Kuka hallitsi Klodvigin jälkeen?
Teoderik I (Austrasia)
Klodvigin kuoltua vuonna 511 valtakunta jaettiin neljään osaan hänen poikiensa kesken. Teoderik sai Metzin eli Kölnin vanhan kuningaskunnan, johon kuului Reims, ripuaaristen frankkien alue sekä Moselin laakso, Champagne ja Auvergne. Teoderik hallitsi myös Reinin itärantaa ja alemanneja. Vuonna 524 hän teki veljensä Klodomirin kanssa sotaretken burgundeja vastaan. Klodomir kuoli retken aikana. Vuonna 531 Teoderik liitti myös Thüringenin valtakuntaansa.
Khattit
500-luvun alussa Klodvigin yhdistämät frankit valloittivat khattien asuma-alueet. Khattien onnistui kuitenkin säilyttää Frankkien valtakunnassa jonkinasteinen autonomia. Klodvig I
Toisaalta hän toteutti mittavaa allianssien ja sotilaallisten valloitusten politiikkaa. Aluksi hänellä oli tässä apunaan vain muutama tuhat miestä. Aseiden ja aseellisten miesten lukumäärää tärkeämpää oli kuitenkin taistelutaito, joka oli hankittu muita barbaariheimoja vastaan keisarikunnan palveluksessa sodittaessa. Tämä mahdollisti Klodvigin menestyksen. Jos Klodvig pystyikin melko nopeasti ottamaan vallan ja alistamaan uudet alueet, niin syynä tähän oli se, että hän oli vähiten huono monista huonoista vaihtoehdoista. Lisäksi hän oli kääntynyt katoliseen kristinuskoon, millä myös oli oma poliittinen merkityksensä. Davit IV
Iästään huolimatta Davit osallistui aktiivisesti Georgian poliittiseen elämään. Hän ajoi tarkoituksenmukaista ja hallittua politiikkaa, oli määrätietoinen aikeissaan tuoda maahan järjestys, panna niskoittelevat feodaalihallitsijat kuriin, keskittää valtionhallinto, muodostaa uudenlainen seldžukeille paremmin pärjäävä armeija ja myöhemmin hyökätä järjestelmällisesti seldžukkeja vastaan karkottaakseen heidät ensin Georgiasta ja sitten koko Kaukasiasta. Vuonna 1093 hän pidätytti voimakkaan feodaaliherran Liparit Baghvašin, joka oli Georgian kuninkaan pitkäaikainen vastustaja, ja karkotti hänet maasta (1094). Liparitin pojan Ratin kuoleman jälkeen Davit lakkautti heidän hallitsemansa Kldekarin ruhtinaskunnan (1103). Teoderik Suuri
Keisari Anastasios I tunnusti sen jälkeen Teoderikin Italian kuninkaaksi ja Itä-Rooman käskynhaltijaksi. Sodilla ja neuvotteluilla hän levitti valtansa aina Tonavalle asti, mukaan lukien Dalmatian, Noricumin, Raetian sekä osia Pannoniasta. Sittemmin Teoderik yhdisti valtakuntaansa osan Etelä-Galliasta ja ryhtyi tyttärensä pojan holhoojana hallitsemaan Espanjan horjuvaa länsigoottilaista valtakuntaa. Tuolloin Teoderikin valtakunta oli Euroopan mahtavimpia. Ravennassa ja Veronassa hän piti hovia. Sinne kokoontui kuninkaan seurueeseen kuuluisia taistelijoita kaikista germanialaisista maista; jopa Skandinaviankin kaukaisilta seuduilta saapui sotilaita ”Tidrek Berniläisen” luo, joksi he sanoivat Veronan hallitsijaa. Ludvig VII (Ranska)
Ludvig VII Nuori (ransk. "Louis VII le Jeune") (1120 – Pariisi 1180) oli Ranskan kuningas vuodesta 1137 vuoteen 1180. Hän oli Kapeting-suvun ns. suoran linjan kuudes hallitsija. Merovingit
Merovingit saivat nimensä Merovechiltä, joka oli saalilaisten frankkien johtaja noin 447–457 ja löi visigootit, saksit ja alemannit. Hänen pojanpoikansa Klodvig sai itselleen suurimman osan Loiren pohjoispuolista Galliaa noin 487 lyötyään roomalaiset. Hän kääntyi vaimonsa kannattamaan kristinuskoon ja määräsi kuoltuaan valtakunnan jaettavaksi neljään osaan pojilleen. Tämä jakamistraditio säilyi kaksi seuraavaa vuosisataa, mutta vaikka frankkien valtakunnalla oli sen vuoksi toisinaan useita merovingikuninkaita kerrallaan, sitä pidettiin yhtenäisenä valtakuntana, jota kuninkaat hallitsivat kollektiivisesti. Merovingien valta perustui myyttisiin sukujuuriin (merovingit väittivät polveutuvansa muun muassa Nooasta ja troijalaisista) ja käsitykseen heidän nauttimastaan Jumalan suosiosta, jota lisäsi merovingien sotilaallinen menestys. Leofric (jaarli)
Knuut Suuren kuoltua 1035 Leofric kannatti Harald Jäniksenkäpälän valitsemista kuninkaaksi. Kun Wessexin jaarli Godwin kannatti kuninkaan toista poikaa, oli maa sisällissodan partaalla. Tilanne kuitenkin laukesi rauhanomaisesti ja valta jaettiin siten, että kuningatarleski Emma Normandialainen hallitsi eteläistä Englantia Tanskassa oleskelevan poikansa nimissä ja Harald Jäniksenkäpälä muuta osaa maata. Haraldin kuoltua 1040 kruunun sai Knuut Suuren ja Emman poika Hardeknut. Chlodwig zu Hohenlohe-Schillingsfürst
Chlodwig Carl Viktor zu Hohenlohe-Schillingsfürst (31. maaliskuuta 1819 Rotenburg an der Fulda, Hessen – 6. heinäkuuta 1901 Ragaz, Sveitsi), Ratiborin ja Corveyn ruhtinas, oli saksalainen valtiomies. Hän toimi vuosina 1866–1870 Baijerin ministeripresidenttinä ja vuosina 1894–1900 Saksan keisarikunnan valtakunnankanslerina sekä Preussin ministeripresidenttinä. Ludvig (Ranskan kruununprinssi, 1729–1765)
Ludvig (; 4. syyskuuta 1729 – 20. joulukuuta 1765) oli Ranskan kruununprinssi eli dauphin. Hän oli kuningas Ludvig XV:n vanhin ja ainoa aikuiseksi elänyt poika, joka kuitenkin kuoli ennen isäänsä. Kruununprinssi Ludvig oli Ranskan kuninkaina toimineiden Ludvig XVI:n, Ludvig XVIII:n ja Kaarle X:n isä. Kilderik I
Totta kuitenkin on. että Kilderik I kuoli 481 ja haudattiin pääkaupunkiinsa Tournaihin, ja, että häneltä jäi poika Klodvig, josta tuli saalilaisten frankkien kuningas. Dauphin
Ludvig XIV:n pitkä hallituskausi aiheutti paljon ongelmia. Ensinnäkin hänen poikaansa Ludvigia (1661–1715) kutsuttiin nimellä "le Grand Dauphin" (”suuri dauphin”), koska tämän poika Ludvig (1682–1712) sai arvon "le Petit Dauphin" (”pieni dauphin”). Vielä ehti listaan kolmaskin Ludvig (1707–1712), joka hänkin oli "Dauphin". Vasta 1712 oli vuorossa seuraava Ludvig (1710–1774), joka oli "dauphin" ja hallitsijana Ludvig XV, eli hän seurasi valtaistuimelle suoraan isoisänsä isää. Tostig Godwininpoika
Godwin kuoli pääsiäisenä 1053, ja kaikki hänen valtansa siirtyi hänen pojilleen. Tostigille avautui vuonna 1055 mahdollisuus päästä jaarliksi, kun Northubrian jaarli Siward kuoli ilman täysi-ikäistä perillistä ja vahvin kandidaatti virkaan, jaarli Leofricin poika Ælfgar, oli karkotettu maanpakoon. Tostig oli kuningas Edvardin suosikki ja kuningas käytti tilannetta hyväkseen ja nimitti jaarliksi oman luottomiehensä. Tostigin hallitsemia kreivikuntia olivat Yorkshire, Huntingdonshire ja Nottinghamshire. Maaomaisuutta hänellä oli eniten Hampshiressä 137 punnan edestä. Koko arvioidun omaisuuden suuruus oli 522 puntaa. Ruotsin sotahistoria keskiajalla
Sverkerin seuraajaksi tuli Eerik Pyhä ja seuraavan vuosisadan aikana Ruotsin kuninkuudesta tulivat taistelemaan Eerikistä polveutuva Eerikin suku ja Sverkeristä polveutuva Sverkerin suku. Eerikkiä seurasi Sverkerin poika Kaarle, joka murhattiin vuonna 1167. Kaarlen seuraajan Knuut Eerikinpojan aikana Sverkerin pojat Kol ja Burislev aloittivat kapinan, mutta Knuut kukisti heidät Bjälbon luona käydyssä taistelussa noin vuonna 1170. Knuutin hallituskausi oli tämän jälkeen ilmeisesti melko rauhallinen. Toisaalta Ruotsi menetti Jämtlandin Norjalle ehkä vuonna 1178 ja "idästä tulleet pakanat" polttivat Sigtunan vuonna 1187. Knuutin kuoleman jälkeen noin vuonna 1195 hänen seuraajakseen tuli Sverker Kaarlenpoika Klotar II
Teoderik II kuoli 613, ja Brunhilde yritti nostaa Austrasian valtaistuimella Teoderikin alaikäisen pojan Sigebert II:n. Austrasian ylimystö oli kuitenkin jo kyllästynyt Brunhilden vallanhimoon, ja he pyysivät Klotarin apuun. Klotar valloitti sekä Austrasian että Burgundin ja käski surmata Brunhilden ja Sigebertin. Tämän jälkeen Klotar oli kaikkien frankkien kuningas. Otto (Baijeri)
