes keksi lyyran heti synnyttyään ja rakensi sen kilpikonnan kilvestä. Lyyra esiintyy usein antiikin Kreikan taideteoksissa, mm. ennustamisen, lääkintätaidon, runouden ja musiikin jumala Apollon pitelee lyyraa kädessään. Åkerman &amp; Lund Orgelbyggeri
Per Larsson Åkerman rakensi ensimmäiset urut Suomeen vuonna 1869, ne tulivat Helsingin Vanhaan kirkkoon, niissä on 32 äänikertaa ja ovat käytössä edelleen. Harmonikka
Ensimmäiset pianoharmonikat saapuivat Kiinaan 1930-luvulla Saksasta ja Japanista. Harmonikan suosio alkoi kasvaa etenkin Shanghain alueella, ja kaupunkiin perustettiin 1930 maan ensimmäinen harmonikkakerho. 1930- ja 1940-luvuilla harmonikkaa käytettiin paljon yhdessä huuliharpun kanssa tanssisaleissa ja teattereissa. 1940-luvun lopulta lähtien soitin sai merkittävän aseman kommunistipuolueen poliittista propagandaa levittävissä tanssi- ja lauluryhmissä ympäri maan. Soitin oli helppo kantaa mukana poliittisiin tilaisuuksiin vaativienkin taipaleiden taakse. Ensimmäisten kiinalaisten pianoharmonikkojen tuotanto alkoi 1950-luvulla lähinnä kotimaan tarpeisiin eräissä valtion soitintehtaissa. Myös pianoharmonikansoiton oppikirjoja alettiin julkaista. Tuure Niskanen
Ensimmäisen kerran Tuure oli tekemisissä viulun kanssa kolmevuotiaana sisarensa häissä. Häissä oli soittamassa pielavetinen kansansoittaja Antti Oravainen (1863 – 1933), josta tuli myöhemmin Tuuren oppi-isä. Oravaisen mentyä tauolle Tuure uskaltautui kokeilemaan tämän sängyn päälle jättämää viulua. Tuure muistelee olleensa jo toisella kymmenellä kun hänen veljensä tilasi hänelle viulun - joka silloin maksoi kymmenen markkaa - Vaasasta Teodor Vuorion liikkeestä. Useammassa muussa lähteessä Tuuren kerrotaan saaneen ensimmäisen viulunsa kahdeksanvuotiaana. Antti Oravainen kunnosti kyseisen soittimen, jota Tuure moitti lastuviuluksi. Viulun ääni oli huononlainen, mikä ei innostanut nuorta poikaa soittamaan. Viulu jäi muutamiksi vuosiksi seinäkoristeeksi, kunnes Tuuren serkku alkoi sillä soitella. Tämä sai Tuuren jälleen innostumaan soittamisesta, ja muutaman viikon harjoiteltuaan ”Ensimmäinen polkka” jo soi. ”Hu! Poejasta tulloo pelmanni” oli Antti Oravainen todennut, kuultuaan Tuuren viulun soittoa ensimmäisen kerran. Hän kehotti myös hankkimaan pojalle uuden, paremman viulun. Vuonna 1928 Tuure osti eräästä ilomantsilaisesta talosta Ole Bull -merkkisen viulun osat. Sittemmin tätä toistasataa vuotta vanhaa viulua kunnostettiin useampaan otteeseen ja siitä tuli Tuuren suosikkiviulu. Karuselli
Euroopassa mekaanisia urkuja valmistettiin etenkin Ranskassa ja Saksassa. Yhdysvaltalaiset karusellivalmistajat tuottivat urkunsa aluksi Euroopasta, mutta tullien nousu teki tuonnista kannattamatonta ja omaa urkuteollisuutta tarvittiin. Yhdysvaltalaisista urkujen valmistajista tunnetuin oli Rudolph Wurlitzer. Valaanpyynti
Norjalainen Svend Foyn rakensi vuonna 1879 ensimmäisen harppuunatykin. Tämän tehokkaan aseen avulla norjalaiset saavuttivat nopeasti hallitsevan aseman valaanpyynnissä. Hyvin pian tykki keksittiin asentaa pienikokoisen höyryaluksen keulaan erityisesti rakennetulle korokkeelle, mikä lisäsi menetelmän tehoa entisestään. Tämä ratkaisi myös ongelman köysien suhteen: tehokkaat höyryvintturit pystyivät hinaamaan suurenkin harppunoidun valaan pyyntialuksen luo. Barokkiviulu
Barokkiviulu on nykyään yleisessä käytössä oleva nimitys viululle, joka rakenteeltaan ja soinniltaan vastaa 1600-luvulta 1800-luvun alkupuolelle käytössä ollutta viulutyyppiä. Tämä ajanjakso käsittää siis barokin (musiikin historiassa n. 1600-1750) lisäksi myös klassismiksi kutsutun (n. 1750-1820) aikakauden. Barokin aikana käytössä olleita jousityyppejä kutsutaan barokkijousiksi ja klassismin aikaisia klassisiksi jousiksi. Leuka- ja olkatukia ei barokin tai klassismin aikaan käytetty. Suomalainen kansanmusiikki
Uudemmista kansanmusiikissa käytettävistä soittimista viulu on kaikkein varhaisin. Ensimmäiset maininnat soittimen käytöstä ovat jo 1600-luvulta, mutta Itä-Suomeen laajempaan käyttöön viulu levisi vasta 1800-luvulla, ja joihinkin osiin Karjalaa haitari ja balalaikka ilmaantuivat jo ennen viulua. Viulumusiikin suurkautta olivat 1700- ja varsinkin 1800-luku, jolloin viulua käytettiin laajamittaisesti Suomen etelä- ja länsiosissa. Soitinta käytettiin myös paljon Karjalassa ja Savossa. Harppu
Harppua on soitettu lähes nykyisen kaltaisena jo muinaisessa Egyptissä, Assyriassa, Kreikassa ja Palestiinassa. Itämaisessa harpussa ei yleensä ole ollut kolmatta, kieliä tukevaa sivua kuten Euroopassa. Ketjuriippusilta
Euroopassa ensimmäinen yritys ketjuriippusillan rakentamiseksi oli renessanssitutkijan Faustus Verantiuksen (1551–1617) ehdotus kolmiketjuisesta, kanneltaan vaakasuorasta sillasta. Ensimmäinen ketjusilta rakennettiin kuitenkin vasta 1700-luvun lopussa Yhdysvalloissa James Finleyn (1762–1828) suunnittelemana. Finleylle myönnettiin siltakonstruktiostaan patentti, ja ensimmäistä siltaa seurasikin suuri joukko samantyyppisiä siltoja. Finleyn ketjusillat olivat jo melko vakaita, joten niitä voitiin käyttää myös pyörillä varustettujen ajoneuvojen liikenteeseen. Euroopan ensimmäiset ketjuriippusillat rakennettiin 1800-luvun alussa Englannissa. Chalumeau
Varhaisimmat maininnat chalumeausta ovat 1600-luvun lopulta. Seuraavalla vuosisadalla chalumeauita valmistettiin neljää eri kokoa, joista kaikista tunnetaan niin kirjallisia mainintoja kuin museoissa säilyneitä soitinyksilöitä: Harmonikka
