Kuka perusti Valkeakosken naiskaartin?
Valkeakosken naiskaarti
Valkeakosken naiskaarti oli vuoden 1918 Suomen sisällissodan aikana toiminut punakaartin yksikkö, joka oli osa Valkeakosken punakaartia. Se oli muodostettu tuolloin Sääksmäen pitäjään kuuluneen Valkeakosken teollisuusyhdyskunnan naisista, jotka olivat suurimmaksi osaksi Tervasaaren paperitehtaan työläisiä. Kaartiin kuului yhteensä ainakin 115 naista, joista noin 50 oli aseellisessa osastossa, muiden toimiessa huolto- ja lääkintätehtävissä. Taisteluissa, teloituksissa ja vankileireillä heistä sai surmansa 47, eli käytännössä lähes kaikki aseellisen osaston naiset.
Rudolf Walden
Waldenin neljäs onnenpotku löytyi Sääksmäen pitäjän Valkeakosken partaalta, jonne oli 1870-luvulla rakennettu vähäinen paperitehdas ja puuhiomo. Myöhemmin teollisuutta oli laajennettu Suomen ensimmäisellä sulfaattiselluloosatehtaalla. Aktiebolag Walkiakoski oli 1920-luvun alussa Helsingin Osakepankin hallussa, ja pankki etsi teollisuusmiestä, joka saisi yhtiön jaloilleen. Walden valittiin Valkeakosken johtoon 1925. Monien järjestelyiden ja sovitteluiden jälkeen Yhtyneet sai 1929 Valkeakosken osake-enemmistön ja muodollinen sulautuminen tapahtui 1934. Valkeakoski
Yhteiskunnallinen murros ja asutuksen nopea kasvu toivat mukanaan Valkeakosken kylälle ja koko Sääksmäelle suuria sosiaalisia vastakohtaisuuksia ja jopa hankaluuksia. Ne heijastuivat myös hallinnon ja yhteiskuntatoimien eri aloille ja johtivat vuonna 1922 Valkeakosken kauppalan perustamiseen. Tuolloin Sääksmäen ja Valkeakosken väkiluvut olivat jo yhtä suuret. Sääksmäen keskiaikaisen kirkon tuhouduttua tulipalossa 1929 valkeakoskelaiset vaativat uutta kirkkoa rakennettavaksi kauppalaan. Kun Sääksmäki päätti jälleenrakentaa historiallisen pyhättönsä, seurakuntienkin ero kävi ajankohtaiseksi. Toisen maailmansodan jälkeen Valkeakosken talous nousi kasvuun ja väkimäärä moninkertaistui. 1950–1970-luvuilla Valkeakosken johtohahmoihin lukeutui Juuso Walden, jonka aikana tehdaselämä parantui ja jalkapallo muuttui enemmän ammattilaisurheilun suuntaan. Juuso Waldenin aikana Valkeakoskea rakennettiin paperiyhtiön ja kaupungin kiinteällä yhteistyöllä. Waldenin aikana Valkeakoski nousi otsikoihin mm. vastaanottamalla lukuisia valtiovieraita. Hänen aikanaan myös koulutustaso nousi uusien koulurakennusten myötä. Näistä esimerkkinä Tyryn koulu, joka perustettiin Waldenin ja hänen vaimonsa aloitteesta. Sodan jälkeen varsinkin Valkeakosken väkiluku kasvoi nopeasti teollisuuden ja osittain karjalaisen siirtoväestönkin ansiosta. 1950-luvulla Valkeakosken asemakaavaa ryhdyttiin rajusti nykyaikaistamaan. Valkeakosken tehdasrata
Valkeakosken tehdasrata oli Myllysaaren paperitehtaan (Walkiakoski Oy, myöhemmin Tervasaaren paperitehdas) sisäistä liikennettä hoitanut 600 mm:n raideleveydelle rakennettu kapearaiteinen tehdasrata, joka valmistui 1906. Rata kulki tehdasalueelta nykyistä Valkeakoskenkatua pitkin Hakalan rannan halkoplaanille. Radan veturia kutsuttiin nimellä ""Pässi"" ja rataa nimellä ""Pässirata"". Rata purettiin tehdasalueelta todennäköisesti 1940-1950 -lukujen vaihteessa ja tehtaan sisäinen liikenne korvattiin autokuljetuksella. Suomen valkoinen kaarti
Rykmentin I pataljoona perustettiin 14. kesäkuuta 1918 Yliopiston sairaalassa Töölössä ja sen komentajaksi määrätty jääkärikapteeni V. H. Palojärvi vastaanotti joukko-yksikkönsä komennukselta palattuaan 6. heinäkuuta. Pataljoonan rungon muodosti Kaartin jääkärirykmentin I pataljoona. Pataljoona nimettiin heinäkuun puolivälissä Kaartin III pataljoonaksi ja sitä täydennettiin hajotetuista Vaasan ja Pohjois-Savon rykmenteistä saaduilla miehillä. Pataljoonan nimeksi vahvistettiin maaliskuussa 1919 Lapuan pataljoona. Pataljoona siirrettiin perustamispaikastaan ensin Kaartin kasarmille ja edelleen Santahaminaan, jossa se palveli aina vuoteen 1920 saakka. Luutnantti Ellmanin komppania kuului pataljoonaan nimettynä Vaasan komppaniaksi, kunnes se hajotettiin 1. heinäkuuta. Margit Ekman
Marjala ja Ekman tutustuivat nuorina pelastusarmeijassa. Ekman auttoi alkuun Marjalaa tämän kuvaamon raha-asioiden hoidossa, mutta innostui itsekin valokuvaamisesta. He perustivat 1946 Kuvasiskot-studion Lahdessa, josta se siirtyi Helsinkiin. Studion vakioasiakkaisiin kuului suomalaisen politiikan ja taiteen huippuja, ja se oli Urho Kekkosen hovikuvaaja. Marjalan kuoltua Ekman jatkoi työtä vuoteen 1995. Dora Wahlroos
Anna Dorothée (Dora) Wahlroos (19. joulukuuta 1870 Pori – 21. maaliskuuta 1947 Kauniainen) oli Suomen taiteen kultakauden vähemmän tunnettu, mutta lahjakas ja vasta 2000-luvulla arvonnousun osakseen saanut taidemaalari. Wahlroos eli aikana, jolloin miehet hallitsivat taidemaailmaa eikä nainen ollut arvostettu taiteilijana ja taidekoulutkin olivat naisilta suljettuja. Naisasialiike oli vasta nostamassa päätään. Viipurin merkinantokomppania
Viipurin merkinantokomppania perustettiin vajaat kaksi viikkoa sisällissodan alkamisen jälkeen 8. helmikuuta 1918. Se oli Helsingin ja Valkeakosken naiskaartien ohella ensimmäisiä sisällissodan aikana perustetuista noin 20 naiskaartista. Komppaniaan liittyi noin 150 työläisnaista, jotka saivat koulutusta muun muassa aseiden käsittelyssä sekä erilaisissa viestitehtävissä. Sen jäsenet toimivat aluksi vartiopalveluksessa ja tekivät myös kaupungin ulkopuolelle suuntautuneita tiedusteluretkiä. Myöhemmin Viipurin merkinantokomppanian naiset osallistuivat Antrean rintaman ja Viipurin taisteluihin. Anders Edvard Ramsay
Näin uuden hallitsijan suosioon kohonnut Ramsay nimitettiin 1827 vain 28-vuotiaana Suomen Opetustarkk'ampujapataljoonan komentajaksi – yksikkö sai kaksi vuotta myöhemmin nimekseen Henkikaartin Suomen tarkk'ampujapataljoona eli Suomen kaarti. Ramsay oli 1828 alkaen vuoden ajan Henkikaartin Preobraženskin rykmentin everstinä, minkä jälkeen hän palasi Suomen kaartin ensimmäiseksi komentajaksi. Tämän tehtävän ohella hänestä tuli elokuussa 1830 keisarin sivusadjutantti. Saman vuoden joulukuussa Ramsayn komentama Suomen kaarti lähti mukaan kukistamaan Puolan kapinaa, missä yhteydessä hän sai ensimmäinsen varsinaisen sotakokemuksensa. Hän haavoittui ensimmäisessä taistelussaan Przetytcessä toukokuussa 1831, mutta osallistui vielä syyskuussa Varsovan valtaukseen. Ramsayn joukot hyökkäsivät ensimmäisena kaupungin muurien yli, jolloin hän haavoittui uudelleen. Urhoollisuutensa takia Keisari nimitti hänen joukkonsa Henkikaartiksi (Henkikaartin 3. Suomen Tarkk'ampujapataljoona), joka sai Pyhän Yrjön lipun. Valkeakoski
Vuonna 1991 perustettu Koski-Petankki on valkeakoskelainen petanque-seura. Seura pelaa naisten ja veteraanien SM-sarjassa, sekä yleisen sarjan I-divisioonassa. Seura on Suomen Petanque-Liiton jäsen ja sillä on mestaruuksia erilaisista veteraanikilpailuista. Kalle Kataja
Kalle Reinhold Kataja (16. heinäkuuta 1876, Tampere – 4. huhtikuuta 1918) oli Tampereen naiskaartin päällikkö ja pellavatehtaan työmies. Hän oli kotoisin Järvensivun kaupunginosasta. Ilmeisesti hän toimi myös naisten kouluttajana. Hän kaatui Tampereen taistelussa. Tuomas Hopun teoksen "Tampereen naiskaarti" mukaan joku hänen omista sotilaistaan olisi ampunut häntä selkään, kun hän ajoi naiskaartilaisia pistooli kädessä taisteluun. Naisten puolue
Järjestö merkittiin yhdistysrekisteriin marraskuussa 1989 ja puoluerekisteriin vuotta myöhemmin. Alkuvaiheessa projektia vetivät Anja Hämäläinen, Mirjam Airio-Murola ja Kirsti Viljamaa. Perustajien esikuvana oli Islannissa toiminut Naisten lista (Kvennalistinn). Yhdistyksen nimi oli aluksi Naisliike, kunnes se joulukuussa 1990 vaihdettiin Naisten puolueeksi. Ensimmäinen puoluekokous pidettiin tammikuussa 1991, jolloin puheenjohtajaksi valittiin kokoomuksesta edelliskesänä loikannut Espoon kaupunginvaltuutettu Marjaliisa Muurman. Kokoukseen osallistui noin 50 puolueen kannattajaa. Vuonna 1995 puolueen toimintaan osallistui noin 200 aktiivia. Väinö Merikallio
