Mikä oli ns. Terijoen hallitus?
Terijoen hallitus
Terijoen hallitus eli Kuusisen hallitus, viralliselta nimeltään Suomen kansanhallitus, oli Neuvostoliiton talvisodan aikana perustama hallitus, jonka kanssa Neuvostoliitto ilmoitti 2. joulukuuta 1939 solmineensa avunantosopimuksen. Hallituksesta oli tarkoitus tulla Neuvostoliiton valtaaman Suomen uusi hallitus. Hallitus perustettiin oikeuttamaan talvisota. Se pyysi Neuvostoliitolta ”apua” Suomen kansantasavallan perustamiseksi. Terijoen hallitus
Terijoen hallitus ja suunniteltu Suomen kansantasavalta perustettiin lähinnä houkuttelemaan sosialisteja Suomen armeijan puolelta uuteen sosialistiseen Suomen valtioon. Neuvostoliitto ilmoitti tunnustavansa vain perustamansa Suomen kansanhallituksen, mikä näin ollen oli syynä olla neuvottelematta Risto Rytin johtaman virallisen Suomen hallituksen kanssa. Terijoen hallitus ilmoitti julkilausumassaan olevansa ainoastaan väliaikainen hallitus, jonka kokoonpanoa tultaisiin vahvistamaan myös muiden puolueiden edustajilla sen saavuttua Helsinkiin. Terijoki
Neuvostoliitto valtasi Terijoen talvisodassa ja se luovutettiin Neuvostoliitolle Moskovan rauhassa 1940. 1. joulukuuta 1939 Terijoella perustettiin suomalaiskommunistien johtama nukkevaltio nimeltä Suomen Kansanvaltainen Tasavalta, jonka hallituksen puheenjohtajana ja ulkoasiainministerinä toimi Otto Wille Kuusinen. Kyseinen johtoelin tunnetaan paremmin nimellä Terijoen hallitus, ja sotien jälkeen Terijoki onkin pysynyt ihmisten mielissä nimenomaan tästä yhteydestä johtuen.
Seinäjoki
Seinäjoen asema-alueesta muodostettiin taajaväkinen yhdyskunta vuonna 1920. Kun sijainti pääradan ja toisen rautatien risteyksessä oli huomattavasti kasvattanut Seinäjoen kirkonkylää ja paikkakunnalle oli valmistunut muun muassa Törnävän sairaala 1920-luvulla, alettiin tutkia mahdollisuutta muuttaa kirkonkylä kauppalaksi. Vaihtoehtona oli esillä myös koko Seinäjoen kunnan muuttaminen kauppalaksi, mutta vuonna 1931 Seinäjoen kirkonkylä jaettiin Seinäjoen kauppalaksi ja Seinäjoen maalaiskunnaksi. Tämä jako jäi lyhytaikaiseksi, sillä jo vuoden 1959 alussa Seinäjoen maalaiskunta liitettiin Seinäjoen kauppalaan. Kaupunki Seinäjoesta tuli vuonna 1960. Kivimäen hallitus
Hallitus toimi vähemmistöhallituksista pisimpään, 1394 hallituspäivää 14. joulukuuta 1932 – 7. lokakuuta 1936. Toimikaudellaan hallitus tasapainoili oikeiston ja vasemmiston välillä saaden usein ratkaisevaa tukea sosialidemokraateilta, jotka tiesivät ainoana vaihtoehtona olevan oikeistolaisemman hallituksen, joka ei neuvottelisi heidän kanssaan. Hallitus kaatui tehtyään kuolemanrangaistuksen palauttamisesta luottamuskysymyksen ja eduskunnan hylättyä kyseisen lain äänin 94–93 (ks. tarkemmin artikkelissa T. M. Kivimäki). Mikko Uotinen
Kun ensimmäinen maailmansota alkoi, Terijoki julistettiin kuuluvaksi Kronstadtin linnoitusalueeseen ja Uotinen karkotettiin tämän alueen ulkopuolella sijaitsevaan Raivolaan. Uotinen osallistui jääkärivärväykseen ja muuhun aktivistien toimintaan. Vuonna 1917 Uotinen ei hyväksynyt sosiaalidemokraattien ja venäläisten sotilaiden välistä yhteistoimintaa ja suhtautui sen vuoksi nihkeästi yhteistyöhön heidän kanssaan. Sisällissodan aikana Uotisen asenne kääntyi jyrkästi punaisia vastaan punaisten itärintaman päällikön Heikki Kaljusen murhattua useita valkoisia vankeja Terijoella. Uotinen onnistui siirtymään valkoisten hallitsemalle alueelle ja osallistui Raudun taisteluihin. Tuomiojan hallitus
Tuomiojan hallituksesta on sanottu, että siinä oli Suomen hallituksista talouselämä kaikista vankimmin edustettuna pääministeristä alkaen; Tuomioja oli Suomen Pankin pääjohtaja, ja ministerien joukossa oli muidenkin pankkien pääjohtajia sekä tärkeitä yritysjohtajia, muun muassa raskaan sarjan teollisuuspatruuna, vuorineuvos Erik Serlachius. Asiantuntemuksesta huolimatta suurin osa hallituksen jäsenistä oli ministereinä kokemattomia, ja huomiota herätti myös monien suhteellisen nuori ikä. Toisena maatalousministerinä toiminut Henrik Kullberg kuoli kesken hallituksen toimikauden joulukuussa 1953 ja hänen tilalleen tuli Helsingin yliopiston maanviljelystalouden professori Nils Westermarck. Terijoen hallitus
Neuvostoliiton korkeimman neuvoston ensimmäisen kokoonpanon VI istunnossa 31. maaliskuuta 1940 hyväksyttiin päätös Neuvostoliitolle siirtyneiden alueiden luovuttamisesta Karjalan autonomiselle SNT:lle ja tämän muuttamisesta liittotasavallaksi, Karjalais-suomalaiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi. Porvarihallitus
Koko 1940-luvun loppupuoliskon ja 1950-luvun alun hallitukset koostuivat punamullasta. Vuoden 1948 jälkeen tuli SDP:n yksipuoluehallitus äärivasemmiston jäädessä hallitusten ulkopuolelle. Kekkosen hallitukset I, II ja III suosivat punamultaa. Kekkonen yritti saada neljännestä hallituksestaan porvarihallitusta heinäkuussa 1953 ratkaistakseen kustannuskriisin. Maalaisliiton ja SDP:n edustamat tuottajajärjestöt olivat ajautuneet niin pahoihin eturistiriitoihin, että maan talous oli kriisissä. Lopulta syntyi Maalaisliiton ja RKP:n vähemmistöhallitus, jota oli täydennetty kolmella ammattiministerillä. Se ei ollut täysi porvarihallitus, koska Kokoomus ei ollut mukana, mutta se oli ensimmäinen ainoastaan porvaripuolueiden muodostama hallitus sitten Kallion IV hallituksen vuonna 1936. Terijoki
Nykyään Terijoen entisen kunnan alue kuuluu Pietarin kaupungin Kurortin piiriin, jossa sen alue jakaantuu Terijoen kaupungin sekä Kuokkalan, Kellomäen, Ollilan ja Tyrisevän kunnallishallintoalueiden kesken. Alueelle on noussut viime aikoina runsaasti venäläisten uusrikkaiden omakotitaloasutusta. Holkerin hallitus
Keskustan, kokoomuksen ja RKP:n puheenjohtajat Paavo Väyrynen, Ilkka Suominen ja Christoffer Taxell olivat sopineet loppuvuodesta 1986 puolueidensa muodostavan yhteisen hallituksen vuoden 1987 eduskuntavaalien jälkeen. Tärkeä taustavaikuttaja neuvotteluissa oli silloinen Nokian pääjohtaja, vuorineuvos Kari Kairamo. Kairamon ja eräiden muiden teollisuusjohtajien mielestä ns. konsensuspolitiikkaa oli toteutettu liian pitkälle ja liian kauan SDP:n ehdoilla ja oli tullut aika osoittaa, että Suomea voitaisiin hallita myös ilman sosialidemokraatteja. He pitivät porvarihallitusta välttämättömänä vero- ja rakenneuudistusten käynnistämiseksi. Väyrynen, Suominen ja Taxell sopivat, että mikäli heidän puolueensa saisivat uuteen eduskuntaan enemmistön ilman Suomen Maaseudun Puoluetta tai Kristillistä liittoa, he tarjoaisivat ensin yhteistyötä SDP:lle, ja ellei tarjousta hyväksyttäisi – kuten he olettivat –, keskusta, kokoomus ja RKP muodostaisivat yhteisen hallituksen Paavo Väyrysen johdolla. Sopimusta tarvitsi etenkin Suominen, koska monet kokoomuksen kannattajat suhtautuivat epäluuloisesti keskustaa ja etenkin Väyrystä kohtaan. Väyrysen arveltiin käyttävän sopimusta valttikorttinaan kiristääkseen SDP:lta paremmat ehdot ja ne saatuaan hylkäävän jälleen kokoomuksen ja palaavan punamultakoalitioon. Sopimuksen salaaminen oli tärkeää myös Väyryselle ja Taxellille, koska keskustan kentällä vallitsi yhä vahva punamultahenki ja myös RKP:ssa oli monia, jotka suhtautuivat porvarihallitukseen epäillen tai jopa kielteisesti. Talvisodan tausta
Neuvostojohto muodosti 1. joulukuuta Otto Wille Kuusisen johtaman Terijoen hallituksen vuoden 1918 sisällissodan jälkeen neuvosto-Venäjälle paenneista punaisista. Neuvostoliitto ilmoitti tunnustavansa Terijoen hallituksen Suomen ainoaksi viralliseksi hallitukseksi, käyvänsä sotaa valkosuomalaisia kapinallisia joukkoja vastaan ja kieltäytyi neuvottelemasta Risto Rytin 1. joulukuuta muodostaman uuden hallituksen kanssa. Talvisota
Neuvostojohto muodosti 1. joulukuuta Otto Wille Kuusisen johtaman Suomen Kansanvaltaisen Tasavallan Terijoen hallituksen vuoden 1918 sisällissodan jälkeen neuvosto-Venäjälle paenneista punaisista. Neuvostoliitto ilmoitti tunnustavansa Suomen Kansanvaltaisen Tasavallan hallituksen Suomen ainoaksi viralliseksi hallitukseksi, käyvänsä sotaa valkosuomalaisia kapinallisia joukkoja vastaan ja kieltäytyi neuvottelemasta Risto Rytin 1. joulukuuta muodostaman uuden hallituksen kanssa. Terijoen hallituksen asettaminen paljasti, että Neuvostoliiton tavoitteena oli vallata koko Suomi. Terijoen hallituksen piti toimia myös poliittisena hyökkäyskiilana, joka avaisi puna-armeijalle tien Helsinkiin. Kävikin toisin ja ulkopuolinen uhka yhdisti suomalaiset luokkarajoista riippumatta puolustautumaan Neuvostoliittoa vastaan. Uusikirkko
Elokuussa 1911 keisari Nikolai I antoi lakiehdotuksen Kivennavan ja Uudenkirkon kuntien liittämisestä Pietarin kuvernementtiin. Yhtenä perusteluna asialle oli (silloin vielä Kivennavan kuntaan kuuluneen) Terijoen huvilayhdyskunnan runsas venäläisväestö. Ehdotus annettiin myös Suomen eduskunnan hyväksyttäväksi, mutta sai Suomessa osakseen ankaraa vastustusta ja jäi toteuttamatta. Suomen itsenäistymisen jälkeen vuonna 1920 Tarton rauhassa vahvistettiin vanha suuriruhtinaskunnan raja Suomen ja Neuvosto-Venäjän väliseksi rajaksi.