Harmonikan kehittyminen nykymuotoonsa on ollut monien 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa kehitettyjen vapaalehdykkäkielisten soitinrakennelmien summa. Perusajatuksen uskotaan pohjautuvan kiinalaisiin suu-urkuihin, maailman ensimmäiseen vapaalehdykkäsoittimeen, joka levisi Eurooppaan 1600-luvun jälkeen. Johann Wilde teki esityksillään suu-urut suosituksi Pietarin seurapiireissä 1740-luvun puolivälissä, mikä inspiroi vapaalehdykkäsoittimien kehitystä 1770-luvulta 1790-luvulle osaltaan harmonikkaa ja harmonia muistuttavien soitinten suuntaan. Henry Doktorskin mukaan tiedemies ja fyysikko Christian Kratzenstein oli kuullut Wilden suu-urkusoittoa Pietarissa, ja hän kehitteli sen innoittamana laitetta puheen keinotekoisen tuottamisen tutkimustaan varten 1770. Laite tuotti viisi puheääntä muistuttavaa vokaaliääntä. Kehittelyn yhteydessä keksitty vapaalehdykkäkielen urkupilliin yhdistävä periaate oli pitkään käytössä myös urkurakennuksessa. Laitteessa käytetyt vapaalehdykkäkielet myös poikkesivat kiinalaisista suu-uruista rakenteellisilta ja akustisilta ominaisuuksiltaan. Kratzensteinin apuna kokeessa oli tšekkiläinen urkurakentaja Franz Kirsnik, joka kehitti ajatusta eteenpäin lisäämällä vapaalehdykkäkieliin oikealle kädelle koskettimiston ja vasemmalla kädellä käytettävän palkeen. Instrumentti tuli tunnetuksi "Kirsnikin harmonica" -nimellä. Toisissa lähteissä puolestaan kerrotaan, ettei kiinalaisilla suu-uruilla olisi ollut yhteyttä Kratzensteinin ja Kirsnikin kehittämiin ja Euroopassa sittemmin levinneisiin vapaalehdykkäkielten rakennusperiaatteisiin juuri suu-uruissa käytetyistä vapaalehdyköistä huomattavasti poikkeavien rakenteellisten ja akustisten erojen vuoksi. Joka tapauksessa juuri heidän kehittämänsä vapaalehdykkäkielten rakenne tuli huuliharpuissa, concertinoissa ja harmonikoissa käytettävien kielten perustaksi, koska kielet eivät enää tarvinneet äänen tuottamiseksi isokokoisia putkia tai muita resonoivia apurakenteita, vaan ääni saatiin syntymään huomattavasti pienemmissäkin rakenteissa. Käsikello
Tiettävästi ensimmäinen pieni käsikello valettiin Englannissa vuonna 1696. Barokkimusiikki
Versailles'n hovissa koottiin myös ensimmäiset suuret orkesterit, jotka toimivat nykyisen sinfoniaorkesterin esikuvina. Ludvig XII:n perustama "Vingt-quatre Violins du Roi" (Kuninkaan 24 viulua) koostui kuudesta melodiaa soittavasta sopraanoviulusta, jotka oli viritetty nykyaikaisen viulun tavoin, kahdestatoista altto- ja tenoriviulusta sekä kuudesta bassoviulusta, jotka oli viritetty sävelaskeleen alemmaksi kuin nykyaikainen sello. Jean-Baptiste Vuillaume
Jean-Baptiste Vuillaume (7. lokakuuta 1798 – 19. maaliskuuta 1875) oli ranskalainen viulunrakentaja.
Vuillaume oli neuvokas kauppamies ja sai työstään myös useita kansainvälisiä tunnustuksia. Muun muassa akustiikkaa opiskellut Vuillaume sai haltuunsa kuuluisan italialaisen soitinrakentajan, Antonio Stradivarin, vuonna 1716 rakentaman Salabue-viulun 1800-luvun puolivälissä. Vuillaumen vävy nimesi sen Messiaaksi, koska odotus oli ollut sen arvoista. Vuillaume alkoi rakentaa kopioita viulusta ja hänestä kehkeytyi yksi Euroopan arvostetuimmista soitinrakentajista. Näiden lisäksi hän kopioi myös Giuseppe Guarnerin tekemiä viuluja. Hän rakensi elämänsä aikana yli 3000 soitinta, viulujen lisäksi muun muassa Oktobasson. Messias (viulu)
Vuonna 2016 viulu täytti 300 vuotta. Juhlan kunniaksi viulu oli esillä sen syntysijoilla Cremonassa. Näyttelyn järjestivät yhteistyössä Oxfordin Ashmolean Museum sekä Cremonan Museo del Violino. Jaakko Noso
Ensimmäisenä soittimenaan Noso valmisti viulun puhdetyönä armeijassa vuonna 1933. Soitin sai armeijakaveri-viulistin hämmästymään. Seuraavaan projektiinsa, pienikoppaiseen "serenadikitaraan" Noso oli niin tyytyväinen, että alkoi harkita soitinrakennusta ammattina. Soil Stradivarius
Soil Strad tai Soil Stradivarius on Antonio Stradivarin vuonna 1714 Cremonassa valmistama viulu. Se valmistui Stradivarin parhaana viulunrakennuskautena, ja sitä pidetäänkin maailman parhaisiin lukeutuvana viuluna. Matti Sarapaltio
Sarapaltio rakensi ensimmäisen kuuden watin vahvistimensa levysoitintaan ja viuluaan varten vuonna 1953. Pari vuotta myöhemmin hän rakensi kaikki vahvistimet koululaisyhtyeelle, jossa itse soitti viulua. Alttoviulu
Alttoviulun historia on suurimmalta osin samankaltainen viulun historian kanssa, muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta. Moni tutkija pitää alttoviulua viuluperheen ensimmäisenä soittimena ja näin ollen viulu ja sello olisivat kehittyneet alttoviulusta, jota soitinten nimitykset (viulu = violino, sello = violoncello) tukevat. Toiset taas ovat sitä mieltä, että viulu ja alttoviulu ovat syntyneet suurin piirtein samoihin aikoihin. Messias (viulu)
Messias pysyi Stradivarin työpajassa hänen vuonna 1737 tapahtuneeseen kuolemaansa asti. Stradivarin poika Paolo myi sen kreivi Cozio di Salabuelle vuonna 1775. Viulua alettiin kutsua Salabueksi omistajansa mukaan. Vuonna 1827 sen osti italialainen viulukeräilijä Luigi Tarisio. Seuraavan kerran viulu vaihtoi omistajaa Tarision kuoltua vuonna 1854, jolloin ranskalainen soitinseppä Jean-Baptiste Vuillaume sai sen haltuunsa Tarision muun kokoelman myötä. Vuillaumen vävy nimesi viulun Messiaaksi ("Le Messie"), koska hänen mukaansa viulu on kuin juutalaisten messias, odotus on sen arvoista (Like the Messiah, worth waiting for). Suu-urut