Merikallio määrättiin sisällissodan jälkeen suoritetussa armeijan uudelleenjärjestelyssä Suomen Valkoiseen kaartiin. Valkoisessa kaartissa hän toimi muun muassa nuorempana upseerina ja pataljoonan- ja rykmentin adjutanttina. Hän erosi armeijasta ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön 8. lokakuuta 1919 ja hänet sijoitettiin aluksi Suojeluskuntain päällystökoulun opettajaksi Hämeenlinnaan, kunnes 15. syyskuuta 1920 hänet siirrettiin 2. sotilasohjaajaksi Porin suojeluskuntapiiriin. Suojeluskunnista hän erosi ja astui takaisin armeijan palvelukseen 6. huhtikuuta 1921 ja määrättiin nuoremmaksi upseeriksi Uudenmaan rykmenttiin. Uudenmaan rykmentistä hänet siirrettiin 8. maaliskuuta 1922 Suomen valkoiseen kaartiin, missä hän toimi aseupseerina ja komppanianpäällikkönä. Armeijasta hän erosi toistamiseen ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 20. lokakuuta 1928 ja hänet sijoitettiin 1. sotilasohjaajaksi Viipurin suojeluskuntapiiriin, mistä hänet siirrettiin edelleen 4. joulukuuta 1929 Suojeluskuntain päällystökouluun vanhemmaksi opettajaksi. Opettajat nimittivät hänet 21. maaliskuuta 1934 alkaen Keski-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin päälliköksi. Kustaa Estlin
Marraskuun 1917 yleislakon aikana Valkeakosken miliisit erotettiin ja lakkokomitea nimitti Estlinin järjestyksenvalvojaksi yhdessä Otto Annervon ja Oskari Riutan kanssa. Lakon päätyttyä Estliniä ehdotettiin Valkeakosken uudeksi miliisipäälliköksi, mutta lopulta tehtävää jo ennen lakkoa hoitanut poliisikomisario Jalmari Saukko sai pysyä tehtävässään. Sisällissodan sytyttyä Estlin valittiin 31. tammikuuta 1918 perustetun Valkeakosken punakaartin päälliköksi. Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunta
Heraldikko Gustaf von Numers sai tehtäväkseen laatia muutosehdotuksia. Monien vaiheiden jälkeen suurmestari hyväksyi lopulta kuusenhavuristin. Itsenäisyyspäivänä 1963 presidentti Kekkonen kantoi ensimmäisenä uutta ketjua. Hakaristin korvaamisesta havuristillä seurasi, että vanhat suurristit pyrittiin vaihtamaan uusiin. Muun muassa vuonna 1967 Belgian kuningas Baudouin I:lle vuonna 1954 myönnetty kunniamerkki vaihdettiin hänen pyynnöstään ja vuonna 1986 presidentti Mauno Koiviston Japaniin tekemän valtiovierailun yhteydessä vaihdettiin keisari Hirohitolle jatkosodan aikana 1942 luovutettu suurristi.Suurristi ketjuineen myönnetään yleensä vain valtionpäämiehille, ja niitä on myönnetty noin sadalle henkilölle. Pietarin suomalainen punakaarti
Varsinainen punakaarti perustettiin heti lokakuun vallankumouksen yhteydessä saman vuoden marraskuussa. Puuhamiehinä olivat Eino ja Jukka Rahjan lisäksi muun muassa Anton Uotinen sekä kaartin ensimmäiseksi päälliköksi valittu August Dufva ja hänen seuraajansa Väinö Turunen. Punakaartin esikunta toimi Suomen asemalla. Siihen hyväksyttiin vain henkilöitä, jotka pystyivät todistamaan olevansa joko ammattiyhdistyksen tai sosiaalidemokraattisen puolueen jäseniä. Ali Aaltonen
Lokakuussa 1917 Aaltonen oli Helsingissä organisoimassa Työväen järjestyskaartia, josta myöhemmin muodostuivat sisällissodan aikaiset punakaartit. Marraskuun viimeisenä päivänä SDP ja Suomen Ammattijärjestö valitsivat järjestyskaartille uudeksi johtoelimeksi viisimiehisen ylimmän toimikunnan. Samalla Aaltonen nimitettiin järjestyskaartin ylipäälliköksi, kun pietarilainen Adolf Taimi oli aluksi kieltäytynyt tehtävästä. Aaltosen valintaan vaikuttivat erityisesti hänen Venäjällä hankkimansa upseerikoulutus sekä Kaukoidässä saatu sotakokemus. Valkeakosken naiskaartin joukkoteloitus
Naiskomppania joutui lähtemään tositoimiin huhtikuun lopulla 1918. Komppaniaan kuului noihin aikoihin 36 naista. He saivat tulikasteensa Alvettulan sillan luona käydyssä taistelussa, jolloin valkoiset olivat asemissa sillan toisella puolella. Tässä taistelussa komppaniasta ei kaatunut kukaan. Lopulta valkoiset perääntyivät ja joukot etenivät Hauhon kirkonkylään, jossa käydyn taistelun jälkeen komppania jatkoi Tuulokseen. Siellä se osallistui Syrjäntaan taisteluihin. Taistelun jälkeisessä kaaoksessa kaartilaiset jäivät saksalaisten vangeiksi 29.4.1918. Kaisankoti
Hyvinvointikartano Kaisankodin toiminnasta vastaava Kaisa Kallion kansalaislahjasäätiö sai alkunsa vuonna 1938, kun presidentinrouva Kaisa Kallio (1878-1954) halusi käyttää 60-vuotislahjaksi saamansa kansalaislahjan perustamalla lepokodin työn ja elämän uuvuttamille naisille. Tavoitteena oli ja on hoitaa ihmisiä kokonaisvaltaisesti, huomioiden sekä fyysisen että henkisen hyvinvoinnin. Valkeakosken naiskaarti
Valkeakosken naiskaartin päällikkönä toimi suurimmasta osasta muita naiskaarteja poiketen mies, Turusta kotoisin ollut 24-vuotias työmies Harald Nederström. Naiskomppania jakaantui kolmeen osastoon, joiden päälliköt valittiin äänestämällä. 1. osaston päällikkönä toimi 22-vuotias Ida Järvinen, 2. osaston 16-vuotias Lydia Lehto ja 3. osaston 18-vuotias Amanda Kujala. Kaartiin kuului myös mahdollisesti erillinen kuuden naisen konekivääriosasto. Suomen sisällissodan naiskaartit
Tutkija Tuomas Hopun mukaan kieltäytymisiäkin nähtiin ainakin Tampereella. Siellä osa naisista ei halunnut lähteä taisteluun, vaan olivat valmiit luovuttamaan aseensa pois ja palaamaan kotiin. Hieman myöhemmin naiskaartilaiset kuitenkin puolustivat sinnikkäästi viimeisiä punaisten asemia Tampereen raatihuoneella ja vaativat jo luovuttamassa olleita miehiä jatkamaan taistelua. Naisten osuutta kuitenkin yleisesti liioiteltiin sekä punaisten että valkoisten sotapropagandassa. Valkeakoski
Valkeakoski sijaitsee keskellä Sydän-Hämeen järvimaisemia Mallasveden ja Vanajaveden yhtymäkohdassa. Vesi hallitsee nykyistäkin kaupunkikuvaa. Sen yli rakennetut riippusillat yhdistävät kaupunginosat toisiinsa ja siitä valjastetusta voimasta syntyivät aikoinaan paperitehtaat. Valkeakoski on paperikaupunki, sillä eräs Suomen ensimmäisistä paperitehtaista, Myllysaaren paperitehdas, perustettiin Valkeakoskelle. Myllysaaren paperitehtaan perinteitä jatkaa UPM-Kymmene Oyj:n Tervasaaren paperitehdas, joka valmistaa tarra- ja kirjekuoripapereita kolmella paperikoneella. Tehdas on nykymittakaavassa pienehkö paperitehdas 350 000 tonnin vuosituotannollaan. Tervasaaressa valmistetaan tarran taustapaperia eniten maailmassa. Tehtaiden ja Hakalan rannan halkoplaanin välillä kulki 1900-luvun alussa kapearaiteinen 600 mm:n raidelevyinen Valkeakosken tehdasrata. Valkeakosken Sitoutumattomat
Yhdistys perustettiin vuonna 1980, kun Suomen Kansan Demokraattisen Liiton valtuustoryhmästä erotettiin kaksi jäsentä. Tilanne oli outo, koska toinen erotetuista (Teuvo Nieminen) kuului puolueen enemmistöön ja toinen vähemmistöön. Yleensä tuon ajan puolueriidoissa erotettiin vain jommankumman osapuolen jäseniä. Valkeakosken naiskaartin joukkoteloitus
Valkeakosken naiskomppania oli osa punakaartia, ja suurin osa siihen kuuluneista naisista oli ennen kapinaa ollut töissä Valkeakosken paperitehtaassa. Suurimman osan sodan ajasta komppania piti vartiota, harjoitteli ampumista ja äkseerausta ja voimisteli Tietolan koululla. Suomen sisällissodan naiskaartit
Helmikuun alkupäivinä perustettu Helsingin naiskaarti eli ns. ”Helsingin kuolemanpataljoonan” naiskomppania oli jäsenmäärältään suurin naiskaarti, johon kuului yhteensä 466 naista. Erilaisissa huolto- ja vartiotehtävissä toimineet kaartilaiset joutuivat ensimmäistä kertaa taisteluun, kun Hangossa maihinnousseet saksalaiset etenivät Helsinkiin huhtikuun 10. päivän jälkeen. Tarinoiden mukaan he kävivät kiivasta puolustustaistelua Vesilinnanmäellä, mutta koska naiskaartin tappiot jäivät koko Helsingin taistelun aikana pieniksi, ovat kertomukset todennäköisesti liioiteltuja. Valkeakosken naiskaarti
