Mikä on Jean-Léon Gérômen ensimmäinen veistos?
Jean-Léon Gérôme
Samana aikakautena hän siirtyi itselleen uudelle taiteen alalle kuvanveistoon. Hän toteutti pieniä eläinveistoksia Fremietin avustuksella, joka oli hänen ystävänsä ja eläinanatomian asiantuntija. 1878 salongissa hän esittelikin "Pollice Verso" -maalaukseensa perustuvan kahden hahmon, aidossa mittakaavassa toteutetun pronssiryhmän. 1881 salongissa hän esitteli ison marmoriveistoksen. Samana aikakautena hän esitteli myös kaksi maalausta roomalaisesta orjakaupasta ja yhden kristityistä marttyyreistä roomalaisella areenalla, joka on "Pollice Verson" kanssa nykypäivänä esiintyvistä maalauksista kaikkein yleisimmin käytetty kuvituksina. Geromen matkan Espanjaan 1883 Granadaan Alhambran linnakkeeseen sanotaan olleen innoituksena "The Christian Martyrs' Last Prayers" maalaukselle.
Ajastettu kuvaus
Ensimmäisenä tunnettuna ajastetun kuvan käyttönä pidetään Georges Méliès’n elokuvaa "Carrefour De L'Opera" vuonna 1897. Biologiassa ajastetun kuvauksen uranuurtaja olivat Jean Comandon ja Pathén veljekset 1909 sekä F. Percy Smith 1910 ja Roman Vishniac 1915–1918. Tekniikkaa kehitti edelleen 1920-luvulla muiden muassa Arnold Fanck saksalaisilla UFA-studioilla, esimerkkinä elokuva "Alppien salaisuus" (Der heilige Berg) vuodelta 1926. Yhdysvaltalainen Royal Rife hämmästytti yleisöä 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa yhdistämällä lähikuvauksen ja ajastetun kuvauksen. Jean-Jacques Goldman
Goldmanin ensimmäinen sooloalbumi "Démodé" ilmestyi 1981. Hän on tehnyt musiikkia ja tuottanut paitsi itselleen, myös muun muassa Céline Dionille ja Khaledille. Tuoreimmat albuminsa hän on levyttänyt Columbia Recordsille. Hän on Grammy-palkittu ja valittu Victoires de la Musique -seremoniassa 1986 vuoden parhaaksi miesartistiksi. Jean-Paul Laurens
Laurens aloitti uransa kiertävänä taiteilijana ja maalasi muun muassa koristeluita maalaiskirkkoihin. Sen jälkeen hän pääsi opiskelemaan maalaustaitoa ensin Toulouseen ja sitten Pariisiin Léon Cogniet’n johdolla. Hänen ensimmäiset historiamaalauksensa 1860-luvun alkupuolella liittyivät antiikin Roomaan (mm. "Caton kuolema", 1863, ja "Tiberiuksen kuolema", 1864), mutta myöhemmin hän siirtyi keskiaikaisiin aiheisiin. Laurens kuului omana aikanaan Ranskan kolmannen tasavallan tunnetuimpiin taidemaalareihin. Useat hänen maalauksistaan saivat mainetta Pariisin salongissa. Hänen on sanottu olleen 1800-luvun lopun viimeisiä suuria historiamaalareita, sillä kyseinen tyylilaji oli tuolloin jo menettämässä suosiotaan.
Laurens oli kiihkeä tasavaltalainen ja antiklerikalisti, joten hän valitsi historiamaalaustensa aiheiksi usein sellaisia keskiajan historiaan liittyneitä tapahtumia, joiden kautta hän saattoi kritisoida perinnöllistä monarkiaa tai katolista kirkkoa. Esimerkiksi "Keisari Honorius" (1880) kuvaa valtaistuimelle noussutta avutonta poikasta ja "Robert Hurskaan ekskommunikaatio" (1875) paavin ja Ranskan kuninkaan välistä kiistaa. Laurensin maalaukset on toteutettu realistisella tyylillä ja ne ilmentävät usein draamantajua ja historiallista asiantuntemusta. Hän maalasi myös joitain raamatullisia aiheita sekä lähemmäs nykyaikaa sijoittuneita tapahtumia (mm. "Keisari Maksimilianin viimeiset hetket", 1882). Hän teki seinämaalauksia Pariisin kaupungintaloon, Odéon-teatteriin, kunnialegioonan palatsiin ja Panthéoniin sekä Toulousen Capitoleen. Lisäksi hän kuvitti Augustin Thierryn kirjoittaman merovingiajan historian "Récits des Temps Mérovingiens", "Faustin" ja Tuomas Kempiläisen teoksia. Éric Rohmer
Rohmer oli viimeinen maineeseen noussut ranskalaisen elokuvan uuden aallon edustaja. Hänen ensimmäinen ohjauksensa "Leijonan merkki" ("Le signe du lion") on vasta vuodelta 1959. Myöhempiä tunnettuja elokuvia ovat "Keräilijätär" (1967), "Yöni Maudin luona" (1969), "O:n markiisitar" (1975), "Pauline rantatyttö" (1982), "Vihreä säde" (1986) ja "Syystarina" (1998). Hän jatkoi uraansa 2000-luvulle. Wilho Sjöström
Sjöström opiskeli Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1891–1893 sekä oli taiteilija Akseli Gallen-Kallelan oppilaana Sääksmäellä. Hän opiskeli myös Pariisissa Académie Julianissa, Kööpenhaminassa Statens Studieskolorissa ja Firenzessä Scuola du Nudossa sekä harjoitti opintoja myös Roomassa ja Lontoossa. Sjöströmin töitä oli ensimmäisen kerran esillä Pariisissa 1897 ja seuraavana vuonna Helsingissä. Jean-Léon Gérôme
Viimeisiä vuosinaan 1900-luvun alkupuolella Gérômen kuvailtiin olevan vielä elinvoimainen ja impulsiivinen. Hän aloitti vanhaan tapaansa kello kahdeksan työskentelyn, piti viidentoista minuutin lounastauon ja jatkoi työskentelyä auringonlaskuun. Hän aikoi vielä viimeisinä kuukausinaan esitellä yleisölle uuden "Corinthia"-patsaansa. Kuitenkin sisäkkö löysi hänet kuolleena 10. tammikuuta 1904. Edellisenä päivänä hän oli ehtinyt suunnitella matkaa Monte Carloon oppilaansa Dagnan-Bouveretin kanssa. Tammikuun 13. päivänä pidettiin hautajaiset ja Gérôme haudattiin Montmartren hautausmaalle "Sorrow"-patsaan juurelle, jonka hän oli valauttanut pojalleen Janille. Vielä Gérômen kuoltua hänen veistoksensa "Corinthia" ja toinen pronssinen veistos "Metal Worker" esiteltiin Pariisin salongissa 1904. Jean-Léon Gérôme
Jean-Léon Gérôme (11. toukokuuta 1824 Vesoul, Haute-Saône – 10. tammikuuta 1904 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä, joka vaikutti Ranskassa 1800-luvun akateemisen taiteen kultakaudella. Gérôme kuului kreikkalaisneoklassistien ryhmään ja toimi ryhmän keulakuvana. Töiden aiheet olivat usein joko klassiseen mytologiaan tai itämaiseen elämään perustuvia. Gérôme teki myös jonkin verran muotokuvia. Florence Academy of Art
Piirustusohjelma perustuu pitkälti Jean-Léon Gérômen tapaan opettaa. Parasta piirustusmateriaalia tältä ajalta ovat Charles Barguen kaivertamat, Gérômen oppilaiden ja ystävien piirustuksista kopioidut litografiat. Koulun opetus myötäilee paljolti juuri tätä klassista tekniikkaa ja kauneusihannetta. Maalausohjelma taas noudattaa Velasquezin tekniikkaa ja palettia (eli samoja värejä mitä Velasquezin käytti paletillaan). Emilio Ghione
Miniatyyrimaalaajaksi kouluttautunut Ghione työskenteli vuodesta 1908 lähtien elokuvien sijaisnäyttelijänä ja sivuosien esittäjänä. Hänen ensimmäinen merkittävä pääosansa oli Baldassarre Negronin ohjaamassa pantomiimielokuvassa "Historie d’un Pierrot" vuonna 1913. Samana vuonna hän ohjasi ensimmäisen elokuvansa "Idolo infranto". 1910- ja 1920-lukujen vaiheessa Ghione saavutti suursuosion herrasmiesvaras Za la Mortista kertovilla seikkailuelokuvillaan, mutta sen jälkeen hänen uransa kääntyi jyrkkään laskuun. Vuonna 1929 hän muutti rahattomana Pariisiin, sairastui ja kuoli pian kotimaahansa palattuaan. Elämäkertaelokuva
Lajityyppinä elämäkertaelokuva on lähes yhtä vanha kuin elokuva itse. Varhaisimpia esimerkkejä on Georges Méliès'n "Jeanne d'Arc" vuodelta 1900. Toinen merkittävä varhainen elämäkertaelokuva on Abel Gancen kuusituntinen "Napoléon" (1927). Yhdysvalloissa merkittäviä varhaisia elämäkertaelokuvia olivat Cecil B. DeMillen "Orleansin neitsyt" (1916), D. W. Griffithin "Judith of Bethulia" (1914) ja Lloyd Ingrahamin "Sissipäällikkö" (1927), joka kertoi Jesse Jamesista. Matematiikan historia
Descartesin pääteos analyyttisen geometrian alalla La Géométrie ilmestyi alun perin filosofian alaan kuuluvan teoksen Discours de la Mćthoden liitteenä vuonna 1637. Tässä teoksessaan Descartes osoitaa algebran ja geometrian riippuvuuden toisistaan ja esittelee käsitteet karteesinen koordinaatisto ja karteesinen tulo.