Uudenkirkon alueesta erotettiin itsenäiseksi pitäjiksi myöhemmin Kuolemajärvi (1871) ja Kanneljärvi (1925). Tyrisevän kylä siirrettiin osaksi Terijoen kuntaa 1927. Näin ollen myös Uusikirkko jäi vielä silloin Suomelle. Porvarihallitus
Ellei Tuomiojan hallitusta lueta mukaan, Kokoomus tuli toisen maailmansodan jälkeen ensimmäisen kerran hallitukseen vuonna 1958, jolloin muodostettiin Fagerholmin III hallitus. Siinä olivat mukana sekä Kokoomus, Maalaisliitto että SDP. Tämä hallitus joutui kuitenkin jo seuraavan vuoden alussa eroamaan ulkopoliittisisten ongelmien, yöpakkaskriisin vuoksi. Tämän jälkeen SDP joutui yhtäjaksoisesti oppositioon vuoteen 1966 saakka. Tonteri (Kivennapa)
Sisällissodan jälkeisessä tilanteessa levottomalla rajalla kohtasivat sotilaallisen läsnäolon ja rajavartioinnin intressit. Syyskuussa 1918 ylipäällikkö määräsi muodostettavaksi Terijoen rajavartiopataljoonan, joka siirtyi Karjalankannaksen vartioksi 18. lokakuuta majuri Oskar Stenbergin komennossa. Terijoen hallitus
Kun Neuvostoliitto ylitti Tarton rauhan rajan, vastaanotto oli heille suuri yllätys. Suomalaiset siirsivät väestön Karjalasta ja raja-alueilta sisä-Suomeen, joten paikallista väestöä oli hyvin vähän. Suuri osa suomalaisista kommunisteista oli edelleen vankilassa, ja poliittinen toiminta oli ollut kiellettyä jo 1930-luvun alkupuolelta niin sanottujen kommunistilakien mukaan, joten tukitoimet Suomen Kansanhallitukselle jäivät vähäisiksi. Presidentti Kyösti Kallio oli lokakuussa 1939 vahvistanut tasavallan suojelulain, jonka nojalla oli varotoimena suljettu lukuisia tunnettuja suomalaisia kommunisteja turvasäilöön juuri ennen talvisodan syttymistä. Suomalaista kommunismia tutkinut brittiläinen Anthony F. Upton on huomauttanut, ettei ole todisteita siitä, mitä Suomen äärivasemmistossa todella ajateltiin Terijoen hallituksesta, koska sotasensuuri tukahdutti kaiken virallisesta linjasta poikenneen mielipiteenmuodostuksen. Hideki Tōjō
Poliitikkona Tōjō kuului upseereiden muodostamaan ryhmään, jotka kannattivat Japanin viemistä sotaan 1930-luvun lopulla. Mittavan sotilasuran rinnalla Tōjō nimitettiin vuonna 1938 sotaministeriöön apulaisministeriksi ja 1940–1941 Tōjō sai sotaministerin viran Fumimaro Konoen hallituksessa. Tōjōn 1 009 päivän pituinen pääministerikausi alkoi 18. lokakuuta 1941 pääministerin erottua. Kausi päättyi 22. heinäkuuta 1944. Pääministerinsalkun ohella Tōjō hoiti sotaministerin tointa sekä lyhyitä aikoja muun muassa opetus-, sisä- ja ulkoministerin tehtäviä. Talvisodan tausta
Terijoen hallituksen asettaminen paljasti, että Neuvostoliiton tavoitteena oli vallata koko Suomi. Terijoen hallituksen piti toimia myös poliittisena hyökkäyskiilana, joka avaisi puna-armeijalle tien Helsinkiin. Kävikin toisin ja ulkopuolinen uhka yhdisti suomalaiset luokkarajoista riippumatta puolustautumaan Neuvostoliittoa vastaan. Terijoen huvilayhdyskunta
Vuosien 1918–1925 aikana Terijoen 6 500 huvilasta noin puolet myytiin ja siirrettiin purettuina muualle Suomeen. Nämä niin sanotut terijokelaishuvilat ovat edelleen suosittuja asuin- ja vapaa-ajanrakennuksia. Terijoen huvilayhdiskuntaa ei kuitenkaan ole aina arvostettu, esimerkiksi venäläisvastaisuuden vuosina 1920–1930-luvuilla sitä kutsuttiin jopa ”kannakselaisen luonteenheikkouden kasvattamaksi rikkaruohoksi”, lisäksi aikoinaan maa-alueitaan venäläisille myyneitä talonpoikia ja muita paikallisia asukkaita syyllistettiin ja arvosteltiin kansallistunteen sekä isänmaanrakkauden puutteesta. Mikko Uotinen
Vuoden 1906 lopulla Uotinen palasi Terijoelle ja alkoi keskittyä kunnallispoliitikkona paikallisten asioiden hoitamiseen. Hän oli perustamassa ensin Terijoen yhteiskoulua 1907 ja sitten Terijoki-lehteä 1908 toimien sen päätoimittajana 1908–1909. Uotinen oli myös mukana ajamassa Terijoen erottamista omaksi kunnakseen. Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta
Talvisodan aikana Neuvostoliiton oli vähin äänin luovuttava Terijoen hallituksesta ja oltava yhteydessä oikeaan Suomen hallitukseen. Kuitenkin kasvojensa säilyttämiseksi neuvostohallinto liitti pian sodan jälkeen 1940 suurimman osan Moskovan rauhassa Suomen luovuttamista alueista Karjalan autonomiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan ja samalla muutti sen Karjalais-suomalaiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi. Porvarihallitus
Syksyllä 1953 kiihtyi Suomen sisäpolitiikassa Kekkosen vastainen kampanja. Kekkosen katsottiin käyttävän liian avonaisesti idänkorttia. Neuvostoliitossa myös arvosteltiin Kekkosta siitä, että tämä käytti idänsuhteita omien valtapyrkimystensä edistämiseen. Presidentti Paasikivikin huolestui siitä, että Neuvostoliitto lupasi Suomelle pitkäaikaista lainaa ja kaupassa länsivaluuttoja, jos Kekkonen pysyisi pääministerinä. Paasikivi pelkäsi Kekkosen lisäävän maan talouden ja siten koko Suomen riippuvuutta Neuvostoliitosta. Näin ollen hän antoi Vapaamielisten liiton (VL) Sakari Tuomiojalle tehtäväksi enemmistöhallituksen luomisen. Vapaamielisten liitto oli syntynyt hajonneen Edistyspuolueen vähemmistösiivestä, jonka johtajana Tuomioja tunnettiin. Tuomiojan hallitus tuli valtaan 17. marraskuuta 1953 ja se oli virallisesti luonteeltaan sitoutumaton toimitusministeristö. Tosiasiassa se oli oikeistosuuntainen ja ensimmäinen täysi porvarihallitus sitten 1930-luvun. Sen muodostivat Vapaamielisten liiton Tuomiojan lisäksi Edistyspuolueen enemmistöstä syntyneen Suomen Kansanpuolueen (SK), Kokoomuksen ja RKP:n edustajat. Tosin RKP:n eduskuntaryhmä ei tunnustanut sen edustajia olevan hallituksessa, joten hallituksen enemmistöluonne muuttui. Maalaisliitto jättäytyi Tuomiojan hallituksen kaavailuista pois jo alkuvaiheessa. Terijoen rautatieasema
1900-luvun alkuvuosina Terijoki oli yksi Suomen vilkkaimmista asemista. Matkustajamääriltään se oli Helsingin ja Viipurin jälkeen maan toiseksi suurin, mutta kaikkien Terijoen pitäjän asemien yhteenlaskettu matkustajamäärä oli jopa suurempi kuin Viipurin rautatieaseman. Autonomian aikana valtaosa liikenteestä suuntautui Pietariin, jonne päivittäin kulki jopa 40 edestakaista vuoroa. Muusta liikenteestä suurin osa oli Terijoen kuuden aseman välistä paikallisliikennettä. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Hyökkäys Viipuriin alkoi 19. huhtikuuta, jolloin eversti Ausfeldin joukot lähtivät liikkeelle ja saapuivat kaksi päivää myöhemmin Kivennavalle. Pietarin rata katkaistiin 23. huhtikuuta Raivolassa ja seuraavaan aamuun mennessä myös Terijoki ja Kuokkala olivat vallatut. Terijoen valtauksen suoritti Georg Elfvengrenin johtama ratsuväkiosasto ja vielä samana päivänä inkeriläisen luutnantti Emil Pekkasen johtama Karjalan 1. rykmentin 2. pataljoona valtasi Uudenkirkon. Tuolloin Terijoen punakaartin komentajana toiminut Heikki Kaljunen onnistui kuitenkin pakenemaan joukkojensa kanssa Venäjän puolelle, murtautumalla valkoisten linjojen läpi panssarijunalla. Venäjän väliaikainen hallitus
Vastustaakseen voimistuvaa Pietarin neuvostoa Kerenski julisti 14. syyskuuta 1917 voimaan viiden neuvoston. Direktiohallitukseen (toimitusministeristöön) kuuluivat tällöin enää vain Kerenski pääministerinä, Tereštšenko ulkoasiainministerinä, Verhovski sotaministerinä, Derderevski meriministerinä ja Nikitin posti- ja lennätinministerinä. Direktorio johti maata kolme viikkoa, kunnes lokakuun alussa Kerenski kokosi hallituksen uudelleen vielä kolmannen kerran. Porvarihallitus
