Kuka keksi ruostumattoman teräksen?
Ruostumaton teräs
Eräänä ruostumattoman teräksen keksijänä tunnetaan englantilainen Harry Brearley, joka kokeillessaan erilaisia seoksia havaitsi vuonna 1912 kromirautaseosten olevan ruostumattomia. Teräksentuottaja Friedrich Krupp sai vuonna 1912 patentin ”korkean korroosionkestävyyden omaaville” austeniittisille CrNi-teräksille.
Kultaseppä
Kultaseppä on ihmiskunnan vanhin metallimies. Muinaisten jokien uomista löydetyt, sorasta selvästi poikkeavat kultahiput herättivät kiinnostusta, eikä kestänyt kauan ennen kuin kiiltävän metallin sitkeys ja muokattavuus oli löytäjän tiedossa. Vähitellen selvisi myös kullan muuttumattomuus ja syöpymättömyys. Pehmeytensä vuoksi kulta ei soveltunut aseiden valmistukseen, mutta koriste-esineiden osana sen parhaat ominaisuudet tulivat esille. Ruostumaton teräs
Ruostumattomat teräkset voidaan luokitella pääseosaineiden tai mikrorakenteen mukaan.
Austeniittisissa teräksissä on toisena pääseosaineena aina nikkeliä ja/tai mangaania kromin lisäksi. Tyypillinen koostumus on 18 prosenttia kromia ja 8 prosenttia nikkeliä (kuitenkin vähintään 17 % kromia ja 7 % nikkeliä). Austeniittista rakennetta stabiloivia seosaineita ovat hiili, mangaani, nikkeli, kupari ja typpi. Välisija-atomeina austeniittiin liukenevat hiili ja etenkin typpi lujittavat voimakkaasti terästä.
Titaania käytetään hiilen sitomiseen niin, ettei se erkaudu esimerkiksi hitsin hitaasti jäähtyessä raerajoille kromikarbideina, mikä altistaisi teräksen raerajakorroosiolle. Typpi lisää teräksen myötölujuutta. Molybdeeni parantaa pistesyöpymiskestävyyttä kloridipitoisissa liuoksissa. Tavallisissa haponkestävissä kauppateräksissä on molybdeenia 2 tai 2,5 prosentin verran. Hyvin korroosionkestävissä erikoisteräksissä molybdeenia voi olla 3–6 prosenttia. Kiinni on ja pysyy
Johtaja Kiivas usuttaa konstaapeli Kankaan Puupäiden kimppuun, mutta konstaapeli vain ihastuu heidän taloudenhoitajaansa. Pekka ja Pätkä keksivät aineen, joka tekee astioista särkymättömiä, menevät esittelemään sitä posliinikauppaan ja onnistuvat särkemään suuren osan kaupan sisällöstä. Pätkä ryhtyy katuvalokuvaajaksi ja kuvaa tietämättään kolme pankkirosvoa näiden poistuessa pankista. Rosvot yrittävät saada kuvan haltuunsa kutsumalla Pekan ja Pätkän luokseen, mutta nämä pääsevät karkuun liimaamalla rosvot kiinni lattiaan. Metalliseos
Teräs on yksi tunnetuimmista ja käytetyimmistä metalliseoksista. Teräs on raudan ja hiilen metalliseos, jossa hiilipitoisuus on alle 2,14 %. Tätä suuremmilla hiilipitoisuuksilla puhutaan valuraudasta. Lisäämällä teräkseen muita metalleja, saadaan erilaisia teräslaatuja, kuten ruostumatonta terästä. Tulitikku
Jo ennen kuin valkoisen fosforin vaarallisuudesta oli syntynyt kohua, ruotsalainen kemian professori Gustaf Erik Pasch oli kehitellyt vuonna 1844 sellaiset tulitikut, joissa syttymiseen tarvittavat kemikaalit oli jaettu tikun päähän ja säilytyslaatikon kyljen raapaisupintaan. Lähes nykymuotoiset tikut syntyivät, kun ruotsalaisveljekset Johan Edvard Lundström ja Carl Frans Lundström viimeistelivät keksinnön ja aloittivat punaista fosforia käyttäen tikkujen teollisen tuotannon vuonna 1847 Ruotsissa Jönköpingissä. Aineen häviämättömyyden laki
Massan säilymislain keksijänä on yleisesti pidetty Antoine Laurent Lavoisier'ta, joka esitti sen kokeellisesti todennettuna vuonna 1789. Osittain tästä syystä häntä pidetään yleensä nykyaikaisen kemian isänä. Kuitenkin jo vuonna 1748 Mihail Lomonosov (1711-1765) oli jo esittänyt saman asian ja osoittanutkin sen kokeellisesti. Myös John Rey (1583-1645), Joseph Black (1728-1799) ja Henry Cavendish (1731-1810), olivat päätyneet samaan tulokseen jo ennen Lavoisier'ta, joskaan heidän esittämiään todisteita ei vielä ollut pidetty niin vakuuttavina, että asia olisi tullut yleisesti hyväksytyksi
Ettei massan (tai painon) säilyminen ollut selvä asia ikimuistoisista ajoista saakka, johtui siitä, että monissa tavallisissa kemiallisissa reaktioissa, esimerkiksi palamisessa, lähtöaineista, reaktiotuotteista tai molemmistakin ainakin osa on kaasuja, jotka tulevat ilmakehästä tai leviävät sinne. Kaasuja on ollut niiden näkymättömyyden vuoksi vaikea tunnistaa, jota paitsi ilmakehän nosteen vuoksi ne ovat erehdyttävästi vaikuttaneet painottomilta. Lisäksi käsitteellinen ero massan ja painon välillä ei ollut selvä ennen kuin Isaac Newton vuonna 1687 esitti yleisen gravitaatiolain. Koska esimerkiksi polttopuista jäävä tuhka painaa paljon vähemmän kuin alkuperäiset polttopuut, vaikuttaa siltä kuin massaa häviäisi. Entisajan kemistit olettivat, että puun sisältämä hypoteettinen alkuaine, flogiston, poistuisi ilmakehään palamisen yhteydessä. Toisaalta myös metallien hapettumista, esimerkiksi raudan ruostumista, pidettiin flogistonin poistumisena, vaikka tuolloin jo tiedettiin, että syntyvä ruoste painaa enemmän kuin alkuperäinen rauta. Tämän vuoksi olikin oletettava, ettei aineen paino (massa) pysy kemiallisissa reaktioissa ennallaan. Ruuvi
Antiikin aikana käytettiin Arkhimedeen ruuvia veden nostamiseen. Täyttä varmuutta ei ole siitä, keksikö sen Arkhimedes. Diodoroksen mukaan Arkhimedes keksi vesiruuvin asuessaan nuorena miehenä Aleksandriassa. Vesiruuvi levisi Egyptistä koko välimeren alueelle. Vitruvius mainitsee kirjoissaan ruuvipuristimen keksijäksi Heronin (10-70). Heron itse kuvaa omassa Mekhaniká teoksessaan niin ruuvipuristinta kuin kierukkavaihdetta. Ruuvipuristinta varten Heron kehitti menetelmän valmistaa mutteri. Jos ruuville halutaan nimetä isä, niin tämä kunnia kuuluu ehkä eniten Heronille. Lyijykynä
1600-luvulla yritettiin valmistaa lyijyjä grafiitista, rikistä ja antimonista, mutta tulokset olivat kehnoja. Ensimmäiset savipohjaiset keinotekoiset lyijyt valmisti saksalainen Kasper Faber 1700-luvun lopulla. Kehittyneempiä menetelmiä keksivät 1790-luvulla Ranskassa toiminut taiteilija-upseeri Nicolas Jacques Conté, kun Napoleonin Ranskaan oli vaikeuksia saada grafiittia Englannista, sekä Itävallassa keraamikko Joseph Hardtmuth. Contén keinotekoinen lyijy osoittautui hyväksi käytössä, koska sen kovuutta voitiin säädellä. Contén menetelmä on pääpiirteissään samanlaisena käytössä edelleenkin. Suuri osa lyijykynäteollisuudesta on vanhojen sukuyritysten, kuten Contén, Faberin, Staedtlerin ja Hardtmuthin hallussa. Pehr Adolf von Bonsdorff
Pehr Adolf von Bonsdorff (27. lokakuuta 1791 Turku – 11. tammikuuta 1839 Helsinki) oli suomalainen kemisti. Hän oli Turun akatemian kemian apulainen vuodesta 1818, professori vuodesta 1823 ja siirtyi yliopiston mukana Helsinkiin. Bonsdorff opiskeli myös ulkomailla, Tukholmassa, Lontoossa ja Pariisissa. Hän julkaisi tutkimuksia epäorgaanisen kemian ja mineralogian aloilta, ja merkittävimpiä ovat hänen kaksoissuoloja käsittelevät tutkimuksensa. Ruotsin tiedeakatemia palkitsi hänet 1836 kultamitalilla tutkimuksesta, jonka aiheena on metallien hapettuminen ilmassa. Homogenointi
