Missä kaupungissa Lokakuun vallankumous käytiin?
Lokakuun vallankumous
Moskovassa bolševikkien hallitsema neuvosto asetti 7. marraskuuta Pietarin mallin mukaisen sotilaallisen vallankumouskomitean, joka seuraavana aamuna yritti ryhtyä aseistamaan punakaarteja. Paikalliset sotilaat luovuttivat Kremlin bolševikeille ilman vastarintaa, mutta hallitukselle uskolliset junkkarit valtasivat sen 10. marraskuuta (28. lokakuuta) ennen kuin punakaartit ehtivät päästä käsiksi suuriin asevarastoihin. Bolševikkien koottua lisäjoukkoja kaupungissa käytiin ankaria katutaisteluja, kunnes hallituksen joukot antautuivat 15. (2.) marraskuuta. Useimmissa muissa Venäjän kaupungeissa bolševikit saivat vallan kohtaamatta aseellista vastarintaa, mutta maaseutu pysyi toistaiseksi heille vihamielisten voimien hallussa. Lyhyitä taisteluita käytiin muun muassa Ivanovossa ja Saratovissa. Lokakuun vallankumous
Lokakuun vallankumous (myös lokakuun suuri sosialistinen vallankumous) oli Venäjällä marraskuussa 1917 tapahtunut vallankumous, jossa sosialistinen bolševikkipuolue syrjäytti Venäjän väliaikaisen hallituksen ja otti vallan työläisneuvostojen nimissä. Tämä johti Neuvosto-Venäjän perustamiseen. Lokakuun vallankumous oli jatkumoa aiemmin samana vuonna tapahtuneelle helmikuun vallankumoukselle, jonka yhteydessä keisarinvalta oli kukistunut, ja ne muodostavat yhdessä Venäjän vallankumouksena tunnetun kokonaisuuden. Lokakuun vallankumouksella tarkoitetaan erityisesti maan pääkaupungissa Pietarissa 6.–8. marraskuuta (juliaanisen kalenterin mukaan 24.–26. lokakuuta) 1917 suoritettua vallankaappausta, mutta vallankumous jatkui sen jälkeen valtataisteluna ja vuosina 1918–1922 käytynä Venäjän sisällissotana, jonka päätteeksi bolševikit saivat vakiinnutettua yksinvaltansa.
Elokuun kansannousu
Elokuun kansannousu () oli epäonnistunut kansannousu neuvostohallintoa vastaan Georgian SNT:ssä elokuun lopusta syyskuun alkuun vuonna 1924. Mommilan veriteot
Mommilan veriteot tapahtuivat samana päivänä kuin lokakuun vallankumous Pietarissa. Viaporin kapina
Vallankumouksellinen toiminta oli Suomen suuriruhtinaskunnan alueella paljon helpompaa kuin Venäjällä, jonka poliisilla ei ollut toimivaltuuksia Suomessa. bolševikit perustivat Suomessa sijainneiden Venäjän armeijan yksiköiden keskuuteen oman sotilasorganisaation, joka oli suoraan sosiaalidemokraattisen puolueen keskuskomitean alainen. Toiminnan keskuspaikka oli Viaporin linnoitus, missä heillä oli kaikkein suurin kannatus. Kolmelletoista Helsingin edustan saarelle levittäytyneessä Viaporin linnoituksessa oli yhteensä noin 6 000 sotilasta. Lisäksi kaupungissa oli yksi jalkaväkipataljoona sekä yksi laivaston joukko-osasto, joka oli sijoitettu Katajanokan Merikasarmiin. Lokakuun 1905 suurlakon aikana perustettuun Suomen punakaartiin kuului yli 20 000 miestä, joista katsottiin myös olevan apua kapinan yhteydessä. Marraskuun kansannousu
Marraskuun kansannousu oli vuosina 1830 ja 1831 käyty kansannousu entisen Puola-Liettuan alueella Venäjän keisarikuntaa vastaan. Nimensä mukaisesti kansannousu alkoi 29. marraskuuta 1830. Alkumenestyksestä huolimatta kansannousu kukistettiin lopulta Venäjän armeijan avulla. Heinäkuun vallankumous
Uuden kuninkaan aikana konservatiivien vaikutusvalta kasvoi ja he saivat vuonna 1829 pääministeriksi oman miehensä, ruhtinas Jules de Polignacin. Hän oli aikoinaan vastustanut vallankumousta ja Napoleonia ja ollut vakaumuksensa takia kymmenen vuotta vuotta vankilassa. Hän uskoi, että kuninkaat saavat valtansa suoraan Jumalaita. Häntä ei oltu yhdistetty mihinkään skandaaliin ja häntä pidettiin siveellisesti esikuvallisena ja moitteettomana. Arvostelijat moittivat häntä itsepäisyydestä, arvostelukyvyn puutteesta ja heikosta älystä. Ruhtinas Charles Maurice de Talleyrand sanoi hänen vievän Ranskan kuilun partaalle. Opposition äänenä esiintyi Talleyrandin tukema Adolphe Thiers, jonka julkaisema uusi sanomalehti, "Le National" ruoski armottomasti pääministeriä ja kuningasta. Mukana hallituksen vastaisissa juonitteluissa oli myös tuleva kuningas, Orleansin herttua, Ludvig Filip, jonka kotipalatsin salonkeihin oppositiomiehet kokoontuivat. 
Pääministeri de Polignac riitautui nopeasti edustajakamarin kanssa. Pääministeriään tukeakseen kuningas Kaarle X hajotti edustajakamarin ja määräsi uudet vaalit. Vaalituloksena oli opposition vahvistuminen edustajakamarissa. Nyt kuningas antoi julistuksen joka lakkautti painovapauden, vaalilakia muutettiin niin, että äänioikeutettujen määrä pieneni ja uusi edustajakamari hajotettiin. Kuningas kaappasi julistuksella itselleen laittomasti lisää valtaa. Tämä tapahtui 26. heinäkuuta 1830. 
Säädökset tehtiin julki kansalle ja aluksi Pariisissa vallitsi 27. heinäkuuta hiljaisuus. Kansaa alkoi kerääntyä hiljalleen kaduille ja "Le Nationalin" toimituksen eteen kerääntyneet näkivät poliisien menevän toimitukseen tehtävänään estää lehden ilmestymisen. Poliisin mukaan "Le Nationalin" toimittajat olivat rikkoneet uutta lakia julkaisemalla sanomalehteä ilman ennakkosensuuria ja sen koko painos sekä painokoneet piti takavarikoida. Thiers julisti, että hallinto on nyt menettänyt laillisuutensa ja ihmisten on käytävä vastarintaan. Sanat levisivät nopeasti julkisuuteen. Niitä levitettiin ympäri Pariisia julisteina. Ihmisiä alkoi kerääntyä pääministerin kodin edustalle huutaen iskulausetta "Eläköön perustuslaki !" Lokakuun vallankumous
Vallanvaihto Pietarissa tapahtui niin huomaamattomasti, että normaali elämä kaupungissa ei juuri häiriintynyt ja suurin osa asukkaista ei huomannut mitään tavallisesta poikkeavaa tapahtuneen: kaupat olivat auki, sanomalehdet ilmestyivät, raitiovaunut kulkivat ja teatterit järjestivät näytöksiä. Helmikuun vallankumous
Suuriruhtinas Mikael oleskeli Pietarissa ruhtinas Putjatinin talossa, kun tieto Nikolai II:n kruunustaluopumisesta saapui. Duuman väliaikaisen komitean johtajat saapuivat 16. (3.) maaliskuuta sinne esittämään Mikaelille näkemyksensä vallankumouksellisesta tilanteesta. Puheenjohtaja Rodzjanko ja sosialistivallankumouksellisten kansanedustaja Aleksandr Kerenski suosittelivat Mikaelia kieltäytymään kruunusta, sillä kansa ei välttämättä hyväksyisi häntä hallitsijaksi ja vallankumous voisi tällöin muuttua entistä verisemmäksi. Kadettipuoleen johtaja Miljukov ja oktobristien johtaja Gutškov toivoivat monarkian säilyttämistä. Neuvonpidon päätteeksi Mikael ilmoitti luopuvansa hänelle tarjotusta kruunusta ja ottavansa sen vastaan vain, mikäli mahdollinen tuleva perustuslakia säätävä kansalliskokous niin tahtoisi. Paikalle kutsutut juristit Vladimir Nabokov ja Boris Nolde laativat asiakirjan, jolla Mikael luovutti ylimmän vallan uudelle väliaikaiselle hallitukselle. Tämäkään menettely ei luonnollisesti perustunut mihinkään lakiin. Kuultuaan veljensä päätöksestä Mogiljoviin samana päivänä palannut Nikolai yritti luopua uudelleen kruunusta poikansa hyväksi, mutta tätä ei enää huomioitu. Nikolai II:n ja Mikaelin kruunustaluopumisjulistukset julkaistiin samanaikaisesti seuraavana aamuna. Helmikuun vallankumous
Helmikuun vallankumous oli maaliskuussa 1917 Venäjällä tapahtunut vallankumous, jonka seurauksena keisarinvalta kukistui. Nikolai II luopui kruunusta veljensä Mikael Aleksandrovitš Romanovin hyväksi, joka luovutti vallan edelleen väliaikaiselle hallitukselle. Vallankumouksen tärkeimmät syyt olivat Venäjän huono menestys ensimmäisessä maailmansodassa sekä Nikolai II:n henkilökohtainen epäsuosio hallitsijana. Vallankumouksen tapahtumat sijoittuivat lähinnä valtakunnan pääkaupunkiin Pietariin, pääasiassa ajalle 8.–16. maaliskuuta (juliaanisen kalenterin mukaan 23. helmikuuta – 3. maaliskuuta) 1917. Helmikuun vallankumous nähdään osana laajempaa Venäjän vallankumousta, joka jatkui myöhemmin samana vuonna lokakuun vallankumouksessa. Helmikuun vallankumous
Vallankumouksen laukaiseva tekijä oli hallituksen huono toiminta vuonna 1914 syttyneessä ensimmäisessä maailmansodassa, jossa Venäjä soti ympärysvaltojen puolella keskusvaltoja vastaan. Sodan aikana kävi selväksi, että Venäjä ei ollut enää samanlainen sotilasmahti kuin aiemmin. Maan sotaonni kääntyi selkeästi vuoden 1915 aikana, jolloin sen päävihollinen Saksa valloitti käytännössä koko Puolan ja rintama työntyi Baltiaan saakka. Sota sai myös Venäjän talouden romahtamaan. Inflaatio kurjisti nimenomaan kaupunkiväestön elinoloja, kun taas omavaraisella maaseudulla hyödyttiin tilanteesta. Tunisian vallankumous
Tunisian kansannousu rohkaisi ihmisiä protestoimaan myös muissa arabimaissa, muun muassa Egyptissä, Algeriassa, Jordaniassa, Syyriassa ja Jemenissä Vallankumousaallon uskotaan voivan levitä muihin arabimaihin. Egyptissä tapahtuikin vallankumous vain kuukausi Tunisian tapahtumien jälkeen. Libyassa tilanne ajautui sisällissotaan kapinallisten ja Muammar Gaddafin hallituksen tukijoiden välille. Samoin Syyriassa jouduttiin sisällissotaan. Lokakuun vallankumous
Bolševikit suorittivat vallankumouksensa pääosin yksin, mutta saivat aktiivista tukea myös anarkisteilta, jotka kannattivat tässä vaiheessa samoja välittömiä tavoitteita. Helmikuun vallankumous (Ranska)
