Milloin PIK-12 teki ensilentonsa?
PIK-12
Ilmailutoimisto hyväksyi koneen koelentäjiksi suunnittelija Ilkka Lounamaan ja Olavi Roinasen. Ensilentopäivänä 27. toukokuuta 1956 tehtiin yksi lentokonehinaus ja viisi vintturistarttia, joista yksi kaksipaikkaisena. Ensilennon lensi Ilkka Lounamaa. Saavutusarvojen ja lento-ominaisuuksien todettiin vastaavan odotettuja, eikä kone pyrkinyt syöksykierteeseen. Ainoa havaittu ongelma oli koneen korkeasta ja litteästä rungosta aiheutunut heikohko suuntavakaus.
PIK-11 Tumppu
PIK käytti tunnuksella OH-YMA lentänyttä prototyyppiä vuoteen 1966. Käytövuosiensa aikana se peruskorjattiin ja moottori vaihdettiin tehokkaampaan 75 hevosvoiman Continental-moottoriin. Koneella lennettiin useissa Suomen- ja Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa sekä vierailtiin Keski-Euroopassa saakka. Prototyyppi esiintyi myös taitolentonäytöksissä muun kaluston ollessa huollossa. PIK:n Tumppu esiintyi myös Edvin Laineen "Tuntematon sotilas" -elokuvassa sekä saksalaisessa "08/15"-sotaelokuvasarjassa. PIK-19 Muhinu
Ilmavoimilla ei ollut kiinnostusta Muhinua kohtaan, vaikka sen lähetystöjä oli käynyt Otaniemessä tutustumassa projektiin sen alkuvaiheessa. Muhinun jälkeen käynnistynyt Valmet LEKO-70 -projekti jätti Otaniemeläisen kilpailijansa täysin varjoonsa, sillä ilmavoimat ilmoitti Muhinun suunnittelijoille suoraan olevansa enemmän kiinnostuneet Valmetin suunnittelu- ja uusvalmistuskyvyn kohentamisesta. Ilmavoimat koki myös epäluuloa Muhinun lujitemuovirakennetta kohtaan. Valmetin LEKO-70:n ja TKK:n Muhinun yhtäaikainen rahoitus sai aikaan arvostelua etenkin projektien ottamien kulujen osalta. Muhinun prototyyppi maksoi vain 750 000 markkaa, kun LEKO-70 prototyyppi tuli lopulta maksamaan yli kymmenen miljoonaa markkaa. PIK-19 Muhinu
Muhinun siivet ja runko valmistettiin lasikuitukankaalla laminoiden kerroslevystä. Rungossa ei ollut ohjaamoa ja pyrstöä lukuun ottamatta lainkaan kaarirakenteita. Sivuvakain muodosti yhtenäisen rakenteen koneen rungon kanssa korkeusvakaimen kiinnittyessä neljällä pultilla runkoon. Peräsinpinnat ja ohjainpinnat liitettiin toisiinsa yksinkertaisesti pianosaranoilla, mikä jätti pintojen väliin noin kolmen millimetrin raon. Rako ei ollut aerodynaamisessa mielessä optimaalinen, mutta ei merkittävästi haitannut moottorikoneessa. Koneen päälaskuteline kopioitiin ruotsalaisesta Malmö MFI-10 Vipanista ja nokkapyöränä käytettiin Cessna 177 Cardinalin nokkapyörää. Antonov An-12
Antonov An-12 (ven. Антонов Ан-12, Nato-koodinimi ”Cub”) on Neuvostoliitossa suunniteltu nelimoottorinen sotilaskuljetuslentokone. Sen ensilento tapahtui 16. joulukuuta 1956. PIK-20
- EASA.SAS.A.085 – PIK 20E, PIK-20E II Valmet PIK-23 Towmaster
Vain kaksi prototyyppiä valmistettiin, toinen tehtiin Valmetilla ja toinen TKK:lla. Mikko Järvi lensi OH-TOW:lla ensi kerran 22.3.1982. Kone on edelleen PIK:n käytössä, ja hinaa kesäisin purjekoneita Räyskälässä. Toinen kone, OH-TUG, lensi vuonna 1983. Se tuhoutui lento-onnettomuudessa Kiikalassa kesällä 1991, jolloin ohjaaja kuoli. Kone kuitenkin rakennettiin uudestaan vuoteen 1995 mennessä ja lentää Etelä-Pohjanmaalla. Suomen ilmavoimat
Valmet Vinka ja Redigo olivat suomalaisen lentokoneteollisuuden viimeiset omat lentokoneet. Tämä kansallisen konetuotannon lopettaminen oli noin vuosikymmentä edellä esimerkiksi Hollantia. Toisaalta kotimaisen tuotannon vahvuus on aina Suomessa ollut lisenssivalmistus ja loppukokoonpano, jotka ovat ilmavoimille tärkeitä kriisiaikana huoltovarmuuden ylläpitämiseksi. Ilmavoimien tarkoitus on korvata myös nykyiset Valmet L-90 TP Redigo- ja Piper Chieftain -yhteyskoneet yhdellä konetyypillä. Pilatus PC-12-koneet otettiin käyttöön vuoden 2010 aikana. Pilatuksista ensimmäiset saapuivat Suomeen useita kuukausia suunniteltua aikaisemmin heinäkuun alussa ja loput kesän aikana. PIK-20
Purje- ja moottoripurjelentokonetta valmisti vuonna 1966 perustettu Molino Oy, jonka omistajaksi tuli 1976 Eiriavion Oy, myöhemmin EIRI Ky - Eiriavion. 
Uuden moottoripurjelentokonetyypin kehitystyön jäätyä ilman KTM:n tukea ja vanhan tyypin kysynnän hiipuessa se päätyi tuotannon lopettamiseen. PIK-20
PIK-20 purjekoneen muottien ja proton rakentamiseen osallistui TKK:n kevytrakennetekniikan laboratoriossa diplomitöiden tekijöiden lisäksi useita kymmeniä Polyteknikkojen ilmailukerhon jäseniä. Tuotantoon Jämijärvellä ja Lahdessa osallistuivat edellä mainittujen Korhosen ja Hiedanpään lisäksi PIK:n jäsenistä mm. DI Ilkka Rantasalo, DI Stefan Nyström ja DI Aki Suokas. Koneen ensilento tapahtui 10. lokakuuta 1973. Sen teki DI Raimo Nurminen Jämijärvellä. Suomen ilmailumuseo sai 10. lokakuuta 1988 PIK-20-koneen prototyypin, OH-425X, kokoelmiinsa. Rockwell B-1 Lancer
Toimintaan B-1 osallistui ensi kerran Irakissa joulukuussa 1998 (Operaatio aavikkokettu). Sen jälkeen konetta on käytetty Kosovossa, Afganistanissa ja Irakissa. Vuonna 2014 kone suoritti pommituslentoja Isis-järjestöä vastaan ainakin Kobanên kaupungin hallinnasta käytyjen taisteluiden aikana. PIK-12
Onnettomuutta tutki lautakunta, jonka puheenjohtajana toimi Kai Mellén ja jäseninä Erkki Emaus ja Seppo Saario. Lautakunnan lopullinen päätelmä oli, että lennonopettajan istuinvarjo olisi päässyt siirtymään eteenpäin sakkauksen oikaisussa ja jumittanut näin ohjainsauvan pienelle työnnölle. Kone oli tämän jälkeen ehtinyt hieman oieta vauhdin kiihtyessä ja syöksyneen lopulta metsään lentokorkeuden loppuessa kesken. PIK-19 Muhinu
Muhinun prototyyppi lennettiin muutama viikko ensilennon jälkeen Halliin FAR-32-koelento-ohjelmaa varten. Ensilennon lentänyt Jyrki Laukkanen alkoi lentää koneen koelentoja vapaa-ajallaan Pekka Tervaskannon avustuksella, joka laati samalla koneen manuaalia diplomityönään. Laukkasen mielestä OH-MHX:n koelento-ohjelman lähtöasema oli amatöörimäinen, sillä mitään järjestelmällistä ohjelmaa ei käytännössä ollut edes suunniteltu. Ohjelma piti laatia Yhdysvaltain ilmailuviranomaisen FAA:n Flight Test Review Guiden pohjalta, joka oli tarkoitettu lähinnä viranomaisten tyyppihyväksyntälentoja varten. Muhinun koelento-ohjelmaa hidastivat koelentäjän sivutoimisuus ja koneen esittelykiertueet. Projektia varten saatu rahoitus loppui täysin toukokuussa 1972, jolloin koneen koelento-ohjelma oli likimain puolivälissä. Muhinu lennettiin Nummelaan hinaamaan purjelentokoneita koelento-ohjelman jatkamiseen tarvittavien varojen keräämiseksi. Varojen loppumiseen päättyivät myös Laukkaselle ja Tervaskannolle maksetut palkat, ja Tervaskanto siirtyikin tämän jälkeen muihin töihin, Laukkasen jatkaessa koneen koelentoja harrastajana. Berijev Be-12
