Mihin Napoléon Bonaparte kuoli?
Napoléon Eugène Louis Bonaparte
Napoléon Bonaparte palveli upseerina brittiarmeijassa ja liittyi vapaaehtoisena sotaretkelle Zulumaahan. Tiedusteluretkellä zulut yllättivät heidät kylässä lähellä iTyotyosijokea. Hän taisteli kunnes hänen revolveristaan loppuivat ammukset, jonka jälkeen hänet keihästettiin kuoliaaksi. Hänen kuolemansa oli suuri pettymys Euroopassa Bonaparten suvun valtaanpaluuta odottaneille. Lucien Bonaparte
Sadan päivän aikana, kun Napoleon pakeni Elbalta, Lucien kampanjoi keisarikunnan puolesta. Restauraatiossa hänet erotettiin Ranskan akatemiasta, mutta Ludvig Filipin aikana hän sai aatelisarvon. Lucien kuoli Viterbossa Italiassa 29. kesäkuuta 1840 vatsasyöpään. Sama kuolinsyy oli myös hänen isällään, sisarellaan Paulinella ja virallisen raportin mukaan myös Napoleonilla. Napoleonin kuolema
Napoleon I, entinen Ranskan keisari, kuoli 5. toukokuuta 1821 Saint Helenan saarella. Virallisen selityksen mukaan hän kuoli vatsasyöpään, mutta tämä on kyseenalaistettu ja joidenkin tutkijoiden mukaan Napoleon myrkytettiin.
Place Charles de Gaulle
Teoksessaan "Les Champs-Élysées" Rolando Pozzo di Borgo mainitsee, että hän itse oli vuonna 1968 halunnut Napoleonin lähestyvän 200-vuotispäivän kunniaksi nimetä Place de l’Étoilen "Napoleonin aukioksi" (Place Napoléon). Tuolloin hän päätti kuitenkin kysyä asiasta kenraali de Gaullen mielipidettä. Tämä kuitenkin torjui ehdotuksen sanomalla asiaa enempää kommentoimatta, ettei aukion nimeä pitänyt muuttaa. Alain Poher oli myöhemmin lounaalla senaatissa ilmaissut syynkin: de Gaulle oli sotilas, ja hänelle Place de l’Étoile oli ennen kaikkea tuntemattoman sotilaan haudan paikka. Samoin kuin sotilaan nimeä ei tiedetä, ei aukiotakaan pitänyt nimetä kenenkään tietyn henkilön mukaan, vaan sen säilytettävä kaikkien Ranskan puolesta kuolleiden miesten muisto. Onofre Marimón
Marimónin Maserati syöksyi Saksan GP:n harjoitusajoissa ulos Nürburgringin radalta vuonna 1954. Täyttä vauhtia kiitävä auto suistui radalta jyrkässä mutkassa Marimónin yrittäessä parantaa harjoitusaikaansa ennen seuraavana päivänä pidettävää kilpailua. Marimón syöksyi autoineen suoraan päin radan vierellä kasvavaa puuta. Hän viskautui ulos autostaan ja kuoli muutaman minuutin kuluttua onnettomuudesta. Lääkärit totesivat myöhemmin Marimónin katkaisseen niskansa pudotessaan maahan. Onnettomuuden syyksi arveltiin vikaa Maseratin jarruissa. Augusto Pinochet
3. joulukuuta 2006 Pinochet sai sydäninfarktin ja hänelle tehtiin sotilassairaalassa kaksi leikkausta sydämen verenkierron parantamiseksi. Pinochet kuoli 91-vuotiaana viikkoa myöhemmin 10. joulukuuta 2006 Santiagon sotilassairaalassa Chilessä, jossa hän oli hoidettavana leikkauksen jälkeen. Vielä edellisenä päivänä hänen ilmoitettiin olevan toipumassa leikkauksesta.
Presidentti Michelle Bachelet, jonka isä Alberto Bachelet kuoli vankilassa ja joka itsekin joutui kidutettavaksi, ei myöntänyt Pinochetille valtiopäämiehen valtiollisia hautajaisia eikä hänen vuokseen julistettu kansallista suruaikaa. Pinochet haudattiin kuitenkin sotilashautajaisin. Presidentti Bachelet ilmoitti, ettei aio osallistua Pinochetin hautajaisiin. Yli 60 000 ihmistä kävi hyvästelemässä Pinochetin sotilasakatemiassa, missä hänen arkkunsa oli näytteillä. Pinochetin ruumis tuhkattiin perheen toiveesta vandalismin pelossa. 
Pian Pinochetin kuoleman jälkeen Santiagon kaduille Plaza Italiaan kerääntyi tuhansia diktaattorin vastustajia juhlimaan. Alati kasvanut, rauhallisesti juhlinut kansa marssi Santiagon pääkatua Alamedaa (oikealta nimeltään Avenida Libertador Bernardo O´Higgins) pitkin aina presidentinpalatsin Monedan taakse, jossa mellakkapoliisi pyrki hajottamaan ihmisjoukon vesitykein ja kyynelkaasulla. Tämä toimenpide johti pian mellakoihin ja kasvavaan sekasortoon, jotka jatkuivat pitkalle yöhön. Jérôme Bonaparte
Jérôme Bonaparte (15. marraskuuta 1784 – 24. kesäkuuta 1860), Napoleon Bonaparten nuorin veli, oli Westfalenin kuningas vuosina 1807–1813. Facel
Nobel-palkittu kirjailija Albert Camus kuoli 4. tammikuuta 1960 paluumatkalla uudenvuoden vietosta huvilaltaan Lourmarinissa Vauclusessa takaisin Pariisiin, kun hänen kustantajansa Gaston Gallimardin serkun Michel Gallimardin omistamasta ja ohjaamasta Facel Vega FV3B-loistoautosta räjähti vasen takarengas arviolta 150–180 km/h vauhdissa Fontainebleaun eteläpuolella Villeblevinin kylän alueella, auto lähti kuljettajansa hallinnasta, ja törmäsi tien vieren plataanipuuhun. Edessä törmäyskohdassa istunut Camus, jonka oli alun perin ollut tarkoitus tehdä paluumatka junalla, mutta joka flunssansa vuoksi valitsikin kyydin hyvän ystävänsä autossa, sai surmansa välittömästi, ja Michel Gallimard menehtyi vammoihinsa sairaalassa muutama päivä onnettomuuden jälkeen. Puun keskeltä halkaiseman loistoauton takapenkillä matkanneet Gallimardin vaimo Jeanne ja tytär sen sijaan selvisivät onnettomuudesta hengissä. Polio
Mikäli potilaalla ei ole ollut minkäänlaista luontaista vastustuskykyä poliota vastaan, polio voi levitä selkäytimestä ydinjatkokseen ja aivoihin. Tällöin seurauksena on hengitystä, nielemistä ja kasvojen lihaksia käyttävien hermojen tuhoutuminen ja halvaantuminen. Nämä "bulbaarioireet" ovat erittäin vakavia, sillä hengityselimistön halvaantuminen johtaa kuolemaan. Bulbaarioireita esiintyy noin 19 % kaikista paralyyttisistä poliotapauksista, ja ennen ylipainehengityslaitteen käyttöönottoa 25–75 % heistä kuoli; ylipainehengityslaitteilla kuolleisuus saatiin laskemaan noin 15 % tienoille. Noin 2 % tapauksista halvausoireet rajoittuvat vain bulbaarioireisiin. Vaikka noin 20 % paralyyttisistä poliotapauksista pallea ja muut hengityslihakset halvaantuvat ja heidän hoidossaan joudutaan turvautumaan hengityslaitteeseen, vain noin joka tuhannennelle paralyyttiselle poliopotilaalle hengityshalvaus jää pysyväksi. Auteuil
Vuosina 1798 ja 1799 Napoléon Bonaparte kävi kolme kertaa vierailulla Auteuilissä asuneen madame Helvétiuksen luona, ja juuri heidän kulkiessaan yhdessä puutarhassa tämä leskirouva lausui Napoleonille sanat, joita tämä tuskin saattoi arvostaa: "Ettehän epäile, kenraali, kuinka paljon onnea voidaan löytää kolmesta auranalasta () maata." Maria Luisa (Espanjan kuningatar)
Napoleon pakotti Kaarle IV:n ja Ferdinand VII:n luopumaan vallasta veljensä Joseph Bonaparten hyväksi vuonna 1808. Maria Luisa ja Kaarle lähtivät maanpakoon, ensin Ranskaan ja sieltä Italiaan, missä Maria Luisa kuoli vuonna 1819. Louis Eugène Cavaignac