6. huhtikuuta tapahtuneen Tampereen valtauksen jälkeen Ruotsalainen prikaati aloitti 24. huhtikuuta hyökkäyksen Valkeakoskelle, jonka tieltä punaiset pakenivat kohti Hämeenlinnaa. Osa lähti matkaan maanteitse ja osa puolestaan paperitehtaan proomuilla ja laivoilla. Saksan Itämeren-divisioona kuitenkin valtasi Hämeenlinnan 26. huhtikuuta, josta laivamatkustajat kuulivat Hattulan Mierolassa. He nousivat maihin ja jatkoivat matkaansa jalkaisin, kääntyen nyt Hämeenlinnan sijasta kohti sen pohjoispuolella sijaitsevaa Hauhoa ja liittyivät tuhansien Hämeenlinnasta paenneiden punaisten joukkoon. Pakolaiskuormaston tarkoituksena oli päästä Lahteen ja sieltä edelleen Kymijoen itäpuolelle. Vaajakosken historia
Suomen itsenäistymisen aikoihin Haapakoskella toimi aktiivinen punakaarti.Kolu 2011, s. 65–66. Haapakosken punakaarti perustettiin lokakuussa 1917,Kolu 2011, s. 65. ja sen vahvuus oli noin 300 miestäKolu 2011, s. 66.. Suurlakon aikana se oli Keski-Suomen vahvin punakaarti. Kaarti osallistui lakon valvontaan Jyväskylässä ja järjesti sotilasharjoituksia Haapakoskella. Punakaartin kerrotaan takavarikoineen marraskuussa 1917 Haapakosken ”epäluotettaviksi katsotuilta henkilöiltä” yli 70 ampuma-asetta, pääasiassa haulikoita. Valkeakosken naiskaarti
Syrjäntaan taistelun jälkeen osa Valkeakosken naiskaartilaisista jäi sekavissa olosuhteissa saksalaisten vangeiksi. Tapahtumien tarkasta kulusta ei ole tietoa, mutta todennäköisesti saksalaiset onnistuivat katkaisemaan pakolaiskuormaston häntäpäästä, jolloin myös sen mukana olleet naiset jäivät vangeiksi. Saksalaiset jättivät kylän taistelua seuranneena iltana 29. huhtikuuta ja luovuttivat suomalaisille noin 150 vankia. Helsingin punakaarti
Helsingin punakaarti oli vuosina 1905–1906 ja 1917–1918 Helsingissä toiminut puolisotilaallinen järjestö, joka vuoden 1918 sisällissodan aikana oli osa Suomen kansanvaltuuskunnan armeijaa. Helsingin punakaarti sai alkunsa vuoden 1905 suurlakon yhteydessä ja lakkautettiin vajaata vuotta myöhemmin Viaporin kapinan jälkimainingeissa. Vuoden 1917 Venäjän vallankumouksen seurauksena Suomen suuriruhtinaskuntaan perustettiin työväen järjestyskaarteja ja tammikuussa 1918 Helsingin työväen järjestyskaarti orgaisoitiin uudelleen Helsingin punakaartiksi. Sisällissodan alkaessa 26. tammikuuta se yhdistettiin muualla Suomessa toimineiden työväen järjestyskaartien kanssa Suomen punaiseksi kaartiksi. Helsingin punakaarti oli suurin kaikista Suomen punakaarteista. Sillä oli jäseniä noin 8 000–10 000, joka muodosti noin 10% punaisen armeijan kokonaisvahvuudesta. Helsingin punakaartin komppaniat osallistuivat taisteluihin kaikilla sisällissodan rintamilla Pohjanlahdelta 
Karjalan kannakselle. Elsa Vuorjoki
Elsa Emilia Vuorjoki (o.s. Huttunen, 30. toukokuuta 1904 Hankasalmi – 2. kesäkuuta 1994) oli suomalainen filosofian maisteri ja lehtori, joka oli Kalevalaisten Naisten Liiton perustajana Elsa Heporaudan rinnalla ja toimi myöhemmin myös järjestön puheenjohtajana ja kunniapuheenjohtajana. Suomen sisällissodan naiskaartit
Vaikka naiskomppaniat syntyivät yksinomaan aatteellisista syistä, niihin liityttiin myös kurjien asuinolojen, elintarvikepulan aiheuttaman nälän tai työttömyyden vuoksi. Raha oli yksi tärkeä tekijä, koska punakaarti maksoi jopa kolminkertaista palkkaa naisten normaaliin päivätyöhön verrattuna. Liittyminen ei kuitenkaan ollut luonteeltaan ajautumista tai mitenkään pakollista, vaan päätös syntyi yleensä vakaan harkinnan jälkeen. Lisäksi vaikuttimena oli yleinen naisten aseman parantaminen, jota kaartilaiset usein korostivat luopumalla perinteiseen naisen malliin kuuluneista ulkonäkövaatimuksista. Punakaartiin liittyneet naiset olivat yleensä kaikki lukutaitoisia ja heistä suurin osa oli mukana työväenyhdistysten naisosastojen tai muiden työväenliikkeen järjestöjen toiminnassa. Osan naisista on kuitenkin väitetty liittyneen myös erehdyksessä, kun he sekoittivat punakaartien lääkintäjoukot Punaiseen ristiin. Valkeakosken naiskaarti
Valkeakosken naiskaarti joutui ensimmäisen kerran taisteluun 27. huhtikuuta Hauhon Alvettulassa, jossa he valtasivat valkoisten halluussaan pitämän Alvettulan sillan ja pääsivät näin jatkamaan matkaansa kohti Hauhon kirkonkylää. Useiden silminnäkijäkertomusten perusteella Valkeakosken naisilla oli valtauksessa tärkeä osa. Siltaa oli yritetty ylittää jo aikaisemmin, mutta siinä onnistuttiin vasta uhkarohkeasti hyökänneiden naiskaartilaisten johdolla. Alvettulasta pakolaiskuormasto jatkoi matkaa kohti Hauhon kirkonkylää, jossa he seuraavana aamuna joutuivat taisteluun saksalaisten ja valkoisten hyökätessä. Kirkonkylän valtausta yrittänyt vihollinen kuitenkin torjuttiin ja kolonna pääsi edelleen liikkeelle kohti Lahtea. Taistelun jälkeen Valkeakosken naiset linnoittautuivat vielä suojaamaan kuormastoa saksalaisten uuden hyökkäyksen varalta, kunnes jatkoivat itsekin matkaa. Suomen kaarti
Soittokunta seurasi Suomen kaartia myös sen sotaretkille ja menetti viisi soittajaa Gornij Dubnjakin taistelussa. Turkin sotaretkellä kaartin pataljoona otti yhteiseksi kasvattilapsekseen kreikkalaisen orpopojan, Aleksei Apostolin, josta tuli myöhemmin soittokunnan kapellimestari ja lopulta itsenäisessä Suomessa puolustusvoimien ensimmäinen ylikapellimestari. Kun muut suomalaiset sotilassoittokunnat vuonna 1901 lakkautettiin, Apostol perusti niiden parhaista muusikoista kootun Helsingin torvisoittokunnan, joka muodostui hyvin suosituksi. Se on katsottu myös vuonna 1905 virallisesti lakkautetun Kaartin soittokunnan seuraajaksi ja se palasi 1918 Suomen armeijan alaisuuteen ja tuli samalla valtiolliseksi edustussoittokunnaksi. Oltuaan sotien välisenä aikana kytköksissä Suomen Valkoiseen Kaartiin ja sen jälkeen Helsingin varuskuntaan se otti 1990 käyttöön alkuperäänsä viittaavan nimen Kaartin Soittokunta. Se katsotaan nykyään Suomen vanhimmaksi ammattiorkesteriksi. Valkoisten päämaja
Kenttäposti oli elin, joka toimitti postiliikennettä sodan aikana. Ylipäällikön määräyksestä kenttäposti perustettiin 23. maaliskuuta 1918, ja sen johtoon nimitettiin insinööri J. V. Leinonen. Kenttäposti koki suuria vaikeuksia sodan lopussa, kun sota sai liikkuvan luonteen, niin postien perille saattamisessa koettiin ylitsepääsemättömiä esteitä ja näin osa postista ei koskaan saavuttanut vastaanottajaansa. Postin ongelmana oli tiedonkulun hitaus joukkojen siirroista. Kenttäposti perusti kolme keskuspostikonttoria, jotka olivat Haapamäellä, Pieksämäellä ja Antreassa. Naisasialiitto Unioni
Unioni Naisasialiitto Suomessa ry perustettiin 10. helmikuuta 1892 Helsingissä Kämpin Peilisalissa. Unionin ensimmäisiin vaikuttajanaisiin lukeutuivat Maikki Friberg (1861–1927), taidemaalari ja kirjailija Helena Westermarck (1850–1938), Unionin ensimmäinen puheenjohtaja Lucina Hagman (1853–1946) sekä Annie Furuhjelm (1854–1937), Helmi Tengen (1875–1971), feministi Gerda von Mickwitz ja Ida Sofia Salin (1865–1952). Lucina Hagman oli mukana perustamassa Marttaliittoa toukokuussa 1899. Voimistelunopettaja Helmi Tengen sai ensimmäisenä naisena ajokortin Suomessa. Armi Ratia
Vuonna 1951 Armi Ratia perusti yhdessä vaatesuunnittelija Riitta Immosen kanssa Marimekko Oy:n, jonka tarkoituksena oli suunnitella ja markkinoida Printexin kankaita. Salaa vaimoltaan Viljo Ratia lunasti Immosen osakkeet. Printex meni 1953 konkurssiin, mutta konkurssipesä jatkoi toimintaa ja Armi Ratiasta tuli sen pääosakas. Samana vuonna Marimekkoon palkattiin suunnittelijaksi Vuokko Nurmesniemi. Hilja Vilkemaa
Hilja Vilkemaa oli mukana Suomalaisen Naisliiton toiminnassa vuodesta 1910 alkaen ja toimi liiton sihteerinä ja puheenjohtajana. Vilkemaa pyki erityisesti tekemään tunnetuksi kirjailija Minna Canthin elämäntyötä ja hän perusti tätä varten opintokerhoja ja järjesti Canth-aiheisia juhlia. Vilkemaa oli Naisten Ääni-lehden päätoimittajana ja hän toimitti myös Raittiuskasvatus-lehteä ja Suomen Naisten lehteä. Väinö Valve