Kyllästyttyään Tuileries’n ryöstelyyn, väkijoukko siirtyi kohti edustajainkamaria. Siellä oli tehty juuri päätös uudesta, kansallisesta ja kansaan pohjautuvasta hallinnosta, joka palauttaisi järjestyksen ja vakauttaisi maan. Käytännössä tämä tarkoitti tasavallan muodostamista. Väkijoukko, joka oli aseistautunut, esiintyi Palais Borbonissa täynnä vihaa ja tilanne oli lähellä riistäytyä käsistä. Tilanteen sai rauhoittumaan Lamartine, joka rauhallisella esiintymisellään sai väkijoukon rauhoittumaan. Palais Bourbonista Lamartine siirtyi väkijoukon kanssa Hotel de Villeen, Pariisin kaupungintalolle. Siellä tiedotettiin, että vallankumous on voittanut ja Ranska on nyt tasavalta. Oli nimitetty väliaikainen hallitus, jonka jäseniä olivat muun muassa sosialisti Louis Blanc, ulkoministerinä Lamartine, sisäministerinä Auguste Ledru- Rollin sekä työläinen Alexandre Albert. Lokakuun vallankumous
Toinen yleisvenäläinen neuvostokongressi kokoontui Smolnassa myöhään illalla 7. marraskuuta, jolloin taistelu Talvipalatsista oli vielä kesken. Bolševikeilla oli aluksi kokouksessa ilmeisesti vähemmistö tai enintään hyvin täpärä enemmistö, eri arvioiden mukaan noin 300–390 edustajaa 650–670:stä, joten bolševikkien oli tärkeää saada valta otettua Pietarissa ennen kuin kongressi ehtisi tekemään mitään päätöksiä. Ensimmäisen merkittävän puheenvuoron käytti menševikkien vasemmistosiiven johtaja Juli Martov, jonka ehdotus kaikkien sosialististen puolueiden yhteishallituksen muodostamisesta sai äänestyksessä yksimielisen kannatuksen. Heti tämän jälkeen pääosa sosialistivallankumouksellisten ja menševikkien edustajista ilmoitti kuitenkin protestoivansa bolševikkien suorittamaa vallankaappausta ja marssi ulos. Ulosmarssin seurauksena bolševikeille jäi kokoukseen selvä enemmistö. Trotski solvasi puheessaan jäljelle jääneitä menševikkejä kuuluisilla sanoilla ”"Te olette säälittäviä. Te olette vararikossa. Teidän osanne on näytelty loppuun. Menkää sinne minne kuuluttekin – historian roskatunkiolle"”. Tästä loukkaantuneena myös Martovin ryhmä marssi ulos, jolloin kokoukseen jäivät vain bolševikkien ja vasemmistoeserrien ryhmät. Tieto väliaikaisen hallituksen vangitsemisesta saapui Smolnaan pari tuntia myöhemmin ja ensimmäinen istunto keskeytettiin yöllä. Lokakuun vallankumous
Bolševikeilla oli aluksi vaikeuksia saada hallintoaan käyntiin, sillä kaikki virkamiehet menivät lakkoon ja monet liikkeet ja pankit sulkivat ovensa tai ainakin kieltäytyivät yhteistyöstä. Tätä jatkui parin kuukauden ajan, mutta lopulta bolševikkihallinto nujersi vastarinnan nimittämällä virastoihin omia tukijoitaan ja uhkaamalla muita työntekijöitä erottamisilla tai rangaistuksilla. Lokakuun vallankumous
Pietarin sotilaallinen vallankumouskomitea määräsi 8. marraskuuta lakkautettaviksi lukuisia ”vastavallankumouksellisia” lehtiä, kuten Moskovassa ilmestyneen "Russkije vedomostin". Kansankomissaarien neuvosto antoi seuraavana päivänä asetuksen laajamittaisesta lehdistösensuurista, mikä tyrmistytti monia bolševikkien kannattajiakin. Satoja lehtiä lakkautettiin, mutta useat niistä jatkoivat pian ilmestymistään toisilla nimillä. Itsenäinen ei-bolševistinen lehdistö nujerrettiin täydellisesti vasta kesällä 1918. Kahdeksantuntinen työpäivä säädettiin 11. marraskuuta (29. lokakuuta) ja 27. (14.) marraskuuta annettiin asetus työläisten kontrollista tehtaissa ja kaivoksissa. 16. (3.) marraskuuta julkaistu ”Venäjän kansojen oikeuksien julistus” julisti kansalliset etuoikeudet lakkautetuiksi ja vähemmistökansallisuuksille oikeuden erota halutessaan Venäjästä. Jatkuva vallankumous
Jatkuva vallankumous on poliittinen oppi, jonka mukaan työväenluokan maailmanlaajuinen vallankumous on jatkuva prosessi, jota pitää tukea. Oppi muodostui Venäjällä vuonna 1917 tapahtuneen lokakuun vallankumouksen jälkeen. Näkemys joutui syrjään sen jälkeen, kun spartakistien vallankaappausyritys Saksassa ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuonna 1919 epäonnistui, Unkarin neuvostotasavalta kukistui myöhemmin samana vuonna ja Neuvosto-Venäjä epäonnistui Puolan valtaamisessa vuonna 1920. Lev Trotski ja hänen kannattajansa eli trotskilaiset puolustivat ajatusta jatkuvan vallankumouksen välttämättömyydestä vielä tämän jälkeenkin. Neuvosto-Venäjällä ja sittemmin Neuvostoliitossa kuitenkin vakiintui Josif Stalinin kannattama käsitys ”sosialismista yhdessä maassa”, minkä mukaan Neuvosto-Venäjän ja Neuvostoliiton tuli keskittyä ennen kaikkea talousuudistukseensa maailmanvallankumouksen aktiivisen tukemisen asemesta. Käytännössä Neuvostoliitto kuitenkin piti yllä kominternia ylläpitääkseen verkostonsa kaikissa maissa, joissa oli kommunistinen puolue. Lokakuun manifesti
Lokakuun manifesti vakuutti huomattavan osan Venäjän maltillisesta oppositiosta, joka oli valmis luopumaan vallankumouksellisista toimista. Tämä mahdollisti keisarille vallankumouksen tukahduttamisen. Pietarin työläiset eivät luottaneet keisarilliseen julistukseen, vaan vaativat kansalaisoikeuksien välitöntä toteuttamista. Kun poliittisille vangeille oli myönnetty osittainen yleinen armahdus, Pietarin neuvosto määräsi lopettamaan yleislakon 3. marraskuuta (21. lokakuuta). Vasta saatuaan tilanteen hallintaansa tsaarin hallinto alkoi toteuttaa manifestiin sisältyneitä lupauksia. Puolueiden, ammattiliittojen ja oppositiolehtien toiminta laillistettiin. Eräs uusista perustuslailliseen monarkiaan sitoutuneista porvarillisista puoleista otti nimekseen lokakuun manifestiin viittaavan ”Lokakuun 17. päivän liitto”. Tsaarin hallinnon valmistelema perustuslaki saatettiin voimaan 6. toukokuuta (23. huhtikuuta) 1906. Siihen sisältyneet kansalaisoikeudet olivat kuitenkin suppeammat kuin mitä lokakuun manifestissa oli luvattu. Uusi parlamentti ei saanut ehdotonta lainsäädäntövaltaa, sillä sen budjettivalta jäi rajalliseksi eikä hallituksen tarvinnut nauttia sen luottamusta. Lisäksi parlamentin kahdesta kamarista vain alempi eli valtakunnanduuma valittiin yleisillä vaaleilla. Lokakuun vallankumous
Vladimir Lenin oli jo 1900-luvun alussa tullut siihen tulokseen, että sosialistinen vallankumous Venäjällä ei tulisi tapahtumaan pelkästä työväenluokan omasta aloitteesta, vaan pienen vallankumouksellisen etujoukon olisi johdettava kehitystä. Hän kannatti myös sovellettua tulkintaa Karl Marxin opeista, jonka mukaan Venäjä voisi siirtyä porvarillisen vallankumouksen jälkeen varsin nopeasti seuraavaan, sosialistiseen vallankumoukseen. Tämä muodostui bolševikkien opiksi, kun taas Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen maltillisempi siipi, menševikit, piti välttämättömänä odottaa teollisen kapitalismin ja porvarillisen demokratian kehittymistä Venäjälle ennen kuin sosialismiin siirtymistä voitaisiin tavoitella. Siinä missä Marxin mukaan sosialistinen vallankumous puhkeaisi ensimmäisenä pisimmälle kehittyneissä kapitalistisissa maissa, Lenin arveli maailmanvallankumouksen voivan alkaa myös takapajuiselta Venäjältä, koska se oli ”imperialismin heikoin lenkki”. Hänen mielestään sosialistinen vallankumous Venäjällä olisi kuitenkin mielekäs vain sillä oletuksella, että se laajenisi pian muihin maihin. Marxin teorioiden mukaan sosialistista vallankumousta seuraisi ”proletariaatin diktatuuriksi” kutsuttu välivaihe. Toisin kuin useimmat länsimaiden sosialistit, Lenin tulkitsi sen tarkoittavan kirjaimellisesti poliittista diktatuuria. Lokakuun vallankumous
Lokakuun vallankumouksen kannalta ratkaisevaa oli, että bolševikit saivat käsiinsä Pietarin neuvoston johdon, joka oli sitä ennen ollut menševikkien ja sosialistivallankumouksellisten käsissä. Bolševikkien ehdotus Pietarin neuvoston toimeenpanevan komitean vaihtamisesta sai 22. (9.) syyskuuta pidetyssä neuvoston täysistunnossa enemmistön äänistä, sillä epäsuosituksi käynyt pääministeri Kerenski oli leimannut vanhan puheenjohtajiston, johon hän nimellisesti kuului. Bolševikit ja vasemmistoeserrät saivat nyt yhdessä enemmistön toimeenpanevaan komiteaan ja sen puhemiehistöön. Neuvoston puheenjohtajaksi valittiin 8. lokakuuta (25. syyskuuta) Lev Trotski, joka oli ollut lyhyesti myös vuoden 1905 ensimmäisen Pietarin neuvoston johdossa, tuolloin vielä menševikkinä. Trotski oli liittynyt bolševikkeihin melko hiljattain "mežraiontsy"-ryhmästä ja vapautunut vain kolme viikkoa aiemmin vankilasta takuita vastaan, mutta Leninin poissaollessa hänestä tuli nopeasti bolševikkien tärkein johtaja Pietarissa. Lokakuu (elokuva)
Elokuvaa on neuvostopropagandassa hyödynnetty dokumenttina vallankumouksesta, vaikka se valmistui vasta kymmenen vuotta vallankumouksen jälkeen. Avantgarde-elokuva ei ollut yleisömenestys; tarjolla oli kevyempää viihdettä, tuolloin vielä jopa Hollywood-viihdettä. Andrei Bubnov
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Bubnov toimi bolševikkipuolueen Moskovan aluebyroon jäsenenä, tuli valituksi puolueen keskuskomiteaan ja politbyroohoon. Hän osallistui lokakuun vallankumoukseen Pietarissa ja työskenteli kansalaissodan aikana Ukrainan neuvostohallituksen ja kommunistipuolueen johdossa. Vuonna 1921 Bubnov oli tukahduttamassa Kronstadtin kapinaa. Vuosina 1921–1922 hän toimi Pohjois-Kaukasian sotilaspiirin vallankumousneuvoston jäsenenä ja vuosina 1922–1923 VKP(b):n keskuskomitean agitproposaston johtajana. Palatsiaukio
Vuonna 1905 aukiolla järjestettiin verisunnuntaina tunnettu, sotilaiden verisesti hajottama mielenosoitus. Lokakuun vallankumouksen aikana punakaarti valloitti sieltä käsin talvipalatsin, johon Venäjän väliaikainen hallitus oli majoittunut. Nykyään Palatsiaukiolla järjestetään sotilasparaateja, erilaisia juhlatilaisuuksia ja konsertteja. Lokakuun vallankumous