Suu-urut (myös Seng, Sheng tai Shō) on kaikkien aikojen ensimmäinen vapaalehdykkäsoitin, joka on ollut käytössä erityisesti Kiinassa, Japanissa, Koreassa, Indokiinassa ja Indonesiassa. Finlandia-talo
"Finlandia-sali" suunniteltiin alun perin konsertti­saliksi, ja se on pelkistetty toisinto Essenin suuren oopperatalon salista. Salissa on Kangasalan urkutehtaan rakentamat Suomen ensimmäiset suuren konserttisalin urut. Niiden julkisivu on myös Alvar Aallon suunnittelema. Ukulele
Turistit toivat ukulelen pian Kaliforniaan, mistä se levisi muuallekin Yhdysvaltoihin ja nousi suosituksi etenkin naisten soittimena. Havaijilaisyhtyeitä kiersi mannermaalla, ja pian myös valkoiset ryhtyivät tekemään ukulelemusiikkia. Soittimen läpimurroksi Yhdysvaltain markkinoille muodostui San Franciscossa 1915 pidetty yhdeksän kuukautta kestänyt näyttely, jossa esiteltiin musiikkia eri puolilta maailmaa. Sen jälkeen soitinta alettiin pian kuulla runsaasti musikaaleissa, music hallissa, vaudevillessa ja kabareessa. Vaneri
Vaneri (aikaisemmin faneeri) on vähintään kolmesta ohuesta puuviilusta ristiin yhteen liimaamalla valmistettu levymäinen puutuote. Vaneri oli ensimmäinen teollinen puujaloste. Vaneri on aina peilikuva keskilinjan suhteen, vierekkäiset viilut voivat olla samansuuntaisia kuitenkin niin että vanerin rakenne on sama keskilinjan suhteen. Suomalainen kansanmusiikki
Viulua käytettiin erityisesti kruunuhäitten seremonioissa ja tansseissa. Pelimannit ja puusepät rakensivat yleisimmin viulunsa itse. Viulun soitto oli pääasiassa yksiäänistä. Kuitenkin jos pelimanneja oli häissä useampi kuin yksi, voitiin musiikkiesitys toteuttaa myös oktaavisoittona. Jousia käytettiin lyhyesti ja napakasti, millä saatiin aikaan tehostettu tanssin rytmi. Viulua käytettiin myös muissa seremonioissa, marssimusiikissa, sillä soitettiin käyntisoittoja, tanssimusiikkia sekä muuten vain ajanvietemusiikkia, joihin saattoi lukeutua myös laulusävelmiä ja myöhemmin myös nuoteilla kirjoitettua musiikkia. Piikkiviulu
Piikkiviulujen on arveltu olevan varhaisimpia viulusoittimia ja ne ovat olleet olemassa jo ennen kaulaluuttuja, jotka ovat nykyisten eurooppalaisten viulujen esiasteita. Stradivarius
Stradivarius on Stradivarien suvun, erityisesti Antonio Stradivarin (1644–1737), rakentama jousisoitin. Stradivari rakensi kaikkiaan yli 1 100 viulua, joista noin 650 on yhä jäljellä. Antonio Stradivari rakensi myös kaksi kitaraa ja yhden harpun. Etenkin Stradivarin rakentamat viulut ovat lajinsa kalleimpia ja arvostetuimpia. Kontrabasso
Varhaisimmat kontrabassot ovat peräisin 1600-luvun alusta, ja niiden muoto kehittyi violonesta, gambaperheen bassosoittimesta. Toisin kuin violonessa, kontrabassoissa ei ollut otenauhoja, ja kieliä oli useimmiten neljä violonen kuuteen verrattuna. Kielinä käytettiin suolikieliä. Jean-Baptiste Vuillaume
LähiTapiola hankki omistukseensa Vuillaume-viulun, joka on valmistettu vuonna 1873. Se on kopio Messias-viulusta. Messias-viulu täytti 300 vuotta vuonna 2016, ja se oli näytteillä Cremonassa kolmen Vuillaumen rakentaman kopion kanssa. Tämä viulu oli yksi näyttelyssä olleista. Viulu on erinomaisessa kunnossa ja sillä on viisi aitoustodistusta. Viulu on ollut eurooppalaisilla ja amerikkalaisilla keräilijöillä, ja tätä ennen se on ollut viulutaiteilija Manrico Padovanin konserttikäytössä. Vuillaume-viulu hankittiin Italian Cremonasta yhdeltä Euroopan arvostetuimmista viulujen välittäjistä ja myyjistä Eric Blotilta. Vuonna 2018 viulu annettiin Tampere Filharmonian käyttöön pitkäaikaisella lainasopimuksella. Harppu
Euroopan vanhimmat harput tunnetaan 500-luvulta Britteinsaarilta. Kelteillä harppu nousi kansallissoittimeksi. Keski-Eurooppaan harppu levisi 1100-lukuun mennessä, jolloin se tosin oli tuolloin vielä melko pienikokoinen. Renessanssin ja barokin aikaan harppu ei vielä ollut saavuttanut kovin suurta suosiota. 1800-luvulla harppu nousi täysipainoiseksi orkesterisoittimeksi, kun sen pedaalijärjestelmä saavutti nykymuotonsa. Vuosisadan lopulla kehitettiin myös täysin kromaattinen harppu, mutta sen käyttö on jäänyt kuriositeetiksi. Ukulele
Braguinhaa soitti Havaijilla ensimmäisenä Joao Fernandes, joka lauloi sen säestyksellä kansanlaulun Honolulun satamaväelle. Seuraavina viikkoina portugalilaiset musisoivat kaupungin yöelämässä ahkerasti ja herättivät paikallisissa kiinnostuksen soittimeensa. Ukulelen luojina pidetään kolmea Madeiralta tullutta huonekaluseppää nimeltään Manuel Nunes, Jose do Espirito Santo ja Augusto Dias. Braguinha kehittyi Havaijilla kymmenen vuoden aikana ukuleleksi, kun sen otelaudasta tehtiin 12-nauhainen, käyttöön otettiin nykyinen tallatyyppi, ja viritykseksi vakiintui sama kuin madeiralaisessa rajão-soittimessa. Ukulelen kansimateriaaliksi valittiin koa-akaasia, joka oli paikallisten puuseppien ja kuninkaallisten suosikki. Ensimmäiset julkiset ukulelekonsertit järjestettiin vuonna 1889, varhaisin kirjallinen maininta soittimesta on vuodelta 1890, ja ensimmäinen soitto-opas julkaistiin vuonna 1894. Ukulele nousi Havaijin kansallissoittimeksi kahdessa vuosikymmenessä madeiralaisten saapumisen jälkeen. Se soveltui hyvin säestämään lauluja, joissa yhdistyivät havaijilainen perinne ja uusi valkoisten musiikki. Ukulelea soittivat myös kuninkaalliset Kalākaua ja Liliʻuokalani. Ukulelesta tuli 1900-luvun alussa uudistuneen hulatanssin säestäjä kitaran ohella ja Havaijin markkinoinnissa hyvin paljon käytetty esine. Urut