Ensimmäisen homogenisaattorin valmisti ranskalainen Gaulin vuonna 1900. Kolmekymmentä vuotta myöhemmin Tanskassa valmistettiin ensimmäinen ruostumattomasta teräksestä tehty homogenisaattori. Homogenointia on käytetty maailmanlaajuisesti 1960-luvulta lähtien. Hehkulamppu
Humphry Davy esitteli hehkulampun toimintaperiaatteen 1802. Tämän jälkeen 1800-luvulla sähköllä hehkuvaa lankaa esitteli useampikin henkilö, esimerkiksi William Grove 1840 ja Joseph Swan. Saksalaisen Heinrich Göbelin väitetään myös esitelleen hehkulamppua. Ongelmana oli hehkulankojen lyhytikäisyys materiaalin hapettuessa ilmassa tai metallin sulaminen. Ratkaiseva keksintö toimivan hehkulampun valmistuksessa oli Hermann Sprengelin 1870-luvun alussa esittelemä elohopeapumppu, jolla pystyttiin kehittämään riittävän hyvä tyhjiö. Yleisesti kunnia hehkulampun keksimisestä annetaan Thomas Alva Edisonille, koska hän järjestelmällisesti etsi sopivaa lankamateriaalia, aloitti lamppujen valmistuksen ja luodakseen lampulleen markkinoita kehitti koko sähköntuotantojärjestelmän. Edisonin lampussa oli tyhjiössä hiililanka, jonka käyttöikä oli kuitenkin rajallinen. Unkarilainen yritys Tungsram esitteli 1904 wolframi-hehkulangan, jolla saavutettiin pitkä käyttöikä, ja se viimeisteli hehkulampun menestyksen valaisimissa. Alumiini
Varsinaisen teollisen tuotantotavan kehittivät samanaikaisesti sekä Charles Martin Hall Yhdysvalloissa että Paul Héroult Ranskassa vuonna 1886. Molemmat jalostivat alumiinioksidia kryoliitista ja alumiinia alumiinioksidista sulatuselektrolyysin avulla. Prosessia kutsutaan keksijöidensä perusteella Hall–Héroult-menetelmäksi. Amorfiset metallit
Amorfiset metallit keksittiin 1952, kun Buckel ja Hilsch tutkivat ohuiden amorfisten filmien superkonduktiivista vaikutusta . Amorfisia metalleja alettiin kuitenkin tutkia enemmän vasta 1960-luvulla, kun Klement, Willens ja Duwez valmistivat Caltechissa amorfisen metalliseoksen kullasta ja piistä (AuSi). Heidän kehittämä nopean jäähdytyksen tekniikka mahdollisti myös muiden amorfisten metalliseosten kehittämisen ja tutkimisen. Kristalloitumisen estämiseksi jäähdytyksen tulee tapahtua nopeudella 10 K/s. Tämän jäähdytysnopeuden saavuttamiseksi, valmistettujen amorfisten metallien paksuus oli oltava alle 100µm. Chaim Weizmann
Hänen merkittävin löytönsä oli "Clostridium acetobutylicum" -bakteerin eristäminen, joka mahdollisti sen teollisen käytön asetonin valmistukseen. Kemikaalia käytetään savuttoman ruudin valmistukseen. Ensimmäinen prosessia käyttänyt tehdas oli "J&W Nicholson & Co" Lontoon Bow'ssa vuonna 1915. Ensimmäisen maailmansodan aikana Weizmann oli Amiraliteetin laboratorioiden johdossa 1916–1919. Raskasmetalli
Muut raskasmetallit, kuten nikkeli, kromi ja tallium löydettiin vuosina 1750–1861. Näitä aineita esiintyi usein jo aiemmin käytettyjen raskasmetallien, kuten lyijyn tai kuparin yhteydessä, mutta niitä ei osattu erotella eri aineiksi. Tiedon ja tutkimusten lisääntyessä, raskasmetallien erottelusta tuli helpompaa. Esimerkiksi telluurin löytäjä Franz-Joseph Müller von Reichenstein oletti löytämänsä malmin olevan joko antimonia tai vismuttia. Oletus oli väärä ja kolmen vuoden tutkimustyön jälkeen von Reichenstein pystyi lopulta todistamaan löytäneensä uuden alkuaineen. Vuonna 1796 kyseinen alkuaine nimettiin telluuriksi. Ruuti
Varsinainen ruuti keksittiin Kiinassa 800-luvulla (Tang-dynastia). Aseissa sitä alettiin käyttää noin sata vuotta myöhemmin. 1100-luvulla ruutia käytettiin ampumaan bambuputkista tehtyjä raketteja vihollista kohti. Ensimmäinen metallinen tykki rakennettiin todennäköisesti 1200-luvun puolivälissä. Elwood Haynes
Tutkiessaan ja kehittäessään kevyempiä ja kestävämpiä metalleja auto- ja moottoriteollisuuden osien valmistukseen, hän keksi että yhdistämällä volframia kromiin, teräkseen tai rautaan, saatiin aikaan luja ja kevyt metalli joka oli vastustuskykyinen korroosiolle ja kesti suuria lämpötiloja. Näitä uudenaikaisia seosmetalleja valmistamaan hän perusti "Haynes Stellite Companyn", joka solmi ensimmäisen maailmansodan ansiosta lukuisia tuottoisia sopimuksia ja teki Haynesista miljonäärin vuonna 1916. Hän myi kehittämänsä martensiittisen ruostumattoman teräksen patentin "American Stainless Steel Companylle" osakevaihtona summasta, joka takasi hänelle paikan tämän yhtiön hallituksessa. Sodan jälkeen Haynes Stellitellä alkoi olla ongelmia työvoimansa kanssa. Nämä järjestäytyivät ammattiliittoihin, vaatien lisää palkkaa, jota Haynes ei halunnut korottaa. Erityisesti hänen lauseensa "Työläiselle ei kannata maksaa liikaa palkkaa, se tekee hänestä liian riippumattoman" aiheutti jopa yhtiön hallituksessa ja rahoittajissa hämmennystä. Rauhoittaakseen tilanteen Haynes myi Stellite Companyn ja sen patentit "Union Carbide" -yhtiölle vuonna 1920. Muutamien välivaiheiden jälkeen yhtiö on uudelleenorganisoitu ja toimii nykyisin nimellä "Haynes International". Haynes keskitti huomionsa jälleen autoja valmistavaan yhtiöönsä, mutta ensimmäisen maailmansodan jälkeisessä taloustaantumassa yhtiön talous ei kestänyt ja se haettiin konkurssiin. Haynes menetti omaisuudestaan huomattavan osan, koska vuonna 1925 annetulla oikeuden päätöksellä hänet katsottiin vastuulliseksi yhtiön veloista. François Arago
Arago keksi ensimmäisenä niin sanotun rotaatiomagnetismin havaitessaan, että pyöritettäessä ei-magneettista johdinta se magnetoituu. Arago laajensi tässä tanskalaisen Hans Christian Ørstedin aiempaa työtä. Ensin Arago havaitsi vuonna 1820, että sähkövirran johtaminen spiraalin muotoiseen kuparisylinteriin antoi sille magneettiset ominaisuudet, jotka kuitenkin lakkasivat kun virran katkaisi. Vuonna 1824 hän havaitsi edelleen, että ei-magneettisen kuparisen levyn pyörittäminen sai sen yläpuolelle ripustetun magneettineulan pyörimään vastaavasti. Michael Faraday osoitti myöhemmin näiden ilmiöiden aiheutuvan sähkömagneettisesta induktiosta. Britannian Royal Society palkitsi Aragon vuonna 1825 Copley-mitalilla siitä hyvästä, että hän oli löytänyt ”muiden kuin rautaa sisältävien aineiden magneettiset ominaisuudet”. Metalliseos
Alumiini tuli kaupallisesti merkittäväksi 1900-luvun alussa, kun sen lujuutta saatiin nostettua seostamalla siihen kuparia ja magnesiumia ja lämpökäsittelemällä tätä seosta. Alumiinin seoksia tutkinut A. Wilm lämmitti seosta 500 celsiusasteeseen saakka ja tämän jälkeen jäähdytti seoksen nopeasti vedessä. Tuloksena oli seos, joka oli edelleen pehmeä, mutta jonka lujuus nousi, kun jäähdytettyjä kappaleita varastoitiin huoneenlämmössä. Wilm havaitsi lujuuden tasoittuvan huippuarvoonsa neljässä päivässä. Ruostumaton teräs
Tunnettuja ruostumattomien terästen standardeja:Tavallisimmat CrNi-teräslajit ovat 1.4307 (EN) / 304L (ASTM), 1.4301 / 304, CrNiTi-teräs 1.4541 / 321, ”haponkestävät” eli CrNiMo-teräkset 1.4404, 1.4432, 1.4436 / 316L ja CrNiMoTi-teräs 1.4571 / 316Ti Takkirauta
Menetelmän takkiraudan tuottamiseksi kehitti englantilainen Abraham Darby I(1678–1717). 