Suomessa oli sinivihreä porvarihallitus vuosina 2007–2011, kun 19. huhtikuuta 2007 virkaan astui Vanhasen II hallitus, Keskustan, Kokoomuksen, RKP:n ja Vihreän liiton muodostamana. Sitä seurasi 22. kesäkuuta 2010 Kiviniemen hallitus, joka toimi vuoteen 2011 Jyrki Kataisen johtaman kuuden puolueen sateenkaarihallituksen aloittamiseen asti. Eduskuntavaalien 2015 jälkeen muodostettiin Sipilän hallitus, jossa vasemmisto ei ole edustettuna. Sipilän hallituksen muodostavat porvarillisiksi laskettavat Keskusta, Kokoomus sekä ensi kertaa hallitusvastuussa oleva Perussuomalaiset kesäkuuhun 2017 saakka, jolloin Keskusta ja Kokoomus päättivät Perussuomalaisten puoluekokouksen jälkeen, että hallitus ei voi toimia puoluekokouksen muutosten jälkeen silloisella kokoonpanolla. Ennen pääministerin eroanomusta Perussuomalaisten ryhmästä irtaantui joukko kansanedustajia, jotka muodostivat Uusi vaihtoehto-ryhmän, joka on nykyiseltä nimeltään Sininen eduskuntaryhmä. Tämän ryhmän kanssa muut hallituspuolueet katsoivat voitavan jatkaa hallitusyhteistyötä, minkä myötä muuttunut mutta sama hallitus jatkaa samalla ohjelmalla ilman uusia hallitusneuvotteluja. Lipposen II hallitus
Lipposen II hallitus oli Suomen tasavallan 67. hallitus, niin sanottu sateenkaarihallitus, jonka muodostivat SDP, Kokoomus, RKP, Vasemmistoliitto ja Vihreä liitto. Hallitus muodostettiin 1999 eduskuntavaalien tuloksen perusteella ja hallitus toimi 15. huhtikuuta 1999 – 17. huhtikuuta 2003. Hallituskoalitio muodosti enemmistöhallituksen. Se toimi 1 464 päivää eli täyden toimikauden. Kyseessä on edelleen Suomen viimeisin koko vaalikauden istunut hallitus sekä viimeisin hallitus, jossa SDP oli pääministeripuolueena. Tämän jälkeisillä vaalikausilla SDP on aina joko toiminut toisena hallituspuolueena (2003–2007 ja 2011–2015) tai jäänyt oppositioon (2007–2011 ja 2015 lähtien). Vihreä liitto jätti hallituksen 31. toukokuuta 2002 protestina päätökselle uuden ydinvoimalan (Olkiluoto 3) rakentamisesta. Porvarihallitus
Yöpakkaskriisin jälkeen vuoteen 1966 saakka monissa hallituksissa olivat mukana vain Maalaisliitto, Ruotsalainen kansanpuolue ja Suomen kansanpuolue. Sekä SDP että edelleen myös SKDL olivat koko tämän ajan oppositiossa. Kokoomus sen sijana oli mukana Karjalaisen I hallituksessa 13.4. 1962 – 18.12 1963 ja Virolaisen hallituksessa 12.9. 1964 – 27.5. 1966. Näistä kuitenkin oikeastaan vain Virolaisen hallitus oli porvarihallitus, sillä Karjalaisen I hallituksessa oli suurimman osan sen toimikaudesta mukana myös skogilaisia eli SAK:n edustajia, jotka kuitenkin erosivat hallituksesta joka kuitenkin erosi hallituksesta 18.10. 1963. Urho Kekkonen
Talvisodan hallituksessa Kekkonen ei ollut. Eduskunnassa hän vastusti Moskovan rauhantekoa maaliskuussa 1940 ja kannatti sodan jatkamista. Vuosina 1940–1943 hän oli Siirtoväen Huollon Keskuksen johtaja ja vuosina 1943–1945 valtiovarainministeriön virastovaltuutettu. Tällöin hänen toimenaan oli valtionhallinnon järkeistäminen. Terijoen Kiisto
Terijoen Kiisto oli terijokelainen urheilun yleisseura, joka perustettiin 24.11.1925 (rekisteröity 10.12.1926) nimellä Terijoen Painiseura. Painiseura järjesti kansallisia kilpailuja. Vähitellen seuran ohjelmaan otettiin muitakin lajeja ja 1929 seuran nimeksi muutettiin Terijoen Kiisto, jolla nimellä seura rekisteröitiin 4.12.1937. Vuonna 1920 perustettu Terijoen Urheilijat sulautui Kiistoon virallisesti vuonna 1936, kuten myös Terijoen Rajamaila. Vuonna 1934 perustettu Terijoen Urheiluveikot liittyi niin ikään Kiistoon vuonna 1938. V. P. Terjoškin
Terjoškin oli talvisodan aikana politrukkina Kuusisen hallituksen armeijassa käyttäen suomalaista sukunimeä "Tervonen" ja hän kuulusteli suomalaisia sotavankeja Sorokassa. Jatkosodan jälkeen everstin arvoinen Terjoškin oli Suomessa vuosina 1944–1947 liittoutuneiden valvontakomissiota johtaneen Andrei Ždanovin avustajana, tulkkina ja sihteerinä. Hän oli myös sihteerinä Kominformin kokouksissa vuosina 1947 ja 1948. Sittemmin Terjoškin oli Moskovassa Ždanovin sihteeristön päällikkönä ja hän toimi vuodesta 1948 alkaen NKP:n kansainvälisen osaston apulaispäällikkönä, vastuualueenaan Pohjoismaat. Ahon hallitus
Ahon hallitus oli Suomen tasavallan 65. hallitus ja samalla porvarihallitus, jonka muodostivat Keskusta, Kokoomus, RKP ja SKL. 1991 eduskuntavaalien tuloksen perusteella muodostettu hallitus toimi koko vaalikauden 26. huhtikuuta 1991 – 13. huhtikuuta 1995. Ahon hallituksen aikana Suomi liitettiin EU:hun eli Euroopan unioniin. Tuomiojan hallitus
Tuomiojan hallituksen päätavoitteet liittyivät ennemminkin talous- kuin sisä- tai ulkopolitiikkaan. Kenties tärkein sisäpoliittinen päätös hallitukselta oli eduskuntavaalien aikaistaminen kesän sijasta järjestettäväksi jo maaliskuussa 1954. Pitkien hallitusneuvottelujen jälkeen hallituksen muodostajaksi päätyi lopulta Tuomiojan hallituksen ulkoministeri, RKP:n Ralf Törngren. Repola
Talvisodan alettua paikalliset asevelvolliset kutsuttiin palvelukseen ja suurin osa heistä lähetettiin Otto Wille Kuusisen Suomen kansanarmeijaan. Sotaa edeltäneissä neuvotteluissa Neuvostoliitto oli tarjonnut aluevaatimustensa vastineeksi Suomelle 5 529 neliökilometrin laajuista aluetta entisistä Repolan ja Porajärven volosteista. Sodan aikana Neuvostoliitto ilmoitti niiden liittämisestä Terijoen hallituksen Suomen kansantasavaltaan. Talvisodan pitkittyessä rajavyöhykkeen siviiliväestö evakuoitiin selustaan, mikä johti suuriin taloudellisiin menetyksiin. Terijoen ortodoksinen kirkko
Terijoen siirryttyä jatkosodan jälkeen Neuvostoliiton haltuun, kirkko muutettiin varastoksi, jossa säilytettiin lähinnä erilaisia maataloustuotteita. Vuonna 1970 se päätettiin purkaa, mutta Leningradin alueen johtavana arkkitehtina tuolloin toiminut akateemikko Gennadi Buldagov onnistui kuitenkin pelastamaan kirkon. Vuonna 1980 järjestettyjen Moskovan olympialaisten edellä kisaturistien reiteille osuneita rakennuksia kunnostettiin eri puolilla Neuvostoliittoa ja samalla myös Terijoen ortodoksista kirkkoa alettiin saneeraamaan. Korjaustyöt kestivät lopulta vuoteen 1990 saakka, jona aikana se muun maussa maalattiin ja kirkon kellotornia entisöitiin. Myös rakennuksen käyttö varastotilana loppui. Alkuperäisenä tarkoituksena oli tehdä kirkosta kulttuurihistoriallinen museo, mutta lopulta se luovutettiin kesällä 1989 pari vuotta aikaisemmin perustetulle uudelle Siestarjoen seurakunnalle. Ensimmäinen jumalanpalvelus sitten talvisodan alkamisen pidettiin saman vuoden lokakuussa ja virallisesti kirkon vihki uudelleen käyttöön patriarkka Aleksei II elokuussa 1990. Uudelleenvihkimisen yhteydessä kirkon perustajana pidetyn Petr Potaševin maalliset jäännökset siirrettiin viereiselle hautausmaalle. Talvisota
Sodan venyminen yli vuodenvaihteen sekä tiedot länsivaltojen operaatiohankkeesta Suomeen, Jäämerelle ja Kaukasiaan saivat neuvostojohdon luopumaan tavoitteesta miehittää Suomi ja asettaa Suomeen neuvostohenkinen Terijoen hallitus . Se avasi mahdollisuuden kompromissirauhaan, ja neuvostojohto ilmoitti Ruotsin välityksellä Suomelle 29. tammikuuta 1940 aiemman linjansa vastaisesti Stalinin olevan valmis aseleponeuvotteluihin Risto Rytin hallituksen kanssa. Ilmoitusta edelsivät kirjailija Hella Wuolijoen ja Neuvostoliiton Tukholman-lähettilään Alexandra Kollontain väliset salaiset tunnustelut 10.–21. tammikuuta 1940. Neuvostoliitto kuitenkin edellytti – koska ”verta oli virrannut” – että Suomi on valmis suurempiin myönnytyksiin kuin mitä NL oli syksyllä 1939 vaatinut. Terijoki
Arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelema Terijoen kirkko valmistui vuonna 1908. Toisen maailmansodan jälkeen kirkko muutettiin elokuvatetatteriksi, jollaisena se toimi 1990-luvulle saakka. Tällöin kirkko luovutettiin takaisin alkuperäiseen käyttöönsä, nyt Inkerin kirkolle, joka aloitti rakennuksen kunnostustyöt vuonna 2000. Rakennus saneerattiin perusteellisesti, ja myös sodan jälkeen purettu kellotorni rakennettiin kunnostuksen aikana uudelleen. Korjaustöiden päärahoittajina olivat suomalaiset Hämeenlinnan rovastikunnan seurakunnat ja Järvenpään seurakunta. Järvenpää osallistui koska juuri sen alueelle oli sijoitettu entiset terijokelaiset vuonna 1940. Terijoen ortodoksinen kirkko