Eräs aikakauden suuria nimiä oli myös Pierre de Fermat, jonka saavutukset liittyvät geometrian, analyysin ja lukuteorian aloihin. Tunnetuin hänen hänen saavutuksensa on Fermat’n suuri lause. Lause tunnettiin jo antiikin kreikassa, mutta Fermat kirjoitti Arithmetican marginaaliin, että pystyy todistamaan, että yhtälölle formula_4 ei ole kokonaislukuratkaisuja, kun formula_5. Hän itse osoitti tämän tapauksessa formula_6. Meni yli 300 vuotta osoittaa, että Fermat oli oikeassa. Fermat esitti myös Fermat’n periaatteena tunnetun lain, jonka mukaan valo etenee aina sitä reittiä, mikä on sille nopein. Tämä johti heijastuslakien, kuten Snellin lain syntymiseen. Jean Béraud
Jean Béraudin isä oli kuvanveistäjä ja työskenteli Iisakin kirkon työmaalla pojan syntymän aikoihin. Nuori Béraud, Léon Bonnatin oppilas, asetti töitänsä näytteille Pariisin salonkiin ensimmäisen kerran 1872, mutta sai tunnustusta vasta 1876 työllään "On the Way Back from the Funeral". Hän esittäytyi "Ranskalaisten vesivärimaalarien seuran" myötä Pariisin Maailmannäyttelyssä 1889. Béraud maalasi monia näkymiä Pariisin päivittäisestä elämästä Belle Époquen aikana. Hänen tyylinsä oli sekoitus Pariisin salongin akateemista taidetta ja impressionismia. Hän sai Ranskan kunnialegioonan ritarikunnan merkin 1894. Jean-Léon Gérôme
Gérôme syntyi työläisperheeseen vuonna 1824. Nuorena hän opiskeli isänsä alaisena latinaa ja kreikkaa, muttei mitään moderneja kieliä, mikä harmitti Gérômea suuresti myöhemmin hänen huomatessaan, mikä etu kielistä oli matkustaessa. 16-vuotiaana hän oli suorittanut Bachelor of Letters -tutkinnon sekä oli saavuttanut keskinkertaista menestystä piirustuksessa. Hän menestyi huomattavasti paremmin kreikassa, latinassa ja historiassa. Leonardo da Vinci
Päiväkirjojensa sisällöstä päätellen Leonardo vaikuttaa suunnitelleen tutkielmasarjan julkaisemista erilaisista aiheista. Kardinaali Louis D’Aragonin sihteerin vieraillessa hänen luonaan vuonna 1517 sihteerin sanotaan nähneen koherentin tutkielman anatomiasta. Leonardon oppilas Francesco Melzi keräsi osia hänen anatomiaa, valoa ja maisemaa käsittelevästä työstään julkaistavaksi. Ne julkaistiin lopulta nimellä ”"Leonardo da Vincin tutkielma maalauksesta"” Ranskassa ja Italiassa vuonna 1651 ja Saksassa vuonna 1724 klassismin ajan taidemaalarin Nicholas Poussinin kaiverruksin, jotka perustuvat Leonardon piirroksiin. Arassen mukaan tutkielman ansioista Leonardo nähtiin ”Ranskan akateemisen taideajattelun edeltäjänä” – siitä otettiin Ranskassa viidenkymmenen vuoden aikana 62 painosta. Jean Ferrat
Jean Ferrat'n ensimmäinen 45-kierroksinen levytys ilmestyi vuonna 1958, mutta sekään ei saavuttanut suurta menestystä. Nuori laulaja Christine Sèvres kuitenkin levytti Ferrat'n lauluja, ja seurauksena oli avioliitto. Vuonna 1959 Ferrat tapasi Gérard Meysin, josta tuli hänen kustantajansa sekä ystävänsä. Tämä antoi vauhtia hänen uralleen, ja seuraavana vuonna hän solmi levytyssopimuksen Decca-yhtiön kanssa. Tästä oli seurauksena toinen 45-kierroksinen äänilevy "Ma Môme", josta tuli ensimmäinen suurmenestys, ja sitä soitettiin runsaasti myös radiossa. Kreivi Saint-Germain
Joidenkin teorioiden mukaan Saint-Germain opiskeli Sienan yliopistossa suurherttua Gian Gastonen suojattina. Ensimmäiset maininnat Saint-Germainista on vuodelta 1743 Lontoossa ja vuodelta 1745 Edinburghissa, jossa hänet mahdollisesti pidätettiin vakoojana. Saint-Germain kuitenkin vapautettiin ja hän saavutti nopeasti kuuluisuutta erinomaisena viulistina. Lisäksi hän osasi maalata kuin ammattitaiteilija. Näihin aikoihin Saint-Germain tapasi Jean-Jacques Rousseaun. Vuonna 1746 Saint-Germain katosi. Oopperan historia
Georges Bizet oli ranskalaisen oopperan seuraava merkittävä uudistaja tuoden siihen rohkeampaa harmonioiden käyttöä ja rytmistä vapautta. Nuorena hän opiskeli muun muassa Gounod’n johdolla ja hänen teoksissaan onkin selvästi kuultavissa tämän vaikutus Verdi ja Meyerbeer vaikutteiden lisäksi. Bizet’n varhaistuotannon parhaimpana teoksena pidetään oopperaa "Les pêcheurs de perles" ("Helmenkalastajat", 1863). Säveltäjän suurimmaksi menestykseksi muodostui kuitenkin "Carmen" (1875), joka on nykyisin yksi maailman esitetyimmistä oopperoista kautta aikain. Aikanaan "Carmenia" pidettiin kuitenkin fiaskona ja moraalittomana muun muassa sen voimakkaan ja itsenäisen naispäähenkilön ja sen ”realistisen” aiheen käsittelyn vuoksi. "Carmen" on melodiikaltaan runsas, eloisan rytmikäs ooppera, johon Bizet lisäsi eksoottista väriä espanjalaisesta kansanmusiikista muun muassa kuuluisien habanera- ja seguedilla-jaksojen avulla. Bizet’n eksotismia jatkoi Léo Delibes, joka sävelsi pääasiassa yksinäytöksisiä "opera comiqueita" ja operetteja. Vakavamman oopperansa "Lakmé" (1883) hän sijoitti Intiaan ja sen päähenkilönä on bramiini-prinsessa, joka rakastuu englantilaiseen upseeriin. Georges Petit
Petit teki yksityisistä näytöistä suuria seurapiiritapahtumia. Hän suunnitteli sarjan "Expositions internationales de Peinture", ja ensimmäinen pidettiin 1882. John Singer Sargent lähetti Vernon Leestä maalamansa muotokuvan avajaistilaisuuteen, ja työ sai hyvin ristiriitaisia arvioita. Sargent kirjoittaa: "se on asetettu näytteille… ja on herättänyt monissa tyrmistystä". André Derain
Vuonna 1905 taidekauppias Ambroise Vollard osti koko Derainin ateljeen, mikä tarjosi Derainille taloudellista turvaa. Hän kokeili kiviveistoksia ja siirtyi Montmartrelle ollakseen lähellä ystäväänsä Pablo Picassoa ja muita merkittäviä taiteilijoita. Picasson tuolloinen naisystävä Fernande Olivier kuvasi Derain'ia näin:
Derain alkoi Montmartrella siirtyä hehkuvasta fauvistisesta paletista vaimeampiin sävyihin, ilmentäen siten kubismin ja Paul Cézannen vaikutteita. (Gertrude Steinin mukaan perimätieto kertoo, että Derain löysi afrikkalaisen veistotaiteen ennen kubisteja ja sai siitä vaikutteita.) Derain teki puuveistoksia primitiiviseen tyyliin erääseen Guillaume Apollinairen ensimmäisen proosateoksen "L'enchanteur pourrissant" (1909) laitokseen. Hänen töitään oli 1910 näytteillä Münchenissä Neue Künstlervereinigungissa vuonna 1912 sesessionistien Der Blaue Reiterin näyttelyssä ja 1913 merkittävässä Armory Show'ssa New Yorkissa. Hän kuvitti myös Max Jacobin 1912 ilmestyneen runokokoelman. Piko ja Fantasio
"Pikon ja Fantasion uudet seikkailut" -sarja syntyi vuonna 2006. Tässä rinnakkaissarjassa eri tekijät saivat kokeilla sarjaa yhdellä albumilla. Ensimmäisen albumin tekivät käsikirjoittaja Fabien Vehlmann ja piirtäjä Yoann. Émile Bravon "" (2008) sai palkinnon Angoulêmen festivaaleilla. Yannin käsikirjoittama ja Olivier Schwartzin kuvittama "Tummanvihreä pikkolopoika" (2009) herätti myös ristiriitoja kuvatessaan kevyellä otteella toisen maailmansodan aikaa. Geometria (Descartes)
La Géométrie on René Descartesin vuonna 1637 julkaisema geometriaa käsittelevä teos, joka on laajennus "Metodin esitys" -teokseen. "La Géométriessa" Descartes esittelee niin sanotun karteesisen koordinaatiston, jossa on vaakasuora x-akseli ja pystysuora y-akseli. Teos oli tietynlainen läpimurto matematiikassa, sillä aiemmin oli luultu geometrian ja algebran olevan kaksi toisistaan täysin erillistä matematiikan haaraa. Teos vaikutti muun muassa Gottfried Leibnizin ja Isaac Newtonin ajatteluun. Jean-Léon Gérôme
Hän nojasi yleensä piirustuksissaan mieluummin tarkkaan yksinkertaisuuteen kuin monimutkaiseen kompositioon tai mittauksiin, jotka myöhemmin saattaisivat osoittautua väärin tehdyiksi. Maaliakin hän osasi käyttää niin tarkasti, että tiesi aina jokaiseen värialueeseen ja siveltimenvetoon kuluvan määrän maalia, ja maalaussession loputtua hänen palettinsa oli aina tyhjä. Gérôme tunnetaankin vuosisatansa tarkimpana piirtäjänä ja todella taitavana käytännön tekniikan hallitsijana, jonka työt olivat aina virheettömiä. Jacques-Germain Soufflot