Cavaignac oli yksi Louis-Napoleon Bonaparten vastaisen tasavaltalaisen opposition johtajista ja hänet vangittiin lyhyeksi aikaa joulukuun 1851 vallankaappauksen yhteydessä. Pian tämän jälkeen presidentti Bonaparte julistautui keisariksi nimellä Napoleon III, jolloin Cavaignac vetäytyi politiikasta. Hänet valittiin parlamentin alahuoneeseen eli lainsäätäjäkuntaan vuosina 1852 ja 1857, mutta ei ottanut paikkaa vastaan kummallakaan kertaa, sillä hän kieltäytyi vannomasta uskollisuudenvalaa keisarille. Hän kuoli pian jälkimmäisen vaalin jälkeen. Haitin vallankumous
Ranskassa Napoléon päätti yrittää vallata takaisin entisen siirtokuntansa. Ison-Britannian kanssa oli solmittu Amiensin rauha lokakuussa 1801, minkä vapautti joukkoja Saint-Dominguen valtaamista varten. Helmikuussa 1802 saarelle saapui 20 000 kenraali Charles Leclercin johtamaa ranskalaista sotilasta. He valtasivat Santo Domingon, sekä Saint-Dominguen satamakaupungit ja siirtokunnan eteläosan. Sisämaata he eivät kuitenkaan saaneet haltuunsa ja keltakuume alkoi verottaa heidän miehiään entiseen tapaan. Vain muutaman kuukauden jälkeen tautiin oli menehtynyt jopa puolet ranskalaisten joukoista. Tästä huolimatta kapinallisjohtajat Henri Christophe ja Jean-Jacques Dessalines siirtyivät yllättäen ranskalaisten puolelle Toussaint luovutti yllättäen kenraalikuvernöörin valtansa Leclercille huhtikuun lopussa 1802. Toussaint luovutti lopulta hieman myöhemmin kenraalikuvernöörin valtansa Leclercille. Jonkin aikaa Toussaintin vallasta luopumisen jälkeen Leclerc kutsui hänet illalliselle, jonka aikana hänet vangittiin ja lähetettiin Ranskaan. Toussaint kuoli vankeudessa vuonna 1803. Napoleonin kuolema
Kuolinsyyksi todettiin vatsasyöpä. Napoleon itse oli ennen kuolemaansa epäillyt vatsasyövän lisäksi myös murhayrityksen mahdollisuutta ja olikin toivonut, että hänelle tehdään ruumiinavaus, johon britit eivät saisi osallistua. Napoleonin ruumis avattiin biljardipöydällä. Ruumiinavausta todisti seitsemäntoista henkilöä, joista seitsemän oli britannialaisia lääkäreitä. Britit julistivat Napoleonin kuolleen vatsasyöpään, mutta useat nykypäivän tutkijat pitävät kuolinsyynä myrkytystä arsenikilla tai sitten sitä, että Napoleonin huoneen tapetit alkoivat kosteassa Saint Helenan ympäristössä tuottaa arsenikkia. Napoleonin testamentin viidennessä pykälässä lukee: Napoleon I
Nykytutkimuksen valossa Napoleon ei menehtynyt ainakaan arsenikkimyrkytykseen. Hän kuoli todennäköisesti vatsasyöpään, minkä totesivat Italian kansallisen ydinfysiikan laitoksen tutkijat. Asiasta ilmoitettiin tiedotusvälineille 12. helmikuuta 2008 Suomessa. Tutkijoiden mukaan ei ollut merkkejä kohonneista arsenikkipitoisuuksista. Tutkimus tukee nyt epäsuorasti olettamusta, jonka mukaan keisari kuolikin vatsasyöpään huonon ruokavalionsa takia. Napoleonin kuolema
Napoleon sairastui Saint Helenalla heinäkuussa 1820. Sitä ennen hänen terveytensä oli ollut kohtalaisen hyvä. Aluksi lääkärit pitivät sairautta lähinnä psyykkisenä, mutta Napoleon itse uskoi alusta alkaen sairastavansa vatsasyöpää. Napoleonin tila parani, mutta saman vuoden syyskuussa hänen tilansa puolestaan huononi. Napoleon pyysi päästä johonkin eurooppalaiseen terveyskylpylään, mutta hänen pyyntönsä evättiin. Saint Helenan saarelle tosin tuotiin sotilaslääkäri, mutta tämä ei osannut puhua ranskaa tai italiaa. Duke Nalon
Nalon joutui vuoden 1949 Indianapolis 500 -kilpailussa kolariin, josta hän selvisi pidättämällä hengitystään palavassa autossa. Hänen jalkansa kuitenkin paloivat pahoin hänen noustessaan ulos autosta, minkä seurauksena ne vaivasivat häntä aina kuolemaansa asti. Nalon kuoli sydänkohtaukseen vuonna 2001. Karl Wilhelm Naundorff
Virallisen tiedon mukaan Ludvig XVI:n ja Marie Antoinetten poika, Dauphin Charles Louis oli kuollut risatautiin vallankumouksen aikana 8. kesäkuuta 1795 Templen vankilassa Pariisissa ja hänet oli haudattu nimettömään hautaan Sainte-Margueriten hautausmaalle. Tapaukseen liittyi kuitenkin epäselvyyttä, sillä kuolemalla oli vain harvoja todistajia ja myöhemmin alkuperäinen kuolintodistus katosi eikä hautaa onnistuttu enää löytämään. Tämän vuoksi alkoi liikkua huhuja, että kruununprinssi olisikin onnistunut pakenemaan ja eläisi yhä jossain. Vuosien mittaan yli 40 huijaria esiintyi hänenä. Naundorffin on sanottu olleen tässä joukossa ainoa vakuuttava tapaus. Lazare Hoche
Marraskuussa 1794 Hoche nimitettiin sotilaskomentajaksi Brestiin, tehtävänään kukistaa jo edellisestä vuodesta alkaen käynnissä ollut rojalistinen Vendéen kapina. Hän sai sovittelevalla politiikalla aikaiseksi aselevon helmikuussa 1795, mutta kapina puhkesi uudelleen kesäkuussa, kun joukko maanpaossa olleita ranskalaisia aatelisia nousi maihin brittiläisillä aluksilla Quiberoninlahdella Bretagnen rannikolla. Hoche saartoi Bretagnen kapinalliset ja sai Vendéen alueen rauhoitettua lopullisesti heinäkuuhun 1796 mennessä, mikä merkitsi Ranskassa vallinneen sisällissodan päättymistä. Hänen joukkonsa myös vangitsivat François de Charetten ja muut kapinajohtajat. Hoche oli nyt nuoresta iästään huolimatta Ranskan vaikutusvaltaisimpia miehiä. Johdettuaan joulukuussa 1796 epäonnistunutta yritystä tehdä maihinnousu Irlantiin hänet nimitettiin tammikuussa 1797 Reinille sijoitetun Sambren ja Meusen armeijan komentajaksi. Hän löi itävaltalaiset 18. huhtikuuta Neuwiedin taistelussa, mikä päätti sillä erää taistelut Saksan alueella. Hoche joutui keskeyttämään etenemisensä Leobenin välirauhansopimuksen astuttua voimaan. Syyskuun 1797 alussa Hoche lainasi 15 000 miestä kenraali Napoleon Bonapartelle, joka karkotti rojalistit Ranskan parlamentista. Hoche kieltäytyi sotaministerin tehtävästä uudessa hallituksessa ja palasi rintamalle, jossa 10. syyskuuta myös Reinin ja Mosellen armeija alistettiin hänelle. Viikkoa tämän jälkeen Hoche kuoli vain 29-vuotiaana keuhkokuumeeseen päämajassaan Wetzlarissa. Philippe Pétain
Huhtikuussa 1945 Pétain palasi Sveitsistä Ranskaan oikeudenkäyntiin, jossa häntä syytettiin yhteistoiminnasta saksalaisten kanssa, havaittiin syylliseksi ja tuomittiin kuolemaan. Charles de Gaulle muunsi tuomion elinkautiseksi vankeusrangaistukseksi 17. elokuuta 1945 hänen korkean ikänsä vuoksi. Pétain kuoli Île d'Yeun saaren vankilassa Bretagnen rannikon edustalla 1951. Grande Armée
”Suurta valtakuntaa ei enää ole, nyt meidän täytyy puolustaa itse Ranskaa” sanoi Napoleon senaatille vuoden 1813 lopussa. Armeijaan onnistuttiin saamaan lisää joukkoja, mutta strateginen tilanne oli käytännössä toivoton. Liittoutuneet armeijat etenivät Pyreneiden vuoristosta, Italiasta ja Ranskan itärajalta. La Rothieren taistelun Grande Armée hävisi, mutta kuuden päivän taisteluiden sarjassa ranskalaiset aiheuttivat lähes 20 000 miehen tappiot liittokunnan joukoille vain noin 3 000 oman kaatuneen hinnalla. Grande Armée voitti vielä Montereaun taistelun, mutta hävisi Laonissa ja Arcis-sur-Aubessa. Lopuksi liittokunta valloitti Pariisin. Napoleon olisi halunnut jatkaa taistelua, mutta sotamarsalkat eivät suostuneet, ja Napoleon joutui pois vallasta 6. huhtikuuta 1814. Polonium