Tunnettuja lokakuun vallankumouksesta kertovia elokuvia ovat muun muassa neuvostoliittolaisen Sergei Eisensteinin mykkä montaasielokuva "Lokakuu" (1927) ja yhdysvaltalaisen Warren Beattyn John Reedistä tekemä elämäkertaelokuva "Punaiset" (1981), jonka Pietariin sijoittuvat osuudet kuvattiin Helsingissä. Belgian vallankumous
Vallankumous sai innoituksensa Ranskan Heinäkuun vallankumouksesta. Mellakat alkoivat Brysselissä elokuussa 1830. Tämän seurauksena kansalliskokous kokoontui, ja Vilhelm I päätti pidättyä sotilaallisesta toiminnasta ja vetosi Euroopan suurvaltoihin asian ratkaisemiseksi. Tästä seuranneessa Lontoon konferenssissa Euroopan johtavat valtiot päättivat tunnustaa Belgian itsenäisyyden. Leopold I valittiin vuonna 1831 Belgian ensimmäiseksi kuninkaaksi. Kesti kuitenkin aina vuoteen 1839 ennen kuin Alankomaat tunnusti Belgian itsenäisyyden. Helmikuun vallankumous
Helmikuun vallankumoukseen oli monia syitä. Vanhempaa perua olivat tsaarin harjoittama itsevaltainen politiikka, ja maanomistuksen epätasaisuus maaseudulla. Venäjän tsaarit uudistivat maata hyvin hitaasti. Vuoden 1905 vallankumouksen ansiosta maahan oli perustettu kansanedustuslaitos valtakunnanduuma, mutta tsaari hajotti duuman aina halutessaan. Lisäksi muuttamalla vaalilakeja vuonna 1907 duumasta tehtiin heikommin koko kansaa edustava eikä Nikolai II suostunut nimittämään duumalle vastuullista hallitusta. Vasemmistososialistivallankumouksellisten kapina
Vasemmistososialistivallankumouksellisten kapina eli heinäkuun kapina oli vasemmistososialistivallankumouksellisen puolueen Moskovassa 6.–7. heinäkuuta 1918 nostattama aseellinen kapina bolševikkien hallintoa vastaan. Vasemmistososialistivallankumouksellisten päätavoite oli lietsoa Neuvosto-Venäjän ja Saksan välille vallankumouksellinen sota, joten he salamurhasivat 6. heinäkuuta Saksan Moskovan-lähettilään, kreivi Wilhelm von Mirbachin. Alkuperäisellä sosialistivallankumouksellisella puolueella oli vahva perinne poliittisen väkivallan ja salamurhien käytöstä vallankumouksellisen taistelun välineenä. Mirbachin murhaa seurasi kaksi päivää kestäneitä taisteluita, joissa bolševikkihallitus murskasi kapinan. Eräät hieman myöhemmät, avoimesti bolševikkien vallasta syöksemiseen tähdänneet kapinat yhdistetään joskus näihin tapahtumiin. Lokakuun vallankumous
Venäjä kävi vuodesta 1914 ensimmäistä maailmansotaa, mutta maan sotamenestys oli huono ja tappiot valtavia. Tämä lisäsi epäluottamusta tsaari Nikolai II:n hallintoa kohtaan ja oppositio duumassa vahvistui. Sota aiheutti myös inflaation ja tarvikepulan suurissa kaupungissa. Lokakuun 16. päivän liike
Lokakuun 16. päivän liike oli Suomessa 1965 alkanut kansanliike, joka pyrki kumoamaan voimassa olleen neljän vuosittaisen rukouslauantain huvikiellon, jolloin tanssitilaisuudet olivat kiellettyjä. Liikkeen sytykkeenä toimi 17. heinäkuuta 1965 tapahtunut Korson kapina. Lokakuun vallankumous
Tammikuun lopussa 1918 pidetyssä kolmannessa yleisvenäläisessä neuvostokongressissa julistettiin perustetuksi Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta. Lenin pyysi nyt keisarikunnan vähemmistökansallisuuksia eroamisen sijaan liittymään ”vapaaseen kansojen liittoon” sosialistisen Venäjän kanssa. Haitin vallankumous
Elokuussa 1791 alkoi orjien kapina Cap Françaisissa eli nykyisessä Cap Haïtienissa siirtokunnan pohjoisrannikolla. Vain keihäillä,seipäillä ja työkaluilla aseistautuneet orjat polttivat muutaman kuukauden kuluessa kolmesataa plantaasia ja surmasivat 2 000 valkoista. Kapinointi keskittyi vielä tällöin siirtokunnan pohjoisosiin. Valkoiset hallitsivat Eteläistä provinssia, värilliset tilanomistajat Läntistä provinssia ja Port-au-Princeä pitivät hallussaan tasavaltaa kannattavat pienet valkoiset. Vuonna 1792 Ranskan vallankumoukselliset lähettivät Saint-Domingelle 7 000 sotilasta komentajanaan komissaari Léger-Félicité Sonthonax. Ranskalaisten sotilaiden huvetessa malariaan ja keltakuumeeseen Sonthonax alkoi käyttää vapaiden värillisten muodostamia joukkoja ja hallitsi siirtokuntaa yksinvaltiaan ottein. Rojalisteina pidettyjä valkoisia vainottiin. Monet tilanomistajat pyrkivät saamaan Ison-Britannian puuttumaan tilanteeseen. Lokakuun vallankumous
Pääosa vanhasta oikeusjärjestelmästä ja kaikki ylimmät tuomioistuimet lakkautettiin 5. joulukuuta (22. marraskuuta) 1917. Niiden tilalle määrättiin samassa yhteydessä perustattaviksi vallankumoustribunaaleja ja maaliskuussa 1918 alempien oikeuksien tilalle kansantuomioistuimia. Vastavallankumouksen torjumiseen perustettiin 20. (7.) joulukuuta Feliks Dzeržinskin johtama “erityiskomissio”, josta kehittyi pelätty salainen poliisi Tšeka. Se oli alkuaan tarkoitettu vain tutkivaksi elimeksi, mutta sai pian salaiset valtuudet myös langettaa tuomioita. Toinen neuvostokongressi hyväksyi lokakuun vallankumouksen yhteydessä Kamenevin aloitteen kuolemanrangaistuksen täydellisestä lakkauttamisesta (se oli jo lakkautettu kertaalleen helmikuun vallankumouksen jälkeen, mutta Kerenski oli palauttanut sen sotilaskarkureille kesällä 1917). Lenin piti päätöstä typeränä ja kuolemanrangaistus otettiin uudelleen käyttöön kesäkuussa 1918. Jo sitä ennen, maaliskuussa 1918, Tšekalle annettiin käytännössä valtuudet teloittaa ilman oikeudenkäyntiä vakoojia, vastavallankumouksellisia ja varkaita. Heinäkuun vallankumous
Tunti tunnilla vallankumouksellisiin liittyi enemmän väkeä. Vallankumouksellisten voitto varmistui, kun kaksi rykmenttiä asettui heidän puolelleen. Louvre ja Tuileries’n palatsi vallattiin hallitukselta. Kuningas Kaarle X oleskeli edelleen maatilallaan Saint-Cloudissa. Pariisista kantautui laukausten ja kirkonkellojen ääniä, mutta kuningas ei antanut sen häiritä. Hän uskoi, että kyseessä oli vain pieni, itsekseen lakkaava mellakka. Vaikka kaupungista alkoi kantautua yhä huolestuttavampia viestejä, hän ei uskonut, että kansa haluaa hänet syrjään. Vesikosken kahakka
14. marraskuuta alkanutta yleislakkoa ei Loimaalla vahvasta suojeluskunnasta johtuen saatu kunnolla käyntiin. Paikallinen lakkokomitea päätti pyytää apua Turusta, jossa työväen järjestyskaarti oli ottanut vallan jo yleislakon alussa. Maanantaina 19. marraskuuta Turusta saapui noin 100 miehen vahvuinen osasto, jossa työväen järjestyskaartin miesten lisäksi oli mukana parisenkymmentä venäläistä matruusia. Hieman ennen puoltapäivää Loimaalle saapunut joukko valtasi ensimmäiseksi rautatieaseman, puhelinkeskuksen ja postitalon sekä sulki Länsi-Suomen Osake-Pankin konttorin. Kauppaliikkeet saatiin suljettua tiistaina, jolloin yleislakko jo päättyi muualla Suomessa. Samassa yhteydessä Loimaan lakkokomitea lakkautettiin ja sen tilalle muodostettiin Turun mallin mukainen vallankumouskomitea, jonka puheenjohtajaksi valittiin järjestyskaartin päällikkönä toiminut leipuri Otto Vänni. Haitin vallankumous
Ranskan vallankumous alkoi vuonna 1789. Yhteiskunnan horjuminen tuntui myös Saint-Dominguen siirtokunnassa. Tunnuslause vapaus, veljeys ja tasa-arvo herätti kannatusta ensin etenkin siirtokunnan köyhemmän ja keskiluokan valkoisten keskuudessa, mutta aatteet levisivät myös vapaiden värillisten keskuuteen. Luokat halusivat tasa-arvoa ja sosiaalisia uudistuksia, kun taas toisaalta samat ryhmät olivat edelleen orjuuden säilyttämisen kannalla. Pariisin kansalliskokous antoi äänioikeuden värillisille edellyttäen kuitenkin, että he olivat syntyneet vapaille vanhemmille. Kesällä 1791 Saint-Dominguessa käytiin kahakoita vallankumouksen vastustajien ja kannattajien välillä. Osapuolia oli monia, keskenään kahakoivat pienet ja suuret valkoiset, tilalliset ja kaupunkilaiset ja niin edelleen. Samalla suuri osa Ranskan armeijasta oli palannut kotimaahan vallankumouksen pyörteissä. Romanian vallankumous 1989
Romanian vallankumous viittaa 16.–25. joulukuuta 1989 kestäneisiin levottomuuksiin ja mellakoihin, jotka johtivat Romanian kommunistisen diktatuurin kukistumiseen. Tapahtumat alkoivat mielenosoituksilla Timișoarassa, levisivät mellakoiksi Bukarestissa ja muualla maassa, kiihtyivät taisteluiksi vallankumouksellisten joukkojen ja kommunistihallinnon kannattajien välillä, ja päättyivät maan presidentti Nicolae Ceaușescun ja hänen vaimonsa Elenan teloitukseen. Vallankumous liittyi Itä-Euroopan kommunistihallintojen kaatumiseen vuoden 1989 aikana, mutta vain Romaniassa vallanvaihdos tapahtui verisesti ja yli 1 100 romanialaista menetti henkensä. Heinäkuun vallankumous
Kun Pariisi oli vallankumouksellisten hallussa, Ludvig Filip noudatti kutsua ja saapui Pariisiin. Lafaytte ja Ludvig Filip näyttäytyivät kansalle kaupungintalon parvekkeella ja trikolorin hulmutessa syleilivät toisiaan. Vera Zasulitš
Lokakuun manifestin jälkeen Zasulitš palasi vuoden 1905 lopussa Pietariin. Vuosien 1905–1907 tapahtumia seuranneen taantumuksen vuosina hän vaati vallankumouksellisesta toiminnasta luopumista. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän esiintyi Venäjän sotatoimien kannattajana. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän liittyi sodankäynnin jatkamista vaatineiden oikeistomenševikkien Jedinstvo-ryhmään (”Yhtenäisyys”). Lokakuun vallankumoukseen hän suhtautui jyrkän kielteisesti. Heinäkuun päivät