Jacques-Germain Soufflot (1713–1780) oli ranskalainen arkkitehti. Hän sai vaikutteita antiikin,
manierismin ja barokin arkkitehtuurista. Soufflot työskenteli aiemmin Lyonissa, mutta 1855 kutsuttuna siirtyi Pariisiin. Hän oli yksi varhaisista uusklassisisteista. Hänen töistään tärkein on Pariisin Panthéon-kirkko. Se edustaa varhaista uusklassismia. 1764 Soufflet julkaisi Paestumin temppeleistä tehtyjä mittauspiirustuksia. Alpo Jaakola
Jaakolan tunnettuihin julkisiin teoksiin kuuluu muun muassa Loimaan keskuspuistossa oleva pronssiin valettu "Loimaan leipätyttö" vuodelta 1982. Jaakola lahjoitti teoksen Loimaan kaupungille. Keravan rautatieaseman vieressä on Jaakolan teos "Menneiden sukupolvien muistomerkki" (1985) ja aseman viereisessä Sampolan alikulussa on kattoon ripustettu taiteilijan kotitaloa aikanaan ympäröineeseen aitaan maalattu "Huovintien historiaa vuosilta 900–1991" (1984). Eugène Carrière
Carrière kuului sesessionismin johtohahmoihin ja oli perustamassa Société Nationale des Beaux-Artsia, jossa oli esillä hänen teoksistaan muun muassa "Uni" (1890), kuuluisa muotokuva Paul Verlainesta (1891, Luxembourg), "Äitiys" (1892, Luxembourg), "Kristus ristillä" (1897) ja "Madame Menard-Dorian" (1906). Hän myös suunnitteli muistomerkin Verlainelle Rodinin tyyliin ja kirjoitti kauniisti ja kiinnostavasti taiteesta. Pariisin musée d'Orsayssa on muutamia hänen teoksiaan. Romain Rolland
Rollandin ensimmäiset teokset liittyivät musiikkiin ja taiteeseen. Hän kirjoitti kirjat Beethovenista (1903) ja Tolstoista ("La vie de Tolstoi", 1911). Vuosina 1904–1912 Rolland kirjoitti kymmenosaista kehitysromaaniaan "Jean-Christophe". Vuonna 1924 ilmestynyt kirja Mahatma Gandhista teki Gandhia osaltaan tunnetuksi Euroopassa. Toinen laaja, moniosainen teos oli "Lumottu sielu" vuosilta 1924–1927. Rolland kirjoitti ahkerasti myös kirjeitä ja päiväkirjaa, ja ne on myös julkaistu hänen kuolemansa jälkeen. Jean Renoir
Renoir kirjoitti elokuvakäsikirjoituksen, josta tehtiin elokuva "Catherine" (1923). Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli "La Fille de l’eau" (1924). 1920-luvun lopulla Renoir sai innoitusta Émile Zolasta ja H. C. Andersenista. Hänen mykkäelokuvansa eivät vielä menestyneet, ja hän ajautui rahoitusvaikeuksiin. Äänielokuvan myötä 1930-luvulla Renoir ohjasi monet merkittävimmistä elokuvistaan, vaikka niidenkin menestys jäi vain keskinkertaiseksi. Renoirin merkittävimpiä elokuvia tuolta ajalta oli "Suuri illuusio" (1937), joka kertoo ensimmäisen maailmansodan sotavangeista, sekä "Pelin säännöt" (1939), jota pidetään nykyisin Renoirin mestariteoksena. Jean-Léon Gérôme
Gérômen ateljee oli tunnettu vapaammasta kurista kuin kaksi muuta Beaux-Artsin professoria. Hän vieraili ainoastaan kahtena tai kolmena aamuna viikosta antamassa kritiikin valmistuville töille. Usein hän auttoi oppilaitaan yksityisissäkin ongelmissa ja tuki heitä taloudellisesti järjestämällä heille töitä kuvittajina tai opettajina. Joskus hän jopa salaa osti heidän töitään välittäjien kautta. Gérôme oli niin taiteellinen kuin henkinenkin tuki oppilailleen, ja hän tunnetusti vihasi hallinnollisia tehtäviä koulussa, kuten myös vihasi sitä, että joku sekaantui siihen miten hänen tulisi opettaa. Hän näki tärkeäksi enemmänkin oppilaitten kehittymisen ja menestymisen. Leonardo da Vinci
Leonardon ensimmäisiin töihin kuuluu "Kristuksen kaste", jonka hän maalasi yhdessä Verrocchion kanssa. Hänen ajaltaan Verrocchion bottegasta vaikuttaa olevan peräisin myös kaksi muuta työtä, molemmat Marian ilmestyksiä. Toinen on pieni, 59 senttimetriä leveä ja 14 senttimetriä korkea työ. Se on ”predella”, joka on tarkoitettu suuremman teoksen juurelle, tässä tapauksessa Lorenzo di Credin maalauksen yhteyteen, josta se on joutunut erilleen. Toinen teos on huomattavasti suurempi, 217 senttiä leveä. Molemmissa Marian ilmestyksissä Leonardo on käyttänyt kaavamaista sijoittelua, kuten Fra Angelicon kahdessa hyvin tunnetussa kuvassa samasta aiheesta. Neitsyt Maria istuu tai polvistuu teoksen oikealla puolella, ja häntä lähestyy vasemmalta sivusta kuvattu enkeli, jolla on runsaat vaatteet, korotetut siivet ja liljankukka. Vaikka teosta pidettiin aiemmin Ghirlandaion maalaamana, nykyään se attribuoidaan yleisesti Leonardolle. Jean-Léon Gérôme
Valtion palvelijana Ecole des Beaux-Artsissa, kansalliskaartin jäsenenä ja töittensä imperialistisen sanoman vuoksi hän oli valtion ja kuningasperheen suuressa suosiossa, vaikka loppuaikoina edes kuningasperheellä ei ollut varaa ostaa maalauksia häneltä. Jean-Léon Gérôme
Gérômen jäämistö arvioitiin 1 007 760 frangin arvoiseksi. Siihen kuului vanhojen mestarien maalauksia ja Gérômen aikalaisten teoksia kuten Fremietin ja Baryen pronsseja, Ingresin lyijykynämuotokuvia, Daumierin, Fortunyn, Bridgmanin, Aubletin, Raffetin, Guillaumetin, Cormonin, Detaillen, Jalabretin ja muiden öljyväritöitä. Harvinaisin osa jäämistöstä oli studiorekvisiitta, johon kuului pistooleja, kiväärejä, miekkoja, kilpiä, 10 kpl orientaalisia satuloita, 52 paria erilaisia kenkiä ja 173 erilaista pukua. Michelangelo
Michelangelo muutti väliaikaisesti Roomaan ensimmäisen kerran vuonna 1496. Siellä hän veisti ensimmäiset merkittävät teoksensa, viininjumalaveistoksen "Bacchus" (1496–1497) ja Mariaa sekä Jeesusta kuvaavan veistoksen "Pietà" (1499). Ranskan kardinaalin omaan hautakappeliinsa tilaama "Pietà" nosti Michelangelon maineeseen. Jean-Baptiste Lemoyne
Jean-Baptiste Lemoyne (1704–1778) oli ranskalainen kuvanveistäjä. Hänen tekemänsä muotokuvaveistokset, varsinkin terrakottaan tehdyt naisten muotokuvat, ilmentävät siroa, eloisaa rokokoota Vuonna 1768 hänestä tuli taideakatemian rehtori. Lemoyne oli Ludvig XV:n suosikki ja muutenkin hienoston runsaasti arvostama. Lemoynea pidetään yhtenä ajan parhaista kuvanveistäjistä. Hän oli eteväksi katsottua taiteilijasukua. Louis Daguerre
Louis-Jacques-Mandé Daguerre syntyi vuonna 1787 Cormeilles-en-Parisis’ssa. Hänen varhaiselämästään ja koulutuksestaan tiedetään vain vähän, mutta työuransa hän aloitti veronkerääjänä. Hän siirtyi kuitenkin pian arkkitehdin oppipojaksi ja 16-vuotiaana aloitti kohtausmaalarina ja lavastajana. Daguerre toimi 1819–1822 lavastajana Pariisin oopperassa, jonne hän maalasi valtavia taustakulisseja ja suunnitteli valaistuksia. Tuona aikana Daguerre teki ensimmäiset keksintönsä kehittäessään dioraamoja. Ystävänsä Charles Marie Boutonin kanssa hän maalasi valtavia kuvia kuuluisista tapahtumista läpikuultavalle paperille. Tämän jälkeen hän sijoitti kuvan ympärille valoja, joiden avulla pystyi luomaan esimerkiksi säätilanmuutoksia ja vuorokaudenvaihtelua. Daguerre suunnitteli kohtauksia, joissa oli lisäksi mukana näyttelijöitä ja musiikkia. Charles Péguy
Ensimmäisen teoksensa, kolminäytöksisen noin 800-sivuisen näytelmän Jeanne d'Arcista Péguy laati 1897 ja kustansi itse sen tuhannen kappaleen painoksen. Heliografia
Heliografia (, aurinkopiirros) on ranskalaisen keksijän Joseph Nicéphore Niépcen kehittämä maailman ensimmäinen menetelmä pysyvän valokuvan luomiseksi. Niépce otti vanhimman säilyneen valokuvan, "Näkymä ikkunasta Le Grasissa", vuonna 1826 käyttäen camera obscuraa ja 25,8 x 29 cm:n kokoista öljykäsiteltyä bitumilla pinnoitettua tinalevyä. Kun levy huuhdeltiin laventeliöljyllä, ainoastaan auringonvalosta kovettunut osa, "itse kuva", jäi jäljelle. Ensimmäisen säilyneen kuvan valottamiseen meni kahdeksan tuntia, minkä vuoksi aurinko paistaa kuvassa molemmista suunnista, ja varjot heittyvät kahteen suuntaan. Jules Verreaux