Puukirkon palamisen jälkeen toiminta jatkui Kuokkalassa tilapäisessä kirkkorakennuksessa, mutta uuden suunnittelu aloitettiin välittömästi. Tiilirakenteisen kirkon rakennustyöt käynnistyivät lopulta vuonna 1910. Kuokkalan sijasta se rakennettiin näkyvälle paikalle Terijoen kirkonkylään, Viipuriin ja Kivennavalle johtavien maanteiden risteyksessä sijaitsevalle mäelle. Vuonna 1915 valmistuneen Terijoen ortodoksisen kirkon vihki heinäkuussa Suomen ortodoksisen hiippakunnan arkkipiispa Sergei. Tilaisuudessa oli läsnä myös kenraalikuvernööri Franz Albert Seyn. Terijoen seurakunnan perustaja ja ensimmäinen kirkkoherra oli Petr Potašev, joka haudattiin kirkon alle hänen kuoltuaan vuonna 1917. Potaševin seuraajaksi tuli aikaisemmin Savonlinnassa pappina toiminut Gregori Svetlovski. Terijoki
Terijoki sai kaupunkistatuksen vuonna 1946 ja uuden venäläisen nimen Zelenogorsk 1948. Vuonna 1989 perustettiin Leningradin alueen Terijoen piiri, johon sisältyi rantapaikkakuntia Kuokkalasta alkaen länteen. Tämä piiri yhdistettiin Pietarin kaupungin Kurortin piiriin 1994. Terijoki sai piirin sisällä itsenäisen kaupungin statuksen 1997. Bobi Sivén
Sivénille ja muille heimoaktivisteille oli tulossa tuskalliset ajat, kun rauhanneuvottelut Tartossa käynnistyivät ja näytti siltä, että Itä-Karjalan kansalle hädin tuskin saataisiin edes autonomia. Eräät poliitikot, kuten erityisesti J. K. Paasikivi, aikoivat antaa Itä-Karjalan, käytännössä suomalaissuojeluksessa olevat Repolan ja Porajärven kunnat, Neuvosto-Venäjälle Petsamon vastineeksi. Sivén ei voinut hyväksyä tällaista reaalipolitiikkaa, jossa karjalaiset oli houkuteltu tyhjillä lupauksilla Suomen valtion pantiksi neuvotteluja varten. Tämä pantti sitten vaihdettaisiin taloudellisesti arvokkaampana pidettyyn Jäämeren rantaan. Tällaista "heimopetturuutta" Sivén ei voinut hyväksyä, kaiken lisäksi, kun karjalaiset olivat alkaneet kiinnostua kansallisesta vapaustaistelusta. Esimerkiksi maalis-huhtikuun vaihteessa "Vienan Karjalan väliaikainen toimikunta" eli Vienan Karjalan väliaikainen hallitus kutsui Uhtualle koolle 117 edustajan maakuntapäivät eli parlamentin, joka päätti erottaa Vienan Karjalan Venäjästä. Venäläiset rankaisivat tästä päätöksestä ryöstelyllä ja sotatoimilla, ja väliaikainen hallitus pakeni juhannuksena Suomeen. Suojoki (kylä)
Venäjän vuoden 2006 kuntauudistukseen asti Suojoki ympäristökylineen muodosti Suojoen kylähallinnon. Kylähallintoon kuuluivat Suojoen, Leppäniemen, Kipronmäen, Turhanvaaran ja Parkonselän kylät. Kylähallinto liitettiin uuteen Naistenjärven kuntaan. Teijo (Perniö)
Teijo () on kylä ja kylässä sijaitsevien Teijon kartanon ja Teijon rautaruukin ympärille syntynyt ruukkiyhdyskunta ja taajama Perniössä Salon kaupungissa Varsinais-Suomessa. Kylän asukasluku on noin 700. Kylässä on Teijon kirkko, ja kylän palveluihin kuuluu kauppa, jonka yhteydessä toimii asiamiesposti, sekä peruskoulun ala-aste, jonka edeltäjänä toiminut Teijon kansakoulu perustettiin vuonna 1869. Teijon kyläkeskuksen vaikutusalueeseen kuuluvat Teijon, Matildedalin, Kirjakkalan ja Mutaisten kylät. Terijoen hallitus
Ajatuksen Terijoen hallituksen perustamisesta katsotaan syntyneen vasta jokunen viikko ennen talvisodan syttymistä, todennäköisesti marraskuun alussa 1939. Suomen Kommunistisen Puolueen tuolloiselle pääsihteerille Arvo Poika Tuomiselle lähetettiin asiaa käsittelevä kirje Tukholmaan 13. marraskuuta 1939. Kirjeen olivat allekirjoittaneet Kominternin sihteerit Georgi Dimitrov ja Otto Wille Kuusinen. Viikkoa myöhemmin Tuominen sai uuden asiaa koskevan kirjeen Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politbyroolta. Hallituksen myöhäinen perustamisajankohta selittynee sillä, että Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin uskoi viimeiseen asti Moskovassa käytyjen neuvottelujen johtavan hänen haluamaansa lopputulokseen. Hallituksen johtoon alun perin suunnitellun Arvo Tuomisen kieltäydyttyä muodostamistehtävä annettiin Kominternin toimeenpanevan komitean sihteerille Otto Wille Kuusiselle. Tuominen on itse jälkeenpäin kertonut, että hänen kieltäytymiseensä vaikutti ratkaisevasti elokuussa 1939 solmittu Molotov-Ribbentrop-sopimus, joka oli järkyttänyt hänet perusteellisesti. Japanilaisten miehitys Indonesiassa
Japanin kiista Yhdysvaltain kanssa jatkui. Prinssi Fumimaro Konojen johtama hallitus pyrki Yhdysvaltain kanssa neuvotteluratkaisuun lokakuussa ja oli valmis tekemään Yhdysvalloille myönnytyksiä Kiinassa. Rooseveltin hallinto puolestaan piti yllä ankaraa linjaa Japania kohtaan uskoen sen turvaavan rauhan parhaiten. Konojen hallitus joutui eroamaan 16. lokakuuta 1941 ja uudeksi pääministeriksi tuli armeijasta vastaava ministeri Hideki Tōjō. Sotavalmistelut Yhdysvaltoja vastaan alkoivat, vaikka Japani edelleen jatkoi neuvotteluja. 30. marraskuuta Hollannin Itä-Intian laivasto pantiin liikekannalle. 5. joulukuuta Hollanti pyysi Australian hallitusta miehittämään Ambon ja Timorin. Australian ilmavoimat henkilöstöineen tulivat 7. joulukuuta. Paasikiven II hallitus
Urho Castrénin hallituksen vaikeudet tulla toimeen Neuvostoliiton ja Britannian asettaman valvontakomission kanssa johtivat pääministerin 7. marraskuuta 1944 presidentti Gustaf Mannerheimille jättämään eronpyyntöön. Jo samana päivänä eduskuntaryhmien edustajien lähetystö, johon kuuluivat Väinö Hakkila (SDP), Antti Kukkonen (Maalaisliitto) ja Toivo Horelli (Kokoomus), kävi valtioneuvos J. K. Paasikiven luona pyytämässä häntä pääministeriksi. Presidentti Mannerheim antoi hallituksen muodostamistehtävän Paasikivelle seuraavana päivänä. Mannerheimin mielestä kommunisteja ei olisi pitänyt ottaa hallitukseen ennen seuraavia eduskuntavaaleja. Paasikivi puolestaan katsoi, että Suomea ei voinut enää hallita ilman kommunisteja, ja niinpä ensimmäiseksi SKDL:n edustajaksi hallitukseen tuli poliittisesti melko vähämerkityksisen toisen sosiaaliministerin salkun saanut Yrjö Leino. Hallituksessa oli mukana myös neljä jatkosodan aikaisen rauhanopposition jäsentä: Maalaisliiton Urho Kekkonen, SDP:n Mauno Pekkala ja Eero Wuori sekä RKP:n Ralf Törngren. Hallituksen valta-akseli oli selkeästi maalaisliittolais-sosialidemokraattinen. Terijoen hallitus
Stalin ei odottanut Suomessa tapahtuvaa vallankumousta tai kansannousua, sillä hänellä oli tiedustelutietojensa perusteella varsin realistinen kuva Suomen sisäpoliittisesta tilanteesta. Terijoen hallitus
Lisäksi hallituksen ohjelmaan sisältyi lupauksia muun muassa kahdeksan tunnin työpäivästä, työttömyyden lopettamisesta sekä suurtilojen pakkolunastuksesta. Suomen kansanhallituksella oli myös oma raha ja se julkaisi neljää sanomalehteä, Kansan Valta, Kansan Sana, Kansan Armeija ja Suomen Kansan Ääni. Keskeisimmät lehdistä olivat Kansan Valta ja Suomen Kansan Ääni, joita jaettiin lentolehtisinä etenkin rintamalla. Terijoen hallituksen yleisjulistus ei ollut Suomessa uskottava, eikä se juuri levinnyt kansan tietoisuuteen. Terijoen hallitus
Terijoen hallitus esitti ensitöikseen Neuvostoliitolle keskinäisen ystävyys- ja avunantosopimuksen solmimista, joka allekirjoitettiin Moskovassa 2. joulukuuta 1939. Sopimuksen turvin Neuvostoliitto katsoi taanneensa itselleen ne edut, joita se oli tavoitellut aikaisemmin neuvotellessaan Moskovassa Cajanderin III hallituksen edustajien kanssa. Se sai sopimuksen mukaisesti Kuusiselta Karjalankannaksen eteläosat, strategisesti tärkeitä Suomenlahden saaria, Kalastajasaarennon länsiosan, sekä vuokralle Hangon laivastotukikohtan. Sopimuksessa sovittiin myös laajahkon suomensukuisten kansojen asuttaman alueen liittämisestä Kuusisen Suomeen. Keijo Liinamaa
