Mistä Ison-Britannian ja Irlannin sopimuksen jälkeen tapahtui?
Irlannin historia
Kesällä 1921 britit ja irlantilaiset pääsivät sopimukseen aselevosta, ja joulukuussa allekirjoitettiin rauhansopimus. Sopimus teki Irlannista itsehallinnollisen vapaavaltion brittiläisenä dominiona, mutta jätti Pohjois-Irlannin kuusi kreivikuntaa vapaavaltion ulkopuolelle osaksi Yhdistynyttä kuningaskuntaa, jonka virallinen nimi tästä lähtien onkin ollut "Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta". Sopimuksen allekirjoitti uuden valtion pääministeri Michael Collins, mutta sen vastustajat nousivat sisällissotaan Eamon de Valeran johdolla.
Englanti
Englannilla ei ole ollut itsehallintoa vuoden 1707 unionisopimuksen jälkeen, jolloin Ison-Britannian kuningaskunta perustettiin. Se kuitenkin poikkeaa lakijärjestelmältään Skotlannista ja Pohjois-Irlannista, sekä myös pienemmistä alueista kuten Mansaaresta, koska se kuuluu Englannin ja Walesin kokonaisuuteen. Englannin suurin kaupunki Lontoo on Yhdistyneen kuningaskunnan pääkaupunki. Skotlanti
Vilhelm oli 1689–1697 sodassa Ranskaa vastaan. Sotaa ei kannatettu Skotlannissa, jossa muistettiin edelleen vanha liittosopimus Ranskan kanssa. Lisäksi Skotlannin talous kärsi sotakustannuksista. Samoihin aikoihin Skotlannin taloutta vaikeutti epäonnistunut omaan siirtomaahan tähdännyt Darien-suunnitelma. Taloudellisten ongelmien lisäksi Skotlannissa oli ongelmia perimysjärjestyksessä. Englannissa whig-poliitikot pelkäsivät Stuartien uutta nousua, ja Englannissa päätettiinkin, että lapsettoman Annan jälkeen hallitsijaksi tulisi Hannoverin Sofia. Skotlannin parlamentti ei hyväksynyt valintaa ja päätti valita oman hallitsijan Annan seuraajaksi. Skotlannin ja Englannin välit kiristyivät 1700-luvun alussa, mutta Englanti ei halunnut uutta sotaa. Skotlanti oli kuitenkin taloudellisesti ahdingossa ja suostui heinäkuussa 1706 unionisopimukseen, joka astui voimaan 1. toukokuuta 1707. Sopimus synnytti Ison-Britannian kuningaskunnan. Yhdistyneen kuningaskunnan lippu
Yhdistyneen kuningaskunnan lippu (, kirj. unionilippu, unionin keulalippu – unioni viittaa Englannin ja Skotlannin personaaliunioniin vuodelta 1603) on syntynyt yhdistämällä kolme lippua eli:Unionilippu otettiin käyttöön vuonna 1606, jolloin yhdistettiin Englannin ja Skotlannin lippuaiheet. Kun Irlanti liitettiin Britanniaan 1801 ja muodostui Yhdistynyt kuningaskunta, lippu sai vaikka Irlannin lippu myöhemmin muutettiin ja Irlannin valtio itsenäistyi 1922. Britanniaan jääneellä Pohjois-Irlannilla ei ole lippua (paitsi 1953–1972). Britannian lippuun ei ole sisällytetty mitään aihetta Walesin lipusta, sillä Wales ei ollut kuningaskunta, vaan se oli jo aiemmin liitetty Englantiin ruhtinaskunnaksi. Irlannin kapina 1641
Kapina muuttui osaksi suurempaa sodankäyntiä, kun Englannin sisällissota alkoi vuonna 1642. Samana vuonna Irlannin roomalaiskatolinen papisto piti Kilkennyssä kirkolliskokouksen. He vannoivat Kilkennyn konfederaation valan ja pyysivät kaikkia Irlannin katolisia liittymään liittoon. Konfederaatioon liittyneet lupasivat noudattaa liiton korkeimman neuvoston määräyksiä ja vannoivat uskollisuutta Kaarle I:lle, jota he pitivät parhaana turvana katolisuutta vastustavaa Englannin parlamenttia vastaan. Konfederaation kokouksessa myöhäissyksyllä 1642 nimettiin Irlannille hallitus, ja uudelleen värvättyä sotaväkeä johtamaan nimitettiin useita kenraaleja. Waitangin sopimus
Waitangin sopimus oli 46 uusiseelantilaisen maoriheimon ja brittien 6. helmikuuta 1840 Waitangissa, Bay of Islandsin lahden rannalla solmima sopimus, joka teki Uudesta-Seelannista Britannian kruununsiirtomaan. Sopimus alisti maorit brittiläisen Uuden-Seelannin kuvernöörin hallintaan ja antoi näille Britannian kansalaisoikeudet sekä omistusoikeuden omiin maihinsa. Sopimus myös lopetti valaanpyytäjien ja hylkeidenmetsästäjien siirtolaisuuteen perustuneen uudisasutuksen ja nykyaikaisilla tuliaseilla käydyt maoriheimojen väliset sodat. Sitoumuksen allekirjoittamisen jälkeen aloitettiin saarten järjestelmällinen ja rauhanomaisempi asuttaminen. Turskasota
Naton pääsihteeri Joseph Luns saapui 16. syyskuuta neuvottelemaan Reykjavíkiin, koska islantilaisministerit olivat ehdottaneet maan irtautumista Natosta, joka ei kyennyt suojelemaan Islantia kriisin aikana. Pääsihteerin vaatimuksesta brittiläiset sota-alukset kutsuttiin pois 3. lokakuuta. Sopimus solmittiin 8. marraskuuta ja sen mukaan britit saivat kalastaa tietyillä alueilla Islannin julistaman aluevesirajan sisällä maksimissaan 130 000 tonnia kalaa. Sopimus päättyi marraskuussa 1975. Irlannin parlamentti (lakkautettu 1801)
Vuosien 1782–1800 vaihetta Irlannin historiassa kutsutaan Grattanin parlamentiksi, ja se oli toistaiseksi viimeinen ajanjakso, jolloin yksi kotimainen parlamentti on tosiasiassa hallinnut koko Irlannin saarta. Rauhoitellakseen Irlantia William Pittin hallitus sääti vuonna 1793 lain, joka palautti Irlannin katolisille äänioikeuden. Irlannin parlamentti hyväksyi lain rajoitetussa muodossa, joka esti katolisia edelleen toimimasta parlamentin jäseninä. Vuoden 1798 kapinan jälkeen Pittin hallitus päätti kuitenkin yhdistää Irlannin ja Ison-Britannian kokonaan yhdeksi valtioksi. Vuonna 1800 Irlannin parlamentti taivuteltiin hyväksymään niin sanottu unionilaki, jolla se samalla lakkautti itse itsensä. Laki tuli voimaan 1. tammikuuta 1801. Siitä alkaen Irlannilla oli 100 edustajaa Ison-Britannian parlamentin alahuoneessa ja 32 edustajaa ylähuoneessa. Irlannin laivasto
1. heinäkuuta 1937 hyväksyttiin uusi perustuslaki, joka astui voimaan 29. joulukuuta. Laki muutti maan itsenäiseksi Irlannin tasavallaksi, jolloin sopimus vuodelta 1921 lakkasi olemasta voimassa. Kolmivärisestä lipusta tuli kansallislippu, iiristä virallinen kieli ja valtion päämieheksi presidentti. Vuoden 1921 sopimuksen 6. ja 7. artiklojen mukaisesti Britannian hallinnassa ja suojeluksessa oli ollut strategisesti merkittävät Queenstownin, Berehavenin ja Lough Swillyn satamat linnoituksineen. Nyt sen katsottiin loukkaavan maan itsemääräämisoikeutta. Maat pääsivät 25. huhtikuuta 1938 sopimukseen satamien siirrosta Éiren hallintaan 31. joulukuuta mennessä. Ison-Britannian ja Irlannin sopimus
Pohjois-Irlanti käytti hyväkseen mahdollisuuden jättäytyä vapaavaltion ulkopuolelle. Sopimuksessa mainittu rajakomissio työskenteli salaa vuosina 1924–1925. Sen ehdottamia muutoksia Pohjois-Irlannin rajaan eivät kuitenkaan hyväksyneet sen enempää Lontoon, Dublinin kuin Belfastinkaan hallitus, joten niitä ei toteutettu. Nämä kolme hallitusta solmivat 3. joulukuuta 1925 sopimuksen, joka kumosi rajakomission valtuudet ja vahvisti sen hetkisen rajan voimassaolon. Irlanti (saari)
Vuonna 1920 astui Lloyd Georgen johdolla voimaan uusi "home rule" -laki, jonka mukaan Irlannin saaren kahdeksan pohjoista kreivikuntaa (nyk. Pohjois-Irlanti) liitettiin Britanniaan. Kaksi vuotta myöhemmin Irlannin parlamentissa hyväksyttiin ratkaisu, jonka mukaan Pohjois-Irlanti sai "home rulen", ja loppuosa Irlannista, Irlannin vapaavaltio, sai dominion oikeudet. Vuonna 1923 Irlannista tuli kansainliiton jäsen ja ensimmäiseksi presidentiksi tuli William T. Cosgrave. Britannia hyväksyi Fianna Failin parlamentin vuoden 1937 valtiosäännön vasta vuonna 1945. Vuonna 1949 Irlanti julistautui täysivaltaiseksi tasavallaksi. Pohjois-Irlannin kysymys hiertää yhä Irlannin ja Yhdistyneen kuningaskunnan välejä. Ison-Britannian ja Irlannin sopimus
Sopimus hyväksyttiin Dáil Éireannissa 7. tammikuuta 1922 niukalla enemmistöllä äänin 64–57. De Valera erosi kahden päivän kuluttua hallituksen johdosta. Päivää myöhemmin Dáil Éireannissa pidetyssä presidentinvaalissa hän yritti palata tehtäväänsä, mutta hävisi kahdella äänellä Griffithille. De Valera ryhtyi nyt johtamaan sopimuksen vastustajien muodostamaa oppositiota. Sopimuksen nojalla Irlantiin asetettiin 14. tammikuuta 1922 Michael Collinsin johtama väliaikainen hallitus, jonka oli määrä käyttää valtaa siihen saakka, kunnes sopimus astuisi voimaan. Irlannilla oli pian kolme kilpailevaa hallitusta: Griffithin johtama tasavallan hallitus, Collinsin johtama väliaikainen hallitus sekä de Valeran ympärille syntynyt opposition varjohallitus. Samaan aikaan myös IRA jakautui kahtia, ja sen jäsenistä enemmistö liittyi sopimuksen vastustajiin. De Valera ja Collins saivat sovittua 16. kesäkuuta pidettävistä parlamenttivaaleista, jotka päättyivät sopimuksen kannattajien voittoon. Sisällissota puhkesi kaksi viikkoa myöhemmin, kun väliaikaisen hallituksen joukot yrittivät vallata sopimuksenvastustajien miehittämän Dublinin oikeustalon. Sodassa kuoli noin 1 000 irlantilaista. Heidän joukossaan oli Michael Collins, joka sai surmansa väijytyksessä 22. elokuuta 1922. Sota päättyi lopullisesti, kun viimeiset sopimusta vastustaneet sissijoukot antautuivat 27. huhtikuuta 1923. Irlannin historia