Liturgiseen käyttöön urkuja on rakennettu jo 900-luvulta lähtien. Ajan huomattavimmissa uruissa Winchesterin tuomiokirkossa oli 400 pilliä ja 40 kosketinta. Soittajia tarvittiin kaksi, ja 26:ta paljetta polki 70 miestä. Urkuklaveeri
Vanhimmat tiedot urkuklaveerista ovat 1500-luvulta. Kuningas Henrik VIII:n hovin inventaariossa (1547) listataan viisi urkuklaveeria, Dresdenin hovin vastaavassa (1593) yksi. Samalta vuosisadalta on myös säilyneitä soitinyksilöitä, kuuluisana esimerkkinä Lodewyk Theewesin Lontoossa vuonna 1579 rakentama soitin (ks. kuva). Heilurikello
Heilurin toimintaperiaatten keksi Galileo Galilei, tarinan mukaan opiskeluaikoinaan Pisassa vuonna 1582. Galileo oivalsi, että heilurista saataisiin mekaaniseen kelloon hyvä käynninsäädin, sillä sen liike oli säännöllinen. Ensimmäisen heilurikellon suunnitteli ja rakennutti Galileon työn pohjalta vuonna 1657 Christiaan Huygens. Hänen heilurikellonsa oli tarkin kello, joka siihen asti oli nähty, ja sen tarkkus oli luultavasti yksi minuutti päivässä. Ensimmäisen ankkurikäynnillä käyvän kellon teki Joseph Knibbin vuonna 1670. Ankkurikellossa on ankkuria muistuttavia varsia, jotka mahdollistavat huomattavasti aiempaa pienemmän heilurin heilahduksen. Siihen asti heiluri oli heilahtanut 90 astetta, mutta nyt heilahdus saatiin pienennettyä 12 asteeseen, mikä teki mahdolliseksi pitkän heilurin mahduttamisen kaappikellon sisään. Viulu
Viulunsoittoa on historian kuluessa opetettu mestari-oppipoika –periaatteella. Ensimmäinen viulunsoiton oppikirja on Leopold Mozartin kirjoittama Viulunsoiton taito. Merkittävä tekijä koulukuntien syntymisessä oli konservatoriolaitoksen syntyminen Ranskan vallankumouksen jälkeen. Syntyi ranskalais-belgialainen viulukoulu, jonka tärkeimpiä nimiä ovat Charles-Auguste de Beriot, Henri Vieuxtemps ja Eugène Ysaÿe. Kampiliira
Kampiliira on 1000-luvulla luultavasti Espanjan pohjoisosien luostareissa kehitetty soitin, jossa kieliä soitetaan jousen sijasta kammesta pyöritettävällä puukiekolla. Luostareissa ei harrastettu soitinmusiikkia, mutta laulun opiskeluun tarvittiin apuvälinettä, jolla voitiin saada kuuluviin intervalleja. Soittimeen kuuluu erityinen koskettimisto, jolla lyhennellään melodiakielen soivaa pituutta. Kolmas erityinen piirre, kiekon ja koskettimiston lisäksi, ovat ns. bordunakielet, jotka soivat koko ajan samassa sävelkorkeudessa ja luovat melodialle harmonisen perustan. Didgeridoo
Didgeridoon iästä ei ole olemassa tarkkaa tietoa, mutta yleisen käsityksen mukaan se on maailman vanhin puhallinsoitin. Arkeologiset luolamaalausten tutkimukset Pohjois-Australiassa osoittavat, että Kakadun alueen aboriginaalit ovat käyttäneet didgeridoota 1 500 vuoden ajan. Nykyisin didgeridoot valmistetaan yleensä puusta, mutta luolamaalausten perusteella on arveltu varhaisimpien soitinten olleen bambua.
"Didgeridoo" käsitetään yleisesti onomatopoeettiseksi länsimaiseksi sanaksi, mutta vaihtoehtona on myös esitetty, että se voisi olla lähtöisin iirinkielisestä, muun muassa torvensoittajaa, puhaltajaa ja hyräilijää tarkoittavasta sanasta "dúdaire" (tai "dúidire"), yhdistettynä sanaan "dubh", musta (tai "duth", alkuperäinen). Sana esiintyy ensimmäisiä kertoja painettuna vuoden 1919 "Australian National Dictionaryssä" ja Herbert Basedow'nn teksteissä vuodelta 1926. Viiniköynnös
Aitoviiniä on viljelty Egyptissä jo 6 000 vuotta sitten. Se on jalostettu Välimeren seudulla villinä elävästä metsäviinistä ("Vitis sylvestris", joissakin lähteissä alalaji "Vitis vinifera" subsp. "sylvestris"). Viiniä viljellään Keski- ja Etelä-Euroopassa, Afrikassa Välimeren rannalla ja Etelä-Afrikassa, Pohjois-Amerikassa etenkin Kaliforniassa, Etelä-Amerikassa Chilessä, Argentinassa, Uruguayssa ja Brasiliassa ja lisäksi Australiassa ja Uudessa Seelannissa. Suomessa viinikynnöksiä kasvatetaan lähinnä harrastuksena kasvihuoneissa ja etelän suojaisimmilla pihoilla ja parvekkeilla. Viini
Espanjalaiset ja portugalilaiset aloittivat viininviljelyn hallitsemillaan Atlantin saarilla Kanariansaarilla, Azoreilla ja Madeiralla 1600-luvulla. Etelä-Afrikassa alettiin viljellä viiniä vuonna 1658, ja maasta tuli tärkeä viinilastin täydennyssatama Euroopasta Kaukoitään matkaaville laivoille. Viinikulttuuri levisi Australiaan ja Uuteen-Seelantiin 1700-luvun lopussa englantilaisten rangaistussiirtoloiden kautta. Hulusi
Hulusi (perinteinen: 葫芦丝, yksinkertaistettu: 葫芦丝, pinyin: húlúsī) tai "kurpitsa-huilu" on ruokopuhallussoitin Kiinasta.
Soittimessa on kolme bambuputkea, joista keskimmäisessä on sormireikiä. Hulusi on samantyylinen kuin klarinetti tai oboe, ja sillä pystyy soittamaan useita oktaaveja. Hulusin ääni on erittäin puhdas ja kirkas. Hulusi keksittiin pääasiassa Yunnanin maakunnassa, muutta nykyään sitä soitetaan ja rakennetaan kaikkialla Kiinassa. Vaikka hulusi onkin pääasiassa kiinalainen soitin, se on levinnyt Eurooppaan, jossa sitä käyttävät esimerkiksi säveltäjät ja orkesterit. Concertina
Saksassa klarinetisti ja soitinrakentaja Carl Friedrich Uhlig (1789–1872) oli tutustunut vuonna 1829 Wienissä patentoituun ensimmäiseen harmonikan esiasteeseen nimeltä "accordion". Tämän pohjalta hän rakensi ensimmäisen nelikulmaisen konzertinan 1834. Englantilaisen keksinnön tapaan molemmat sormiot olivat melodian soittamiseen, molemmilla puolilla viisi näppäintä, joissa jokaisessa kaksi ääntä. Vuonna 1840 Uhlig valmisti 56-äänisen soittimen. Hänen concertina-tuotantonsa palkittiin 1854 Münchenin teollisuusnäyttelyssä.