Be-12:n ensilento tapahtui 18. lokakuuta 1960 Taganrogin lentotukikohdassa. Ensimmäinen julkinen ensiintyminen tapahtui vuoden 1961 Neuvostoliiton ilmailupäivän yhteydessä Tušinon lentokentällä lähellä Moskovaa. PIK-20
Tammikuussa 1981 PIK-20 EII koneen valmistusoikeudet myytiin Sirenille Ranskaan. PIK-20 tuotanto päättyi Suomessa 31. maaliskuuta 1981. Cape Canaveral Air Force Station Launch Complex 19
LC-19 -alustan rakentamissopimus tehtiin huhtikuussa 1956, ja rakennustyöt alkoivat hieman alle vuotta myöhemmin huhtikuussa 1957. Alusta valmistui heinäkuussa 1958, ja ensimmäinen Titan I -laukaisu tehtiin siltä elokuussa 1959. Alustalta laukaistiin kaikkiaan 15 Titan I -rakettia vuosina 1959–1962, jonka jälkeen se muutettiin Gemini-ohjelman Titan II -laukaisuihin soveltuvaksi vuosina 1962–1963. PIK-19 Muhinu
TKK:n kiinnostus alkoi siirtyä prototyypiksi jääneestä Muhinusta lupaavampaan PIK-20 -purjelentokoneeseen, jonka markkinointinäkymätkin olivat huomattavasti paremmat. SITRA jäi karheaksi sen antaman rahoituksen kohtalosta. Se yritti lähetystöjen kautta myydä Muhinua ulkomaille muun muassa Ranskaan ilman tuloksia. Ranskalainen C.A.A.R.P. näki konetyypin olevan kannattava vasta yli 1 000 yksilön sarjana, ja arvioivat Euroopan vuotuiset hinauskonemarkkinat 100–150 koneeseen. Paranneltua PIK-23 Suhinua lähdettiin kehittämään alun perin PIK-19 Muhinun pohjalta. PIK-15 Hinu
Kun kierreongelmaa ei millään saatu ratkaistua, päätettiin lähteä lukemaan uudelleen lentokelpoisuusvaatimuksia. CAR part 3:n seuraajaksi tulleen FAR 32 -määräyksen mukaan normaali- ja utility-luokat vaativat koneen oikenemista vain yhden kierroksen kuluessa oikaisun aloittamisesta, jos konetta ei hyväksytetty taitolentokäyttöön, ja jos sen käsikirjassa kiellettiin kierteiden tekeminen. Hinulla lennettiin uudet yhden kierroksen kierteet helmikuussa 1970 ja kierteet kieltävä kohta lisättiin käsikirjaan. PIK-15 sai tämän jälkeen tyyppihyväksynnän 7. joulukuuta 1971. Fairchild Republic A-10 Thunderbolt II
Fairchild-Republic A-10 Thunderbolt II (lempinimi: "Warthog", suom. "Pahkasika") on vuonna 1972 ensilentonsa lentänyt Yhdysvaltain ilmavoimien maataistelukone. A-10 Thunderbolt II on ensimmäinen Yhdysvaltain ilmavoimien lentokone, joka on suunniteltu erityisesti tukemaan yhdysvaltalaisia maajoukkoja sekä hyökkäämään vihollisen maakohteiden kimppuun. Antonov An-24
Antonov An-24 (, ) on Antonovin valmistama lyhyen matkan potkuriturbiinikäyttöinen matkustajalentokone, joka suunniteltiin korvaamaan mäntämoottoriset Iljušin Il-12- ja Il-14-koneet. Se lensi ensilentonsa 29. joulukuuta 1959 ja otettiin käyttöön matkustajaliikenteessä syyskuussa 1963. Sitä valmistettiin vuosina 1959–1978 Kiovan, Ulan-Uden ja Irkutskin lentokonetehtailla yhteensä noin 1 100 kappaletta. Piper PA-31
Piper PA-31 on yhdysvaltalainen kaksimoottorinen liikelentokone. 30. syyskuuta 1964 ensilentonsa lentäneen koneen tyyppinimeksi piti alun perin tulla Inca, ensimmäiset huhtikuussa 1967 luovutetut sarjakoneet saivat nimekseen kuitenkin Piper PA-31 Navajo. Kone oli tuolloin Piperin tehtaan suurin lentokone, ja tätä alkuperäistä mallia valmistettiin vuoteen 1972 saakka. Vuonna 1973 tehdas toi markkinoille pidennetyllä rungolla ja tehokkaammilla moottoreilla varustetun Piper PA-31-350 Navajo Chieftain -koneen. Vuoteen 1987 tuotannossa pysyneen koneen tyyppinimeksi muodostui myöhemmin pelkkä Chieftain. PIK-15 Hinu
Koelento-ohjelma jatkui lokakuulle lopulle, ja koneella lensi muun muassa Eero Juurikkala, joka teki siitä artikkelin "Tekniikan Maailma" -lehteen. Juurikkalaa oli ohjeistettu olla tekemättä lattakierrettä, mutta tämä kokeneena ilmavoimien lentäjänä päätti kokeilla sellaista. Lentäjät Juurikkala ja Määttänen olivat jo hyppäämässä koneesta, kun kierre vihdoin lähti oikenemaan. Supermarine Spitfire
Mk. XII oli ensimmäinen Griffon-moottoria käyttänyt Spitfire. Ensimmäiset tulivat käyttöön lokakuussa 1942 ja kaksi RAF:n laivuetta varustettiin näillä koneillä. Griffon paransi huomattavasti suorituskykyä matalissa ja keskikorkeuksissa. Matalalla se oli yksi maailman nopeimmista koneista. Lentäjät eivät kuitenkaan päässeet hyödyntämään tätä etua, koska saksalaispilotit eivät mielellään antautuneet taisteluun alle 20 000 jalan. Nopeusetua päästiin hyödyntämään vasta kesällä 1944, jolloin Mk. XII:t ampuivat alas huomattavan määrä V-1-ohjuksia. Mk. XII poistettiin käytöstä syyskuussa 1944. PIK-15 Hinu
Hinun pääkomponentit saatiin valmiiksi joulukuussa 1963, jolloin koneen kokonaispainoksi arvioitiin tulevan noin 500 kilogrammaa. Prototyyppi koekuormitettiin Jämillä kuun puolivälissä ja koneen testattiin kestävän 4,55 G:n positiivista ja -2,21 G:n negatiivista kuormaa. Positiivinen kuorma taivutti siivenkärkiä 22 senttimetriä ja negatiivinen 10 senttimetriä. Kone toimitettiin maaliskuussa 1964 ”lähes puuvalmiissa” kunnossa Aero Oy:n tiloihin Helsinki-Malmin lentokentälle, jossa sen loppukokoonpanon sai vastuulleen Raimo Suokas. Koneen kokoaminen alkoi edistyä kesäkuussa, jolloin sen parissa työskenteli useampi teekkari ja muita rakentajia. Puurakenne viimeisteltiin ja kone lakattiin, minkä jälkeen koneen osille tehtiin vielä joitakin koekuormituksia. Hinauskuormaksi määritettiin 900 kilopondia. Kone valmistui ja Mellén kutsuttiin Ranskan Toulousesta takaisin Suomeen koelentämään prototyyppi, sillä hän oli asettanut ehdoksi palkattomaan suunnittelutyöhön ryhtyessään, että saisi lentää koneen ensilennon. Experimental-lentokone
Vuotta 1949 aiemmin ei tällaista koneluokkaa ollut Suomessa. Tuona aikana - 1920-1949 - noin 200 liitokonetta (esimerkiksi PIK-5 ja Grunau Baby) ja noin 20 moottorilentokonetta (esimerkiksi Smolik, Sääski, Karhu). tehtiin Ensimmäinen experimental oli 4.6.1949 PIK-10 Paukkulauta, joka oli Grunau Baby-purjelentokoneen moottoroitu versio. Sen jälkeen hakemuksia on ilmailuviranomaiselle tullut noin 940 kappaletta. Näistä 660 konetta on valmistunut. Kiinteäsiipisiä moottorikoneita näistä on noin 450, kevytilmailukoneita yli 300 ja helikoptereita 25. Valmetin Redigot ovat juridista syistä tässä tilastossa. 33% tehdään piirustuksista ja 20% kootaan sarjavalmistetuista osista. 7% koneista on omia suunnitelmia. 2000-luvulla haetaan tällaisia lupia 30 kappaletta vuosittain. Tekeillä on yksi suihkumoottorilla varustettu lentokone ja yksi diesel-moottorilla varustettu lentokone on jo valmistunut. PIK-19 Muhinu
Prototyypin rakentaminen lähti etenemään suoraviivaisesti, ja koneen rakentaminen aloitettiin osien puumalleista. Siipien kerroslevykuori laminoitiin tämän jälkeen metrin mittaisissa muoteissa pala palalta, ja valmiit osat kiinnitettiin siipisalkoihin. Rakennusmenetelmässä oli otettu mallia Bede BD-4 -koneesta, jonka siivet koottiin 30 senttimetrin moduuleista.