Heinäkuun päiviksi (, "Julskije dni") kutsutaan Venäjän tasavallan pääkaupungissa Pietarissa heinäkuussa 1917 syntynyttä spontaania väliaikaisen hallituksen vastaista kansannousua, joka oli osa Venäjän vallankumousta. Se alkoi 16. heinäkuuta anarkistimatruusien organisoimana työläisten mielenosoituksena ja jatkui seuraavana päivänä väkivaltaisesti tukahdutettuna bolševikkien johtamana puolen miljoonan ihmisen suurmielenosoituksena. Tämän jälkeen 18.–20. heinäkuuta väliaikainen hallitus pidätti kansannousun johtajia ja riisui mielenosoittajien puolella olleita joukkoja aseista. Toimenpiteiden seurauksena bolševikit menettivät vaikutusvaltaansa syyskuiseen Kornilovin kapinaan saakka ja tuleva lokakuun vallankumouksen johtohahmo Vladimir Lenin joutui pakenemaan Suomen suuriruhtinaskunnan puolelle. Lokakuun vallankumous
Venäjällä vallitsi helmikuun vallankumouksen jälkeen niin sanottu kaksoisvalta ("dvojevlastije") väliaikainen hallituksen ja Pietarin neuvoston tehdessä päätöksiä rinnakkain ilman selvästi määriteltyjä valtaoikeuksia. Koska tsaarin vallankumouksen yhteydessä hajottamaa duumaa ei enää kutsuttu uudelleen koolle, väliaikaisen hallituksen oli tarkoitus käyttää sekä hallitsijan että parlamentin valtaoikeuksia siihen saakka kunnes Venäjän perustuslakia säätävä kansalliskokous kokoontuisi. Lähimpänä minkäänlaista kansanedustuslaitosta ollut Pietarin neuvosto – ja viime kädessä sen toimeenpaneva komitea – sai eräänlaisen veto-oikeuden väliaikaisen hallituksen päätöksiin, mutta käytti tosiasiassa myös itse lainsäädäntövaltaa. Se esimerkiksi antoi 14. (1.) maaliskuuta niin sanotun määräyksen nro 1, joka osittain siirsi armeijan sisäisen päätösvallan upseereilta sotilaiden neuvostoille ja antoi Pietarin neuvostolle oikeuden kumota hallituksen sotilaallisia käskyjä. Työläisten ja sotilaiden neuvostoja perustettiin pian kaikkialle, ja ne käyttivät paikallista valtaa työpaikoilla ja armeijan yksiköissä, mutta valtakunnalliselle tasolla Pietarin neuvosto säilytti erityisasemansa ja siihen lisättiin edustajia myös muista kaupungeista. Helmikuun vallankumous (Ranska)
Vuoden 1830 heinäkuussa laajat kansalaispiirit olivat yhdistyneet vallankumouksessa, joka syrjäytti kansalaisoikeuksia rajoittaneen kuningas Kaarle X:n valtaistuimelta. Kumouksen ollessa vielä käynnissä suurporvaristo, joka ei mitenkään voinut hyväksyä ajatusta tasavallasta, päätti kutsua hallitsijaksi Orleansin herttua Ludvig Filipin. Suomen sota
Maaliskuussa 1809 Tukholmassa tapahtui vallankaappaus, kun Ruotsin länsiarmeijan upseerit syrjäyttivät Ruotsin kuningas Kustaa IV Adolfin. Kapinalliset vangitsivat kuninkaan 13. maaliskuuta ja pakottivat hänet eroamaan. Keväällä käytiin rauhanneuvotteluja, mutta ne kariutuivat ja toukokuun alussa venäläiset lähtivät etenemään Länsipohjassa etelään kohti Uumajaa. Taisteluita käytiin muun muassa Skellefteåssa ja venäläiset miehittivät Uumajan toukokuun lopussa. Kesäkuun alkupäivinä solmittiin jälleen aselepo, mutta pian taistelut jatkuivat. Venäläisten lisäksi Pohjois-Ruotsiin tunkeutui heinäkuun alussa myös norjalainen divisioona. Norjalaiset lyötiin takaisin, mutta venäläisiä vastaan ruotsalaiset kärsivät tappion Hörneforsin taistelussa. Elokuussa 1809 ruotsalaiset tekivät maihinnousun Uumajan pohjoispuolelle Rataniin. Maihinnousu epäonnistui ja se jäi Ruotsin armeijan viimeiseksi merkittäväksi sotaoperaatioksi. Marraskuun kansannousu
Murhayrityksen jälkeen salaliittolaiset yrittivät vallata Varsovan varuskunnan asevaraston, missä onnistuttiinkin kun heihin liittyi kaupunkilaisia. Seuraavana päivänä koko Varsova oli kapinallisten hallussa. Konstantin pakeni Varsovasta kapinan laajettua. Kapinan jatko oli epävarma siihen asti, kun kenraali Józef Chłopicki julistautui diktaattoriksi. Keisari Nikolai päätti puolestaan käyttää Puolaan Hollantiin menoa varten koottua siirtoarmeijaa puolalaisia vastaan. Tämä johti osaltaan vastarinnan tiivistymiseen. 25. tammikuuta 1831 sejm julisti, että Nikolai oli menettänyt Puolan valtaistuimen. Chłopicki luopui diktaattorin asemastaan ja tilalle tuli Adam Czartoryskin johtama sejmille uskollinen hallitus. Arvīds Pelše
Etelälatvialaiseen maalaisperheeseen syntynyt Pelše liittyi Latvian bolševikkeihin Riiassa vuonna 1915. Seuraavana vuonna hän tapasi Leninin Sveitsissä. Vuonna 1917 hän osallistui Lokakuun vallankumoukseen. Indonesian vallankumous
Ensimmäinen suurehko yhteenotto sattui 28. lokakuuta 1945 Itä-Jaavan Surabayassa, missä Pemuda ja muut aseistetut indonesialaisryhmät ottivat yhteen brittijoukkojen kanssa satojen kuollessa. Brittikomentaja A. W. S. Mallaby järjesti vastahyökkäyksen, missä 10. marraskuuta–24. marraskuuta 1945 kuoli tuhansia. Myös Mallaby itse sai surmansa. Elokuun kansannousu
Kapinallisten lännessä kokeman takaiskun jälkeen kansannousun keskus siirtyi Itä-Georgiaan, jossa 29. elokuuta suuri kapinallisjoukko eversti Tšoloqašvilin komennuksessa hyökkäsi puna-armeijan parakkeja vastaan Manglisissa Tbilisin luoteispuolella. Neuvostojoukot olivat linnoittaneet raskaasti kaikki pääkaupunkia ympäröivät strategiset asemat, ja ajoivat kapinalliset takaisin. Vahvistusjoukkoja ei saapunut, ja Tšoloqašvilin joukot jäivät eristyksiin. Niiden oli pakko vetäytyä itään Kakhetin alueelle. 3. syyskuuta Tšoloqašvili yritti epätoivoisesti viimeisen kerran kääntää kansannousun suunnan vallaten Dušetin kaupungin yllätyshyökkäyksessä. Hän ei kuitenkaan onnistunut torjumaan puna-armeijan vastaiskua, ja vetäytyi vuorille. Kapinan kukistamista seurasi laajamittainen punaterrori, "ennennäkemätön edes vallankumouksen traagisimmissa kohdissa", ranskalaisen kirjailijan Boris Souvarinen sanoin. Hajanainen sissivastarinta jatkui usean viikon ajan, mutta syyskuun puoliväliin mennessä suurin osa tärkeimmistä kapinallisryhmistä oli tuhottu. Helsingin kirkkomellakat 1917
Helsingin kirkkomellakoilla viitataan Venäjän vallankumouksen aikana touko-kesäkuussa 1917 Helsingin kirkoissa esiintyneisiin levottomuuksiin. Niiden aiheuttajina olivat kirjailija Arvid Järnefelt sekä asianajaja ja toimittaja Jean Boldt, jotka pitivät kirkoissa omia, ajoittain jopa mellakoinniksi muuttuneita puhetilaisuuksiaan. Levottomuudet huipentuivat kesäkuussa Boldtin johtamien anarkistien tekemään Nikolainkirkon eli nykyisen Helsingin tuomiokirkon valtaukseen. Syyskuun murhat
Syyskuun murhat (”syyskuun verilöylyt”) oli väkivaltaisten mellakoiden aalto Pariisissa loppukesästä 1792 Ranskan vallankumouksen aikana. Väkijoukko surmasi ehkä 1 200–1 500 poliittista vankia 2.–6. syyskuuta 1792, puolet Pariisin vankimäärästä, myös aristokraatteja ja pappeja, usein pikaoikeudenkäyntien jälkeen. Pietari (kaupunki)
Kaupunki oli jälleen vuonna 1917 vallankumouksen näyttämönä. Työläisten mielenosoitukset kääntyivät kaupungissa yleislakoksi, ja sotilaat ryhtyivät maaliskuussa kapinaan. Petrogradin neuvosto toimi rinnakkain väliaikaishallituksen kanssa. Huhtikuussa Lenin palasi kaupunkiin ja otti bolševikkipuolueen ohjat käsiinsä. Lokakuun vallankumous syttyi 24. lokakuuta, kun bolševikit miehittivät keskeiset asemat kaupungista. Panssarikansiristeilijä "Aurora", josta ammuttiin vallankumouksen lähtölaukaus, on nykyisin museona Nevan rannalla. Maaliskuussa 1918 hallitus siirtyi Moskovaan, josta näin tuli jälleen Venäjän jakamaton pääkaupunki. Kornilovin kapina
Kapinallisten kukistamisen jälkeen väliaikaisen hallituksen ja neuvostojen välit alkoivat jälleen viilenemään. Hallitus päätti kuitenkin eräänlaisena hyvän tahdon eleenä vapauttaa kaksi vangittuna ollutta neuvostojen jäsentä, bolševikki Pavlo Dybenkon ja anarkisti Anatoli Železnjakovin, jotka molemmat suuntasivat Helsinkiin Suomen vallankumouskomitean johtajan Ivar Smilgan tueksi. Kuukautta myöhemmin käynnistyi bolševikkien aloittama lokakuun vallankumous. Lokakuun vallankumouksen aattona "kornilovilaisuus" oli eri puolten propagandassa se, jolla vastapuoli pyrittiin leimaamaan pettureiksi. Texasin vallankumous
Vallankumouksen alkaessa Austin toimi Texasin väliaikaisarmeijan komentajana. Aseelliset yhteenotot alkoivat lokakuussa 1835 ja marraskuussa Austinin armeija piiritti San Antonio de Béxarin, joka tuolloin oli Texasin suurin kaupunki. Kaupunkiin kerääntyneet kenraali Martín Perfecto de Cosin johtamat meksikolaiset joukot rakensivat barrikaadeja eri puolille kaupunkia ja pyrkivät vahvistamaan Alamon linnoitusta rakentamalla paaluvarustuksia kappelin ja parakkirakennusten välille. Joulukuussa käydyssä taistelussa sai surmansa tai haavoittui vähintään 150 meksikolaista sotilasta texasilaisten menettäessä vain kaksi miestä. Lokakuun vallankumous
Bolševikit saivat tekosyyn ryhtyä toimintaan, kun väliaikainen hallitus aamuyöllä 6. marraskuuta (24. lokakuuta) määräsi bolševikkien kaksi tärkeintä lehteä lakkautettaviksi ja komensi junkkariosastoja turvaamaan muutamia strategisia kohteita Pietarissa. Junkkarit miehittivät aamulla "Soldat"- ja "Rabotši put" -lehden ("Pravdan" seuraajan) lehtipainon ja katkaisivat Smolnan puhelinyhteydet. Hallitus valmistautui antamaan pidätysmääräyksen sotilaallisen vallankumouskomitean johtajista ja Pietarin sotilaspiirin esikunta määräsi vangitsemaan sen komissaarit kaikissa varuskunnissa, mutta käskyä ei noudatettu. Sotilaallinen vallankumouskomitea lähetti miehiä liettualaisesta rykmentistä ja sapööripataljoonasta valtaamaan lehtipainon takaisin vain muutamaa tuntia sen sulkemisen jälkeen, ja kutsui muut joukkonsa käskynjaolle Smolnaan. Junkkarit yrittivät avata Nevajoen ylittävät nostosillat estääkseen joukkojen siirtymisen esikaupungeista keskustaan, mutta punakaartilaiset valtasivat kaikki sillat kahta lukuun ottamatta ja laskivat ne takaisin. Päivän aikana punakaartilaiset miehittivät myös lennätintoimistot ja Baltian rautatieaseman.