Chemnitzissä ja muuallakin Saksissa muutkin soitinvalmistajat ryhtyivät valmistamaan konzertinoja. Carl Zimmermann alkoi valmistaa ns. Carlsfeldin konzertinaa, jossa näppäimien järjestys poikkesi Uhligin versiosta. Hän esitteli soittimensa Pariisin teollisuusmessuilla 1849. Kirkkomusiikki
Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa mainitaan Jubal, josta tuli kaikkien harpun- ja huilunsoittajien kantaisä (1. Moos. 4:21). Tämä on Raamatun vanhin maininta soittimista. Aikakirjat taas mainitsevat Daavidin asettaman temppelilaulajien ja -soittajien viran. OP Ryhmän Taidesäätiö
Säätiön Stradivarius-viulu kuului 1900-luvun alkupuolella viipurilaisen Harry Wahlin omistukseen. Hän ryhtyi 1900-luvun alussa keräämään soittimia ja sai vuonna 1924 haltuunsa ”iiriläiseksi” kutsutun Stradivarin. Viulisti Onni Suhonen pelasti viulun talvisodasta, mutta valtaosa muista Wahlin keräämistä arvosoittimista jäi Viipuriin. Viulu ajautui Wahlin perillisten mukana Yhdysvaltoihin. Vuonna 1986 viulu tuli myyntiin Japanissa, ja sellisti Seppo Kimanen ja hänen viulistipuolisonsa Yoshiko Arai saivat silloisen OKO-pankin kiinnostumaan viulun ostamisesta pankin taidesäätiölle. Putkikirves
Putkikirveen alkuhistoria on enimmäkseen hämärän peitossa. Osa tutkijoista esittävät, että putkikirves keksittiin Lähi-Idässä ja toiset ehdottavat Mustameren rannikkoa. Ensimmäiset putkikirveet valmistettiin todennäköisesti Lähi-Idässä Persian alueella 3000 eaa. jälkeen. Koska esineellä ei ole ollut vastineita kivikirveiden joukossa, voidaan helposti uskoa, että putkikirves on keksitty ainostaan kerran ja että se olisi sitten levinnyt muualle. Toisaalta, myös keihäät vartettiin putkeen, joten periaatteelinen idea oli jo olemassa. Putkikirves valmistettiin aluksi kuparisesta laakakirveestä taivuttamalla sen sivut putkeksi ja varttamalla se sitten syntyneeseen putkeen. Pronssikirveissä tuo putki saatiin aikaan valamalla. Sumerit kehittivät putkikirveen valamalla se pronssiin. Siitä on kuva Vulturesin steelassa (ajoitetaan 2600–2350 eaa.) ja egypiläisille se esiteltiin taisteluissa Hyksoja vastaan 1700 eaa. Pohjoisessa Siperian taigan alueille pronssinkäsittelytaito levisi varhain ja siellä se levisi Jeniseiltä Skandinaviaan ulottuvan kauppaverkoston välityksellä. Kauppaverkosto tunnetaan Seima-Turbino -ilmiönä, mikä ajoitetaan 2200–1600 eaa. Alueella sijaitsivat muun muassa Abashevon-, Andronovon-, Srubnajan- ja Sintashtan kulttuurit. Seima-Turbinon alueelta tunnetaan ensimmäinen putkikirves Seiman kirveen nimellä ja sellaisenaan se levisi idästä Itämeren itärannoille ja Suomeen. Eurooppaan putkikirves löytyy valmiina ideana Karpaattien itäalueella nykyisessä Romaniassa noin 1400 eaa. ja Karpaattien länsipuolelle noin 1300 eaa. ja se näyttäisi levinneen sieltä joka puolelle Eurooppaan lyhyessä aikaa. Viime aikoina on esitetty löytöjä, jotka todistavat sen olleen käytössä jo 1600 eaa. tai varhaisemmin. Suomeen tuli putkikirveitä myös lännestä Skandinavian pronssikauden kulttuurista. Suomalaisia putkikirveitä on löydetty nelisenkymmentä, joista 25 on läntisiä malleja ja loput itäisiä. Vanhimmat Suomesta löydetyt putkikirveet ovat Monteliuksen periodilta II ja olkakirveet poistuivat putkikirveiden yleistyttyä periodilla III. Virossa kirveet on ajoitettu pronssikauden periodeille III–VI. Pitkävartiset ovat ajalta III–IV (1100–900 eaa.) ja lyhyemmät V–VI (noin 600 eaa.) . Bach-trumpetti
Nimitys bachtrumpetti viittaa alun perin 1800-luvulla kehitettyyn venttiilitrumpettiin, jonka tarkoituksena oli helpottaa barokkimusiikin korkeiden äänien tavalliselle trumpetille tuottamia haasteita. Esimerkkinä voidaan mainita Johann Sebastian Bachin Brandenburgilainen konsertto n:o 2. Ensimmäisen bachtrumpetin rakensi saksalainen Julius Kosleck vuonna 1884. Se oli A-vireinen, suoraputkinen kaksiventtiilinen soitin. Viulu
Viulu on jousisoitinperheen korkeaäänisin soitin. Viulussa on neljä kieltä, jotka viritetään kvintin välein: g–d1–a1–e2 (matalaäänisimmästä kielestä korkeimpaan). Intialainen taidemusiikki
Intiassa soittimet jaetaan neljään pääryhmään sen perusteella, miten niiden ääni muodostuu. Vanhimpia intialaisia soittimia ovat todennäköisesti erilaiset lyömäsoittimet sekä huilut. Nykyisin taidemusiikissa arvostetaan ihmisäänen jälkeen eniten tiettyjä kalvollisia lyömäsoittimia, luuttumaisia kielisoittimia, bambuhuiluja, sekä (etelässä) viulua. Avainviulu
Avainviulu kehittyi 1350-luvulla. Tuolta ajalta on löytynyt Gotlannista reliefi, jossa esiintyy kaksi avainviulun soittajaa. 1400–1500-luvuilla soitin oli yleinen Ruotsin lisäksi ainakin Tanskassa. Suomalainen versio soittimesta on "esseharpa", joita on löydetty vuoden 1600 tienoilla Essestä eli Ähtävältä.Tunnetuin nykyajan avainviulisti oli Eric Sahlström (1912-1986). Hänen nimeään kantavassa Eric Sahlström -instituutissa opetetaan avainviulun soittoa. 1900-luvun alkupuoliskolla soittimen harrastus tyrehtyi, mutta 1960- ja 70-luvuilla se virisi uudelleen. Guiro
Guiron kaltaisia soittimia on käytetty muun muassa Puerto Ricossa esikolumbiaanisista ajoista lähtien. Guiron mainitsi kirjoituksissaan ensimmäistä kertaa Fray Iñigo Abbad y Lasierra (1745–1813) vuonna 1788. Viulu
Viulun alaosassa on nauhamaninen kieltenpidin, johon viulunkielet on kiinnitetty. Kielet on yleensä tehty suolesta ja päällystetty hopeisella tai alumiinisella metallipunoksella. Korkein E-kieli on tavallisesti terästä. Kielet kulkevat kieltenpitimestä kielisillan eli tallan yli otelaudan päälle. Otelaudan yläosan sillan eli satulan kautta kielten yläpää viedään viritystappeihin, jotka ovat kierukkaan päättyvässä kotelomaisessa tappituessa. Yamaha