Kerroslevyn ydinaineeksi valittiin Tubus-kenno, joka oli selluloosa-asetaatti -putkista liimattua levyä, jota pystyi kuuman ilman ja veden avulla taivuttelemaan jopa tennispallon ympärille. Materiaalin lujuus- ja väsymisominaisuudet olivat myös PVC-vaahtoja ja uretaania paremmat. Myöhemmin tosin havaittiin, että lasikuitukankaalla laminoitu pinta painui Tubus-kennon kolojen kohdalla. Kuoppainen rakenne ei moottorikoneessa haitannut, mutta purjekoneen suoritusarvoja se olisi saattanut merkittävästi heikentää. Koneessa käytetyille laminaattirakenteille jouduttiin tekemään runsaasti lujuuskokeita niiden keston varmistamiseksi. Lauri Pekuri
Suomen ilmatilassa Pekuri lensi ensimmäisenä yliääninopeutta syöksylennossa GN-102-yksilöllä. Hän osallistui MiG-hävittäjien evaluointeihin suorittaen koelennot MiG-15-, MiG-19- ja MiG-21- tyypeillä. PIK-19 Muhinu
Lokakuun lopulla 1972 kone oli lennetty taas Halliin, mutta projektin varat olivat niin lopussa, ettei rahaa ollut edes bensiiniin. Polttoainetta kehotettiin hankkimaan luotolla ja koelennot piti saada mahdollisimman pian lennettyä. Jäljellä olivat vielä epätavallisten syöksykierteiden koelennot, joiden suorittaminen vaati koneen nostamista vähintään 2 000 metriin. Syksyn huonot säät ja pimenevät illat pitivät koneen maassa, ja ohjelma jatkui lopulta seuraavan vuoden maaliskuulle. Valmet antoi luvan säilyttää konetta hallitiloissaan. Laukkanen piti konetta yleisesti ottaen vakaana, eikä siinä esiintynyt minkäänlaisia värinöitä tai rakenteiden paukkumista. PIK-19 peri tosin edeltäjänsä PIK-15 Hinun syöksykierreongelmat hieman toisenlaisilla oireilla, mikä ei ollut kovinkaan yllättävää koneiden geometrioiden muistuttaessa vahvasti toisiaan. Syöksykierteestä palautumista varten koneeseen asennettiin hätätilanteita varten oikaisuvarjo. Syöskykierreominaisuudet eivät täyttäneet FAA:n vaatimuksia koneen oikenemisesta enintään puolentoista kierroksen aikana. Muhinu oikeini nopeimmillaan 2–3 kierroksessa. Kone palasi Etelä-Suomeen ja koelento-ohjelma loppui. Koneella tehtiin vielä muutamia tarkoituksellisia syöksykierrekokeita koelento-ohjelman päättymisen jälkeen, mitkä lopulta vaikuttivat siihen, ettei Muhinua yritettykään saada tyyppihyväksyttyä. ATR 42
Konetyypin uudistettu versio ATR 42-500 teki ensilentonsa 16. syyskuuta 1994. Se tuli markkinoille seuraavana vuonna ja sitä valmistetaan edelleen. Uudessa 500-sarjan koneessa oli uudet tehokkaammat PW-127E -moottorit sekä kuusilapaiset potkurit, joka on ulkoapäin näkyvin ero vanhemmasta mallista. Koneeseen tehtiin lukuisia muita parannuksia sekä uudistettiin matkustamo. Boeing P-26
Boeing P-26, lisänimeltään "Peashooter" ("Hernepyssy"), oli Yhdysvaltain armeijan lentojoukkojen ("United States Army Air Corps", USAAC) ensimmäinen kokometallinen ja yksitasoinen hävittäjämalli. Koneen prototyyppi lensi ensi kertaa 20. huhtikuuta 1932. PIK-20
TKK:ssa tehtiin koneprojektiin liittyviä diplomitöitä 7 kappaletta, työt liittyivät ilma-aluksen perussuunnitteluun, kevytrakennetekniikkaan, rakenteen lujuuteen ja väsymiseen, flutteriin, aerodynamiikkaan, lennon optimointiin jne.. Viimeisin näistä Eiriavionin kehitystöistä oli DI Erkki Sointeen suunnittelema kärkiväliltään 18-metrinen moottoripurjelentokone. Tähän projektiin ei saatu haettua KTM:ltä avustusta, jonka jälkeen kehitystyö lopetettiin ja Eiriavion myi valmistusoikeudet Ranskaan. Piper Aircraft
Piper PA-32 eli Cherokee Six -sarja tuli markkinoille 1965. Nimensä mukaan siihen sopi kuusi ihmistä. Piper PA-32-perheen uusin kone on Saratoga II TC vuodelta 1997. Consolidated PBY Catalina
Prototyypin XP3Y-1 ensilento oli 15. maaliskuuta 1935.
Kone teki ensilentonsa 28. maaliskuuta 1935, jolloin sen hyvät ominaisuudet varmistuivat ja Yhdysvaltain laivasto tilasi ensimmäisessä erässä 166 konetta. Nimi "Catalina" keksittiin vasta kun kone oli Royal Air Forcen käytössä. Catalina palveli kaikilla sotanäyttämöillä toisessa maailmansodassa. Curtiss P-40
Ensimmäinen XP-40 oli P-36A Hawk, jonka Pratt & Whitney Twin Wasp -tähtimoottori oli vaihdettu Allison V-1710 -V-12-moottoriin. Huhtikuussa 1939 USAAC tilasi 524 P-40-konetta.
Ranska tilasi 140 konetta, mutta yhtään niistä ei ehditty toimittaa ennen maan antautumista Saksalle. Koneet toimitettiin Isoon-Britanniaan, missä niitä pidettiin kuitenkin huonompina kuin Hawker Hurricane, Supermarine Spitfire tai Messerschmitt Bf 109, joten mallia käytettiin ainoastaan koulutukseen ja tiedusteluun. Pohjois-Afrikan rintamalla konetyyppi kuitenkin osoittautui taistelukelpoiseksi, koska siellä vastustajana oli enimmäkseen suorituskyvyltään saksalaishävittäjiä huonompia italialaiskoneita, ja taistelu tapahtui matalalla jossa Allisonin moottorin huonohko ahdin ei haitannut. PIK-20
PIK-20, PIK:n käyttämä lempinimi "Tiu", on toistaiseksi suomalaisen lentokonesuunnittelun menestynein tuote. Tämä purje- ja moottoripurjelentokonesarja (PIK-20, B, D, E ja E II) perustui DI Pekka Tammen diplomityöhön. Sen suunnitteluun ja rakentamiseen, joka alkoi keväällä 1971, osallistuivat myös voimakaksikko DI Hannu Korhonen (PIK:n rakennuspäällikkö) ja teknikko Markku Hiedanpää, joka oli PIK-20-koneen tuotannon aikaansaamisessa avainasemassa. PIK-20 projektista ja muista ilmailuharrastetta kansallisesti edistäneistä tehtävistä saivat Korhonen ja Hiedanpää lentokapteenin arvonimet vuonna 2008. Lahden ilmailukerho
Liki kymmenen vuotta kestänyt hinauskoneen rakennusprojekti saatiin loppuun joulukuun 21. päivänä 2006, kun koneen suunnittelija Aki Suokas suoritti ensimmäisen koelennon. PIK-27 "Sehinu" on suunniteltu erityisesti hinauskoneeksi tarkoituksena pienentää kasvaneita hinauskoneiden käyttökustannuksia. Kesän 2007 hinaustoiminta osoitti Sehinun olevan hyvä hinauskone, mutta moottoritilan jäähdytys aiheutti päänvaivaa suunnittelijalle ja rakentajille. Sittemmin moottoritilaa on väljennetty ja ongelma ratkaistu. PIK-12
Juhani Heinonen teki OH-KCA-tunnuksen saaneen prototyypin lopputarkastuksen Jämillä 27. toukokuuta 1956. Tarkastuksessa tuli useita rakenteita koskevia huomautuksia, ja koneen opettajan paikka todettiin epämukavaksi. Polkimien välitykset olivat huonot ja ohjainsauva liian takana. Oppilaan mittarien näkyvyys arvioitiin ”kyseenalaiseksi”. Koneen massa oli 192,5 kilogrammaa eli 6,5 kg suunniteltua enemmän. Mikojan MiG-29
MiG-29:n suunnittelu alkoi Neuvostoliiton saatua 1969 tietoja Yhdysvaltain F-X-ohjelmasta, jonka tuloksena syntyi F-15 Eagle. Sen tarkoituksena oli korvata Yhdysvaltain F-4 Phantom II:ta vastannut MiG-23 ja pystyä ilmasodassa antamaan vastasuorituskykyä Phantomista kehittyneemmille sotilaskoneille, F-16:lle ja F-18 Hornetille. Ensimmäinen ”Kehittynyt rintamahävittäjä” (PFI) -ohjelma osoittautui liian kalliiksi ja se jaettiin kevyen ja raskaan hävittäjän kehityssuunnitelmiin, samoin kuin Yhdysvalloissa oli tehty F-16- ja YF-17-ohjelmissa. Raskaan hävittäjän kehitystyön sai Suhoi ja kevythävittäjä säilyi Mikojanin projektina.