Otto oli kuningas Maksimilian II:n nuorempi poika. Hän liittyi nuorena Baijerin armeijaan ja osallistui Preussin–Itävallan sotaan 1866 sekä Saksan–Ranskan sotaan 1870–1871. Hänet todettiin kuitenkin vuonna 1872 mielisairaaksi ja vuodesta 1880 hän joutui elämään jatkuvan tarkkailun alaisena. Myös hänen vanhempi veljensä, kuningas Ludvig II oli mielisairas. Otto tuli hallitsijaksi Ludvigin kuoltua 13. kesäkuuta 1886, mutta todellisuudessa hallitsijana toimi hänen setänsä, sijaishallitsija Luitpold. Luitpoldin kuoltua 12. joulukuuta 1912 sijaishallitsijaksi tuli hänen poikansa Ludvig, joka 5. marraskuuta 1913 kruunautti itsensä kuninkaaksi nimellä Ludvig III, syrjäyttäen näin serkkunsa Oton. Otto kuoli kolme vuotta myöhemmin. Ristiretket vendejä vastaan
Henrikin tappion myötä vendit menettivät ainoan mahdollisen suojelijansa tanskalaisia vastaan. Valdemarin poikien Knuut VI:n (kuninkaana 1182–1202) ja Valdemar II:n (kuninkaana 1202–1241) aikana Tanskan valta kasvoi entisestään. Henrikin herttuakunta jaettiin pienempiin osiin, eivätkä uudet hallitsijat pystyneet estämään Tanskan vallan laajentumista. Keisari piti Tanskan laajentumista vaarallisena ja yllytti Pommerin herttuaa Bogislavia sotaan Tanskaa vastaan. Tanskalaiset kukistivat liutizien ja pommerilaisten laivaston Greifswalder Boddenin meritaistelussa 19. toukokuuta 1184. Seuraavana vuonna tanskalaiset alkoivat piirittää Kamienin kaupunkia. Paikalliset papit (Kamien oli ollut kristitty jo vuosikymmeniä) yrittivät neuvotella tanskalaisten kanssa. Lopulta herttua Bogislav suostui rauhaan, jonka mukaan hän sai pitää Pommerin läänityksenä Tanskan kruunulta. Tämän jälkeen Tanskan kuningas oli kiistatta vendien hallitsija. Tulevina vuosina myös lännempänä, obotriittien ja vagrien mailla asuvat saksalaiset ja vendit tunnustivat Tanskan kuninkaan hallitsijakseen. Knuut Valdemarinpoika alkoi nyt kutsua itseään "tanskalaisten ja vendien kuninkaaksi". Austrasia
Austrasia muodostui vuonna 511, kun valtakunta jaettiin Klodvigin kuoltua. Austrasian voimakkaista major domuksista tuli vähitellen koko valtakunnan tosiasiallisia hallitsijoita, ja lopulta Pipin Pieni valittiin frankkien kuninkaaksi ja karolingit syrjäyttivät merovingit. Karolingien aikana Austrasia ja Neustria sulautuivat frankkien valtakuntaan ja niiden merkitys itsenäisinä alueina katosi vähitellen. Frankkien valtakunta
Kaarle Kaljupää sai sopimuksessa hallitakseen valtakunnan länsiosan (suurimman osan nykyisen Ranskan alueesta) ja Ludvig Saksalainen puolestaan pääosan nykyisen Saksan ja Itävallan alueista. Veljistä kolmas, Lothar I, sai perinnökseen em. kahden valtakunnan väliin sijoittuneen alueen, joka ulottui nykyisestä Hollannista Välimerelle ja Pohjois-Italiaan. Lotharin hallitsema alue oli kuitenkin mahdoton puolustaa idästä ja lännestä hyökänneiden sukulaisten valloituksilta ja alue hajosi osiin (nykyinen Lothringenin alue). Ludvig XII
Yrittäessään päästä Milanon herttuaksi Ludvig XII jatkoi edeltäjänsä aloittamia sotia Italiassa. Hän saikin Milanon Ranskan hallintaan, jossa se oli vuosina 1499–1511, kunnes paavi Julius II muodosti "pyhän liigan" vastustamaan Ranskan valtapyrkimyksiä Italiassa. Sveitsiläiset ajoivat viimeiset ranskalaisjoukot Milanosta vuonna 1513. Ludvig XII oli melko suosittu kuningas, koska hän uudisti oikeuslaitosta ja alensi veroja, mistä juontuu lempinimi ”Kansan isä”". Tolbiacin taistelu
Tolbiacin taistelu on perinteisesti vuoteen 496 ajoitettu taistelu kahden germaaniheimon, frankkien ja alemannien välillä. Legendan mukaan frankkeja johtanut Klodovig, joka vielä tuolloin oli pakana, rukoili tilanteen näyttäessä toivottomalta avukseen kristittyjen jumalaa ja lupasi kääntyä kristinuskoon, mikäli voittaisi; Klodovigin puoliso Klotilde oli harras kristitty. Sotaonni kääntyikin ja frankit kukistivat alemannit alistaen nämä hallintaansa. Gregorius Toursilaisen kronikan mukaan Klodovig piti lupauksensa ja otti kasteen vastaan Reimsissä vuoden 496 joulupäivänä. Ludvig IV (keisari)
Hän oli Ylä-Baijerin herttua vuodesta 1294/1301 isoveljensä Rudolfin kanssa, Brandenburgin rajakreivi ja Kurpfalzin vaaliruhtinas. Hän hallitsi myös Ala-Baijeria, Hainautia, Hollantia, Zeelantia ja Frieslandia. Ludvig XIII
Ludvig XIII:sta tuli isänsä Henrik IV:n kuoltua vuonna 1610 Ranskan kuningas. Henrik IV oli lopettanut uskonsodat ja saanut rauhan aikaiseksi Ranskassa, joten hänen kuolemansa oli kova kolaus Ranskan kuningashuoneelle. Alkoivat taas rauhattomuudet ja sisäiset epävakaudet. Aina vuoteen 1614 Ranskaa hallitsi sijaishallitsijana Ludvigin äiti Maria de’ Medici, joka oli itserakas hallitsija ja monien suosikkien, etenkin Concino Concinin vaikutusalaisena. Maria de’ Medici ei suostunut luovuttamaan valtiota Ludvigille, mutta vuonna 1617 nuori Ludvig otti vallan itselleen ja murhautti Concinin. Katolisen Ludvigin aikana jatkuivat sodat katolisten ja protestanttien (hugenotit) välillä. Vuonna 1624 kuninkaallisen neuvoston johtoon nousi kardinaali Richelieu, joka toimi vuoteen 1642 asti hänen pääministerinään. Richelieu oli nerokas poliitikko ja hän otti Ranskan hallinnan omiin käsiinsä. Bernadotte
Adoptiosta lähtien Bernadotte toimi Ruotsin sijaishallitsijana. Vuonna 1813 hän katkaisi loputkin siteensä Ranskaan, kun Ruotsi liittyi Napoleonin vastaiseen liittoumaan. Kesällä 1814 Ruotsi hyökkäsi Bernadotten johdolla Norjaan, jonka se onnistui pakottamaan personaaliunioniin. Kun Kaarle XIII kuoli 5. helmikuuta 1818, loppui samalla Ruotsia vuodesta 1751 lähtien hallinneen Holstein-Gottorp-suvun dynastia. Bernadotte kruunattiin Ruotsin kuninkaaksi hallitsijanimellä Kaarle XIV Juhana ja Norjan kuninkaaksi hallitsijanimellä Kaarle III. Hän hallitsi kuolemaansa 8. maaliskuuta 1844 asti. Böömin kuningaskunta
Georg Podiebrad, josta myöhemmin tuli Böömin "kansallinen" kuningas, nousi utrakvistien johtajaksi. Hän nimitti toisen utraquistin, Jan Rokucanan, Prahan arkkipiispaksi ja onnistui yhdistämään radikaalit taboriitit Tšekin reformoituun kirkkoon. Katolinen puolue karkotettiin Prahasta. Ladislaus kuoli leukemiaan vuonna 1457, ja seuraavana vuonna Böömin säädyt valitsivat Georg Podiebradin kuninkaaksi. Vaikka Georg oli aatelissyntyinen, hän ei ollut kuninkaallista syntyperää. Hänen valintaansa kuninkaaksi ei tunnustanut paavi eikä kukaan muu eurooppalainen monarkki. Ludvig II (keisari)
Ludvig sai Italian valtaansa 839, mutta muutti maahan ja kruunattiin vasta 844. Hän pyysi tulla siunatuksi keisariksi, mutta pyyntö hylättiin aluksi. Keskiajalla kuningas sai keisarin tittelin vasta paavin kruunauksella Roomassa. Vuonna 850 paavi Pyhä Leo IV suostui siunaamaan Lydvigin keisariksi. Hän haali valtaa Italian ruhtinailta avioliiton, sortaretkien ja liittolaissopimusten kautta. Vuonna 855, isänsä kuoltua, hän julistautui koko Italian yksinvaltiaaksi. Kaarle X (Ranska)
Kaarle X oli Ludvig XV:n ja tämän puolalaisen kuningattaren, Maria Leszczyńskan pojanpoika, ja koskaan hallitsemattoman dauphin Ludvigin poika. Hän oli sekä edellisen kuninkaan Ludvig XVIII:n että Napoleonia edeltäneen teloitetun Ludvig XVI:n veli ja Bourbon-suvun vanhemman haaran viimeinen Ranskan kuningas. Hän oli naimisissa Savoijin Viktor Amadeus III:n tyttären Marie-Thérèse de Savoien kanssa. Hänestä tuli kuningas vuonna 1824 ja hän hallitsi vallankumoukseen vuoteen 1830, jolloin hän erosi mieluummin kuin jatkoi perustuslaillisena monarkkina. Kaarle X:ä seurasi Ludvig Filip I Ranskan viimeisenä kuninkaana. Luettelo Saksan hallitsijoista