Myöhään illalla Lenin saapui pietarinsuomalaisen bolševikin Eino Rahjan saattamana valepuvussa salaisesta asunnostaan Smolnaan, jossa Trotski johti sotilasoperaatiota. Marraskuun 7. päivän (25. lokakuuta) vastaisena yönä bolševikkien joukot miehittivät Pietarin loput rautatieasemat, sotilaspiirin esikunnan, pääpostitoimiston, puhelinkeskuksen, sähkölaitoksen ja keskuspankin tilat kohtaamatta vastarintaa. Smolnan puhelinyhteydet kytkettiin takaisin ja väliaikaisen hallituksen istuntopaikkana toimineen Talvipalatsin yhteydet vastaavasti katkaistiin. Aamun koittaessa bolševikit käytännössä hallitsivat kaupunkia. Bolševikkeja tukenut Itämeren laivaston risteilijä "Aurora" oli asettunut Nevalle Nikolain sillan luo, josta saattoi uhata kaupungin keskustaa. Päivän aikana bolševikit valtasivat myös Marian palatsin, hajottaen siellä kokoontuneen esiparlamentin, ja illalla Amiraliteetin. Lokakuun vallankumous
Länsimaisessa historiankirjoituksessa pitkään vallinnut kuva lokakuun vallankumouksesta oli luotu lähinnä neuvostopropagandan vastakohdaksi, ja se korosti oletettujen historian lakien sijaan sattumanvaraisten olosuhteiden ja tapahtumaketjujen ratkaisevaa vaikutusta. Vallankumous nähtiin ensisijaisesti pienen ääriryhmän vallankaappauksena. Länsimaisten Venäjän historian tutkijoiden keskuudessa 1960–1970-luvuilla esiinnoussut ”revisionistinen” koulukunta taas pyrki luomaan moniulotteisemman kuvan tapahtumista ja korostamaan enemmän sosiaalihistoriallisia olosuhteita, jotka mahdollistivat bolševikkien valtaannousun. Kylmän sodan päätyttyä jotkut tutkijat hylkäsivät nämä tutkimukset ”vasemmistolaisina” ja nostivat uudelleen esiin aiemman suoraviivaisen vallankaappaustulkinnan. Lokakuu (elokuva)
Lokakuu (Октябрь, "Oktjabr") on vuonna 1928 valmistunut neuvostoliittolainen mykkäelokuva, jonka on ohjannut Sergei Eisenstein. Elokuvan tapahtumat perustuvat Eisensteinin näkemykseen Venäjällä vuonna 1917 tapahtuneesta lokakuun vallankumouksesta. Ranskan suuri vallankumous
Pariisilaiset uhkasivat tehdä tyhjäksi rojalistien vaatimukset. 5. lokakuuta 1789 kansanjoukko marssi Versaillesiin ja palasi sieltä kuninkaan ja tämän perheen kanssa. Lokakuun vallankumous
Nimi lokakuun vallankumous viittaa juliaanisen kalenterin mukaiseen ajankohtaan, vaikka gregoriaanisen kalenterin mukaan se tapahtui marraskuussa. Vastustajien propagandassa ja 1920-luvun alkuun saakka bolševikkien omassakin kirjallisuudessa käytettiin myös nimitystä ”lokakuun vallankaappaus”. Lokakuun vallankumous
Lenin palasi lopulta salaa Suomesta Pietariin ja osallistui 23. (10.) lokakuuta keskuskomitean kokoukseen, jossa hyväksyttiin äänin 10–2 hänen muotoilemansa päätöslauselma ”"aseellinen kapina on väistämätön ja aika on sille täysin kypsä"”. Zinovjev ja Kamenev äänestivät vastaan. Päätös vahvistettiin 29. (16.) lokakuuta laajennetussa keskuskomitean istunnossa, johon osallistui edustajia myös muista bolševikkien elimistä. Zinovjevin ja Kamenevin mielestä puolue ei ollut vielä tarpeeksi vahva ottamaan valtaa yksin. He vastustivat Leninin kaappaussuunnitelmaa niin päättäväisesti, että lähettivät bolševikkien puolue-elimille omissa nimissään kiertokirjeen, jossa varoittivat ryhtymästä mihinkään ainakaan ennen neuvostokongressin ja kansalliskokouksen kokoontumista. Kamenev jopa erosi keskuskomiteasta ja selosti kantansa menševikkien "Novaja Žizn" -lehden julkaisemassa haastattelussa, jossa hän rivien välissä paljasti puolueensa kaappaussuunnitelman olemassaolon. Lenin vaati Kamenevin ja Zinovjevin erottamista puolueesta vahingollisen tietovuodon vuoksi, mutta asiasta ei tehty päätöstä. Spartakistikapina
Spartakistikapina eli Tammikuun kapina on Berliinissä 5. tammikuuta ja 12. tammikuuta välisenä aikana vuonna 1919 tapahtuneelle kapinaliikkeelle yleisesti annettu nimitys. Kapinaan liittyi yleislakko ja erilaista kapinaliikkeitä. Yksi kapinaliikkeen keskeisimmistä kukistajista oli sosiaalidemokraattinen puolustusministeri Gustav Noske ja hänen apunaan kaupungin kodinturvajoukot. Kapina on yksi keskeisimmistä Saksan vallankumousliikehdinnän tapahtumista vuosina 1918–1919. Reijo Nikkilä
Vuonna 1987 Nikkilä siirtyi täysipäiväisesti tekemään dokumenttielokuvia niin ikään yleisradiolle. Hän ikuisti ja kuvasi monia ajankohtaisia tapahtumia, kuten vuonna 1991 elokuun vallankaappausyritystä vastaan nousseita kansalaisaktivisteja Moskovan kaduilla . Tästä materiaalista syntyi kansainvälistäkin huomiota saanut dokumentti elokuva Elokuun Vallankumous (The August Revolution). Nikkilä jatkoi runsaasti arvostusta saaneiden dokumenttielokuvien tekemistä Yleisradion Itäprojektissa. Venäläisen rock-musiikin harrastajien keskuudessa Nikkilä on tunnettu siitä, että vuonna 1987 hän tuli kuvanneeksi sittemmin supertähteyteen kohonneen rock-yhtye Kinon esiintymistä Moskovassa. Nauha on liki ainoa hyvälaatuinen kuvaus yhtyeestä ennen sen suursuosiota. Lokakuun vallankumous
Helmikuun vallankumous alkoi Pietarin tehdastyöläisten lakkoliikehdintänä. Maaliskuun alussa pääkaupungissa puhkesi spontaani yleislakko ja sadattuhannet työläiset alkoivat marssia kaduilla vaatien leipää ja hallituksen vaihtamista. Mielenosoituksia hajottamaan määrätyt sotilaat siirtyivät mielenosoittajien puolelle ja ottivat koko Pietarin haltuunsa. Duuman oppositiopoliitikot perustivat väliaikaisen komitean, joka asetti 15. (2.) maaliskuuta ruhtinas Georgi Lvovin johtaman väliaikaisen hallituksen. Menševikit perustivat samaan aikaan työläisiä ja sotilaita edustaneen Pietarin neuvoston. Nikolai II joutui luopumaan kruunusta ja valta siirtyi seuraavana päivänä kokonaan väliaikaiselle hallitukselle. Helmikuun vallankumous (Ranska)
Vallankumouksen taustana oli kuningas Ludvig Filipin taantumuksellinen politiikka, hänen johtavan ministerinsä François Guizot´n epäsuosio sekä laaja talouslama ja työttömyys. Kumouksen aloittivat Pariisissa radikaalit sosialistisia vaikutteita saaneet poliitikot ja työläiset. Vallankumouksen seurauksena kuningas syrjäytettiin ja Ranskasta tuli tasavalta, jonka presidentiksi valittiin Napoleonin veljenpoika Ludvig Napoleon. Helmikuun vallankumous (Ranska)
Vallankumous tapahtui lähes yksinomaan Pariisissa. Maakunnissa ja Ranskan merentakaisilla alueilla oli rauhallista. Merkittävän osan vallankumouksessa olivat esittäneet Pariisin työläiset, jotka tällä kertaa eivät halunneet menettää otettaan asioista.