Irène Joliot-Curien on arveltu kuolleen poloniumin aiheuttamaan säteilysairauteen. Vuonna 1946 hän altistui poloniumille, kun sitä sisältänyt kapseli räjähti hänen laboratoriossaan. On mahdollista, että juuri tämä altistuminen sai hänet sairastumaan leukemiaan, johon hän kuoli 17. maaliskuuta 1956. François Arnail
Hän jatkoi ylähuoneen jäsenenä halki heinäkuun vallankumouksen ja Ludvig Filipin lyhyen hallintokauden, mutta Ranskan toisen tasavallan synnyttyä hän vetäytyi yksityishenkilöksi. Ennen uskonnonvapauslain säätämistä syntynyt Jaucourt oli kastettu varmuuden vuoksi katoliseen uskoon, mutta vanhuutensa vuosina hän pyrki edistämään protestanttien asemaa ja toimi vuodesta 1815 Pariisin protestanttisen raamattuseuran puheenjohtajana. Pitkän elämänsä lopuksi Jaucourt ehti vielä nähdä Napoleon III:n valtaannousun. Hän kuoli 5. helmikuuta 1852 Presles’ssä, Seine-et-Marnen departementissa. Satapäiväinen keisarikunta
Satapäiväinen keisarikunta () eli "Napoleonin sata päivää" oli Ranskan historiassa ajanjakso, jolloin Elban saarelle syrjäytetty Napoléon Bonaparte palasi Ranskan valtaistuimelle noin sadaksi päiväksi 1. maaliskuuta – 22. kesäkuuta 1815. Napoleon syrjäytti senaatin valitseman mutta epäsuositun Ludvig XVIII:n ja aloitti valtakunnan jälleenrakentamisen. Napoleonin kuolema
Vuosia myöhemmin eräs ruotsalainen kuolinsyy-tutkija pyrki todistamaan, että Napoleon olisi myrkytetty. Yksi Napoleonin palvelijoista olisi hänen mukaansa laittanut Napoleonin viiniin arsenikkia. Pariisin taistelu (1814)
Napoleon oli kenraaleineen Fontainebleaussa kun hän sai kuulla Pariisin antautumisesta. Hän raivostui ja yritti saada kenraalinsa marssimaan mukanaan pääkaupunkiin sen takaisinvaltaamiseksi. Kukaan kenraaleista ei kuitenkaan ollut halukas jatkamaan taisteluita, vaan nämä kehottivat Napoleonia antautumaan liittoutuneille. Lopulta Napoleon yritti luovuttaa kruunun pojalleen, mutta liittoutuneet vaativat ehdotonta antautumista. Napoleon luopui kruunusta 11. huhtikuuta. Fontainebleaun rauhansopimuksen mukaisesti Napoleon karkotettiin Elban saarelle, jolloin kuudennen liittokunnan sota päättyi. Francisco de Goya
Goyaa arvosteltiin vuonna 1814 veljeilystä ranskalaismiehittäjien kanssa hänen toimittuaan Joseph Bonaparten hovimaalarina. Hän sai kuitenkin anteeksi ja hovimaalarinsa asemansa pian takaisin. Hän teki maalauksia, jotka kuvaavat Napoleonin sotien julmuuksia, kuten "Toukokuun kolmas 1808" (1814). Goyan vaimo kuoli 1812, ja hän otti uuden elämänkumppanin, nuoren Leocadia Weissin. Kohua herättäneestä suhteesta syntyi kaksi lasta. Goya muutti Madridiin 1819 ja sairastui vakavasti. Sairauden aikana hän maalasi sarjan "mustia maalauksia", jotka ovat täynnä kyynisyyttä, pessimismiä ja epätoivoa. Goya lähti maanpakoon Ranskaan 1824 Ferdinand VII:n hallituksen painostuksesta. Hän asettui Bordeauxiin, mutta kävi vielä kahdesti Espanjassa, missä hän erosi tehtävästään hovimaalarina. Goya kuoli halvauskohtaukseen Bordeauxissa 16. huhtikuuta 1828. Gilbert du Motier de Lafayette
Vaikka Lafayette viihtyi maatilallaan, hän tuki Napoleonia vastustavia aktivisteja ja eri vapausliikkeitä kaikkialla Euroopassa. Satapäiväisen keisarikunnan aikana Lafayette valittiin edustajainhuoneeseen vuonna 1815. Hän oli koko lainsäätäjän uransa aikana ajanut lehdistönvapautta, äänioikeuden laajentamista ja maailmanlaajuista orjuuden lakkauttamista. Napoleonin hävittyä Waterloon taistelun hän puolusti vaatimusta Napoleonin erosta syyttäen tätä kolmen miljoonan ranskalaisen kuolemasta vuosien varrella. Bourbonien hallituskautena 1818 Lafayette toimi edustajainhuoneen jäsenenä ja puhui taantumuksellisuutta vastaan. Pauline Bonaparte
Alun perin "Maria Paola Bounaparte", hän meni naimisiin kenraali Charles Leclercin kanssa 1797 ja seurasi tätä San Domingolle. Leclerc kuoli Haitilla keltatautiin 1802 ja Pauline palasi Ranskaan, jossa nai prinssi Camillo Borghesen 1803 ja muutti Roomaan, jossa kyllästyi ja palasi Pariisiin, jossa hänen käytöksensä aiheutti skandaaleja. Pauline piti salonkia Pariisissa ja Roomassa ja poseerasi alasti Antonio Canovan Venus-patsaan mallina. Keisari
Napoleonin veljenpoika Charles Louis Napoleon Bonaparte (Ludvig Napoleon) valittiin Ranskan toisen tasavallan presidentiksi 1848 ja hän julistautui keisariksi 1852. Ranska kärsi nöyryyttävän tappion Preussille 1870 ja Napoleon III otettiin vangiksi 100 000 miehensä kanssa Sedanissa 2. syyskuuta ja kaksi päivää myöhemmin vallankumous Pariisissa päätti Ranskan toisen keisarikunnan. Hortense de Beauharnais
Vuonna 1802 Napoléonin pyynnöstä Hortense nai Louis Bonaparten. Avioparilla oli kolme poikaa: Napoléon Louis Charles (1802–1807), Napoléon Louis (1804–1831) ja Charles Louis Napoléon Bonaparte (1808–1873). Charles Lucien Bonaparte
Charles Bonaparten isä oli Lucien Bonaparte (1775–1840), Napoleon Bonaparten nuorempi veli. Hänen äitinsä oli Alexandrine de Bleschamp, Hippolyte Jouberthonin leski, tunnettu nimellä "Madame Jouberthon". Charlesilla oli 8 sisarusta sekä 4 sisarusta isän aikaisemmasta avioliitosta Christine Boyerin kanssa. Napoleon I
Hänen toinen vaimonsa oli Itävallan arkkiherttuatar Marie Louise, josta tuli toinen keisarinna. Marie-Louise synnytti yhden lapsen: Napoléon Francis Joseph Charles Bonaparten (1812–1833), joka sai Rooman kuninkaan arvonimen. Napoleonilla oli myös aviottomia lapsia: "Kaarle", Léonin kreivi (1806–1881), "Catherine Eléonore Denuelle de la Plaignen" (1787–1868) kanssa ja "Alexandre Joseph Colonna", myöhemmin Walewskin kreivi (1810–1868), Walewskin kreivittären Marian kanssa. Jérôme Bonaparte
Syntyjään Korsikalla Roland Buonaparte hän oli kahdeksas ja viiden ja viimeinen selviytynyt lapsi. Jérôme palveli Ranskan laivastossa ennen matkustamistaan Yhdysvaltoihin. Hän nai baltimorelaisen kauppiaan tyttären Elizabeth Pattersonin. Napoleon mitätöi avioliiton, josta kuitenkin syntyi poika Jérôme Napoleon Bonaparte. Ranskan suuri vallankumous
Uutta hallitusta vastustivat jäljelle jääneet jakobiinit ja rojalistit. Armeija kukisti mellakoinnin ja vastavallankumoukselliset toimet. Näin armeija ja sen menestyksekäs kenraali Napoléon Bonaparte sai paljon valtaa. Guillaume Depardieu
Lahjakkaaksi näyttelijäksi mainitun Depardieun elämää varjostivat monenlaiset ongelmat, kuten alkoholi ja huumeet. Vuonna 1995 sattuneen moottoripyöräonnettomuuden jälkeen tehdyssä leikkauksessa hän sai stafylokokkitartunnan, jonka vuoksi jalka jouduttiin amputoimaan 2003.