Valve toimi jäsenenä puolustusministeriön vuonna 1925 asettamassa komiteassa, jonka tehtävänä oli laatia puolustuslaitoksen rakennusten ja alueiden hoitoa ja kunnossapitoa sekä uusien rakennustöiden suorittamista koskeva asetusehdotus. Hän toimi myös jäsenenä valtioneuvoston vuonna 1930 asettamassa komiteassa, jonka tehtävänä oli laatia merikarttalaitoksen uudelleenjärjestämisehdotus. Meripuolustuksen erikoistuntijana puolustuslaitoksen uudelleenjärjestelytoimikunnassa hän toimi vuonna 1929 ja oli korkeimman oikeuden sotilasjäsenenä vuosina 1927–1946 sekä toimi Suomen upseeriliiton johtokunnan varapuheenjohtajana vuosina 1928–1929 ja puheenjohtajana vuosina 1929–1930. Hän oli Puolustusministeriön esittelijänä valtioneuvostossa vuosina 1932–1946. Valve toimi Jääkäriliiton puheenjohtajana vuosina 1934–1936 ja Puolustusneuvoston jäsenenä vuosina 1938–1944 sekä valtion laivatelakan johtokunnan puheenjohtajana vuosina 1938–1944.Väinö valve toimi myös Vapaudenristin ritarikunnan kanslerina 3.11.1945 alkaen. Suomen Punainen Kaarti
Muita tunnettuja punakaartilaisia olivat kauppaneuvos Kalle Kaihari, muusikko Martti Jäppilä, kuvanveistäjä Jussi Hietanen, taidemaalarit Lauri Saari ja Väinö Kunnas, kirjailijat Oskar Johansson, Lauri Luoto, Kaarlo Valli ja Ragnar Nyström, näyttelijät Jalmari Parikka ja Aarne Orjatsalo, teatterinjohtajat Fred Lindholm ja Emil Luukkonen, yleisurheilun olympiamitalisti Eino Purje sekä painin olympiavoittaja Kaarlo Koskelo. Myös jatkosodan aikana vakoojana teloitettu Martta Koskinen kuului punakaartiin. Hannes Järvimäki
Ennen vuoden 1917 yleislakkoa Järvimäki työskenteli Loviisassa peltiseppänä. Lakon aikana hän oli perustamassa Loviisan työväen järjestyskaartia, jonka esikuntaan hänet valittiin. Sen päällikkönä toimi saksalaisten huhtikuussa 1918 teloittama muurari Kalle Mankonen (s. 1867). Sisällissodan sytyttyä Loviisan järjestyskaarti muutettiin punakaartiksi ja lähetettiin helmikuussa 1918 Lahteen, jossa se yhdistettiin Lahden punakaartin I rykmentin 2. pataljoonaan. Järvimäki valittiin myös Lahden punakaartin esikuntaan. Kauko Heikkinen
Kilpauransa jälkeen Heikkinen on toiminut muun muassa Suomen naisten maajoukkueen valmentajana. Hän perusti olympiavoittaja Eugen Ekmanin kanssa Vaasaan kirjapainoalan yrityksen Offset-Monistus Ekman & Heikkinen. Valkoisen Tähden ritarikunta
Valkoisen Tähden ritarikunta () perustettiin maan ja sen kansan vapaustaistelun muistoksi vuonna 1936. Ritarikunnan merkeillä palkitaan maan kansalaisia, jotka ovat työskennelleet valtionhallinnossa tai paikallishallinnossa sekä ulkomaalaisia jotka ovat toimineet Viron hyväksi. Anne de Rochechouart de Mortemart
Marie Anne Victurnienne Clémentine de Rochechouart de Mortemart , Uzèsin ruhtinatar (10. helmikuuta 1847 Pariisi – 3. helmikuuta 1933 Dampierre-en-Yvelines) oli ranskalainen kuvanveistäjä, kirjailija, feministi ja hyväntekeväisyyden harrastaja. Hän oli perinyt erittäin suuren omaisuuden Veuve Clicquot -samppanjamerkin perustajalta. Aino Lohikoski
Aino Lohikoski (4. maaliskuuta 1898 Helsinki, Suomi – 12. kesäkuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Teatterissa hän tulkitsi muun muassa Minna Canthin näytelmien hahmoja. Lisäksi hän näytteli sivuosia useissa elokuvissa, kuten "Niskavuoren naiset" ja "Valkoiset ruusut". Lilly Krogius
Louise Helene "Lilly" Krogius os. Ahlqvist (16. elokuuta 1861 Hamina – 14. joulukuuta 1921 Helsinki) oli Marttaliiton perustajajäsen ja puheenjohtaja vuonna 1904. Krogius oli mukana perustamassa Suomen ruotsalaisen kansanpuolueen naisjärjestö Svenska Kvinnoförbundetin Helsingin jaostoa ja toimi koko järjestön puheenjohtajana vuonna 1919. Valkonauhaliitto
Suomen Valkonauhaliitto (, vanhastaan "Hvita bandet") on kristillis-yhteiskunnallinen ehkäisevää päihdetyötä tekevä naisjärjestö. Liikkeen symboli on valkoinen rusettinauha. Valkonauhaliike on saanut alkunsa Yhdysvalloissa 1870-luvulla ja se tuli Suomeen 1896, jolloin toiminta alkoi Turussa. Valtakunnallista toimintaa varten Förbundet Vita Bandet i Finland (Suomen valkonauhaliitto) perustettiin vuonna 1905 Alli Trygg-Heleniuksen aloitteesta. Mary Wollstonecraft
Wollstonecraft perusti vuonna 1784 Lontoon Newington Greeniin sisartensa ja Fanny Bloodin kanssa tyttökoulun. Se kaatui kuitenkin pian taloudellisiin ongelmiin. Koulu sai kuitenkin lyhyen olemassaolonsa aikana hyvän maineen, ja sieltä Wollstonecraftin ajatteluun tuli idea miesten ja naisten välisen koulutuksen tasa-arvosta. Hän tutustui tuolloin myös radikaaliin filosofiin ja vapaakirkolliseen saarnaajaan Richard Priceen, joka tuli vaikuttamaan Wollstonecraftin ajatteluun. Suomen Punaisen Kaartin pohjoisin rintama
Kantalahdessa perustettiin suomalainen punakaarti 3. tai 22. helmikuuta 1918, jonka järjestelytoimikuntaan valittiin Iivo Ahava, liikemies Vilho Vihuri, kuusamolainen suutari Heikki Pekkala, kuolajärveläinen talollinen Mikko Pikkuvirta ja E. Nieminen. Knäsöin ja Vienan Kemin punakaartit perustettiin hieman myöhemmin. Maaliskuun puolivälissä näissä kaarteissa oli noin 2500 miestä. Aseiden hankintaa ja kansanvaltuuskunnan ohjeita varten päätettiin lähettää Iivo Ahava ja Vilho Vihuri Helsinkiin.. Iivo Ahavalla ei ollut jyrkkää poliittista kantaa vaan hän oli Karjalanheimon itsenäisyysmies. Hän toimitti Pariisiin rauhan konferenssiin Karjalan itsenäisyysjulistuksen jossa Karjalan kulttuuri, luonnonvarat ja Karjalan itsehallinto alue vaatimuksen. Voidaankin kyseenalaistaa oliko mitään karjalaista punakaartia olemassa. Valkeakosken naiskaarti
Teollisuustoiminta oli Sääksmäen Valkeakoskella aloitettu 1870-luvun alussa ja vuoteen 1917 mennessä yhteisöstä oli kasvanut noin 3 000 asukkaan taajama. Valkeakosken työväenyhdistys oli perustettu 1896. Työväen järjestyskaarti paikkakunnalle perustettiin marraskuun 1917 yleislakon yhteydessä ja punakaartiksi se muutettiin pari päivää sisällissodan syttymisen jälkeen 30. tammikuuta 1918. Jäseniä Valkeakosken punakaartissa oli noin 600–700. Valkeakosken naiskaarti perustettiin 2. helmikuuta, jolloin siihen liittyi ensimmäiset 20 naista. Yhteensä jäseniä oli enintään 120–130, joista suurin osa työskenteli paperitehtaalla. Mukana oli myös ainakin toistakymmentä piikaa tai palvelijatarta. Valkeakosken ohella naiskaarteja syntyi helmikuun alkupäivinä myös Helsinkiin ja Viipuriin. Aatto Koivunen
Koivunen komensi Tampereen taistelun lopussa koko kaupungin läntistä puolustuslinjaa, komennossaan oli tuolloin useampi tuhat miestä sekä koko Epilän rintama. Hänen vaimonsa mainitaan yhdeksi Pispalan naiskaartin perustajista. Hänen poikansa Martti kaatui taistelussa Epilänharjulla 26. maaliskuuta 1918. Hänen koko perheensä, mukaan lukien tytöt ja vävy Gunnar Keltamäki kuuluivat punakaartiin. Koivunen pakeni Tampereen taistelun jälkeen itään, selvisi myös Lahden vankimotista, mutta jäi kiinni Voikkaalla ja joutui vankileiriin. Hänet tuomittiin kuolemaan mutta tuomio muutettiin lopulta 15 vuoden vankeusrangaistukseksi. Vapauduttuaan vuonna 1921 hän otti osaa kunnallispolitiikkaan. Vankileiriltä hän sai malarian, jonka jälkiseuraamuksiin hän kuoli syyskuussa 1928. Suomen sisällissodan naiskaartit
Naisten hylkäämät perinteiset sukupuoliroolit, vaatimukset yhteiskunnallisen aseman parantamisesta ja erityisesti heidän osallistumisensa taistelutoimintaan järkyttivät valkoisia pahoin. Tutkija Tuulikki Pekkalaisen mukaan naisvihaa selittikin miesten pelko naisten astumisesta heidän reviirilleen. Esimerkiksi Mannerheimin lausunnon mukaan sotiminen oli yksinomaan miesten oikeus ja velvollisuus. Myös naisjärjestöt vastustivat naisten osallistumista sotatoimiin, koska sen katsottiin rikkovan totuttuja tapoja ja rooleja. "Valkoinen Suomi" -lehti taas piti naispataljoonia sairaalloisena ilmiönä. Valtiorikosoikeuden lausunnoissa naisia pidettiin moraalisesti rappeutuneina ja heidän elämäntapojaan kuvailtiin säännöttömäksi, siveettömäksi ja kevytmieliseksi. Valkoiset pitivät työläisnaisia myös yleisesti epäsiveellisinä, verrattuna ihanteellisina pidettyihin keskiluokkaisiin naisiin. Lisäksi naiskaartilaisten työläistaustainen kielenkäyttö järkytti keski- ja yläluokkaisia valkoisia. Myöhemmin merivoimien komentajaksi noussut E. I. Järvinen kertoi omissa merkinnöissään naiskaartilaisten puhumista rivouksista ja piti heitä ”seksuaalisesti epänormaaleina”. Tampereen taisteluun osallistuneen jääkärieversti Erik Gunnar Melinin mukaan kuolema oli naissotilaille ”hyvin ansaittu palkka”. Valkeakosken naiskaartin joukkoteloitus