Aikoinaan takkirauta laskettiin masuunista muotteihin ja valettiin rautaharkoiksi ("harkkorauta"), jotka sitten toimitettiin terästehtaalle ja sulatettiin ennen mellotusta. Nykyään lähes kaikki terästehtaat toimivat rautatehdas–terästehdas-kombinaatteina: takkirauta lasketaan masuunista sulana suoraan konvertteriin, jossa se konvertoidaan teräkseksi. Percy Gilchrist
Percy Carlyle Gilchrist (27. joulukuuta 1851 – 16. joulukuuta 1935) oli brittiläinen kemisti, joka kehitti teräksen valmistusprosesseja. Alfred Büchi
Alfred Büchi (11. heinäkuuta 1879 Winterthur – 27. elokuuta 1959 Winterthur) oli sveitsiläinen keksijä, joka kehitti ensimmäisen turboahtimen. Hän patentoi keksintönsä ja Saksan keisarikunta hyväksyi patentin (Nr. 204630) vuonna 1905. Büchi työskenteli konepäällikkönä Sulzer AG:ssa ja kehitti siellä turboahdinta. Guglielmo Marconi
Markiisi Guglielmo Marconi [] (25. huhtikuuta 1874 – 20. heinäkuuta 1937) oli italialainen fyysikko, keksijä ja liikemies, joka keksi langattoman lennättimen eli radion. Radion kehittämisessä oli mukana useita keksijöitä ympäri maailmaa, mutta Marconin 2. heinäkuuta 1897 hyväksyttyä brittipatenttia ”"Improvements in transmitting electrical impulses and signals and in apparatus there-for"” pidetään ensimmäisenä radiopatenttina, minkä takia Marconia pidetään radion keksijänä. Radiolähetyksiä oli kuitenkin kaikki radion ominaisuudet täyttävillä laitteilla lähetetty ennen Marconin patenttia. Tästä syystä radion keksijän titteli on kiistanalainen (katso lisää: "Radion historia"). Marconi sai yhdessä Karl Ferdinand Braunin kanssa Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1909 ”ansioista langattoman lennättimen kehittämisessä.” Krupp
Krupp otti vuonna 1862 ensimmäisenä mannereurooppalaisena yrityksenä käyttöön englantilaisen insinöörin Henry Bessemerin vuonna 1855 patentoiman teräksenvalmistusmenetelmän. Hall–Héroult-menetelmä
Ennen Hall–Héroult-prosessin keksimistä alumiinia yritettiin valmistaa monella eri tavalla. Sir Humphrey Davy yritti 1800-luvun alussa valmistaa alumiinia elektrolyysillä tässä kuitenkaan onnistumatta. Tämän jälkeen Hans Christian Ørsted kehitti menetelmän, jossa alkuainealumiinia valmistettiin kuumentamalla alumiinikloridia vakuumissa natriumin tai kaliumin läsnä ollessa. Ørsted saikin aikaan ensimmäisen alumiinipalan vuonna 1825. Vuonna 1854 ranskalainen opettaja Henri Sainte-Claire Deville kehitti menetelmää eteenpäin ja sai valmistettua ensimmäisen alumiiniharkon. Menetelmä oli kuitenkin epäkäytännöllinen. Alumiinikloridia oli erittäin vaikea käsitellä, ja natriumin tai kaliumin valmistaminen elektrolyysillä oli kallista. Tämän takia alumiinista tehdyt korut olivat jopa kultakorujakin arvokkaampia. Alumiiniharkot kelpasivat myös näyttelyesineiksi vuoden 1855 maailmannäyttelyyn. Vielä 1800-luvun loppupuolella alumiinin eristäminen vapaana alkuaineena oli hyvin kallista. Alumiini oli tuolloin kalliimpaa kuin kulta tai platina. Alumiinin jalostaminen oli niin työlästä, että vielä 150 vuotta sitten Ranskan keisari Napoleon III:n kerrotaan teettäneen kaikkein arvokkaimmille vierailleen aterimet alumiinista. Valmistuskulut vanhoilla menetelmillä pienenivät ajan kuluessa, mutta kun alumiinia käytettiin Washington-monumentin kärkikolmiossa, se oli edelleenkin kalliimpaa kuin hopea. Rautamies (vuoden 1966 animaatiosarja)
Sarja kertoo Rautamiehen seikkailuista, kun naistenmies ja aseiden suunnittelija Tony Stark rikastuu hallitukselle suunnittelemiensa aseiden myötä. Vietnamin sodan aikana hän loukkaantui räjähdyksessä, jossa sirpale lensi hänen rintansa läpi lähelle sydäntä. Stark onnistui suunnittelemaan itselleen teräshaarniskan, jonka avulla hänen elämänsä pelastui. Myöhemmin Stark ryhtyi supersankariksi kehitetyn teräshaarniskan avulla. Telaketju
Ensimmäisen toimivan telaketjun kehitti yhdysvaltalainen Alvin Orlando Lombard Mainesta vuonna 1901. Lombard Log Hauler muistutti telaketjuilla varustettua höyryveturia ja toimintaperiaatteeltaan moottorikelkkaa. Siitä käytettiin vetämään tukeilla lastattuja rekiä. Lombardin laitteita valmistettiin kaikkiaan 83. Myöhemmät olivat dieselmoottorilla varustettuja. Peippolan terästehdas
Terästehtaan perustivat vapaaherra Demien von Demienov ja pietarilaiset kauppiaat Jakob Österman ja Vasili Iljin. Tehdas, jossa oli kaksi nippurautavasaraa ja kankirautavasara sekä leikkaussakset, aloitti toimintansa helmikuussa 1802. Tehtaassa valmistettiin takoraudasta polttoterästä kuumentamalla lieskauunissa laatikoita joissa oli hiilijauheella ympäröityjä rautakankia. Raaka-aine tuli yleensä Venäjältä mutta ajoittain käytettiin myös suomalaista järvimalmista valmistettua rautaa. Tehdas siirtyi sittemmin Östermanin yksin omistamaksi ja myöhemmin omistajaksi tuli Östermanin poika Wilhelm Österman. Tehtaaseen hankittiin myös venytysvasara ja ahjo teräksen ja karkeiden manufaktuurituotteiden takomista varten. John Roebuck
John Roebuck (1718 – 17. heinäkuuta 1794) oli brittiläinen lääkäri, keksijä ja teollisuusmies. Hänen työnsä olivat merkittäviä teollisen vallankumouksen aikana ja hänet tunnetaan parhaiten kehittämästään rikkihapon valmistukseen käytettävästä lyijykammioprosessista. Ruostumaton teräs
Myös ruostumattomia teräksiä vaivaa korroosio eri muodoissaan, vaikka ne eivät ruostukaan kuten hiiliteräkset. Kloridipitoiset liuokset aiheuttavat pistesyöpymiä ja austeniittisilla teräksillä hitsatuissa rakenteissa jännityskorroosiota. Ruostumattomat teräkset syöpyvät siis suolaisessa ympäristössä, kuten merivedessä. Ferriittiset teräkset ovat immuuneja jännityskorroosiolle. Berthold Schwarz
Berthold Schwarz oli perimätiedon mukaan 1300-luvulla elänyt saksalainen fransiskaanimunkki, joka ensimmäisenä Euroopassa osoitti ruudin käyttökelpoisuuden ampuma-aseissa ja jota toisinaan on pidetty ruudin keksijänäkin. Teräsmies elokuvissa
Teräsmies on DC Comicsin sarjakuvissa esiintyvä kuvitteellinen supersankari, jonka ovat luoneet Joe Shuster ja Jerry Siegel. Hän on alusta asti esiintynyt useissa elokuvissa. Ensimmäiset elokuvat, joissa hahmo esiintyi, olivat lyhytanimaatioita 1940-luvulta. Sen jälkeen hahmo kahdessa sarjafilmissä vuosina 1948 ja 1950. Vuonna 1951 hahmo esiintyi kokopitkässä elokuvassa "Superman and the Mole Men", jonka pääosassa esiintyi George Reeves. Ruostumaton teräs
Ruostumaton teräs on käytössä pitkäikäinen ja siksi myös ekologinen materiaali. Ruostumattoman teräksen voi käytöstä poistettuna teräsromuna käyttää kokonaan raaka-aineena uudelleen. Mitä enemmän ruostumattoman teräksen romusta saadaan kiertoon, sitä vähemmän tarvitaan kalliita primäärisiä seosmetalleja, kuten nikkeliä ja molybdeeniä. Nikkelin ja molybdeenin hinnat vaihtelevat voimakkaasti syklisesti, mikä heijastuu voimakkaasti ruostumattoman teräksen markkinahinnan ja kulutuksen vaihteluun. Eräissä vaatimattomissa käyttökohteissa voidaan perinteinen 18-8-teräs korvata sitä halvemmalla AISI 201 -tyyppisellä teräksellä, jossa huomattava osa nikkelistä on korvattu seostamalla mangaania ja typpeä. Mangaanin laajamittaista käyttöä nikkelin korvaajana haittaa sen alhainen saanti romusta. Mangaani palaa suurimmaksi osaksi sulatuksen aikana oksidiksi ja siirtyy terässulasta kuonaan. Outokumpu (yritys)
Selvitys ruostumattoman eli jaloteräksen valmistamisesta käynnistyi 1960-luvun alussa, kun todettiin, että yrityksellä on teräksen valmistamiseen tarvittavaa kromia ja nikkeliä. Tilannetta hankaloitti kilpailu Outokummun ja Rautaruukin välillä. Vuoden 1970 lopulla päästiin sopimukseen, jonka mukaan Outokummulle jäivät alle 4,75 millimetrin kuuma- ja kylmävalssattujen levyjen valmistus ja Rautaruukille paksummat. Outokumpu Oy ajatteli alun perin perustaa tehtaan Poriin. Sijoituspaikasta tuli kuitenkin poliittinen kysymys, ja Suomen hallituksen rahoituksella lopulta päätettiin sijoittaa tehdas Tornion Röyttään. Tilanne oli niin traumaattinen, että toimitusjohtaja - vuodesta 1969 pääjohtaja, vuorineuvos Bryk - pyysi terveydellisiin syihin vedoten eroa, joka astui voimaan 31. heinäkuuta 1972. Seuraajaksi valittiin yrityksen sisältä teknisen suunnittelun päällikkö 43-vuotias diplomi-insinööri Kauko Kaasila. Kemian historia