Depardieu kuoli sairaalassa Pariisin lähellä kuvauspaikalla Romaniassa saamaansa keuhkokuumeeseen. Depardieun vanhemmat olivat näyttelijät Gérard Depardieu ja Élisabeth Depardieu. Hänellä oli tytär Louise (s. 2001) avioliitosta näyttelijä Élise Ventren kanssa. Tutankhamon
Tutankhamonin kuolemansyistä on useita oletuksia. Aiemmin hänen on oletettu kuolleen malariaan ja mahdollisesti Köhlerin tautiin. Muumion jalan luista saaduista näytteistä tehdyn tutkimuksen mukaan faarao kuoli sirppisoluanemiaan. Eräiden tutkimusten perusteella farao kuoli taistelussa jäätyään hevosvaunun yliajamaksi. Vammautumisteoriaa tukee esimerkiksi se, että ruumiissa ei ole sydäntä, ja Tutankhamon on ainoa faarao joka on haudattu ilman sydäntä. Sydän olisi vaurioitunut iskussa vasemmalle puolen ruumista. Eräs seinältä löydettu maalaus kuvastaa yksityiskohtaisesti taistelua, jossa Tutankhamon todennäköisesti kuoli. Napoleon I
Napoleon haudattiin aluksi Saint Helenalle, mutta hänen ruumiinsa kaivettiin ylös 1840 ja haudattiin uudelleen hänen toivomuksensa mukaisesti Pariisin Invalidikirkkoon Seinen rannalle. Hänet on haudattu sarkofagiin, jonka sisällä on viisi päällekkäistä puusta ja metallista valmistettua arkkua. Vastoin usein esitettyjä tietoja sarkofagi ei ole porfyyria tai graniittia eikä Suomesta. Jérôme Bonaparte
Kun Jérôme menetti oman kuningaskuntansa, hän sai Württembergin kuninkaalta Montfortin prinssin arvonimen. Kun Napoleon joutui maanpakoon, Jérôme muutti Italiaan, missä hän meni vielä naimisiin Giustina Pecori-Suárezin kanssa. Michael Morbius
Nobelin palkinnon voittanut biokemisti tri Michael Morbius sai tietää olevansa kuolemaisillaan vakavaan sairauteen, joka tuhoaa punasoluja. Haluamatta järkyttää morsiantaan Martinea Morbius ryhtyi salaa valmistamaan parannuskeinoa. Kumppaninsa Emil Nikosin avulla Morbius yritti käyttää lepakoista saatuja nesteitä sairautensa pysäyttämiseksi. Kokeillessaan seerumejaan jahdillaan Morbius laittoi Nikosin antamaan itselleen sähköiskun. Yhdistelmä muutti Morbiuksen kehon perin juurin, muuttaen hänet vampyyriä muistuttavaksi olennoksi. Riesanaan nyt verenhimo Morbius tappoi Nikosin, mutta lopetti ennen kuin joi ystävänsä veren. Peläten hyökkäävänsä seuraavaksi Martinen kimppuun Michael yritti lopettaa elämänsä hyppäämällä mereen, mutta itsesuojeluvaisto sai hänet pois veden syleilystä. Victor Noir
Noir oli saapunut 10. tammikuuta 1870 kollegansa Ulric de Fonviellen kanssa tapaamaan Ranskan keisari Napoleon III:n serkkua, prinssi Pierre Bonapartea toimittaakseen tälle kaksintaisteluhaasteen toimittaja Paschal Grousset’n puolesta. Tapaamisessa syntyi riita, jonka päätteeksi Bonaparte ampui Noirin. Hänen hautajaisensa Neuillyssä kaksi päivää myöhemmin muuttuivat mellakaksi, joka suuntautui koko keisarikuntaa vastaan. Oikeus vapautti 25. maaliskuuta Bonaparten syytteistä tämän selitettyä Noirin provosoineen häntä läpsäyksellä kasvoihin. Fonvielle kiisti tämän kuvauksen tapahtumista. Napoleonin sodat
Vitorian taistelussa 21. kesäkuuta 1813 Ranskan joukot Espanjassa murtuivat viimein ja vetäytyivät Pyreneiden yli Ranskaan. Itävalta ja Venäjä liittyivät jälleen sotaan. Ranska voitti vielä 2. toukokuuta Lützenin ja 20. toukokuuta Bautzenin taistelut. Napoleon lyötiin viimein Leipzigin taistelussa 16.–19. lokakuuta 1813 195 000 Ranskan sotilaan ja 350 000 liittoutuneiden sotilaan välillä. Tätä seurasivat vielä Arcis-sur-Aube’n taistelu ja Chaumontin sopimus 9. maaliskuuta, jossa liittoutuneet lupasivat olla solmimatta erillisrauhaa, ja tavoitteeksi asetettiin Napoleonin lopullinen syrjäyttäminen. Pariisi vallattiin 30. maaliskuuta 1814. Napoleon yritti 6. huhtikuuta luovuttaa kruunun pojalleen, mutta liittoutuneille tämä ei käynyt, jolloin Napoleon luopui kruunusta uudelleen 11. huhtikuuta. Tämän jälkeen solmittiin Fontainebleau’n rauhansopimus. Waterloo
Kuuluisin Waterloo on kuitenkin 18. kesäkuuta 1815 käydystä Waterloon taistelusta, joka sinetöi Napoleon Bonaparten tappion ja Napoleonin sotien päätöksen. René Descartes
Vuonna 1649 Descartes matkusti Ruotsiin opettamaan nuorta, 22-vuotiasta kuningatar Kristiinaa. Tämä halusi Descartesin paitsi opettajakseen myös neuvonantajakseen tiedeakatemian perustamisessa. Matka oli lopulta Descartesille pettymys. Kristiina ei arvostelematta hyväksynyt opetettua. Descartes kuoli Tukholmassa 11. helmikuuta vuonna 1650. Hänen kuolemansa syy oli keuhkokuume. Descartes oli tottunut nukkumaan pitkään ja vetäytymään usein mietiskelemään uuninpankolle. Ruotsissa hänen kohtalokseen koitui paitsi pohjoisen talvi myös Kristiinan vaatimus opiskella filosofiaa hyvin varhain aamulla. Descartesin ja hänen lääkärinsä kirjeenvaihtoa on joskus tulkittu niin, että hän saattoi kuolla arsenikkimyrkytykseen. Bertrand Barère de Vieuzac
Barère onnistui pakenemaan ja pääsi osalliseksi yleisestä armahduksesta; Napoleonin noustua valtaan hän totesi olevansa epäsuosiossa. Palaavat Bourbonit karkottivat vuonna 1815 Barèren maasta kuninkaanmurhaajana. Vuonna 1830 hän palasi ja sai pienehkön poliisipäällikön viran synnyinkaupungissaan Tarbesissa Pyreneillä. Sitä hän hoiti elämänsä viimeisen vuosikymmenen.
Barére oli eräs niitä harvoja vallankumouksen huipun tuntumassa olleita todella päätöksentekoon osallistuneita vaikuttajia – kuninkaan kuolemaan tuominneen konventin istunnon puhemies – joka kuoli luonnollisen kuoleman omassa vuoteessaan. Toinen oli hänen ystävänsä Carnot, joka kuoli Saksassa hyvin arvostettuna. Lähes kaikki muut terrorin avainhenkilöt kuolivat joko mestauslavalla, kuten Billaud-Varenne maanpakolaisena kaukana, kuten Roland oman käden kautta tai kuten Lepeletier de Saint-Fargeau tai Marat kostomurhien uhreina. Sairauteen menehtynyt – Octave Aubryn mukaan juopottelulla itsensä tappanut – Mirabeau on toinen poikkeus, mutta hän kuolikin ennen kuin vallankumous todella pääsi vauhtiin. Napoleon I
Napoleon yritettiin murhata 24. joulukuuta 1800, jolloin Pariisissa räjäytettiin pommi hänen ollessaan menossa oopperaan. Attentaattiyritys ei jäänyt ainutlaatuiseksi, eikä kuningasmielisyys ollut kadonnut Ranskasta. Vallankumouksessa teloitetun kuninkaan Ludvig XVI:n veli Ludvig XVIII eli maanpakolaisena Saksassa odottaen vain sopivaa aikaa palata Ranskaan. Napoleon joutui oman turvallisuutensa takia tiukentamaan turvatoimia ja hänen konsulikaudellaan Ranskasta kehittyikin poliisivaltio. Poliisia johti Joseph Fouché, joka oli työssään ylivertainen muihin nähden. Hän suojeli Napoleonia päättäväisesti, mutta haikaili itsekin Ranskan yksinvaltiaan asemaan. Napoleon tiesi tämän, mutta hän tarvitsi Fouchéa pitääkseen valtakuntansa kurissa. 1802 hän lähetti poliisiministeri Fouchén eläkkeelle, mutta kaksi vuotta myöhemmin hänen oli pakko lähettää lähettiläänsä hakemaan tämä takaisin entiseen virkaansa. Napoleon III