Vuonna 2008 kirjailija Anneli Kanto julkaisi kirjan "Veriruusut", joka käsittelee Valkeakosken naiskaartin vaiheita. Seuraavana vuonna kirjasta tehtiin näytelmä, jota on esitetty mm. Tampereella ja Valkeakoskella. Keväällä 2018 "Veriruusut" esitetään KOM-teatterissa sekä syksyllä Jyväskylän Huoneteatterissa. Suomen valkoinen kaarti
Suomen valkoisen kaartin rykmentti eli Suomen valkoinen kaarti piti 16. toukokuuta 1918 annetun käskyn mukaisesti perustaa sisällissotaan osallistuneista kolmesta Pohjanmaan rykmentistä. Toukokuun lopulla alkoi nuorimpien ja vanhimpien ikäluokkien kotiuttaminen, minkä seurauksena joukko-osastojen vahvuus supistui liian pieneksi varustamistehtävään. Lisäksi palvelukseen jääneiden miesten oli muun muassa vartioitava vangittuja punaisia. Helsingin voitonparaatin osallistunut Vaasan rykmentti sai 24. toukokuuta määräyksen toimittaa täysin varustettu 175-miehinen komppania perustettavan rykmentin yhden pataljoonan rungoksi. Suomen kaarti
Suomen kaarti eli viralliselta nimeltään Henkikaartin 3. Suomen Tarkk’ampujapataljoona (; ) oli vuosina 1829–1905 Helsingissä toiminut pataljoonan vahvuinen suomalainen joukko-osasto, joka kuului Venäjän keisarikunnan armeijaan. Sen edeltäjänä oli vuonna 1817 perustettu Suomen opetuspataljoona. Suomen kaarti oli keisarillisen henkikaartin ainoa suomalainen osasto sekä ainoa suomalainen joukko-osasto, joka toimi yhtäjaksoisesti suurimman osan autonomian ajasta. Keisarilliseen kaartiin kuulumisen vuoksi se miellettiin eliittijoukoksi, jolla oli näkyvä asema Suomen suuriruhtinaskunnassa. Mary Wollstonecraft
Mary Wollstonecraft (27. huhtikuuta 1759 Lontoo, Ison-Britannian kuningaskunta – 10. syyskuuta 1797 Lontoo, Ison-Britannian kuningaskunta) oli englantilainen kirjailija, filosofi ja varhainen naisasianainen. Hänen tunnetuin teoksensa oli naisten oikeuksia ja koulutusta puolustanut "Naisten oikeuksien puolustus", mutta hän kirjoitti sen lisäksi myös muita filosofisia sekä historiallisia teoksia sekä romaaneja ja matkakirjan. Wollstonecraft oli perustamassa myös lyhyen aikaa toiminutta tyttökoulua. Valkotakit
Valkotakit on vuonna 1969 perustettu kamariorkesteri. Sen jäsenistö koostuu pääasiassa Helsingin yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan opiskelijoista ja jo valmistuneista lääkäreistä ja hammaslääkäreistä, mutta joukossa on paljon myös muiden alojen ihmisiä. Suomen suuriruhtinaskunnan armeija
Heinäkuussa 1829 sai Anders Edward Ramsayn johtama Suomen Opetustarkk'ampujapataljoona Nuoren Kaartin arvonimen ja siitä tuli Henkikaartin 3. Suomen Tarkk'ampujapataljoona, Suomen Kaarti. Muut joukot hajotettiin 21. toukokuuta 1830 paitsi samana vuonna perustettu 1. Suomen meriekipaasi. Suomen Kaarti osallistui etunenässä muiden Venäjän kaartinjoukkojen kanssa Puolan kapinan kukistamiseen vuosina 1830–1831.Ensimmäinen Suomen meriekipaasi oli laivatonta meriväkeä ja perustettaessa 1 100 miehen vahvuinen merijalkaväen osasto. Se sijoitettiin ensin Viaporiin, ja myöhemmin sen käyttöön annettiin Katajanokan Merikasarmi. Toinen meriekipaasi perustettiin Itämaisen sodan aikana.. Tellervo Hakkarainen
Hakkarainen valmistui kotitalousopettajaksi. Hän toimi Lotta-järjestössä vuodesta 1939 alkaen. Lotta-järjestön lakkauttamisen jälkeen syntynyt Suomen Naisten Huoltosäätiö perusti Työmaahuolto Oy:n, jonka perustajiin hän kuului, oli sen toimitusjohtaja 1946–1973, ja johtokunnan puheenjohtaja 32 vuotta. Työmaahuolto aloitti toimintansa järjestämällä Lapin jälleenrakennustyömaiden ruokahuollon, jatkoi muonittamalla olympiakisat, kehitti työmaaruokailun, jota hoiti sadoissa työpaikoissa. Fazer Catering (myöh. Amica) osti yrityksen 1978. Lotta-Svärd -säätiöksi nimensä myöhemmin muuttaneen Huoltosäätiön hallituksen jäsen hän oli vuodesta 1960 ja puheenjohtaja 1985–1996. Valkeakosken naiskaarti
Anneli Kannon vuonna 2008 ilmestynyt romaani "Veriruusut" kertoo Valkeakosken ja Tampereen naiskaarteista. Teatteriohjaaja Pekka Saaristo on dramatisoinut kirjan pohjalta samannimisen näytelmän, jota on esitetty muun muassa Porissa ja Tampereella. Suomen kaarti
Itsenäisessä Suomessa perustettiin toukokuussa 1918 Suomen Valkoinen Kaarti -niminen rykmentti, joka asettui Suomen kaartin vanhoihin kasarmeihin ja esiintyi sen seuraajana. Se lakkautettiin talvisodan jälkeen joulukuussa 1940. Sen jälkeen Helsingin vartio- ja seremoniatehtävistä vastasivat pääkaupunkiin komennetut kenttäarmeijan yksiköt, joista käytettiin yhteisnimitystä Helsingin Varuskuntapataljoona. Sodan jälkeen se vaihtoi nimeään useita kertoja, kunnes nimeksi 1957 tuli Kaartin pataljoona, jolloin osasto sai tehtäväkseen jatkaa Suomen Kaartin perinteitä. Se sai käyttöönsä myös vanhan Suomen Kaartin symbolit, saman vuosipäivän ja kunniamarssin. Kaartin pataljoonasta tuli 1996 osa uutta Kaartin Jääkärirykmenttiä, mutta se säilytti vanhan nimensä. Kaartin pataljoonaa pidetään nykyään Suomen kaartin seuraajana, ja se katsoo historiansa alkavan vuodesta 1812. Valkeakosken naiskaartin joukkoteloitus
Valkeakosken työväenjärjestöt pystyttivät paikalle 1. toukokuuta 1968 muistomerkin, jonka tekstin mukaan haudassa lepää "36 valkeakoskelaista 15–23-vuotiasta työläisneitoa". Tutkimuksellisin keinoin on pystytty selvittämään 24–29 uhrin kohtalo. Helsingin punakaarti
Sodan jälkeen valkoisten tiedusteluosasto keräsi tietoja Helsingin punakaartista ja laski siihen kuuluneen divisioonan verran miehiä eli noin 8 000 miestä, mutta siihen saattoi kuulua jopa 10 000 miestä ja naista. Ne muodostivat viisi rykmenttiä, joihin kuului useita pataljoonia, mutta käytännössä suurin toiminut yksikkö oli komppania. Sen riveissä taistelivat muun muassa suutarien, räätälien, putkimiesten, peltiseppien ja kivimiesten komppaniat. Lisäksi oma komppaniansa oli urheiluseura Helsingin Jyryllä, jonka miehet muodostivat yhden punaisten eliittijoukoista. Helsingin punakaartin osana toiminut Helsingin naiskaarti oli sodan suurin naiskaarti, johon kuului 466 naista. Lisäksi satoja naisia oli tavallisten komppanioiden mukana huoltotehtävissä. Muita tunnettuja Helsingin punakaartin komppanioita olivat muun muassa A-komppania sekä niin sanottu Portun pataljoona. Suomen punaisen kaartin sekavaksi luonnehditussa organisaatiossa korkeimmalla oli Helsingin punakaartin yleisesikunta, joille muiden punakaartien yleisesikunnat ja esikunnat sekä piiriesikunnat vastasivat toiminnastaan. Yhtyneet Paperitehtaat
Yhtyneet Paperitehtaat syntyi kesällä 1920, kun Ab Simpele, Jämsänkoski Oy ja Myllykoski Träsliperi Ab sulautuivat. Myöhemmin yhtiöön sulautettiin Valkeakoskella sijaitseva Walkiakoski. Kaikkien yhtiöiden johdossa ja suuromistajana oli kenraali Rudolf Walden. Kenraali Waldenin tavoitteena oli muodostaa Suomen hajanaisesta metsäteollisuudesta mahdollisimman suuri ja kilpailukykyinen yksikkö. Samaan tavoitteeseen pyrittiin perustamalla Suomen Paperitehtaitten yhdistys (1918-1996) Finnpap sekä kartonkiyhdistys Finnboard. Sääksmäen seurakunta
Sääksmäki mainittiin itsenäisenä seurakuntana vuonna 1335. Siitä on myöhemmin erotettu Pälkäneen, Akaan ja Valkeakosken seurakunnat. Kun Sääksmäen kunta vuonna 1973 liitettiin Valkakoskeen, jäivät Sääksmäki ja Valkeakoski edelleen kahdeksi eri seurakunnaksi., mutta myöhemmin ne yhdistettiin vuonna 2007. Poikkeuksellisesti seurakunta kantaa historiallisen emäpitäjän Sääksmäen nimeä nykyisen Valkeakosken kaupungin nimen sijasta. Valkeakosken keskusta menetti jopa oman kirkkonsakin 2010-luvulla. Elsa Heporauta
Elsa Matilda Heporauta (sukunimi vuoteen 1935 Hästesko, o.s. Koponen, 31. elokuuta 1883 Puumala – 7. toukokuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja Kalevala Korun sekä Kalevalaisten Naisten Liiton perustaja. Heporauta julkaisi teoksiaan myös nimillä "Elsa Hästesko" ja "Elsa Hästesko-Heporauta" sekä nimimerkillä "Tavi Ylämaa". Suomen valkoinen kaarti