Vuoden 1970 eduskuntavaalien jälkeen poliittiset puolueet eivät pystyneet muodostamaan hallitusta. Presidentti Urho Kekkonen määräsi tällöin Teuvo Auran muodostamaan virkamieshallituksen. Pääministeri Auran hallituksessa Liinamaa toimi oikeusministerinä 63 päivää touko-heinäkuussa 1970, kunnes Ahti Karjalainen muodosti uuden hallituksen. Porvarihallitus
Lopulta Sunilan hallitus kaatui 14. joulukuuta 1932 pankkikoron sääntelystä syntyneeseen riitaan. Svinhufvud nimitti porvarillisen enemmistöhallituksen muodostajaksi Sunilan hallituksen oikeusministerin, Edistyspuolueen T. M. Kivimäen. Kokoomus vierasti kuitenkin Kivimäkeä, eikä Maalaisliittokaan ollut innostunut. Lopulta päädyttiin nykyaikana katsottuna eriskummalliseen ratkaisuun: Edistyspuolue ja RKP muodostivat hallituksen, johon tuli lisäksi viisi kokoomuslaista ja kaksi maalaisliittolaista ammattiministeriä. Hallituksen parlamentaarinen pohja oli kapea, vain 32 paikkaa. Näin ollen se oli samaan aikaan yleisporvarillinen, mutta vähemmistön muodostama. Silti Kivimäen hallitus säilyi Suomen poliittisessa historiassa pitkäikäisimpänä aina vuoteen 1987 asti. Hallitus olisi kaatunut nopeasti aiempien hallitusten tyyliin, jollei SDP olisi tukenut sitä katsoessaan, että yleisporvarillinen suuntaus oli maan vakaudelle parempi vaihtoehto kuin vuoden 1930 kaltainen sisäpoliittinen kriisi. Sakari Tuomioja
Tuomioja oli ministerinä valtiovarainministeriössä Paasikiven II hallituksessa ja valtiovarainministerinä Paasikiven III hallituksessa 1944–1945 edustaen Edistyspuoluetta. Vuosina 1950–1951 hän oli kauppa- ja teollisuusministerinä ja ministerinä ulkoasiainministeriössä Kekkosen I hallituksessa. Vuosina 1951–1952 hän oli ulkoasiainministerinä Kekkosen III hallituksessa. Tuomioja nimitettiin 11. huhtikuuta 1950 johtamaan Suomen valtuuskuntaa Neuvostoliiton kanssa käytävissä kauppaneuvotteluissa. Viiden vuoden mittainen kauppasopimus saatiin sovittua ja se allekirjoitettiin 13. kesäkuuta. Otto Wille Kuusinen
Talvisodan alkaessa 1939 nimitti Stalin Kuusisen "Suomen kansanhallituksen" eli Terijoen hallituksen pää- ja ulkoministeriksi. Kuusinen oli kutsuttu keskusteluihin Stalinin kanssa ensi kerran saman vuoden syyskuussa ja marraskuusta lähtien hän oli vakijäsen neuvostojohdon neuvotteluissa. Kuudesta suomalaiskommunistista muodostetun "nukkehallituksen" oli määrä ottaa valta Suomessa maan virallisen hallituksen kukistuessa. Kun rauha solmittiinkin virallisen Suomen kanssa, Kuusinen siirrettiin 1940 Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan johtajaksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1956. Terijoen huvilayhdyskunta
Terijoen suosio pietarilaisten kesänviettopaikkana kasvoi 1890-luvun alussa entisestään. Valtio ja paikalliset maanomistajat myivät huvilapalstoja kiihtyvään tahtiin. Tuolloin syntyi muun muassa Kellomäen huvila-alue, jossa oli säännöllinen asemakaava. Samalla venäläiset kesäasukkaat perustivat oman yhdistyksen, joka ryhtyi ajamaan heidän etujaan ja huolehtimaan Terijoen alueen yleisestä rakentamisesta ja kunnossapidosta. Yhdistys perusti muun muassa palokunnan ja aloitti teiden kunnossapidon, Suomenlahden rantaan rakennettiin jalkakäytävä puistonpenkkeineen ja myyntikojuineen. Syksyllä yhdistys huolehti myös katuvalaistuksesta. Palokuntatalon ympäristöön syntyi Palokunnanpuisto, jossa sijaitsi muun muassa tenniskenttiä. Yhdistys anoi vuonna 1891 myös oman kuntakokouksen perustamista Terijoelle, mutta Viipurin läänin kuvernööri Johan Axel Gripenberg hylkäsi anomuksen, joka samalla olisi tarkoittanut Terijoen kunnan syntyä. Terijoki
Terijoki on entinen Suomen kunta Karjalankannaksella luovutetussa Karjalassa. Nykyinen Terijoen kaupunki käsittää vain entisen kunnan keskustaajaman. Terijoki sijaitsee Suomenlahden rannalla noin 50 kilometriä Pietarin keskustasta luoteeseen. Jatkosodan tuloksena suuri osa terijokelaisista asettui Tuusulaan. Kurortin piiri
Kurortin piiri jakautuu yhteentoista kunnallishallintoalueeseen, joista Siestarjoki ja Terijoki ovat kaupunkeja, muut kyliä tai taajamia ("posjolok"). Paasikiven II hallitus
Paasikiven II hallitus oli murroskauden hallitus Suomen historiassa. Kenttäarmeijan demobilisaatio oli loppumassa. Sodassa olleille miehille oli järjestettävä työtä. Toisaalta Lapissa jatkui vielä sota saksalaisia vastaan. Liittoutuneiden valvontakomissio Neuvostoliiton johdolla käytti maassa ylintä valtaa. Äärivasemmisto oli juuri noussut julkisuuteen. Evakot ja heidän uusien asuinpaikkojensa järjestely oli käynnissä. Suursota Euroopassa kuitenkin vielä jatkui, joten kaupalliset yhteydet olivat vielä hyvin rajoitetut. Terijoki
Terijoki kuului Venäjän keisarikuntaan 1721–1812 osana Vanhaa Suomea ja sen jälkeen Suomen suuriruhtinaskuntaan 1812–1917 ja vuodet 1917–1940 itsenäiseen Suomeen. Terijoki on ollut suosittu lomakohde pietarilaisten keskuudessa jo vuodesta 1870, jolloin Pietarin–Viipurin rautatie valmistui, ja sinne kehittyi rikas pietarilaisten huvila­yhdys­kunta. 70 kilometriä pitkälle hiekkarannalle syntyi 1892 Terijoen vesihoitolaitos ja 1923 Terijoen merikylpylä. Itsenäistymisen jälkeen venäläisten vierailu tyrehtyi, mutta se korvautui suomalaisilla, kun hiekkarannoille tultiin lomalle kaukaakin sisämaasta. Terijokea kutsuttiin "Suomen Rivieraksi". Suomen Kommunistisen Puolueen historia
Sotien aikana kaikki vähänkin epäilyttävät vasemmistolaiset ainekset pyrittiin Suomessa keräämään vankiloihin eikä SKP pysynyt toimintakykyisenä. Talvisodan alkaessa kommunistit eivät pystyneet organisoituun vastatoimintaan. Venäjällä tosin Kuusinen nousi niin sanotun Terijoen hallituksen johtoon. Rivikommunistit taistelivat sodissa neuvostoliittolaisia vastaan muiden suomalaisten rinnalla. Loikkauksia tapahtui kuitenkin varsin vähän. Välirauhan aikana vasemmisto saattoi hetken aikaa toimia julkisestikin Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seurassa, jossa oli 40 000 jäsentä ennen lakkauttamistaan joulukuussa 1940. Jatkosodan alkaessa kommunistit olivat paremmin valmistautuneita ja aloittivatkin vastarintatoiminnan, mikä tarkoitti muun muassa siltojen räjäyttämisiä. Vastarintaa harrastaneet saatiin kuitenkin pääosin kiinni jo ennen vuoden 1941 päättymistä. Tämän jälkeen ei kommunistien vastarinnalla ollut juuri sotilaallista merkitystä. Sorsan I hallitus
SDP:n eduskuntaryhmän valitsemien ministerien joukossa opetusministeri Ulf Sundqvistia ja oikeusministeri Matti Louekoskea pidettiin Sorsan luottomiehinä, mutta heidän poliittinen kokemuksensa oli vähäinen. Työministeri Valde Nevalainen ja toinen valtiovarainministeri Esko Niskanen olivat kokeneita poliitikkoja, mutta heidän suhteensa pääministeriin olivat ongelmalliset. Keskusta olisi halunnut jäädä kaksien tappiollisten eduskuntavaalien jälkeen oppositioon, mutta presidentti Urho Kekkonen pakotti sen menemään mukaan hallitukseen. Liberaaleja edustaneella liikenneministeri Pekka Tarjanteella ei ollut päivääkään ministerikokemusta, kun taas RKP:sta tulivat mukaan puolueen kestoministerit, kauppa- ja teollisuusministeri Grels Teir ja puolustusministeri Kristian Gestrin. 
Hallitus aloitti toimintansa hyvien taloudellisten näkymien alla, jotka mahdollistivat kalliidenkin sosiaalisten uudistusten, kuten eläkepaketin ja kansanterveyslain toteuttamisen. Sorsan hallitus alkoi myös suunnitella suuria investointeja teollisuuteen. Suomen ensimmäinen neuvostovalmisteinen ydinvoimala oli jo rakenteilla Loviisassa, ja toinen oli jo tilattu. Hallitus ajautui kuitenkin ongelmiin taloudellisen tilanteen muututtua 1973–1974 Lähi-idän öljykriisin myötä. Hallitus joutui rajoittamaan maan rahankäyttöä.