Vallankumous ei loppunut tasavallan julistamiseen ja uuden hallituksen nimittämiseen. Työläiset eivät purkaneet barrikadeja eivätkä luopuneet aseistaan. He osoittivat jatkuvasti mieltään ja 25. helmikuuta joukko työläisiä vaati trikolorin vaihtamista punalippuun. Lamartine torjui vaatimuksen. Naisten marssi Versailles’hin
Vallankumouksen kannattajat eli patriootit toivoivat kuninkaan asettuvan Pariisiin kansan keskuuteen, jotta hovin vaikutusvaltaa päätöksenteossa saataisiin rajoitettua ja vastavallankumouksellisen kaappauksen uhka vähenisi. Jo 30. elokuuta noin 1 500 miestä käsittänyt mielenosoituskulkue pyrki Pariisista Versailles’hin vaatiakseen kuningasta mukaansa, mutta hiljattain perustetun, markiisi Gilbert du Motier de Lafayetten komentaman Ranskan kansalliskaartin joukot pysäyttivät kulkueen Seinen ylittävällä sillalla Sèvresissä j pakottivat sen palaamaan. Kuninkaan muuton tarpeellisuudesta keskusteltiin avoimesti lehdistössä syyskuussa 1789. Samaan aikaan Ludvig XVI näytti jälleen valmistelevan jonkinlaista vastaiskua siirtämällä luotettavia armeijan joukkoja Versailles’hin. Lokakuun vallankumous
Bolševikit julkaisivat jo aamupäivällä 7. marraskuuta tiedotteen, jonka mukaan väliaikainen hallitus oli syrjäytetty ja valta siirtynyt Pietarin sotilaalliselle vallankumouskomitealle. Hallitus oli kuitenkin tuolloin vielä turvassa Talvipalatsissa. Palatsia suojeli häthätää koottu noin 2 700 hengen varuskunta, johon kuului junkkareita, kasakoita, tykistöä, vapaaehtoinen naiskomppania, polkupyöräpataljoona ja sotainvalideja. Bolševikkien ensimmäiset hyökkäykset palatsia vastaan torjuttiin vaivatta, mutta illalla palatsin piiritti noin 11 000 miestä, joita komensi Vladimir Antonov-Ovsejenko. Väliaikaiselle hallitukselle esitettiin kello 19. uhkavaatimus antautua. Risteilijä "Aurora" ampui kello tykeillään kello 21.40 merkkilaukauksen, minkä jälkeen hyökkäys palatsiin alkoi. Talvipalatsia yritettiin tulittaa myös Nevan yli Pietari-Paavalin linnoituksesta, mutta pääosa tykinlaukauksista ei osunut rakennukseen. Taistelu kesti muutaman tunnin, kunnes pääosa puolustajista vetäytyi asemistaan, jolloin vain naispataljoona ja joukko kadetteja jäi puolustamaan palatsin ydinosia. Vastarinnan tyrehdyttyä väkijoukko ryhtyi ryöstelemään palatsia. Väliaikaisen hallituksen ministerit vangittiin kello 2.10 yöllä palatsin malakiittisalista ja heidät vietiin Pietari-Paavalin linnoitukseen. Ainoastaan pääministeri Kerenski oli paennut edellisenä aamuna piirityksestä Yhdysvaltain suurlähettilään virka-autoon piiloutuneena. Taistelussa Talvipalatsista kuoli yhteensä viisi ihmistä. Lokakuun vallankumous
Koska bolševikit olivat julistaneet vallan siirtyneen neuvostoille, monet odottivat heidän muodostavan yhteishallituksen muiden neuvostoissa edustettuina olleiden puolueiden kanssa. Vallankumouksen alkupäivinä tällä ajatuksella oli runsaasti kannatusta bolševikkien omassakin keskuudessa, sillä laajemman rintaman kokoaminen helpottaisi vastavallankumouksen torjumista. Rautatieläisten ammattiliitto Vikžel painosti 11. marraskuuta (29. lokakuuta) lakkouhkauksellaan bolševikit ryhtymään hallitusneuvotteluihin muiden sosialististen puolueiden kanssa. Koska Krasnovin hyökkäyksen torjuminen oli tuolloin kriittisessä vaiheessa, bolševikkien keskuskomitea hyväksyi Leninin poissaollessa neuvottelutarjouksen ja lähetti edustajikseen Kamenevin ja Grigori Sokolnikovin. Kamenev ehti jo allekirjoittaa sopimuksen eserrä Viktor Tšernovin johtamasta koalitiohallituksesta, jossa bolševikit olisivat vähemmistönä ja Lenin ja Trotski olisi jätetty kokonaan ulkopuolelle. Keskuskomitean enemmistö asettui kokouksessaan 14. (1.) marraskuuta aluksi Kamenevin puolelle Leniniä vastaan, mutta Krasnovin muodostaman uhan poistuttua päätettiin hallitusneuvotteluita jatkaa vain vasemmistoeserrien kanssa. Leninin torpedoitua Vikžel-neuvottelut Kamenev ja neljä muuta ilmoittivat 17. (4.) marraskuuta eroavansa protestiksi keskuskomiteasta. Kamenev erosi myös yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean johdosta ja Rykov, Nogin, Teodorovitš ja Miljutin kansankomissaarien neuvostosta. Lokakuun manifesti
Vallankumous Venäjällä oli lokakuussa 1905 radikalisoitunut yleislakoksi, joka alkoi Pietarissa tehtaiden sulkeutumisena 26. (13.) lokakuuta ja levisi nopeasti. Koko pääkaupunki seisahtui ja jopa ministeriöiden henkilökunta meni lakkoon. Yritykset lopettaa lakko armeijan avulla johtivat väkivaltaisiin yhteenottoihin Pietarissa. Tässä tilanteessa Nikolai II joutui valitsemaan joko sotilasdiktatuuriin turvautumisen tai vallankumouksellisten lepyttelemisen antamalla Venäjälle vaaditun perustuslain. Ministeri Sergei Witten neuvosta hän päätti valita jälkimmäisen vaihtoehdon, tosin lähinnä taktisista syistä. Aleksandr Obolenski ja Nikolai Vuitš valmistelivat Witten valvonnassa ”Manifestin valtakunnan järjestyksen parantamisesta”, jonka Nikolai II allekirjoitti 30. lokakuuta. Manifestissa keisari lupasi turvata kaikille alamaisilleen kansalaisoikeudet, kuten henkilökohtaisen loukkaamattomuuden, sananvapauden, painovapauden ja yhdistymisvapauden. Lisäksi hän lupasi, että suunnitteilla ollut parlamentti eli duuma tultaisiin valitsemaan laajalla äänioikeudella ja kaikki lait vaatisivat vastaisuudessa duuman hyväksynnän. Lokakuun vallankumous
Suomen johtajat neuvottelivat lokakuun lopussa Kerenskin hallituksen kanssa tilapäisestä järjestelystä Suomen autonomian laajentamiseksi ennen uuden perustuslain säätämistä. Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Nekrasov lähti illalla 6. marraskuuta ministerivaltiosihteeri Carl Enckellin kanssa Helsingistä Pietariin mukanaan suomalaisten kanssa neuvoteltu manifestiluonnos, joka oli tarkoitus esitellä Kerenskille, mutta saapuessaan seuraavana aamuna rajalle he saivat kuulla bolševikkien kaapanneen yön aikana vallan. Nekrasov ei enää palannut Suomeen ja hänen apulaisensa S. A. Korff ilmoitti Suomen senaatille tehtävänsä lakanneen, joten suomalaisten kohtalo olisi nyt heidän omissa käsissään. Suomen aluekomitea nimitti samana päivänä uudeksi kenraalikuvernööriksi matruusi Pavel Šiškon ja tämän apulaiseksi suomalaissyntyisen Jukka Rahjan, mutta Setälän senaatti kieltäytyi tunnustamasta heitä. Kansankomissaarien neuvosto ilmoitti 4. joulukuuta (21. marraskuuta) aluekomitean käyttävän toistaiseksi kenraalikuvernöörin valtaa Suomessa. Enckell palasi Pietarista Suomeen, mutta valtiosihteerinvirasto jatkoi toistaiseksi toimintaansa Suomen edustustona. Pavel Dybenko
Lokakuun vallankumouksen aikana Dybenko oli edelleen Helsingissä, jossa hän organisoi Pietariin vallankumouksellisten tueksi lähetettyjen joukkojen merikuljetuksia. Joidenkin väitteiden mukaan hän kuitenkin olisi ollut Pietarissa ja tuhonnut Talvipalatsin valtauksen yhteydessä todisteet Saksan keisarikunnan bolševikeille antamasta rahoituksesta. Vallankumouksen jälkeen Vladimir Lenin nimitti Dybenkon laivastoasioista vastaavaksi kansankomissaariksi. SKP:n Turun piirijärjestö
SKP:n Turun piirikomitea organisoi monia mielenosoituksia ja mellakoita, joita järjestettiin säännöllisesti muun muassa kolmen L:n päivänä, kansainvälisenä naistenpäivänä, vappuna ja Lokakuun vallankumouksen vuosipäivänä. Mielenosoitusten ohjelma rajoittui usein lyhyisiin puheisiin, koska poliisi pyrki hajottamaan ne mahdollisimman nopeasti. Vuoden 1932 vappuna kommunistityöläiset aiheuttivat kaaosta päätettyään siirtää viranomaisten piirittämän mielenosoituksensa Kauppatorilta Kupittaalle, jonne SDP:n kannattajat olivat kokoontuneet. SDP:n tilaisuus keskeytyi kommunistien alettua laulaa kovaäänisesti Kansainvälistä, jonka jälkeen poliisi hyökkäsi ryhmän kimppuun. Tapahtumasta käytettiin seuraavan päivän lehdissä muun muassa nimeä "Kupittaan kapina". Lokakuun vallankumous
Neuvostoliittolaisessa historiankirjoituksessa lokakuun vallankumous esitettiin historian lakien ja luokkataistelun väistämättömänä seurauksena, joka oli ollut mahdollinen vuoden 1917 Venäjällä bolševikkien puhdasoppisen etujoukkopuolueen ja Leninin henkilökohtaisen kyvykkyyden ansiosta. Toisaalta Pietarin marraskuun 1917 tapahtumat esitettiin neuvostopropagandassa myös liioitellun dramaattisena kansannousuna. Varsinkin Stalinin valtakauden historiankirjoitus oli hyvin propagandistista. 1950-luvulta alkaen Neuvostoliitossa tehtiin myös hieman kriittisempää historiantutkimusta, joka ei kuitenkaan kumonnut peruskäsityksiä aiheesta. Helmikuun vallankumous (Ranska)
Helmikuun vallankumous oli Ranskassa vuonna 1848 tapahtunut kansannousujen sarja, joka lopetti heinäkuun monarkian (1830–1848) ja johti toiseen tasavaltaan (1848–1852). Lokakuun vallankumous