Nyt voimaan tulivat ankarat sortolait, "the Penal Laws", "na Péindlíthe", jotka kielsivät katolisilta maanomistuksen kokonaan. Irlantilaisilla ei enää ollut omia päälliköitä eikä sotureita, mutta liioin he eivät päässeet englantilaisten lakien suojelukseen. Iirin kieli jäi elämään vain kansanmurteina, mutta säilyi yksinkertaisesti sen vuoksi, että iiriä puhuva katolinen rahvas joutui elämään kokonaan laillisen yhteiskunnan ulkopuolella. Unionisopimus
Unionisopimus oli vuonna 1706 neuvoteltu ja seuraavana vuonna Union Act -lain muodossa hyväksytty Englannin ja Skotlannin kuningaskuntien parlamenttien välinen sopimus. Sopimus pani täytäntöön valtioiden neuvotteleman yhdistymisen. Sopimuksella oli kaksi osaa: Väliaikainen IRA
Odottamatta IRA kuitenkin aloitti tulitauon ja onnistui saamaan aikaan neuvottelukosketuksen Ison-Britannian hallitukseen. "Provojen" johtaja Seán Mac Stiofáin ja hänen taustatiiminsä, johon jo tuolloin kuuluivat Martin McGuinness ja Gerry Adams, tapasivat William Whitelawn Lontoossa heinäkuussa 1972. Koska Whitelaw piti IRA:n vaatimuksia (muun muassa brittijoukkojen asteittainen vetäytyminen saarelta, poliittisten vankien vapauttaminen) kohtuuttomina, neuvottelut päättyivät nopeasti tuloksettomina. Pari päivää myöhemmin joukko protestanttien kodeistaan häätämiä katolisia yritti IRA:n tuella asettua asumaan vastaavasti pakoon lähteneiden protestanttien tyhjiin asuntoihin. Kun brittisotilaat pysäyttivät muuttoauton ja pidättivät pari IRA:n miestä, operaatiosta vastannut IRA:n esikuntapäällikkö Séamus Twomey tulkitsi brittien rikkoneen tulitauon, ja IRA:n suora toiminta alkoi uudelleen. Liittoutuneet
Ensin brittien ja sitten Yhdysvaltain miehittämä Islanti julistettiin itsenäiseksi (miehitetystä Tanskasta) vuonna 1944. Saksalaisten Grönlantiin perustamat tukikohdat tuhottiin ja alue säilyi liittoutuneilla. Pohjois-Irlanti
Sinn Féin on myös onnistunut esittämään itsensä maltillisena myönnytysten tekijänä ja kompromissien hakijana katolisten ja kansainvälisen median keskuudessa. Tämä asetelma on korostunut erityisesti jokakesäisen marssikauden aikana, jolloin protestanttisen Oranialaisveljeskunnan ehdottomuus on näyttäytynyt vihamielisempänä kuin katolisten väkivaltainen mellakointi. Toukokuussa 2005 pidetyt vaalit osoittivat kuitenkin, että Sinn Féin oli tullut tiensä päähän äänisaaliin kasvattamisessa siihenastisella strategiallaan, ja heinäkuussa IRA ilmoitti lopettavansa aseellisen toimintansa. IRA:sta oli ehtinyt tulla Sinn Féinille taakka erityisesti Irlannin tasavallassa, jossa sen kannatus ei ole vieläkään noussut mainittavaksi. Ryhmittymä alkoi etsiä kunniallista tietä pois aseellisesta toiminnastaan jo 1970-luvulla, mutta sisäiset kiistat ja toisaalta muiden osapuolten linjaukset hidastivat prosessia. 1990-luvulla IRA:n pääasiallisena tehtävänä oli toimia neuvotteluaseena, jotta Sinn Féin saisi aikaan mahdollisimman otolliset olosuhteet saaren yhdistämiselle. Lontoo vastasi IRA:n ilmoitukseen vapauttamalla ”Shankillin pommittajaksi” kutsutun IRA:n jäsenen, kiihdyttämällä joukkojen vetäytymistä alueelta sekä lakkauttamalla erikoisosaston RIR:n (aikaisemmin UDR), jonka jäsenistä enemmistö oli protestantteja. Unionistit ovat suhtautuneet itse ilmoitukseen skeptisesti, mutta Blairin toimiin suorastaan vihamielisesti väittäen, ettei heille kerrottu aiotuista toimista etukäteen. Lisäksi unionistit katsovat, että lisämyönnytyksiä ei tulisi tehdä ennen kuin IRA:n lausunto on todettu paikkansapitäväksi myös pidemmällä aikavälillä. On myös syytä huomata, että IRA ei lakkauttanut itseään kuten Paisley vaati. Irlantilainen puolue
Ensimmäisen maailmansodan aikana Redmond asettui vahvasti tukemaan Ison-Britannian sotaponnistuksia, ja IPP:n kannatus alkoi nopeasti laskea vuoden 1916 pääsiäiskapinan jälkeen, varsinkin kun Redmond ei saanut neuvoteltua tyydyttävää sopimusta home rulen toteuttamisesta. Sinn Féin -puolue otti murskavoiton IPP:stä vuoden 1918 parlamenttivaaleissa, joissa jälkimmäisen paikkaluku laski 70:stä edustajasta kuuteen. Tähän myötävaikutti myös samana vuonna toteutettu äänioikeuden laajennus. Irlantilainen puolue lakkautti oman toimintansa pian tämä jälkeen. Cobden–Chevalierin kauppasopimus
Vuoteen 1908 mennessä Isolla-Britannialla oli tällainen sopimus jo 46 valtion kanssa, ja se käsitti myös siirtomaissa valmistettuja tuotteita. Saksalla ja Ranskalla oli sopimuksia jonkin verran vähemmän. Home rule
Home rule oli nimitys Irlannille tavoitellulle itsehallinnolle, jota yritettiin toteuttaa useita kertoja 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Irlanti kuului tuolloin Isoon-Britanniaan. Home rulea kannatti pääosa Irlannin poliitikoista ja moninkertaisen pääministerin William Gladstonen ansiosta myös Britannian liberaalipuolue ryhtyi tukemaan sitä. Britannian konservatiivipuolue sekä Irlannin unionistit vastustivat home rulea kiivaasti ja onnistuivat useita kertoja estämään sen toteuttamisen. Ensimmäinen home rule -lakiesitys vuonna 1886 hylättiin parlamentin alahuoneessa. Toinen esitys vuonna 1893 hyväksyttiin alahuoneessa, mutta hylättiin ylähuoneessa. Kolmas esitys saatiin vuonna 1914 hyväksyttyä, mutta ensimmäinen maailmansota esti sen toteutumisen ja Irlannin nationalistien mielenkiinto alkoi siirtyä täyden itsenäisyyden tavoitteluun. Lopulta itsehallinto toteutettiin vuonna 1921 Pohjois-Irlannissa, kun taas muusta Irlannista tuli kokonaan itsenäinen valtio. Garret FitzGerald
FitzGerald koki pääministerinä kovan tappion heti vuonna 1983, kun hän veti tukensa pois ehdotetulta abortinvastaiselta perustuslainlisäykseltä. Hän ehdotti erilaista sanamuotoa lisäykselle, mutta se ei saanut kannatusta. Lopulta alkuperäinen ehdotus meni selvästi läpi. Kolme vuotta myöhemmin FitzGeraldin ehdottama mahdollisuus avioeroon ei saanut kannatusta. Hänen pääministeriuransa kohokohtia oli Ison-Britannian ja Irlannin sopimus, joka solmittiin 1985. Se takasi Irlannille mahdollisuuden päästä vaikuttamaan Pohjois-Irlannin politiikkaan ensimmäisen kerran sitten vuoden 1921. Sopimus onnistui, vaikka FitzGerald oli kutsunut Britannian ja Irlannin suhdetta katastrofaaliseksi Margaret Thatcherin ja Haugheyn välisten erimielisyyksien jälkeen. Waitangin sopimus
Waitangin sopimuksella haluttiin helpottaa New Zealand Companyn maakauppoja sekä vähentää maorien välisiä kahakoita. 1839 George Gippsistä tuli Uuden-Seelannin kuvernööri. Samana vuonna William Hobson sai tehtäväkseen tehdä Uudesta-Seelannista Ison-Britannian siirtomaa. Hobson valmisteli sopimuksen, jonka tarkoituksena oli siirtää rauhanomaisesti kaikki valta maoreilta Isolle-Britannialle. Hobson luki Kerikerissä julistuksen, jossa hän totesi Uuden-Seelannin kuuluvan Isoon-Britanniaan ja tarkemmin Uuteen Etelä-Walesiin. Hobsonin laatima sopimus käännettiin maorin kielelle, ja siitä lähetettiin kopioita ympäri Uutta-Seelantia allekirjoitettavaksi eri heimopäälliköille. Vaikka kaikki maoripäälliköt eivät allekirjoittaneetkaan sopimusta, Hobson julisti määräysvaltansa koskevan koko maata, ja Uudesta-Seelannista tehtiin Uudesta Etelä-Walesista erillinen siirtomaa. Islanti
Toisen maailmansodan aikana Islanti oli ensin brittien miehittämä ja sittemmin puolustusliitossa Yhdysvaltojen kanssa. Sodan jälkeen maa liittyi Natoon. Islanti ei perustanut omaa armeijaa. Ison-Britannian ja Irlannin sopimus
Ison-Britannian ja Irlannin sopimus () oli Ison-Britannian hallituksen ja Irlannin tasavaltalaisjohdon välillä neuvoteltu sopimus, joka allekirjoitettiin 6. joulukuuta 1921 ja astui voimaan vuotta myöhemmin. Sopimus päätti Irlannin itsenäisyyssodan ja sen nojalla perustettiin Irlannin vapaavaltio, josta tuli brittiläinen dominio. Sopimuksella vahvistettiin Irlannin kahtiajako ja Pohjois-Irlannin jääminen osaksi Britannian valtiota. Irlannissa tasavaltalaisten radikaali siipi ei hyväksynyt sopimusta ja se johti vuonna 1922 käytyyn Irlannin sisällissotaan, jonka sopimuksen vastustajat kuitenkin hävisivät. Sopimus muodosti pohjan vuosina 1922–1937 voimassa olleelle Irlannin perustuslaille. Limerickin sopimus
Ginkelin ja Vilhelm Oranialaisen mielestä Limerickin sopimukseen sisältyneet myönnytykset Irlannin katolisille olivat pieni hinta sodan päättämisestä. Irlannin protestantit eivät kuitenkaan suostuneet hyväksymään sopimusta, sillä he halusivat sodassa saavutetun voiton jälkeen syrjäyttää katoliset kokonaan poliittisesta vallasta. Kun protestanttien hallitsema Irlannin parlamentti lopulta vahvisti Limerickin sopimuksen vuonna 1697, sen sisältöä muutettiin merkittävästi: maininta uskonnonvapaudesta jätettiin pois, samoin maininta kevennetystä uskollisuudenvalasta. Lisäksi sopimuksessa taattujen oikeuksien katsottiin koskevan vain kirjaimellisesti jakobiittiarmeijassa taistelleita, ei Irlannin katolista siviiliväestöä, johon alettiin pian kohdistaa jyrkkiä sortolakeja ("penal laws"). Yhdistyneen kuningaskunnan historia