Tämä on luettelo hallitsijoista jotka hallitsivat Saksan alueita Keski-Euroopassa. Luettelo alkaa Verdunin sopimuksen jälkeisestä ajasta, jolloin Frankkien valtakunta jaettiin kolmeen osaan. Luettelon ensimmäinen hallitsija on Itä-Francian kuningas Ludvig Saksalainen vuodesta 843 ja viimeinen hallitsija on Keisarillisen Saksan viimeinen keisari Vilhelm II, joka toimi Saksan keisarina vuoteen 1918 asti. Luettelossa on myös eri Saksan liittojen valtion päämiehiä sekä Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan saksalaisia keisareita. Klodvig I
Itä-Rooman keisarin Anastasius I:n tuen avulla Klodvig hyökkäsi visigootteja vastaan. Nämä asuttivat suurinta osaa Pyreneiden niemimaasta (Septimania) ja Gallian lounaisosia Loiren laaksoon pohjoisessa Cévannesiin idässä. Klodvig I
Klodvigista tiedetään melkoisen paljon. Keskeinen hänen hallitusajastaan kertova lähde on piispa Gregorius Toursilaisen 500-luvun loppupuolella kirjoittama teos "Decem libri historiarum" (tunnettu aiemmin myös nimellä "Historia francorum"). Brandenburgin markkreivikunta
Voitettuaan Habsburgit Wittelsbachin sukuun kuulunut keisari Ludvig IV, Henrik II:n setä, luovutti vuonna 1323 Branden­burgin vanhimmalle pojalleen, Baijerin herttua Ludvig IV:lle (Branden­burgin vaali­ruhtinaana Ludvig I). Koska provosti Nikolaus von Bernau vuonna 1325 murhattiin, Branden­burgia rangaistiin paavillisella interdiktillä. Vuodesta 1328 lähtien Ludvig oli sodassa Pommeria vastaan, jota hän vaati läänitykseksi, ja sota päättyi vasta vuonna 1333. Branden­burgin koti­mainen aatelisto ei hyväksynyt markkreivi Ludvigin hallintoa. Keisari Ludvig IV:n kuoltua vuonna 1347 ilmaantui Vale-Valdemar, joka väitti olevansa vuosia aiemmin kuollut markkreivi Valdemar. Uusi keisari Kaarle IV tunnusti 2. lokakuuta 1348 tämän vallantavoittelijan Brandenburgin vaali­ruhtinaaksi, mutta hänet tuomittiin huijarina sen jälkeen, kun Wittelsbach- ja Luxemburg-suvut olivat tehneet keskenään rauhansopimuksen Eltvillessä. Vuonna 1351 Ludvig luovutti markkreivikunnan nuoremmille velipuolilleen Ludvig II:lle (Ludvig Roomalaiselle) ja Otto V:lle vastikkeeksi siitä, että itse pääsi Ylä-Baijerin yksin­valtiaaksi. Ludvig XVII
Kun kuningatar teloitettiin lokakuussa 1793, Simon jatkoi Ludvigin huoltajana seuraavan vuoden alkuun. Tammikuussa 1794 hänet vapautettiin tehtävästä ja poika suljettiin Hébertin määräyksestä kuninkaallisen perheen entiseen ruokasaliin, joka oli hyvin pimeä huone. Hänestä tuli vallankumouksen panttivanki. Ludvig eristettiin kuudeksi kuukaudeksi huoneeseen ilman ihmiskontakteja. Aiemmin virkeä ja hyvin puhelias poika muuttui vankeudessa nopeasti. Huoneessa käyneet henkilöt kuvailivat poikaa täysin mykäksi. Hänen nivelissään oli kyhmyjä ja hän ei jaksanut edes seisoa. Lisäksi poika vaikutti vähämieliseltä. Alankomaiden historia
Verdunin sopimuksessa vuonna 843 frankkien valtakunta jaettiin Kaarle Suuren kolmen pojanpojan kesken. Alankomaat tuli osaksi Keskifrankkien valtakuntaa, jota hallitsi kuningas Lothar I. Lotharin kuollessa vuonna 855 keskifrankkien valtakunta jaettiin kolmeen osaan, Lothringeniin, Burgundiin ja Italiaan. Lothar II:n hallitsema Lothringenin kuningaskunta käsitti Alankomaat sekä nykyiset Elsass-Lothringenin alueet. Klodvig I
Klodvigin hallinnon aikana Pariisi ei kokenut merkittäviä muutoksia, eikä niitä tullut myöskään myöhemmän merovingikauden aikana. Kaupunki ei kokenut suuria muutoksia rakennustensa suhteen, vaan antiikin perintöä säilytettiin ja joskus rakennettiin uudelleen. Ainoastaan uudet kirkolliset rakennukset muuttivat kaupunkikuvaa. Niiden rakentamisen kustansi useimmiten joku kuninkaallisen perheen jäsen tai muu varakas aristokraatti. Klodvigin kuoleman jälkeen kuningatar Klotilde oli innokas kaupungin uusien rakennusten rakennuttaja. Kilderik II
Klotarin kuoltua 673 Neustrian major domus Ebroin yritti saada Teoderik III:n perimään veljensä kuningaskunnat, mutta burgundiylimykset pyysivät Kilderikiä Neustrian ja Burgundin kuninkaaksi. Kilderik valloitti nopeasti nuoremman veljensä maat ja syrjäytti tämän. Ludvig VIII (Ranska)
Vuonna 1216 Englannin korkeat aateliset, paronit, kapinoivat erittäin epäsuosittua kuningas Juhana Maatonta vastaan ns. ensimmäisessä paronien sodassa. Kapinoivat paronit tarjosivat Englannin kruunua Ranskan kuninkaan Filip II Augustuksen vanhimmalle pojalle ja valtaistuimen perijälle Ludvigille. Juhana Maaton ehti kuolla, ja hänen poikansa Henrik III tuli nimetyksi kuninkaaksi ennen kuin Ludvig purjehti ja otti Englannin haltuunsa sekä julistettiin Lontoossa vuonna 1216 Englannin kuninkaaksi, vaikka häntä ei ollut kruunattu tehtävään. Vuonna 1226 hän valloitti myös Avignonin alueen. Ludvig XI
Ludvig XI:n merkittävin saavutus oli feodaaliherrojen vallan kukistaminen ja sitä kautta voimakkaan ja yhtenäisen kuningaskunnan luominen. Ludvig XI:n toimista suuttuneet feodaaliherrat yrittivät Burgundin Kaarlen johdolla vedota kansaan ja alempiin aatelisiin ”yhteishyvän” nimissä, mutta Ludvig XI kukisti nämä kapinayritykset poliittisella juonittelulla ja toisinaan suorilla sotilaallisilla taisteluilla, ja hänen kautensa lopussa Ranska oli yhtenäisempi kuin koskaan aiemmin. Hän järkiperäisti ja tehosti hallintoa monin tavoin, tuki taiteita ja sivistystä ja sekaantui myös ruusujen sotaan auttaen Englannin Henrik VI:n lyhytaikaiselle uudelle kaudelleen. Hän oli naimisissa ensin Skotlannin Jaakko I:n tyttären Margareetan ja myöhemmin Savoyn Charlotan kanssa. Ludvig XI:tä seurasi valtaistuimelle hänen poikansa Kaarle VIII. Tanskan hallitsija
Suvun ensimmäinen kuningas oli vuonna 1448 valtaan tullut Kristian I, joka oli myös Norjan ja Ruotsin kuningas. Oldenburgin hallitsijasuku hallitsee edelleen Tanskassa ja Norjassa, mutta Ruotsissa suvun valtakausi loppui jo vuonna 1522. Klodvig I
Keväällä vuonna 507 frankit aloittivat etelään suuntautuneen valloitusretkensä, ylittäen Loirejoen matkallaan kohden Toursia. He kohtasivat Alarik II:n johtaman visigoottien armeijan tasangolla lähellä Poitiers'n kaupunkia. Kohtaaminen johti hurjaan taisteluun, jonka visigootit hävisivät päällikkönsä kuollessa. Tämä voitto mahdollisti frankeille kaikkien aiemmin visigooteille Loiren, valtameren ja Pyreneiden välisellä alueella kuuluneiden maa-alueiden liittämisen omaan valtakuntaansa. Ludvig Nuori
Ludvig Nuori (830 tai 835 - 882) oli yksi Itä-Francian kuninkaan Ludvig Saksalaisen kolmesta pojasta. Vuonna 876, kun isän valtakunta jaettiin kolmen pojan kesken, Ludvig sai Saksin, Frankenin ja Thüringenin. Veljiensä kuoltua Kaarle Paksu kokosi isänsä kuningaskunnan jälleen yhteen. Klodvig I
Vuonna 481 Klodvig, Kilderik I:n ja Basinen poika, nousi nykyisen Belgian Tournain seudulla asuvien saalilaisten frankkien johtoon. Klodvig oli vasta viidentoista päästessään valtaan, mutta alkoi nuoresta iästään huolimatta hankkiutua määrätietoisesti eroon kilpailijoistaan. Hänen kruunauksensa osoittautui alkukohdaksi ensimmäiselle frankkidynastialle, merovingeille, joiden nimi tulee hänen legendaarisesta isoisästään Merovechista. Jälkikäteen tarkasteltuna Klodvigin menestys oli suurelta osin seurausta frankkien omaksumasta roomalaisten sotataidosta. Tätä kuvastaa Klodvigin sotilaitten joukossa vallinnut kuri, joka tuli hyvin esiin Soissons’in taistelussa (486). Klodvig voitti tuolloin viimeisen Rooman valtaa Galliassa edustaneen sotapäällikön, Syagriuksen. Oman lisänsä Klodvigin menestykseen toi hänen liittonsa Gallian kirkon ja sitä kautta gallialais-roomalaisen eliitin kanssa. Luettelo frankkien kuninkaista
Klotar I valtasi muut kuningaskunnat veljiensä kuoltua.Hänen kuoltuaan valtakunta jaettiin Neustriaan (lännessä), Burgundiin ja Austrasiaan (idässä).