Pneumaattinen kemia tarkoittaa kaasujen tutkimusta. Suurin pneumaattisen kemian kehittäjä oli Stephen Hales, joka kehitti laitteen, jolla pystyi keräämään kaasuja. Tällä laitteistolla Hales mittasi kaasujen määriä, mutta ei tutkinut niiden ominaisuuksia. Joseph Black todisti kaasun olevan erillinen entiteetti. Black kuumensi magnesiumkarbonaattia, jolloin keräysastiaan tiivistyi vähän vettä, joten oli synnyttävä myös muuta ainetta, sitoutunutta ilmaa. Joseph Priestley huomasi, että sitoutunut ilma, hiilidioksidi, ei pidä yllä palamista ja että sen pystyi sekoittamaan veteen, jolloin syntyi soodavettä, hiilihappoa. Hän sai kerättyä useita typen oksideja Halesin laitteistolla. Henry Cavendish valmisti ensimmäisen kerran vetyä 1776 ja nimesi sen "metalleista syntyneeksi palavaksi ilmaksi". Charles Goodyear
Vuonna 1852 Goodyear matkusti pitkään suunnitelmalleen kiertueelle Eurooppaan, jossa hän tapasi Charles Macintosh & Companyn palveluksessa olleen Thomas Hancockin. Hancock valmisti vulkanisoitua kumia ilman yhdysvaltalaista lisenssiä. Hancock väitti keksineensä menetelmä itsenäisesti ja sai tämän tueksi vuonna 1843 brittiläisen patentin, joka vahvistettiin vuonna 1844. Kolmas vuoteen 1855 mennessä annettu panttia koskeva kiista brittiläisen kuminvalmistuksen pioneerin Stephen Moulton kanssa Hancockia vastaan perustui väitteeseen, että menetelmä oli kopioitu Goodyearilta. Goodyear oli läsnä oikeudenkäynnissä. Jos Hancock häviäisi, Goodyear saisi Britanniassa patentin keksinnölleen ja saisi osuuksia sekä Hancockin että Moultonin tuotannosta. Molemmat valmistajat olivat tutkineet Goodyearin vulkanoitua kumia vuonna 1842, mutta useat kemistit todistivat, ettei vulkanisointimenetelmää voitu toistaa pelkästään sitä havainnoimalla. Hancock voitti patenttikiistassa. Henri Lloyd
Paremmin ”Mr. Henrinä” tunnettu Henri Strzelecki harrasti purjehdusta ja huomasi raskaiden öljykangastakkien ongelmat ulkovaatteina. Hän kiinnostui uudesta nailon-tekokuidusta ja alkoi kehittää siitä uudenlaisia vedenpitäviä vaatteita Angus Lloydin kanssa perustamassaan yrityksessä. He keksivät käyttää nailonia metallin sijasta myös vetoketjuissa, jolloin niiden korroosio-ongelmat poistuivat. Kiinnitykseen ja kiristykseen he alkoivat käyttää nopeatoimista tarranauhaa. He ottivat käyttöön myös uuden Gore-Tex-materiaalin testattuaan sitä ensin tuhansia tunteja avomeripurjehtijoiden käytössä. Ruostumaton teräs
Ruostumattomista teräksistä yleisimpiä ovat austeniittiset laadut, joita käytetään muun muassa aterimiin, kattiloihin, kulhoihin, keittiökalusteisiin, olutastioihin sekä elintarvike-, paperiteollisuuden ja kemianteollisuuden laitteisiin, joissa on suuri korroosion riski. Sitä käytetään muun muassa säiliöiden, putkien ja paperikoneiden valmistukseen. Auton katalysaattorit ja pakoputket voidaan valmistaa osaksi ruostumattomasta teräksestä. Rakennusmateriaalina ruostumattoman teräksen käyttö on kasvamassa sen lujuuden ja syöpymiskestävyyden ansiosta julkisivuissa. Kotitalouksien veitset, sakset ja tiskialtaat valmistetaan ruostumattomasta teräksestä. Myös hissien, liukuportaiden, lukkojen ja ovenkahvojen valmistukseen käytetään ruostumattomia teräksiä. Erilaisia kodinkoneita tai niiden osia valmistetaan myös ruostumattomasta teräksesta, esimerkiksi astianpesukoneen ja pyykinpesukoneen keskeiset osat ovat ruostumatonta terästä. Ruostumatonta terästä käytetään käsikaiteissa sekä kylpyhuoneiden pyyhekuivaimissa ja pyyhekoukuissa. Esimerkiksi Saksassa ja Itävallassa julkisten vessojen vessanpöntöt tehdään ruostumattomasta teräksestä. Ruostumatonta terästä käytetään myös nykytaiteen veistoksissa, kuten esimerkiksi Chicagon "Cloud Gate" -teoksessa. Tornion terästehdas
Ensimmäinen teräserä Tornion tehtaalla sulatettiin 3. toukokuuta 1976 Tehdas oli maailman tehokkaimpia terästehtaita ja ainoa, jolla oli oma kromikaivos, ja ferrokromituotanto samalla tehdasalueella. Tornion terästehtaan vihki käyttöön tasavallan presidentti Urho Kekkonen 30. toukokuuta 1977. Terästehdas oli valmistuessaan myös maailman pohjoisin. Tehdas tuotti aluksi vuodessa 50 000 tonnia ruostumatonta terästä, joka oli myös koko Outokummun kapasiteetti. Vuonna 1977 tehtalla oli työntekijöitä 1 141. Cai Lun
Cai Lun (; Wade-Giles: Tsai Lun) (50 – 121) oli Kiinassa elänyt eunukki, jota kiinalaiset ovat 100-luvulta alkaen pitäneet paperin ja paperinvalmistusprosessin keksijänä. Hänen elämästään tiedetään hyvin vähän. Noin vuonna 105 hän esitteli keisari Ho Tille ensimmäiset paperiarkit, jotka oli valmistettu hienonnetusta kasvimassasta prässäämällä ja kuivattamalla. Han-dynastian historiikissa kerrotaan Cai Lunin keksinnöistä. Kiinassa hänen nimensä on hyvin tunnettu. Alfred Krupp
Vuonna 1841 Alfred sai keksinnöstään rahaa tehtaan laajentamiseen ja valuteräksen käyttöön. Vuonna 1847 hän teki ensimmäisen tykkinsä valuteräksestä. Lontoon maailmannäyttelyssä 1851 hän esitteli 6 paunan (2,7 kg) kokonaan valuteräksestä tehdyn tykin ja virheettömän 2 000 paunan (907 kg) teräsvalun, painoltaan yli kaksinkertaisen mihinkään aikaisempaan nähden.
Kruppin näyttely oli sensaatio insinöörien keskuudessa ja Essenin tehtaista tuli kuuluisa. Vuoden 1851 toinen keksintö, rautatiepyörien tekoa koskeva, tuotti myös voittoa, minkä Alfred sijoitti tehtaan laajentamiseen ja varustamiseen sekä takaaladattavan valuteräksisen tykin kehittämiseen. Alfred uskoi takaaladattavien tykkien ylivoimaan suustaladattaviin nähden, sillä hänen mielestään ne lisäsivät tulen tarkkuutta- ja nopeutta. Näkemys tuli Saksassa yleisesti hyväksytyksi vasta Ranskan–Preussin sodan jälkeen. Henry Maudslay
Maudslay saavutti taidoillaan mainetta, ja hydraulipuristimen keksijä Joseph Bramah kutsui hänet palvelukseensa. Bramah oli aikaisemmin patentoinut tiirikoimattoman kassakaapin lukon ja tarvitsi jonkun tekemään näitä monimutkaisia lukkoja järkevään hintaan. Bramah hämmästyi Maudslayn 18 vuoden ikää, mutta osoitettuaan taitonsa Maudslay aloitti Bramahin palveluksessa. Maudslay ei tehnyt vain lukkoa vaan myös koneet, joilla lukon osat tehtiin. Maudsleyn valmistama lukko oli Bramahin liikkeen ikkunassa, ja sen murtamisesta luvattiin 200 guinean palkkio. Kesti 47 vuotta ennen kuin lukko onnistuttiin murtamaan. Keksijä
Keksimisen historiaa ovat tutkineet esimerkiksi Jared Diamond ja Thomas P. Hughes.Kuuluisa filmitähti Hedy Lamarr kehitti öisin keksintöjä, joihin langattomat Wi-Fi-verkot ja matkapuhelinverkkojen CDMA-tekniikka perustuvat. Toisen maailmansodan alettua hän kehitti ja patentoi muuttuvataajuuksisen radiolaitteen torpedojen ohjaamiseen ohi vihollisen radiohäirinnän. Langattoman tiedonsiirron historia
Radion patentti kuuluu nykyään Nikola Teslalle (1856–1943), joka patentoi Marconin kanssa samana vuonna omia radioon liittyviä keksintöjään. US Patent Office peruutti Teslan patentit 1904, mutta Yhdysvaltojen korkein oikeus palautti ne hänelle vuonna 1943. Eli pian Teslan kuoleman jälkeen. Joidenkin mukaan molemmat päätökset olisi tehty taloudellisista syistä, jotta Yhdysvaltojen hallituksen ei olisi tarvinnut maksaa korvauksia, ensin Teslalle, sitten Marconi Companylle. Sana ”radio” on keksitty paljon itse laitteen kehittämisen jälkeen, ehkä vasta vuonna 1909. Sitä ennen kutsumanimenä toimi langaton lennätin. Georges Urbain