Suurimman osan tuloistaan entinen keisaripari sai myymällä Eugénien koruja sekä laittamalla myyntiin entisen keisarin kiinteistöjä. Iloa vanhenevan pariskunnan elämään toi Eugen-pojan menestys opinnoissaan. Elämänsä lopulla entistä keisaria piinasivat kovat kivut, joita sen ajan lääketiede ei voinut helpottaa. Napoleon III kuoli 9. tammikuuta 1873. Jean-Charles Pichegru
Pichegru pääsi karkotuspaikasta Surinameen, sieltä toukokuussa 1798 Lontooseen ja edelleen Saksaan. Elokuussa 1803 Pichegru saapui Pariisiin bretagnelaisen vastarintamiehen ja jakobiinin Georges Cadoudalin kanssa johtaakseen kuningasmielisiä Napoleon Bonapartea vastaan. Hänet kuitenkin kavallettiin ja pidätettiin 28. helmikuuta 1804. Huhtikuun alussa hänet löydettiin kuolleena sellistään Templen vankilassa, nähtävästi hirttäytyneenä. Väitettiin, että hänet olisi surmattu Bonaparten käskystä, mutta tarinaa ei ole voitu todentaa. Napoleon I
Marraskuussa Napoleon järjesti vallankaappauksen. Päivämäärä oli Ranskan vallankumouskalenterin mukaan 18. Brumaire (9. marraskuuta 1799). Vallankaappaus toteutettiin armeijan tukemana. Kansalliskokous lakkautettiin, jolloin edustajat kutsuivat Napoleonia diktaattoriksi saattaen tämän hermokohtaukseen. Napoleon luhistui, jolloin hänen henkivartiokaartinsa otti hänet hoiviinsa ja tämän Lucien-veli jatkoi kaappausta. Direktori Barras pakotettiin luopumaan vallasta, joka siirrettiin kolmen tasa-arvoisen konsulin, Napoléon Bonaparten, Jean Jacques Régis de Cambacérèsin ja Charles-François Lebrunin konsulaatille. Konsulit oli tarkoitus valita uudelleen kymmenen vuoden välein, mutta heidät julistettiin kuitenkin vuonna 1802 elinikäisiksi ja Bonaparte ensimmäiseksi konsuliksi. Käytännössä Napoleonista oli tullut Ranskan yksinvaltias. Jean-Lambert Tallien
Tallien osallistui vuonna 1798 siviilivirkamiehenä kenraali Napoléon Bonaparten Egyptin-sotaretkeen. Paluumatkalla Tallien joutui englantilaisten sotavangiksi. Oleskeltuaan jonkin aikaa Englannissa hän palasi Ranskaan huhtikuussa 1801 ja otti eron vaimostaan Thérésasta, joka oli jo käytännössä hylännyt hänet. Tallien sai marraskuussa 1804 Fouchén avulla Napoleonilta nimityksen Ranskan konsuliksi Espanjan Alicanteen. Hän joutui sairastuttuaan luopumaan tehtävästä melkein heti, mutta onnistui saamaan eläkkeen. Hän tuki vuonna 1814 Bourbonien valtaanpaluuta ja vuonna 1815 Napoleonin satapäiväistä keisarikuntaa, jonka kukistuttua hänen eläkkeensä peruttiin mutta hän välttyi maastakarkotukselta. Tallien eli lopun ikänsä köyhyydessä. Kuningas Ludvig XVIII myönsi hänelle uuden eläkkeen tammikuussa 1820. Tallien kuoli myöhemmin samana vuonna Pariisissa lepraan 53-vuotiaana. Vendémiaire-kansannousu
Kenraali Bonaparte oli käskenyt asettaa Tuileries’n palatsin tykit asemiinsa ja suunnata ne kohti kapinallisia. Hänen taktiikkanaan oli antaa vastustajan tulla hyvin lähelle ennen muskettitulituksen aloittamista. Tämä käsiasein käyty tulitus ei kuitenkaan pysäyttänyt kapinallisia. Silloin Bonaparte siirtyi tykkien käyttöön ja lyijykuulilla ladatut tykit paljastettiin. Tuhoisan tykkitulen ansiosta kapinalliset saatiin hajaantumaan, jolloin Bonaparten joukot ryhtyivät takaa-ajoon. Kapina oli kukistettu jo muutaman tunnin kuluttua. Noin 300 kapinallista kuoli. Sigmund Freud
Marie Bonaparte kuului Bonaparten aatelis-ja kuningassukuun ja oli naimisissa Kreikan kuninkaan Yrjö I:n pojan kanssa. Marie Bonapartella oli vaikutusvaltaa, joten hän pystyi hankkimaan Freudille sekä tämän perheelle passin ja viisumin. Freud matkusti perheineen Ranskaan 4. heinäkuuta vuonna 1938. Sieltä matka jatkui Pariisiin kautta Lontooseen, ja Freud pääsi ”kuolemaan vapaudessa”. Lontoossa hän lakkautti vihdoin vastaanottonsa, jonka oli perustanut huhtikuussa 1886. Syövästään huolimatta hän viimeisteli Mooses-kirjan painatuskuntoon ja ryhtyi saman tien valmistelemaan teosta "Psykoanalyysin suuntaviivoja", jonka oli määrä esittää psykoanalyysin keskeiset perusteet. Vaikka kirja jäi Freudilta kesken, se sisältää yhteenvedon hänen käsityksistään ja ennakoi analyysitekniikan muutoksia. Syyskuussa 1939 syövästä kärsinyt Freud vetosi lääkäriystävänsä Max Schurin lupaukseen, ja tämä avusti Freudia päättämään elämänsä morfiinin avulla. Freudin tuhkat on haudattu Lontoossa sijaitsevaan Golders Green Crematoriumiin. Joséphine de Beauharnais
Leski Joséphine de Beauharnais sai myöhemmin miehensä omaisuuden ja hän oli useiden johtavien poliitikkojen rakastajatar. Kuutta vuotta nuoremman kenraali Napoléon Bonaparten hän tapasi 1795. Tammikuussa 1796 Napoléon kosi ja he menivät naimisiin siviiliseremonialla 9. maaliskuuta 1796. Napoléon lähti lähes välittömästi sotimaan Italiaan, mutta lähetti romanttisia kirjeitä, joihin Joséphine ei vastannut.
Joséphine, joka oli luultavasti vähemmän rakastunut kuin Napoléon, otti ainakin Bonaparten suvun väitteiden mukaan Hippolyte Charlesin rakastajakseen. Luultavasti kostoksi Napoléon otti rakastajattarekseen alemman upseerin vaimon Pauline Bellisle Fouresin, jota myös Napoleonin Kleopatraksi kutsuttiin, koska suhde alkoi Egyptin sotaretken aikana 1798. Honoré Gabriel de Riquetti de Mirabeau
Kansalliskokous päätti ettei sen jäsen voi toimia ministerinä, mikä tuhosi parlamentaarisen järjestelmän ja esti Mirabeaun hallituksen muodostamisen. Kuuden kuukauden yhtämittaisen työvauhdin jälkeen hän sairastui vakavasti maaliskuun 1791 lopussa ja menehtyi – henkilääkäri Cabanisin mukaan – munuaisten toiminnan loppumisen aiheuttamaan virtsamyrkytykseen 2. huhtikuuta. Octave Aubryn mukaan syy Mirabeaun sairauteen oli alkoholin ylenmääräinen käyttö unen ja ravinnon korvikkeena eli yksinkertaisesti elimistön kohtuuton ylirasittaminen. Napoleonin avaus
Napoleonin avaus on nimetty ranskalaisen kenraalin ja keisarin Napoléon Bonaparten mukaan. Napoleonin on sanottu olleen vahva amatööripelaaja. Napoleon käytti tätä avausta pelatessaan Turkkilaista vastaan, mutta hävisi pelin. Waterloon taistelu
Napoleonin armeija hävisi taistelun. Hän antoi miestensä paeta ja yritti myös itse paeta, mutta antautui 15. heinäkuuta (tai 17. heinäkuuta) 1815 Britannian kuninkaallisen laivaston linjalaiva "HMS Bellerophonilla" aluksen päällikölle, Frederick Lewis Maitlandille. Napoleon vietiin Saint Helenan saarelle, missä hän kuoli vuonna 1821. Waterloon taistelu
13. maaliskuuta 1815, kuusi päivää ennen Napoleonin tuloa Pariisiin, liittoutuneiden Wienin kongressi oli julistanut hänet lainsuojattomaksi. Neljä päivää myöhemmin Yhdistynyt kuningaskunta, Venäjä, Itävalta ja Preussi mobilisoivat armeijat tuhotakseen Napoleonin. Napoleon tiesi, että tämä oli hänen viimeisiä yrityksiään estää yhden tai useamman valtion liittoutuman Ranskan-valtaus. Napoleonin ainoa mahdollisuus oli pysyä vallassa hyökkäämällä ennen kuin liittoutuma järjestäytyy. Jos hän voisi tuhota liittoutuman asevoimat Brysselin eteläpuolelta ennen niiden voimistumista, hän saattaisi ajaa britit takaisin mereen ja lyödä preussilaiset sodan ulkopuolelle. Napoleon I