Karolingit olivat aluksi Neustrian kuninkaiden major domuksia , kunnes Pipin Pieni valittiin frankkien kuninkaaksi vuonna 751. Klotar I
Klotarilla oli osuus veljensä Klodomirin lasten murhassa 524. Klotar osallistui useisiin sotaretkiin burgundeja vastaan ja otti haltuunsa Grenoblen, Dien ja useita muita kaupunkeja, kun burgundien valtakunta hävitettiin 534. Visigoottien jätettyä Provencen frankeille Klotar valtasi Orangen, Carpentrasin ja Gapin. Vuonna 531 hän hyökkäsi veljensä Teoderikin kanssa thüringeniläisiä vastaan ja 542 Kildebertin kanssa Espanjassa olevia visigootteja vastaan. Kun Teoderikin pojanpoika Teodebald kuoli 555, valtasi Klotar Teodebaldin hallitseman alueen. Kildebertin kuoltua 558 Klotarista tuli koko Gallian ja kaikkien frankkien valtias. Lilja (heraldiikka)
Kun ranskanlilja yhdistyy vahvasti Klodvigiin, sen on katsottu symboloivan kaikkia kristittyjä frankkien kuninkaita. Heistä kuuluisin on Kaarle Suuri. 1300-luvulla ranskalaiset vakuuttivat kirjoituksissaan, että länsifrankkien kuningaskunnalta periytynyt Ranskan kuningashuone voisi johtaa syntynsä aina Klodvigin jumalaisena lahjana saamaan vaakunaan. Tarina on säilyttänyt suosionsa, vaikka sitä alettiin epäillä jo 1600-luvulla. Nykyaikainen tutkimus on osoittanut, että "fleur de lis" oli uskonnollinen symboli ennen kuin siitä tuli varsinainen heraldinen kuvio. Todellisten liljojen ohella se liitettiin Neitsyt Mariaan ja 1100-luvulla Ludvigit VI ja VII alkoivat käyttää sitä esimerkiksi valtikassaan yhdistäen näin hallitsijuutensa pyhyyden symboliin. Ludvig VII tilasi "fleur de lis" -kuvioin kirjottua kangasta käytettäväksi poikansa Filipin kruunajaisissa vuonna 1179, mutta ensimmäinen näkyvä todiste kuvion selvästi heraldisesta käytöstä on vuodelta 1211: sinetti, jossa on tuleva kuningas Ludvig VIII ja hänen ”kukin” kirjottu kilpensä. 1300-luvun loppupuolella Ranskan kuninkaallinen vaakuna oli "Azure semé de fleurs de lys d'or" (kultaisin liljoin kylvöinen sininen kilpi), kunnes Kaarle V muutti vuonna 1376 sirotuksen kolmen kukan ryhmäksi. Nämä kaksi vaakunan muotoa tunnetaan heraldisessa kirjallisuudessa nimillä France ancien (vanha Ranska) ja France moderne (uusi Ranska). Theodahad
Kuningas Atalarik kuoli 2. lokakuuta 534. Kuninkaan vielä sairastaessa sijaishallitsija Amalasunta oli ilmeisesti kutsunut Theodahadin Ravennaan, jossa he olivat selvittäneet erimielisyyksiään. Amalasunta ei kelvannut goottien hallitsijaksi, koska oli nainen, joten hän päätti ottaa Theodahadin kanssahallitsijakseen. Tähän hän pyrki pakottamalla Theodahadin vannomaan uskollisuutta itselleen ja olemaan käytännössä pelkkä amalihallinnon keulakuva. Esimerkiksi Cassiodoruksen molempien hallitsijoiden nimissä lähettämissä kirjeissä Amalasuntan nimi mainitaan ensin ja vaikka Theodahad kuvataan aktiivisena toimijana, tapahtuvat kaikki hänen toimensa Amalasuntan valvovan katseen alla. Theodahad oli ainakin hyväksyvinään nämä ehdot ja 3. lokakuuta hänet kruunattiin kuninkaaksi Amalasuntan julistautuessa kuningattareksi. Klodvig I
Klodvig kuoli 45 vuoden ikäisenä Pariisissa 27. marraskuuta 511. Hänet haudattiin Pariisin Saint-Apôtres-basilikaan, tulevaan Sainte-Geneviève-kirkkoon, joka oli rakennettu kaupungin nimikkopyhimyksen haudan paikalle. Paikalla on nykyisin rue Clovis -katu ja se sijaitsee Saint-Étienne-du-Mont-kirkon ja Henrik IV -lyseon välissä. Holstein-Gottorp (suku)
Holstein-Gottorpin herttuan arvo oli siirtynyt Pietari III:n keisariksi tulon yhteydessä hänen pojalleen Paavalille, joka vuonna 1773 luovutti sopimuksella herttuakuntansa Tanskalle ja sai vastineena Oldenburgin herttuakunnan ja Delmenhorstin. Hän lahjoitti ne samana vuonna isoisänsä serkulle, Ruotsin kuningas Aadolf Fredrikin veljelle Fredrik Augustille, joka sai seuraavana vuonna Oldenburgin herttuan arvon. Holstein-Gottorpit hallitsivat sen jälkeen Oldenburgia, vuodesta 1815 suurherttuakuntana ja vuodesta 1871 osana Saksan keisarikuntaa. Suvun viimeinen hallitsija oli vuonna 1918 vallankumouksella syrjäytetty Oldenburgin suurherttua Fredrik August II.
Hallitsijanimenä vuoteen 1774 kreivi, vuosina 1774–1829 herttua, vuodesta 1829 suurherttua. Konrad II (Saksa)
Keisarikuntaa aiemmin hallinneen Ottojen suvun sammuttua keisariksi valittiin Ottojen suvun sivuhaaran edustaja Konrad II, joka oli isänsä Henrik von Wormsin isoisän puolison Luidgardin kautta sukua Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan perustajalle Otto I Suurelle. Luidgard oli Otto I Suuren tytär. 
Vaikka Konrad oli keisari Otto I Suuren jälkeläisiä, ei hänellä ollut herttuan arvoa eikä mainittavia maaomaisuuksia. Lisäksi hänen isänsä Henrik oli kuollut ennen isoisäänsä herttua Ottoa, ei Konradilla ollut mitään oikeutta isoisänsä perintöön.
Wormisin piispaksi vuonna 1000 noussut piispa Burchard otti nuoren Konradin suojiinsa kasvatettavaksi, olivathan Konradin esi-isät olleet Wormsin hallitsijoita. Piispa asui Wormsin hyvin varustetussa linnassa suojassa rauhattoman aikakauden melskeeltä opettaen Konradille jumalanpelkoa ja rakkautta jumalaan. Keskiajalla oli hyvin yleistä että aatelisten pojat ja tyttäretkin kasvatettiin ja koulutettiin kirkon helmassa ylläpidetyissä katedraalikouluissa tai piispankirkoissa. Konrad sai kuitenkin hyvin maallisen koulutuksen, johon kuului mm. metsästystä, aseharjoituksia, hallinnontuntemusta ja oikeudenkäyttöä. Ludvig Saksalainen
Ludvig Saksalainen (804- 876) oli yksi frankkien kuninkaan Ludvig Hurskaan kolmesta pojasta. Vuonna 817, kun isän valtakunta jaettiin kolmen pojan kesken, Ludvig sai Baijerin, ja Verdunin sopimuksella 843 hänestä tuli myös Itä-Frankkien kuningas. Hänen hallitsemiaan aluita kutsuttiin nimellä Itä-Francia. Ludvigin valtakunnasta tuli myöhemmin Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta ja lopulta nykyinen Saksa. Cynan ap Hywel
Hän seurasi hallitsijana Maredudd ap Owainia vuonna 999, jolloin valta palautui alkuperäiselle hallitsijasuvulle eli Idwal Foel ap Anarawdin jälkeläisille. Cynan hallitsi vuoteen 1005, mutta hänen hallintokaudestaan ei tiedetä juuri mitään, ei edes miksi hänen seuraajansa oli perimysjärjestyksen ulkopuolinen Aeddan ap Blegywryd. Frankit
Frankkien yhdistäjä oli Klodvig, jonka sekä saalilaiset että ripuaariset frankit tunnustivat kuninkaakseen 400-luvun lopussa. Klodvig hyökkäsi 507 visigoottien valtakuntaan ja löi heidät. Visigoottien oli tappion koettuaan luovuttava gallialaisista alueistaan. Klodvig kääntyi katoliseen uskoon ja sai samalla taakseen sekä kirkon että gallialais-roomalaisen väestön tuen. Klodvig loi perustan frankkien valtakunnalle, joka merovingien ja karolingien aikana käsitti suuren osan Länsi-Eurooppaa. Ludvig X (Ranska)
Näin Ranskan paronien edessä oli uusi ongelma tai ainakin uudeksi todettu. Olihan Ranskan monarkki perinteisesti ns. vaalimonarkki. Mutta Filip II Augustuksen jälkeen kuninkaan suvereniteetti oli ollut sitä luokkaa, että mitään nimellistäkään vaalia ei tarvittu, eikä myöskään kruununperijän kruunaamista jo isänsä elinaikana. Uudessa tilanteessa valtakunnan paronit katsoivat parhaaksi valita Ludvig X:n veljen Filip V Pitkän uudeksi hallitsijakseen. Kyse oli puhtaasti kansallisiin syihin perustuvasta valinnasta, sillä saalilainen laki tuli mukaan keskusteluihin vasta 1360-luvulla. Iivana Julma
Iivanan kuoleman jälkeen valtakunta jäi hänen mielisairaalle pojalleen Fjodor I:lle (1584–1598). Käytännön asiat jäivät langolle, Boris Godunoville. Fjodor I:n kuoltua ilman perillistä sammui Rurikin hallitsijasuku, joka oli tarun mukaan hallinnut Novgorodia 800-luvulta. Fjodorin vaimo Irina meni luostariin ja Boris Godunov kruunattiin tsaariksi. Hänen aikanaan Moskovaan perustettiin patriarkan istuin, ja Ruotsi ja Puola karkottivat venäläiset Baltiasta (Täyssinän rauha 1595). Vuosina 1601–1603 koettiin suuri nälänhätä. Godunov kuoli 1605, hänen valtaistuimelle noussut poikansa Fjodor II surmattiin, ja Puolan tukemana kruununtavoittelija Vale-Dimitri, joka väitti olevansa Iivanan (vuonna 1591 kuollut) poika Dimitri, kruunattiin tsaariksi. Väkijoukko murhasi Vale-Dimitrin pian, ja Venäjällä alkoi sisällissota, sekasorron aika (Smutnoje Vremja), jolloin Puolan joukot miehittivät Moskovan. Klodomir
Klodomir (495–25. kesäkuuta 524) oli frankkien kuningas vuosina 511–524. Hänen hallintokaupunkinsa oli Orléans, ja hänen alueisiinsa kuuluivat Toursin, Poitiers'n ja Orléansin hiippakunnat. Klodomir oli yksi Klodvigin neljästä pojasta, joiden kesken frankkien valtakunta jaettiin Klodvigin kuoleman jälkeen. Muut olivat Klotar I, Kildebert I ja Teoderik I. Klodvig I
Klodvigin kaste merkitsi alkua papiston ja Ranskan kuninkuuden väliselle vahvalle siteelle. Hallitsijan tuli hallita Jumalan nimessä, ja ainoastaan hänen suorat jälkeläisensä saattoivat vaatia kruunua itselleen. Kaste myös mahdollisti Klodvigille entistä tiukemman otteen alistamistaan kansoista, sillä kasteen avulla hän oli saanut tuekseen vaikutusvaltaiset kirkonmiehet. On heitettävä syrjään vanha teoria, jonka mukaan germaanit yksinkertaisesti alistivat roomalaisen Gallian. Kyseessä oli valtasuhteiden uudelleenmuotoutumisesta alkunsa saanut germaanisten ja roomalaisten kulttuurien vähittäinen yhdistyminen, joka muodostui jatkuvaksi prosessiksi. Ludvig (Ranskan kruununprinssi, 1661–1711)
Ludvig (; 1. marraskuuta 1661, Fontainebleau – 14. huhtikuuta 1711, Meudon) oli Ranskan kuninkaan Ludvig XIV:n ja Espanjan Maria Teresian vanhin poika ja Ranskan kruununperillinen eli dauphin. Hänet tunnetaan usein nimellä ”Grand Dauphin”, ja puhuteltaessa hän oli "Monseigneur". Tässä tapauksessa ”grand” merkitsi kookasta, ei henkisesti suurta kuten nimitys Grand Condé. Hän meni naimisiin vuonna 1680 Baijerin prinsessa Marie-Annen kanssa, jonka kanssa hän sai kolme lasta. Vaimonsa kuoltua vuonna 1690 hän meni salaa naimisiin Marie Emilie Thérèse de Joly de Choinin kanssa. Hänen uutta vaimoansa ei kuitenkaan ikinä kutsuttu dauphineksi ja he eivät saaneet lapsia. Louis kuoli isorokkoon vuonna 1711. Godwin (jaarli)
Normannivalloituksen jälkeen Godwinin maine muuttui sankarista konnaksi ja oli huonoimmillaan sukupolvi valloituksen jälkeen. Jälkimaine alkoi saada jälleen positiivisia piirteitä kolmannellatoista vuosisadalla, kunnes hänen ihailunsa saavutti huippunsa viktoriaanisen ajan historioitsija A.E.Freemanin näkökannassa, jonka mukaan Godwin ja hänen poikansa olivat englantilaisen parlamentarismin airuita ja sankareita.