Bolševikkien suosio oli kasvanut nopeasti vuoden 1917 aikana, sillä he lupasivat kansalle ”rauhaa, maata ja leipää” ja kaiken vallan siirtämistä neuvostoille, kun taas väliaikainen hallitus menetti suosionsa jatkettuaan tappiollista ensimmäistä maailmansotaa ja viivyteltyään lupaamiaan uudistuksia. Toisin kuin jokseenkin spontaanisti puhjennut helmikuun vallankumous, lokakuun vallankumous oli bolševikkien johdon huolella suunnittelema ja keskitetysti johdettu. Avainhenkilöt olivat bolševikkien johtaja Vladimir Lenin ja Pietarin neuvoston johtaja Lev Trotski, jonka aloitteesta vallankumous suoritettiin samaan aikaan toisen yleisvenäläisen neuvostokongressin kanssa. Vallanvaihdos Pietarissa oli lähes veretön, mutta väliaikaisen hallituksen istuntopaikkana toimineen Talvipalatsin hallinnasta käytiin pienimuotoinen taistelu. Lokakuun vallankumous
Lenin ja bolševikit eivät aluksi itsekään uskoneet valtansa kestävän pitkään. He halusivat vuoden 1871 Pariisin kommuunin tavoin tarjota innoittavan esimerkin tulevien sukupolvien vallankumouksellisille, mutta olettivat oman hallintonsa todennäköisesti kukistuvan pian. Toisaalta he odottivat vallankumouksen leviävän nopeasti muihin maihin. Lokakuun vallankumous
Väliaikaisen hallituksen suurimmat virheet olivat päätös jatkaa ensimmäistä maailmansotaa, vaikka armeijan ajautuminen sisäiseen sekasortoon teki voiton yhä mahdottomammaksi, sekä hidastelu perustuslakia säätävän kansalliskokouksen koollekutsumisessa. Hallitus lykkäsi maareformin ja muiden kipeästi toivottujen uudistusten toteuttamista sillä varjolla, että niistä voitaisiin päättää vasta kansalliskokouksessa tai sodan jälkeen. Kerenskin aikana hallitus alkoi muutenkin keskittyä yhä enemmän pelkkien juoksevien asioiden hoitamiseen uudistuspolitiikan sijasta. Bolševikit saattoivat väittää hallituksen jarruttavan kansanvaltaisia uudistuksia tahallaan. Bolševikit myös pidäkkeettä myötäilivät helmikuun vallankumouksesta käynnistynyttä Venäjän valtakunnan hajaantumiskehitystä. He antoivat esimerkiksi vähemmistökansallisuuksille suurempia lupauksia itsenäisyydestä kuin mikään muu puolue uskalsi esittää. Marssi Washingtoniin työn ja vapauden puolesta
Marssi Washingtoniin työn ja vapauden puolesta () oli Yhdysvaltain mustien kansalaisoikeusliikkeen 28. elokuuta 1963 järjestämä suuri mielenosoitusmarssi maan pääkaupungissa Washingtonissa. Tapahtumasta muistetaan parhaiten Martin Luther Kingin Lincolnin muistomerkin edessä pitämä puhe ”I Have a Dream” (”Minulla on unelma”). Mielenosoitusmarssiin osallistui yli 200 000 ihmistä. Mielenosoituksen tarkoituksena oli tukea Yhdysvaltain kongressin käsittelemää kansalaisoikeuslakia. Suurin osa marssin osallistujista oli tummaihoisia. Ulkovaltojen interventio Venäjän sisällissodassa
Britannia, Ranska, Yhdysvallat ja 19 muuta maata (myös Saksa ja Suomi) tukivat lokakuun vallankumouksessa syrjäytettyjä porvarillisia. Hyökkäystä kutsuttiin interventioksi, joka oli tällaisista operaatioista käytetty nimitys. Sotatoimet suunnattiin kommunistista Venäjää vastaan, koska haluttiin palauttaa keisariaikainen järjestelmä tai jokin sen kaltainen ja toisaalta jossain määrin pelättiin vallankumouksen leviävän muihin maihin etenkin, kun Saksassa nousi esille voimakas kommunistinen liike. Pariisi
Ranskan vallankumous alkoi Pariisissa Bastiljin valtauksella 14. heinäkuuta 1789. Muutenkin 1800-luvulla Pariisin poliittinen merkitys korostui muun muassa Napoleon Bonaparten vallankaappauksissa ja lukuisissa vallankumouksissa. Väkiluku kasvoi voimakkaasti ja huolimatta Napoleon III:n toteuttamista laajoista uudistuksista esimerkiksi katuverkoston kehittämisessä tyytymättömyys kasvoi. Ranskan–Preussin sodan (1870–1871) aikaan perustettiin Pariisin kommuuni, joka antautui vasta nälänhädän ja taistelujen täyttämän talven jälkeen. Lokakuun vallankumous
Bolševikkijohto siirsi sisällissodan puhjettua vangittuna olleen keisari Nikolai II:n perheineen Jekaterinburgiin, jossa heidät teloitettiin 16.–17. heinäkuuta välisenä yönä 1918. Yleisesti uskotaan, että murhakäsky annettiin Moskovasta, mahdollisesti bolševikkipuolueen keskuskomitealta. Toukokuun vallankaappaus 1926
Toukokuun vallankaappaus () oli Puolassa vuonna 1926 tapahtunut vallankaappaus, jossa Józef Piłsudski syrjäytti Puolan pääministeri Wincenty Witosin johtaman laillisen hallituksen. Vallankaappaus nosti valtaan niin sanotun Sanacja-liikkeen. Piłsudskille tarjottiin kaappauksen jälkeen presidentin virkaa, mutta hän kieltäytyi. Hän oli kuitenkin kuolemaansa saakka Puolan vaikutusvaltaisimpia poliitikkoja. Puolan–Neuvosto-Venäjän sodan (1919-1921) ohella Toukokuun vallankaappaus on nähty toisena merkittävänä Puolan toisen tasavallan historian käännekohtana. Naisten marssi Versailles’hin
Naisten marssi Versailles’hin oli 5. lokakuuta 1789 tapahtunut Ranskan suuren vallankumouksen varhainen käännekohta, jossa leipää vaatineiden pariisilaisten työläisnaisten johtama aseistautunut kansanjoukko tunkeutui kuninkaallisen Versailles’n palatsin alueelle ja pakotti Ranskan kuningas Ludvig XVI:n kuulemaan kansan vaatimukset. Seuraavana päivänä kuningas ja hänen perheensä painostettiin siirtymään pysyvästi Versailles’sta Pariisiin, pois vanhoillisen hovin vaikutuspiiristä. Myös Ranskan perustuslakia säätävä kansalliskokous siirtyi samassa yhteydessä Versailles’sta pääkaupunkiin. Tämä oli merkittävä käänne vallankumouksen kehityksen kannalta, sillä se altisti useissa myöhemmissä yhteyksissä Ranskan poliittiset päätöksentekijät pariisilaisten kansanjoukkojen painostukselle. Helmikuun vallankumous (Ranska)
Kolme viikkoa Ludvig Filipin kruunustaluopumisesta puhkesi Wienissä, Itävallan pääkaupungissa levottomuuksia. Maata pitkään johtanut ruhtinas Metternich joutui väistymään. Pysyvänä seurauksena vallankumouksesta oli talonpoikien vapautus feodaalirasitteista. Uudella lainsäädännöllä taattiin myös paino- ja kokoontumisvapaus. Lokakuun vallankumous
Luodakseen väliaikaiselle hallitukselle edes jonkinlaisen demokraattisen legitimiteetin Kerenski kutsui 27. (14.) syyskuuta koolle niin sanotun demokraattisen neuvottelukokouksen, joka perusti 27. (14.) lokakuuta toimintansa aloittaneen Venäjän tasavallan väliaikaisen neuvoston eli ”esiparlamentin”, mutta ne molemmat vain nostivat selvemmin esiin hallituspuolueiden riitaisuuden, hallituksen itsevaltaisuuden ja vähenevän luottamuksen Kerenskiä kohtaan. Bolševikit osallistuivat demokraattiseen neuvottelukokoukseen ja aluksi myös esiparlamenttiin, vaikka Helsingistä ohjeita lähettänyt Lenin vastusti niitä ”perustuslaillisuusilluusiona”. Leninin määräyksestä bolševikkien edustajat marssivat ulos esiparlamentista 23. (10.) lokakuuta. Muut vasemmistopuolueet masinoivat esiparlamentissa 6. marraskuuta (24. lokakuuta) äänestyksen, joka käytännössä merkitsi epäluottamuslausetta Kerenskin hallitukselle. Neilikkavallankumous
Neilikkavallankumous () oli lähes veretön nuorten upseerien Lissabonissa, Portugalissa aloittama sotilasvallankaappaus 25. huhtikuuta 1974. Kaappaus kaatoi maata hallinneen autoritaarisen oikeistolaisen sotilasjuntan, joka oli syntynyt maahan itsevaltaisen pääministerin António de Oliveira Salazarin luovuttua vallasta 1968. Radikaalisosialistiupseerien johtama sotilasjuntta pysyi vallassa kaksi vuotta vallankumouksen jälkeen. Tänä aikana käytiin poliittinen taistelu kommunistien ja sosialistien (sosiaalidemokraattien) välillä. Portugalista ei tullut kommunistista valtiota, osittain länsimaiden, muun muassa Länsi-Saksan Willy Brandtin, asiaan puuttumisen ansiosta. Helmikuun vallankumous (Ranska)
Oppositio halusi järjestää joulukuussa 1847 Pariisissa reformijuhlan. Kauan harkittuaan hallitus päätti 21. helmikuuta 1848, että juhlille ei myönnetä lupaa. Tämä tapahtui vain päivää aikaisemmin, kuin juhlat oli aiottu järjestää. Edellisenä päivänä oli Lamartine pitänyt eräässä ravintolassa puheen, jossa oli tehnyt kuulijoille selväksi, että hallitus uhkasi kansalaisten perusoikeuksia. Hallitus halusi Lamartinen mukaan kieltää kokoukset ja juhlat ja hän vaati laillisuutta. Hän päätti puheensa todeten, että puhumisen aika oli ohi, ja nyt olisi toiminnan aika. Puhe ei aluksi herättänyt mitään huomiota ja edustajain kamarin oppositio sen vasemmistosiipeä myöden yhtyi hallituksen kantaan kieltää reformijuhlat. Smolnan instituutti
Venäjän vallankumouksen aikoihin elokuusta 1917 lähtien rakennuksessa toimi Pietarin työläis- ja sotilasneuvosto sekä Venäjän neuvostojen toimeenpaneva keskuskomitea. Marraskuun 6. päivästä lähtien Vladimir Lenin johti sieltä käsin lokakuun vallankumousta. Maaliskuuhun 1918 saakka Smolna toimi neuvostohallituksen päämajana. Sen jälkeen siellä työskentelivät Pietarin kaupunkineuvosto, läänin ja kaupungin korkeimmat puolue-elimet ja vuodesta 1927 lähtien NKP:n aluekomitea. Vuonna 1934 rakennuksessa murhattiin Sergei Kirov. Venäjän vallankumous
Venäjän vallankumous () on yhteisnimitys kahdelle Venäjällä vuonna 1917 tapahtuneelle vallankumoukselle, helmikuun vallankumoukselle ja lokakuun vallankumoukselle, joissa Venäjän keisarikunta kaatui. Helmikuun vallankumouksessa valta siirtyi väliaikaiselle hallitukselle ja lokakuun vallankumouksessa lopulta bolševikeille, jotka perustivat Venäjän neuvostotasavallan. Heinäkuun monarkia
Uusi vallankumous lähti liikkeelle pikkuasiasta. Opiskelijat olivat pyytäneet vuoden 1847 lopussa lupaa reformijuhlaa varten ja viranomaiset olivat myöntyneet. Yllättäen, päivää ennen juhlaa, 21. helmikuuta, lupa peruttiin. Venäjän vuoden 1905 vallankumous