Napoleonin vangitsijat veivät hänet maanpakoon Saint Helenan saarelle, 2 800 kilometrin päähän Guineanlahden rannikosta 15. syyskuuta 1815 lähtien, jossa häntä vartioi 2 000 miestä ja kaksi sotalaivaa, jotka kiersivät saarta kellon ympäri. Saarella hän oli pelkkä vanki, toisin kuin Elballa, jossa hän oli ollut keisari. Siellä hän kirjoitti muistelmansa ja testamenttinsa kritisoiden vangitsijoitaan. Napoleon kuoli 5. toukokuuta 1821. James Napper Tandy
Kun Tandy oli paluumatkalla Ranskaan, hänet vangittiin marraskuussa 1798 Hampurin satamassa ja luovutettiin syyskuussa 1799 briteille. Hänelle järjestettiin Irlannissa maanpetosoikeudenkäynti, jonka päätteeksi hänet tuomittiin huhtikuussa 1801 kuolemaan. Napoleon Bonaparte esitti vaatimuksen, että hänet oli palautettava Ranskaan. Koska britit kävivät parhaillaan rauhanneuvotteluja Ranskan kanssa ja koska Tandyn Hampurissa tapahtuneen luovutuksen laillisuus oli kyseenalainen, britit suostuivat vaatimukseen. Tandy pääsi maaliskuussa 1802 siirtymään Ranskan Bordeaux’hon, jossa hän kuoli seuraavaan vuonna. Napoleon I
Napoléon Bonaparte (alkujaan "Napoleone di Buonaparte", 15. elokuuta 1769 Ajaccio, Korsika – 5. toukokuuta 1821 Longwood, Saint Helena) oli Ranskan ensimmäinen konsuli vuodesta 1799 alkaen ja Ranskan keisari Napoleon I vuosina 1804–1814 ja 1815. Uransa huipulla hän valloitti ja hallitsi laajoja osia Länsi- ja Keski-Eurooppaa. Tällöin hänen valtakuntansa oli kooltaan, armeijaltaan ja väkiluvultaan Euroopan suurin sitten Rooman valtakunnan. Hänet vangittiin hävityn Waterloon taistelun jälkeen vuonna 1815 ja karkotettiin Saint Helenan saarelle. Marie Bonaparte
Vuonna 1938 natsi-Saksa miehitti Itävallan ("Anschluss"). Freudin juutalainen tausta oli aina ollut hänelle samantekevä, mutta nyt se tuli väistämättä esille kun natsit vaativat Freudia lopettamaan psykoanalyysin tutkimisen. Freudin kirjoja oli poltettu Saksassa, koska ne olivat natsien mukaan vaaraksi ihmiskunnan tieteelle. Vaikutusvaltansa turvin Marie Bonaparte auttoi Freudin perhettä pakenemaan Itävallasta maksamalla vaaditun maksun viranomaisille, ja 4. heinäkuuta 1938 Freud matkusti perheineen Ranskaan. Sieltä matka jatkui Pariisin kautta Lontooseen, jossa Freud kuoli vuoden kuluttua syöpään. Émile Zola
Zola kuoli Pariisissa 29. syyskuuta 1902 häkämyrkytykseen, joka aiheutui tukkeutuneesta savupiipusta. Savupiipun tukkeutumisesta syytettiin Zolan vihamiehiä, mutta mitään todisteita ei saatu. Sovinismi
Käsite on nimetty Napoleon Bonaparten armeijassa palvelleen erittäin isänmaallisen sotilaan Nicolas Chauvinin mukaan. Tarinan mukaan tämä sotilas oli fanaattinen ja kiihkoileva Napoleonin ihailija, joka jatkoi taistelua Ranskan puolesta, vaikka oli haavoittunut jo 17 kertaa. Hänen kerrotaan huutaneen ranskalaisten hävitessä Waterloon taistelun: "Vanha kaarti kuolee, mutta ei antaudu!" Chauvinismi käsitteenä tuli yleiseen käyttöön vuonna 1831 ilmestyneen satiirisen näytelmän "La Cocarde Tricolore" jälkeen. Eräs näytelmän roolihenkilöistä oli juuri Nicolas Chauvin. Pierre Bonaparte
Tammikuussa 1870 Pierre Bonaparte riitautui toimittaja Paschal Grousset’n kanssa ja tuli ampuneeksi toimittaja Victor Noirin, joka toimitti hänelle Grousset’n puolesta kutsua kaksintaisteluun. Tapaus nostatti paljon koko keisarikuntaa vastaan suuntautunutta poliittista kuohuntaa. Tapausta käsitellyt erityistuomioistuin Toursissa vapautti Bonaparten murhasyytteestä. Keisari kuitenkin määräsi hänet lähtemään maasta, ja hän asettui joksikin aikaa Englantiin, mutta palasi myöhemmin takaisin Ranskaan. Rueil-Malmaison
Vuonna 1928 saakka Rueil oli kaupungin nimi, kunnes muutettiin Rueil-Malmaisoniksi sen tunnetuimman matkailunähtävyyden vuoksi. Malmaisonin linnassa (ransk. Château de Malmaison) asuivat Napoleon Bonabarte (Napoleon I) ja hänen ensimmäinen vaimonsa Joséphine de Beauharnais. Linna toimii nyt Napoleon-museona. Josephine haudatiin Saint-Pierren kirkkoon. Pariskunnan jälki näkyy monessa tässä kaupungissa ja on imperiaalinen ajan ilmentymä. Napoleon III
Napoleon III eli Charles Louis Napoléon Bonaparte (20. huhtikuuta 1808 – 9. tammikuuta 1873) oli Ranskan presidentti vuosina 1848–1852 ja keisari vuosina 1852–1870. Napoleon III
Louis Napoleon liittyi yhdessä veljensä kanssa carbonarien johtamaan Italian vapautusliikkeeseen. Veli sai surmansa Rooman paavia vastaan kohdistuneessa kaappaushankkeessa. Napoleon Bonaparten poika, Napoleon II kuoli vuonna 1832. Louis Napoleon katsoi nyt olevansa suvun päämies ja myös Bonaparte suvun kruununtavoittelija. Puheittensa, joissa hän julisti olevansa eräänä päivänä Ranskan hallitsija, vuoksi monien maiden poliisit pitivät häntä silmällä. Napoleon II
Vuoden 1815 jälkeen prinssiä pidettiin Itävallassa. Hän sai Reichstadtin herttuan arvonimen 1818. Hän kuoli tuberkuloosiin Schönbrunnin linnassa 1832. Charles Lucien Bonaparte
Charles Lucien (Carlo) Jules Laurent Bonaparte (24. toukokuuta 1803 – 29. heinäkuuta 1859 Pariisi) oli ranskalainen luonnontieteilijä ja ornitologi. Hän oli Caninon ja Musignanon prinssi. Libyan sisällissota
Kun kapinalliset olivat vaarallisen lähelä Gaddafin olinpaikkaa tämä yritti paeta autosaattueessa. Saattueen lähtö viivästyi suunnitellusta aamuyöstä. Kun saattue yritti ulos Sirtestä, se joutui kahakoihin kapinallisten kanssa ja muuttelemaan kulkusuntaansa. Sitten saattueeseen osui Naton ilmaisku, joka surmasi kymmeniä.
Ilmaisku pysäytti Gaddafin, ja alkoi tulitaistelu saattueessa olleiden Gaddafin kannattajien ja heitä takaa-ajaneiden kapinallisten välillä. Gaddafi meni tulitaistelua pakoon henkivartijoidensa kanssa läheisin taloihin ja lopulta piiloon läheisen viemäritunnelin alle. Kapinallisten sotilaat vangitsivat taisteltuaan henkivartijoiden kanssa Gaddafin, joka pyysi että hänen henkensä säästettäisiin. Kapinallishallinnon virallisten tiedotteiden mukaan Gaddafi joutui kapinallisten ja kannattajiensa väliseen ristituleen ja haavoittui olkapäähän. Jonkin ajan kuluttua Gaddafi kuoli päähän osuneesta luodista.. Kuvat ja videot verisestä Gaddafista levisivät maailmalle. Vielä tajuissaan oleva Gaddafi nostettiin eräässä vaiheessa näytille auton konepellille. Seuraavassa videossa näkyi, miten kapinalliset raahasivat veristä, ruhjoutunutta Gaddafia pitkin katua. Eräs väliaikaishallinnon edustaja sanoi joidenkin kapinallisten pahoinpidelleen ja tappaneen Gaddafin. Daily Mailin mukaan kapinalliset teloittivat armoa anoneen Gaddafin. Napoleon III
Tieto antautumisesta tuli pian myös Pariisiin. Eugénie purskahti itkuun ja totesi että ”...antautuminen on mahdottomuus. Hän on kuollut ja minulta yritetään salata se.” 4. syyskuuta oli sunnuntai ja saatuaan tiedon keisarin antautumisesta pariisilaisia kerääntyi kaduille vaatimaan uutta hallitusta. Eugénie katsoi paremmaksi poistua maasta. Opposition johtajat Adolphe Thiers, Leon Gambetta ja Jules Favre julistivat kansalliskokouksessa Ranskan tasavallaksi. Ainuttakaan laukausta keisarikunnan puolesta ei ammuttu ja vain yksi kansanedustaja äänesti tasavallan julistamista vastaan., Muammar Gaddafin kuolema
Gaddafin kuolinsyystä oli alussa epäselvyyttä maailmalla, ja Gaddafin kuolintavasta oli erilaisia näkemyksiä.