DeVriesin (1999) mukaan Godwinia luonnehtii kolme ominaisuutta jotka selittävät sen, kuinka hän nousi valtaan, pysyi siellä ja vielä onnistui siirtämään valtansa pojilleen. Ensiksi Godwinin näyttää olleen kyky kohdata mikä tahansa esiin tullut poliittinen asia ja, huolimatta siitä kuinka hirveältä se aluksi näytti hänen hallinnolleen, lopulta kriisin loputtua hän oli selviytynyt siitä ja jopa hyötynyt. Toiseksi Godwin pysyi lojaalina jokaiselle palvelemalleen kuninkaalle, vaikka oli kahdesti aiheuttaa sisällissodan ja joutui kerran vuodeksi maanpakoon. Kolmanneksi, huolimatta vahvasta poliittisesta asemastaan Englannissa, Godwin näyttää olleen erityisen pidetty saarivaltakunnan asukkaiden keskuudessa. Kaikkia näitä selittää hänen sotilaallinen kyvykkyytensä: hän oli kyvykäs sotaherra, kun Knuut Suuri sitä tarvitsi ja kun kolme muuta kuningasta, Harald Jäniksenkäpälä, Harthaknut ja Edvard Tunnustaja, olivat siitä riippuvaisia. Kilderik III
Frankkien valtakunnassa valta oli jo pitkään keskittynyt major domusten eli käskynhaltijoiden käsiin, eikä major domus Kaarle Martel ollut nimittänyt uutta kuningasta Teoderik IV:n kuoltua. Kun Martel kuoli vuonna 741, syttyi kuitenkin kapina, ja Martelin pojat Karloman ja Pipin Pieni katsoivat viisaaksi valita uuden merovingikuninkaan rauhoittaakseen tilannetta. Kilderik nousi heidän myötävaikutuksellaan valtaistuimelle vuonna 743. Karloman vetäytyi luostariin 747, ja Pipin Pieni nousi yksin frankkien todelliseksi hallitsijaksi. Tostig Godwininpoika
"Vita Ædwardi Regis" on mahdollisesti kirjoitettu tasoittamaan Edithin tietä miehensä vallanperijäksi. Mikäli Edithin tarkoitus olisi ollut luovuttaa valta veljelleen Tostigille, suunnitelma raukesi Haraldin epäonnistuttua puolustamaan Tostigia Northumbrian kapinallisia vastaan. Kreivisota
Kapinallisten ja Lyypekin joukkoja johti Oldenburgin kreivi Kristofer, jonka mukaan sota on saanut nimensä. Kristofer hävitti ja ryösti Holsteinia. Hänen joukkonsa saartoivat ja valtasivat Kööpenhaminan, ja myöhemmin hän valtasi Själlannin sekä Malmön ja Skånen. Holsteinin herttua Kristian aloitti sotaretken Kristoferia vastaan. Jyllannin korkein aatelisto ja piispat tukivat Kristianin nousua uudeksi kuninkaaksi. Vuonna 1534 Tanskan rigsraad valitsi Kristianin Tanskan kuninkaaksi. Hän valtasi maata Kristoferilta ja työnsi tämän joukot Pohjois-Jyllannin Aalborgiin. Kristianin joukot valtasivat Ålborgin vuonna 1535 ja järjestivät kaupungissa verilöylyn. Ruotsi liittoutui Kristianin kanssa ja piiritti Malmön, Landskronan ja saartoi Själlannin. Kööpenhaminan saartaminen pakotti Kristoferin antautumaan heinäkuussa 1536 ja Kristian otti koko Tanskan näin haltuunsa. Teoderik Suuri
Germaanien palkkasoturijoukot vaativat kolmasosaa Italiasta, ja kun siihen ei suostuttu, he nousivat kapinaan heruleihin kuuluneen Odovakarin johdolla. Kapinoitsijat erottivat
nuoren keisarin, säästäen kuitenkin hänen henkensä, jonka jälkeen hän eli eräällä maatilalla Campaniassa. Länsi-Rooman keisarikunta kukistui täten kapinaan vuonna 476. Odovakar hallitsi sotakuninkaana (476–93) ja sai yleisesti ottaen varsin hyvän maineen. Zenon oli nyt Rooman valtakunnan ainoa keisari ja sai yllytettyä Teoderikin nousemaan Odovakaria vastaan lahjoittamalla Italian Teoderikille. Klodvig III
Klodvig III (n. 670–676) oli jonkin aikaa Austrasian kuningas 675–676. Hän oli luultavasti Teoderik III:n tai Klodvig II:n poika, mutta hänet kuninkaaksi valinneet ylimykset ilmoittivat, että hän oli Klotar III:n avioton poika. Helvig (Ruotsin kuningatar)
Helvig syntyi 1260-luvun alkupuolella Holsteinin kreivi Gerhard I:lle ja tämän puolisolle Elisabet Mecklenburgilaiselle. Hänellä oli vanhempia sisaruksia, ja suvulla oli yhteyksiä Pohjoismaihin avioliittojen kautta. Mauno Ladonlukko ehti olla kihloissa tai muuten suhteessa kahden Helvigin sukulaisen kanssa ennen avioliittoa Helvigin kanssa. Heidät vihittiin Kalmarissa vuonna 1276. Helvig kruunattiin Söderköpingissä vuonna 1281. Tapahtuma oli vanhin tunnettu Ruotsin kuningattaren kruunaus. Avioliitosta syntyi ainakin kuusi lasta, joista viisi eli yli lapsuusajan: Tanskan kuningatar Ingeborg Maununtytär (Eerik Menvedin puoliso), Ruotsin kuningas Birger Maununpoika, Södermanlandin herttua Eerik Maununpoika, Suomen herttua Valdemar Maununpoika ja tytär Rikissa, josta tuli nunna ja Klaran luostarin abbedissa. Klodvig I
Vähitellen Klodvig siis valloitti puolet nykyisestä pohjoisesta Ranskasta. Aluksi hän liittoutui Reinin frankkien kanssa 484. Sen jälkeen hän kohdisti sotatoimensa etelään vuodesta 486 lähtien. Hän aloitti syrjäyttämällä Soissons’in hallitsija Syagriuksen, joka oli heikentyneen keisarikunnan viimeinen edustaja Galliassa. Klodvig voitti taisteluissa itselleen Senlis’n, Beauvais’in, Soissons’in ja Pariisin ("Lutetia") kaupungit. Eli alueet, joille myöhemmin keskittyivät Ranskan tärkeimmät hiippakunnat. Orkneylaisten saaga
Luku 11-12 kertoo Hlödvigin pojan, Sigurd paksun hallinnasta. Mainitaan myös Clontarfin taistelu vuodelta 1014. Ludvig V
Isä Lothair kruunautti Ludvigin kanssahallitsijakseen vuonna 978. Ludvig meni vuonna 982 eli noin 15-vuotiaana naimisiin 40-vuotiaan lesken, Akvitanian Adélaïden kanssa. Isän kuoltua 986 Ludvig oli kiistaton kuningas. Hän sai kuitenkin surmansa metsästysretkellä seuraavana vuonna. Hänellä ei ollut perijää, joten suku sammui, ja hänen seuraajakseen tuli Hugo Capet, joka aloitti Kapeting-hallitsijasuvun. Klodvig IV
Klodvig IV (682–695) oli frankkien kuningas 691–695. Hän oli Teoderik III:n poika. Klodvig oli alaikäinen astuessaan valtaistuimelle, ja hän olikin pelkkä äitinsä Chrodichildin ja Austrasian major domuksen Pipin Heristalilaisen ohjailema nukkehallitsija . Klodvig I
Gregorius Toursilaisen mukaan Klotilde teki kaikkensa saadakseen puolisonsa kääntymään kristinuskoon. Aluksi Klodvig oli vastahankainen - hän epäili yhden ainoan jumaluuden olemassaoloa ja toisaalta hänen kasteen saaneen vanhimman poikansa varhainen kuolema vahvisti tätä epäuskoa. Toisaalta Klodvig pelkäsi mahdollisen kääntymisensä kristinuskoon heikentävän hänen pakanallisten frankkialamaistensa luottamusta. Kuitenkin hän tarvitsi myös gallialais-roomalaisen papiston tukea, sillä tämä ryhmä oli kasvattanut valtaansa kristinuskon levitessä Gallian väestön keskuuteen. Roomalaisen hallintojärjestelmän rapautuessa piispat olivat ottaneet haltuunsa kaupunkien keskeiset hallinnolliset tehtävät ja tulleet näin monin paikoin merkittäviksi paikallisiksi johtajiksi. Kirkolla oli hallussaan ainoa kelvollisesti organisoitu hallinnollinen järjestelmä, joka myös levisi paljon laajemmalle kuin barbaariset pikkuvaltiot. Klotilde
Vuonna 523 hän yllytti poikansa serkkuaan, Burgundin hallitsijaa Sigismundia vastaan. Klodomir kuoli seuranneessa burgundilaissodassa, ja Klotilde otti tältä jääneet pojat suojelukseensa. Kildebert ja Klotar pitivät tätä kuitenkin osoituksena Klotilden aikeista esitellä pikkupojat myöhemmin kansalle kuningas Klodomirin perillisinä. He halusivat jakaa Klodomirin omaisuuden keskenään ja surmasivat pienet veljenpoikansa vuonna 531. Murhien jälkeen Klotilde siirtyi syrjään valtapolitiikasta ja muutti perustamaansa Pyhän Pietarin nunnaluostariin, jossa hän kuoli vuonna 544. Hänet haudattiin miehensä viereen Pariisiin. Saalilaiset frankit