Ensilentonsa ”tuote 9” -prototyyppi lensi 6. lokakuuta 1977. Yhdysvaltain tiedustelusatelliitit havaitsivat sen saman vuoden aikana. Koneen sarjatuotanto alkoi MiG-29B-mallista 1982 Moskovassa ja se otettiin käyttöön Neuvostoliiton ilmavoimissa elokuussa 1983. MiG-29:a varusti lähinnä etulinjan ilmapuolustusta, kun raskas Su-27 tarkoitettiin torjumaan esim. jäämerellä Pohjoisnavan yli hyökkääviä pommikoneita. MiG-29 tavoitteena oli toimia huonoiltakin kiitoteiltä suojaamaan hyökkäävien maavoimien sotilasajoneuvoja tukien etenevien joukkoja ja ilmasodan maataistelukoneita. Kestävien laskutelineiden ja lentokoneen voimalaitteen ilmanoton vahvan suojauksen tarkoituksena oli varmistaa lentokoneen tekninen toimintakyky vihollisen pommituksista vahingoittuneista ilmatukikohdista tai tukikohdista, joita ei oltu aikaisemmin valmistauduttu käyttämään tämän lentokonetyypin tukikohtina. PIK-15 Hinu
Prototyyppi valmistui ja sen ensilento suoritettiin 24. lokakuuta 1964. Pitkässä koelento-ohjelmassa konetyypin suurimmaksi ongelmaksi paljastui sen syöksykierreominaisuudet, joihin saatiin pientä parannusta jatkamalla runkoa. Hinuja valmistui 1970-luvun loppuun mennessä kuusi koneyksilöä, minkä lisäksi yksittäisiä koneita on valmistunut myöhemminkin. Suomen ilma-alusrekisterissä oli kahdeksan koneyksilöä vuonna 2015. PIK-15 Hinu
Kai Mellén ilmoitti PIK:n nimissä syyskuussa 1961 Ilmailutoimistolle PIK-15-konetyypin suunnittelun olevan aloitettu ja pyysi menettelyohjeita. Kyseessä oli vain virallinen ilmoitus, sillä konetyypin suunnittelutyöt olivat jo pitkällä. Ilmailutoimisto myönsi Hinulle rakennusluvan numerolla 19, ja Teekkarijohtokunta anoi tarvittavan rahoituksen ja materiaalit. Polyteknikkojen ilmailukerho
Polyteknikkojen ilmailukerho ry, joka tunnetaan paremmin lyhenteellään PIK, on Teknillisen korkeakoulun opiskelijoiden lentokerho. Se perustettiin 26. maaliskuuta 1931. Kerho toimi ensimmäiset kaksi vuotta ensin nimellä ”Ilmailuteikkarit” ja sitten ”Polyteikkareiden Ilmailukerho”. Mjasištšev M-55
M-17-koneen suunnittelu alkoi vuonna 1978, jolloin Yhdysvallat edelleen – satelliittitekniikan käytöstä huolimatta – lähetti tiedustelupalloja Neuvostoliiton yli. Tarkoitus oli, että M-17-kone voisi ampua pallot alas. Koneen ensilento tapahtui 26. toukokuuta 1982. 28. maaliskuuta 1990 M-17 ohjaajanaan Vladimir Arkhipenko teki edelleen voimassa olevan 16–20-tonnisten lentokoneiden lakikorkeusennätyksen: 21 830 metriä. M-17-kone on saavuttanut 12 Fédération Aéronautique Internationalen maailmanennätystä, joita viisi on edelleen voimassa. PIK-19 Muhinu
Muhinulla nähtiin olevan myös sotilaskäyttökohteita. Suomen puolustusvoimien sotilasläänit halusivat käyttöönsä pienkoneita ja Muhinun suunnittelijat laskivat kokonaistarpeeksi koneen per lääni, eli yhteensä 14 konetta. Linnaluoto halusi tehdä myös kilpailevan tarjouksen Muhinusta ilmavoimien uudeksi alkeiskoulukoneeksi. Koneen sarjatuotanto kariutui siihen ettei halukasta valmistajaa löydetty. Linnaluoto tiedusteli Wihuri Oy Lentohuollolta ja Molinolta tarjousta 30 koneen sarjasta. Linnaluodon ajatuksena oli valmistaa Muhinun muoviosat Molinolla ja muut osat Wihuri Oy Lentohuollolla. Sarjakoneen hinnaksi laskettiin 78 000 vuoden 1972 markkaa. PIK-20
- PIK-20
Prototyyppi OH-425X on Suomen Ilmailumuseossa Vantaalla (protosarja 3 konetta). Protosarjan jälkeen tehtiin koneeseen useita tuotantoa helpottavia muutoksia ja ensimmäinen tuotantoversio. Kaksiosainen ohjaamon kuomu. Varsinaisia lentojarruja ei siivessä ollut, mutta jättöreunalaipat voitiin kääntää +90-astetta liitokulman säätämiseksi. 24 valmistettua kappaletta. McDonnell Douglas F-15 Eagle
Persianlahden sodan jälkeen Israelissa oltiin edelleen huolestuneita Irakin sodanaikaisista Scud-ohjushyökkäyksistä Israeliin ja päätettiin parantaa ilmavoimien pitkän matkan toimintakykyä. 1993 Israelissa laadittiin tiedustelu lentokonevalmistajille koskien kiinnostusta valmistaa Israelin tiedustelun mukainen hävittäjäkone. Lockheed Martin tarjosi F-16:a ja McDonnell-Douglas sekä F-15E:ä että F/A-18 Hornet:ia. 27. tammikuuta 1994 Israelin hallitus ilmoitti aikomuksistaan ostaa 21 Israelin vaatimusten mukaisesti varustettua F-15E:ä. Koneet nimettiin F-15I:ksi. 12. toukokuuta 1994 Yhdysvaltain hallitus valtuutti myymään 25 F-15:ä Israelille. Marraskuussa 1995 Israel osti loput neljä valtuutuksen mukaista F-15I-hävittäjää. Ensimmäinen Israelille toimitettava F-15I-hävittäjä suoritti ensilentonsa St.Louisissa Yhdysvalloissa Lambertin lentokentällä 12. lokakuuta 1997. PIK-12
PIK-12 oli suomalainen puurakenteinen kaksipaikkainen koulutuspurjelentokone, jonka suunnitteli Polyteknikkojen ilmailukerhon (PIK) Ilkka Lounamaa. Koneesta haluttiin tehdä PIK-5:n tapaan Suomen yleisin kaksipaikkainen koulutuspurjekone, mutta tavoitteessa epäonnistuttiin, kun tyyppi myöhästyi kaksipaikkakoulutuksen nopeasta läpilyönnistä 1950-luvun puolivälissä. Konetyyppiä valmistettiinkin lopulta vain neljä yksilöä, kun monet lentokerhot hankkivat kaksipaikkaiset purjekoneensa ulkomailta. Lempinimen ”kaksitoistapaikkainen” saanut PIK-12 palveli monia suomalaisia lentokerhoja vuosikymmenten ajan. Luna 12
Luna 12 () oli ensimmäinen onnistunut neuvostoliittolainen kuvia ottanut Kuuta kiertävä luotain lokakuussa 1966. Se laukaistiin 22. lokakuuta 1966 Baikonurin avaruuskeskuksesta ja saavutti Kuun kiertoradan 25. lokakuuta, toisen lähteen mukaan 26. lokakuuta. PDP-10
PDP-10-arkkitehtuurin pääsuunnittelija oli insinööri Alan Kotok, ja se sai vaikutteita PDP-6:sta, Digitalin edellisestä 36-bittisestä koneesta. Ensimmäiset PDP-10-mallit esiteltiin vuonna 1967. Ne perustuivat KA10-suorittimeen, jossa oli käytännössä sama käskykanta kuin PDP-6:ssa. Käyttöjärjestelmänä koneissa toimi Digitalin oma, PDP-6:ta varten alun perin kehitetty "Monitor", joka myöhemmin nimettiin TOPS-10:ksi. PIK-15 Hinu
Alkuun kone vaikutti lentävän ongelmitta. Ohjainominaisuuksia ja suorituskykyä pidettiin hyvinä, vaikka kone olikin 80 kilogrammaa raskaampi kuin alkuperäisissä suunnitelmissa. Konetta koelentäneen Mauri Määttäsen mukaan Hinu oli lentoonlähdössä hyvin ärhäkkä suuritehoisen moottorin ja laajapintaisten siipiensä ansiosta. Lennossa koneessa oli isomman lentokoneen tuntuma laajan siiven ansiosta, mikä tosin myös sai koneen vaatimaan suuria ohjainvoimia kaarroissa. Eri ohjainpintojen voimat olivat Määttäsen mukaan ”miellyttävät kaikissa lentotiloissa”. PIK-15 Hinu
Hinun prototyyppi lennettiin Jämijärvelle muutostöitä varten 24. lokakuuta 1964, kun koelento-ohjelma oli jo alkanut. Koneen runko katkaistiin siipikotelon etupuolelta, ja sitä jatkettiin 19 senttimetrillä. Sivuperäsimen kokoa kasvatettiin samalla 20 prosentilla ja ohjaamon istuimia siirrettiin 15 senttimetriä edemmäs. Ohjaussauvajärjestelyt muutettiin HK-2:n kaksoissauvajärjestelystä yhdeksi Y-haaroitetuksi sauvaksi. Muutostyöt kasvattivat koneen massaa vain muutamalla kilogrammalla, ja tyhjämassaksi tuli niiden valmistuttua 501 kg. Modifikaatioihin kului 280 työtuntia, ja ne saatiin valmiiksi kuukauden kuluessa. PIK-15 Hinu
PIK-15 Hinu (lyhenne sanasta "Hinauskone") on suomalainen puurakenteinen yksimoottorinen purjelentokoneiden hinauskone. Hinua lähdettiin suunnittelemaan ulkomaisten hinauskoneiden hankinnan osoittauduttua hankalaksi tuontilisenssiongelmien takia. Polyteknikkojen ilmailukerho (PIK) järjesti konetyypin suunnittelusta kilpailun, jonka voitti Kai Mellénin konesuunnitelma. Mellén valittiin lopulta myös Hinun pääsuunnittelijaksi, ja tyypin suunnittelutyöt aloitettiin syksyllä 1960. Prototyypin rakennustyöt käynnistyivät keväällä 1962. Lockheed P-3 Orion
P-3 Orion lensi ensilentonsa 25. marraskuuta 1959 ja Yhdysvaltain asevoimat ottivat P-3A-version käyttöönsä vuonna 1962. P-3C korvasi A-version vuonna 1979. Viimeisin P-3C rakennettiin 1990 ja tuon mallin koneita on edelleen käytössä. P-3-koneen korvaava konemalli tulee olemaan Boeing 737-koneeseen perustuva P-8 Poseidon. Malli on koelentovaiheessa ja päässee operatiiviseen käyttöön 2013. Boeing P-12
Boeing kehitti P-12:sta omalla kustannuksellaan Model 89:na. Se lensi ensilentonsa Yhdysvaltain laivaston koekeskuksessa Anacostiassa, Marylandissa 7. elokuuta 1928. Boeing käytti XP-9-koemallista saamiaan kokemuksia kehittäessään puolikantavalla kokometallirungolla varustetun P-12:sta (Boeing Model 218). Model 218 testattiin XP-925-mallinimellä ja kehittelyn tuloksena USAAC tilasi sitä 135 kappaletta P-12-E ja -F malleina. Viidennen sukupolven suihkuhävittäjät
Venäjän oman viidennen sukupolven hävittäjän Suhoi PAK FA:n prototyyppi T-50 lensi ensilentonsa tammikuussa 2010. Intian alan kehityshanke on "Medium Combat Aircraft" (ensilennon tavoiteajankohta on vuonna 2012), Etelä-Korea kehittää KFX-konetta (ensilento vuonna 2014). Venäjä kehittää Suhoi PAK FA:ia yksin ja Intian kanssa Suhoin ja HALin yhteistä FGFA-konetta (ensilento vuonna 2010).