Kapinalliset ilmoittivat aluksi, että Gaddafi olisi kuollut Naton ilmaiskussa. Kapinallisten öljyministeri sanoi Gaddafin kuolleen kapinallisten ja Gaddafin välisessä taistelussa ristituleen. Veristä Gaddafia esittäneitä videoita julkaistiin internetissä. Niissä haavoittunut Gaddafi taisteli väkijoukon keskellä vangitsijoitaan vastaan ja pelästyneenä anoi armoa ja häntä painettiin näytille auton konepellille. Eräässä videossa Gaddafia raahattiin pitkin katua. Eräiden tietojen mukaan Gaddafin oma henkivartija olisi ampunut tämän, mutta erään väliaikaishallinnon sotilasjohtajan mukaan kapinalliset pahoinpitelivät ja tappoivat Gaddafin. Joidenkin tietojen mukaan Gaddafin olisi ampunut eräs 20-vuotias kapinallinen tämän omalla kullatulla aseella, mutta varmaa tietoa ei ole. YK vaati Gaddafin kuolemasta tarkkaa tutkimusta. Bonaparte
Carlo-Maria (Ajaccio 1746 – Montpellier 1785) meni naimisiin Maria Letizia Ramolinon kanssa (Ajaccio 1750 – Rooma 1836) vuonna 1764. Hän oli vähäinen virkamies paikallisoikeuksissa. Heillä oli kahdeksan lasta:Tämän hetkinen suvun päämies on prinssi Napoléon (Charles Napoléon, syntynyt 1950), Jérôme Bonaparten pojanpojanpojanpoika tämän toisen avioliiton kautta. Prinssi Napoléonilla on poika Jean-Christophe (syntynyt 1986) ja veli Jérôme (syntynyt 1957). Muita Bonaparten jälkeläisiä mieslinjan puolelta ei ole enää elossa. Kuitenkin elossa on useita Napoléonin tunnustaman aviottoman pojan Aleksandre Walewski-Colonnan jälkeläisiä. Walewski-Colonna syntyi Napoléonin suhteesta kreivitär Marie Walewskaan. Muita jälkeläisiä ovat Wattierin, Peschongs'in ja Herrsin suvut. Napoléonin siskon Caroline Bonaparten jälkeläinen on näyttelijä Rene Auberjonois. Jean Victor Marie Moreau
Jean Victor Marie Moreau (14. helmikuuta 1763 Morlaix, Ranska – 2. syyskuuta 1813 Laun, Böömi) oli ranskalainen kenraali, joka toimi komentajana Ranskan vallankumoussodissa. Hänet tunnettiin myöhemmin Napoleon Bonaparten kilpailijana ja vastustajana. Hän siirtyi Napoleonin sotien loppuvaiheessa liittoutuneiden puolelle ja kaatui sotiessaan Ranskaa vastaan. Napoleon I
Napoleonin kamaripalvelijan Louis Marchandin päiväkirjat julkaistiin 1955. Niistä pääteltiin, että Napoleon olisi myrkytetty arsenikilla. Vuonna 2001 Napoleonin hiuksista otetussa näytteessä mitattiin 73 kertaa normaalia suurempi määrä arsenikkia. Arsenikkia käytettiin kuitenkin tuolloin yleisesti tapeteissa, maaleissa ja jopa lääkkeissä ennen antibioottien keksimistä. Napoleon I
Napoleonin elämä olisi voinut päättyä giljotiiniin, sillä hänet pidätettiin Robespierren hallituksen kaaduttua 9. elokuuta 1794. Myös hänen Lucien-veljensä oli pidätettyjen joukossa. Tämä suorastaan rukoili armoa, mutta Napoleon pysyi rauhallisena. Hän kirjoitti kirjeitä uudelle hallitukselle vakuuttaakseen uskollisuutta. Lisäksi monet armeijan johdossa olevat henkilöt vakuuttelivat, että prikaatikenraali Napoleon oli välttämätön Ranskan sotilasmahdin ylläpitämiseksi. Lopulta Napoleon vapautettiin 20. elokuuta 1794. Napoleon I
Napoleon syntyi Ajaccion kaupungissa Korsikan saarella vuoden kuluttua siitä, kun Genovan tasavalta oli myynyt Korsikan Ranskalle velanmaksuna. Hänen alkuperäinen nimensä oli Napoleone (Nabullione) Buonaparte, mutta hän vaihtoi sen ranskalaisemmalta kuulostavaan Napoléon Bonaparteen vuonna 1796. Nimi Nabullione oli ollut myös hänen sedällään sekä vuonna 1765 kuolleella veljellään. Eugénie (Ranskan keisarinna)
Englannissa Eugénie asettui asumaan Chislehurstiin lähelle Lontoota. Valtansa menettänyt Napoleon III muutti sinne vaimonsa perässä vapauduttuaan sotavankeudesta maaliskuussa 1871. Napoleon kuoli maanpaossa tammikuussa 1873, minkä jälkeen Eugénie pyrki yhteistyössä Ranskan bonapartistien kanssa saamaan poikansa valtaistuimelle. Hankkeen huonosta menestyksestä huolimatta entisen keisarinnan ja kruununprinssin matkat manner-Euroopassa herättivät huomiota ja huolta tasavaltaisessa Ranskassa. Suunnitelmat kariutuivat lopullisesti kruununprinssi Louis Bonaparten kaaduttua heinäkuussa 1879 zulu-sodassa Etelä-Afrikassa. Tämän jälkeen Eugénie luopui poliittisista pyrinnöistään ja asui loppuikänsä Englannissa. Hän kuoli 94-vuotiaana vuonna 1920 synnyinmaassaan Espanjassa. Serge Gainsbourg
Gainsbourg kärsi koko elämän jatkuneen runsaan alkoholinkäytön ja tupakoinnin aiheuttamista monista sairauksista, ja muun muassa hänen maksastaan poistettiin noin kaksi kolmasosaa jonkin aikaa ennen hänen kuolemaansa. Hän kuoli 62-vuotiaana sydänkohtaukseen, ja hänet on haudattu Pariisiin Montparnassen hautausmaalle. Élisa Bonaparte
Marie Anna Élise Bonaparte (13. tammikuuta 1777 – 7. elokuuta 1820), alun perin Maria Anna Elisa Buonaparte, oli Napoleon Bonaparten sisar ja vanhin Carlo Bonaparten ja Laetitia Bonaparten aikuiseksi selvinneistä tyttäristä. Léon Bollée
Léon Bollée loukkaantui lento-onnettomuudessa vuonna 1911. Hän ei toipunut onnettomuuden aiheuttamista vammoista, koska hänellä oli myös piilevä sydänsairaus. Léon Bollée kuoli näiden seurauksena vuonna 1913. Bonaparte
Lähes koko Euroopan vallannut ja halussaan pitänyt Napoleon tulee aina esille käsitellessä Bonaparten sukua. Hänestä tuli Ranskan tasavallan ensimmäinen konsuli 10. marraskuuta 1799 veljensä Lucien Bonaparten tuella sekä Ranskan kansalliskokouksen puheenjohtaja. Hänen kruunattiin ranskalaisten keisariksi ja hän hallitsi keisarina vuosina 1804–1814 ja 1815. Jérôme Bonaparte
Veli nimitti hänet kuninkaaksi lyhytaikaisen luoteissaksalaisen Westfalenin kuningaskunnan johtoon, pääkaupunkina Kassel. Jérôme nai toisen kerran Württembergin herttua Fredrik I:n tyttären Katharina von Württembergin ja sai toisen pojan, Napoléon Joseph Charles Paul Bonaparten ja tyttären Mathilde Bonaparten. Salomon Andrée
Andréen päiväkirjan viimeiset sivut ovat tuhoutuneet. Kuolinsyyksi on oletettu raa'asta jääkarhun lihasta johtuva loisperäinen tauti trikinoosi tai paleltuminen. Andréen retkikunnalla oli aseita, mutta ei kunnollisia talvivarusteita. Uusia teorioita on esittänyt Bea Uusma kirjassaan "Naparetki - Minun rakkaustarinani" (2015). Eugénie (Ranskan keisarinna)
Eugénien vanhemmat olivat espanjalainen kreivi de Montijo ja Espanjaan asettunutta skotlantilaitaustaista sukua ollut Maria Manuela Kirkpatrick of Closeburn. Hän itse peri Teban kreivittären arvon. Hänen isänsä taisteli Napoleonin joukkojen puolella tämän Espanjan sotaretkellä. Isän kuoltua vuonna 1839 Eugénie asui äitinsä kanssa pääasiassa Ranskassa ja Englannissa. Hän muutti Pariisiin Louis-Napoleon Bonaparten tultua Ranskan presidentiksi joulukuussa 1848 ja onnistui tekemään tähän vaikutuksen kauniilla ulkonäöllään. Presidentti päätti vastoin ministeriensä neuvoa avioitua nuoren espanjattaren kanssa. Louis Napoleon julistautui Ranskan keisariksi (nimellä Napoleon III) 2. joulukuuta 1852 ja parin vihkiminen tapahtui 30. tammikuuta 1853. Kruununprinssi Napoléon Eugène Louis Bonaparte syntyi maaliskuussa 1856. Ranskan toinen keisarikunta
Merkittävä opposition edustaja oli vuonna 1851 maanpakoon siirtynyt kirjailija Victor Hugo. Hän kirjoitti vuonna 1852 Brysselissä asuessaan herjakirjoituksen nimeltä ”"Napoleon pieni"”. Se painettiin Lontoossa ja levisi valtavina määrinä Ranskaan ja muualle Eurooppaan. Kirjoituksellan Hugo halusi herättää ranskalaiset unestaan ja uni oli hänen mukaansa kuolemaa. Hänen mukaansa Napoleon III oli teatraalinen, turhamainen ja rahvaanomainen. Hallitsija oli omien ja ystäviensä huvittelun ja rikastumisen himon takia syyllistynyt moniin rikoksiin. Hänen mukaansa Louis Napoleon oli murhannut Ranskan. Louis Bonaparte
Louis Bonaparte sai myös arvonimen "comte de Saint-Leu", Ranskan konnetaabelin ("connétable de France"), Bergin ja Kleven ruhtinaan, jona hän hallitsi 1809–1813 nimellä "Karl Ludwig Napoléon". Napoleon Sankt Bernhardin solassa