Saalilaiset frankit tunkeutuivat nykyiseen Belgiaan 300-luvulla. Keisari Julianus Apostata kukisti heidät vuonna 358, mutta 420 he tunkeutuivat uudelleen etelämmäs. Aëtius kukisti heidät vuonna 445. Saalilaiset frankit valloittivat kuitenkin jo 400-luvun lopussa kuninkaansa Klodvigin johdolla koko Gallian. Myös ripuaariset frankit hyväksyivät Klodvigin kuninkaakseen, ja frankit muodostivat frankkien valtakunnan, joka oli vahvin ja pitkäikäisin germaanien valtakunnista. Noin vuosina 507–511 kirjoitettiin latinaksi saalilainen laki, saalilaisten frankkien lakikokoelma, joka kielsi naiselta kruununperimyksen, jos miespuolisia perillisiä oli elossa.Tällä lailla oli sittemmin suuri merkitys merovingien kuningaskunnissa. Klodvig I
Gregorius Toursilaisen kuvausta Klodvigin kääntymisestä pidetään nykyisin kaunisteltuna, ja sen oletetaan palvelleen ennen kaikkea kirjoitushetkensä poliittisia tavoitteita. Uudemman tutkimuksen mukaan Klodvig ei ehkä kääntynytkään suoraan katoliseksi, vaan oli aluksi kiinnostunut areiolaisuudesta, kristinuskon harhaoppiseksi tuomitusta suuntauksesta, johon suurin osa germaaneista oli kääntynyt. Aikalaislähteiden mukaan Klodvig olisi lisäksi saattanut saada kasteen vasta vuonna 508. Ludvig XVI
Ludvig XVI (23. elokuuta 1754 Versailles – 21. tammikuuta 1793 Pariisi) oli Ranskan kuningas vuosina 1774–1792. Hän oli edeltäjänsä Ludvig XV:n pojanpoika ja maansa viides kapetingien hallitsijasuvun Bourbon-haaraan kuulunut hallitsija. Hänen valtakaudelleen ajoittuivat Yhdysvaltain vapaussota, johon Ranska osallistui, ja Ranskan suuren vallankumouksen ensimmäiset vuodet. Vuonna 1791 Ranskasta tehtiin perustuslaillinen monarkia. Seuraavana vuonna monarkia lakkautettiin, ja myöhemmin Ludvig XVI vangittiin ja mestattiin. Kildebert Adoptivus
Austrasian ylimystö ei kuitenkaan hyväksynyt vallankaappausta, ja Grimoald ja Kildebert kukistettiin. Grimoald, Kildebert ja Grimoaldin lanko Ansegisel luovutettiin Neustrian kuninkaalle Klodvig II:lle, joka teloitti heidät. Frankkien valtakunta
Frankkien valtakunnan perustaja oli merovingien sukuun kuuluva saalilaisten frankkien kuningas Klodvig, joka vuonna 486 lopetti roomalaisten herruuden Galliassa. Vuonna 507 myös ripuaariset frankit tunnustivat hänet kuninkaakseen. Klodvig valloitti alemanneilta Mainin ja Neckarin alueen ja länsigooteilta maan Garonnea myöten. Glücksburg (suku)
Suku polveutuu Tanskan kuningas Kristan III:n pojasta, Slesvig-Holsten-Sønderborgin herttua Hannu nuoremmasta (1545–1622), joka sai eräitä läänityksiä Schleswig-Holsteinin alueelta, mukaan lukien Sønderborgin, ja rakennutti mailleen vuonna 1587 valmistuneen Glücksburgin linnan. Nimeä Glücksburg käytti alkujaan linnaa hallinnut Hannun pojasta Filipistä polveutunut herttuallinen sukuhaara, joka kuitenkin sammui mieslinjalta vuonna 1779 ja kokonaan vuonna 1825 viimeisen herttuan lesken kuoltua. Nykyinen Glücksburgin suku polveutuu Hannun toisesta pojasta Alexanderista ja se tunnettiin alkujaan nimellä Slesvig-Holsten-Sønderborg-Beck, mutta Tanskan kuningas Fredrik VI antoi vuonna 1825 suvun päämiehelle, herttua Vilhelmille, vapautuneen Glücksburgin herttuan arvon ja samalla myös linnan. Suvun päämiehen asema ja Glücksburgin herttuan arvo periytyivät myöhemmin Vilhelmin toiseksi vanhimman pojan Fredrikin jälkeläisille, kun taas Fredrikin nuorempi veli nimettiin Tanskan kruununperijäksi ja hänestä tuli vuonna 1863 kuningas Kristian IX Oldenburgien alkuperäisen päähaaran sammuttua. Espanjan perimyssota
Vuonna 1702 sota Pohjois-Italiassa oli käynnissä sen toista vuotta. Itävallan alustavan menestyksen jälkeen Ludvig XIV lähetti marsalkka Vendômen komentamaan Bourbonin armeijaa, ja paljon suuremmalla vahvuudella alkoi dominoimaan ja pitää loitolla vastustajaansa. Vaikka prinssi Eugene pidätteli ranskalaisia Luzzarran taistelussa 15. elokuuta, itävaltalaiset olivat menettäneet paljon siitä mitä olivat saavuttaneet ensimmäisellä sotaretkellään, ja Bourbonit pitivät yhä lujasti hallussaan Milanon herttuakuntaa. Kesäkuussa 1703 Eugene palasi Wieniin johtamaan sotatuomioistuinvaltuustoa "(Hofkriegsrat)" ja aloitti uudelleenjärjestellä keisarillisia joukkoja jättäen Guido Starhembergin vastustamaan Vendômea. Vendôme oli saanut käskyn yhdistyä Baijerin vaaliruhtinaan kanssa Tiroliin hyökkäämistä varten, mutta hän edistyi huonosti tässä tavoitteessa johtuen osaksi huhuista, että Victor Amadeus, Savoijin herttua, oli aikeissa loikata Suurliittoon. Ludvig XIV ei ollut onnistunut tyydyttämään Amadeuksen vaateita Milanon herttuakuntaan, ja tämä oli pahastunut Ranskan rajalliseen taloudelliseen apuun. Lisäksi herttua järkeili, että jos Ranskan valta vakiinnutettaisiin Italiassa, hänen valta-alueensa olisi Versaillesista hallittujen maiden ympäröimä. Peläten ettei hänestä tulisi muuta kuin Ranskan vasalli, Amadeus sulki itsensä pääkaupunkinsa, Torinon, muurien sisälle ja julisti sodan Ranskalle 24. lokakuuta. Keisari voitti hänet puolelleen tukipalkkioiden ja alueellisten myönnytysten yhdistelmällä, ja Amadeus allekirjoitti virallisen sopimuksen keisarin kanssa 8. marraskuuta. Gundobad
Godegiselin kanssa Gundobad soti pitkään. Hän yritti saada frankit puolelleen, mutta Klodvig päättikin auttaa Godegiseliä. Lopulta Gundobadin oli antauduttava ja luvattava maksaa veroa frankeille. Hän kuitenkin perui myöhemmin lupauksensa ja alkoi piirittää Godegiseliä Viennessä. Vuonna 501 hän valtasi kaupungin ja tappoi veljensä. Espanjan perimyssota
Eugenen voitto oli antanut hänelle vaikuttavan hallinnan koko Pon laaksosta. Vaikka Savoijin herttuakunta ja Nizzan ruhtinaskunta säilyivät bourbonilaisissa käsissä, Victor Amadeus otti lopulta haltuunsa useimmat vuoden 1703 sopimuksessa hänelle luvatuista alueista. Kuitenkin Liittoutuneiden voitot vuonna 1706 eivät hillineet kasvavia erimielisyyksiä Suurliitossa, kun englantilaiset ja hollantilaiset ministerit moittivat Joosef I:tä tämän kieltäytymisestä lopettaa sotaa Unkarissa. Rákóczin kapina käänsi elintärkeitä itävaltalaisia resursseja pois taistelusta Ludvig XIV:tä vastaan, ja pelättiin myös että osmanit käyttäisivät tilaisuutta hyväksi ja aloittaisivat uudelleen sotatoimet keisaria vastaan. Sitä vastoin rannikkovaltioiden sympaattinen suhtautuminen kapinan johtajaa ja samaan uskontokuntaan kuuluvaa vastaan oli yhä katkeruuden lähde Wienissä. Päästäkseen sopuun Joosef I allekirjoitti 13. maaliskuuta 1707 Milanon sopimuksen, jonka ehtojen mukaan Ludvix XIV luovutti Pohjois-Italian vastineeksi Medavyn armeijan turvallisesta kulusta takaisin Ranskaan. Itävaltalaisille sopimus varmisti heidän täyden ja kiistattoman hallintansa Milanon ja Mantovan herttuakunnista, mutta se mahdollisti myös Joosef I:n tavoittelemaan dynastisia intressejään Etelä-Italiassa, ja toukokuussa kreivi von Daun, noin 10 000 miehellä, hyökkäsi etelään Napolin kuningaskuntaan. Napolin kaupunki antautui ilman vastarintaa ja Gaeta kukistui piirityksen jälkeen 30. syyskuuta. Itävalta oli nyt hallitseva valta Italiassa, ja Kaarle III julistettiin Napolin kuninkaaksi. Tao-Klardžeti
Ašotin seuraajat jatkoivat taistelua Kartlin maista, kilpailijoinaan Länsi-Georgian Egrisi, arabien hallitsema Tbilisin emiraatti sekä jopa Kakhetin kuningaskunta ja Armenian hallitsijat. Ruhtinaskunnan sisäiset riidat olivat kuitenkin haitaksi. Davit I:n (hallitsi 876–881) salamurhaa seurannut sisällissota johti Adarnase I:n (hallitsi 888–923) voittoon hänen tärkeästä kilpailijastaan Nasrista, Davitin murhaajasta. Adarnesen pojan Davit II:n (hallitsi 923–937) hallinnossa georgialaisten täytyi puolustautua myös Bysanttia vastaan, missä he lopulta onnistuivat. Bagrationi-dynastialla oli kuitenkin vaikeuksia pitää valtakuntansa koossa, ja se jakautui suvun kolmen haaran kesken: päähaara hallitsi Taon provinssia ja toinen Klardžetia, nimellisesti tunnustaen Taon kuninkaan vallan. Taon kuningaskunta sisälsi myös pienempiä ruhtinaskuntia, jotka olivat enemmän tai vähemmän kruunusta riippuvaisia. Pipin Pieni