Venäjän levottomuuksista seurasi heinä-elokuussa 1906 Helsingissä tapahtunut venäläisten matruusien järjestämä Viaporin kapina, jolle Helsingin punakaartin päällikkö Johan Kock oli luvannut tukensa. Helsingin punakaarti järjesti kapinallisten tueksi lakon, jonka tulos jäi laihaksi, koska muut suomalaiset ryhmät eivät kannattaneet sitä. Kapina kukistettiin muutamassa päivässä. Lokakuun vallankumous
Eräät bolševikkien pietarilaiset edustajat ilmoittivat, että työläiset ja sotilaat eivät luultavasti tukisi pelkästään puolueen nimissä tapahtuvaa vallankaappausta. Trotskin aloitteesta sitä päätettiin lykätä vielä viikolla, jotta se voitaisiin ajoittaa samanaikaisesti Pietarissa kokoontuvan toisen yleisvenäläisen neuvostojen edustajakokouksen kanssa. Näin bolševikit voisivat väittää siirtäneensä vallan neuvostoille eivätkä itselleen, jolloin kaappaus todennäköisesti kohtaisi vähemmän vastarintaa. Lenin ei nähnyt Trotskin suunnitelman oveluutta ja vastusti jyrkästi kaikkia viivytyksiä. Kerenskin heikko ja epäsuosittu hallitus saattaisi kaatua milloin hyvänsä ja sen tilalle tulisi luultavasti joko oikeistodiktatuuri tai menševikkien toivoma sosialististen puolueiden yhteinen koalitio, jolloin bolševikit kummassakin tapauksessa menettäisivät tilaisuutensa saada valta kokonaan itselleen. Lisäksi perustuslakia säätävän kansalliskokouksen vaalit oli viimein määrä järjestää 25. (12.) marraskuuta ja se kokoontuisi 11. joulukuuta (28. marraskuuta). Bolševikkien olisi edullisempaa kaapata valta ennen sitä, sillä he tuskin saisivat kansalliskokoukseen enemmistöä ja epädemokraattinen väliaikainen hallitus olisi paljon helpompi syrjäyttää kansan nimissä kuin demokraattisesti valittu kansalliskokous. Joukko Pietarin seudun bolševikkienemmistöisiä työläisneuvostoja piti 24.–29. (11.–16.) lokakuuta omin päin ”Pohjoisen alueen neuvostojen kongressin”, joka julistautui toisen yleisvenäläisen neuvostokongressin valmistavaksi kokoukseksi ja yritti jakaa tietyille neuvostoille ylimääräisiä edustajamandaatteja vahvistaakseen bolševikkien asemaa tulevassa kongressissa. Lisäksi monet ei-bolševikkienemmistöiset sotilasneuvostot kieltäytyivät lähettämästä edustajiaan kokoukseen. Sotilaiden edustajia saapui kuitenkin juuri riittävästi takaamaan edustajakokouksen uskottavuuden. Helmikuun vallankumouksen upseerisurmat Helsingissä
Helmikuun vallankumouksen upseerisurmat olivat vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen aikana Helsingissä tapahtunut surmien sarja. Kapinaan nousseet Venäjän Itämeren-laivaston matruusit sekä eräiden maavoimien yksiköiden sotilaat surmasivat pääasiassa 16. ja 17. maaliskuuta 1917 eri arvioiden mukaan noin 50–100 upseeria, joukossa useita kenraaleja ja amiraaleja. Helsingin upseerisurmat järkyttivät suomalaisia ja muuttivat monien käsityksen Suomeen sijoitetuista venäläisistä sotajoukoista aiempaa kielteisemmäksi. Musta toukokuu (1992)
Musta toukokuu () on nimitys, jolla viitataan Bangkokissa 17.-20. toukokuuta 1992 järjestettyihin mielenosoituksiin ja niiden veriseen kukistamiseen. Noin 200 000 ihmistä osallistui kenraali Suchinda Kraprayoonin hallituksen vastaiseen protestiin Bangkokin keskustassa. Armeijan voimankäyttö mielenosoittajia vastaan johti virallisen tiedon mukaan 52 ihmisen kuolemaan, lukuisiin katoamisiin ja satoihin loukkaantumisiin. Yli 3 500 ihmistä pidätettiin, ja useat heistä ovat kertoneet että heitä kidutettiin. Helmikuun vallankumous (Ranska)
Italiassa kansallismieliset tasavaltalaiset johtajinaan Giuseppe Mazzini ja Garibaldi saivat karkotettua paavin Roomasta Gaetaan. Roomassa julistettiin nyt tasavalta. Tämän jälkeen Euroopan katoliset hallitsijat kilpailivat siitä, kuka heistä saisi palautettua paaviin Vatikaaniin. Heinäkuussa 1848 Ranskan toisen tasavallan armeija murskasi uuden tasavallan. Italian tasavaltalaiset olivat saaneet esikuvansa juuri Ranskasta. Itävalta puolestaan kukisti elokuussa vuonna 1848 Venetsian tasavallan pitkän piirityksen jälkeen. Syyskuun 30. päivän liike
Indonesiassa kiersi huhuja syyskuussa 1965, että joko kommunistit tai presidentti Sukarnoa vastustaneet oikeistolaiset upseerit suunnittelivat vallankaappausta. Itseään ”syyskuun 30. päivän liikkeeksi” kutsunut sotilasryhmä kokoontui pääkaupungissa Jakartassa 30. syyskuuta tarkoituksenaan siepata ja surmata seuraavan aamuyön aikana seitsemän merkittävää kenraalia. Suunnitelluista kohteista ryhmä sai surmattua kuusi, mutta seitsemäs eli kenraali Abdul Haris Nasution pääsi pakoon. Seuraavana aamuna liike ilmoitti kaapanneensa ennalta ehkäisevästi vallan estääkseen salaliitossa olleiden kenraalien suunnitteleman kaappauksen presidenttiä vastaan. Liikkeen johdossa esiintyi everstiluutnantti Untung Syamsuri. Vielä saman päivän aikana armeijan strategisten reservijoukkojen komentaja kenraali Suharto otti kuitenkin aloitteen itselleen ja kukisti kaappaushankkeen. Helmikuun vallankumous
Rodzjanko sähkötti illalla 11. ja aamulla 12. maaliskuuta tsaarille Mogiljoviin, että tällä olisi viimeinen tilaisuus estää vallankumous nimittämällä välittömästi uusi, kansan luottamusta nauttiva hallitus. Nikolai II ei edes vastannut sähkeisiin, koska piti varoituksia ”sen lihavan Rodzjankon typeryyksinä”. Golitsynin hallituksen ministerit jättivät 12. maaliskuuta sähkeitse eronpyyntönsä, joita tsaari ei hyväksynyt. Kapinalliset alkoivat kuitenkin pian pidättää ministereitä. Duuman väliaikainen komitea valtuutti pidätykset ja alkoi itse toimia Pietarissa väliaikaisena hallituksena, koska muutakaan uskottavaa hallitusvaltaa ei ollut. Vallankumous ei juuri näkynyt Pietarin ulkopuolella, mutta Moskovassa oli 13. maaliskuuta (28. helmikuuta) lakkoja ja mielenosoituksia ja sinne perustettiin seuraavana päivänä oma työläisneuvosto. Muutamassa muussa suurkaupungissa oli seuraavina päivinä rauhanomaisia väenkokouksia. Kiovassa ukrainalaisnationalistit perustivat Ukrainan keskusradan. Lokakuu (elokuva)
Elokuva alkaa helmikuun tapahtumilla, kun keisari Nikolai II joutuu luopumaan vallasta ja väliaikaishallitus ottaa vallan käsiinsä. Tämän jälkeen siirrytään huhtikuuhun, jolloin leipäjonot suurenevat ja ihmisten mielissä kytee kapina ankeutta vastaan. Vendémiaire-kansannousu
Vendémiaire-kansannousu oli Ranskan suuren vallankumouksen vastustajien aseellinen kansannousu Pariisissa 5. lokakuuta 1795. Vallankumouskalenterin mukaan päivä oli Vendémiaire-kuukauden 13. päivä vallankumousvuonna IV. Kapinalliset olivat rojalisteja, jotka halusivat palauttaa Ranskaan kuningaskunnan. Kansannousu ei esiintynyt avoimesti rojalististen tunnusten alla, mutta sen osallistujat olivat pääosin Pariisin luoteisista esikaupungeista, jotka tunnettiin rojalistisen agitaation keskuksena. Kapinan johtajia olivat aatelismiehet Vincent-Marie Viénot de Vaublanc ja Antoine Chrysostome Quatremère de Quincy. Helmikuun vallankumous
Helmikuun vallankumous vaikutti olennaisesti Suomen suuriruhtinaskunnan kehitykseen käynnistämällä sen prosessin, joka saman vuoden joulukuussa johti Suomen itsenäistymiseen. Ennen helmikuun vallankumousta Suomessa vallitsi toiseksi sortokaudeksi kutsuttu ajanjakso. Donghak-kapina
Varsinainen kapina puhkesi helmikuussa 1894 Gobussa Jeollan provinssissa, jossa paikalliset talonpojat kukistivat paikallishallinnon ja jakoivat mielestään laittomasti kerätyn veroriisin alueen asukkaille. Kapina levisi pian Gobun lähialueille. Toukokuussa 1894 Donghak-liikkeen kapina oli voimistunut siinä määrin, että kapinalliset etenivät Jeollan pääkaupunkiin Jeonjuun 31. toukokuuta 1894. Jeonjun valtauksen jälkeen kapina levisi edelleen Chungcheongin ja Gyongsangin provinsseihin. Talonpojat olivat nousseet kapinaan nimenomaan Korean hallitusta vastaan ja heidän tavoitteensa kohdistuivat lähinnä korruptoituneen virkakoneiston syrjäyttämiseen. Venäjän vuoden 1905 vallankumous
Joulukuussa 1904 alkanut laaja lakko oli jättänyt Pietarin ilman sähköä ja sanomalehtiä. Ortodoksinen pappi Georgi Gapon johti rauhanomaisen marssin Pietarissa viemään vetoomusta keisarille Talvipalatsiin 22. tammikuuta 1905. Väkijoukko kantoi ikoneita ja lauloi hymnejä, mutta hermostuneet turvallisuusjoukot avasivat tulen. Verisunnuntaiksi kutsuttu tapahtuma vaati satoja kuolonuhreja ja johti yleislakkoon ja mellakoihin. Niiden aikana Varsovassa ammuttiin yli sata ja Riiassa 70 mielenosoittajaa. Lokakuun manifesti
Lokakuun manifesti oli Venäjän keisari Nikolai II:n vuoden 1905 vallankumouksen aikana 30. lokakuuta 1905 antama julistus, joka merkitsi itsevaltiudesta luopumista ja perustuslailliseen monarkiaan siirtymistä. Lokakuun manifestissa luvattuja kansalaisoikeuksia ja parlamentaarista hallintoa ei toteutettu täydessä laajuudessaan, joten manifestin on toisaalta sanottu jättäneen itsevaltiuden ytimen koskemattomaksi. Lokakuun vallankumous
Sisällissodan yhteydessä bolševikkien perustama puna-armeija valloitti takaisin joitain Venäjästä itsenäistyneitä alueita, kuten Ukrainan, Georgian, Armenian ja Azerbaidžanin. Ne yhdistettiin Neuvosto-Venäjän kanssa vuonna 1923 uudeksi Neuvostoliitto-nimiseksi valtioksi.