Verreaux loi suurenmoisen taideteoksen "Arab Courier Attacked by Lions" Pariisin maailmannäyttelyyn 1867. Siinä leijonat hyökkäävät kamelilla ratsastavan arabin kimppuun. Kuvailtu leijona oli nyt jo sukupuuttoon kuollut atlasleijona. Anne-Louis Girodet de Roussy-Trioson
Palattuaan Ranskaan Girodet maalasi muotokuvia, muun muassa Napoléonin perheestä. Vuonna 1806 hän asetti näytteille maalauksen "Scène de déluge" (Louvre), joka palkittiin (kilpailijanaan Davidin "Sabiinit") kymmenvuotiaspalkinnolla. Tätä menestystä seurasi vuonna 1808 teokset "Reddition de Vienne" sekä "Atala au Tombeau", teos joka ja sai valtavaa suosiota aiheen onnistuneella valinnalla ja joka oli vapaa Girodet'n normaalista teennäisyydestä, johon hän kuitenkin myöhemmin palasi teoksessaan "La Révolte du Caire" (1810). Girodet kuului Ranskan maalausakatemiaan ja Ranskan instituuttiin; hän oli Pyhän Mikaelin ritarikunnan jäsen ja Kunnialegioonan jäsen. Autochrome
Autochrome avasi nopeasti ennen saavuttamattomat kulttuurit, sillä lehdet ja liikemiehet lähettivät kuvaajia kaukomaille. Ranskalainen "L'Illustration" julkaisi neljä Leon Gimpelin ottamaa Autochromea sivuillaan 15. kesäkuuta 1907, ja yhdysvaltalainen "The Century" seurasi perässä tammikuussa 1908. "National Geographic" -aikakauslehti liittyi joukkoon heinäkuun numerossaan vuonna 1914. Ranskalainen pankkiiri Albert Kahn perusti säätiön, jonka tavoitteena oli lujittaa rauhaa tuomalla vieraat kansat ja kulttuurit kosketukseen keskenään kuvaamalla arkielämää Autochromen kaikissa väreissä. Autochrome yleistyi juuri suuren murroksen alla, kun Itävalta-Unkari ja Ottomaanien imperiumi sortuivat I maailmansodassa. Maailman alkuperä
Maalauksen viimeinen yksityisomistaja oli psykoanalyytikko Jacques Lacan, joka hankki sen yhdessä vaimonsa Sylvia Bataillen kanssa vuonna 1955 ja ripusti maalaistalonsa seinälle Guitrancourtissa. Lacan pyysi velipuoltaan André Massonia rakentamaan kaksoiskehyksen ja maalaamaan siihen toisen työn, jonka takana maalausta pidettiin piilossa. Masson maalasi surrealistisen, viitteellisen version "Maailman alkuperästä" ohuelle paneelille, joka liukui vasemmalle ulos kehyksistä paljastaen "Maailman alkuperän". Lacanin luona lukuisat arvovaltaisat vieraat mukaan lukien Claude Lévi-Strauss, Michel Leiris, Marguerite Duras ja Dora Maar näkivät maalauksen. Erityisesti se teki vaikutuksen Marcel Duchampiin, jonka installaatio "Étant Donné" (1946–1966) näyttää saaneen innoituksensa suoraan "Maailman alkuperästä". Lacanin kuoltua 1981 Ranskan valtionvarainministeri otti teoksen perheen perintöveron kuittaamiseksi Ranskan valtiolle ("dation en lieu" Ranskan lain mukaisesti). Suurella yleisöllä oli ensimmäinen tilaisuus nähdä taulu vuonna 1988 Brooklyn Museumissa New Yorkissa järjestetyssä "Courbet Reconsidered" -näyttelyssä. Taulun luovutus Ranskan valtiolle ja sen sijoitus saatiin päätökseen 1995, jolloin taulu saapui Musée d’Orsayhin. Ranskan taide
Provencessa tehtiin veistoksia, jotka poikkesivat muiden tyylistä kookkaine klassistisine hahmoinen. Luultavimmin monet seudulla säilyneet roomalaiset muistomerkit inspiroivat veistäjiä 1100-luvun puolivälissä teoksiin, joita on muun muassa Arlesissa sijaitsevissa kirkoissa "Saint-Gilles-du-Gard" ja "Saint-Trophîme". Pierre-Narcisse Guérin
Pierre-Narcisse Guérin (13. maaliskuuta 1774 Pariisi – 16. heinäkuuta 1833 Rooma) oli ranskalainen taidemaalari. Hänen tunnetuimmat teoksensa esittävät antiikin mytologiaan ja Antiikin Rooman historiaan liittyviä kohtauksia.
Guérin oli kauppiaan poika, joka pääsi 11-vuotiaana opiskelemaan Académie royale de peinture et de sculpture -taideakatemiaan. Hän voitti vuonna 1797 Prix de Rome -taiteilija-apurahan ja saavutti menestystä joillain varhaisista teoksistaan. "Marcus Sextuksen paluu" herätti vuonna 1799 myönteistä huomiota Pariisin salongissa, samoin kuin myöhemmin melodramaattiset ja yleisön taidemakua kosiskelleet "Faidra ja Hippolytos" (1802) sekä "Andromakhe ja Pyrrhos" (1810). Guérin kehitti tyyliään pidemmälle ja teatraalisempaan suuntaan maalauksissaan "Aeneas kertoo Didolle Troijan tuhosta" (1813) sekä "Klytemnestra valmistautuu murhaamaan Agamenmonin" (1817). Hän maalasi myös lähemmäs nykyaikaa sijoittuneen teoksen "Napoleon armahtaa Kairon kapinalliset" (1808). Bourbonien palattua valtaan hän maalasi muun muassa vuonna 1817 ihannoivan muotokuvan Vendéen kapinan rojalistimarttyyrista Henri de la Rochejaqueleinista. Jaco Van Dormael
Hänen ensimmäinen pitkä näytelmäelokuvansa "Toto, sankari" (1991) on tarina miehestä, joka uskoo elämänsä menneen myttyyn kun hän vaihtui toiseen vauvaan synnytyslaitoksella. Dormaelin kymmenen vuotta valmistelema elokuva nousi kohtuullisen suureksi teatterimenestykseksi ja sai Cannesin elokuvajuhlien Kultainen kamera -esikoisohjauspalkinnon. Viisi vuotta myöhemmin hänen elokuvansa "Kahdeksas päivä" (1996) tuotti pääosien esittäjille Daniel Auteuilille ja Pascal Duquennelle Cannesissa yhteisen parhaan näyttelijän palkinnon. Van Dormaelin kolmas pitkä elokuva, englanninkielinen tieteiselokuva "Mr. Nobody" (2009, pääosassa Jared Leto) sai kuusi Magritte-palkintoa, mukaan lukien parhaan elokuvan ja parhaan ohjauksen palkinnot. Jean-Léon Gérôme
1861 Gérôme suunnitteli kahdeksan kuukauden matkaa Lähi-itään ja Egyptiin, jonka jälkeen hän aikoi mennä vihille välittäjänsä tyttären kanssa. Hän ajautui kuitenkin odottamattomasti kaksintaisteluun matkaa ennen pidetyissä juhlissa. Tuntemattoman miehen kanssa vaihdetut sanat riistäytyivät kaksintaisteluksi pistooleilla. Luoti osui Gérômea ranteeseen ja upposi sieltä hänen olkapäähänsä. Taistelussa olisi voinut käydä huomattavasti pahemminkin, mutta paikalle saapuneen lääkärin neuvo juuri ennen ottelua: ”Seiso sivuttain” luultavasti pelasti Gérômen hengen. Hän päätti tästä huolimatta lähteä Egyptiin, mistä hän lähtisi vielä kohti Syyriaa. Haavat paranivat maalarin onneksi matkalla ja takaisin tultuaan hän nai Marie Goupillin, joka oli kuuluisan taidevälittäjän Adolphe Goupilin tytär. Avioliitto oli pitkä ja kukoistava, sen aikana he saivat neljä tyttöä ja yhden pojan. Louis Pasteurin muotokuva
Louis Pasteurin muotokuva oli ensimmäisen kerran näytteillä Helsingissä Aleksanteri III:n vieraillessa siellä. Se ei kuitenkaan ollut silloin herättänyt yleisössä suurta innostusta. Vuonna 1886 teos oli esillä Pariisin salongissa samaan aikaan Léon Bonnatin maalaaman "Pasteurin muotokuvan" kanssa. Edelfelt kirjoitti pitävänsä itse Bonnatin maalausta vaikuttavampana mutta totesi, että taiteilijat pitivät hänen työtään mielenkiintoisempana. Myös taidearvosteluissa pidettiin Edelfeltin työtä parempana. Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1889 teos palkittiin kultamitallilla "grand médaille d'honneur" ja myöhemmin Edelfelt sai Kunnialegioonan upseerin arvon. Edelfeltin piti lahjoittaa teos Pasteurille, mutta koska Ranskan valtio halusi ostaa teoksen, hän teki siitä Helene Schjerfbeckin avulla kaksoiskappaleen. Kaksoiskappale on nykyisin näytteillä Pasteur-instituutissa Pariisissa. Alkuperäinen on Musée d'Orsayssa Pariisissa, jonne se vuonna 1986 siirtyi Musée national du Château de Versaillesista. Valtion taidemuseo Ateneumissa on teoksen viimeistelty harjoitelma. Auguste Renoir