Georges Urbain (12. huhtikuuta 1872 – 5. marraskuuta 1938) oli ranskalainen kemisti. Hänet tunnetaan työstään alkuaine luteniumin löytäjänä vuonna 1907 (myös Carl Auer von Welsbach ja Charles James löysivät tämän alkuaineen itsenäisesti, mutta Urbain julkaisi tuloksensa ensimmäisenä). Hän oli eräs 1900-luvun alkupuolen huomattavimmista harvinaisten maametallien ja lantanoidien tutkijoista, joka teki erittäin pitkiä ja perusteellisia kemiallisia kokeita näiden aineiden erottelemiseksi toisistaan. Hän löysi gadoliniumin ferromagneettisuuden. Hänet tunnetaan myös kuvanveistäjänä, säveltäjänä ja taidemaalarina. Urbain opiskeli École supérieure de physique et de chimie industrielles de la ville de Paris yliopistossa (ESPRI Paris) ja hänestä tuli Sorbonnen yliopiston mineralogian professori vuonna 1906, myöhemmin Ranskan tiedeakatemian jäsen sekä Ranskan kemian seuran (Société chimique de France) presidentti. Messinki
Teollisen vallankumouksen myötä messingintuotannon merkitys kasvoi entisestään. Vuonna 1738 englantilainen metallurgi William Champion patentoi menetelmän sinkin tuottamiseen tislaamalla kalamiinia ja hiiltä. Kankaan­kudonta­teollisuuden tarpeisiin tarvittiin neuloja, joita valmistettiin messinkilangasta. 1800-luvulla messingin valmistus ja käyttökohteet lisääntyivät entisestään. Vuonna 1832 englantilainen teollisuusyrittäjä ja poliitikko George Frederick Muntz keksi 60/40-messingin, joka mahdollisti edullisten, kuumatyöstettävien metallilevyjen valmistuksen. Nämä syrjäyttivät puulaivojen suojaamisessa käytetyt kuparilevyt. Ranskassa vuonna 1846 messingistä alettiin puolestaan valmistaa aseiden patruunoita. Hyvälaatuisten sauvojen valmistaminen edullisesti koki läpimurron vuonna 1894, kun Alexander Dick kehitti suulakepuristimen. Franz Tausend
Tausend oli putkimiehen poika, joka oli toiminut erään kemistin apulaisena, mutta häneltä puuttui muodollinen kemian alan koulutus. Hän kehitti lähinnä alkemiaa muistuttavia teorioita metallien "kasvattamisesta", rakensi kotiinsa laboratorion ja uskoi kykenevänsä löytämään menetelmän, jonka avulla metalleja voisi valmistaa halvemmista materiaaleista. Vuonna 1924 hän vastasi lehti-ilmoitukseen, jossa etsittiin luotettavaa sijoituskohdetta kemian alalta ja yllättäen Rudolf Rienhardt -niminen mies ilmoitti olevansa valmis sijoittamaan suuren summan hänen "tutkimustyöhönsä". He perustivat osakeyhtiön ja hankkivat uuden laboratorion. Vuoden 1925 alussa Tausend ehdotti kullan valmistamista, sillä hänen muut kokeensa eivät olleet toistaiseksi onnistuneet. Reinhard houkutteli hankkeen suojelijaksi kansallismielisissä piireissä arvostetun kenraali Erich Ludendorffin, joka lähetti Kummer-nimisen miehen tutustumaan Tausendin työhön. Tausend sai huijattua Kummeria sulatusastian pohjalle sujauttamillaan kultahauleilla ja myös Ludendorff vakuuttui. Ruuti
Bysanttilainen arkkitehti Kallinikos käytti ruudin ainesosia kreikkalaisen tulen raaka-aineina 671. Sekoittamalla kolofonihartsia, sammuttamatonta kalkkia, salpietaria ja pyriittiä saatiin aikaan seos, joka syttyi kosketuksesta veden kanssa, tarttui erilaisiin pintoihin, räiskyi ympäriinsä ja saattoi palaa myös veden alla. Kallinikosta pidetään polttotaisteluaineiden keksijänä, mutta kyseessä ei kuitenkaan ollut räjähdysaine. James Beaumont Neilson
James Beaumont Neilson (22. kesäkuuta 1792 – 18. tammikuuta 1865) oli skotlantilainen keksijä. Hänen tärkeimpänä keksintönään pidetään kuuman ilman käyttöä masuuneissa rautamalmia jalostettaessa. Ruostumaton teräs
Raaka-aineista pääosa on kierrätettyä teräsromua, sekä ruostumatonta että seostamatonta hiiliterästä. Raaka-aineina käytetään lisäksi muita metallisia ns. primäärisiä raaka-aineita, kuten ferrokromia (FeCr), ferronikkeliä (FeNi), elektrolyyttinikkeliä (Ni), ferromangaania (FeMn), elektrolyyttimangaania (Mn), ferropiitä (FeSi), ferrotitaania (FeTi) jne. Wilkinson Sword
Wilkinson Sword -yhtiön perusti keksijä-insinööri Henry Nock vuonna 1772 ja se valmisti alun perin bajonetteja ja ampuma-aseita. Yhtiö laajensi toimintaansa 1800-luvulla miekkojen valmistukseen ja alkoi vuonna 1877 valmistaa partaveitsiä. Vuonna 1898 Wilkinson Sword uudelleen teroittavia teriä käyttävän Pall Mall -partahöylän. Yhtiö alkoi vuonna 1956 kehittää hiontamenetelmää partaterien valmistukseen ruostumattomasta teräksestä yhteistyössä saksalaisen Osberghaus KG -yhtiön kanssa. Wilkinson Sword toi ensimmäinenä markkinoille ruostumattomasta teräksestä valmistetun kaksipuolisen partaterän. Yhtiö toi vuonna 1970 markkinoille ensimmäisen teräkasetteja käyttävän partahöylän. Kemia
Nykyaikaisen kemian perustajana pidetään Antoine Lavoisier'ta (1743–1794). Lavoisier osoitti kokeillaan, että palaminen merkitsee aineen yhtymistä happeen. Hän myös muotoili aineen häviämättömyyden lain, julkaisi alkuainetaulukon ja uudisti kemian käsitteitä. Samalla myös metalli"kalkin" ja hiilen välinen reaktio oli selitettävä uudestaan: "Kalkki" eli metallioksidi on metallin ja hapen yhdiste. Kuumennettaessa hiili sitoo metallioksidista hapen palaen hiilidioksidiksi, jolloin metallioksidi samalla pelkistyy metalliksi. Tähän reaktioon perustuu esimerkiksi rautamalmin pelkistäminen raudaksi hiilen avulla. Alumiini
Vuonna 1825 onnistui tanskalainen fyysikko Hans Christian Ørsted Davyn työn jalanjäljissä tuottamaan ensimmäiset alumiinihiukkaset (grammat) kuumentamalla alumiinikloridia kaliumin avulla. Vuonna 1845 saksalainen Friedrich Wöhler määritti useita alumiinin ominaisuuksia, muun muassa sen huomattavan keveyden. Alumiini oli tällöin arvokkaampaa kuin kulta. James Small
James Small (1730 Dalkeith, Midlothian – 1793) oli skotlantilainen keksijä, joka kehitti ensimmäisen rautasiipisen kääntöauran. Hän julkaisi aurasta tutkielman vuonna 1784, joka oli oikeastaan valmistusohjeet. Small oli valmistanut näitä auroja aikaisemmin, ainakin jo 1764. Charles Goodyear
Charles Goodyear (29. joulukuuta 1800 – 1. heinäkuuta 1860) oli ensimmäinen amerikkalainen, joka vulkanoi kumia. Hän keksi tämän prosessin vuonna 1839 ja patentoi sen 15. kesäkuuta 1844. Vaikka Goodyear usein mainitaan menetelmän keksijänä, nykyaikainen tutkimus on osoittanut, että mesoamerikkalaiset olivat muokanneet kumia palloiksi ja muiksi esineiksi samankaltaisella menetelmällä jo 1600 eaa. Antioksidantit
Hapen löytänyt tutkija Joseph Priestley päätteli jo 1700-luvulla, että happi voi lyhentää ihmisen elämää. Hän havaitsi kynttilän palavan nopeammin puhtaassa hapessa kuin tavallisessa ilmassa. 1930-luvulla kemianteollisuudessa havaittiin, että rasva, muovi ja kumi härskiintyvät vapaiden happiradikaalien vaikutuksesta. Nebraskan yliopiston tutkija, tohtori Denham Harman esitti vuonna 1956, että happiradikaalit vaurioittavat myös soluja. Hänen teoriansa mukaan ne aiheuttavat suuren osan pitkäaikaissairauksista ja vaikuttavat merkittävästi vanhenemiseen. Joe Shuster
Shuster oli itseoppinut piirtäjä, joka ei huonontuneen näkönsä vuoksi pystynyt enää ammatikseen piirtämään 1950-luvun jälkeen. Hän keksi yhdessä ystävänsä Jerry Siegelin kanssa sarjakuvahahmo Teräsmiehen ("Superman"). Teräsmies
Teräsmies syntyi Krypton-planeetalla ja sai vanhemmiltaan Jor-Eliltä ja Laralta nimen Kal-El. Jor-El, yksi planeetan johtavia tiedemiehiä, sai selville, että Krypton-planeettaa uhkasi ketjureaktio, joka veisi planeetan väistämättömään tuhoon. Juuri ennen planeetan räjähtämistä Kal-El lähetettiin vauvana turvaan Maahan. Metalliseos
Ranskalaisen kemistin Marcellin Bertholletin vuonna 1786 tekemä havainto hiilen merkityksestä raudan ja teräksen välillä oli merkittävä lähtökohta terästen kehityksessä. Vuonna 1819 Michael Faraday aloitti tutkimuksen eri seosmetallien vaikutuksesta terästen ominaisuuksiin. Faradayn tutkimus jäi kuitenkin kesken ja näytteet analysoitiin loppuun vasta vuonna 1931. Analyysin suorittanut Robert Hadfield huomautti, että mikäli Faraday olisi saattanut tutkimuksensa loppuun, olisi seosmetallien aikakausi alkanut puoli vuosisataa aiemmin. Richard Helander