Irlanti liittyi unionisopimukseen vuoden 1800 unionilailla, jolloin unioni sai nimekseen "Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta". Vuonna 1922 Irlannin tasavalta itsenäistyi ja Pohjois-Irlanti jatkoi osana Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Vuonna 1927 Yhdistynyt kuningaskunta vaihtoi viralliseksi nimekseen "Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta", joka tavallisesti lyhennetään "Yhdistynyt kuningaskunta" tai "Britannia". John Redmond
Redmond valitsi parlamentissa yhteistyön Englannin liberaalien kanssa, jotka olivat valmiita tukemaan Irlannin itsehallinnon toteuttamista. Redmondin ja Irlantilaisen puolueen vaikutusvalta kasvoi huomattavasti vuoden 1910 vaalien jälkeen, jolloin puolue saavutti parlamentissa vaa’ankieliaseman ja H. H. Asquithin johtama liberaalien vähemmistöhallitus jäi siten riippuvaiseksi sen tuesta. Redmondin ja irlantilaisten iloksi hallitus antoi 1912 uuden lakiesityksen Irlannin itsehallinnosta. Ulsterin unionistit vastustivat lakia kiivaasti ja varautuivat estämään sen voimaantulon väkivalloin. Kun home rulen voimaanastuminen näytti johtavan sisällissotaan Irlannissa, Redmond hyväksyi maaliskuussa 1914 vastentahtoisesti kompromissin, jonka mukaan itsehallintoa vastustaneet Ulsterin kreivikunnat jätettäisiin tilapäisesti sen ulkopuolelle. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua kesken kaiken Redmond teki sopimuksen Asquithin kanssa: Redmond varmistaisi irlantilaisten tuen Ison-Britannian sotaponnistuksille ja vastineeksi hallitus varmisti home rule -lain hyväksynnän parlamentissa. Lain toimeenpano kuitenkin määrättiin lykättäväksi siihen asti, kunnes sota päättyisi. Irlannin tasavaltalaisarmeija
Irlannin tasavaltalaisarmeija eli IRA (tulee englanninkielisestä nimestä "Irish Republican Army") on irlantilaisten nationalistien terroristijärjestö, joka vuodesta 1920 taisteli brittejä vastaan Irlannin itsehallinnon tai itsenäisyyden puolesta. Vuoden 1922 jälkeen se jatkoi toimintaansa Yhdistyneeseen kuningaskuntaan kuuluvassa Pohjois-Irlannissa Irlannin itsehallinnon tultua hyväksytyksi. IRA on historiansa aikana jakautunut monta kertaa. Nykyinen "uusi IRA" on 1960-luvulla voimistunut "vanhan IRA:n" seuraaja. Vuodesta 2005 alkaen järjestö on pidättäytynyt aseellisesta toiminnasta ja on riisunut aseistustaan. Charles Stewart Parnell
Kilmainhamin sopimuksen myötä vallankumouksellinen toiminta Irlannissa hiljeni ja Parnellin johtava asema säilyi horjumattomana. Vuoden 1884 äänioikeusuudistus lisäsi entisestään hänen puolueensa edustusta parlamentissa. Yhdessä konservatiivien kanssa Parnellin Irlantilainen puolue kaatoi kesäkuussa 1885 liberaalien hallituksen. Marraskuun 1885 parlamenttivaaleissa Parnell antoi julistuksen, jossa hän kehotti Englannissa asuvia irlantilaisia äänestämään mieluummin konservatiivien kuin liberaalien ehdokkaita. Taktiikan tarkoituksena oli varmistaa Englannin pääpuolueiden tasavahva kannatus, jolloin Parnellin oma puolue saisi vaa’ankieliaseman. Tavoite toteutui Irlantilaisen puolueen saadessa 86 edustajaa. Puolueen edustajat tukivat aluksi uutta konservatiivihallitusta, mutta kun hallitus kiristi toimia Irlannissa, Parnell siirsi tukensa takaisin Gladstonelle, joka pääsi näin helmikuussa 1886 palaamaan pääministeriksi. Irlannin historia
Unionilain jälkeen kapinointi sai väistyä laillisuuden tieltä: 1800-luvun alkupuolella irlantilaisten asiaa ryhtyi ajamaan lakimies Daniel O'Connell. Hänen tavoitteenaan oli tehdä irlantilaisista tasa-arvoisia alamaisia kuninkaalle, "länsibrittejä". Nationalisti hän ei ollut eikä iirin kielen asemakaan kiinnostanut häntä, vaikka se oli hänen äidinkielensä. Hän perusti Catholic Associationin, josta tuli massajärjestönä merkittävä rauhanomainen painostusryhmä katolisten oikeuksien parantamiseksi. Irlanti
Vapaussota puhkesi 1919. Vuonna 1921 Irlanti ja Britannia sopivat aselevosta ja maan tulemisesta vapaavaltioksi. Täyden itsenäisyyden Irlanti saavutti Britannian antamalla Westminsterin säädöksellä 1931. Irlanti julistautui tasavallaksi 1948 ja erottautui Britannian kruunusta ja Brittiläisestä kansainyhteisöstä 1949 ja liittyi Euroopan talousyhteisöön vuonna 1973. Kilkennyn konfederaatio
Kaarle I:n tappio Englannin sisällissodassa sinetöi lopulta Irlannin konfederaation kohtalon. Ormonde luovutti kesällä 1647 vallan Dublinissa parlamenttia tukeneelle armeijalle, jota komensi eversti Michael Jones. Jones voitti elokuussa 1647 Prestonin Dungan Hillin taistelussa ja löi myöhemmin konfederaation joukot myös Rathminesin taistelussa. Konfederaatio sai tammikuussa 1649 solmittua rauhan kuningas Kaarle I:n kanssa, mutta ilo oli lyhytaikainen, sillä vielä saman kuukauden aikana Englannin parlamentti tuomitsi kuninkaan kuolemaan ja hänet teloitettiin. Oliver Cromwell nousi maihin Irlannissa elokuussa 1649 ja kukisti konfederaation valloittaessaan koko saaren. Hän valtasi Kilkennyn maaliskuussa 1650. Irlannin sisällissota
Collinsin johtamat sopimusta tukevat joukot valtasivat Dublinin viikon kestäneiden taisteluiden jälkeen ja etenivät myös muualla Irlannissa briteiltä saatujen aseiden turvin. Elokuussa 1922 sopimuksen puolustajat olivat voittaneet varsinaisen sisällissodan. Vihamielisyydet kuitenkin jatkuivat sissisodan muodossa. Sopimusta vastustanut IRA:n osa ei luovuttanut aseitaan eikä hajonnut. Osa sopimuksen vastustajista liittyi De Valeran muodostamaan Fianna Fáil -puolueeseen ja lähti politiikkaan. Irlannin historia
Tämän jälkeen Elisabetin seuraaja Jaakko I aloitti englantilaisten uudisasukkaiden "istutukset" ("plantations", iir. "plandálacha") Irlantiin, erityisesti Ulsteriin. Tavoitteena oli englantilaisen kulttuurin juurruttaminen Irlantiin ja gaelilaisen klaanilaitoksen jäänteiden hävittäminen. Nyt kun Englanti oli leimautumassa protestanttiseksi maaksi ja irlantilaisten kansanomaista kristillisyyttä oli pidettävä lähinnä katolisuutena, uskonnolliset vastakohdat määrittelivät, kuka oli irlantilainen ja kuka englantilainen. Katolisten maat vietiin ja parhaat tontit jaettiin protestanteille. Näiltä ajoilta ovat peräisin myös Pohjois-Irlannin väestöryhmien ristiriidat. Yhdistynyt kuningaskunta
Vuodesta 1801, jolloin Irlanti tuli osaksi kuningaskuntaa, vuoteen 1921, jolloin Irlanti itsenäistyi, valtion nimenä oli Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta. Tämän edeltäjänä oli Ison-Britannian kuningaskunta, joka muodostui vuonna 1707 Englannin ja Skotlannin kuningaskuntien yhdistyessä. Luettelo Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsijoista
Ison-Britannian kuningaskunnan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsijoita on ollut yhteensä 12 siitä asti kun Englannin kuningaskunta ja Skotlannin kuningaskunta yhdistyivät 1. toukokuuta 1707. Englanti ja Skotlanti olivat olleet personaaliunionissa Stuart-suvun alaisuudessa 24. maaliskuuta 1603 lähtien. 1. tammikuuta 1801 Iso-Britannia yhdistyi Irlannin kuningaskunnan kanssa muodostaen Ison-Britannian ja Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan. Sen jälkeen kun suurin osa Irlannista jätti unionin, kuningaskunnan nimi muutettiin 12. huhtikuuta 1927 Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneeksi kuningaskunnaksi. Yhdistyneen kuningaskunnan historia
Yhdistyneen kuningaskunnan historia valtiona alkoi, kun Englannin ja Skotlannin kuningaskunta muodostivat poliittisen unionin 1. toukokuuta 1707, kuten 22. heinäkuuta 1706 allekirjoitetussa Englannin ja Skotlannin parlamenttien ratifioimassa Trentin unionisopimuksessa oli sovittu. Unionista muodostui Ison-Britannian kuningaskunta. Ennen yhdistymistä Englanti ja Skotlanti olivat olleet itsenäisiä valtioita, mutta vuonna 1603 solmitun sopimuksen () jälkeen niitä yhdisti personaaliunioni, jolla luotiin perusta kuningaskuntien yhdistymiseen. Maastrichtin sopimus
Kun sopimus tuli voimaan, alkoi myös automaattinen prosessi, jossa kaikki ministerineuvoston päättämien kriteerien rajoissa pysyneet valtiot liittyvät yhteisvaluuttaan. Iso-Britannia ja Tanska pidättivät itsellään oikeuden jättäytyä yhteisvaluutan ulkopuolelle. Sota Irlannissa 1689–1691
Sarsfieldin neuvottelema Limerickin sopimus sisälsi kaksi tärkeää myönnytystä irlantilaisille. Ensinnäkin kaikki jakobiittien puolella taistelleet saisivat turvallisesti vetäytyä Irlannista mannermaalle. Tämä johti ”villihanhien pakona” tunnettuun liikkeeseen, jonka yhteydessä tuhannet irlantilaiset, mukaan lukien pääosa Irlannin maa-aatelista, jättivät saaren. Toisen sopimukseen sisältyneen myönnytyksen mukaan Irlannin katoliset saisivat harjoittaa vapaasti uskontoaan. Irlannin protestantit eivät pitäneet tästä määräyksestä. Kun Irlannin protestanttinen parlamentti vuonna 1697 vahvisti Limerickin sopimuksen, sen sisältöä muutettiin siten, että myönnytykset katolisille jäivät paljon rajallisemmiksi ja käytännössä merkityksettömiksi. Myöhemmin muun muassa Englannin Test Act -laki ulotettiin Irlantiin. Katolisilta estettiin parlamenttiin tai virkoihin pääsy, heiltä kiellettiin aseen kantaminen, koulujen perustaminen jne. ja heidän maidensa takavarikoimista helpotettiin. Irlantiin syntyi vahvempi protestanttisen vähemmistön ylivalta kuin koskaan aiemmin. Unionilaki (1800)