Renoir alkoi saada menestystä taiteilijana vuonna 1864, kun yksi hänen maalauksensa hyväksyttiin Ranskan valtion järjestämään Pariisin salongin näyttelyyn. Seuraavana vuonna Renoirilta kelpuutettiin mukaan kaksi maalausta, ja hän alkoi saada muotokuvatilauksia. Renoir ei maalannut vuosina 1871–1872 Ranskan ja Preussin välisen sodan vuoksi, mutta sen jälkeen hän järjesti ystäviensä kanssa taidenäyttelyn, jonka yhteydessä erään kriitikon käyttämä termi ”impressionismi” nousi ensi kertaa esiin. Vaikka näyttely ei saavuttanutkaan arvostelijoiden suosiota, Renoirin teos "Aitio" sai kiitosta. Pierre Cressoy
Cressoy opiskeli näyttelemistä Conservatoire national supérieur d’art dramatiquessa Pariisissa. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Léon Mathotin "La dernière chevauchée" vuonna 1946, mutta tunnetuksi hän tuli Georges Pécletin "Le grand cirquessa" (1948). Kokeiltuaan onneaan Paramountin studiolla Hollywoodissa vuonna 1952 Cressoy ryhtyi työskentelemään Italiassa, jossa hän teki lukuisia komedioita, melodraamoja ja seikkailuelokuvia. Vuonna 1954 hän sai parhaan ulkomaisen näyttelijän palkinnon roolistaan Raffaello Matarazzon "Sävelten kuninkaassa" ("Giuseppe Verdi", 1953). Akateeminen taide
Akateemisen tyylin varhaisina edustajina maalaustaiteessa voi pitää Sir Joshua Reynoldsia tai Jean Auguste Dominique Ingresiä. Myös sellaisia taiteilijoita kuin Jean-Léon Gérôme (1824-1904), William-Adolphe Bouguereau (1825-1905), Jules Joseph Lefebvre (1836-1911), Lawrence Alma-Tadema (1836–1912), Albert Edelfelt (1854-1905) tai Hans Makart (1840-1884) on liitetty suuntaukseen. Symposion (Akseli Gallen-Kallela)
Symposion oli Gallénin ensimmäinen merkittävä symbolistinen maalaus.
Hän oli aluksi tuominnut symbolismin, mutta kokeili pian uutta tyyliä maalauksissaan, ensin kuin leikillään ja sitten vakavammin. Gallén työskenteli alkuvuodesta 1894 Sääksmäellä kolmen symbolistisen ja arvoituksellisen maalauksen parissa, joissa oli osin samoja elementtejä. Kaksi muuta olivat "Ad Astra" ja "Conceptio Artis". Hän sulautti maalauksiin elementtejä niin omasta elämästään, suomalaisesta mytologiasta ja Raamatusta kuin muinaisen Egyptin myyteistä. Yambo Ouologuem
Bamakossa ja Pariisissa opiskelleen Ouologuemin tunnetuin teos on hänen ensimmäinen romaaninsa "Le devoir de violence", josta hän sai Renaudot-palkinnon vuonna 1968. Afrikan historiaa kaunistelematta kuvaava teos on raju hyökkäys négritude-aatteen kannattajien romantisoitua historiakäsitystä vastaan. Se sai ristiriitaisen vastaanoton myös väkivaltaisuutensa ja eroottisuutensa takia. Myöhemmin kirjailijaa syytettiin Graham Greenen ja ranskalaisen André Schwartz-Bartin teosten plagioinnista. Nykyään romaania pidetään yhtenä modernin afrikkalaisen kirjallisuuden klassikoista. Vieno Elomaa
Elomaan teoksia esiteltiin ensi kerran näyttelyssä kotimaassa 1948. Sittemmin hänellä on ollut yksityisnäyttelyitä mm. Helsingissä, Tampereella, Jyväskylässä ja Kuusankoskella. Ulkomailla Elomaan näyttelyitä on pidetty 1950- ja 1960-luvuilla mm. Pariisin Grand Palais'ssa ja Petit Palais'ssa ja hänen töitään on esitelty Pariisin naistaiteen näyttelyissä. Lisäksi Elomaalla on ollut näyttelyitä Brysselissä ja Ruotsin Malmössä ja Sävsjössä. Viimeisin pelkästään Elomaan töihin keskittynyt näyttely pidettiin Kouvolan taidemuseossa keväällä 2015. Bermuda (Albert Gleizes)
Bermuda on ranskalaisen taiteilijan Albert Gleizesin maalaus (guassi, lyijykynä, vesiväri) vuodelta 1917. Kooltaan tämä työ on 22×28 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan lahjoituskokoelmiin. Constantine Andreou
Andreou jäi Ranskaan, jossa hän piti ensimmäisen näyttelynsä vuonna 1951. Hän nousi 1900-luvun kuvataiteen keskeiseksi nimeksi, ja hänestä tuli Kunnialegioonan ritari vuonna 2000 sekä "Ordre des Arts et des Lettres'n" Commandeur vuonna 2001. Vuonna 1999 La Ville-du-Bois'n kirjasto nimettiin uudelleen hänen mukaansa. Kemin sarjakuvakeskus
Ensimmäinen Sarjakuvakeskuksen itsensä kustantama teos oli Pekka Rönkön vuonna 1988 toimittama Kalervo Palsan (1947-1987) postuumi koostealbumi "Kuolema ja intohimo". Albumin ranskankielinen laitos "La mort et la passion" ilmestyi Kirsi Kinnusen kääntämänä seuraavana vuonna. Se julkistettiin Angoulêmen sarjakuvafestivaaleilla. Veräjällä
Veräjällä on Albert Edelfeltin maalaus vuodelta 1889. Se on maalattu Tammelan Portaassa Hämeessä taiteilijan osuttua Portaan hämäläiskylään etsiessään maalausten aiheita vaelluksillaan Tammelan Saaren kartanosta käsin, joka oli taiteilijan puolison Ellen de la Chapellen kotipaikka. Maalauksessa nähdään mäen rinteessä rivi aittoja, veräjä ja mekkopukuinen ukko viikatteineen ja tuohikontteineen. Maalausta on pidetty ensimmäisenä impressionistisen ulkoilmamamaalauksen kokeiluna Suomessa ja se oli esillä Pariisin näyttelyssä 1890 yhdessä niin ikään Tammelassa maalatun teoksen "Kaukolanharju auringonlaskun aikaan" (1889–1890) kanssa. Maalaus kuuluu Turun Taidemuseon kokoelmiin. Jean Baptiste Vanmour
Vuonna 1699 hän liittyi Osmanien valtakuntaan lähetetyn Ranskan suurlähettiläs Charles de Ferriolin seurueeseen. Hän sai Ferriolilta toimeksiannon maalata sata muotokuvaa osmaneista. Maalausten valmistuttua Vanmour julkaisi grafiikanvedossarjan "Recueil de cent estampes représentant différentes nations du Levant", josta tuli hyvin suosittu länsimaissa ja sitä painettiin viidessä maassa. Dioraama
Ensimmäisen dioraaman rakensi valokuvauksen pioneeri Louis Daguerre vuonna 1822. Daguerren dioraamassa vaihtuivat näkymät 15 minuutin välein. Vaihtelut toteutettiin erilaisten mekaanisten kojeiden, valon ja peilien avulla. Nykyajan tunnetuimpia dioraamoja ovat New Yorkin luonnontieteellisen museon (American Museum of Natural History) suuret dioraamat, jotka valmistettiin museon kuraattorin Frank M. Chapmanin johdolla. Nämä dioraamat ovat olleet useiden muiden museoiden dioraamojen esikuvina. Jean-Léon Gérôme
1840 Gérôme kuitenkin lähti opiskelemaan Ranskaan Académie Julianiin Paul Delarochen ateljeeseen. Delaroche oli aikansa tunnetuimpia historiamaalareita ja hänen ateljeensa oli maineikas. Gérôme sai opiskella isänsä luvalla ensimmäisen vuoden ajan sillä ehdolla, että hänen taidoissaan tapahtuisi kehitystä. Hän lunastikin nämä odotukset tekemällä onnistuneen kopion Zurbaranin maalauksesta. Gérôme lähetti maalauksen todisteeksi kehityksestään isälleen, joka tämän jälkeen lupasi antaa hänen jatkaa opiskeluaan. John le Carré
Ensimmäisen teoksensa "Puhelu vainajalle" le Carré julkaisi vuonna 1961. Erityisesti hänen kolmas teoksensa "Mies kylmästä" vuodelta 1963 luetaan lajityypin ehdottomiin klassikoihin, ja sillä hän nousi maineeseen. Teos jatkoi realistisen vakoiluromaanin perinnettä. Jean-Léon Gérôme
Gérôme aloitti yleensä maalauksensa kevyellä luonnoksella ilman mallia, jonka jälkeen hän teki monta pidemmälle vietyä luonnosta pitäen alkuperäisen komposition samana. Tämän jälkeen hän aloitti valmistelut; rekvisiitan, vaateitten ja mallien etsimisen. Ensimmäinen varsinainen vaihe oli isolle paperille tehty tarkka piirros malleista, jonka hän sitten siirsi kankaalle, tai ohittaen tämän vaiheen, hän teki ainoastaan öljyluonnoksen jonka hän sitten kopioi kankaalle, maalatakseen yksityiskohdat. Samaa akateemista tekniikkaa käytettiin jo Rafaelin studiossa 1500-luvulla. Jean-Georges Noverre
Ensiesiintymisensä jälkeen Noverre vietti kymmenisen vuotta kiertelevänä tanssijana. Hän suuntasi ensin Berliiniin, missä hän tarinoiden mukaan nauratti Fredrik II Suurta esittämällä aikansa tunnetuimpia ballerinoja. Berliinistä hän jatkoi Marseilleen ja Lyoniin, joissa suunnitteli useita baletteja. Noverre palasi Pariisiin 1754 ja toivoi saavansa paikan Pariisin oopperan balettimestarina. Hän ei päässyt tehtävään, mutta hänet nimettiin Opéra-Comiquen balettimestariksi.