Teräsbetonirakentamisen tekniikan toi Tampereelle saksalainen "Wayss & Freytag"-yritys joka valmisti 1900-luvun alussa teräsbetoniset välipermannot ja kannatinpalkit Klingendahlin ja Tampellan uusiin tehdasrakennuksiin sekä ns. Kymmenenmiehen taloon. Richard Helander aloitti ensimmäisenä suomalaisena rakentajana teräsbetonirakentamisen vuonna 1906. Hän toimi yhteistyössä professori Jalmar Castrénin kanssa, joka laski rakenteet ja teki rakennepiirustukset sekä valvoi työn toteuttamista. Helanderin liike teki teräsbtonirakenteita 1907 valmistuneeseen Tampereen paloasemarakennukseen ja 1909 valmistuneeseen Hämeen Pohjan taloon. Pian liike alkoi saada tilauksia ympäri Suomea ja Helander muuttikin itse Helsinkiin. Berthold Schwarz
Ei ole varmaa, onko Schwarz historiallinen henkilö. On arveltu, että hän olisi ollut historiallinen alkemisti, joka kehitti ruutia Saksassa, mutta toiset tutkijat pitävät häntä pelkästään legendaarisena henkilönä. Mortteli
Saksalainen alkemisti Bertholdus Schwarz keksi ruudin sotilaskäytön ensimmäisenä Euroopassa vuonna 1290. Hän hiersi puuhiiltä, rikkiä ja kaliumnitraattia morttelissa, ja tuloksena oli hulmahdus. Schwarz selvisi räjähdyksestä hengissä ja rakensi pian tämän jälkeen ensimmäisen käyttökelpoisen tykin, joka sai nimensä (mörssäri, Mörser) hänen käyttämästään morttelista. Isaac de Rivaz
François Isaac de Rivaz (19. joulukuuta 1752 Pariisi – 30. heinäkuuta 1828 Sion) oli sveitsiläinen keksijä, joka kehitti ja rakensi maailman ensimmäisen polttomoottorin vuonna 1806. Moottorin polttoaineena oli vety- ja happikaasujen sekoitus. Vuotta myöhemmin, 1807, Isaac de Rivaz rakensi moottorinsa liikutettavaksi maailman ensimmäisen polttomoottorikäyttöisen auton. Jo ennen polttomoottorin keksimistä Rivaz oli 1700-luvun lopulla rakentanut onnistuneesti useita höyrykäyttöisiä ajoneuvoja. Paul Héroult
Paul-Louis-Toussaint Héroult (10. huhtikuuta 1863 Thury-Harcourt, Ranska — 9. toukokuuta 1914 Antibesin lähistöllä) oli ranskalainen kemisti. Héroult keksi alumiinin sähkömetallurgisen valmistamismenetelmän sekä kehitti valokaariuunin, jota tarvitaan teräksen valmistukseen. Uusi alumiinin valmistusmenetelmä, joka tunnetaan nimellä Hall–Héroult-menetelmä, halvensi metallin hintaa ja mahdollisti halvan alumiinin ja sen johdannaisten laajamittaisen hyödyntämisen. Paul Vieille
Paul Marie Eugène Vieille (2. syyskuuta 1854 – 14. tammikuuta 1934) oli ranskalainen kemisti, joka kehitti savuttoman ruudin vuonna 1886. Se tunnettiin nimellä la Poudre B tai Poudre Blanche (valkoinen ruuti). Henry Maudslay
Vaikka Maudslay ei ehkä ollut ensimmäinen, joka keksi teräkelkan (kuten moni kirjoittaja on väittänyt), ja ei ehkä tehnyt ensimmäistä johderuuvi-teräkelkka-vaihdeyhdistelmää (Jesse Ramsden teki sen ehkä vuonna 1775; todisteet ovat epäselvät), hän on varmasti se henkilö, joka esitteli maailmalle voittoisan yhdistelmän johdesorvista, teräkelkasta ja vaihteesta tuoden edistystä työstökoneisiin ja ruuvikierteiden tekniseen soveltamiseen. Teräs
Historiallisesti ensimmäisen kerran terästä valmistettiin Bessemer-prosessia muistuttavalla tavalla Qin-dynastian aikana Kiinassa. Sulaan valurautaan lietsottiin ilmaa, jolloin ylimääräinen hiili paloi pois. Intiassa keksittiin upokasteräksen valmistus 300-luvulla. Kankirautaa kuumennettiin upokkaassa lasimurskan ja hiilen kanssa. Lasi sulaessaan sitoi raudan epäpuhtauksia, ja hiili imeytyi kiinteään rautaan. Näin saatua korkealaatuista terästä kutsutaan nimellä wootz. Upokasteräksen valmistustaito siirtyi Eurooppaan, mutta painui unohduksiin Länsi-Rooman luhistumisen myötä. Wootzin valmistus vaati kuitenkin hyvin korkealaatuista rautaa, ja intialaisten korkealaatuisten malmien ehtyminen 1600-luvulla merkitsi myös wootzin valmistustaidon häviämistä, sillä prosessi siirtyi suullisena perimätietona isältä pojalle. James Hargreaves
James Hargreaves (n. 1720 – 22. huhtikuuta 1778) oli kankaankutoja, puuseppä ja keksijä Lancashiressä Englannissa. Hargreavesin keksintönä pidetään Kehruu-Jennyä vuodelta 1764, josta Richard Arkwright patentoi vuonna 1769 ”vesi-rukkina” tunnetun kehruukoneen. Näiden pohjalta Samuel Crompton loi myöhemmin ”spinning mule” -nimellä tunnetun kehruukoneen. Kehruu-Jenny oli yksinkertainen puusta rakennettu kone, jossa yhdistyi useita värttinöitä. Se teki kahdeksan ihmisen työt. Rikkihappo
Rikkihappo liittyy keskeisesti vedyn löytöhistoriaan. Robert Boyle pani 1600-luvun puolivälin paikkeilla rautanauloja rikkihappoon ja havaitsi, että reaktiossa vapautuu runsaasti kaasumaista vetyä. Alkuaineeksi vedyn totesi Henry Cavendish pudoteltuaan rauta-, tina- ja sinkkipalasia suolahappoon ja rikkihappoon.
Rikkihapon tärkeys ymmärrettiin nopeasti, ja se oli yksi ensimmäisistä kemikaaleista, joita tuotettiin suuremmassa määrin. Tässä ansioitui erityisesti lontoolaisapteekkari Joshua Ward, joka käytti saksalais-hollantilaisen Johann Glauberin tekniikkaa. Glauber valmisti rikkihappoa polttamalla rikkiä ja kaliumnitraattia vesihöyryä sisältävässä astiassa. Glauber keksi myös keinon, jolla rikkihapon avulla voidaan valmistaa typpihappoa. Tekniikkaa paranteli vuonna 1746 lääkäri John Roebuck suorittamalla reaktiot lyijykammiossa, jotka olivat kestävämpiä, suurempia ja edullisempia kuin aiemmat lasiastiat. Alan uranuurtajiin kuului myös Johann Christian Bernhardt. Yhdysvalloissa rikkihappo oli ensimmäisiä kemikaaleja, joita alettiin tuottaa kaupallisesti. Säänkestävä teräs
Tekniikan edelläkävijänä toimi amerikansuomalainen arkkitehti Eero Saarinen, joka käytti sitä ensi kerran vuonna 1963 valmistuneessa John Deere -traktoriyhtiön pääkonttorissa Yhdysvaltojen Illinois’ssa. Teräsmies
Vuonna 1933 19-vuotiaat ohiolaiset Jerry Siegel ja Joe Shuster loivat tieteistarinan "The Reign of Superman". Tarinan Teräsmies muistutti hyvin vähän nykyistä Teräsmiestä: hän oli kalju telepaatikkorikollinen. Vuonna 1938 ensimmäinen versio nykyisestä Teräsmiehestä teki ensiesiintymisensä "Action Comics" -sarjakuvalehdessä. Juustohöylä
Jonkinlaisia juustohöyliä on saattanut olla yhtä kauan kuin juustoakin. Roomasta on esimerkiksi löytynyt ajanlaskun alun ajan tienoilta peräisin oleva kupariesine, jossa on jäämiä juustosta. Nykyaikaisen juustohöylän kehitti kuitenkin norjalainen huonekalupuuseppä Thor Bjørklund vuonna 1925. Bjørklund halusi kehittää työkalun, jolla kovakin juusto olisi helposti leikattavissa tasapaksuiksi viipaleiksi, mikä oli vaikeaa veistä käyttäen. Työkalun innoittaja oli tavallinen höylä. Juustohöylän valmistus aloitettiin Lillehammerin tehtaalla vuonna 1927. Suomessa juustohöyliä on löytynyt Hackmanin tuotevalikoimasta ainakin vuodesta 1939 lähtien. Bjørklund kuoli vuonna 1975 ja suurin osa nykyisin markkinoilla olevista juustohöylistä pohjautuu hänen keksimälleen alkuperäiselle juustohöylälle. Konekivääri
Ensimmäisen konekiväärityyppisen aseen rakensi yhdysvaltalainen Richard J. Gatling vuonna 1861. Hän hyödynsi uusia pronssihylsyisiä ammuksia, jotka mahdollistivat aseen automaattisen lataamisen. Gatlingin konekiväärissä oli 6–10 lukollisen piipun ryhmä. Kun piipustoa pyöritettiin kammesta vääntämällä, kukin piippu latasi ja ampui luodin joka kierroksella. Gatling uskoi aseensa olevan niin tehokas, että se poistaisi suurten armeijoiden tarpeen ja siten vähentäisi sodassa kuolleiden määrää. Gatling-tyyppisessä aseessa ei tarvita jäähdytystä, koska kukin piippu ampuu vuorollaan, jolloin lämpöä syntyy vähemmän ja koska pyörivän liikkeen ilmavirta jäähdyttää piippuja. Tutkan historia