Torakusu Yamaha rakensi ensimmäisen urkunsa 12. lokakuuta 1887. Vuonna 1897 hän perusti soitinrakennusyrityksen Nippon Gakki Co. 100 000 jenin osakepääomalla Hamamatsussa, Shizuokan prefektuurissa. Nykyinen Yamaha Corporation on tämän yrityksen toiminnan jatkaja. Pianojen rakentamisen yhtiö aloitti vuonna 1900. Tokion pörssiin yhtiö listautui 1949. Vuonna 1954 käynnistetään Yamahan musiikkikoulut. Yhtiön soitinvalmistustausta näkyy yhä yhtiön logossa, jossa on kolme äänirautaa. Kangasalan kirkko
Seuraava suurempi remontti tehtiin 1890-luvun lopussa, mutta ennen sitä uusittiin muun muassa kellotornin katto 1850-luvulla. Vuonna 1869 kirkko valkaistiin sisältä sammumattomalla kalkilla. Vuonna 1845 kirkko sai ensimmäiset urkunsa. Urut tulivat Suomen ensimmäisestä urkutehtaasta, Kangasalan urkutehtaalta, jonka Anders Thulé perusti vuonna 1843 urkuverstaana. Kangasalan kirkon urut olivat urkutehtaan toiset urut (opus 2/1845). Ensimmäiset urut valmistettiin 1844 Tammisaaren kirkkoon ja toiset 1845 Kangasalan kirkkoon. Sähköviulu
Sähköviulu on sähköisesti vahvistettu viulu. Se poikkeaa tavallisesta viulusta myös siten, että sähköviulussa on monesti 5-7 kieltä. Sähköviulu on huomattavasti harvinaisempi kuin tavallinen viulu. Sitä ovat kuitenkin käyttäneet muun muassa jotkin progressiivisen rockin yhtyeet ja artistit, kuten King Crimson (1973-1974 vuosien kokoonpanossa), Gentle Giant ja 
Curved Air sekä Emilie Autumn.Sähköviulu keksittiin 1910 luvulla jolloin sitä käyttivät pääosin jazz artistit. Nykyään sähköviulua käytetään metal-, rock-, pop-, hiphop-, jazz- ja kantrimusiikissa. Sähköviulu nähdään usein kokeellisena instrumenttina sillä se on harvinaisempi kuin sähkökitara. Suomi
Varhaista suomalaista musiikkia ovat kalevalaiset sävelmät ja perinteisiä soittimia kansallissoitin kantele sekä erilaiset huilut ja torvet. 1700- ja 1800-luvulla suosituksi kansansoittimeksi tuli viulu, jolla pelimannit soittivat eurooppalaismallisia tanssisävelmiä. Catharina Torenberg
Catharina t. Katariina Torenberg-Annell (1787–1866) oli Suomen ensimmäinen naispuolinen viulutaiteilija. Hän esiintyi 1802–1805 Turussa useissa konserteissa, mutta siirtyi 1805 Ruotsiin, josta palasi 1865. Viola Profonda
Viola Profondan kehitteli bolivialainen säveltäjä, kapellimestari ja soitinsuunnittelija Gerardo Yañez. Ensimmäinen soitin, ainoa laatuaan, patentoitiin vuonna 2007. Alttoviulu
Alun perin viola oli nimitys joukolle jousisoittimia, joita alettiin valmistaa keskiajalla. Rakenteeltaan alttoviulu on samanlainen viulun kanssa, lukuun ottamatta kokoeroa ja toisenlaista viritystä. Kuten viulu, myös alttoviulu viritetään kvinteittäin (c-g-d1-a1). Alttoviulun ääniala on c-c3 ja musiikkia nuotinnettaessa käytetään c-avainta (ns. alttoavain), joskin toiseen oktaaviin mentäessä (c2-) nuotinnuksessa aletaan vaihtelevasti käyttää g-avainta. Kangasalan urkutehdas
Kangasalan urkutehdas aloitti toimintansa vuonna 1844, jolloin senaatti antoi urkujen rakennusoikeuden Ruotsissa Västmanlandin Kilan pitäjässä syntyneelle Anders Thulélle, joka oli aikaisemmin työskennellyt työnjohtajana ruotsalaisen Gustaf Anderssonin urkurakentamolla. Thulén ensimmäiset omalla nimellä rakennetut urut valmistuivat vuonna 1844 Tammisaaren kirkkoon ja toiset vuonna 1845 Kangasalan kivikirkon ensimmäisiksi uruiksi. Thulén aikana yritys oli enemmän käsityöverstas kuin urkutehdas. Urkumestarin itsensä lisäksi tehtaalla työskenteli oppipoikia ja kisällejä. Neulaviulu
Soittimesta on säilynyt varhaisia kappaleita ainakin Berliinissä, jossa on kaksi puolikuunmuotoista eri kokoista kaikupohjaa päällekkäin terassien tapaisesti. Ylemmässä on kaksi riviä rautaneuloja, joista ylempi muodostaa diatonisen asteikon ja alemmassa on puolisävelaskeleet. Soittimessa on kellon kaltainen sointi, mutta sen tekniset ja musiikilliset mahdolliset ovat varsin rajalliset. Varhainen neulaviulu löytyy myös Venetsiasta, "Musei Civici Veneziani"n kokoelmista. Merikarvian kirkko
Ensimmäisen kellotapulin rakennusajasta ei ole tarkkaa tietoa. Vuoden 1707 tileissä kuitenkin mainitaan tapulin korjauksesta. Nykyinen tapuli on rakennettu vuonna 1817. Tapulissa on yksi pronssikello vuodelta 1793 sekä
kaksi 1954 hankittua rautakelloa. Tapulissa on niin sanottu ryssänikkuna, josta venäläiset sotilaat pystyivät valvomaan meriliikennettä. Torni on korkeudeltaan 28 metriä ja huipulla on tuuliviiri, jossa on vuosiluku 1718. Tuuliviiri on rakennusajalle tyypillisesti kiinteästi kiinnitetty, joten se ei pääse liikkumaan tuulen mukana. Tuuliviiri osoittaa Ruotsin suuntaan. Neulaviulu
Neulaviulu on baijerilaisen Johann Wilden keksimä kitkaidiofoninen soitin. Soittimen synnyinvuodeksi mainitaan 1740 tai 1744. Neulaviulussa on puoliympyrän muotoinen kaikupohja, jonka laidassa on pystysuoria neuloja. Neulat voivat olla metallisia, lasisia tai puisia. Neulaviulua soitetaan hartsatulla jousella, jolla neuloja hangataan voimakkaasti. Sävelkorkeus riippuu neulan pituudesta: lyhyemmästä neulasta syntyy korkeampi ääni. Foucault’n heiluri
Foucault esitteli heilurinsa yleisölle ensi kerran Pariisin Panthéonissa vuonna 1851. Heilurin varsi oli 67 metriä pitkä teräslanka ja sen päässä oli 2,7 kilogramman messinkipallo heilurina. Kuuluisa Foucault’n heiluri sijaitsi aikoinaan Pietarin Iisakin kirkossa, jossa neuvostoaikana toimi ateismin museo. Heiluri oli maailman suurin, yli 90 metriä pitkä. Suomen ensimmäinen Foucalt’n heiluri asennettiin Eurajoen vesitorniin vuonna 1986. Kuusamon vesitorniin rakennettiin vuonna 2001 40 m korkea heiluri. Myös Turun yliopistossa fysiikan laitoksella ja Vantaalla tiedekeskus Heurekassa on Foucault’n heiluri. Tuulimylly