Noverren ensimmäinen merkittävä baletti oli hänen Opéra-Comiqueen suunnittelemansa "Les Fêtes chinoises", jonka ensiesitys oli vuonna 1754. Seuraavana vuonna englantilainen näyttelijä ja teatterinjohtaja David Garrick kutsui Noverren toteuttamaan "Les Fêtes chinoisesin" Drury Lanelle Lontooseen. Ranskan ja Englannin välinen seitsenvuotinen sota oli tuolloin käynnistymässä, mikä aiheutti levottomuuksia baletin viidennessä ja kuudennessa esityksessä, vaikka Garrick pyrki vakuuttamaan, että Noverre oli sveitsiläinen ja tanssijat englantilaisia. Vaikka baletin esityskerrat jäivät kuuteen, Noverre ja Garrick ystävystyivät ja Garrick kutsui Noverrea jopa ”tanssin Shakespeareksi”. Noverre vietti lopulta kaksi vuotta Englannissa ja aloitti tuona aikana kirjoittamaan teostansa "Les Lettres sur la danse et sur les ballets". Omakuva (Louis Chervin)
Omakuvan alapuolelle taiteilija kirjoitti tekstin: A Monsieur Jalo Sihtola - Paris Avril 1939 Louis Chervin. Omakuvan lisäksi Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmaan kuuluu myös Chervinin Maalla-tussimaalaus, 1949 sekä useita Chervinin ranta-aiheisia töitä: Pariisi, Seine (1947), lyijykynä ja vesiväri, Pont L´Abbe, Bretagne, 1947, viivasyövytys, Canal de la Villette, 1948, vesiväri ja lyijykynä, St.Guénolé, 1948, vesiväri, Villefranche s/Mer, 1950, vesiväri ja liitu, Graveline, 1958, öljy, Montreuil s/Mer, rantamaisema, lyijykynä sekä neljä lyijykynä ja hiilityötä nimeltään Rantamaisema. Jean-Léon Gérôme
1844 hän palasi Pariisiin aloittaaksensa opinnot Charles Gleyren Ateljeessa hänen isänsä kehotuksesta. Gérôme ei puhunut myöhemmin juurikaan opinnoistaan Gleyresin ateljeessa, vaikka olikin listautuneena oppilaaksi aina vuoteen 1847 asti. Gleyresin vaikutus näkyy kuitenkin monissa Gérômen töissä. Francesco Borromini
Hänen ensimmäinen itsellinen työnsä oli S. Carlo Borromeon luostarin saneeraus ja siihen kuuluva kirkko, pienelle kulmatontille ahdettu San Carlo alle Quattro Fontane (1634), jossa on jo havaittavissa hänen tyylilleen ominainen plastinen rytmiikka ja vapauksia ottava muotokieli. Kirkon julkisivu ja kellotorni valmistuivat vasta Borrominin kuoleman jälkeen 1670. Jean-Léon Gérôme
Myöhemmin Aime-Morot sai tilaustyönä Ranskan hallitukselta valmistaa muistomerkki Gérômen muistolle. 1909 muistomerkki paljastettiin. Se esitti Gérômea studiossaan työstämässä "The Gladiators" -teosta. Toisen maailmansodan jälkeen teos vietti pitkän ajan varastossa pölyyntymässä. Nyt se on nostettu uudelleen näytteille Musee d'Orsayhin Vanessa Paradis
Paradis esitti kappaleen ”La Tourbillon de la Vie” elokuvasta "Jules ja Jim" Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 1995. Esitys oli tarkoitettu näyttelijä Jeanne Moreaun, joka oli tuona vuonna festivaalin tuomaristossa, kunniaksi. Seuraavaksi Paradis näyttelikin Moreaun ja Jean Renon kanssa René Manzorin fantasiaelokuvassa "Un amour de sorcière". Sitä seurasi Paradisin ensimmäinen rooli Patrice Leconten elokuvassa. Kyseessä oli toimintaelokuva "Une chance sur deux", jossa Paradis pääsi näyttelemään näyttelijälegendoina pidettyjen Alain Delonin ja Jean-Paul Belmondon kanssa. Molemmat elokuvat olivat kuitenkin kaupallisesti sekä kriitikkojen silmissä floppeja. Jean-Léon Gérôme
1864 Hän osallistui "The Almeh" tai "The Belly Dancer" -töillä salonkiin ja 1867 töillä "The head of the Rebel Beys at the Mosque el Assaneyn in Cairo" ja "Slave Market". Samana vuonna hän osallistui maailmannäyttelyyn, johon hän valitsi 12 parasta työtään ja myös viimeisteli kuuluisan maalauksen "Dead Caesar". Jean-Léon Gérôme
Ennen varsinaisen uransa alkua Gérôme myi maalauksiaan ja teki tilauksesta mestarikopioita. 1846 hän ryhtyi Delarochen assistentiksi. Delaroche 1847 rohkaisi häntä osallistumaan salonkiin, jossa hän voitti kolmannen palkinnon maalauksellaan Kukkotappelu, jota voidaan pitää hänen varsinaisen uransa alkuna. 1848 Ranskan vallankumouksen aikaan hän toimi kansalliskaartin jäsenenä. Samana vuonna hän sai toisen palkinnon Pariisin salongissa maalauksistaan "The virgin, the infant Jesus and Saint" ja "Drunken Bacchus and Cupid". 1851 hän osallistui maalauksella "Greek Interior and Souvenir d'Italie", 1852 "Paestum" 1853 "An Idyll".