Saksalainen Heinrich Hertz todisti, että sähkömagneettinen säteily heijastuu metalliesineistä. Tämän lisäksi hän osoitti, että sähkömagneettiset signaalit voivat matkustaa ilman halki. Vuonna 1888 hän todisti sähkömagneettisen säteilyn olemassaolon rakentamalla kojeen, jonka avulla voitiin tuottaa radioaaltoja. Karl Benz
Karl Friedrich Benz (25. marraskuuta 1844 Karlsruhe, Baden, Saksa – 4. huhtikuuta 1929 Ladenburg) oli saksalainen autoinsinööri. Häntä pidetään bensiinikäyttöisen auton keksijänä yhdessä Gottlieb Daimlerin kanssa. Benz patentoi vuonna 1879 edellisenä vuonna keksimänsä bensiinikäyttöisen polttomoottorin. Ruuvi
Peter Robertson patentoi 1907 kylmäkarkaisulla tehdyn kestävän kolokantaruuvin. Hän halusi valmistaa ruuvinsa itse, joten sopimus Henry Fordin kanssa meni oregonilaiselle kulkukauppiaalle Henry F. Phillipsille, joka oli kehittänyt ristipääruuvin. Phillips salli muiden valmistaa ruuviaan lisenssillä. Autoteollisuudelle oli hyvä, että meisseli nousee ristipään kaltevista urista ylös, koska koneruuvitaltoissa ei ollut vääntövoiman rajoitinta. Seuraava kantamalli oli Torx, jonka Camcar-nimisen yrityksen tutkimusryhmä kehitti 1965 ja patentoi 1971. Pozidriv-ruuvi on Phillips-ruuvin kehittyneempi versio, mutta lipsuminen on yhä sen ominaisuus. Antoine Lavoisier
Antoine Laurent de Lavoisier (26. elokuuta 1743 Pariisi – 8. toukokuuta 1794 Pariisi) oli ranskalainen kemisti. Hän julkaisi aineen häviämättömyyden lain ensimmäisen version, tunnisti ja nimesi hapen ja todisti sen osuuden palamisreaktioon ja näin flogiston-teorian vääräksi ja uudisti kemian nimistöä. Lavoisieria pidetään usein nykyaikaisen kemian isänä. Friedrich von Esmarch
Friedrich von Esmarch (1823–1908) oli saksalainen lääkäri. Hän keksi mm. keinotekoisen verettömyyden, joka aikaansaadaan siten, että kumisiteellä (ns. Esmarchin siteellä) keskeytetään verenkierto leikkauksen ajaksi, ajetaan raajasta veri pois, jolloin raajaan voidaan tehdä suuriakin kirurgisia operaatioita ilman lainkaan verenhukkaa Hän osallistui lääkärinä sotiin, muun muassa vuonna 1848 Tanskan sotaan. Sen jälkeen hän toimi vuodesta 1854 Kielissä kirurgisen osaston johtajana ja vuodesta 1857 kirurgian professorina. Vuonna 1866 hänelle uskottiin Berliinin sairashuoneiden kirurgisen toiminnan ylivalvonta, ja vuonna 1870 hänet nimitettiin Saksan armeijan Hän oli mukana myös samarialaisopetuksen järjestämisessä Saksassa. Useimmat von Esmarchin julkaisut koskevat sotakirurgiaa. Havaijinkitara
Havaijinkitaran steel-soittotyylin keksijästä on useampia tarinoita. J. D. Bisignanin mukaan tyylin keksi 1890-luvun puolivälissä havaijilainen koulupoika Joseph Kekuku kävellessään rautatiekiskojen vierellä portugalilaisen kitaransa kanssa. Tarinan mukaan hän löysi radalta pultin ja alkoi liu'uttaa sitä kitaransa kieliä pitkin. Myöhemmin hän opetteli soittamaan kitaraansa liu'uttaen veitsen terää kielillä. Hän myös vaihtoi kitarankielet metallisiin kieliin ja korotti ne, etteivät ne osuisi kaulan kohoumiin. Muina kandidaatteina tyylin keksijöiksi pidetään intialaista merimiestä Gabriel Davionia vuoden 1885 tienoilla tai portugalilaislähtöistä James Hoaa. Kekukun kerrotaan kuitenkin kiertäneen Yhdysvaltoja ja jopa Eurooppaa aina kuolemaansa asti vuonna 1932 opettaen ja popularisoiden havaijilaisen steel-kitaran soittoa. Soitinta alettiin sähköistää 1930-luvulla, jolloin alunperäisen havaijinkitaran akustinen koppa jäi tarpeettomaksi ja aiheutti itse asiassa äänen kiertämisongelman. Sähköistettyä, kaikukopatonta versiota alettiin sittemmin kutsua steel-kitaraksi ("true lap steel"). Ruostumaton teräs
Vaikka ruostumattoman teräksen hinta tuntuu usein korkealta, jää teräksen elinkaaren aikainen kokonaiskustannus (ns. elinkaarikustannus) pitkän käyttöiän ansiosta yleensä pienemmäksi verrattuna moneen muuhun materiaaliin (esim. maalattu hiiliteräs tai alumiini). Sementti
Kalsiumkarbonaattipohjaisen portlandsementin kehitti 1824 Joseph Aspdin Britannian Yorkshiresta. Sementin nimi johtuu siihen käytetystä portlandiitista, jota sen valmistuksessa alkuun käytettiin. Ranskalainen Stanislas Sorel kehitti 1867 magnesiumkloridisementin. Magnesiumpohjaisen sementin vedenkestävyys on kuitenkin huono, joten sen lajin sementit eivät ole kilpailleet portlandsementin kanssa. Vasta viime vuosina kehitettyjen magnesiumsementtien sanotaan kestävyydeltään vetävän vertoja portlandsementille ja sillä esitetään olevan myös Sorelin sementin hyvät puolet. Armas Nikander
Nikander oli Porin Konepaja Oy:n laivanrakennusosaston työnjohtajana 1909–1910, Savonlinnan Telakka ja konepaja Oy:n teknillisenä johtajana ja isännöitsijänä 1910–1914, Tampereen Pellava- ja rautateollisuus Oy:n veturiosaston verstasinsinöörinä 1914–1917, Oy Lehtoniemen toimitusjohtajana 1917–1921, A. Ahlström Oy:n Varkauden konepajan johtajana 1921–1923 sekä Wärtsilä Oy:n yli-insinöörinä ja teknillisenä johtajana 1923–1924. Oy Lokomon toimitusjohtajana hän oli vuodesta 1925 alkaen. Nikanderin aikana Lokomo aloitti 1926 ruostumattoman teräksen valmistuksen ensimmäisenä Suomessa. Yhtiö laajensi myös tuotevalikoimaansa alkaen valmistaa muun muassa lämmityskattiloita, murskaimia ja erilaisia teollisuuden koneistoja. 1930-luvulla laajennettiin teräsvalimoa ja otettiin käyttöön sähköhitsaus. Gustaf Adolf Wasastjerna
Gustaf Adolf Wasastjerna (1785–1849) oli suomalainen tehtailija. Hän laajensi Seinäjoen rautatehdasta ja perusti vuosina 1825–1826 ruutitehtaan. Hän osti Karstulasta Kimingin rautatehtaan. Duralumiini
Duralumiinin keksi vuonna 1908 Alfred Wilm Saksassa Dürenin kaupungissa, mistä tämä seos on saanut nimensä. Tämän seoksen osalta voidaan hyvin puhua keksimisestä kehittämisen sijaan. Kertomuksen mukaan Saksan armeijalle tehtiin tutkimusta kupariseostuksen vaikutuksesta alumiiniin. Epäpätevä laborantti oli unohtanut näytekappaleet lämpökäsittelyuuniin yöksi, näin kappaleille tehtiin vahingossa ylipitkä hehkutus, jolloin AlCu dispersiolla oli aikaa kasvaa rakenteessa riittävän kokoisiksi erkaumiksi. Näin keksittiin lujan alumiiniseoksen lisäksi uusi metallurginen prosessi, erkautuskarkaisu. Terässopimus
Nimen ”terässopimus” keksi Italian diktaattori Benito Mussolini. Hänen on arveltu sopimuksella tavoitelleen Saksan tukea suunnittelemilleen valloitusretkille. Käytännössä Saksan ja Italian sotatoimien koordinaatio jäi heikoksi, sillä Hitler ja Mussolini eivät mielellään jakaneet suunnitelmiaan etukäteen toisilleen. Terässopimusta solmittaessa Mussolini oletti, että Saksa ei aloittaisi sotaa Euroopassa vielä ainakaan muutamaa vuoteen, mutta todellisuudessa Hitler alkoi välittömästi suunnitella hyökkäystä Puolaan. Hyökkäyksen alkaessa syksyllä 1939 Italia ei sopimuksesta huolimatta liittynyt sotaan, johon se ei katsonut olevansa vielä valmis, ja Saksa hyväksyi tämän. Invarteräs
Invar-ominaisuuden keksi 1896 rautanikkeliseoksessa Fe65Ni35 sveitsiläinen fyysikko Charles Édouard Guillaume, joka sai 1920 keksinnöstään Nobelin fysiikanpalkinnon. Hän työskenteli mittoja ja painoja hallinnoivassa virastossa, jossa hän etsi halvempaa vaihtoehtoa mittanormaaleissa käytetylle platinairidiumseokselle. Vety
Sveitsiläistä, 1500-luvulla elänyttä alkemistia Paracelsusta pidetään ensimmäisenä vedyn havaitsijana. Liuottaessaan rautaa rikkihappoon hän huomasi kehittyvän kaasua, jota hän kuvaili sanoin ”ilmaa nousee ja hajoaa kuin tuuli”. Paracelsus ei ollut varma, mitä oli tuottanut, eikä hän myöskään selvittänyt vedyn ominaisuuksia. Vuonna 1670 englantilainen Robert Boyle tuotti vetyä sekoittamalla rautaviilajauhoa laimeaan suolahappoon ja rikkihappoon. Boyle kuvasi vetyä tulenaraksi kaasuksi, jonka vertaista hän ei ollut koskaan aiemmin havainnut, ja nimitti sitä ”Marsin palavaksi liuokseksi”. Boyle huomasi syntyneen kaasun palavan ainoastaan, jos ilmaa oli saatavilla. Hän myös havaitsi, että palamisessa kului ilmaa ja palamistuotteet painoivat enemmän kuin palaneet aineet. Rauta