Pipin Pienestä tuli koko Frankkien valtakunnan "major domus" ja tosiasiallinen hallitsija vuonna 741 yhdessä vanhemman veljensä Karlomanin kanssa. Vuonna 743 he lopettivat frankkien valtakunnan interregnumin valitsemalla viralliseksi kuninkaaksi Kilderik III:n, mutta heillä oli yhä tosiasiallinen valta. Pipinin veli erosi tehtävästä vuonna 747, joten Pipinistä tuli yksin frankkien todellinen hallitsija. Pipin halusi kuitenkin hallita frankkeja myös virallisesti, ja hän lähetti paavi Sakariaalle kirjeen, jossa kysyi, oliko järkevää pitää kuninkaita, joilla ei ollut todellista valtaa. Paavi vastasi, että olisi parempi, että kuningas todella hallitsisi ja ehdotti Pipiniä frankkien kuninkaaksi. Tästä rohkaistuneena Pipin syrjäytti viimeisen merovingikuninkaan Kilderik III:n ja nousi valtaistuimelle vuonna 751. Lilja (heraldiikka)
Jotkin versiot korostavat kuninkuuden salaperäisyyttä kuvaamalla taivaasta lähetettyä astiaa, jonka öljyllä Klodvig olisi voideltu ja pyhitetty kuninkaaksi. Astian olisi kyyhkynen tuonut pyhälle Remigiukselle. Toisen version mukaan kuningas Klodivigin kasteseremoniaan tuli siunauksen merkkinä lilja, jonka olisi tuonut Neitsyt Maria, joka usein yhdistetään juuri tähän kukkaan. Klodvigin vaimo Klotilde oli kristitty burgundien prinsessa, joka korotettiin myöhemmin pyhimykseksi. Hän on näissä tarinoissa yleensä merkittävässä asemassa; aivan kuin hänen osansa rohkaista miestä kääntymykseen, hänen läsnäolonsa korostaa burgundeja tukemassa hallitsijaa. Muuan tarina korostaa Klodvigin kristillisyyttä ja hänen hallitsijanasemansa oikeutusta. Sen mukaan hän pani kypäräänsä liljankukan juuri ennen voittoa gooteista Vouillén taistelussa lähellä Poitiersiä. Se johti hänet valitsemaan saman kasvin symbolikseen. Keltakurjenmiekka kasvaa runsaana voittopaikalla virtaavan Lys-joen rannoilla. Frankkien valtakunta
Klodvigin kuoltua vuonna 511 valtakunta jaettiin vanhan germaanisen tavan mukaan neljään osaan hänen poikiensa Teoderik I:n, Klodomirin, Kildebert I:n ja Klotar I:n kesken. Aluksi veljekset toimivat yhdessä, ja vuonna 523 he hyökkäsivät burgundien valtakuntaan ja surmasivat näiden kuninkaan Sigismundin. Klodomir sai surmansa taisteluissa burgundeja vastaan, ja Kildebert ja Klotar murhasivat tämän jälkeen Klodomirin pojat sekä jakoivat Klodomirin alueet. Vuonna 531 frankit hyökkäsivät visigoottien valtakuntaan ja valloittivat visigoottien Pyreneiden pohjoispuolella sijainneet maat. Teoderik ja Klotar valloittivat lisäksi Thüringenin. Sen jälkeen frankit löivät burgundit lopullisesti Autuinin taistelussa. Vuonna 536 frankit valloittivat ostrogooteilta Provencen. Veljiensä kuoltua Klotarista tuli vuonna 558 koko frankkien valtakunnan kuningas. Ludvig XV
Ludvig XV:n päätös hallita yksin ja syrjäyttää Bourbonin herttua pääministerin tehtävästä olivat tavallaan tekoja, joista voidaan jo katsoa hänen aikuisuutena alkaneen. Sitä seuraavaa lähes kahdenkymmenen vuoden aikaa, vuosia 1726–1742, hallitseekin pääministerinä kuninkaan entinen opettaja, kardinaali de Fleury. Gundobad
Gundobad hallitsi burgundien kuninkaana kuolemaansa asti vuonna 516. Hänen merkittävin perintönsä olivat kaksi lakikokoelmaa, burgundeja koskeva "Lex Gundobada" ja roomalaisia alamaisia koskeva "Lex Romana Burgundionum". Gundobadin seuraaja oli hänen poikansa Sigismund. Klodvig I
Klodvigin kuoltua hänen poikansa (Klotar I, Klodomir, Teoderik I ja Kildebert I) jakoivat isänsä valtakunnan. Jako noudatti perimystraditiota – valtakunta jaettiin Klodvigin poikien kesken neljään osaan, joista kolme oli lähes yhtä suuria, mutta vanhimmalle pojalle, Teoderikille, annettiin Reinin ja Loiren väliltä kaikkein suurin alue, joka käsitti lähes kolmanneksen aiemmasta roomalaisesta Galliasta. Nykyisen Ranskan alueista vain Provence, Septimania ja Burgundin kuningaskunta olivat pystyneet vastustamaan ensimmäisen merovingikuninkaan valloituksia. Morkere
Luultavasti Harald Godwininpojan tuki veljeksille edellytti, että nämä puolestaan kannattaisivat häntä vallanvaihdoksessa Edvardin kuoleman jälkeen.Kuningas Edvardin kuoleman aikoihin Morkere oleskeli hovissa ja Harald Godwininpojan kruunauksen jälkeen Morkere, Gyrth Godwininpoika, Leofwine Godwininpoika, Eadwine ja Harald Godwininpoika arvelivat selviytyvänsä Tostigin uhasta. Liiton vahvistukseksi Harald matkusti Northamptoniin 1066 sekä nai pojhoisten jaarlien sisaren Ealdgythin. Luettelo Englannin hallitsijoista
Ludvig VIII' hallitsi puolta Englantia vuosina 1216-1217, ja hän taisteli Paronien sotien aikana Juhana Maatonta vastaan. Ludvigin marssittua Lontooseen hän sai suosiota lontoolaisilta ja kapinoivilta paroneilta. Ludvig julisti itsensä kuninkaaksi Saint Paulin katedraalissa. Häntä ei koskaan kruunattu kuninkaaksi. Oldenburg (suku)
Tanskan kuningas Kristian III:n nuoremmasta veljestä, Holstein-Gottorpin herttua Adolfista, polveutuu Oldenburgin suvun sivuhaara Holstein-Gottorpin suku. Tämä suku hallitsi vuosina 1751–1818 Ruotsia ja vuodesta 1796 Venäjän keisarikuntaa, tosin käyttäen Venäjällä edellisen hallitsijasuvun nimeä Romanov. Suvun venäläinen haara vaihtoi vuonna 1773 alkuperäisen herttuakuntansa Holstein-Gottorpin Tanskan kuninkaan kanssa Oldenburgiin ja lahjoitti sen toiselle Holstein-Gottorpien haaralle, joka hallitsi sitten Oldenburgia vuoteen 1918. Klotar I
Klotar hallitsi myös suurta osaa nykyisen Saksan alueesta, teki sotaretkiä Sachseniin ja pakotti saksit maksamaan jonkin aikaa veroa itselleen. Klotarin hallintokauden loppuaikoja sävyttivät Klotarin ja hänen kapinallisen poikansa Chramnin väliset erimielisyydet. Lopulta Klotar saarsi kapinallisen poikansa Bretagnessa ja sytytti palamaan rakennuksen, jossa Chramn oli perheineen piilossa. Klotar katui tekoaan ja matkusti Toursiin pyytämään Pyhältä Martinukselta syntejään anteeksi. Myöhemmin samana vuonna hän kuoli Compiègnessa. Klodvig I
Klodvigin kausi voidaan nähdä yhtä lailla myöhäisantiikkina kuin varhaiskeskiaikanakin. Klodvigin ja hänen jälkeistensä merovingien hallinto antoi merkittävän panoksen keskiajalle juuri uuden kristillisten kuninkaiden dynastian muodossa. Aiemmin mainitun gallialais-roomalaisen eliitin hyväksyntä antoi oman panoksensa tähän piirteiden luomiseen ja samalla omaperäisen gallialaisen vallankäyttöperinteen rakentamiseen. Pommeri
Kolmikymmenvuotisen sodan melskeissä päättyi itsenäisen Pommerin aika. Jo ennen herttuasuvun sammumista oli Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolf miehittänyt koko alueen vuonna 1630. Valta siirtyi lopulta Ruotsille vuonna 1637 Pommerin herttua Bogislaw XIV:n kuoltua. Sodan loppuvaiheen neuvotteluissa Ranskan, Brandenburgin ja Ruotsin välillä sovittiin Pommerin hallintojärjestelyistä. Westfalenin rauhassa 1648 sai Ruotsi koko Etu-Pommerin ja osan läntistä Taka-Pommeria, kun taas Brandenburg sai lopun Taka-Pommerin. Ruotsin hallintaan siirtyneistä alueista muodostettiin ns. Ruotsin Pommeri. Ludvig IV (keisari)
Keisari Henrik VII Luxemburgilaisen kuoltua 1313
Elektorit valitsivat lokakuussa 1314 Ludvigin serkun Fredrik III Kauniin kuninkaaksi. Seuraavana päivänä kuitenkin Luxemburgin suvun tukijat järjestivät oman vaalinsa Mainzin arkkipiispa Pietari Aspeltilaisen johdolla ja valitsivat Ludvigin kuninkaaksi. Tämän jälkeen arkkipiispa kruunasi Ludvigin nopeasti Aachenin katedraalissa, kun Henrik oli vielä menossa Kölnin arkkipiispan kruunattavaksi. Burgundit