Irlanti oli kuulunut 1100-luvun lopulta alkaen Englannin kuninkaan alaisuuteen, jolle oli kuulunut Irlannin yliherran ("Lord of Ireland") arvonimi. Personaaliunioni maiden välille oli syntynyt muodollisesti vuonna 1541, jolloin Irlannin parlamentti oli tunnustanut Englannin kuninkaan myös Irlannin kuninkaaksi. Täydellinen unioni ehti olla jo kertaalleen voimassa Oliver Cromwellin aikana 1653–1660, mutta se kumottiin Stuartien palattua valtaan. Vuonna 1691 Englannin parlamentti oli säätänyt lain, jolla Irlannin parlamentin jäsenyys rajoitettiin vain protestantteihin, vaikka pääosa Irlannin väestöstä oli katolisia. Vuonna 1704 Irlantiin ulotettiin myös Test Act, joka salli virkoihin pääsyn vain anglikaaneille. Vuosisadan lopulla irlantilaisille kuitenkin tehtiin myönnytyksiä: Irlannin parlamentin asemaa vahvistettiin vuonna 1782 ja katoliset saivat 1793 Irlannissa rajoitetun äänioikeuden, joskin ylivalta hallinnossa säilyi protestanttisella vähemmistöllä. Irlannin historia
Viikinkien jälkeen tulivat normannit. Nämä olivat viikinkien jälkeläisiä, jotka olivat asettuneet Ranskan Normandiaan ja antaneet maakunnalle nimensä. Vilhelm Valloittajan johdolla normannit olivat alistaneet valtaansa Englannin vuoden 1066 jälkeen. Irlantiin he saapuivat 1169, kun Leinsterin maakunnan kuningas Diarmuid Mac Murchadha liittoutui normandialaisen Richard Fitz Gilbert de Claren kanssa Connachtin kuningas Tiarnán Ó Ruaircia vastaan. Tämä oli Irlannin ensimmäinen ”englantilaisvalloitus”, oikeastaan normandianranskalainen valloitus. Irlannin historia
Huolimatta jäsenyydestään Brittiläisessä kansainyhteisössä Éire pysyi koko toisen maailmansodan ajan puolueettomana. Kymmenettuhannet irlantilaiset kokivat kuitenkin velvollisuudekseen osallistua sotaan natseja vastaan, ja myös Irlannin valtio toimi kulissien takana käytännössä brittien liittolaisena. Saksalaiset lentäjät, joiden kone oli pudonnut Irlantiin, joutuivat internointileireille sodan ajaksi, mutta vastaavan kohtalon kokeneet brittilentäjät saateltiin vaivihkaa Pohjois-Irlannin rajan läheisyyteen. Jos Saksan diplomaatit kummastelivat asiaa, irlantilaiset ilmoittivat viattomasti, että Irlanti oli englanninkielinen maa, jossa paenneiden brittilentäjien oli helppo sulautua tavalliseen väestöön ja hankkiutua vaivatta omaan maahansa, jolla sattumoisin oli yhteinen maaraja Irlannin vapaavaltion kanssa. Yhdistynyt kuningaskunta
Englannissa oli lyhyt tasavaltalaiskausi 1600-luvun puolivälissä sisällissodan jälkeen. Se päättyi 1660, kun Kaarle II nousi Englannin kuninkaaksi. Englanti ja Skotlanti olivat saman hallitsijan hallitsemia vuodesta 1603, ja ne liittyivät pysyvästi Ison-Britannian kuningaskunnaksi 1707. Aavejuna (Clive Cusslerin romaani)
Sopimus Ison-Britannian ja Yhdysvaltojen välillä allekirjoitettiin, mutta samana päivänä sopimuksen molemmat kappaleet tuhoutuvat: yhdysvaltalaisen asiainhoitajan mukana ollut sopimus katoaa kun "Manhattan Limited" -pikajuna syöksyy vaurioituneelta rautatiesillalta Hudsonjokeen, ja brittien sopimus katoaa RMS "Empress of Irelandin" haaksirikossa. Tapauksen johdosta Yhdysvaltain presidentti Wilson määrää tiedot sopimuksesta tuhottaviksi ja kuittaa Isolle-Britannialle maksetun 150 miljoonan dollarin ennakkomaksun sotalainaksi. Home rule
Maailmansodan aikana home rule -liikkeen kannatus hiipui. Liberaalit ja konservatiivit muodostivat yhteishallituksen, jolloin Irlantilainen puolue menetti vaa’ankieliasemansa. Puolueen johtaja Redmond oli sitoutunut tukemaan Ison-Britannian sotaponnistuksia, mikä alkoi sodan pitkittyessä vieraannuttaa hänen kannattajiaan ja lisätä vallankumouksellisten separatistien kannatusta. Vuoden 1916 pääsiäiskapinan ankara tukahduttaminen ja pelko kutsuntojen toimeenpanosta Irlannissa viimeistelivät tämän kehityksen. Irlantilaisen puolueen kannatus romahti joulukuun 1918 parlamenttivaaleissa ja suurin osa Irlannin edustajainpaikoista meni radikaalille tasavaltalaiselle Sinn Féin -puolueelle, jonka edustajat kieltäytyivät vastaanottamasta paikkojaan ja perustivat sen sijaan oman parlamentin Dubliniin tammikuussa 1919. Se julisti Irlannin itsenäiseksi tasavallaksi. Katolisten emansipaatio
Irlanti ja Iso-Britannia yhdistettiin vuoden 1801 unionilailla. Sen jälkeen katolisten emansipaatio pysähtyi muutaman vuosikymmenen ajaksi kuningas Yrjö III:n, toryjen sekä Irlannin prostestanttien vastarintaan. Irlannissa emansipaation puolesta ryhtyi kamppailemaan kansanjohtaja Daniel O’Connell, joka onnistui saamaan massat mukaan vuonna 1823 perustamansa Catholic Associationin toimintaan. Vuonna 1828 O’Connell valittiin parlamentin alahuoneeseen, mutta hän ei voinut vastaanottaa paikkaansa uskontonsa vuoksi. Kapinointi Irlannissa uhkasi, joten konservatiivinen pääministeri lordi Wellington ja hänen sisäministerinsä Robert Peel ajoivat 1829 läpi Roman Catholic Relief Act -lain, joka salli katolisille pääsyn parlamenttiin ja lähes kaikkiin virkoihin. Tämä merkitsi myös käytännössä Test Actin kumoutumista. John Redmond
Koska kauan toivottu home rule näytti olevan toteutumassa, Redmond nautti Irlannissa suurta suosiota maailmansodan alussa, ja hän sai helposti suurimman osan edellisenä vuonna perustettujen Irlannin vapaaehtoisjoukkojen jäsenistä värväytymään Britannian armeijaan. Sodan pitkittyessä irlantilaisten tuki Redmondin linjalle alkoi kuitenkin liueta. Ison-Britannian hallitus suhtautui varauksellisesti Redmondin yritykseen koota erityisiä irlantilaisia prikaateja lähetettäviksi länsirintamalle. Myös hänen ehdotuksensa Irlannin puolustuksen jättämisestä irlantilaisten ja ulsterilaisten vapaaehtoisjoukkojen varaan torjuttiin. Redmondille tarjottiin toukokuussa 1915 ministerinpaikkaa Britannian uudessa kokoomushallituksessa, mutta hän kieltäytyi. Vuoden 1916 pääsiäiskapina Dublinissa tuli hänelle ikävänä yllätyksenä ja romutti hänen politiikkansa perustan. Kapinan jälkeen Britannian hallitus korvasi vuoden 1914 jäädytetyn home rule -lain uudella suunnitelmalla, jonka mukaan Ulster jätettäisiin pysyvästi Irlannin itsehallinnon ulkopuolelle. Pohjois-Irlannin levottomuudet
Irlanti erosi Iso-Britanniasta vuonna 1923 omaksi vapaavaltiokseen verisen sisällisodan jälkeen. Kuusi Pohjois-Irlannin kreivikuntaa jäi Irlannin ulkopuolelle. Pohjois-Irlannin väestöstä 2/3 oli protestantteja. Nämä yleensä kannattivat Ulsteriksi kutsumansa alueen säilymistä osana Britanniaa. Heitä kutsutaan unionisteiksi, jyrkimpiä brittimielisiä lojalisteiksi. Monet, etupäässä katoliset kannattivat alueen liittämistä Irlantiin. Heitä kutsutaan yleensä nationalisteiksi. Nationalistien äärilaitaa sanotaan tasavaltalaisiksi. Katolinen Irlannin tasavaltalaisarmeija halusi jo 1920-luvulla liittää alueen Irlantiin. IRA taisteli alussa Irlannin jaon hyväksynyttä Irlannin hallitustakin vastaan mutta myöhemmin luopui siitä. Unionilaki (1800)
Pittin kaavailemat muutokset katolisten asemaan jäivät pitkäksi aikaa toteutumatta, sillä kuningas Yrjö III ei hyväksynyt niitä. Unionia tukeneet Irlannin katoliset piispat olivat pettyneitä. Test Act kumottiin lopulta vuonna 1829, minkä jälkeen myös Irlannin katoliset saattoivat tulla valituiksi Ison-Britannian parlamenttiin. Tämän muutoksen aikaansaanut Daniel O’Connell ryhtyi 1840-luvulla kamppailemaan näkyvästi unionilain kumoamisen puolesta, mutta ei saanut vastakaikua Englannissa. Myöhemmin Irlannin ja Ison-Britannian unionin säilyttämisen kannattajia alettiin kutsua unionisteiksi. Englannin sisällissota
Sodan lopputulos oli kolmijakoinen: Kuningas Kaarle I:n oikeudenkäynti ja teloitus, hänen poikansa Kaarle II:n karkotus ja Englannin monarkian korvaaminen ensin Englannin tasavallalla (1649–1653) ja sitten Protektoraatilla (1653–1659) Oliver Cromwellin oman vallan alla. Englannin kirkon monopoli Kristuksen palvomisessa päättyi voittajien lujittaessa perustettua "Protestanttien ylemmyys" -yhteisöä Irlannissa. Sodat muuttivat perustuslakia niin, että monarkki ei voi hallita ilman parlamentin suostumusta. Tämä konsepti lujitettiin laillisesti kuitenkin vasta osana "Mainiota vallankumousta" vuonna 1688. Constance Markievicz