Ennen matkojaan Gérôme teki tilaustöitä yksityisille tilaajille ja Ranskan valtiolle. Hän sai myös Ranskan valtion myöntämää apurahaa. Hän matkusti 1854 Turkkiin Tonavan rannikolle ja 1857 Egyptiin. Siellä hän tutustui orientaaliseen elämäntapaan, josta tuli antiikinaiheiden kanssa tunnetuimpia hänen töidensä aiheita. Hän maalasi 1855 kolme suurta työtä "Pifferaro, paimen" "Venäläinen konsertti" ja yhden suuren historiallisen maalauksen. Töistä heijastui Gérômen edistyminen taiteilijana. René Laloux
Laloux opiskeli nuorena taidekoulussa maalausta. Työskenneltyään jonkin aikaa mainosalalla, hän sai töitä psykiatrisesta hoitolaitoksesta, jossa hän aloitti laitoksen potilaiden kanssa kokeilut animaation parissa. Hänen vuonna 1960 valmistunut elokuvansa "Les Dents du Singe" pohjautuu hoitolaitoksen potilaiden aiheisiin. Elokuva tehtiin yhteistyössä Paul Grimaultin animaatiostudion kanssa. Jean-Léon Gérôme
1843 Delarochen oppilas kuoli kaksintaistelun jälkimaininkien aiheuttaman masennuksen seurauksesta, pian tämän jälkeen myös Delarochen vaimo kuoli. Näiden onnettomuuksien jälkeen Delaroche päätti sulkea ateljeensa ja lähteä Roomaan. Näihin aikoihin Gérôme palasi lomalta Vesoulista vanhempiensa luota ja huomasi hämmästyksekseen, että ateljee oli suljettu. Hän kuitenkin sai kutsun lähteä mukaan Roomaan Delarochen ja tuoreen Prix de Romen voittajan E-J Dameryn kanssa. Myöhemmin Gérôme kuvasi tätä Roomassa viettämäänsä vuotta elämänsä onnellisimmaksi ajaksi. Hänellä ei ollut vielä suuria taitoja ja opittavaa oli paljon, Gérôme ei kuitenkaan masentunut tästä vaan nautti ajastaan Delarochen ohjauksessa. Hän teki useita harjoitelmia arkkitehtuurista, maisemista, figuureista ja eläimistä. Jean-Marie Leclair
Leclair vaikutti Ranskan soitinmusiikkiin sekä viulistina että säveltäjänä. Hänen tekniikkansa oli verrattavissa ajan etevimpien italialaisten viulistien tekniikkaan. Yhdistämällä italialaiset tyylipiirteet ranskalaiseen perinteeseen Leclair saavutti sävellyksissään persoonallisen yhtenäisyyden. Leclairin 12 viulukonserttoa lajinsa ensimmäisinä Ranskassa ovat vertailukelpoiset tuon ajan italialaisten mestarien teosten kanssa. Hänen ainoa oopperansa "Scylla et Glaucus" (1746) on soinnitukseltaan ja harmoniikaltaan lähellä Rameauta. Kauhuelokuva
Kauhuelokuvan historia on käytännössä yhtä pitkä kuin elokuvataiteen historiakin. Ensimmäisenä kauhuelokuvana voidaan pitää Georges Méliès’n "Le Manoir du diablea", joka esitettiin jouluaattona 1896 Pariisissa. Kaksi minuuttia kestävässä elokuvassa näkyy muun muassa suuri lepakko, joka muuttuu Mefistofeleeksi, luurankoja, kummituksia ja noitia. Méliès teki muitakin varhaisia kauhuelokuvia, ja hän käytti myös elokuvahistorian ensimmäisiä erikoistehosteita. Keskeyttämällä kuvauksen ja aloittamalla sen uudestaan Méliès pystyi hävittämään ihmisiä kuvasta. Brittiläinen George Albert Smith puolestaan kehitti kaksoisvalotustekniikan, jonka ansiosta elokuvaan pystyi luomaan kummitusmaisia hahmoja. Lelio Orsi
Orsi oli opissa Giovanni Giarolan luona, joka oli Correggion oppilas. Orsi teki 1554-1555 matkan Roomaan, missä hän luultavasti tutustui muun muassa Giulio Romanon ja Michelangelon teoksiin. Orsi maalasi paljon pieniä kabinettimaalauksia, ei niinkään suuria alttaritauluja. Hänen teoksistaan monet päätyivät ferraralaisten herttuoiden kokoelmiin. Yllätys! (maalaus)
Maalaus oli ensi kerran esillä Pariisin riippumattomien taiteilijoiden salongissa eli Salon des Indépendantsissa vuonna 1891, jossa se herätti sekä pilkkaa että ihastusta. Taidemaalari Félix Vallotton ihaili sitä ja kutsui sitä nimellä ”maalaustaiteen alfa ja omega”. Joan Miró
Mirón teoksia oli ensimmäisessä Kasselin documentassa 1955. Seuraavana vuonna Miró keskeytti maalaamisen ja aloitti sarjan monumentaalisia keramiikkaseinämaalauksia, jotka somistavat muun muassa Harvard Harkness Centerin ruokasalia (1960–1961), Kauppakorkeakoulun rakennusta Sankt Gallenissa Sveitsissä (1964), Fondation Maeghtin aitaa Saint-Paul-de-Vencessa Barcelonan lentoasemaa (1970) sekä Osakan maailmannäyttelyn lasipaviljonkia (1970). Odysseuksen harharetket
Kolmikelainen "Odysseuksen harharetket" oli yksi ensimmäisistä tuohon aikaan ”pitkinä” pidetyistä historiallisista elokuvista. Milano Filmsin Giuseppe De Liguoro ryhtyi kuvaamaan Homeroksen kaikille tuttua tarinaa yhtiön "L’Infernon" saavuttaman suurmenestyksen vanavedessä. Kyseessä ei kuitenkaan ollut Odysseian ensimmäinen filmatisointi. Ranskalainen Le Film d’Art oli esittänyt Penelopen kilpakosijat ja sankarin paluun vuonna 1908 valmistuneessa lyhytelokuvassa "Le retour d’Ulysse" ja Georges Méliès oli tehnyt Kalypso- ja Polyfemos-aiheisen filmipätkän jo vuonna 1905. Le Chevalier de Saint-Georges
Vuonna 1777 Saint-Georges julkaisi ensimmäisen oopperasävellyksensä "Ernestinen". Vuosien 1785 ja 1790 välillä Saint-Georges käytti aikaansa lähinnä yksittäisiin miekkailuotteluihin. Monsieur Frigot
Jean-Francois Millet maalasi nuoruudessaan kotikaupungissaan Le Havressa lukuisia muotokuvia sukulaisistaan ja kaupungin porvaristosta. Tämä "Monsieur Frigot"- maalaus on yksi näistä töistä. Jalo Sihtola osti Monsieur Frigotin ruotsalaisen yksityiskokoelman huutokaupasta. Maalauksen pari, Mme Frigot, on Tukholman National- museossa. Haaksirikkoiset
"Haaksirikkoisissa" on nähty yhteyksiä myös hellenistiseen "Laokoon" -veistokseen. Ihmishahmojen voimakkaissa muodoissa ja veistoksen linjojen kierteisyydessä on Stigellille tyypillistä dynaamisuutta. Ranskalaisen kuvanveistäjän Jean-Baptiste Carpeaux'n "moderniksi laokooniksi" kutsuttu veistos "Ugolino ja hänen poikansa" (1857–60), joka palkittiin Pariisin salongissa 1863 vetosi Stigelliin, joka aikalaisveistäjien tapaan haki herooisten ja dynaamisten kompositioiden lähtökohtia hellenistisestä kuvanveistosta. Jean Guillou
Jean Guillouta pidetään Olivier Messiaenin ohella merkittävimpänä ranskalaisena 1900-luvun urkusäveltäjänä, jonka teosten esittäminen vaatii kehittynyttä soittotekniikkaa. Hänen merkittävimmät urkusävellyksensä ovat "Fantaisie" opus 1, "18 variations" op. 3, "Sinfonietta" op. 4, "Ballade ossianique" 1 ja 2, op. 8 ja 23, "Toccata" op. 9, 6 "Sagas" op. 20, "Chapelle des abîmes" op. 26, "Scènes d’enfant" op. 28, "Hyperion" op. 45 sekä "La Révolte des Orgues" op. 69. Henri Montan Berton
Ranskan vallankumouksen aikana Berton teki kokeiluja niin kutsutun pelastusoopperan alueella. Hänen ensimmäinen menestysteoksensa oli lajityyppiin kuuluva "Les rigueurs du cloître" (23. elokuuta 1790), jota pidetään varhaisimpana pelastusoopperana. Vuonna 1795 Berton sai professuurin Pariisin konservatoriosta ja opetti siellä musiikin harmoniaa. Vuonna 1807 hänestä tuli Opéra-Comiquen kapellimestari. Kaksi vuotta myöhemmin Berton johti Pariisin oopperan kuoroa. Vuonna 1817 hän palasi Konservatorioon ja alkoi opettaa myös säveltämistä. La Religieuse
"La Religieuse" perustuu Denis Diderotin samannimiseen romaaniin "La Religieuse" (1796), jonka pohjalta Guillaume Nicloux ja Jérôme Beaujour sovittivat elokuvan käsikirjoituksen. "La Religieuse" -romaanin ensimmäinen filmatisointi, ranskalainen draamaelokuva "Nunna" (ransk. "La Religieuse" tai "Suzanne Simonin, la Religieuse de Diderot", 1966), oli Jacques Rivetten ohjaama. "La Religieusen" tuottajina olivat Sylvie Pialat ja Benoît Quainon. Elokuva sai ensi-iltansa vuoden 2013 Berliinin elokuvajuhlilla, missä Guillaume Nicloux oli ehdokkaana pääkilpailussa parhaan elokuvan Kultaisen karhun saajaksi. Ranskan taide
Ranskan taidehistoria alkaa Dordognessa sijaitsevista Lascaux’n luolamaalauksista. Ne ovat peräisin vanhemmalta kivikaudelta noin 15 000 vuotta sitten. Maalauksilla oli todennäköisesti maagisia tehtäviä. Hyvin luonnonmukaiset maalaukset esittivät eläimiä, kuten hevosia ja visenttejä, ja niitä voidaan edelleen pitää ylittämättöminä liiketutkielmina. Le Chevalier de Saint-Georges
Vuonna 1769 Saint-Georges esiintyi ensimmäisen kerran Gossecin Concert des Amateursin kanssa. Ensimmäinen sooloviulistin esitys tuli vuonna 1772, kun Saint-Georges esitti konserttonsa Op. 2, yhä Gossecin orkesterissa. Gossecin siirryttyä toisiin tehtäviin Saint-Georges otti Concert des Amateursin johtopaikan vuonna 1773. Le Sommeil
Le Sommeil (), joka tunnetaan myös nimellä Les Dormeuses on ranskalaisen realistisen taidemaalari Gustave Courbet'n (1819–1877) kooltaan 135 x 200 cm oleva öljyvärimaalaus vuodelta 1866. Metro-Goldwyn-Mayer
MGM palkkasi tuon ajan suurimpia näyttelijöitä, joita olivat muun muassa Greta Garbo, John Gilbert, William Haines, Norma Shearer ja Joan Crawford. Alun perin uuden studion elokuvat esiteltiin lauseella ”Louis B. Mayer esittää Metron-Goldwyn-elokuvia”, mutta pian Mayer lisäsi oman nimensä yhtiön nimeen. MGM-yhtiön ”tavaramerkiksi” muodostuneen tunnuksen Leo-leijonan karjaisu kuultiin valkokankaalla ensimmäisen kerran vuonna 1928. Impressionismi
Monet impressionistit keräilivät 1850-luvulta alkaen suosioon nousseita japanilaisia ukiyo-e-puupiirroksia, ja heitä kutsuttiinkin joskus ”maalaustaiteen japanilaisiksi”.