Nykyisin lähes yksinomaisesti käytetyt teräksen ja valuraudan valmistusmenetelmät on keksitty vasta 1800-luvulla tai myöhemmin. Valokaariuuni
Ranskalainen Paul Héroul kehitti ensimmäiset varsinaiset kaupalliset valokaariuunit vuonna 1907 Yhdysvalloissa. Alun perin siitä saatu ”sähköteräs” oli erikoistuote esimerkiksi työstökoneisiin ja jousiteräkseen. Valokaariuunia käytettiin myös kalsiumkarbidin valmistamiseen karbidilamppuihin. Litium-rautafosfaattiakku
LiFePO on oliviiniryhmään kuuluva silikaattimineraali. LiFePO-akun kehitti John Goodenoughin tutkijaryhmä Teksasin yliopistossa 1996. Litiumrautafosfaattia käytetään akuissa katodina.  Litiumrautafosfaatin ominaisuuksien, kuten edullisuuden, myrkyttömyyden, raudan runsaan esiintyvyyden, turvallisuusominaisuuksien, lämpöstabiiliuden ja sähkökemiallisten ominaisuuksien takia sitä pidetään lupaavana katodimateriaalina pienille ja suurille sovelluksille.Suurin este sen kaupallistumiselle oli sen luontaisesti matala sähkönjohtavuus. Ongelman ratkaisi Michael Armand ja hänen ryhmänsä pienentämällä partikkeleiden hiukkaskokoa sekä päällystämällä LiFePO-hiukkasia sähkönjohtavilla materiaaleilla. Yet Ming Chiangin ryhmä esitteli seostusmenetelmän, jossa litiumrautafosfaattiin lisätään pieniä määriä metalli-ioneja, kuten alumiinia, niobiumia ja zirkoniumia. Gillette
Noin kaksi vuotta Super Bluen julkaisun jälkeen, vuonna 1962, englantilainen Wilkinson Sword haastoi Gilletten tuomalla markkinoille maailman ensimmäisen ruostumattomasta teräksestä valmistetun partaterän. Terä pysyi käyttäjien mukaan terävänä noin kolme kertaa pidempään kuin parhaatkin hiiliteräksiset - Super Blue mukaan luettuna - mikä teki Wilkinsonin teristä erittäin haluttuja. Gillette oli itse asiassa Super Bluen kehittämisen aikana löytänyt pinnoitusmenetelmän jota voitiin käyttää myös terien valmistukseen ruostumattomasta teräksestä mutta sen jatkokehitys oli sysätty syrjään Super Bluen saattamiseksi markkinoille. Wilkinson käytti Gilletten patentoimaa pinnoitusmenetelmää teriensä valmistuksessa ja joutui maksamaan rojalteja Gillettelle. Henry Bessemer
Bessemer työskenteli halvan teräksen valmistusongelmien kanssa vuodesta 1850 vuoteen 1855, jolloin hän patentoi menetelmänsä. 24. elokuuta 1856 Bessemer kuvasi ensimmäisen kerran menetelmäänsä Brittiläisen tiedeseuran kokouksessa Celtenhamissa otsikolla "Raudan valmistus ilman polttoainetta". Se julkaistiin kokonaisuudessaan "The Times"-lehdessä. Bessemer-prosessissa puhalletaan happea sulaan takkirautaan epäpuhtauksien polttamiseksi pois ja siten teräksen tuottamiseksi. James Nasmyth oli käsitellyt samankaltaista ajatusta jo muutamia vuosia aikaisemmin. Haluttomana patentoimaan Nasmyth, jolla oli vielä ratkaisematta muutama ongelma omassa menetelmässään, luopui kehitystyöstä kuultuaan Bessemerin esityksen tuossa kokouksessa. Bessemer kuitenkin tunnusti Nasmythin panoksen ja tarjosi hänelle kolmasosaa patenttinsa tuotosta, mutta eläkkeelle pian siirtyvä Nasmyth kieltäytyi siitä. Al Plastino
Alfred John Plastino (15. joulukuuta 1921 New York, New York, Yhdysvallat – 25. marraskuuta 2013 Patchogue, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija, joka piirsi useiden vuosikymmenien ajan DC Comicsin supersankareita, kuten Batmaniä ja Teräsmiestä. Hän loi Terästytön ja Avaruussankarien legioonan. Obuhovin terästehdas
Obuhovin terästehdas perustettiin vuonna 1863. Pavel Obuhov, Nikolai Putilov ja Sergei Kudrjatsev sopivat Venäjän keisarikunnan meriministeriön kanssa tehtaan perustamisesta ja keisari Aleksanteri II määräsi luovutettavaksi tarpeellisen maa-alan entiseltä Keisarilliselta Aleksanterin manufaktuurilta 12 virstaa Pietarista Nevan rannalta. Tehdas nimettiin aseteräksen valumenetelmän keksineen Pavel Matvejevitš Obuhovin mukaan, ja tehdas sai oikeudet menetelmän käyttämiseen. Tehtaan perustaminen oli tarpeen Krimin sodan tappion jälkeen armeijan kehittämiseksi ja ulkomaisen riippuvuuden vähentämiseksi. Karl von Reichenbach
Karl Ludwig Freiherr von Reichenbach (12. helmikuuta 1788 Stuttgart – 19. tammikuuta 1869 Leipzig) oli huomattava saksalainen kemisti, geologi, metallurgi, luonnontieteilijä, teollisuusmies ja filosofi, arvostetun Preussin tiedeakatemian jäsen. Hänet tunnetaan parhaiten eräiden tervasta eristettyjen, taloudellisesti merkittvien kemikaalien kuten eupionin, parafiinin, ensimmäisten synteettisten väriaineiden sekä fenolin löytäjänä. Viimeisinä vuosinaan hän kuitenkin omistautui tutkimaan olettamaansa mutta todistamatonta, kaikista elävistä olennoista muka lähtevää sähkön, magnetismin ja lämmön yhdistävää energiakenttää, jota hän sanoi Od-voimaksi. Paroni Zemo
Ensimmäinen paroni Zemo oli natsi-Saksan nerokas tiedemies, joka keksi useita aseita mukaan lukien superliiman, jonka liimaamia esineitä ei pystytty irrottamaan mitenkään (myöhemmin superroisto Ansamies keksi vasta-aineen superliiman vaikutukselle.) Hän piti huppua taistellessaan kapteeni Amerikkaa vastaan. Eräässä kohtaamisessa Zemo oli kehittänyt superliiman,mutta kapteeni Amerikka sai sen selville ja hajotti koeputket. Huppu jäi paroni Zemolle päähän superliiman vaikutuksesta. Paroni Zemo taisteli kapteeni Amerikkaa vastaan useita kertoja tapahtuman jälkeen raivoissaan kasvojensa menetyksestä. Henry Clifton Sorby
Vuonna 1863 Sorby aloitti uuden tutkimussuunnan, mikroskooppisen metallurgian. Hän tutki rautapitoisia meteoriitteja, rautaa ja terästä. Nämä tutkimukset auttoivat ymmärtämään metallien rakennetta ja johtivat teräksen suurtuotannon aloittamiseen, kun Henry Bessemerin jo aikaisemmin suunnittelema Bessemer-prosessi saatiin tuotantokäyttöön vuonna 1872. Thomas Edison
Alkuvaiheessa suurimpana ongelmana oli löytää hehkulankaan mahdollisimman sopiva materiaali. Edison kokeili monia tarkoitukseen sopivia metalleja, muun muassa platinaa, mutta päätyi lopulta hiililankaan. Ensimmäisen onnistuneen kokeen hän suoritti 22. lokakuuta 1879, ja se kesti 40 tuntia. Edison paransi vielä keksintöään ja jätti patenttihakemuksen 4. marraskuuta. Seuraavan vuoden tammikuun 27. päivänä hänelle myönnettiinkin patentti n:o 223 898 hiililangalla toimivasta sähkölampusta. Vaikka patentissa mainittiin monia tapoja, joilla hiililanka olisi voitu valmistaa, patentin myöntämisen jälkeenkin kesti vielä kuukausia, ennen kuin Edison ja hänen työryhmänsä keksivät karbonisoidun bambulangan, joka kesti käytössä yli 1200 tuntia. Teräs
Teräksenvalmistuksen raaka-aineena on masuunista saatava takkirauta, joka mellotetaan konvertterissa teräkseksi. Masuunissa rautaoksidi pelkistetään hiilen avulla metalliseksi raudaksi (takkiraudaksi), joka on aivan liian kovaa ja haurasta työstettäväksi; mellotuksessa takkiraudasta hapetetaan siihen imeytynyt hiili pois. Ensimmäisen teollisen teräksenvalmistusprosessin (putlauksen) kehitti Henry Cort 1784. Putlaamalla saatiin aikaan keittoterästä. Englantilainen Henry Bessemer keksi 1856 Bessemer-konvertterin. Se on kurpitsan muotoinen tulenkestävillä tiilillä vuorattu astia, johon kaadetaan sulaa takkirautaa (raakarautaa). Samanaikaisesti sen pohjasta puhalletaan sisään ilmaa. Konversioprosessissa raakaraudan sisältämä hiili palaa hiilidioksidiksi, ja raudan hiilipitoisuus laskee noin 1,5 % tienoille. Robert Mushet paransi Bessemerin prosessia edelleen niin, että puhalluksen jälkeen konvertteriin lisättiin mangaania, jolla teräkseen imeytynyt happi saatiin neutraloitua. Näin saatiin aikaan korkealaatuista ja halpaa terästä. Bessemer itse tutki mahdollisuutta käyttää puhdasta happea ilman sijaan, mutta 1800-luvun kemianteollisuus ei kyennyt tuottamaan riittävän korkealaatuista happea.