Persiassa tiedetään käytetyn tuulimyllyjä jo 600-luvulla eaa. Eurooppalaiset ristiretkeilijät toivat todennäköisesti idean Eurooppaan 1100-luvulla, jolloin siellä rakennettiin ensimmäiset myllyt. Parhaiten suhteellisen matalat tuulimyllyt pystyvät hyödyntämään tuulta alavilla rannikkoseuduilla, minkä johdosta eniten tuulimyllyjä rakennettiin Alankomaihin ja Tanskaan. Myös La Manchan tuulimyllyt Espanjassa ovat kuuluisia, sillä ne esiintyvät Cervantesin romaanissa Don Quijote. Yhdysvalloissa kapeita ja melko korkeita tuulimyllyjä on käytetty veden nostamiseen maatilojen käyttöön. Nykyisin perinteisiä tuulimyllyjä käytetään lähinnä vain syrjäisillä seuduilla, ja monista vanhoista tuulimyllyistä on tullut kulttuuriperinnöllisiä kohteita. Viinipullo
Viiniä säilytettiin lasiastioissa satunnaisesti jo antiikin Roomassa. Varta vasten viinin säilytykseen ja kuljetukseen suunnitellut pullot otettiin käyttöön 1300-luvulla. Hauraan pullon suojana käytettiin aluksi niinipunoksia. Vuonna 1640 Newcastlessa, Englannissa kehitettiin kestävä viinipullo. Suomalainen kansanmusiikki
Jouhikkoa käyttivät germaanit nimellä "Chrotta" ja keltit nimellä "crwth" ennen viulun keksimistä. Suomeen jouhikko levisi alun perin Ruotsista Viron ruotsinkielisten rannikkoalueitten kautta Sortavalaan. Jouhikko on 1800-luvulla ollut tiettävästi käytössä eteläisen Savon alueella, mm. Savonlinnassa, Kerimäellä ja Mäntyharjulla sekä näden läheisyydessä Karjalassa Kesälahdella, Kiteellä, Hiitolassa, Ilomantsissa ja Sortavalassa. Multian kirkko
Albanus Jurva rakensi Multian kirkon ensimmäiset urut vuonna 1902. Urut olivat 16-äänikertaiset ja tuon ajan rakennustyylin mukaisesti romanttiset. Urkujen julkisivu on klassismin tyylinen, mutta oli koristeltu runsaammin kuin julkisivut tuona aikana yleensä. Soittimen tekniikan epäluotettavuuden ja uusien urkuihanteiden takia urut purettiin 1960 ja tilalle rakennettiin Kangasalan urkutehtaan 28-äänikertaiset uusbarokki-tyyliset urut, joihin käytettiin kahdeksan äänikertaa vanhoista uruista. Urut on toiseen kertaan uusittu vuonna 2006. Urkurakentamo Veikko Virtasen rakentamien 22-äänikertaisten uusien urkujen kaapin ja julkisivun mallina ovat olleet kirkon ensimmäiset urut. Viulu
Viulun jousi oli aluksi ampuma-ase jousen muotoinen. Vielä barokin aikana jousi oli nykyistä lyhyempi ja painavampi, ja soittaja sääteli jouhien kireyttä painamalla niitä sormillaan. Ranskalainen Francois Tourte kehitti 1780-luvulla uuden, pidemmän ja kevyemmän jousityypin, joka on edelleen käytössä lähes samanlaisena. Piikkiviulu
Piikkiviuluja soitetaan erityisesti Mongoliassa, Kiinassa, Kaakkois-Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa. Mongoliassa, Kiinassa ja Kaakkois-Aasiassa kaikukoppana käytetään useimmiten kalvolla peitettyä sylinteriä. Tämäntyyppiset piikkiviulut tunnetaan myös nimellä "hu ch’in". Islamilaisilla alueilla Pohjois-Afrikassa, Keski-Aasiassa, Kaakkois-Aasiassa ja Indonesiassa kaikukoppana toimii kalvolla peitetty puolipallo tai kolmio. Tämäntyyppisiä piikkiviuluja ovat muun muassa "rabab", "rebab", "džosa", "kemānĝe" ja "tro khmer". Saha (soitin)
Vaikka sahansoiton mainitaan joskus alkaneen Appalakkien vuoristossa Yhdysvalloissa 1800-luvulla, lienee todennäköisempää, että sahan musiikillinen käyttö on alkanut itsenäisesti useammissa maissa, myös Euroopassa. Sahansoiton synnyinmaiksi on mainittu Yhdysvaltojen ohella myös Argentiina ja Venäjä. Yleensä sahansoiton uskotaan alkaneen aikaisintaan 1600-luvun lopulla, kun terästeräisten sahojen massatuotanto alkoi. Ludwig van Beethoven
Vuonna 1806 Beethoven laati ainoan viulukonserttonsa, joka on nykyään yksi arvostetuimmista viulukonsertoista. Se ei kuitenkaan aluksi saanut suurta suosiota. Hämmästystä yleisössä herätti se, että pitkän avausosan ensimmäiset nuotit antoi patarumpu. Pianisti Muzio Clementi kuitenkin piti viulukonsertosta niin paljon, että pyysi Beethovenia sovittamaan teoksen pianokonsertoksi. Näin syntyneelle D-duuri-pianokonsertolle ei annettu numeroa. Viulukonsertto (Beethoven)
Viulukonserton voittokulku alkoi vuonna 1844, kun Joseph Joachim ja Felix Mendelssohn järjestivät Lontoossa historiallisen esityksen. Konsertosta tuli viulukonserttokirjallisuuden perusteoksia, ja se vaikutti voimakkaasti lajityypin kehitykseen. Säkkipilli
Säkkipilli on useita tuhansia vuosia vanha, alun perin ruokosoitin, joka on levinnyt Lähi-idästä kaikkialle maailmaan, erityisesti Eurooppaan. Säkkipillin leviämiseen ovat vaikuttaneet kansainvaellukset sekä erityisen merkittävästi Rooman imperiumi vuosituhannen alussa. Muun muassa keisari Neron kerrotaan soittaneen sitä. Keskiajalla säkkipilli sai Euroopassa erilaisia kansallisia ja paikallisia muotoja soitinrakenteen, virityksen ja soittotavan mukaan. Tälläkin hetkellä Euroopassa tunnetaan yli 80 erilaista säkkipilliä alkukantaisesta huippunykyaikaiseen. Harmonikka
Lukuisissa lähteissä mainitaan saksalaisen Christian Buschmannin kehittäneen ja patentoineen Berliinissä vuonna 1822 ensimmäisen harmonikan varsinaisena esiasteena pidetyn soittimen "Handaeolinen". Laajalti maailmalla levinnyt tieto pohjautuu Buschmannin oman jälkeläisen Heinrich Buschmannin Saksassa vuonna 1938 julkaisemaan ja Hohnerin kustantamaan kirjaan. Tuosta harmonikan esiasteesta ei kuitenkaan ole jäänyt jälkipolville erityisen luotettavaa dokumentaatiota eikä esimerkkikappaleita. Buschmannin handaeoline lienee joka tapauksessa ollut 15 vapaalehdykkäkielestä koostuva varsin yksinkertainen rakennelma, jossa ilma puhallettiin kieliin alun perin suulla ja myöhemmin palkeella. Handaeoline oli suunniteltu urkujen virittämisen apuvälineeksi. Anton Reinlein sai vuonna 1824 Wienissä patentin ilmeisesti palkeilla käytettyyn vapaalehdykkäsoittimeen ”kiinalaistyyppisen huuliharpun” parannuksena. Jean Sibelius -viulukilpailu