Kiinan viidennen sukupolven hävittäjäprototyyppi Chengdu J-20 teki ensilentonsa tammikuussa 2011. Boeing P-12
Boeing P-12 oli yhdysvaltalainen kaksitasoinen hävittäjälentokone. Boeing Aircraft Company toimitti Yhdysvaltojen armeijan ilmajoukoille (USAAC) 366 kappaletta P-12:sta vuosien 1929 ja 1932 välillä. Myös Yhdysvaltojen laivasto käytti konetta F4B-tyyppinimellä. Cape Canaveral Air Force Station Launch Complex 16
Kompleksi deaktivoitiin vuonna 1969, mutta palautettiin takaisin käyttöön vuonna 1972, kun sitä alettiin käyttää Nato-joukkojen Pershing-ohjuksen laukaisukoulutukseen. Ensimmäinen Pershing Ia laukaistiin alustalta 7. toukokuuta 1974. Alustalta laukaistiin kaikkiaan 88 tyypin ohjusta viimeisen laukaisun tapahtuessa 13. lokakuuta 1983, ja sillä oli kaikkiaan kuusi ohjusten laukaisulaitteistoa. Ensimmäinen päivitetty Pershing II -ohjus laukaistiin 22. heinäkuuta 1982. Päivitettyä tyyppiä laukaistiin kaikkiaan 49 kappaletta viimeisen laukaisun tapahtuessa 21. maaliskuuta 1988. LC-16 käyttö lopetettiin INF-sopimuksen nojalla. PIK-19 Muhinu
Teknillisen korkeakoulun lentotekniikan laboratorio valmistui vuonna 1968, jolloin sille alettiin etsiä ensimmäistä projektia. Laboratorion johtaja Veikko Linnaluoto ei ollut niinkään kiinnostunut perustutkimuksen parissa ”junnaamisesta”, vaan halusi tehdä soveltavaa lentokonesuunnittelua. Ensimmäiseksi projektiksi ei lähdetty kehittelemään uutta purjelentokonetta, vaan Polyteknikkojen ilmailukerhon (PIK) jäsenten suosituksesta uutta PIK-15 Hinun pohjalta kehitettyä purjelentokoneiden hinauskonetta. Ilmailukerhossa oli kehittynyt muutamia vuosia ajatus Hinun päivitetystä versiosta. Kustaa Pukkinen
Kustaa Pukkinen kunnostautui hyvänä ja taitavana lentäjänä Ilmailuvoimien värikkäinä alkuaikoina. Ilmailuvoimien ensimmäinen lento Petsamoon tapahtui huhtikuussa vuonna 1925. Lennon tarkoituksena oli selvittää Petsamon alueen lentokartoitusmahdollisuuksia. Koneena oli I.V.L. A.22 Hansa, tunnukseltaan 4 F 52. Lentäjät tällä reissulla olivat Ilmailuvoimien komentaja majuri Aarne Somersalo sekä vänrikki Kustaa ”Köpi” Pukkinen. Vaiheikkaalla matkalla sattui ja tapahtui kaikenlaista, loppujen lopuksi myös pakkolasku paluulennolla Roshjärvellä 15 kilometriä rajalta ja 50 kilometriä Salmijärveltä Ivaloon päin. Syynä oli moottorihäiriö, venttiilivika joka korjattiin, ja matka jatkui kotiin päin. Kustaa Pukkinen toimi lentäjänä lukuisilla Ilmailuvoimien matkalennoilla, jotka suuntautuivat ympäri Suomea noina vuosina. Curtiss P-1 Hawk
Curtiss P-1 Hawk oli ensimmäinen P ("Pursuit", "takaa-ajaja" tai "ahdistaja") -tunnuksella merkitty Yhdysvaltain armeijan kaksitasoinen hävittäjälentokone; aiemmin käytettiin PW ("Pursuit, single seat, Water-cooled engine", "takaa-ajaja" tai "ahdistaja", yksipaikkainen, vesijäähdytetty) tunnusta. P-1 oli Curtiss XPW-8B:n tuotantoversio; kone voitti lentokilpailun Boeing XPW-9:ää vastaan heinäkuussa 1924. Ensimmäinen P-1, sarjanumero 25-410, toimitettiin 17. elokuuta 1925. Koneita valmistettiin kaikkiaan noin 115 kappaletta ja ne olivat palveluskäytössä vuoteen 1930. Piaggio P.148
P.148 on kokometallinen alatasoinen kiinteällä laskutelineellä varustettu yksimoottorinen ja 2-paikkainen kone. Sen ensilento tapahtui 12. helmikuuta 1951. Sitä käytti Italian ilmavoimat ja myöhemmin Somalian ilmavoimat. Koneita rakennettiin yli 100 kappaletta. PIK-19 Muhinu
Puoli vuotta kului laboratorion työkalujen ja laitteiden hankinnassa ja ”Muovi-Hinu”-nimen saaneen koneprojektin taustatutkimuksissa. Tervamäki aloitti koneen suunnittelun PIK-15 Hinun perusulkomuotojen pohjalta, mutta uudesta koneesta tuli lopulta muodoiltaan täysin eri kone, vaikka vastasikin Hinua ulkomittojensa osalta. Laboratorio haki ja sai luvan käyttää Polyteknikkojen ilmailukerhon PIK-tunnusta ”TKK-1 Muhinu” -nimellä tunnetun koneensa nimessä. Lentotekniikan laboratorion johtaja Veikko Linnaluoto arveli ulkomaillakin tunnetun PIK:in nimen myyvän paremmin uuteen ja tuntemattomaan nimeen verrattuna. Muhinun aerodynaaminen ja lujuusopillinen suunnittelu tehtiin karkeasti ilman tarpeetonta hienostelua, sillä rahoituksen loppuminen häämötti ja aikataulussa oli pysyttävä. Anik
Anik D-sarjalla korvattiin ikääntyneet Anik A- ja B-sarjan satelliitit. Anik D-1 laukaistiin 26. elokuuta 1982. Anik D-2 vietiin taivaalle marraskuussa 1984 Discovery-sukkulalla. Näitä seurasivat Anik E-sarjan satelliitit: Anik E-2 huhtikuussa 1991 ja Anik E-1 syyskuussa 1991. Suuritehoiset E-sarjan satelliitit toimivat kahdella taajuusalueella; niissä oli 24 kanavaa 6/4 GHz:n alueella ja 16 kanavaa 14/12 GHz:n kaistalla. Anik E -sarjalla korvattiin aiemmat C- että D-sarjan satelliitit. Piper PA-31
Suomen ilmavoimat vuokrasi 7. toukokuuta 1974 yhden Piper Navajo -koneen, joka sai ilmavoimien rekisteritunnuksen PN-1. Kone oli käytössä siviilirekisteriin palauttamiseen, 7. tammikuuta 1975, saakka. Lisäksi ilmavoimille hankittiin 1980-luvun alkupuolella kuusi Piper PA-31-350 Chieftainia käytettäväksi yhteyskoneena, henkilöstön kuljetuksiin, matalakuvaukseen ja merivalvontaan. Koneita oli tarkoitus käyttää myös huonoissa olosuhteissa tapahtuvaan mittarilentokoulutukseen. Konetyypin viimeinen yhteyslento Ilmavoimissa tapahtui 13. huhtikuuta 2011. Koneet korvattiin Pilatus PC-12 -kalustolla. PIK-12