Sinn Féinin edustajat perustivat Dubliniin oman parlamentin, Dáil Éireannin, johon myös Markievicz liittyi vankilasta vapauduttuaan maaliskuussa 1919. Hänestä tuli huhtikuussa tasavaltalaishallituksen työministeri, missä tehtävässä hän toimi kaksi vuotta. Hän toimi myös Cumann na mBan -naisjärjestön johtajana. Kesäkuussa 1919 brittiviranomaiset tuomitsivat Markieviczin jälleen neljäksi kuukaudeksi pakkotyöhön kansankiihotuksesta ja seuraavana vuonna hän sai kahden vuoden tuomion. Tällä kertaa hän vapautui Irlannin vapaussodan päättäneen rauhansopimuksen yhteydessä annetulla armahduksella. Hän vastusti katkerasti Ison-Britannian ja Irlannin sopimusta ja tuki sopimuksen vastustajia Irlannin sisällissodassa. Elokuussa 1923 Markievicz valittiin Irlannin vapaavaltion parlamenttiin, mutta Sinn Féinin edustajat kieltäytyivät jälleen vannomasta uskollisuudenvalaa kuninkaalle eivätkä ottaneet paikkojaan vastaan. Marraskuussa 1923 hän joutui vielä kerran vankilaan, mutta vapautui ryhdyttyään nälkälakkoon. Sinn Féin
Sinn Féinin Britannian alahuoneeseen valitut edustajat eivät ottaneet vastaan kansanedustajanpaikkojaan, vaan muodostivat tammikuussa 1919 Dublinissa Dáil Éireann -nimisen kansalliskokouksen, joka julistautui Irlannin hallitukseksi. Samana päivänä irlantilaisvapaaehtoiset hyökkäsivät aseistamattoman poliisin kimppuun Soloheadbegissa Tipperaryssa, minkä katsotaan olleen alku Irlannin itsenäisyyssodalle. Maaseudulle vetäytyneet irlantilaisvapaaehtoiset alkoivat kutsua itseään Irlannin tasavaltalaisarmeijaksi eli IRA:ksi vuonna 1920. Joulukuussa 1920 Britannian parlamentti hyväksyi jo ennen ensimmäistä maailmansotaa valmistellun Irlannin itsehallintolain, jonka mukaan kuusi protestanttisinta maakuntaa Pohjois-Irlannissa jäi unioniin ja muu Irlanti sai itsehallinnon. Keväällä 1921 Pohjois-Irlannissa pidettiin vaalit, joissa unionistit saivat 40 paikkaa, maltilliset kansallismieliset kuusi ja Sinn Féin myös kuusi paikkaa. Väliaikainen IRA
Syyskuussa 2008 IRA ilmoitti IMC:n riippumattoman valvontakomission välityksellä luopuneensa kaikesta aseellisesta toiminnasta. Tämä on ollut protestanttien vaatimus ehtona yhteistyölle Sinn Feinin kanssa. Irlannin hallitus on vahvistanut IRA:n olevan lopullisesti poissa. Yhdistynyt kuningaskunta
Yhdistynyt kuningaskunta oli 1800-luvun merkittävin teollisuus- ja sotilasmahti ja siirtomaavalta, joka laajimmillaan käsitti noin 30 miljoonaa neliökilometriä ja lähes neljäsosan maapallon väestöstä. Silloin syntyi sanonta, ettei Aurinko koskaan laske Brittiläisen imperiumin yltä. Teollisena vallankumouksena tunnettu muutos käynnistyikin Britanniassa 1700- ja 1800-lukujen taitteessa, mikä nosti maan maailmanjohtavaksi talousmahdiksi. Lisäksi Britannian siirtomaavalta oli suurimmillaan Viktorian aikana (1837–1901). 1900-luvun alkuun mennessä muut maat olivat saavuttaneet teollistumisessa brittien etumatkan. 1920-luvun aikana imperiumi alkoi hajota, kun Irlanti itsenäistyi 1921, vaikkakin kuusi Ulsterin provinssia pysyivät emämaassaan ja muodostivat Pohjois-Irlannin. Vuonna 1926 Australia, Kanada ja Uusi-Seelanti saivat itsenäisyyden, mutta liittyivät Brittiläiseen kansainyhteisöön. Siirtomaavallan purkautuminen jatkui toisen maailmansodan jälkeen, alkaen Intian ja Pakistanin itsenäistymisestä 1947. Irlanti (saari)
Vuonna 1916 joukko äärikatolilaisia kapinallisia ryhtyi kapinaan Saksasta saamine aseineen ja Sinn Féin -liike julisti Irlannin tasavallaksi Dublinissa. Brittiläiset kuitenkin kukistivat kapinan jälleen kerran ja teloittivat liikkeen johtajan Roger Casementin. Vuonna 1919 irlantilaisten itse perustama parlamentti julisti maan itsenäiseksi tasavallaksi. Presidentiksi nimettiin Eamon de Valera. Brittiläiset vastasivat tähän lähettämällä maahan sotajoukkoja. Konflikti eteni sissisodaksi Irlannin tasavaltalaisarmeijan IRA:n johtamana. Michael Collins (irlantilainen vapaustaistelija)
Ison-Britannian ja Irlannin sopimuksen mukaan ennen Irlannin vapaavaltion perustamista Irlannin johtoon olisi asetettava väliaikainen hallitus. Collins nimitettiin 14. tammikuuta 1922 tämän hallituksen pääministeriksi ja hän jatkoi myös valtiovarainministerinä. Väliaikaishallitusta työllisti muun muassa turvallisuus- ja virkakoneiston rakentaminen sekä tulevan perustuslain valmistelu, mutta de Valeran johtamat sopimusta vastustaneet jyrkät tasavaltalaiset pyrkivät kaikin tavoin jarruttamaan tätä työtä. Griffith arveli sisällissodan väistämätön, mutta Collins oli haluton lähtemään sotaan entisiä tovereitaan vastaan, ja viivytteli siksi voimakeinoihin turvautumista. Tämä sodan aloittamisen lykkääminen osoittautui hyödylliseksi, sillä hallitus sai siten aikaa järjestää joukkonsa. Lisäksi nopea ensi-isku olisi antanut sopimuksen vastustajille marttyyrin aseman, mutta nyt tilanne saatiin näyttämään siltä, että väliaikaishallitus pakotettiin vasten tahtoaan sotatoimiin. Vielä toukokuussa 1922 Collins onnistui neuvottelemaan de Valeran kanssa sopimuksen uusien vaalien järjestämisestä kesäkuun puolivälissä, mutta oppositio jatkoi häiriköintiään myös vaalien jälkeen. Ison-Britannian hallitus esitti lopulta Irlannin väliaikaiselle hallitukselle uhkavaatimuksen, jossa se vaati toimia Dublinin oikeustalon miehittäneitä IRA:n kapinallisia vastaan. Collins antoi lopulta määräyksen oikeustalon takaisin valtaamisesta, mikä johti sisällissodan puhkeamiseen. Skotlannin historia
Skotlannin ja Englannin kruunut yhdistyivät Elisabet I:n kuoleman jälkeen. Skotlannin Jaakko VI:stä tuli 1603 myös Englannin kuningas. Ensimmäiset yhteiset hallitsijat vastustivat Skotlannin presbyteerikirkkoa, ja Kaarle I uudistukset aloittivat Skotlannissa vuonna 1639 piispojen sodat. Englanti kärsi niissä tappion, mikä oli aloittamassa sisällissotaa, jossa skotlantilaiset asettuivat aluksi Oliver Cromwellin parlamentaristien puolelle. Osapuolet ajautuivat kuitenkin erimielisyyksiin, ja Cromwell valloitti Skotlannin. Skotlannin talous oli raunioina 1600-luvun lopulla. Sekä Englannissa että Skotlannissa etsittiin samaan aikaan seuraajaa lapsettomalle Annalle. Pitkien neuvotteluiden jälkeen Skotlanti ja Englanti tekivät vuonna 1706 unionisopimuksen. Ylämailta joukkoja keränneet jakobiitit kävivät 1700-luvulla kaksi kapinaa Ison-Britannian kruunua vastaan. Näiden seurauksena vuonna 1746 monet Ylämaiden kulttuuriin liittyvät symbolit, kuten kiltti kiellettiin. Irlannin historia
Pääsiäiskapinan tukahduttaminen ei merkinnyt irlantilaisen nationalismin tukahtumista. Päinvastoin, sen aikaa kun kansallismieliset - sekä ääriainekset että maltillisemmat - istuivat brittien vankileirissä, katkeruus kasvoi ja maltti mureni. Teloitukset kasvattivat uhmaa. Vuoden 1918 parlamenttivaaleissa Sinn Féin, äärinationalistien puolue, nappasi murskavoiton, mutta sen sijaan että Sinn Féinin edustajat olisivat menneet Lontooseen Westminsterin parlamenttiin, he perustivatkin oman parlamentin, Dáil Éireannin, ja julistivat Irlannin itsenäiseksi tasavallaksi. Irlantilaisten vapaaehtoisjoukkojen ja brittien välille syttyi sota. Islanti
Joulukuussa 2009 Allting hyväksyi 3,8 miljardin euron korvaukset Britannialle ja Alankomaille Icesave-pankin kaatuessa menetetyistä varoista. Korvaukset kaatuivat presidentti Ólafur Ragnar Grímssonin maaliskuussa 2010 järjestämässä kansanäänestyksessä. Joulukuussa 2010 hyväksyttiin uusi sopimus, jonka mukaan Islanti korvaa varat vuosien 2016–2046 välillä noin kolmen prosentin korolla. Presidentti ilmoitti 20. tammikuuta 2011 käyttävänsä jälleen veto-oikeuttaan. Islantilaiset kuitenkin hylkäsivät sopimuksen jälleen 9. huhtikuuta 2011 järjestetyssä kansanäänestyksessä. Home rule
Vuonna 1920 David Lloyd Georgen hallitus sääti Government of Ireland Act -lain, jonka mukaan Irlanti jaettaisiin kahteen erilliseen itsehallintoalueeseen: Ulsterin kuudella kreivikunnalla olisi oma parlamentti ja muun Irlannin 26:lla kreivikunnalla omansa. Näiden oli määrä nauttia suunnilleen aiempien home rule -esitysten laajuisesta itsehallinnosta. Tämä laki tuli voimaan Pohjois-Irlannissa ja Belfastin parlamentti aloitti toimintansa kesäkuussa 1921, mutta Sinn Féinin vastarinta esti lain toimeenpanon muun Irlannin osalta. Irlannin vapaussota päättyi heinäkuussa 1921 solmittuun aselepoon ja joulukuussa allekirjoitettuun Ison-Britannian ja Irlannin sopimukseen, jolla 26:sta kreivikunnasta muodostettiin Irlannin vapaavaltio. Se merkitsi home rulea pidemmälle vietyä ratkaisua, mutta Irlanti jäi vielä dominion asemaan. Vuoden 1937 perustuslainmuutos vahvisti käytännössä Irlannin täydellisen itsenäisyyden lakkauttamalla kenraalikuvernöörin viran ja Ison-Britannian hallitsijan veto-oikeuden Irlannin asioissa. Irlanti katkaisi muodollisestikin suhteensa vanhaan emämaahan eroamalla vuonna 1949 Brittiläisestä kansainyhteisöstä. Iso-Britannia (saari)
Saarella oli ollut kolme maata: Englanti, Skotlanti ja Wales. Ison-Britannian kuningaskunta oli olemassa vuodet 1707–1801. Se muodostettiin vuoden 1707 unionisopimuksella Englannin kuningaskunnan ja Skotlannin kuningaskunnan yhdistyessä. Vuoden 1801 liittosopimus muutti valtion nimen Ison-Britannian ja Irlannin yhdistyneeksi kuningaskunnaksi, josta tuli vuonna 1927 nykyinen "Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta". Iso-Britannia-nimeä käytetään lähes aina tarkoittamaan Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Lyhenne "GB" (Great Britain) on myös jossakin yhteyksissä virallinen valtiosta käytetty lyhenne. Faisal I (Irak)