Kansainvälinen Jean Sibelius -viulukilpailu on yksi maailman arvostetuimmista viulukilpailuista. Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1965 säveltäjä Jean Sibeliuksen satavuotisjuhlavuoden kunniaksi. Kilpailun järjestävät Sibelius-Seura ja Sibelius-Akatemia viiden vuoden välein Helsingissä. Kilpailu on avoin kaikkien kansallisuuksien viulisteille, jotka kilpailuvuonna täyttävät korkeintaan 30 vuotta. Kilpailu tuo voittajille maineen ja rahapalkinnon lisäksi konsertointimahdollisuuksia. Viulukonsertto nro 1 (Prokofjev)
Sergei Prokofjev sävelsi ensimmäisen viulukonserttonsa (op. 19) D-duurissa vuosina 1916–1917. Marcel Darrieux oli viulistina ensiesityksessä (18.10.1923), jossa Pariisin oopperan orkesteria johti Serge Koussevitzky. Kosketinsoitin
Varhaisimpana kosketinsoittimena pidetään urkuja, jotka kehittyivät jo 500-luvulla eaa. Siitä renessanssin alkuun saakka urut olivat ainoa käytössä ollut kosketinsoitin. Renessanssin aikana kehittyivät klavikordi ja cembalo, joista erityisesti viimeksi mainitusta tuli barokin aikana hyvin suosittu. Ensimmäiset pianoa muistuttavat soittimet kehitettiin 1700-luvun alkupuolella. 1900-luvun alkupuolella syntyivät sähköiset kosketinsoittimet, kuten ondes Martenot. Viulunrakentaja
Suomeen viulunrakennustaito tuli 1700-luvulla Tukholmasta. Stradivariuksen aikalainen Johan Petter Roos (k. 1735) on vanhin tunnettu suomalainen viulunrakentaja. Vanhin säilynyt suomalainen viulu on Johan Lindströmin vuonna 1796 valmistama viulu, jota säilytetään Sibelius-museossa. Suomessa on noin 20 ammattimaista viulunrakentajaa, mutta viulun rakentaminen on myös monen harrastus. Gidon Kremer
Kremer aloitti viulunsoiton nelivuotiaana, ja hänen opettajinaan toimivat aluksi hänen isänsä ja isoisänsä, jotka molemmat olivat ammattiviulisteja. Hän jatkoi opintojaan Riian musiikkikoulussa ja Moskovan konservatoriossa David Oistrahin johdolla. Vuonna 1967 hän sai kolmannen palkinnon kuningatar Elisabetin viulukilpailussa Brysselissä ja vuonna 1970 hän voitti kansainvälisen Tšaikovski-viulukilpailun Moskovassa. Kremer on perustanut Lockenhausiin Itävaltaan kamarimusiikkifestivaalin, joka on vuodesta 1992 ollut nimeltään Kremerata Musica. Vuonna 1996 hän perusti myös kamariorkesterin Kremerata Baltican. Viulunrakentaja
Tunnettuja viulunrakentajia ovat olleet erityisesti italialaiset. Viulukonsertto (Mendelssohn)
Felix Mendelssohn Bartholdy sävelsi viulukonserttonsa e-mollissa (op. 64) Ferdinand Davidille. Joachim piti sitä kaikista saksalaisista viulukonsertoista rakkaimpana. Mendelssohn mainitsi konserton kirjeessä jo vuonna 1838; hän kertoi valinneensa sävellajin ja miettineensä avausmelodiaa, jota ei voinut saada mielestään. Teos kuitenkin valmistui vasta kuuden vuoden kuluttua. Se kantaesitettiin Leipzigissä 13. maaliskuuta 1845 Niels Gaden johdolla. Tauno Tönningin Säätiö
Vaikka taiteen tukeminen ei varsinaisesti kuulu säätiön toimintaan, se hankki 1982 Lontoosta Stradivariuksen oppilaan Alessandro Gaglianon vuonna 1704 rakentaman antiikkiviulun. Se luovutetaan määrävuosiksi lahjakkaalle, taitonsa jo osoittaneelle pohjoissuomalaiselle viulistille. Ensimmäinen viulun haltija oli Päivyt Rajamäki. Jascha Heifetz
Heifetz syntyi Vilnassa ja aloitti kaksivuotiaana viuluopinnot isänsä opetuksessa. Nelivuotiaana hän aloitti viralliset opintonsa Ilja Malkinin johdolla Vilnan Keisarillisessa musiikkikoulussa. Seitsemänvuotiaana hän esiintyi ensimmäisen kerran julkisesti ja soitti Kaunasissa Mendelssohnin viulukonserton. Yhdeksänvuotiaana hän aloitti viuluopinnot opettajanaan Leopold Auer. Vuonna 1912 hän debytoi Saksassa soittaen Tšaikovskin viulukonserton. Huilu
Huilut ovat vanhimpia ihmisen tekemiä soittimia.
Vanhin varmasti huiluksi tunnistettu esine on Saksan Hohle Felsin luolasta lähellä Ulmia vuonna 2008 tehty löytö, joka on ajoitettu 35 000 vuoden ikäiseksi. Viola da gamba
Viola da gamba on jousisoitinperhe, jonka eri kokoisia soittimia pidetään polvien välissä. Viola da gambassa on tavallisimmillaan kuusi kieltä (ranskalaisessa bassogambassa seitsemän), jotka viritetään kitaran tavoin kvartteihin ja terssiin.
Viuluperheestä se eroaa muutamin tavoin; siinä on otenauhat puolisävelaskelten välein ja C-kirjaimen muotoiset ääniaukot. Myös sen jousta pidetään kämmen pois- tai ulospäin käännettynä kuten kontrabassoa soitettaessa. Viola da gamba oli suosittu soitin 1600- ja 1700-luvuilla, mutta jäi vähitellen pois käytöstä 1700-luvun loppupuolella. Alussa gamba oli continuosoitin, mutta sille on myös solistisia teoksia. Nykyisen ulkomuotonsa se sai jo 1400-luvulla. Nyttemmin vanhan musiikin esittäjät ovat elvyttäneet gambansoittoa. Muun muassa Johann Sebastian Bach ja Marin Marais sävelsivät musiikkia tälle soittimelle. Gamban ääni on hiljaisempi kuin esimerkiksi sellon. Toisaalta gambassa on enemmän yläsäveliä, joten sen ääni on täyteläisempi. Viola organista
Viola organista on soitin, jonka Leonardo da Vinci suunnitteli luultavasti 1480-luvulla. Hän ei tiettävästi koskaan rakentanut soitinta. Soittimesta on kuitenkin luonnos Leonardon "Codex Atlanticus" -käsikirjoituskokoelmassa, joka on Milanon historiallisessa kirjastossa Biblioteca Ambrosianassa. Soittimessa on kielet pianon tapaan, mutta vasaroiden sijaan ääni tuotetaan neljän jousipyörän avulla. Pedaaleilla pyöritetään jousipyöriä sekä säädellään niiden pyörimisnopeutta. Kosketinta painettaessa kieli painuu jousipyörää vasten, ja tuottaa jousisoitinta muistuttavan äänen. Viulu
Viulua pidetään yhtenä vaativimmista soittimista. Viulistille on erityisen tärkeää saada ammattitaitoista opetusta varhaisesta iästä saakka, koska soittimen hallinta ja sävelkorvan kehittäminen vaatii vuosien mittaista määrätietoista harjoittelemista. Myös oikeiden soittoasentojen vakiinnuttaminen alusta saakka on olennaista. Harrastuksen voi aloittaa lapsena, jopa jo nelivuotiaana, mutta myös vielä aikuisena.