PIK-12 aerodynaamisten ratkaisujen pohjaksi otettiin PIK-5c, ja koneissa olikin sama siipimuoto ja -profiili. Siipiin ei laitettu kiertoa, vaan sakkausominaisuudet hoidettiin PIK-sarjan aiempien purjekoneiden tapaan solasiivekkeillä. Siipirakenne tukeutui koko siiven matkalla kulkevaan pääsalkoon ja tyven apusalkoihin. Siipisalot ja niiden päälle asennettu vaneri muodostivat jäykän tyviosan. Jättöreuna ja ohjainpinnat olivat kangaspäällysteiset. Siipipuoliskot painoivat koottuina vain 50 kilogrammaa puoliskolta ja olivat melko yksikertaiset valmistaa. Cape Canaveral Air Force Station Launch Complex 26
Kompleksi 26:n rakentaminen käynnityi vuonna 1956. Kompleksin rakennuskustannukset olivat noin 6,8 miljoonaan dollaria. Alustaa 26A käytettiin elokuusta 1957 tammikuuhun 1963 kymmenen Jupiter-raketin laukaisuun. Alustaa 26B käytettiin 16 Jupiter-raketin laukaisuun lokakuusta 1957 tammikuuhun 1960. Kompelksin alustalta 26A laukaistiin 31. tammikuuta 1958 Jupiter C -raketilla Yhdysvaltain ensimmäinen satelliitti, Explorer I. Seuraavaksi alustalta 26B laukaistiin kaksi laukaisua, joista ensimmäisellä joulukuussa 1958 avaruuteen lensi yksi apina, Gordo ja toisella toukokuussa 1959 kaksi apinaa, Able ja Miss Baker. Alustaa 26A käytettiin heinäkuusta elokuuhun vuonna 1959 kahden Redstone-raketin laukaisuun. Alustaa 26B käytettiin kuuden Juno II -raketin laukaisuun elokuusta 1959 toukokuuhun 1961. Kompleksin käyttö päättyi vuonna 1964, ja se siirtyi Air Force Space Museum -museolle saman vuoden marraskuussa. Alusta sai National Historic Landmark -statuksen huhtikuussa 1984, ja alustalla on näytillä nykyisin yli 55 rakettia ja ohjusta. PIK-15 Hinu
Kierteet vaikuttivat alkuun sujuvan hyvin, mutta kone päätyi huonosti oikenevaan lattakierrettä muistuttavaan syöksykierteeseen. Koneen painopiste oli tosin takarajaa 2,8 prosenttia taaempana, ja koelentäjä Määttänen ehdottikin kierteen kieltämistä tietyn painopisteaseman takana. Määttäsen lentoraportteihin suhtauduttiin Ilmailuosastossa nihkeästi, mutta asia jäi vielä ihmettelyn tasolle. Kierretutkimusten mittakaava kasvoi räjähdysmäisesti seuraavan vuoden tammikuulla, kun Porin Ilmailukerhon Hinun koelennot alkoivat. Pilatus P-3
Pilatus P-3 oli sveitsiläinen Pilatus Aircraftin valmistama sotilaskoulukone, jonka ensilento tehtiin 3. syyskuuta 1953. Konetta valmistettiin 79 kappaletta. Ikarus S-49
Ikarus S-49:n suunnitteli sama tiimi, joka oli 1930-luvulla suunnitellut Rogozarski IK-3-lentokoneen. IK-3 ja Jak-3-hävittäjä ovat olleet pohjana S-49:n suunnittelulle. Ikarus S-49 lensi ensi kerran kesäkuussa 1949. Käyttöön kone tuli vuoden 1950 alussa. PTO-4
Neljä PTO-4:ää oli lentokunnossa Saksan miehittäessä Viron vuonna 1941. Koneet siirtyivät virolaisista vapaaehtoisista kootun Saksan Luftwaffen alaisen Sonderstaffel Buschmannin käyttöön, joka muuttui 1. huhtikuuta 1943 Aufklärungsfliegergruppe 127:ksi. Reval-Ülemisten lentokentälle sijoitettu yksikkö käytti koneita vuoteen 1944 koulutus- ja yhteyslentokoneina, seä tiedustelulentotoimintaan Itämeren rannikkoaluilla. PIK-11 Tumppu
Viimeinen mikkeliläisten tumppu, OH-YMD, valmistui kesäkuussa 1966, ja varastoitiin 1970-luvulla. Kone kunnostettiin ja palautettiin rekisteriin vuonna 1990, jonka jälkeen kone myytiin Lappeenrantalaisomistuksesta Helsinkiin vuotta myöhemmin. Konetyypin edustajia oli kaikkiaan kaksi Suomen ilma-alusrekisterissä vuonna 2015, koneet OH-YHC ja -YHE. PIK-15 Hinu
Hinun ensimmäiset tyhjämassa-arviot olivat erittäin optimistiset, koneen massaksi laskettiin vain 410 kilogrammaa. Suurimmaksi vaakalentonopeudeksi laskettiin 232 kilometriä tunnissa matkalentopotkurilla ja 146 km/h hinauspotkurilla. Suunnittelun arvioitiin vaativan 1 200 työtuntia ja koneen jigien valmistuksen 1 100 tuntia kerhotyönä. Muilla ulkoisilla tahoilla teetettävän työn määräksi arvioitiin 2 100 tuntia, mistä arvioitiin koituvan 525 000 markan kustannukset. Tarvikehankintoihin varattiin 1,475 miljoonaa markkaa ja koelentoihin 80 000. Prototyypin kokonaishinta kohosi 2,08 miljoonaan lokakuun 1960 markkaan. Experimental-lentokone
Ennen experimental-termin tuloa Suomeen, on Suomessa rakennettu kyseisiä lentokoneita: esimerkiksi Heinonen HK-1 Keltiäinen. PIK-27 on esimerkki Suomessa 2000-luvulla rakennettavasta lentokoneesta, purjelentokoneiden hinauskoneesta, joka rakennetaan aluksi experimental-koneeksi. Suomessa experimental-harrastajat kokoontuvat kesällä Jämi Fly-in-tapahtumaan Jämijärvellä. PIK-11 Tumppu
Konetyypin suunnittelun saivat vastuulleen Ilkka Lounamaa ja Kai Mellén, ja töihin päästiin elokuussa 1949. Konetyyppiin valittiin alkuun 40 hevosvoiman Continental A-40-5, jollainen hankittiin Britanniasta 75 punnalla. Prototyyppiä varten hankittiin kuitenkin myöhemmin tehokkaampi 65 hevosvoiman moottori. Pieni moottoriteho määritti koneen saavutusarvojen rajat. Perusrakenneratkaisuksi valittiin vapaasti kantava alataso, minkä pohjalta molemmat pääsuunnittelijat laativat oman luonnoksensa koneesta, joista Lounamaan luonnosta lähdettiin lopulta viemään eteenpäin. Mellén teki suurimman osan koneen aerodynaamisesta suunnittelusta ja lujuuslaskuista lentokoneenrakennuksen harjoitustöinään. PIK-16 Vasama
Pik-16 "Vasama" on suomalaisvalmisteinen yksipaikkainen vakioluokan purjelentokone. Kurt Hedström ja Tuomo Tervo aloittivat suunnittelun vuonna 1959. Kone on suunniteltu Teknillisen korkeakoulun opinnäytteenä ja Polyteknikkojen ilmailukerhon (PIK) puitteissa. Prototyyppin rekisteritunnus oli OH-XVA ja ensilento tapahtui 1. kesäkuuta 1961. 