Länsi-Rooman heikentyessä 400-luvun loppupuoliskolla burgundit laajensivat alueitaan, ja ottivat pääkaupungikseen Lyonin. Tämä burgundien toinen valtakunta saavutti huippunsa kristityn kuningas Gundobadin aikana. Hän kokosi burgundien lait kahdeksi lakikokoelmaksi, burgundeja koskevaksi Lex Gundobadaksi ja gallialais-roomalaisia alamaisia koskevaksi Lex Romana Burgundionumiksi. Vuonna 500 saalilaiset frankit hyökkäsivät kuninkaansa Klodvigin johdolla burgundien valtakuntaan. Seuraavina vuosikymmeninä frankit hyökkäilivät toistuvasti burgundien kimppuun. Lopullisen tappion burgundit kärsivät 534 ja heidän valtakuntansa liitettiin frankkien valtakuntaan. Gundobad
Vuonna 486 Gundobad tappoi veljensä Gundomarin. Vuonna 493 hän tappoi Kilperikin, hukutti tämän vaimon ja karkotti näiden kaksi tytärtä. Yksi tyttäristä, Klotilde, päätyi frankkien kuninkaan Klodvigin luokse. Klodvig pyysi Gundobadilta lupaa saada Klotilde vaimokseen, ja Gundobadin oli pakko suostua. Espanjan perimyssota
Ludvig XIV:n kuolema 1. syyskuuta 1715 päätti hänen pitkän valtakautensa, joka oli tehnyt Ranskasta korkeimman vallan Euroopassa. Ludvigin 5-vuotias pojanpojanpoika ja perijä selvisi hengissä arveluttavasta lapsuudestaan ja hallitsi Ranskaa, kahdeksanvuotinen Orléansin herttuan sijaishallitus mukaan lukien, Ludvig XV:nä kuolemaansa saakka vuoteen 1774. Ludvig XIV oli päättänyt sodan pienillä muutoksilla Ranskan itäisellä rajalla, mutta lopullinen ratkaisu oli ollut paljon otollisempi kuin mitä Liittoutuneet olivat tarjonneet vuosina 1709/10: Ranska oli vastustanut Liittoutuneiden ”ei rauhaa ilman Espanjaa” -vaatimusta, ja Ludvig XIV pystyi lunastamaan dynastisen voiton Espanjassa välttyen siten joutumasta Habsburgien ympäröimäksi. Pohjois-Amerikassa Ranska oli menettänyt alueitaan ja ranskalaisia uudisasukkaita oli paljon vähemmän kuin englantilaisia siirtomaissaan. Siitä huolimatta Ranska säilytti Kanadan, Louisianan, Cape Bretonin saaren ja Prinssi Edwardin saaren, ja täten hallinnan St Lawrencesta; tuhansia uudisasukkaita jäi Acadieen, jossa he pitivät hallussaan suuria alueita. Sota oli kuitenkin venyttänyt Ludvig XIV:n finanssit yli rajojensa, ja Ranskalle jäi suuri verotaakka. Kuningaskunta säilyi luonnostaan vahvana, mutta ei pystynyt ylläpitämään entistä valta-asemaansa ja koki suhteellisen laskun asevoimien ja talouden suhteen. Teoderik III
Teoderik seurasi veljeään Klotaria Neustrian valtaistuimelle vuonna 673, mutta Austrasian kuningas Kilderik II syrjäytti hänet pian. Kilderik kuitenkin murhattiin jo 675, ja Teoderik palasi valtaan Neustriassa major domus Ebroinin avustuksella. Kun Austrasian kuningas Dagobert II kuoli vuonna 679, tuli Teoderikista kaikkien frankkien kuningas. Teoderikia on yleensä kuvailtu heikoksi nukkehallitsijaksi, joka oli major domustensa ohjailtavissa. Hänen hallintokautensa alkupuolella todellista valtaa piti Neustrian major domus Ebroin. Teoderik I (Austrasia)
Teoderik I (n. 485–533 tai 534) oli frankkien kuningas. Hän hallitsi Reimsiä ja Austrasiaa vuosina 511–534 sekä Thüringeniä vuosina 531–533. Teoderik oli yksi Klodvigin neljästä pojasta, joiden kesken frankkien valtakunta jaettiin Klodvigin kuoleman jälkeen. Muut olivat Klotar I, Kildebert I ja Klodomir. Ludvig II (Baijeri)
Ludvigin kuoleman jälkeen kuninkaaksi tuli hänen veljensä Otto, joka toisin kuin Ludvig, oli ollut jo vuodesta 1872 lähtien täysin yksiselitteisesti mielisairas ja kykenemätön hoitamaan virkaansa. Sijaishallitsijana jatkoi prinssi Luitpold. Hän määräsi kaikki Ludvigin rakennusprojektit välittömästi keskeytettäviksi, ja niinpä sekä Herrenchiemseen palatsi että Neuschwansteinin linna jäivät keskeneräisiksi. Karl August von Hardenberg
Kun Preussi vuonna 1810 ei taloudellisten vaikeuksiensa vuoksi kyennyt enää maksamaan sotakorvauksiaan Ranskalle, Napoleon hyväksyi Hardenbergin nimityksen johtavaksi ministeriksi ("leitender minister"), jotta tämä voisi elvyttää maan valtiontalouden. Hardenberg toimi samalla myös valtiovarainministerinä. Pääministerinä Hardenberg jatkoi edeltäjänsä Karl vom Steinin aloittamia uudistuksia, tavoitteenaan säilyttää absoluuttinen monarkia mutta samalla modernisoida hallintoa tasavaltaisen Ranskan esimerkin mukaisesti. Hän oli suunnitellut Preussille tarkoitetun uudistusohjelman kuninkaan pyynnöstä ollessaan syrjässä maan johdosta vuoden 1807 jälkeen ja asuessaan tilapäisesti Riiassa. Hardenbergin vuosina 1810–1812 toteuttamiin uudistuksiin kuuluivat hallinnon tehostaminen, kaupan vapauttaminen, verotuksen uudistaminen, maiden lunastaminen talonpojille suurtilojen maaomaisuudesta ja tasa-arvoisten kansalaisoikeuksien myöntäminen juutalaisille. Hän suunnitteli myös neuvoa-antavan kansalliskokouksen koollekutsumista saadakseen kansalaisten tuen uudistuksille, mutta tämä ei toteutunut hänen elinaikanaan. Varsinkin maataomistava aateli vastusti Hardenbergin reformeja ja vuoden 1815 jälkeen maatalouden uudistaminen jouduttiin keskeyttämään. Normandian historia
Vuodesta 486 lähtien Somme- ja Loire-jokien välinen alue Galliasta siirtyi frankkien hallitsijan Klodvig I:n alaisuuteen. Kuitenkaan frankkien harjoittama kolonisaatio ei ollut kovin massiivista kuten voidaan havaita Normandian alueella olevista frankkien kalmistoista. Paikannimistössä erilaiset -court ja -ville loppuiset nimet ajoittuvat tuohon frankkien saapumisen ja keskiajan varhaisvaiheen aikaan. Tälle samalle aikakaudelle sijoittuu myös hallinnollinen ja sotilaallinen jako eri kreivikuntiin. Käytännössä Normandian itäiset osat, lähellä nykyistä Pariisia muodostuvat merovingiruhtinaiden asuinalueiksi. Ruotsin sotahistoria keskiajalla
Eerikin valtakausi ei kuitenkaan ollut suosittu Ruotsissa. Ruotsalaiset aateliset paheksuivat että tärkeät virat menivät tanskalaisille aatelisille. Rahvas taas vihasi tanskalaisten korkeaa verotusta. Vuonna 1434 Ruotsissa syttyi vakava kapina Engelbrekt Engelbrektinpojan johdolla Taalainmaalla. Kapinalliset valtasivat pian koko Ruotsin, Tukholmaa ja muutamaa linnaa lukuun ottamatta. Eerik sai kuitenkin solmittua rauhan kapinallisten kanssa vuonna 1435. Kapina syttyi kuitenkin jälleen, mutta tyrehtyi Engelbrektin kuoltua vuonna 1436. Kun Eerikin seuraaja Kristofer Baijerilainen kuoli yllättäen 1448 valitsivat ruotsalaiset uudeksi kuninkaakseen Kaarle Knuutinpoika Bonden. Tanskalaiset valitsivat vuorostaan uudeksi kuninkaakseen Kristian I:n, joka aloitti heti sodan Ruotsia vastaan. Tanskalaiset hyökkäsivät suurin voimin Gotlantia vastaan. Kaarle teki vuorostaan vastahyökkäyksen Skåneen vuonna 1452. Vuonna 1457 Ruotsin aateliset ja kirkko olivat saaneet tarpeekseen loputtomasta sotimisesta ja nousivat kapinaan Kaarlea vastaan. Kristian I:n kovan verotuksen johdosta Ruotsissa noustiin taas kapinaan vuonna 1463. Vuoteen 1464 mennessä Kristian oli periaatteessa menettänyt Ruotsin kruunun ja Kaarle Knuutinpoika Bonde pääsi palaamaan Ruotsiin. 1460-luvulla Ruotsia hallitsivat eri otteisiin Kaarle Knuutinpoika Bonde kuninkaana ja eri valtionhoitajat. Kristian yritti vielä vuosina 1468 ja 1469 asevoimin saada takaisin Ruotsin kruunun itselleen, mutta epäonnistui kummallakin kerralla. Kaarlen kuoleman jälkeen vuonna 1470 Ruotsin hallitsijaksi nousi valtionhoitaja Sten Sture vanhempi. Kristian hyökkäsi vuonna 1471 suoraa Tukholmaa vastaan, mutta hän kärsi raskaan tappion Brunkebergin taistelussa.