Kuningas solmi Iso- Britannian kanssa sopimuksen vuonna 1930. Sopimuksen perusteella Irak sai itsenäisyytensä vuonna 1932 ja maa liittyi Kansainliittoon. Sopimusta ja kuningasta on kritisoitu erityisesti Baath- puolueen valtakaudella siitä, että se jätti Iso-Britannialle mahdollisuuden kontrolloida Irakin öljyvaroja. Irlannin pörssi
Irlannin pörssi (ISE) () on Irlannin ainoa arvopaperipörssi. Se perustettiin vuonna 1793. Se tunnustettiin lailliseksi vuonna 1799 kun Irlannin parlamentti hyväksyi (Dublinin) pörssilain. Eri aikoina sen historiassa ISE sisälsi useita paikallisia pörssejä, mukaan luettuna Corkin ja Dublinin pörssit. Vuonna 1973 Irlannin pörssi fuusioitui muiden brittiläisten ja irlantilaisten pörssien kanssa tullen osaksi kansainvälistä Britannian ja Irlannin pörssiä, jota nykyisin kutsutaan nimellä Lontoon pörssi. Vuosien 1973–1986 välillä pörssissä ei ollut listaa uusille yrityksille. Vuonna 1995 siitä tuli täysin itsenäinen jälleen ja siitä lähtien se on laajentunut kansainvälisesti ja pitää itseään globaalina listauskeskuksena kansainvälisille rahastoille ja velka-arvopapereille. Oliver Cromwellin Irlannin-valloitus
Cromwellin hallinto päätti palauttaa Englannin vallan Irlannissa jatkamalla englantilaisten protestanttien uudisasuttamista katolisten maille 1600-luvun alussa toteutetun Ulsterin uudisasutuksen tapaan. Noin kaksi kolmasosaa kaikesta Irlannin maaomaisuudesta takavarikoitiin, ja ainoastaan Connachtin alue jätettiin asutussuunnitelmien ulkopuolelle. Kaikki Cromwellia ja hänen armeijaansa vastustaneet irlantilaiset määrättiin muuttamaan Shannonjoen länsipuolelle eli Connachtiin maaliskuuhun 1655 mennessä. Määräys koski kymmenesosaa koko Irlannin puolimiljoonaisesta väestöstä. Mittavaa uudisasutusta takavarikoiduille maille ei kuitenkaan saatu aikaan. Pääosa Cromwellin valtakauden Irlantia koskeneista muutoksista kumottiin Kaarle II:n palattua valtaistuimelle Englannin restauraation yhteydessä vuonna 1660. Turskasota
Turskasota (, ) oli sarja Islannin ja Yhdistyneen kuningaskunnan välillä vuosina 1958–1976 vallinneita diplomaattisia selkkauksia. Kalastuselinkeinoaan puolustanut Islanti siirsi asteittain aluevesirajaansa kauemmaksi ensin neljän, sitten 12, 50 ja 200 meripeninkulman päähän rannikosta kieltäen brittiläisiltä kalastajilta pääsyn alueelleen. Omien kalastajiensa ja kalanjalostusteollisuutensa etuja puolustanut Britannia ei hyväksynyt tätä. Seurauksena oli lieviä väkivaltaisuuksia ja vakava välirikko. Tilanne kärjistyi lopulta siihen, että Islanti katkaisi diplomaattisuhteensa Britanniaan. Pian tämän jälkeen Britannia taipui Islannin vaatimuksiin. Unionilaki (1800)
Act of Union eli unionilaki oli vuonna 1800 säädetty ja 1. tammikuuta 1801 voimaan astunut laki, jolla Irlanti ja Iso-Britannia yhdistettiin valtiounioniksi. Näin syntyi Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta. Unionilaki muodostui teknisesti kahdesta laista, joista toinen koski Ison-Britannian parlamenttia ja toinen Irlannin parlamenttia. Irlannin parlamentti lakkautti unionin hyväksymisen yhteydessä itsensä. Irlannin tasavaltalaisarmeija
IRA ei voinut hyväksyä dominiota tarkoittavassa Irlannin vapaavaltiossa Britannian suvereniteettia, joka näkyi siinä, että Irlannin parlamenttiedustajat joutuivat vannomaan uskollisuudenvalan Britannian kruunulle. Irlannin vapaavaltiossa ei protestanttisen unionistienemmistön haltuun jäänyttä Pohjois-Irlantia pidetty elinkelpoisena, vaan sen uskottiin romahtavan kahden vuosikymmenen kuluessa. Eamon de Valera jätti suoran toiminnan. Tultuaan valituksi Britannian parlamenttiin hän meni alahuoneeseen vannomatta uskollisuuden valaa Britannian kruunulle. Sittemmin hän myös julisti 1949 Irlannin vapaavaltion Britanniasta riippumattomaksi tasavallaksi ja katkaisi näin valtiollisen siteen Isoon-Britanniaan. Pohjois-Irlannin ongelma jäi ratkaisematta. Myös Irlannin tasavallalla oli yhteiskunnallisia ongelmia. Pohjois-Irlannin avoimen kysymyksen vuoksi IRA:n toiminnan painopiste siirtyi yhä selvemmin sinne. Cathal Brugha
Brugha ei osallistunut aselevon jälkeisiin neuvotteluihin brittihallituksen kanssa ja vastusti jyrkästi Collinsin ja Griffithin neuvottelemaa Ison-Britannian ja Irlannin sopimusta. Sopimuksen tultua hyväksytyksi Dáilissa tammikuussa 1922 Brugha siirrettiin välittömästi pois puolustusministerin paikalta. Sen jälkeen hän liittyi sopimusta vastustaneen opposition johtoon. Brughan katkeruus ja halveksunta Collinsia kohtaan muuttui tässä vaiheessa julkiseksi panetteluksi. Sisällissodan käynnistyttyä kesäkuun 1922 lopussa Brugha liittyi sopimusta vastustaneisiin kapinallisiin, jotka olivat miehittäneet hotelliryhmän Dublinin keskustassa. Hallituksen joukkojen tulittaessa tykistöllä rakennuksia 5. heinäkuuta useimmat kapinalliset antautuivat, mutta Brugha hyökkäsi yksinään kadulle pistooli kädessä. Hän haavoittui kuolettavasti reiteen ja kuoli 7. heinäkuuta dublinilaisessa Mater Hospital -sairaalassa. Brian Cowen
Cowenin johtama hallitus joutui kohtaamaan nopeasti heikkenevän taloudellisen tilanteen lisäksi tappion Lissabonin sopimusta koskeneessa kansanäänestyksessä. Asuntokuplan puhkeamisen myötä Irlannin talous ajautui vaikeuksiin ja maa putosi ensimmäisenä EU-maana virallisesti taantumaan vuoden 2008 aikana. Talousnäkymien heikennyttyä voimakkaasti hallitus julkaisi menoleikkauksia ja veronkorotuksia sisältäneen budjetin. Éamon de Valera
Hyödyntäen kuningas Edvard VIII:n kruunustaluopumista vuonna 1936 de Valeran hallitus lakkautti kenraalikuvernöörin viran ja päätti yksipuolisesti korvata vuoden 1921 sopimuksen kokonaan uudella valtiosäännöllä. De Valera laati pääosin itse Irlannin uuden perustuslain, joka hyväksyttiin vuonna 1937 kansanäänestyksellä. Perustuslaki lakkautti vapaavaltion ja teki Irlannista lähes täysin suvereenin suhteessa emämaahansa, poikkeuksena vain diplomaattisuhteet kolmansiin maihin, mutta maata ei vielä muodollisesti nimetty tasavallaksi. Perustuslaki myös antoi katoliselle kirkolle erityisaseman uskontokuntien joukossa ja teki iirin kielestä virallisesti maan pääkielen. Perustuslain astuessa voimaan 29. joulukuuta 1937 de Valerasta tuli ensimmäinen "Taoiseach", pääministeri, ja hän jatkoi myös ulkoministerinä. Hän vakuutti Ison-Britannian pääministerin Neville Chamberlainin, että Irlanti ei sallisi aluettaan käytettävän sotatoimiin Isoa-Britanniaa vastaan. Huhtikuussa 1938 solmitulla sopimuksella Iso-Britannia luopui Irlannissa sijaitsevista kolmesta laivastotukikohdastaan, jotka se oli vuoden 1921 sopimuksen nojalla saanut pitää, mikä mahdollisti Irlannille puolueettomuuden sodan aikana. Samalla kauppasota lopetettiin solmimalla kauppasopimukset ja Irlanti kuittasi kertakorvauksella maksamattomat velat. Peter Mandelson
Mandelsonista tuli kauppa- ja teollisuusministeri vuonna 1998 ja seuraavana vuonna hänestä tuli Ison-Britannian Pohjois-Irlannin asioiden ministeri. Mandelsonin johdolla käytiin vuosina 1999–2001 neuvotteluja, joiden seurauksena Pohjois-Irlantiin perustettiin protestanttien ja katolisten yhteishallitus ja IRA ilmoitti aseidensa poistamisesta. Myös Pohjois-Irlannin poliisivoimat uudistui täydellisesti. Jayn sopimus
Jayn sopimus (, "The British Treaty" tai "the Treaty of London of 1794") oli Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian välinen sopimus. Sopimuksessa sovittiin, että Yhdysvallat lisäisi kaupankäyntiään Britannian kanssa samalla kun britit vetävät joukkonsa Suurien järvien luota. Sopimuksen solmi Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtaja John Jay. Sopimusta kritisoitiin Yhdysvalloissa ankarasti, ja presidentti George Washington joutui tekemään kaikkensa, jotta kongressi hyväksyi sen. Pohjois-Irlannin levottomuudet
Yleensä Pohjois-Irlannin väkivallan syynä pidetään kiistaa siitä, kuuluuko alue Yhdistyneeseen kuningaskuntaan vai Irlantiin. Englantilaiset valtasivat Irlannin vuosisatoja sitten. Valtauksien varmistamiseksi englantilaisia ja skotteja asettui asumaan Irlantiin. Uskonpuhdistus muutti Englannin protestanttiseksi, mutta Irlanti jäi katoliseksi. Irlannin miehittäneet britit olivat siirtomaaisäntiä, jotka ottivat itselleen irlantilaisilta parhaat viljelymaat. Irlannissa nousi nationalismi 1800-luvulla. Enda Kenny
Irlannin irtautuessa EU:n ja IMF:n kolmivuotisesta pelastuspaketista joulukuussa 2013 Kenny piti puheen, jossa hän kertoi maan olevan menossa oikeaan suuntaan talouden alkaessa samaan aikaan toipua. Irlannista tuli samalla ensimmäinen euroalueen maa, jonka tukipakettiohjelma saatiin onnistuneesti päätökseen. Irlannin parlamentti (lakkautettu 1801)