Nuoret taiteilijat alkoivat kaivata tunnustusta työlleen. Uuden tyylin edustajien ajatusten nousua oli 1800-luvun Ranskassa hidastanut Ranskan kaunotaiteiden akatemia. Se valitsi työt, jotka kelpuutettiin vuosittaisiin taidenäyttelyihin, Pariisin salonkiin. Akateemisen taiteen perinteen mukaan aiheiden tuli olla lähinnä historiallisia ja maalausjäljen huolellisesti viimeistellyn näköinen. Impressionistit eivät saaneet juurikaan maalauksiaan salonkiin yrityksistään huolimatta. Pissarron maisema hyväksyttiin ensimmäisenä salonkiin vuonna 1859, Manet’n maalaus 1861 ja seuraavina vuosina myös Monet, Auguste Renoir ja Alfred Sisley saivat maalauksiaan esille. Vain Edgar Degas joutui toistuvasti pettymään. Kun akatemia hylkäsi Manet'n maalauksen "Aamiainen ruohikolla", joka sisälsi alastoman naisen ja kaksi miestä nurmikolla, keisari Napoleon III päätti, että hylätyt teoksetkin pitäisi näyttää yleisölle, ja niin perustettiin niin sanottu "reputettujen salonki" salonkinäyttelyn vastapainoksi vuonna 1863. Tässä näyttelyssä oli mukana impressionisteja. Hippolyte et Aricie
Hippolyte et Aricie () on Jean-Philippe Rameaun ensimmäinen "tragédie en musique", joka ensiesitettiin 1. lokakuuta vuonna 1733 ja joka aikaansai aikanaan valtavan kohun Ranskan oopperapiireissä. Aikalaisen kirjeen mukaan ""jotkut pitivät sitä hienostuneena ja Lullyä parempana, toiset taas äärimmäisen monimutkaisena ja yksitoikkoisena"". Säveltäjä oli yli 50-vuotias säveltäessään ensimmäisen oopperan ja hän oli aikaisemmin kirjoittanut pääasiassa kosketinsoitinmusiikkia. Teoksen libretto pohjaa kreikkalaiseen mytologiaan, joka on suodatettu ranskalaisen kirjallisuuden kautta. Simon-Joseph Pellegrinin kirjoittaman libreton perustana käytettiin Jean Racinen tragediaa "Phèdre" (1677). Jean-Léon Gérôme
1860 Gérôme aloitti ohjaajana Ecole des Beaux-Artsissa. Tähän aikaan Beaux-Artsissa ei voinut saada kritiikkiä tai ohjausta maalauksistaan. Oppilaat yleensä opiskelivat piirtämistä Beaux-Artsissa ja myöhemmin siirtyivät johonkin Pariisin yksityisakatemioista opiskelemaan maalausta. 1864 koulun muiden muutosten mukana aloitettiin kolme edistyneempää luokkaa, joissa myös maalattiin. Gérômen ateljee oli yksi näistä. Hän opetti omassa luokassaan 1904 kuolemaansa asti. Akseli Gallen-Kallela
Gallen-Kallelan ensimmäisiä huomattavia teoksia olivat suoran realistiset "Poika ja varis" 1884 sekä "Akka ja kissa" seuraavalta vuodelta. Gallen-Kallela sai Pariisissa vaikutteita muun muassa Jules Bastien-Lepagen maalaamista talonpoikaiskuvauksista. Hän jatkoikin realistista kansankuvausta samoihin aikoihin syntyneissä maalauksissa, kuten "Muikunpaistaja", "Käsikivillä jauhaja" ja "Ensi opetus". Gallen-Kallelan omiin suosikkeihin lukeutui "Haavakuume". Roland Garros
Garros opetteli lentämään Alberto Santos-Dumontin suunnittelemalla Demoiselle-koneella. Jo ennen ensimmäistä maailmansotaa Garros oli kuuluisa lentäjä: vuonna 1911 hän saavutti toisen sijan molemmissa Pariisi–Rooma- ja Circuit of Europe -kilpailussa, ja vuonna 1913 hän lensi ensimmäisenä Välimeren yli Etelä-Ranskan Frejusista Tunisian Bizerteen. Seuraava vuonna Garros liittyi Ranskan armeijaan. René Magritte
Nähtyään vuonna 1925 Giorgio de Chiricon teoksen "Le Chant d'amour" Magritte nosti teoksen sisällön yhä tärkeämmäksi elementiksi ja hänestä tuli surrealisti. Vuonna 1926 Magritte toteutti ensimmäisen surrealistisen maalauksensa "Le jockey perdu" ja asetti ensimmäisen kerran töitään näytteille Brysselissä vuonna 1927. Näyttelyn kritiikki oli murskaava ja masentuneena tappiostaan Magritte matkusti Pariisiin, jossa hän tapasi André Bretonin ja ystävystyi tämän kanssa. Magritte sitoutui entistä selkeämmin surrealismin kannattajaksi. Andréa Ferréol
Hän tuli suuren yleisön tuntemaksi roolistaan Marco Ferrerin elokuvassa "Suuri pamaus" ("La Grande Bouffe", 1973). Ensiesityksessään Cannesin elokuvajuhlilla filmi aiheutti skandaalin Ferréolin pitämän vaginamonologin takia. Ferréolin lukuisista elokuvarooleista klassikoiksi ovat kuitenkin nousseet elokuvat Volker Schlöndorffin "Peltirumpu" ("Die Blechtrommel", 1979), Ettore Scolan "Hyvää yötä, majesteetti" (La nuit de Varennes, 1982) ja François Truffautin "Viimeinen metro" ("Le dernier métro", 1980) ja Joël Sérian "Kuumat kukkulat" ("Les Galettes de Pont-Aven", 1975). Jean-Léon Gérôme
1874 Salonkiin hän halusi puhdistaa mainettaan ja maalasi barokkiaiheisia maalauksia antiikki- tai orientaalimaalausten sijaan. Maalaukset olivat "The Rex Tibicen" ja "L'Eminence Grise". Näistä Tuomaristo antoi Gérômelle kultamitalin. Hän ei kuitenkaan suostunut ottamaan mitalia (4 000 frangin arvoista) vastaan, vaan antoi sen Ecole des Beaux-Artsin opiskelijarahastolle. Talon ja maineen korjaaminen olivat vieneet suurimman osan hänen ajastaan 1869–1873. Ranska
Maailman ensimmäinen julkinen elokuvaesitys pidettiin 28. joulukuuta 1895 Pariisin Grand Caféssa, jossa Antoine Lumière esitti poikiensa August ja Louis Lumièren elokuvia. Lumièren esittämistä elokuvista tunnetuin oli "L'Arrivée d'un train en gare de La Ciotat" (Junan tulo La Ciotat'n asemalle), joka sai katsojat paniikkiin, kun he luulivat junan tulevan päälle. Elokuvan historian katsotaan alkaneen Lumièren veljesten esityksistä, vaikka muutkin olivat kehittäneet vastaavia tekniikoita. Blériot Aéronautique
Louis Blériot oli insinööri, joka valmisti ensimmäisen käyttökelpoisen ajovalon autoihin, sekä perusti niiden markkinointiin keskittyneen menestyneen yrityksen. Hän rakensi pienen miehittömättömän ornitopterin Blériot I:n vuonna 1900. Blériot seurasi Gabriel Voisinin työskentelyä ja sai hänet valmistamaan Surcoufin työpajallaan liitokoneen Blériot II, jonka ensilento oli 18. heinäkuuta 1905 Seinellä Billancourtissa Blériot’n ohjatessa moottorivenettä "Antoinette II" ja Voisinin ohjatessa kellukkein varustettua liitokonetta. Liitokoneen vasen siipi osui veteen, jolloin se tuhoutui lähes hukuttaen Voisinin. Lyhyt yhteistyö Voisinin kanssa loppui Blériot III:n ja sen seuraajan Blériot IV:n epäonnistumisiin. Christophe Gans
Nuorena Gans vietti paljon aikaa tehdessään kung-fu -aiheista Super 8 -elokuvaa kavereidensa kanssa. Myöhemmin hän meni ranskalaiseen elokuvakouluun, missä hän valmisti ensimmäisen lyhytelokuvansa Silver Slimen. Hän vietti hetken aikaansa elokuvakriitikkona, ennen kuin filmasi ensimmäisen kunnon elokuvansa Necronomicon. Gansin kolmas elokuva Le Pacte des Loups
oli menestys, tuottaen lähes 70 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Laokoon-ryhmä
Laokoon-ryhmä eli Laokoon ja hänen poikansa on roomalainen monumentaaliveistos ensimmäiseltä vuosisadalta jaa. Pliniuksen mukaan veistoksen ovat tehneet ródoslaiset kuvanveistäjät Hagesandros, Athenodoros ja Polydoros. Veistos kuvaa, kuinka merikäärmeet kuristavat hengiltä troijalaisen papin Laokoonin ja hänen poikansa. Vuonna 1506 löytynyt veistos on erittäin tunnettu. Siitä on tehty runsaasti reproduktiokaiverruksia ja se on ollut lukemattomien maalausten aiheena. Se on innoittanut myös teoreetikkoja. Auguste Renoir
Renoir tunnetaan alastomien naisvartalojen ihailustaan, ja hän on aihepiirin maineikkaimpia taiteilijoita. Hän alkoi maalata alastonfiguureja palattuaan Italiasta 1880-luvulla. Piirroksiaan Renoir ei pitänyt arvokkaina ja heitti ne yleensä pois. Painokuvia hän alkoi tehdä 1890-luvulla, ja hän tuotti noin 50 teosta. Ensimmäiset veistoksensa Renoir teki 66-vuotiaana vuonna 1907. Omin käsin hän teki vain kaksi veistosta, kummatkin poikansa Cocon muotokuvia. Sen jälkeen hän teki veistoksensa yhteistyössä espanjalaisen Richard Guinon kanssa. Vesoul
Taidemaalari ja kuvanveistäjä Jean-Léon Gérôme syntyi Vesoulissa 11. toukokuuta 1824.