Jääkärikapteeni B. Nordenswan perusti 21. kesäkuuta 1918 Yliopiston sairaalarakennuksessa Nimrodinkadun varrella Töölössä rykmentin III pataljoonan, jonka nimi muutettiin heinäkuun puolivälissä II pataljoonaksi. Pataljoonan nimeksi vahvistettiin maaliskuussa 1919 Vöyrin pataljoona. Pataljoonan rungoksi siirrettiin perustettaessa ensimmäiset sotilaat rykmentin kahdesta muusta pataljoonasta. Heinäkuun alussa saapui lakkautetusta Porin rykmentistä 84 miestä. Pataljoonan miesmäärä kasvoi elokuun puoleen väliin mennessä 536 sotilaaseen. Se siirtyi vuoden 1919 alussa Uudenmaan kasarmille Kruununhakaan, jossa pataljoona lakkautettiin 1926. Suomen sisällissodan naiskaartit
Viipurin merkinantokomppanian nimellä tunnettu Viipurin kaarti oli Helsingin ja Valkeakosken kaartien ohella ensimmäisiä perustettuja naiskaarteja, joka muodostettiin 8. helmikuuta. Komppaniassa oli jäseniä noin 150 ja sen päällikkönä toimi sodan loppuvaiheessa Neuvosto-Venäjälle paennut ja siellä myöhemmin punaupseeriksi ryhtynyt Toini Mäkelä. Yksikkö oli alun perin tarkoitettu vartio- ja tiedustelutehtäviin, josta se myös sai nimensä. Myöhemmin naiset kuitenkin osallistuivat muun muassa Raudun ja Viipurin taisteluihin. Muutamia komppanian jäseniä kaatui taisteluissa tai teloitettiin ja osa antautui toukokuun 1. päivänä. Suurin osa kaartin jäsenistä onnistui kuitenkin Mäkelän tavoin pakenemaan Neuvosto-Venäjlle. Suomen sisällissota
Suomen Sosialidemokraattinen Puolue suhtautui työväen järjestyskaartien perustamiseen aluksi pidättyvästi tai kielteisesti, koska vuoden 1905 suurlakon yhteydessä perustetut punakaartit olivat lopulta irtautuneet puolueen hallinnasta. Kielteisyys näkyi esimerkiksi suhtautumisessa 12. toukokuuta 1917 Helsingissä pidettyyn ns. Kaisaniemen kokoukseen. Siinä entiset, vuosien 1905–1906 Viaporin kapinaan osallistuneet punakaartilaiset herättelivät kaarteja uudelleen henkiin ja vastaavaa toimintaa oli muun muassa Tampereella. Vuonna 1917 työväestön kaartien kehitys ei ollut pelkästään jatkumo järjestysmiehistöistä punakaarteiksi, vaan työväen järjestyskaartit ja punakaartit syntyivät myös rinnakkain, mutta aluksi punakaartien toiminta oli heikompaa. Lopulta valtalakikiistan, eduskunnan hajottamisen ja vaalitappion aiheuttama jyrkkä käänne heinä-lokakuussa muutti myös SDP:n suhtautumisen kaarteihin myönteiseksi. Lisäksi tiedot bolševikkien kumoussuunnitelmista Pietarissa lokakuussa 1917 edistivät kaartihankkeita. Suomen Ammattijärjestö ja puolue antoivat virallisen kehotuksen "työväen järjestyskaartien" perustamiseksi 20. lokakuuta 1917. Tosin niitä oli perustettu jo syyskuussa muun muassa Helsinkiin. Niihin haluttiin lähinnä luotettuja työväenliikkeen aktiiveja työväenyhdistyksistä ja ammattiliitoista. Työväenkaarteilla oli yleisen järjestyksen ylläpitoon tähtäävä rooli, mutta ne olivat myös uusi vaihtoehto vasemmiston valta-aseman turvaamiseksi ja palauttamiseksi. Ennen 20. lokakuuta erityyppisiä työväenosastoja oli perustettu vähemmän (noin 100) kuin suojeluskuntia, ja niiden perustamisen motiivit vaihtelivat suojeluskuntien tapaan paikkakunnittain. Lokakuun lopusta lähtien ja marraskuun 1917 suurlakon aikana kaarteja perustettiin runsaasti, niiden lukumäärä oli lakon jälkeen noin 350. Työväenkaartien kokonaisvahvuus oli vuoden 1917 lopussa noin 30 000–35 000 miestä, ja tuolloin, sisäpoliittisen ilmapiirin jyrkennyttyä punakaartien merkitys oli vahvistumassa. Aseita kaartit saivat lähinnä venäläisiltä. Suomen sisällissodan naiskaartit
Runoilija Timo Malmi julkaisi vuonna 2014 Tampereen naiskaartista innoitusta saaneen runokokoelman "Tuulensuu, minä rakastan sinua", jonka pohjalta syntyivät myöhemmin näytelmä "Raatihuoneen puolustus" ja draamadokumentti "Tuntemattomat: Raatihuoneen puolustajat 1918". Helkanuorten liitto
Helkatyön perusti lausuntataiteilija Iines Laitinen-Sandberg (1903–1996). Vuonna 1949 hän toimi Helsingin Kalevalaisissa Naisissa ja oli suunnittelemassa "Uuden Kalevalan" 100-vuotisjuhlavuoden ohjelmaa. Helailtaa varten häntä pyydettiin kokoamaan tyttöryhmä ja ohjaamaan kulkueelle Ritvalan helkalaulujen alkusanat ”Ruvetkasme, rohjetkasme, kauniissa joukoss”. Laitinen-Sandberg kokosi ryhmän, johon kuului hänen neljä tytärtään, näiden koulutovereita sekä muiden kalevalaisten naisten tyttäriä. Ryhmä sai nimen Helkatytöt. Kalevalaisten naisten liitto
Heporaudan aloitteesta perustettiin Muistomerkkitoimikunta, jonka tavoitteena oli pystyttää patsas Kalevalan aineiston runonlaulajanaisten muistoksi. Muistomerkin aiheeksi valittiin Louhi. Patsaan rahoittamiseksi alettiin valmistaa suomalaisten muinaiskorujen jäljennöksiin perustuvia koruja. Patsashankkeesta sai alkunsa Kalevala Koru -yritys. Kuvanveistäjä Eemil Halosen vuonna 1940 tekemä pronssinen patsas nuoresta Louhesta on Kalevala Koru Oy:n myymälässä Helsingissä. Sodan syttyminen muutti suunnitelmat ja järjestö siirtyi hyväntekeväisyystoiminnan pariin. Vuonna 1941 Muistomerkkiyhdistyksen nimi vaihdettiin Kalevalaiset Naiset ry:ksi ja Kalevala Korusta perustettiin osakeyhtiö. Kalevalaiset Naiset ry lahjoitti korun Saksan naisten valtakunnanjohtajalle, rouva Gertrud Scholtz-Klinkille vuonna 1942 tämän Suomen-vierailun yhteydessä. Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunta
Presidentti Mauno Koiviston aikana alkoi käytäntö, jonka mukaan tasavallan presidentin puolisolle myönnetään Suomen Valkoisen Ruusun suurristi. Tellervo Koivisto oli ensimmäinen suomalainen nainen, joka sai suurristin. Punakaarti
Neuvosto-Venäjällä toiminut SKP perusti loka–marraskuussa 1918 erityisen sotilasjärjestön, joka ryhtyi edistämään vallankumouksellista toimintaa Suomessa. Maanalaisen organisaation sotilaallinen toiminta keskittyi Lappiin, jossa suurin osa punakaartilaisista oli paennut Ruotsiin, Norjaan tai Neuvosto-Venäjälle, ja näin välttänyt valkoisten rankaisutoimet. He olivat edelleen valmiita jatkamaan Etelä-Suomessa kesken jäänyttä vallankumousta. Lisäksi maakunnan väestön keskuudessa oli vankka työväenliikkeen ja vasemmiston kannatus, jota sisällissodan aikaiset kokemukset valkoisista olivat usein paikoin vielä vahvistaneet. Sotilasjärjestön toiminta tähtäsi aluksi vallankumouksen aloittamiseen Lapin ja Pohjois-Ruotsin punakaartilaisten avulla, ja myöhemmin vuodesta 1921 lähtien luomaan Kominternin ohjeistuksen mukainen maanalainen sotilasorganisaatio. Matti Ollanketo
Syksyllä 1917 Kemijärvelle perustettiin K. O. Iivosen organisoimana työväen järjestyskaarti, jonka päällikkönä toimi vuoden 1906 Viaporin kapinan veteraani Johan Väinölä. Kemijärven nimismiehen mukaan siihen kuului 125 miestä. Myös Ollanketoa on virheellisesti pidetty Kemijärven työväenkaartin johtajana, vaikka hän ei todennäköisesti ollut edes sen jäsen. Ollanketo ja neljä muuta Kemijärven työväenjärjestöjen aktiivia vangittiin sisällissodan käynnistyttyä helmikuun 1918 alussa, kun valta pitäjässä siirtyi valkoisille. Kemijärven punakaartilaiset sen sijaan onnistuivat pakenemaan Neuvosto-Venäjälle. Kansalliskaarti (suurlakko)
Työväestön keskuudessa oli jo heti lakon alettua keskusteltu järjestyskaartin perustamisesta ja lopulta Kaarlo Luoto ehdotti asiaa lakkokomitean puheenjohtajana toimineelle Matti Kurikalle tiistaina. Järjestyksen ylläpitoa varten perustettiin lähinnä työläisistä koostunut "Kansalliskaarti". Tämän jälkeen Luoto värväsi kaartin rungon nopeasti entisistä vanhan väen sotamiehistä ja aliupseereista, jotka olivat mukana työväenliikkeen toiminnassa. Kaarti jaettiin kahtia vartiopalvelusta suorittavaan osastoon sekä varsinaiseen kaartiin, joka organisoitiin armeijan mallin mukaisesti
Kaartin tunnuksena oli aluksi valkoiset käsivarsinauhat, mutta Luodon komennossa olleet kaksi varsinaisen kaartin rykmenttiä vaihtoivat ne pian punaisiksi, jonka jälkeen niistä alettiin käyttämään nimitystä ”punainen kaarti”. Vartio-osasto käytti edelleen valkoisia nauhoja. Punaiseen väriin ei kuitenkaan vielä tuolloin iittynyt sen myöhäisempää poliittista merkitystä. Kansalliskaartissa oli yhteensä noin 2 000 miestä.