Napoleon arvosti maalausta ja siitä tuli välittömästi hyvin suosittu. David sai tehdä siitä seuraavina vuosina yhteensä neljä uutta kappaletta. Ensimmäinen niistä tehtiin Pariisin lähellä sijaitsevaa Saint-Cloudin linnaa varten, mutta Preussin armeijan joukot takavarikoivat sen Napoleonin kukistuttua vuonna 1815 ja vuodesta 1816 se on sijainnut Charlottenburgin linnassa Berliinissä. Toinen sijoitettiin vuonna 1802 Pariisin Hôtel des Invalidesiin, mistä se heinäkuun monarkian aikana siirrettiin Versailles’n palatsiin. Kolmas versio sijoitettiin keväällä 1803 Italian tasavallan hallituspalatsiin Milanoon, mistä se vietiin vuonna 1834 Wieniin Itävaltaan ja päätyi lopulta nykyiseen sijoituspaikkaansa Belvederen palatsiin. Viimeinen, mahdollisesti vuonna 1803 tuntematonta sijoituspaikkaa varten maalattu versio jäi Davidin ateljeehen. Davidin kuoltua hänen tyttärensä lahjoitti sen Napoleonin veljenpojalle ja se kulki sen jälkeen Bonaparten suvussa, kunnes suvun päämies Louis Napoléon lahjoitti sen vuonna 1979 Ranskan valtiolle. Se sijoitettiin myös Versailles’n palatsiin. Alkuperäinen, Espanjan kuninkaalle toimitettu maalaus on nykyään Château de Malmaisonin linnassa Ranskassa. Joseph Bonaparte otti sen mukaansa lähtiessään Espanjasta vuonna 1814 ja se oli hänen jälkeläisillään, kunnes he lahjoittivat sen vuonna 1949 Malmaisonin museolle. Joséphine de Beauharnais
Avioeron jälkeen Joséphine asui Château de Malmaisonissa lähellä Pariisia. Hän oli edelleen hyvissä väleissä Napoleonin kanssa. Napoleonin kukistumisen jälkeen hän sai Venäjän keisari Aleksanteri I:n suojeluksen. Joséphine kuoli difteriaan tai sepsikseen 1814. Yli 20 000 surijaa kävi tervehtimässä keisarinna Joséphinea. Vaikka monet vetosivat keisarinnan arvonimen säilyttämisen puolesta, hänet haudattiin Mme de Beauharnaisin nimellä. Jean-Marie Collot d’Herbois
Pian Robespierren syrjättämisen jälkeen myös Collot d’Herbois’ta alettiin syyttää hänen osallisuudestaan suureen terroriin ja muun muassa edustaja Laurent Lecointre esitti syytöksiä häntä vastaan Kansalliskonventissa. Collot d’Herbois joutui eroamaan Yhteishyvän valiokunnasta syyskuussa 1794. Pariisissa 1. huhtikuuta 1795 puhjennutta ja nopeasti kukistettua ”Germinalkuun 12. päivän kansannousua” käytettiin tekosyynä useiden jakobiinijohtajien syrjäyttämiseen ja tässä yhteydessä Collot d’Herbois tuomittiin karkotettavaksi Ranskan Guyanaan. Hän kuoli siellä tammikuussa 1796 keltakuumeeseen. Napoleon I
Napoleon päätettiin siirtää Länsi-Ranskan armeijaan, missä hänestä tehtäisiin jalkaväenkenraali. Tämä arvonalennus johtui siitä, että Napoleon oli kenraaleista nuorin. Hän halusi kuitenkin kumota määräyksen ja pelasi aikaa. Hän teeskenteli sairasta Pariisissa odottaen käskyn kumoamista. Sitä ei kuitenkaan koskaan tullut ja Napoleon menetti johdon armeijaansa. Hän oli nyt kenraali ilman armeijaa toimettomana Pariisissa. Kaiken lisäksi hänen ensirakkautensa oli juuri kirjoittanut kirjeen, jossa kertoi jättävänsä hänet. Charles Joseph Bonaparte
Charles Joseph Bonaparte (9. kesäkuuta 1851 Baltimore – 28. kesäkuuta 1921 Baltimore) oli Jérôme Bonaparten, keisari Napoleon I:n veljen, pojanpoika ja Yhdysvaltain oikeusministeri. Jean-Baptiste Jourdan
Jourdan vastusti Napoleon Bonaparten vuoden 1799 vallankaappausta, mutta Napoleon antoi hänelle siitä huolimatta tehtäviä miehitetyn Pohjois-Italian hallinnossa. Vuonna 1804 Jourdan ylennettiin marsalkaksi ja hänet nimitettiin Italian-joukkojen komentajaksi. Vuonna 1806 hänet siirrettiin Napolin kuvernööriksi, ja Napolin kuninkaana toiminut Napoleonin veli Joseph Bonaparte teki hänestä esikuntapäällikkönsä. Josephin julistauduttua Espanjan kuninkaaksi Jourdan oli hänen armeijansa esikuntapäällikkönä Espanjassa vuosina 1808–1809 ja 1812–1814. Pyreneiden niemimaan sodan alettua Jourdan komensi vuonna 1809 armeijakuntaa Talaveran ja Almonacidin taisteluissa, mutta vetäytyi sen jälkeen terveyssyistä pariksi vuodeksi pois Espanjasta, kunnes palasi kuningas Josephin vaatimuksesta vuonna 1811. Jourdanin viimeinen suuri taistelu oli vuoden 1813 Vitorian taistelu, jossa ranskalaiset kärsivät tappion englantilaisille. Napoleonin sodat
Napoleon karkotettiin Saint Helenalle, missä hän kuoli 5. toukokuuta 1821. Adolphe Thiers
Vastustettuaan vuoden 1851 vallankaappausta, jossa Louis-Napoléon Bonapartesta tulee toisen keisarikunnan hallitsija, Thiers joutui pakenemaan Sveitsiin. Hän palasi takaisin Ranskaan jo seuraavana vuonna. Seuraavat lähes pari vuosikymmentä ovatkin poliittisesti tyhjää aikaa Thiersin elämässä ja hän keskittyi paljolti kirjallisiin töihinsä. Louis Bonaparte
Louis kuoli 25. heinäkuuta 1846 ja haudattiin Saint-Leu-la-Forêtiin Pariisin lähelle. Louis Bonaparte
Louis Napoléon Bonaparte (2. syyskuuta 1778, Ajaccio – 25. kesäkuuta 1846, Livorno) oli Ranskan keisari Napoleon Bonaparten nuorempi veli ja Hollannin kuningas vuosina 1806–1810 nimellä Ludvig Napoleon ("Lodewijk Napoleon"). Hän oli myös Ranskan keisari Napoleon III:n isä. Napoleon I
Kuollessaan Napoleon oli 5 jalkaa ja 2 tuumaa eli 157 cm. Hän oli siis keskipitkä ranskalaismies mutta lyhyt upseeriksi. Jotkut historioitsijat ovat veikanneet jalkojen olevan vuonna 1793 lakkautetusta ranskalaisesta mittajärjestelmästä, jolloin pituus olisi 168 cm, mutta Napoleon oli parhaansa mukaan pyrkinyt kitkemään sen pois metrisen järjestelmän tieltä. Osittain lyhyyden vuoksi hän päätyi tykistöön. Joseph-Ignace Guillotin
Toisinaan väitetään, että tohtori Guillotin olisi joutunut itsekin vallankumouksen aikaan giljotiiniin, mutta tämä ei pidä paikkaansa. Hänet kyllä vangittin terrorin aikana, mutta hän vältti kuolemantuomion. Hän menehtyi olkapäässä olevan tulehduksen aiheuttamaan myrkytykseen 20 vuotta myöhemmin, vuonna 1814. Hänen jälkeläisensä vaihtoivat myöhemmin nimensä. Napoleon II
Napoleon II (Napoléon François Joseph Charles, 20. maaliskuuta 1811 – 22. heinäkuuta 1832), Reichstadtin herttua, oli Napoleon Bonaparten poika ja lyhyen aikaa Ranskan keisari. Marie Bonaparte
Prinsessa Marie Bonaparte (2. heinäkuuta 1882 Saint-Cloud – 21. syyskuuta 1962 Saint-Tropez) oli ranskalainen psykoanalyytikko ja Sigmund Freudin läheinen ystävä. Marie Bonaparte auttoi Freudin perhettä pakenemaan Itävallasta Lontooseen natsivallan alta. Vincent-Marie Viénot de Vaublanc
Joissakin Vaublancin tuon kauden puheissa näkyy ihailu ja kiitollisuus, joita hän tunsi Napoléon Bonapartea kohtaan siitä, että tämä oli palauttanut ”järjestyksen Ranskaan ja lopettanut pappien vainoamisen”. Esimerkkinä voidaan mainita hänen puheensa lainsäätäjäkunnan jäsenenä konsuleille 24. "floréal"ia vuonna X, kaunopuheiset sanat 1. konsulille, tai 13. tammikuuta 1805 (24. "nivôse"a vuonna 13) pidetty puhe tällä kertaa Napoléon I:n edessä, josta oli tällä välin tullut ranskalaisten keisari. Se lausuttiin lainsäätäjäkunnan huoneessa pidetyssä keisaria esittävän marmoripatsaan paljastusjuhlassa yhdessä silloisen puhemiehen Jean-Pierre Louis de Fontanesin kanssa. Patsas oli pystytetty kunnioittamaan uuden siviililain alullepanijaa. Se oli alkuperäiseltä nimeltään "Code civil", mutta tunnetaan nykyisin myös nimellä "Code Napoléon". Charles de Gaulle
de Gaullen päätöksellä Ranska vetäytyi Naton sotilaallisesta toiminnasta helmikuussa 1966. Tällöin järjestön päämaja siirrettiin Brysseliin. Näin de Gaulle halusi osoittaa itsenäistä päätöksentekoaan, jonka takeena oli oman ydinaseen kehittely ja käyttömahdollisuus. Ranska oli tehnyt vuonna 1960 neljäntenä valtiona maailmassa onnistuneen atomipommikokeen (Gerboise Bleue) räjäytettyään atomipommin Algerian autiomaassa. Vuonna 1968 ranskalaiset tiedemiehet onnistuivat de Gaullen vaatimuksesta räjäyttämään vetypommin ilman yhdysvaltalaisilta saatua apua.