KK Lehtovaara valmisti Vasamaa kaikkiaan 56 kpl ja niistä neljäkymmentä meni vientiin, joten voidaan sanoa, että kyseessä oli melkoinen vientimenestys. Ainoastaan PIK-20 ylittää suomessa suunnitellun ja valmistetun lentokoneen vientimäärien lukumäärässä. Menestykseen vaikutti varmasti OSTIV:n palkinto vuoden parhaasta vakioluokan purjekoneesta 1963 ja Argentiinan MM-kisojen kolmas sija samana vuonna. Vasama oli Puolalaisen Fokan ohella viimeisiä vanerirakenteisia purjekoneita ennen lasikuidun yleistymistä purjelentokoneiden rakennusmateriaaleina. Lockheed P-38 Lightning
Prototyyppi, Lockheed Model 22, myöhemmin XP-38, valmistui joulukuussa 1938 ja lensi ensi kerran 27. tammikuuta 1939. Se teki uuden nopeusennätyksen lentämällä Kaliforniasta New Yorkiin helmikuussa 1939 seitsemässä tunnissa, kahdessa minuutissa, mihin sisältyi kaksi välilaskua tankkausta varten. Prototyyppi kuitenkin laskeutui ennen kiitotien alkua New Yorkissa ja romuttui. Suunnitteluryhmä oli vastustanut lentoa, mutta se oli tehty USAAC:n komentajan, kenraali Henry ”Hap” Arnoldin vaatimuksesta. PIK-11 Tumppu
Rakentamisen loppuvaiheessa työt pysähtyivät kahden kuukauden ajaksi PIK:n joukkueen osallistuessa Espanjassa kesällä 1952 järjestettyihin purjelennon MM-kilpailuihin. Lounamaa siirtyi samoihin aikoihin töihin Tampereelle, ja projektin johto jäi Mellénin vastuulle. Myöhemmin syksyllä otettiin loppukiri, jonka jälkeen prototyyppi valmistui neljän vuoden työn ja 3500–4000 työtunnin jälkeen tammikuussa 1953. Loppukokoonpano tehtiin 20 asteen pakkasessa Jämillä, ja sen jälkeen huomattiin painopisteen siirtyneen liian eteen tehokkaamman, mutta samalla raskaamman voimalaitteen seurauksena, minkä takia Tumppu meinasi kaatua nokilleen jo moottorin osateholla tehdyissä koekäytöissä. Sojuz TM-12
Sojuz TM-12 oli Neuvostoliiton 12. avaruuslento Mir-avaruusasemalle. Avaruusalus laukaistiin 18. toukokuuta 1991 Baikonurista. Se laskeutui 10. lokakuuta 1991. PIK-15 Hinu
Polyteknikkojen ilmailukerhossa pohdittiin hinauskoneen suunnittelua jo vuonna 1948 Juhani Heinosen diplomityönä suunnitteleman PIK-8:n yhteydessä. Kaksi vuotta myöhemmin PIK suunnitteli hankkivansa Britanniasta käytetyn de Havilland Mothin kerhon hinauskoneeksi. Mothin hankinta kaatui, kun PIK ei saanut vaadittua tuontilisenssiä. Tapahtuman seurauksena kerho julkisti kilpailun uuden ”hinauskoneeksi soveltuvan urheilukoneen” suunnittelusta marraskuussa 1950. Ehdotuksia tuli lopulta viisi, joista parhaaksi valittiin lokakuussa 1951 Kai Mellénin hyvin paljon Piper Tomahawkia muistuttava 90 hevosvoiman moottorilla varustettu nokkapyöräkone. Ensimmäinen kilpailu ei tosin johtanut koneen jatkosuunnitteluun saati prototyypin rakentamiseen. Asia hautautui noin seitsemäksi vuodeksi, kunnes PIK palasi hinauskoneasiaan joulukuussa 1958. Purjelento eli nousukautta 1950-luvun lopun Suomessa, mutta harrastusta haittasi tarpeeksi tehokkaan ja tarkoitukseen soveltuvan hinauskaluston puute. Kun "Jane’s All the World’s Aircraft" -ilmailujulkaisusta ei löydetty hinauskäyttöön soveltuvaa konetyyppiä, päätettiin vihdoin aloittaa sellaisen suunnittelu. PIK avasi keväällä 1959 uuden hinauskoneen suunnittelukilpailun. Ikarus IK-2
Ikarus IK-2:n huippunopeus oli 435 km/h, ja se käytti "Hispano-Suiza 12Ycrs" V-moottoria, joka oli 860 hv tehoinen. Kone kykeni saavuttamaan omaan hävittäjälentokoneiden kehityksen aikakauteensa verraten: varsin huomattavan 12 000 m lakikorkeuden, jonka vain harvat - yleisimmin tiedustelulentokoneet kykenivät toisen maailmansodan syttyessä saavuttamaan. Tämä hävittäjäkone muistuttaa huomattavassa määrin, puolalaisia PZL-tyypin hävittäjiä ulkonaisesti eli muotoprofiililtaan. Konetyypin propelli oli kolmilapainen, aikakautena jolloin kahden lavan käyttö propelleissa oli vielä suhteellisen tavallista: kuten esim. Boeing P-12 -tyypin koneissa. PIK-19 Muhinu
PIK-19 Muhinu () oli suomalainen Teknillisen korkeakoulun lentotekniikan laboratorion suunnittelema ja valmistama komposiittirakenteinen yksimoottorinen purjelentokoneiden hinauskone. Konetyypin sarjavalmistuksesta käytiin keskusteluja useiden tahojen kanssa, ja sitä tarjottiin niin Suomen ilmailuliiton kerhokoneeksi kuin ilmavoimien vanhentuneiden alkeiskoulukoneiden korvaajaksi, mutta tyypin tuotanto jäi lopulta vain yhteen prototyyppiin. Tunnuksella OH-MHX tunnettu kone lensi kaikkiaan 5 217 tuntia ennen tuhoutumistaan onnettomuudessa Räyskälässä toukokuussa 1993. PIK-11 Tumppu
Paine koneen kehittämiseen kasvoi useiden kerhon aktiivijäsenten lentäessä A1-lentolupakirjat Akateemisen Ilmailukerhon ja Suomen Ilmailuliiton koneilla. Moottorilentoharrastuksen jatkoa varten Polyteknikkojen ilmailukerholle oli saatava oma kone. Ulkomaisten tyyppien heikko tuontilisenssin saatavuus kasvatti halua suunnitella oma kotimainen konetyyppi. Kerhon vuosikokouksessa lokakuussa 1948 tehtiin päätös moottorikoneen rakentamisesta. Kokouksen jäsenet eivät olleet yksimielisiä siitä, pitäisikö koneesta tehdä yksi- vai kaksipaikkainen, tosin koneesta päädyttiin lopulta tekemään yksipaikkainen. Taustalla olivat pienemmät kustannukset ja rakennustilana käytetyn Teknillisen korkeakoulun kellarin pienuus. PIK-15 Hinu
Rekisteritunnuksen OH-XHA saanut prototyyppi oli neljän vuoden, 5 500 työtunnin ja 35 000 markan jälkeen valmis ensilennolleen. 264 tunnin lentokokemuksen omannut Kai Mellén nousi Hinun ensilennolle 29. elokuuta 1964 kello 18.21 ja lensi koneella 39 minuuttia. Mellénin mukaan kaikki toimi kuten pitikin, ja kone jatkoi seuraavana päivänä koelento-ohjelmaansa 600 tunnin kokemuksen omanneen Mauri Määttäsen ohjaamana. Määttänen alkoi tehdä koneelle CAR part 3 -koelento-ohjelman mukaisia lentoja. Convair F-102 Delta Dagger
Convair F-102 Delta Dagger oli maailman ensimmäinen jokasään yliäänisuihkuhävittäjä ja Yhdysvaltain ilmavoimien ensimmäinen käyttöön otettu deltasiipinen lentokone. F-102 teki ensilentonsa 24. lokakuuta 1953 ja otettiin Air Defense Commandin käyttöön 1956. 1950-luvun lopulla kone oli käytössä 25:ssä ADC:n laivueessa. Convair rakensi 1 000 F-102:sta, joista 875 oli F-102A-torjuntahävittäjää ja 111 kaksipaikkaista TF-102-harjoittelukonetta. Lentäjien keskuudessa konetta ei tunnettu virallisella nimellään, vaan nimellä "Deuce" ja harjoituskone nimellä "Tub". Pilatus P-2
Pilatus P-2 oli sveitsiläisen Pilatus Aircraftin toisen maailmansodan aikana kehittämä sotilaallinen koulukone. Sen ensilento tapahtui 27. huhtikuuta 1945. Kaikkiaan 55 Pilatus P-2 -lentokonetta oli Sveitsin ilmavoimien käytössä vuodet 1946–1981. Cape Canaveral Air Force Station Launch Complex 15