Vuonna 1541 käskynhaltija Anthony St Legerin koollekutsuma Irlannin parlamentti julisti Englannin kuningas Henrik VIII:n myös Irlannin kuninkaaksi, jolloin syntyi Irlannin kuningaskunta. Sen jälkeen kun protestanttien uudisasuttaminen Ulsteriin oli käynnistynyt 1600-luvun alussa, kuningas Jaakko I kutsui vuonna 1613 koolle parlamentin, jonka molempiin kamareihin saatiin ensimmäistä kertaa kapea protestanttinen enemmistö perustamalla Ulsterin alueelle runsaasti uusia vaalipiirejä. Tästä alkaen protestanteilla oli enemmistö Irlannin parlamentissa. Poikkeuksen muodosti katolisen Jaakko II:n suojeluksessa vuonna 1689 kokoontunut niin sanottu ”isänmaallinen parlamentti”, jossa katolinen enemmistö pyrki kumoamaan 1600-luvun aikana säädettyjä katolisten vastaisia lakeja. Jaakon kukistuttua Irlannin parlamentin protestanttinen enemmistö palautui entistäkin itsetietoisempana. Parlamentti sääti seuraavina vuosina niin sanotut rangaistuslait ("penal laws"), joilla katoliset ja myös ei-anglikaaniset protestantit suljettiin kokonaan poliittisen elämän ulkopuolelle. Menain riippusilta
Ennen sillan valmistumista saareen kuljettiin salmen yli lautoilla. Se oli kuitenkin vaarallista, koska Menainsalmessa on voimakas virtaus. Salmen yli kulki kuitenkin Irlannista Englantiin nopein reitti, joka alkoi Holyheadin satamasta ja jatkui edelleen Angleseyn saaren poikki. Irlanti liitettiin Iso-Britanniaan Unionilailla vuonna 1800. Tämä vilkastutti Irlannin ja Lontoon välistä liikennettä, koska myös Irlannin hallinto hoidettiin tämän jälkeen Lontoosta. Vuonna 1819 rakennusinsinööri Thomas Telford sai tehtäväksi parantaa tieyhteyttä Lontoon ja Holyheadin sataman välillä. Yksi parannuskohde oli sillan rakentaminen. Se valmistui vuonna 1826. Tämän jälkeen matkustusaika lyheni kaikkien muiden tienparannusten kanssa 9 tuntia ja oli 27 tuntia. Nykyään tämä matka taittuu viidessä ja puolessa tunnissa. Irlannin tasavaltalaisveljeskunta
Pääsiäiskapinan kukistamisen jälkeen Michael Collins elvytti IRB:n toiminnan vielä kerran uudelleen. Järjestön salaseuramaisuutta alettiin kuitenkin pitää taakkana, ja Irlannin vapaussodan aikana vuodesta 1919 alkaen se menetti pääosan arvovallastaan uudelle Irlannin tasavaltalaisarmeijalle (IRA) sekä Dáil Éireannin hallitukselle. Molemmissa organisaatioissa mukana ollut Collins tosin piti IRB:tä yhä merkittävänä, mutta monet arvostivat nyt IRA:n jäsenyyttä enemmän. Kysymys joulukuussa 1921 solmitusta Ison-Britannian ja Irlannin sopimuksesta jakoi IRB:n, sillä järjestön pääneuvosto puolsi sopimusta mutta pääosa jäsenistä vastusti sitä. Tämän seurauksena järjestö hajosi Irlannin sisällissodan aikana. IRB lakkautettiin vuonna 1924 sen jälkeen, kun siitä irtautunut Irish Republican Army Organisation -niminen ryhmä oli sekaantunut epäonnistuneeseen kapinaan uuden Irlannin vapaavaltion armeijassa. Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta
Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta () perustettiin itsenäisenä valtiona 1. tammikuuta 1801 vuoden 1800 unionilain puolesta, joka yhdisti Ison-Britannian kuningaskunnan ja Irlannin kuningaskunnan. Valtio kesti sellaisenaan vuoteen 1922 asti, jolloin siitä tuli nykyinen Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta. Irlannin historia
Vapaavaltion piti periaatteessa olla Ison-Britannian dominio eli samassa asemassa kuin Kanada ja Australia. Tie vei kuitenkin väistämättä kohti täysin itsenäistä Irlannin tasavaltaa. Vapaavaltion vastustajia johtanut Eamon de Valera voitti vaalit 1932 ja pudotti vapaavaltion kannattajien Cumann na nGaedheal -puolueen satulasta. Nyt Irlantia hallitsi de Valeran puolue Fianna Fáil, ja varsin pian vapaavaltio sai de Valeran laatiman uuden perustuslain, johon yleensä viitataan iirinkielisellä nimellä "Bunreacht na hÉireann". Perustuslaki piti Irlantia periaatteessa jakamattomana, kulttuurisesti se korosti Irlannin erityistä katolisuutta ja uskonnon erityisasemaa laajemmaltikin, ja maan viralliseksi nimeksi tuli "Saorstát na hÉireann"in, Irlannin vapaavaltion, sijasta pelkkä "Éire". Islanti
Aluevesilaajennusten aiheuttama kiista Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa johti maiden välirikkoon 1950-luvun alussa. Britannia asetti Islannin kalan kauppasaartoon. Vuosina 1956–1960 31 prosenttia Islannin viennistä meni Neuvostoliittoon ja SEV-maihin. Islanti sai kaupan vastineeksi öljyä, autoja ja koneita. Pienimuotoisempi talouden kriisi sattui, kun Islannin kauppa Afrikkaan keskeytyi Biafran sodan vuoksi. Irlannin vapaussota
Kesällä 1920 Britannia julisti alueelle sotalainsäädännön, jonka nojalla kapinallisia voitiin tuomita kuolemaan tai vankileireille jopa ilman oikeudenkäyntiä. Valtionavustukset Sinn Féin hallussa oleville alueille lakkautettiin. Nämä toimet johtivat väkivaltaisuuksien kiihtymiseen marraskuussa 1920. Samaan aikaan Intiassa Britannian kruunun joukoissa palvelevat irlantilaiset nousivat kapinaan. Irlanninmeri
Irlanninmeri on meri, joka erottaa Ison-Britannian ja Irlannin saaret. Pyhän Yrjön kanaali Irlannin tasavallan ja Walesin välissä yhdistää meren Atlantin valtamereen etelässä ja pohjoisessa sen yhdistää valtamereen Skotlannin ja Pohjois-Irlannin välissä sijaitseva Pohjoiskanaali. Keskellä Irlanninmerta sijaitsee Mansaari. Merellä on suuri taloudellinen merkitys paikalliselle kaupankäynnille, laivanvarustukselle ja laivaliikenteelle, kalastukselle sekä energiantuotannolle tuulivoiman ja ydinvoiman tuotannon muodossa. Paljon on myös keskusteltu rautatietunnelista, joka liittäisi Irlannin ja Ison-Britannian saaret. Tunneli olisi noin 80 kilometriä pitkä. Kahden saaren välillä kulkee vuosittain yli kaksitoista miljoonaa matkustajaa ja 17 miljoonaa tonnia kauppatavaraa. Martin Van Buren
Loppuvuodesta 1838 yhdysvaltalaisia siirtolaisia alkoi asettua Mainen ja Kanadan välissä sijaitsevalle maa-alueelle, jonka hallinnasta Iso-Britannia ja Yhdysvallat kiistelivät. Britit alkoivat häätää alueelle siirtyneitä siirtolaisia ja myös vangitsivat osan heistä, minkä vuoksi Van Buren määräsi Yhdysvaltain armeijan alueelle valvomaan tilannetta. Samalla hän kutsui Britannian ministerin Washingtoniin neuvottelemaan tilanteen hoitamisesta rauhallisesti. Maat pääsivät sopuun ja allekirjoittivat vuonna 1842 Webster–Ashburtonin rauhan. Irlannin sisällissota
Sopimuksen puolustajat katsoivat tukevansa parlamentin hyväksymää laillista sopimusta ja pitivät vastustajia kapinallisina, ”irregulars”. Vastustajat sanoivat sopimuksen olevan brittien sanelua ja kutsuivat puolustajia miehittäjiä mielisteleväksi sotilasjuntaksi. Eamon de Valera liittyi vastustajiin aluksi tavallisena vapaaehtoisena, mutta perusti lokakuussa 1922 tasavallan hallituksen vaihtoehtona vapaavaltiolle. Islannin kuningaskunta
Islannin kuningaskunta (isl: "Konungsríkið Ísland"; tansk: "Kongeriget Island") oli perustuslaillinen monarkia Euroopassa. Se perustettiin 1. joulukuuta 1918, jolloin Islannin ja Tanskan välille luotiin personaaliunioni. Monarkia ja personaaliunioni lakkautettiin 17. kesäkuuta 1944, jolloin Islannista tuli pidetyn kansanäänestyksen jälkeen tasavalta. Irlannin historia
Richard de Clare, joka tunnetaan myös nimellä Strongbow, tuli näin hankkineeksi Irlannin tai lähinnä sen itäosat puolivahingossa Englannin kruunun alueeksi. Seuraavien vuosisatojen ajan Englannin kuninkaat yrittivät saada Irlannissa aikaan jonkinlaista järjestystä, mutta englantilaisten ja irlantilaisten lakien yhteensopimattomuuden vuoksi muun muassa aatelisten perimysjärjestykset menivät sekaisin ja koko saari joutui kaaostilaan, kun ei oltu varmoja siitä, kumpaa lakia täytyy noudattaa. Sekasorto ja pikkusodat leimasivat irlantilaista elämää. Iirin historia
Irlannin suuren nälänhädän jälkeen 1800-luvun jälkipuoliskolla iirin kielen puhujamäärät Irlannissa laskivat hälyttävän nopeasti nälkäkuolemien, englanninkielisen kansakoulun ja suureksi kasvaneen maastamuuton takia. Vuosisadan aikana perustettiin useita järjestöjä, joiden tarkoituksena oli iirinkielisten tekstien kokoaminen ja tutkiminen sekä iirinkielisen kulttuurin muistiinmerkitseminen jälkipolvia varten. Ensimmäinen järjestö parantamaan iirin asemaa puhuttuna kielenä perustettiin vuonna 1893 Douglas Hyden Länsi-Irlannin Roscommonissa ("Ros Comáin"), syntyneen protestantin aloitteesta. Tämä järjestö oli nimeltään "Conradh na Gaeilge", englanniksi "Gaelic League". Yhdistynyt kuningaskunta
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta (, ), virallisesti myös Iso-Britannia ja Pohjois-Irlanti tai Yhdistynyt kuningaskunta, on saarivaltio Pohjois-Euroopassa. Se muodostuu Englannista, Skotlannista ja Walesista, jotka sijaitsevat Ison-Britannian saarella, sekä Irlannin saarella sijaitsevasta Pohjois-Irlannista. Tämän lisäksi Yhdistyneellä kuningaskunnalla on hallussaan eräitä näiden lähellä sijaitsevia saaria ja saaristoja sekä muutamia kaukaisia meren­takaisia alueita. Unionilaki (1707)