Sorsan I hallitus erosi keväällä 1975 Keskustan edus­kunta­ryhmän ilmoitettua, ettei se voinut hyväksyä kehitysalueita koskevia lain­säädäntö­hankkeita sellaisina kuin hallitus­puolueet olivat asiasta sopineet. Tasavallan presidentti hajotti eduskunnan määräämällä eduskuntavaalit syyskuulle 1975. Sorsan hallituksen jälkeen vaaleihin ja heti niiden jälkeiseen aikaan saakka istui virkamiehistä koostunut Liinamaan hallitus Venäjän väliaikainen hallitus
Neuvostojen ja väliaikaisen hallituksen välit ja kansan kannatus huononivat kevään edetessä sen takia, että hallitus päätti pysyä sodassa. Miljukov julisti ympärysvalloille lähettämässään nootissa hallituksen jatkavan sotaa Konstantinopolin ja Turkin salmien saamiseksi Venäjälle, eli jatkamaan perinteistä sotapolitiikkaa. Tämä ”Miljukovin nootti” johti bolševikkien aiheuttamiin mielenosoituksiin Miljukovia vastaan, ja niinpä hänet erotettiin hallituksesta eli ”Lvovin ministeriöstä” 18. toukokuuta. Väliaikaiseen hallituksen nimitettiin lisää neuvostoista menševikkejä ja sosialistivallankumouksellisia ja siten yritettiin heikentää hallituksen ja neuvostojen välistä kilpailua. Terijoen ortodoksinen kirkko
Terijoen ortodoksinen kirkko sijaitsee Karjalan kannaksella Zelenogorskin (ent. Terijoki) kaupungissa. Vuonna 1915 valmistunut kirkkorakennus oli aikoinaan Suomen suurin ortodoksinen kirkko ja sitä kutsuttiin myös Suomen kauneimmaksi. Jatkosodan jälkeen kirkkoa käytettiin varastorakennuksena aina 1970-luvun lopulle saakka, jonka jälkeen se kunnostettiin ja otettiin jälleen käyttöön vuonna 1989. Terijoen hallitus
Sodan aikana hallituksen tarkoituksena oli osoittaa, ettei Suomea Neuvostoliiton näkökulmasta edustavan hallituksen johtaman Suomen ja Neuvostoliiton välillä ole sotatilaa. Kun talvisota otettiin keskustelun aiheeksi Kansainliitossa, ei Neuvostoliiton hallitus osallistunut kokoukseen ilmoittaen, ettei asia sovellu käsiteltäväksi siellä siksi, koska "Neuvostoliitto ei ole sotatilassa Suomen kanssa, eikä uhkaa Suomen kansaa sodalla. Siksi ei ole paikallaan vedota kansainliittosopimuksen mainitun kohdan perusteihin." Porvarihallitus
Kallion hallituksen tilalle tuli yleisporvarillinen Svinhufvudin II hallitus, joka on siinä suhteessa poikkeus Suomen poliittisessa historiassa, etteivät eduskuntaryhmät saaneet osallistua hallitusneuvotteluihin. Sen sijaan Lapuan liikkeellä oli valtaa päättää hallitusohjelman sisällöstä ja ministeristön kokoonpanosta. Hallitukseen tuli lisäksi kolme ammattiministeriä. Eduskuntavaalit 1970
Vaalien tulos, ennen kaikkea SMP:n menestys, oli järkytys presidentti Urho Kekkoselle, joka kieltäytyi jyrkästi hyväksymästä Kokoomusta ja SMP:tä hallitukseen vedoten ulkopoliittisiin syihin. Kun Koiviston hallitus jätti paikkansa, uutta poliittista hallitusta ei saatu muodostetuksi ja tilalle nimitettiin toukokuun puolivälissä Teuvo Auran "vapaapalokunnaksi" kutsuttu virkamieshallitus. Vasta heinäkuussa Ahti Karjalainen sai kootuksi uuden enemmistöhallituksen. Kekkosen II hallitus
Kekkosen ensimmäisen hallituksen kesäkuussa 1950 Neuvostoliiton kanssa solmima viisivuotinen kauppasopimus liittyi pääministerin pyrkimykseen ajaa hyvin päättäväisesti ja määrätietoisesti talouden vakauttamisohjelmaa. Marraskuussa 1950 Urho Kekkonen esitti hallitustilanteesta lausunnon, jonka mukaan vakauttamisohjelmaa ei voitu toteuttaa ilman hallituspohjan laajentamista, ja antoi ymmärtää myös presidentti J. K. Paasikiven olevan tätä mieltä. Pääministerin lausunto johti hänen toivomallaan tavalla hallitusneuvottelujen aloittamiseen. SKDL ilmoitti välittömästi, ettei se osallistuisi hallitukseen Kokoomuksen kanssa. SDP taas ei halunnut hallitukseen sen enempää Kokoomusta kuin kansandemokraattejakaan. Kun poliittisen kentän äärilaidat olivat eliminoineet toisensa hallituspohjasta, jäljelle jäi tavoiteltu ratkaisu, jota ei ulkopoliittisista syistä voitu suoraan esittää tavoitteeksi. Kekkosen käyttämän "symmetrisen ratkaisun" mukaan kommunistien jääminen oppositioon merkitsi myös oikeiston, ainakin Kokoomuksen, sulkemista hallituksen ulkopuolelle, ja tällä periaatteella syntyivät useimmat seuraavistakin hallituksista. Hallitusneuvotteluja mutkisti kuitenkin Kekkoseen kohdistunut vastustus, joka ylitti ideologiset raja-aidat. Kekkonen matkusti vuoden 1951 alussa lomamatkalle Italiaan, ja palattuaan kotimaahan hän saattoi todeta hallitusratkaisun kypsyneen. Ministerinsalkuista Maalaisliitto ja sosialidemokraatit saivat kumpikin seitsemän, RKP kaksi ja Edistyspuolue yhden. Kommunismi Suomessa
SKP:n julkinen kuva kärsi pahasti Neuvostoliiton hyökättyä Suomeen 1939 ja asetettua SKP:n johtajan Otto Wille Kuusisen niin sanotun Terijoen hallituksen johtoon. Talvi- ja jatkosodan aikana tunnettuja kommunisteja laitettiin turvasäilöön määräämättömiksi ajoiksi. Seinäjoki
Kunnallisesti Alaseinäjoen kylä kuului yhä Ilmajoen kirkko- ja hallintopitäjään. Peräseinäjoen kappeliseurakunta perustettiin 1798, jolloin Alaseinäjokea alettiin kutsua uudelleen Seinäjoeksi. Samana vuonna perustettiin Tikkukosken rannalle Östermyran rautaruukki. Seinäjoen ruotsinkielinen nimi "Östermyra" ei enää ole käytössä. Sorsan II hallitus
Sorsan II hallitus oli Suomen tasavallan 60. hallitus, jonka muodostivat SDP, Keskusta, RKP, LKP ja SKDL. RKP erosi hallituksesta helmikuussa 1978, jonka jälkeisissä hallitusneuvotteluissa päädyttiin ainoastaan uudistamaan entistä kabinettia. RKP:lta vapautunut opetusministerin salkku myönnettiin LKP:n puheenjohtajaksi valitulle, aiemminkin opetusministerinä toimineelle Jaakko Itälälle, ja samassa yhteydessä oikeusministeriön lainsäädäntöneuvos Paavo Nikula syrjäytti Tuure Salon oikeusministerin paikalta. Sorsan IIb-hallitus istui helmikuusta 1978 vuoden 1979 eduskuntavaaleihin saakka. Yhteensä hallitus toimi 742 hallituspäivää 15. toukokuuta 1977 – 26. toukokuuta 1979. Vuoden 1905 suurlakko Tampereella
Aamu- ja iltapäivällä pidettiin kansankokoukset, joissa ei kuitenkaan päästy yksimielisyyteen lakon jatkamisesta. Suurlakkokomitea sai lopulta läpi ehdotuksen, jonka mukaan maanantaiaamuna ei mentäisi töihin, vaan lakosta kokoonnuttaisiin äänestämään Kauppatorille. Hieman ennen iltakuutta saapui Helsingistä tieto uuden väliaikaisen hallituksen asettamisesta. Siihen oli valittu myös kolme tamperelaista; perustuslaillisia edustavat runoilija Severi Nyman ja maisteri Erkki Reijonen sekä sosialidemokraatti Yrjö Sirola. Suuri väkijoukko saattoi heidät rautatieasemalle, josta erikoisjuna lähti kuljettamaan miehiä kohti pääkaupunkia. Tampereen perustuslaillisten lähetystö puolestaan kertoi omassa sähkösanomassaan Helsingin olevan sosiaalidemokraattien vallassa. Suomi 1970-luvulla
Poliittiset hallitukset rakentuivat pääosin ns. kansanrintamapohjalle (SDP, SKDL ja Keskustapuolue); Kokoomus oli koko vuosikymmenen ajan oppositiossa. Vuosikymmenen aikana Suomessa toimi kolme ns. virkamieshallitusta, joista kahta johti ylipormestari Teuvo Aura ja yhtä varatuomari Keijo Liinamaa, joka tuli tunnetuksi myös pitkäaikaisena valtakunnansovittelijana. Kalevi Sorsan ensimmäinen hallitus istui lähes kolme vuotta ja nousi Suomen siihen saakka toiseksi pitkäikäisimmäksi hallitukseksi. Kun uuden poliittisen hallituksen muodostaminen osoittautui syksyllä 1975 vaikeaksi, presidentti Urho Kekkonen "runnoi" kokoon "hätätilahallituksen", jonka pääministeriksi tuli jo eläkkeelle siirtynyt maaherra Martti Miettunen. Tuomiojan hallitus
Tuomiojan hallitus oli 17. marraskuuta 1953 – 5. toukokuuta 1954 toiminut Sakari Tuomiojan johtama Suomen tasavallan 37. hallitus. Vaikka kyseessä olikin toimitusministeristö, monilla hallituksen jäsenillä oli vahvat kytkökset porvaripuolueisiin, myös pääministeri Tuomiojalla, jonka puolueella tosin ei ollut paikkoja eduskunnassa; hallitusta pidettiinkin "naamioituna porvarihallituksena". Terijoen Kiisto
Monet terijokelaiset yhdistykset evakuoituivat Järvenpäähän talvisodan seurauksena ja jatkoivat toimintaansa siellä, mm. Martat ja Sos.-dem. Työväenyhdistys. Joidenkin lähteiden mukaan myös Kiisto. Ahti Karjalainen
Sorsan ensimmäinen hallitus kaatui sisäisiin erimielisyyksiinsä juuri ETYK-kokouksen alla ja Kekkonen nimitti valtakunnansovittelija Keijo Liinamaan muodostaman hallituksen. Ulkoministerinä oli Olavi J. Mattila ja konferenssin valmisteluun keskeisesti osallistunut – ja siitä myös kansainvälistä tunnustusta saanut – Karjalainen Suomen valtuuskunnassa keskustan edustajana. Marraskuun lopulla 1975 Kekkonen kutsui Karjalaisen ja Johannes Virolaisen puhutteluun Tamminiemeen ja moitti heitä keskinäisestä riitelystä, minkä vuoksi kumpaakaan ei otettaisi Martti Miettusen "hätätilahallitukseen". Karjalainen ja Virolainen kiistivät Kekkosen väitteet ja vakuuttivat yhteistyönsä olevan erinomaista joistakin näkemyseroista huolimatta. Terijoki
Terijoki erotettiin Kivennavasta itsenäiseksi kunnaksi 1911. Se kuului Rajajoen kihlakuntaan ja Viipurin lääniin. Aluksi kuntaan kuuluivat vain Terijoen ja Kellomäen kylät, myöhemmin aluetta laajennettiin sekä Kivennapaan että Uuteenkirkkoon kuuluneilla alueilla. Viimeisenä aluelaajennuksena oli Haukijärven valtionmaan liittäminen vuonna 1936. Porvarihallitus
Talouden asiantuntijoista koostuneen hallituksen oli tarkoitus ratkaista kustannuskriisi. Epävirallisesti hallituksen tehtävänä oli myönteisellä talouspolitiikalla kaventaa Kekkosen suosiota ja siten katkaista "Kekkosen kuningasjuoksu". Koska hallitus oli heikolla pohjalla, sen oikeastaan tärkeimmiksi päätöksiksi jäivät säännöstelytalouden purku ja ennenaikaisten vaalien järjestäminen maaliskuussa 1954. Säännöstelytalouden purku nosti kylläkin positiivista suhtautumista porvareihin ja pohjusti Tuomiojan asemaa Kekkosen vastaehdokkaana vuoden 1956 presidentinvaalissa. Porvaripuolueiden tappioksi tämä ei kuitenkaan muodostunut kannatukseksi maaliskuun 1954 eduskuntavaaleissa ja keskustaryhmiin (Maalaisliitto, Kansanpuolue, RKP) nojannut punamultalinja jatkui. Ainoita poikkeuksia olivat Sukselaisen I hallituksen sotkut, joissa välillä hallituksen muodostivat vain Maalaisliitto, Kansanpuolue ja RKP. Terijoen hallitus
Terijoen hallituksen julistuksen keskeisin kohta oli ilmoitus Suomen kansanarmeijan luomisesta, johon kuului suurimmillaan 22 594 miestä. Nämä sotilaat olivat lähinnä asevelvollisia karjalaisia, inkeriläisiä ja muita suomenkielisiä, joista vanhimmat olivat Suomen sisällissodan jälkeen maasta paenneita punaisia. Heidän vihreä asepukunsa erottui selvästi neuvostojoukkojen käyttämästä. Tämän osaston piti olla Suomen valloituksen jälkeen siellä tarvittavien turvallisuusjoukkojen perustana, ja sen tehtäviin kuului hallituksen julistuksen mukaan myös Suomen kansantasavallan lipun kohottaminen Presidentinlinnan katolle ”työtätekevien riemuksi ja kansanvihollisten kauhuksi”. Mantereen hallitus
Mantereen hallitus oli Suomen tasavallan 16. hallitus. Se oli Kansallisen Edistyspuolueen vähemmistöhallitus, jolle kertyi 238 hallituspäivää. Hallitus toimi 22. joulukuuta 1928 – 16. elokuuta 1929. 