Lakkokomitean toimenpiteet yllättivät täydellisesti myös Helsingin kaupunginvaltuuston, joka tuolloin koostui pelkästään porvaristosta. Perustuslaillisten johtama valtuusto oli samaan aikaan suunnitellut ottavansa lakossa olleen poliisilaitoksen haltuunsa, jota silmälläpitäen ylioppilaat olivatkin jo suunnitelleet oman suojakaartin perustamista entisen poliisipäällikön Ivar Gordien johdolla. Ylioppilaat päättivät kuitenkin nopeasti liittyä lakkokomitean perustamaan kansalliskaartiin. Sen päälliköksi oli aluksi ehdolla Gordie, mutta kun Kurikan entuudestaan tuntema entinen vanhan väen kapteeni Johan Kock saapui Helsinkiin myöhemmin samana päivänä, pyysi Kurikka häntä kansalliskaartin johtajaksi. Työväki siirtyi välittömästi Kockin taakse, vaikka oli vain paria tuntia aikaisemin vielä kannattanut Gordieta. Porvaristo kannatti edelleen Gordieta, mutta Kockin valinnan jälkeen ylioppilaat suostuivat hänen komentoonsa, niin että he kuitenkin muodostivat oman osastonsa. Vastuu työväestön ja ylioppilaiden kesken jaettiin miesluvun mukaan. Kock vastasi kaartin yleisistä asioista, mutta myös Gordie tli mukaan sen toimintaan laatimalla kaartin yksityiskohtaisemmat ohjeet. Iltapäivänä kaarti valtasi Senaatintorin laidalla sijainneen poliisilaitoksen ja lähetti kaupungille järjestyspatrulleja. Helsinkiläisten mielissä kaupungin järjestyksenpito oli nyt siirtynyt vallankumouksellisten käsiin. Poliisilaitos oli lähinnä työväestön miehittämä, mutta asemalla oli myös ylioppilaita, jotka toimivat sihteerinä ja kielenkääntäjinä. Mukana oli myös suuri joukko naisia, jotka toimivat huoltotehtävissä. Suomen Punainen Kaarti
Suomen Punainen Kaarti (lyh. SPK, ) oli 26. tammikuuta 1918 muodostettu puolisotilaallinen joukko, joka Suomen sisällissodassa toimi kansanvaltuuskunnan eli sodan punaisen puolen armeijana. Yleiskielessä siitä käytetään nimitystä "punakaarti", vaikka Suomessa toimi 1900-luvun alussa myös muita samalla nimellä kutsuttuja joukkoja. SPK:n toiminta päättyi viimeisten punakaartilaisten antautuessa saksalaisille joukoille 5. toukokuuta 1918, mutta käytännössä sen rippeet olivat taistelleet ilman sodanjohtoa jo 25. huhtikuuta lähtien, jolloin ylipäällikkö Kullervo Manner ja suurin osa yleisesikunnasta pakeni Neuvosto-Venäjälle. Valkeakosken naiskaartin joukkoteloitus
Saksalaiset luovuttivat naiskaartilaiset suomalaiselle valkoisten joukolle, joihin kuului lähinnä Pohjanmaan valkoisia, mutta myös kaksi hauholaista suojeluskuntalaista. Samassa vankijoukossa oli myös punaisia miehiä. Vankeja lähdettiin kuljettamaan jalkapatikassa Luopioisten suuntaan. Yöksi heidät laitettiin Hauhon Mustilaan, Suomaan talon latoon (Suomaan talo sijaitsi Tuuloksen Juttilan kylässä, Luopioisten tien varrella). Siellä heitä pidettiin vartioituna yön yli. Vapunpäivän aamuna vangit jatkoivat matkaa pohjoiseen. Miesvangit jatkoivat matkaansa kohti Luopioista, kun tytöt vietiin (Hauhon Mustilan kylään) Siikasenkorven suon syrjään kaivamaan oma joukkohautansa. Eräiden tietojen mukaan hauta oli jo valmiiksi kaivettu . Tytöt käskettiin haudan yli pannuille lankuille ja ammuttiin viisi kerrallaan. Punakaarti
Punakaarteihin kuuluneiden miesten kutsuminen asepalvelukseen oli kielletty vuoden 1922 asevelvollisuuslaissa. Ministeri Juho Niukkasen muistelmien mukaan entisistä punakaartien päälliköistä koottu lähetystö kuitenkin ehdotti lokakuussa 1939 sisäministeri Urho Kekkoselle perustettavaksi vanhoista punakaartilaisista muodostettavaa joukko-osastoa, jonka komentajaksi kaavailtiin majuri U. V. Rauanheimoa. Hallitus suhtautui asiaan myönteisesti, jonka jälkeen Rauanheimo alkoi suunnittelemaan sen kokoamista yhdessä SAK:n puheenjohtajan E. A. Vuoren, SDP:n puoluesihteerin Aleksi Aaltosen sekä kenraali Aarne Sihvon kanssa. Valmistelut kuitenkin keskeytyivät sodan alkaessa, kunnes se tuli kansanedustaja Martti Peltosen, joka myös oli entinen punakaartilainen, aloitteesta uudelleen vireille tammikuussa 1940. Ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim hyväksyi esityksen, mutta lopulta se ei toteutunut, koska armeijan koulutuskeskuksilla ei enää helmikuussa ollut mahdollista ottaa lisää koulutettavia. Valkeakosken naiskaarti
Saksalaiset luovuttivat Syrjäntaan taistelun jälkeen vangeiksi saamansa valkeakoskelaiset valkoisille, jotka teloittivat heidät Hauholla 1. toukokuuta. Lisäki Valkeakosken naiskaartilaisia jäi taistelua seuranneina päivinä vangeiksi Lahdessa, Hollolassa, Iitissä, Hämeenkoskella, Tyrvännöllä ja Kärkölässä. Osa pääsi pakenemaan Valkeakoskelle, missä myös heidät vangittiin. Teloituksen välttäneitä naiskaartilaisia vietiin myöhemmin Lahden, Hämeenlinnan ja Suomenlinnan vankileireille. Naisten marssi Versailles’hin
Ludvig XVI:n henkivartiokaartia vahvistettiin kuninkaallisella Flanderin jalkaväkirykmentillä, joka saapui Douaista Versailles’hin 1. lokakuuta. Hovi järjesti tulokkaille palatsissa tervetuliaisillalliset, joiden kerrottiin äityneen sotilaiden humalaiseksi porsasteluksi. Pariisin lehdistö tarttui tapauksesta tihkuneisiin tietoihin. Varsinkin radikaalin kansankiihottajan Jean-Paul Marat’n perustama lehti "L'Ami du peuple" levitti tietoa, jonka mukaan kuninkaallisen kaartin sotilaat olivat vertauskuvallisesti häpäisseet vallankumouksen tunnuksena käytettyjä kolmivärisiä kokardeja polkemalla niitä maahan ja virtsaamalla niiden päälle. Sotilaiden kerrottiin myös käyttäneen "ancien régimen" tunnuksiksi miellettyjä mustavalkoisia kokardeja ja laulaneen säkeitä André Grétryn ooppera-aariasta ”Ô Richard, ô mon roi!”, jonka aiheena oli vangitun kuninkaan vapauttaminen. Ludvig XVI:n väitettiin viihtyneen tuntikausia juhlassa, vaikka todellisuudessa hän vieraili siinä vain pikaisesti. Nämä uutiset kiihdyttivät mielialoja Pariisissa. Tiedot kuninkaan henkivartiokaartilaisten ylellisistä illallisista herättivät närkästystä myös siksi, että samaan aikaan kansalla oli hädin tuskin varaa leipään ja leipomoihin joutui jonottamaan tuntikausia. Palais-Royalin pihalla 4. lokakuuta kokoontunut kansankokous keskusteli mahdollisuudesta marssia Versailles’hin ja pakottaa kuningas siirtymään Pariisiin. Samana iltana kaupungilla värvättiin halukkaita osallistujia ja levitettiin julisteita. Suomen kaarti
Vuonna 1910 Henkikaartin Tarkk’ampujaprikaatin kaikki tarkk’ampujapataljoonat korotettiin rykmenteiksi. Tässä yhteydessä Henkikaartin garnisooni- eli varuskuntapataljoonana vuonna 1799 perustettu ja myöhemmin reservijalkaväkirykmenttinä toiminut venäläinen joukko-osasto nimettiin Henkikaartin 3. Hänen majesteettinsa Tarkk'ampujarykmentiksi, ottaen näin aiemman Suomen kaartin paikan. Kysymyksessä ovat kuitenkin kaksi täysin erilaisen historian omaavaa joukko-osastoa, joita ei pidä sekoittaa keskenään. Mainittu rykmentti lakkautettiin vuonna 1918. Suomen sisällissodan naiskaartit
Tampereella perustettuun naiskaartiin kuului kaksi komppaniaa, jotka muodostettiin 7. ja 30. maaliskuuta. Kaartissa oli mukana yhteensä 270 naista, joista Tampereen taistelun aikana kaatui tai teloitettiin yksitoista. Tampereen naiskaarti osallistui ensimmäistä kertaa taisteluun 26. maaliskuuta ja tuli myöhemmin tunnetuksi Tampereen taistelun loppuhetkillä, jolloin he puolustivat urhoollisesti kaupungin raatihuonetta. Muista paikkakunnista poiketen, ainoat naiskaartilaisten teloitukset tehtiin välittömästi antautumisen yhteydessä, mutta vangeiksi jääneitä ei enää ammuttu. Syynä oli se, ettei valkoisten päällystö hyväksynyt Tampereella naisten teloituksia. Naiskuoro Vaput
Vappujen juuret ulottuvat vuoteen 1906, jolloin pieni joukko naisia perusti kuoron Jyväskylässä. Kuoroa johti laulunopettaja Alli Hannikainen, säveltäjä P.J. Hannikaisen vaimo. Vapaamuotoisiin harjoituksiin kokoonnuttiin kuorolaisten kodeissa. Kuoroa kutsuttiinkin Kotikuoroksi. Yleisölle naiset esiintyivät aina vappuaamuna Harjun silloisella näkötornipaviljongilla. Vuonna 1910, kun kuoro halusi ryhtyä toimimaan "oikeana kuorona", se otti uudeksi nimekseen Vaput. Nimi luontui hyvin muutamaa vuotta aiemmin perustetun jyväskyläläisen Mieskuoro Sirkkojen nimeen. Virallisen ensikonserttinsa Vaput antoi 30.4.1916 Jyväskylän Seminaarin juhlasalissa. Nils-Aslak Valkeapää
Vuonna 1993 perustettiin Áillohaš-musiikkipalkinto yhteistyössä Koutokeinon kunnan ja Norjansaamelaisten keskusliiton (Norgga Sámiid Riikasearvi, Norske Samers Riksforbund) kanssa. Palkinto jaetaan vuosittain muusikolle, joikaajalle, yhtyeelle tai muille, jotka työskentelevät ja esittävät saamelaista musiikkia Áillohašin hengessä. Valkeapää lahjoitti paljon kuvataidettaan Koutokeinon kunnalle. Naiskagaali
Naiskagaalin perustivat Maissi Erkko ja Tekla Hultin. Sen ensimmäinen puheenjohtaja oli Dagmar Neovius, joka kuitenkin joutui lähtemään Ruotsiin seuraavana vuonna. Sieltä käsin hän veljensä Arvid Neoviuksen kanssa organisoi Suomeen suunnattua propagandaa ja vastasi muun muassa vuosina 1903–1905 Fria Ord -lehden salaisesta levittämisestä Suomeen. Woman's Christian Temperance Union