Kuningatar Annan nimittämä komissio laati unionisopimuksen kolmessa kuukaudessa heinäkuuhun 1706 mennessä. Sen mukaan kauppa Ison-Britannian ja sen dominioiden välillä olisi vapaata ja tasa-arvoista, ja Annan kuoleman jälkeen kruunun sovittiin periytyvän Hannover-suvulle. Verotusta päätettiin yhtenäistää. Skotlanti lupautui ottamaan kontolleen osuuden Englannin valtionvelasta ja vastineeksi Englanti maksoi Skotlannille kompensaatiota 398 085 10 šillinkiä ("The Equivalent"). Skotlanti sai säilyttää oman laki- ja oikeusjärjestelmänsä. Episkopaalinen Englannin kirkko ja presbyteerinen Skotlannin kirkko luvattiin säilyttää ilman muutoksia. Sinn Féin
Dáil Éireann ja Britannian hallitus sopivat 6. joulukuuta 1921, että Irlannin 26 maakuntaa muuttuvat Brittiläiseen kansainyhteisöön kuuluvaksi dominioksi, jota kutsuttiin Irlannin vapaavaltioksi. Irlannin laivasto
Irlannin sisällissodan päätyttyä toukokuussa 1923 oli edelleen olemassa riski, että väkivaltaisuudet jatkuisivat tai ulkovallat puuttuisivat maan sisäisiin asioihin. Tällöin maan hallitus perusti Irlannin vapaavaltion rannikko- ja meriosaston (), jonka tehtävänä oli estää aseiden salakuljetus sekä valvoa maan kalavesiä. Vaikka vuoden 1921 vapaavaltiosopimus esti sotalaivaston luomisen, tulli- ja kalastuksenvalvontalaivaston ylläpito oli mahdollista. Islannin kuningaskunta
Toisessa maailmansodassa Tanska joutui Saksan miehittämäksi. Tämän johdosta Islanti ilmoitti ottavansa ulkomaanpolitiikan ja puolustuksen omalle harteelleen. Britannia Islannin protestoinista huolimatta kuitenkin miehitti maan, koska se oli strategisesti tärkeällä paikalla. Vuonna 1941 Islanti hyväksyi puolustussopimuksen Yhdysvaltain kanssa. Irlannin kuningaskunta
Irlannin kuningaskunta päättyi vuonna 1800 Ison-Britannian kuningaskunnan kanssa tehtyyn unionilakiin, jonka seurauksena 1. tammikuuta 1801 muodostettiin Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta. Englanti
Englannin ja Skotlannin kuningaskunnat liittyivät personaaliunioniin vuonna 1603 ja reaaliunioniin vuonna 1707. Tällöin ne muodostivat yhden valtion, Ison-Britannian kuningaskunnan. Vuoden 1800 unionilailla Irlannin kuningaskunta liitettiin Ison-Britannian kuningaskuntaan. Myöhemmin liittoon jäi vain Pohjois-Irlanti ja nykyisen mallinen Britannian valtio, Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta, syntyi. Sen jälkeen Britanniaa on hallinnut yhteinen hallitus, Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus. Vuonna 1999 Skotlanti ja Wales saivat omat parlamenttinsa ja Englanti jäi ainoaksi Britannian osaksi, jolla ei ole edustavaa elintä. Lainsäädännössä Englanti on vuoden 1284 Rhuddlan-asetuksen ja vuoden 1536 unionisopimuksen voimaanastumisten jäljiltä samassa yksikössä kuin Wales (Englanti ja Wales). Skotlanti ja Pohjois-Irlanti ovat erillisiä yksiköitä myös lainsäädännössä. Skotlannin historia
Skotlannin ja Englannin välit kärjistyivät 1700-luvun alussa sodan partaalle, mutta Englanti oli jo sodassa Ranskan kanssa eikä halunnut sen rinnalle toista sotaa. Englanti lähetti kesällä 1705 Argyllin herttuan John Campbellin neuvottelemaan unionisopimuksesta. Englanti käytti lopulta taloudellisen saartamisen ja sotilaallisen invaasion uhkaa neuvottelukeinoina. Unionisopimus hyväksyttiin heinäkuussa 1706, ja se astui voimaan 1. toukokuuta 1707. Se yhdisti Englannin, Walesin ja Skotlannin Ison-Britannian kuningaskunnaksi. Limerickin sopimus
Limerickin sopimus oli Irlannin Limerickissä 3. lokakuuta 1691 allekirjoitettu sopimus, joka päätti kaksi vuotta kestäneen sodan Vilhelm III Oranialaisen kannattajien ja jakobiittien välillä. Sopimuksen oli tarkoitus turvata Irlannin katolisten uskonnonvapaus, mutta englantilaiset ja Irlannin protestantit eivät lopulta noudattaneet sopimusta. Islannin historia
Islanti liittyi NATO:on 30. maaliskuuta 1949. Sopimuksen mukaan Islanti ei kuitenkaan koskaan osallistuisi hyökkäystoimiin mitään muuta maata vastaan. Vuonna 1949 Islannin NATO-jäsenyyttä vastaan pidettiin suuria mielenosoituksia. Korean sodan alettua Yhdysvallat sopi Islannin kanssa, että vastuu Islannin puolustuksesta siirtyi jälleen Yhdysvalloille. Sopimus allekirjoitettiin 5. toukokuuta 1951, ja sen nojalla amerikkalaiset sotilaat pysyivät vastalauseista huolimatta Islannissa vuoteen 2006 saakka. Vaikka maassa ei enää nykyään ole amerikkalaista sotilastukikohtaa, Yhdysvallat on yhä sitoututunut huolehtimaan Islannin puolustuksesta, sillä molemmat maat ovat NATO:n jäseniä ja NATO:n peruskirjan mukaan hyökkäys Islantiin katsottaisiin samalla hyökkäykseksi kaikkia NATO-maita vastaan. Pohjois-Irlannin levottomuudet
Pohjois-Irlanti kuuluu Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, mutta sen katoliset halusivat pitkään liittää
alueen osaksi Irlannin tasavaltaa. Protestantit puolestaan halusivat säilyttää Ulsteriksi kutsumansa alueen osana Iso-Britanniaa. Protestantit syrjivät katolisia muun muassa politiikassa, työnhaussa, virkojen ja asuntojen jaossa. Tämä vei katoliset kansalaisoikeusmarsseihin vuonna 1968. Protestanttien äärijärjestöt vastasivat näihin hyökkäämällä marssijoiden kimppuun, ja täysin protestanttinen poliisi hajottamalla aktivistien mielenosoitukset. Katoliset alkoivat mellakoida väkivaltaisesti. Kun protestanttien ja katolisten välinen väkivalta levisi koko maahan elokuussa 1968, Britannia lähetti joukkonsa Pohjois-Irlantiin. Tämän takia IRA aktivoitui toden teolla, mikä johti 1970-luvun alussa kiihtyvään väkivallan kierteeseen eri osapuolten välille. Irlannin laivasto
Rannikko- ja meriosaston lakkauttamisesta seurasi, että Irlannin vapaavaltio menetti mahdollisuutensa valvoa aluevesiään. Ainoaksi alukseksi jäänyt "Muirchú" ei kyennyt valvomaan kalastusalueita. Rannikkojoukkojen lakkauttamiseen päättyi Yhdistyneen kuningaskunnan maahan luoman 109 rannikkovartioaseman valvontatehtävät. Tilalle luotiin vapaaehtoisuuteen perustuva pelastuspalvelu (), mutta meripelastus jäi kuitenkin kuninkaallisen meripelastuspalvelun () vastuulle. Ison-Britannian ja Irlannin sopimus
Irlannin itsenäisyyssota päättyi 9. heinäkuuta 1921 solmittuun ja kaksi päivää myöhemmin voimaanastuneeseen tulitaukoon. Lloyd Georgen hallitus avasi nyt keskusteluyhteyden Eamon de Valeran johtamaan Irlannin tasavallan hallitukseen, mutta yhteiseen neuvottelupöytään pääseminen viivästyi, koska osapuolet syyttelivät toisiaan. Lopulta de Valera hyväksyi 30. syyskuuta Lloyd Georgen kutsun neuvotteluihin, joissa oli tarkoitus sopia Irlannin tulevasta asemasta osana Brittiläistä imperiumia. Irlannin tasavallan hallitus nimesi 7. lokakuuta edustajansa neuvotteluissa. Valtuuskunnan johtajaksi tuli ulkoministeri Arthur Griffith ja muiksi jäseniksi Michael Collins, Robert Barton, George Gavan Duffy sekä Eamonn Duggan. Britannian hallituksen edustajina neuvotteluissa toimivat pääministeri Lloyd Georgen ohella sinetinvartija Austen Chamberlain, siirtomaaministeri Winston Churchill, lordikansleri F. E. Birkenhead, sotaministeri Laming Worthington-Evans, Irlannin asioiden ministeri Hamar Greenwood sekä kruununjuristi Gordon Hewart. Neuvottelut käytiin Lontoossa Downing Street 10:ssä ja ne alkoivat 11. lokakuuta. Michael Collins (irlantilainen vapaustaistelija)
Sodan päättänyt tulitauko astui voimaan heinäkuussa 1921. Tasavaltalaishallituksen johtaja de Valera halusi Collinsin ja Arthur Griffithin toimivan Irlannin pääedustajina rauhanneuvotteluissa brittien kanssa. He saivat hallitsevan roolin rauhanvaltuuskunnassa, jonka Dáil Éireann nimitti syyskuussa 1921 ja joka aloitti lokakuussa neuvottelut David Lloyd Georgen hallituksen kanssa Lontoossa. Neuvotteluissa Collins osoittautui pragmaattiseksi ja poliittiseksi realistiksi, mutta hän onnistui myös saamaan britit taipumaan joihinkin myönnytyksiin. Kiistelty sopimus allekirjoitettiin 6. joulukuuta 1921. Collins hyväksyi sen, koska uskoi sen olevan paras sillä hetkellä saavutettavissa ollut tulos. Hän arveli jo tuolloin, että saattoi samalla allekirjoittaa oman kuolemantuomionsa. Muun muassa de Valera kieltäytyi hyväksymästä sopimuksen sisältöä, koska sen mukaan tulevan Irlannin vapaavaltion parlamentin jäsenet joutuisivat vannomaan uskollisuudenvalan Englannin kuninkaalle. Myös sopimukseen sisältynyt Irlannin kahtiajaon tunnustaminen oli monille vaikea pala. Dáil Éireannin käsitellessä sopimusta tammikuussa 1922 monet kyseenalaistivat neuvottelijoiden valtuudet sen allekirjoittamiseen. Collins puolusti sopimusta Dáilissa intohimoisesti, sillä hänen mukaansa se oli merkittävä askel kohti Irlannin täyttä itsenäisyyttä ja yhtenäisyyttä. Hänen esiintymisellään oli todennäköisesti suuri vaikutus siihen, että sopimus hyväksyttiin täpärästi äänin 64–57.