Sunilan maalaisliittolaisen vähemmistöhallituksen kaaduttua välikysymysäänestyksessä presidentti Lauri Kr. Relander tarjosi hallitusvastuuta ensiksi sosialidemokraateille, mutta nämä kieltäytyivät. Kieliriita halkaisi porvaripuolueiden rintaman, eikä Maalaisliitto ollut kokemansa nöyryytyksen jälkeen valmis uuteen yritykseen. Välikysymysnäytelmä oli ollut varsin vähän mieliä ylentävä ja se antoi vettä myllyyn Italian Benito Mussolinia ja Saksan ”kansallisia” ihailleelle poliittiselle äärioikeistolle, joka näki demokratian heikoksi ja parlamentarismin epäonnistuneeksi. Hallituspulasta selvittiin kuitenkin melko nopeasti Kouluhallituksen pääjohtajan Oskari Mantereen muodostettua hallituksen, jonka tukena eduskunnassa olivat vain hänen oman puolueensa Edistyspuolueen kymmenen kansanedustajaa; kaksi kokoomuslaista ministeriä olivat mukana ilman puolueensa tukea. Kansanrintama Suomessa
Kansanrintamasuuntaus kesti vuodet 1966-1971. Oikeastaan tarkkaan ottaen vain "SDP:n", "Keskustapuolueen", "SKDL:n" ja "TPSL:n" muodostama Paasion I hallitus oli kansanrintama, mutta vasemmisto halusi käyttää nimitystä myös muista hallituksista, joissa olivat jo mukana myös "RKP" ja/tai "LKP". "SKDL" oli "Maalaisliiton","SDP:n", "RKP:n" ja/tai "Kansallisen Edistyspuolueen" kanssa hallituksessa "Paasikiven II hallituksessa" ja "III hallituksessa" sekä "Pekkalan I hallituksessa" vuosina 1944–1948, mutta tuolloin kyseisiä hallituksia ei kutsuttu kansanrintamiksi. Samoin SKDL oli mukana "Miettusen II hallituksessa" 30. marraskuuta 1975 – 29. syyskuuta 1976, "Sorsan II hallituksessa" 15. toukokuuta 1977 – 26. toukokuuta 1979, "Koiviston II hallituksessa" 26. toukokuuta 1979 - 19. helmikuuta 1982 ja "Sorsan III hallituksessa" 19. helmikuuta – joulukuu 1982 SDP:n, Keskustapuolueen, RKP:n ja/tai LKP:n kanssa, muttei näitäkään hallituksia tuolloin kutsuttu kansanrintamiksi. Suomen kansantasavalta
Suomen kansantasavallan päämiehenä toimi Terijoen hallituksen puheenjohtaja ja ulkoasiainministeri Otto Wille Kuusinen 12:een maaliskuuta 1940 asti. Pääosa Suomen rauhansopimuksella luovuttamista alueista yhdistettiin pian sen jälkeen Karjalan autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan kanssa Karjalais-suomalaiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi. Kuusinen nimitettiin kyseisen neuvostotasavallan presidenttiksi ja Terijoen hallituksen entinen Karjalan asiain ministeri Paavo Prokkonen pääministeriksi. Törngrenin hallitus
Törngrenin hallitus oli Suomen tasavallan 38. hallitus, jonka muodostivat RKP, SDP ja Maalaisliitto. Se on tähän päivään mennessä ainoa RKP:läisen pääministerin johtama hallitus. Hallitus toimi 169 hallituspäivää 5. toukokuuta 1954 - 20. lokakuuta 1954. Karjalaisen II hallitus
Karjalaisen hallituksen erityisenä ongelmana oli tulopolitiikka, josta ei tuntunut löytyvän sovintoa. Presidentti Urho Kekkonen puuttui tällöin peliin omalla välitysehdotuksellaan, niin sanotulla UKK-sopimuksella. Sopimuksen vastustajiin kuului hallituksessa mukana olleen kommunistien vähemmistö, joka hallituspuolueen normaalista käyttäytymisestä poiketen äänesti hallituksen esitystä vastaan. Tämä samanaikainen hallituksessa oleminen ja oppositiopolitiikan harjoittaminen heijasteli SKP:n sisäistä tilaa. Puolueen oppositioryhmästä alettiin näihin aikoihin käyttää nimitystä "taistolaiset" johtohahmonsa kansanedustaja Taisto Sinisalon mukaan. Keväällä 1971 SKDL lähti hallituksesta niin sanotun korppusodan jälkeen puolueen kieltäydyttyä hyväksymästä eräiden elintarvikkeiden hintojen korotuksia. Porvarihallitus
Vuoden 1937 jälkeen SDP:tä ei enää jätetty pois hallituksesta, joten porvarihallitusten aika loppui. Cajanderin hallituksen seuraajaksi talvisodan sytyttyä tuli Edistyspuolueen Risto Rytin johtama kansallisen yhtenäisyyden hallitus, jossa olivat edustettuina kaikki puolueet Isänmaallista Kansanliikettä lukuun ottamatta. Samalla linjalla jatkoi talvisodan jälkeinen, 27. maaliskuuta 1940 valtaan tullut, Rytin II hallitus. Näissä kummassakin hallituksessa oli johtavina puolueina SDP ja Maalaisliitto. K. V. Syrjänen
Syrjänen oli jo vuonna 1936 sosiaalilautakunnan puheenjohtaja ja 1940–1945 lastensuojelulautakunnan jäsen. Hän toimi Tampereen aseveliyhdistyksen varapuheenjohtajana yhdistyksen lakkauttamiseen saakka 1944. Hän toimi keskeisesti useissa avustusjärjestöissä, Tampereen Vapaan Huollon keskuksen puheenjohtajana 1942–1952 ja Kansanavun paikallistoimikunnassa varapuheenjohtajana. Hän oli myös Tampereen Norrköping-toimikunnan jäsen. Viimeksi mainittu toimikunta jakoi ystävyyskaupunki Norrköpingin vastaavan toimikunnan keräämiä lahjoituksia. Hän toimi Tampere-säätiön hallituksessa 1944–1955. Tairō
Tairō (, "suuri vanhempi") oli korkea-arvoinen virkamies Japanissa, erityisesti Edo-kauden hallinnossa. Toyotomi Hideyoshin aikana ennen Edo-kautta tairōita oli ollut viisi (viiden vanhemman neuvosto), mutta Tokugawa-kaudella heidän määräänsä vähennettiin ensin kolmeen ja lopulta yhteen. Tairōn tehtävänä oli toimia shōgunin neuvonantajana ja sijaishallitsijana, jos shōgun oli alaikäinen. Tairōn alapuolella olivat rōjū-vanhemmat, joten virka oli pääministerin tyyppinen. Tairōn virka oli täytettynä vain tarvittaessa. Jyrki Katainen
Helmikuussa 2009 Katainen vaati Turun Sanomien kolumnissaan "yhteistyötä ja välittämistä" kansainvälisen taloustaantuman taittamiseksi mutta kritisoi samalla oppositiota vertaamalla sen näkemyksiä Otto Wille Kuusisen johtaman Terijoen hallituksen toimiin. Oppositio ilmoitti kokevansa vertauksen loukkaavana, ja Katainen pahoitteli vertaustaan eduskunnan kyselytunnilla 5. helmikuuta. Paasikiven III hallitus
Maaliskuussa 1945 pidettiin eduskuntavaalit, jotka merkitsivät perusteellista muutosta Suomen poliittisiin oloihin; niitä alettiin myöhemmin luonnehtia "ensimmäisen" ja "toisen tasavallan" väliseksi taitekohdaksi. Vaalien tulos oli melkoinen heilahdus vasemmalle ja eduskunta säilyi vain äärimmäisen niukasti (101–99) porvarienemmistöisenä. Vaalien jälkeisestä pääministeristä ei syntynyt mitään julkista keskustelua, koska presidentti Gustaf Mannerheim edellytti nimenomaan edellisen hallituksen pääministerin J. K. Paasikiven jatkavan tehtävässä. Myös kaikkien eduskuntaryhmien puheenjohtajat pitivät Paasikiveä ehdottomasti sopivimpana uuden hallituksen johtoon. SDP, Maalaisliitto ja SKDL olivat muutamaa päivää aikaisemmin antaneet yhteistoimintajulistuksen eli "kolmen suuren sopimuksen", jonka pohjalta Paasikivi muotoili hallituksensa ohjelman. Ohjelmassa tähdennettiin hallituksen demokraattista ja parlamentaarista asennoitumista. Erkki Reijonen
Reijonen oli 1900-luvun alussa mukana nuorsuomalaisen puolueen toiminnassa. Hän oli Tampereen seudun kagaalin puheenjohtajana ja rahastonhoitajana ja osallistui maanalaisen kirjallisuuden levittämiseen sekä oli mukana organisoimassa lakkoja vuoden 1901 asevelvollisuuslain mukaisia kutsuntoja vastaan. Reijonen kuului Tampereen kaupunginvaltuustoon vuodesta 1903 ja osallistui säätyvaltiopäiville porvariston jäsenenä 1905–1906. Marraskuun 1905 suurlakon alkaessa Reijonen valittiin Tampereen kaupungin järjestystä valvovaan komiteaan ja hän kuului myös tamperelaisten kolmimiehiseen lähetystöön joka matkusti 5. marraskuuta Helsinkiin. Suurlakon jälkeen Reijonen oli mukana ylimääräisillä säätyvaltiopäivillä porvariston edustajana. Talvella 1906 Reijonen oli vironkielen taitoisena tulkkina mukana Tampereella useita ihmisiä surmanneen latvialaisen Jan Tshokken piirittämisessä ja myöhemmin kuulustelussa. Tässä yhteydessä pääsi leviämään perätön huhu jonka mukaan Reijonen olisi kehottanut Tampereen raatihuoneella riehunutta Tshokkea jatkamaan ammuskelua ja olemaan antautumatta. Hjalmar Siilasvuo