The Woman's Christian Temperance Union (”Naisten kristillinen raittiusliitto”, lyh. WCTU, tunnetaan myös nimellä Valkonauhaliike) on vanhin yhtämittaisesti toiminut vapaaehtoinen yleishyödyllinen naisjärjestö maailmassa. Se syntyi niin sanotun naisten ristiretkitalven 1873–1874 aikana Yhdysvaltojen Ohiossa vuonna 1873. Se on kristillinen järjestö, joka ajoi aluksi raittiusaatetta, mutta on myöhemmin vastustanut alkoholin lisäksi myös muun muassa tupakointia, huumausaineita, aborttia, prostituutiota, uhkapeliä ja samaa sukupuolta olevien avioliittoja. Myös naisten äänioikeuteen, siirtolaisiin ja terveydenhuoltoon liittyvät asiat ovat olleet järjestön asialistoilla. Järjestön toiminta laajeni huomattavasti Frances Willardin puheenjohtajakaudella 1879–1898, ja sen kansainväliseksi katto-organisaatioksi perustettiin vuonna 1891 Valkonauhan maailmanliitto (World´s Woman´s Christian Temperance Union, WWCTU). Suomen sisällissodan naiskaartit
Riihimäen naiskaartin päällikkönä toimi poikkeuksellisesti mies, tuolloin vasta 17-vuotias Hannes Mäkinen, jolla kuitenkin oli sotakokemusta aikaisemmista sisällissodan taisteluista. Suomen sisällissodan naiskaartit
Punakaartien naiset eivät sopineet naiskuvaan, jota esimerkiksi veljekset Lauri ja Martti Pihkala levittivät. Martti Pihkalan juuri ennen sisällissodan loppua ilmestyneessä kirjassa "Minkälainen Suomi meidän on luotava?" hän varoittaa lyhyttukkaisista, miestä jäljittelevistä naisista, jotka eivät ymmärrä tehtäväänsä synnyttäjänä. Pihkala kehottaakin kirjassaan tuhoamaan kaikki kaupunkien työläisnaiset ja yleisinä naisina pidetyt. Veljesten ajatuksista oli innostunut myös valkoisten pahamaineisin teloittaja Hans Kalm, jonka joukot suorittivat suurimman osan Lahdessa tehdyistä naiskaartilaisten teloituksista. Rotuhygiaan liittyivät myös etniset puhdistukset, jossa kaikki venäläisiksi paljastuneet teloitettiin muun muassa Hennalan vankileirillä sekä Viipurissa (ns. Viipurin puhdistus). Molempien ihmisryhmien mahdollinen lisääntyminen nähtiin ongelmana suomalaiselle rodulle ja porvariston puhtaudelle. Naiskaartilaisia pidettiin myös uhkana äitiyden kaltaiselle instituutiolle, koska hoivaamisen sijasta he tarttuivat vallan symboleina pidettyihin aseisiin. He eivät sopineet aikakauden keskiluokkaiseen naisihanteeseen jo pelkästään ulkonäkönsä perusteella, kun naiskaartilaisilla oli lyhyet hiukset ja jaloissaan miesten asusteena pidetyt housut. Useiden teloitettujen naisten pidätyskorteissa olikin heidän pukeutumiseensa viittaavia merkintöjä, kuten ”housut” tai ”hengselit”. Valkeala
Valkealan kunnan ylpeys on urheiluseura nimeltä Valkealan Kajo. Seura on voittanut lentopallon naisten Suomen mestaruuden vuonna 1998, hopeaa 1990, 1993, 1994, 1999 ja pronssia 1992. Myös pikajuoksija Visa Hongisto ja jääkiekkoilijat Vili Sopanen sekä Sami Tamminen ovat Valkealasta kotoisin. Suomen sisällissodan naiskaartit
Pispalan naiskaarti perustettiin ilmeisesti maaliskuun puolivälissä ja siihen kuului kaikkiaan noin 50 jäsentä. Pispalan esikaupunkialue kuului tuolloin vielä Pirkkalan pitäjään. Kaartin esikuntapäällikkö oli Hilda Virtanen, sanitääriosaston johtaja Pispalan punakaartin päällikkön Aatto Koivusen puoliso Hilma Koivunen ja aseellisen osaston päällikkö Juupajoelta saapunut 18-vuotias Emma Oksala. Hänen asepukunsa on nykyään nähtävissä Työväenmuseo Werstaan kokoelmissa. Suomen sisällissodan naiskaartit
Naiskaarteja toimi lisäksi ainakin Lahdessa ja Lappeenrannassa. Nyrki Tapiovaara
Nyrki Tapiovaara syntyi metsänhoitaja Kaarlo Juho Vihtori Tapiovaaran (1879–1959) ja Aino Aleksandra Grönroosin (1886–1929) perheeseen. Aino Aleksandra oli Pilppulan kartanon tytär ja äitinsä puolelta sukua Suomen ensimmäiselle naispuoliselle kuvanveistäjälle Eveliina Särkelälle. Hän oli taiteen ystävä ja kannusti lapsiaan näiden taiteellisissa harrastuksissa. Kaarlo Tapiovaara oli hämäläistä talonpoikaissukua, joka oli satoja vuosia asuttanut Myrrö- ja Märri-nimisiä maatiloja Vilppulassa. Kaarlo ja Aino Tapiovaaran yhteinen tie kulki Sortavalan ja Helsingin kautta Hämeenlinnaan, jonne perhe päätyi 1919. Tapiovaarojen kodissa elettiin kansallisromanttisessa hengessä. Sen mukaisesti perheen kaikille yhdelletoista lapselle annettiin kalevalaiset etunimet. Ennen Veikko Nyyrikkiä syntyivät poika ja tytär ja hänen jälkeensä kuusi poikaa sekä kaksi tytärtä. Kaarlo Tapiovaara oli Hämeenlinnan ainoa porvari, joka kävi perheineen säännöllisesti kaupungin työväenteatterissa. FC Haka
Valkeakosken Haka perustettiin 1930-luvun alkupuolella. Perustamisvaiheessa Hakaan muodostettiin voimistelu-, hiihto- ja luistelujaostot. Jalkapallojaosto seuraan perustettiin vuonna 1934. Suomen sisällissodan naiskaartit
Hyvinkään naiskaartiin kuului noin 150 naista, jotka olivat pääosin paikkakunnalla toimineen Yhdistyneiden Villatehtaiden työläisiä. Taistelutehtäviin he joutuivat huhtikuun puolivälissä, noin viikkoa ennen, kuin saksalaiset valtasivat pitäjän 20. huhtikuuta. Tämän jälkeen Hyvinkään naiset osallistuivat punaisten läpimurtoyrityksiin Etelä-Hämeessä. Yhtensä 27 kaartilaista sai surmansa sodassa tai sen jälkiselvittyjen aikana. Eevaliisa Holma-Kinnunen
Holma-Kinnunen oli nukketaiteilijana virkavapaalla 1973–1976 ja 1984–1991. Hän perusti nukketeatteri "Valkean Ratsun", joka toimii nykyisin nimellä Nukketeatteritalo Musta & Valkea Ratsu Sysmän Onkiniemellä. Hänen kuuluisimpia nukkejaan lienee Yle TV2:n Pikku Kakkonen -ohjelmassa vuodesta 1978 esiintynyt Ransu Karvakuono, jonka näyttelijänä toimi Pertti Nättilä. Valkeakosken naiskaarti
Valkeakosken naiskaartin aseelliseen osastoon liittyi noin 50 naista, muiden palvellessa huolto- ja lääkintätehtävissä. Huoltotehtäviin lukeutui ruokahuollon lisäksi muun muassa varustehuoltoa ja vaatteiden ompelua. Sairaanhoitajina toimi noin 30 kaartilaista. Heidän kouluttajanaan ja johtajanaan oli Hilda Rantanen. Sairaanhoitajia palveli lyhyen sidontakurssin jälkeen Toijalan sairaalassa, josta heitä lähetettiin joukkojen mukana myös rintamalle ainakin Kuhmoisiin, Vehkajärvelle ja Ruovedelle. Rintamalle lähetettiin Valkeakoskelta myös keittäjiä. Aseellisen osaston toiminnasta Valkeakoskella ei ole tarkkaa tietoa, mutta ilmeisesti sen ohjelmaan kuului harjoitusten lisäksi vartiopalvelusta. 10. huhtikuuta Valkeakosken työväentalolla tapahtui onnettomuus, jossa erään nuoren punakaartilaisen ase laukesi vahingossa ja surmasi 17-vuotiaan Siiri Lehtisen. Hänet haudattiin neljä päivää myöhemmin, jolloin hautajaissaattue kulki kiväärein varustautuneiden naiskaartilaisten muodostaman kunniakujan läpi. Irinja Nikkanen
Irinja Nikkanen (27. lokakuuta 1920 Ilomantsi – 15. tammikuuta 2008 Helsinki) oli karjalaisen ja ortodoksisen kulttuurin tukija ja eteenviejä. Hän perusti Valamon Ystävät ry:n, joka tukee Uuden Valamon luostaria mm. keräämällä varoja.. Irinja Nikkanen toimi entisen" Uskon Viestin" eli nykyisen "Ortodoksiviestin" päätoimittajana vuosina 1969-1972. Tätä ennen Uskon Viestin päätoimittajina olivat toimineet papit, joten Irinja Nikkanen oli ensimmäinen Uskon Viestin päätoimittajana toiminut maallikko. Suomen sisällissodan naiskaartit
Suomen sisällissodan naiskaartit olivat Suomen sisällissodan aikana punakaartin naisista muodostettuja osastoja, joita perustettiin helmikuun alusta 1918 lähtien punaisten hallussa olleen alueen asutus- ja teollisuuskeskuksiin. Kaarteihin kuului yhteensä noin 2 000 nuorta naista, jotka olivat pääosin teollisuustyöläisiä, palvelijattaria ja piikoja. Nuorimmat naiskaartien jäsenet olivat vain 14–15-vuotiaita, eikä heidän keski-ikänsäkään noussut juuri pariakymmentä vuotta korkeammaksi. Ainoastaan osa naiskaartilaisista kuului aseellisiin taistelujoukkoihin, heitä toimi lisäksi huolto-, muonitus- ja sairaanhoitotehtävissä. Punakaarti
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen perustettiin aluksi väliaikaisia lakko- ja työväenkaarteja, jotka Suomen Ammattijärjestö myöhemmin syksyllä vakinaisti porvarillisten suojeluskuntien vastavoimaksi nimellä "Suomen työväen järjestyskaarti". Niistä puolestaan muodostettiin tammikuussa 1918 Suomen kansanvaltuuskunnan armeijana sisällissodassa toiminut "Suomen Punainen Kaarti". Sisällissodan jälkeen punakaarteja yritettiin vielä organisoida Pohjois-Suomessa, mutta niiden toiminta loppui vuoteen 1921 mennessä. Valkeakosken vaakuna
Vaakunan selitys on ”punaisessa kilvessä on vastaviistoon kulkeva hopeinen virta, jonka yläkentässä on kultainen kuusi ja alakentässä kultainen hammasratas.” Vaakunan on suunnitellut A. W. Rancken, ja tasavallan presidentti vahvisti vaakunan käyttöön 23. huhtikuuta 1948. Suomen sisällissodan naiskaartit
Kansanvaltuuskunta yritti aluksi hillitä naiskaartien syntymistä ja myös antimilitaristinen Sosialidemokraattinen Naisliitto oli naisten aseellista toimintaa vastaan. Maaliskuun 8. päivänä se antoi julkilausuman, jossa liittotoimikunta jyrkästi vastusti naiskaartien perustamista. Kansanvaltuuskunta antoi vihdoin 13. maaliskuuta lausunnon, joka velvoitti punaisen Suomen kansanedustuslaitoksena toimineen Työväen pääneuvoston hyväksymään kaartien perustamisen. Tämän jälkeen naiskaarteja muodostettiin eri paikkakunnille aina huhtikuuhun loppuun saakka. Ensimmäisen virallisen käskyn ne saivat 10. huhtikuuta, jolloin punakaartin ylipäällikkö Kullervo Manner määräsi vartiopalvelun naisten tehtäväksi. Viimeiset naiskaartit perustettiin vasta punaisten perääntymisvaiheessa huhtikuun puolivälin jälkeen, jolloin heidän tappionsa oli jo varmistunut, eivätkä ne ehtineet toimimaan kuin parin viikon ajan.