Alustan rakennussopimus solmittiin tammikuussa 1957. Rakennustyöt valmistuivat heinäkuussa 1958 ja niihin kului 4,9 miljoonaa dollaria. Alustalle rakennettiin muiden lähialueen laukaisukompleksien tapaan betoninen suojabunkkeri, mutta muiden alustojen bunkkereista poiketen LC-15:n bunkkeri oli kaksikerroksinen. Yhdysvaltain ilmavoimat hyväksyi kompleksin käyttöön helmikuussa 1959, ja ensimmäinen laukaisu tapahtui 6. helmikuuta 1959, kun kompleksilta laukaistiin Titan I -raketti. Rakettityyppiä laukaistiin LC-15:stä kaikkiaan kymmenen viimeisen laukaisun tapahtuessa 29. syyskuuta 1960. Titan I -rakettia varten alusta ja sen apulaitteet oli suunniteltu RP-1 – nestehappi -polttoaineyhdistelmälle, kun taas Titan II käytti polttoaineenaan Aerozine 50 tunnettua hydratsiinin ja typpitetraoksidin yhdistelmää, minkä seurauksena kompleksin polttoaineinfrastruktuuriin jouduttiin tekemään muutoksia Titan II -rakettiin siirtymisen yhteydessä. Ensimmäinen Titan II -laukaisu tapahtui 7. kesäkuuta 1962. Alustalta tehtiin kaikkiaan 16 Titan II -laukaisua viimeisen tapahtuessa 9. huhtikuuta 1964. Kompleksi deaktivoitiin noin kolme vuotta myöhemmin maaliskuussa 1967, minkä jälkeen sen alustarakenteet myytiin romuksi saman vuoden kesäkuussa. Alustan betonibunkkeri purettiin marraskuun 2012 ja helmikuun 2013 välisenä aikana. Mikojan-Gurevitš MiG-25
Ensimmäinen prototyyppi Je-155-R1 (tiedusteluversio) lensi 6. maaliskuuta 1964. Hävittäjäversion prototyyppi Je-155-P1 lensi 9. syyskuuta 1964. Je-266-nimikkeiset prototyypit tekivät useita lentoennätyksiä vuosina 1965, 1966, ja 1967. PIK-19 Muhinu
OH-MHX-prototyypille sattui käyttönsä aikana yli kymmenen pienempää ja suurempia onnettomuutta. Kone tuhoutui lopulta Räyskälässä 6. toukokuuta 1993. Onnettomuudessa kuoli konetta lentänyt Olli Obratzoff OH-MHX:n pudotessa moottori sammuneena kaarrosta. Maahan törmättyään hinauskone paloi täysin. Koneella hinattiin yli 20 vuoden käyttöhistoriansa aikana yli 40 000 purjelentokonetta ilmaan, ja sille kertyi kaikkiaan 5 217 lentotuntia. Antonov An-10
Antonov An-10 Ukraina (ven. Антонов Ан-12 Украина) on Neuvostoliitossa suunniteltu ja valmistettu, ylätasoinen nelimoottorinen potkuriturbiineita käyttävä siviililentokone. Ensilento tapahtui keväällä vuonna 1957 ja esittely 1959. AIR-2 Genie
Rakettia kokeiltiin kerran Plumbbob-kokeessa 19. heinäkuuta 1957. Montanan ilmakansalliskaartin F-89J laukaisi sen 4 500 metrin (15 000 ft) korkeudessa Yucca Flatin yllä Nevadan koealueella. Räjähdyksen alla seisoi ryhmä vapaaehtoisia ilmavoimien upseereja todistaakseen aseen vaarattomuuden käytettäessä sitä asutusalueilla.F-104 Starfighterit eivät kuitenkaan koskaan kantaneet asetta operatiivisessa käytössä. Apollo 12
Apollo 12:n komentomoduuli oli nimeltään "Yankee Clipper" ja kuumoduuli "Intrepid". Laukaisu tapahtui Kennedy Space Centeristä 14. marraskuuta 1969 kello 16:22:00 UTC. Paluu tapahtui 24. marraskuuta 1969 kello 17:00:54 UTC. Lento kesti 10 päivää, 4 tuntia, 36 minuuttia ja 24 sekuntia. PIK-20
- EASA.SAS.A.024 – PIK 20D PIK-12
Lounamaan suunnittelemaa alkeis- ja jatkokoulutukseen soveltuvaa purjekonesuunnitelmaa lähdettiin viemään eteenpäin. Koneen suunnittelutavoitteiksi otettiin soveltuvuus lentokerhojen rakennettavaksi ja lento-ominaisuuksien tulisi täyttää hyvän harjoituskoneen vaatimukset. Saavutusarvojen suhteen etusijalle otettiin pieni vajoamisnopeus ja koneen rakenteet suunniteltiin pilvilentoon soveltuviksi. Ohjaintuntuma ja ohjaamorakenteet pyrittiin saamaan samoiksi kuin yksipaikkaisessa PIK-5-purjekoneessa, jotta siirtyminen tyypistä toiseen kävisi vaivatta. PIK-19 Muhinu
SITRA päätyi myöntämään hinauskoneprojektille 315 000 markkaa koneen suunnitteluun ja prototyypin rakentamiseen. Solmittiin tutkimussopimus, jonka pohjalta rahoitus jaettiin seuraavien kolmen vuoden ajalle. Lentotekniikan laboratorio aloitti työt toukokuussa 1969 ja hinauskoneprojektin pariin palkattiin neljä vakinaista työntekijää, joiden lisäksi sen parissa työskenteli muutaman valmistumisvaiheessa olleen teekkarin ydinjoukko. Projektin etenemistä seurasi lisäksi ulkopuolinen ”asiantuntijaryhmä”, jolle annettiin muutaman kerran projektin aikana pidetyissä kokouksissa tilannekatsauksia töiden etenemisestä. PIK-15 Hinu
1960- ja 1970-lukujen aikana valmistui prototyypin lisäksi kaikkiaan viisi muuta Hinua, jotka saivat Suomen ilma-alusrekisterin tunnukset OH-YHB, -YHC, -YHD, -YHE ja -YHF. Suomalaisten ilmailukerhojen lisäksi Hinua kohtaan nousi kiinnostusta Uudessa-Seelannissa, jonne lähetettiin jopa englanninkieliset piirustukset ja osaluettelo konetyypin tyyppihyväksyntää varten. Kahden koneen rakentamista tiettävästi valmisteltiin, mutta niiden lopullisesta kohtalosta ei ole tarkempaa tietoa. 1970-luvun loppuun mennessä valmistuneiden Hinujen lisäksi on vielä myöhemmin valmistunut neljä muuta Hinua rekisteritunnuksilla OH-YHG, -YHK, -YHP ja -YHS. Konetyypin edustajia oli Suomen ilma-alusrekisterissä kaikkiaan kahdeksan vuonna 2015. PIK-19 Muhinu
PIK-19 Muhinun laminaattirakenteinen siipi oli tasaleveä rakentamisen helpottamiseksi. Profiilina oli suosittu NACA 63-415, ja kone vastasi ulkomitoiltaan PIK-15 Hinua. Moottoria lähdettiin hakemaan 150-180 hevosvoiman tehoalueelta, ja lopulta päädyttiin 160 hevosvoiman Lycoming O-320-B2B -bokserimoottoriin, joka tosin koneen käytön aikana vaihdettiin tehokkaampaan 180 hevosvoiman O-360:een. Koneessa käytettiin nokkapyörälaskutelinettä. HAL HT-2
Hindustan HT-2 oli Intian ilmavoimien koulukone, jonka ensilento tehtiin 5. elokuuta 1951.
Koneen suunnitteli ja rakensi Hindustan Aeronautics. PDP-10
DECsystem-10 esiteltiin vuonna 1971 ja uusi suoritin, KI10, seuraavana vuonna. KL10, PDP-10:n pääsuorittimista tehokkain (Digitalin mukaan neljä kertaa KA:ta nopeampi), esiteltiin puolestaan 1974. Aikaisemmista PDP-10-suorittimista poiketen sen käskykanta oli mikrokoodattu, ja se käytti PDP-11-minitietokonetta eräänlaisena esitietokoneena, muun muassa itsensä käynnistämiseen. PIK-15 Hinu
Maaliskuussa 1970 PIK piti Hinujen rakentajakerhojen kanssa palaverin, jossa todettiin syöksykierreongelman ratkaisun olevan kiireellistä, sillä konetyypin hinaus- ja koulutuslennot uhattiin kieltää, jollei sitä saataisi tyyppihyväksyttyä. PIK oli anonut tutkimuksia varten rahoitusta Suomen Kulttuurirahastolta, joka oli myöntänyt niihin 4 000 markkaa. Rahoituksella onnistuttiin kattamaan muutoskustannukset, ja lisäksi voitiin maksaa kerhoille korvausta koelentojen suorittamisesta. Muutosohjelmassa muokattiin Hinujen korkeusperäsimiä ja lisäksi rungon peräosaan asennettiin erilaisia eviä ja siiven johtoreunaan listat. Muutosohjelma osoittautui lopulta täysin turhaksi, kun mikään muutos ei tuottanut haluttuja tuloksia. PZL TS-8 Bies
Kone lensi ensilentonsa 23. heinäkuuta 1955. Tyypillä saavutettiin kolme ilmailun maailmanennätystä, joista 20. toukokuuta 1957 lennetty ennätys pysyi voimassa elokuuhun 1982 asti. PIK-12
PIK-12-koneita valmistettiin lopulta prototyypin lisäksi vain kolme, joista yksi PIK:lle, yksi Tampereen ilmailuyhdistykselle ja yksi Porin Ilmailukerholle. Tampereelle meni koneyksilö OH-KYB, joka valmistui heinäkuussa 1957, ja Poriin OH-KYD, joka valmistui vuonna 1963. PIK:n kone rakennettiin 1959 tuhoutuneen prototyypin OH-KYA tilalle. NS-23
Ase testattiin ensimmäisen kerran Jak-9-hävittäjässä.
NS-23:a käytettiin eri tavoin Antonov An-2, Iljušin Il-10, Iljušin Il-22, Lavotškin La-7, La-15, MiG-9, Jak-7, Jak-9U, Jak-15, Jak-17 ja Jak-23 -koneissa. Jossakin varhaisissa MiG-15 -koneissa oli NS-23, tosin se korvattiin pian NR-23-tykillä.