Istuminen pöydän takana ei kuitenkaan kiinnostanut toimeliasta koulutuksesta ja johtamisesta kiinnostunutta upseeria. Seuraavana vuonna hän saikin siirron Karjalankannakselle Polkupyöräpataljoona 1:n komentajaksi. Strömberg hioi kurittomasta joukosta eliittipataljoonan ja vaikutti edistävästi myös upseerikerhon rakentamiseen Terijoelle. Samainen kerho palveli talvisodan aikana Otto Wille Kuusisen Terijoen nukkehallituksen kokoontumistilana. Terijoen huvilayhdyskunta
Venäläisen huvila-asutuksen huippuvuosina 1910-luvun alussa kesäasukkaiden määrä oli jopa 60 000. Suomen suuriruhtinaskunnan suurimmassa kaupungissa Helsingissä oli tuolloin hieman yli 100 000 asukasta. Neljäkymmentä junaa kuljetti päivittäin matkustajia Terijoen ja Pietarin välillä. Terijoen rautatieaseman lisäksi huvilayhdyskunnan asukkaita palveli parhaimmillaan myös viisi muuta parinkymmenen kilometrin matkalla ollutta asemaa. Hevosajureita Terijoella toimi yli 500, joiden lisäksi seudulla liikennöi myös linja-autoja. Vuonna 1911 Terijokea yritettiin keisari Nikolai II:n määräyksestä liittää Pietarin kuvernementtiiin, mutta suomalaisten vastustuksen vuoksi se pysyi osana Suomen suuriruhtinaskuntaa. Sen sijaan samana vuonna perustettiin itsenäinen Terijoen kunta, johon kuuluivat aluksi vain Terijoen ja Kellomäen kylät. Seinäjoen maalaiskunta
Seinäjoen maalaiskunta (lyh. Seinäjoen mlk, vuoteen 1930 "Seinäjoki") oli Etelä-Pohjanmaalla sijainnut Suomen kunta. Seinäjoen kauppala erotettiin Seinäjoen maalaiskunnasta vuonna 1930. Tätä ennen kunnan nimenä oli pelkästään "Seinäjoki", mutta maalaiskunnan erottamiseksi kauppalasta nimeksi vaihdettiin "Seinäjoen maalaiskunta". Oli harkittu myös koko Seinäjoen kunnan muuttamista kauppalaksi, mutta tämä ei toteutunut. Maalaiskunnan kunnantalona oli Törnävän kartano ja maalaiskunnan keskusta oli nykyinen Törnävän kaupunginosa. Neuvostoliiton divisioonat talvisodassa
Neuvostoliiton sodanjohdon suunnitelmien epärealistisuuden taustalla oli ilmeisesti ainakin osin sikäläisten tiedustelupalvelujen (GRU ja KGB) lähes täydellinen epäonnistuminen suomalaisten taistelutahdon arvioinnissa. Tästä eräänä merkittävänä osoituksena oli ns. Terijoen hallituksen perustaminen sodan toisena päivänä. Kyseisen ”nukkehallituksen” puolustusministerin alaisuuteen oli suunniteltu kokonaista armeijakuntaa, joka koostuisi osin Neuvostoliittoon 1920- ja 1930-luvuilla loikanneista suomalaisista ja ennen kaikkea sodan aikana rintamalinjan yli siirtyneistä vapaaehtoisista. Tätähän ei sodan aikana käytännössä juuri tapahtunut aivan muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta. Lehdon hallitus
Lehdon hallituksen valtiovarainministerin Esko Rekolan mukaan kyseessä oli Suomen historian kenties puhtain virkamieshallitus, koska aiemmissa von Fieandtin ja Kuuskosken hallituksissa samoin kuin myöhemmissä Auran ensimmäisessä ja toisessa sekä Liinamaan hallituksessa oli niiden luonteesta huolimatta keskustalaista ja sosialidemokraattista väriä. Terijoen hallitus
Kun Suomi oli alkanut neuvotella Britannian ja Ranskan kanssa sotilasavusta ja kun Neuvostoliitto koki ajan loppuvan, se alkoi tunnustella rauhaa sen jälkeen, kun Suomi oli omin voimin kyennyt torjumaan Neuvostoliiton uuden voimakkaan hyökkäyksen helmikuun lopulla Suomeen. Suomen kansantasavalta
Suomen kansantasavalta (hallituksen julistuksessa ja avunannon ja ystävyyden sopimuksessa Suomen Kansanvaltainen Tasavalta) oli Neuvostoliiton talvisodassa miehittämilleen alueille perustama sosialistinen nukkevaltio. Valtion toteuttamista varten Neuvostoliitto perusti Suomen Kansanhallituksen eli niin sanotun Terijoen hallituksen. Suomen kansantasavalta
Terijoen hallituksen ja Neuvostoliiton temppu vieraannutti Suomen kommunistit Neuvostoliitosta, koska siltä puuttui kansan tuki. Terijoen huvilayhdyskunta
1900-luvun alkuvuosina Terijoella majaili myös lukuisia venäläisiä vallankumouksellisia. Tunnetuin oli Villa Vasa -nimisessä huvilassa vuosina 1906–1907 asunut Vladimir Lenin, joka Kuokkalasta käsin johti bolševikkien toimintaa. Kuuluisa on myös myöhemmin Terijoen upseerikerhona tunnettu Novikovin huvila, joka talvisodan aikana toimi Otto Wille Kuusisen johtaman Terijoen hallituksen kokoontumispaikkana. Terijoen huvilayhdyskunta
Venäläinen huvila-asutus kukoisti 1890-luvun alusta ensimmäisen maailmansodan puhkeamiseen vuoteen 1914 saakka ja tuli lopulliseen päätökseensä vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen myötä. Tämän jälkeen Terijoki vietti muutaman vuoden ajan hiljaiseloa, kunnes alueen suomalainen matkailutoiminta käynnistyi kesällä 1923. Ennen sotavuosia Terijoen rannoista tuli jälleen merkittävä matkailukohde, jota markkinoitiin ”Suomen Rivierana”. Terijoen huvilayhdyskunta
Terijoen huvilayhdyskunta oli 1870-luvulta lähtien Karjalan kannaksen Terijoelle syntynyt huvilayhdyskunta, jonka asukkaat olivat aluksi lähinnä varakkaita pietarilaisia. Se sijaitsi Suomenlahden rannalla noin 15 kilometriä pitkällä ja 3–5 kilometriä leveällä alueella, alun perin Kivennavan pitäjään kuuluneissa Terijoen, Kuokkalan ja Raivolan kylissä. Paikalle saapui vuosittain kymmeniä tuhansia venäläisiä kesänviettäjiä, joita varten oli rakennettu tuhansia huviloita sekä lukuisia hotelleja ja muita majapaikkoja. Terijoki
Terijoen vuonna 1914 valmistunut kolmealttarinen ortodoksinen kirkko oli Suomen suurin ortodoksinen kirkko. Pääalttari on pyhitetty Kazanin Jumalanäidin ikonille. Kirkon vihki arkkipiispa Sergij. Se ehti toimia kirkkona ensi vaiheessa neljännesvuosisadan, kunnes se jouduttiin hylkäämään joulukuussa 1939, kun paikkakunta evakuoitiin talvisodan hyökkäyksen tieltä. Kirkon kellotorni räjäytettiin nurin viime hetkellä ennen suomalaisten vetäytymistä, ettei se toimisi vihollisen tykistön tähystyspaikkana.
Terijoen ortodoksinen kirkkoherra rovasti Mikael Orfinskij yhdessä seurakuntalaisten kanssa pelasti tuolloin huomattavan osan kirkon arvokkaasta esineistöstä. Evakuoitu seurakunta rakennutti sotien jälkeen itselleen Järvenpäähän puisen väliaikaiskirkon vuonna 1948. Terijoen huvilayhdyskunta
Terijoen huvila-asutuksen taustalla oli 1800-luvun puolivälin jälkeen syntynyt Venäjän keisarikunnan pääkaupungin Pietarin varakkaan väestönosan kiinnostus Suomenlahden pohjoisrantaan kesänviettopaikkana. Sitä lisäsi vuonna 1870 valmistunut Riihimäki–Pietari-rata, joka lyhensi matka-ajan Terijoen hiekkarannoille vain muutamaan tuntiin. Varsinaisen huvila-asutuksen synnyn puolestaan mahdollisti Suomen valtiopäivien vuonna 1867 tekemä päätös Vanhan Suomen lahjoitusmaiden lunastuksesta. Se kuitenkin toteutui lopulta vasta vuonna 1882, jolloin aikaisemmat Lintulan hovin maanomistajat olivat jo ehtineet myymään tai luovuttamaan huvilapalstoja Pietarin asukkaille. Kansanrintama Suomessa
Myös Koiviston I hallitusta äärivasemmisto kutsui kansanrintamaksi, olihan hallituspohja sama kuin Paasion hallituksessakin. Tosin nyt myös Ruotsalaisen kansanpuolueen edustaja oli tullut mukaan hallitukseen. Kansanrintamasuuntaus ei saanut kannatusta vuoden 1970 eduskuntavaaleissa. Vasemmisto, pääasiassa SKDL, menetti yli 150 000 ääntä ja TPSL katosi kokonaan eduskunnasta. Samoin Keskustapuolue kärsi kovan tappion, mutta Kansallinen Kokoomus ja Suomen Maaseudun Puolue menestyivät erittäin hyvin. Tasavallan presidentti Urho Kekkonen halusi eroon kansanrintamasuuntauksesta ja hän nimittikin Auran virkamieshallituksen, joka toimi 14. toukokuuta 1970 - 15. heinäkuuta 1970. Silti päätettiin kokeilla kansanrintamaa vielä kerran ja "Keskusta", "SDP", "LKP", "RKP" ja "SKDL muodosti" Karjalaisen II hallituksen, joka toimi 15. heinäkuuta 1970 - 29. lokakuuta 1971. 142 edustajan turvin erittäin eripurainen hallitus pysyi pystyssä, mutta jo maaliskuussa 1971 "SKDL" jätti hallituksen. Lehdon hallitus
Lehdon hallitus oli Suomen tasavallan 48. hallitus ja oli virkamieshallitus. Hallitus toimi 18. joulukuuta 1963 - 12. syyskuuta 1964 eli 270 hallituspäivää. Se oli Suomen pitkäikäisin virkamieshallitus.