Mitkä olivat Viipurin taistelun Suomalaisten tappiot?
Viipurin taistelu (1944)
20. Prikaatin komentajan eversti Kempin 23. kesäkuuta 1944 laatiman yhteenvedon mukaan suomalaisten tappiot olivat "vielä epätäsmällisten tietojen perusteella" 19 kaatunutta, 101 haavoittunutta ja 419 kadonnutta miestä. Suomen sodissa 1939–1945 menehtyneiden tiedoston mukaan Viipurissa kuoli 20. kesäkuuta yhteensä 23 suomalaista sotilasta.
Risto Ryti
Rytin kirje edisti jo alkaneita Saksan vilja- ja asetoimituksia. Saksan sotilaallinen tuki ei osin ehtinyt ajoissa ratkaisutaisteluihin, mutta täytyy muistaa, että Viipurinlahdella taisteltiin ankarasti vielä elokuun alussa. Saksalaiset maajoukot osallistuivat taisteluihin siellä. Saksasta saadut panssarintorjunta-aseet olivat tärkeitä ratkaisutaisteluissa. Baltiasta Immolaan jo ennen Rytin kirjettä tullut Kuhlmeyn lento-osasto oli tehokas. Kesä–heinäkuussa 1944 Suomi onnistui torjumaan Neuvostoliiton suurhyökkäyksen, joskin suurin uhrein. Josif Stalin luopui Teheranissa 1. joulukuuta 1943 saavutetun yhteisymmärryksen pohjalta yrityksestä kukistaa Suomen ja siirsi omien etujensa nimissä merkittävästi joukkoja Saksaa vastaan ehtiäkseen Berliiniin ennen länsivaltoja. Suomi sitoi kesäkuussa 1944 kaikkiaan 56 neuvostodivisioonaa. Stalin ymmärsi, että länsi tuki merkittävästi poliittisella tasolla Suomea. Hän ei yrittänytkään haastaa Salpalinjaa, mikä olisi todennäköisesti johtanut Yhdysvaltain ja Britannian voimakkaaseen reagointiin. Yhdysvallat olisi saattanut vähentää ns. lend-and-lease-apuaan Stalinille, joka ei enää halunnut uutta kriisiä länsivaltojen kanssa Suomen vuoksi. Pajun taistelu
Pohjan Pojat olivat menettäneet kaatuneina upseerin, kuusi aliupseeria ja 21 sotilasta. Haavoittuneina meni viisi upseeria, kaksi aliupseeria ja 32 sotilasta. Virolaisten tappiot olivat olleet kaatuneina Kuperjanovin lisäksi kolme muuta upseeria ja 10 miestä. Haavoittuneita oli 41-48. Punaisten puolella tappiot olivat noin sata miestä. Latvialaisten taistelutahdolle tappio Pajussa oli huomattava kolaus. He vetäytyivät myös Valgasta 1. helmikuuta. Samana päivänä saapuivat Pohjan Pojat. Ympäröivä alue varmistettiin seuraavien parin päivän aikana ja rintamavastuu annettiin virolaisille. Suomessa levisi sittemmin liioiteltuja tietoja Pohjan Poikien tappioista ja joissain piireissä Kalmia syytettiin miestensä tapattamisesta. Talvisodan merisotatoimet
Talvisodan aikana upposi yhteensä 17 alusta, vaurioitui kuusi ja kaapattiin yksi. Suurin osa uponneista aluksista oli kauppa-aluksia. Tonnistomäärässä mitaten Suomi ja Neuvostoliitto kärsivät suunnilleen yhtä paljon tappioita. Kauppalaivoja Suomelta kuitenkin upotettiin huomattavasti enemmän kuin Neuvostoliitolta. Yhteensä sodassa upotettiin kaikkia aluksia noin 22 000 tonnin edestä. Vertailun vuoksi saksalainen taistelulaiva Bismarck painoi tyhjänä yli 40 000 tonnia, eli kaksi kertaa enemmän kuin kaikki talvisodan aikana upotetut alukset.
Suomen merivoimat menetti talvisodan aikana Suomenlahdella uponneena ainoastaan yhden aluksen. Tämä oli saattoalus Aura II (466 tonnia), joka upposi 13. tammikuuta 1940. Lavansaaren luona menetettiin yksi merivartiovene, jonka mukana kuoli neljä merivartijaa. Tämän lisäksi Petsamossa poltettiin kaksi alusta joulukuun 1939 alussa; Jäämeri (290 tn) ja partiovene Turja (65 tn). Laatokalla menetettiin kuljetusalus Valamon Luostari (133 tn). Merivoimien sodassa vaurioituneet alukset olivat panssarilaiva Ilmarinen (3 900 tn), jäänmurtaja Voima, kelirikkoalus Aallokas, miinanraivaaja Yrjö ja jäänmurtaja Tarmo. Kaikkiaan näiden alusten miehistötappiot olivat 71 kaatunutta ja 24 haavoittunutta. Kyröskosken taistelu
Valkoiset menettivät Kyröskosken taistelussa 21 kaatunutta ja yli sata haavoittunutta. Punaisten tappioista ei ole tarkkaa tietoa, mutta Suomen sotasurmat -tietokanta tuntee kolme Hämeenkyrössä 23. maaliskuuta kaatunutta punaista. Viipurin taistelu (1940)
3. maaliskuuta neuvostojoukot aloittivat etenemisensä kohti varsinaista taka-asemaa ja iltaan mennessä oli aseman etupuolelle sijoittuneiden taisteluetuvartioiden vetäydyttävä varsinaiseen asemaan. Puna-armeijan hyökkäysten voima kasvoi koko ajan ja jo muutaman päivän kuluttua voitiin puhua läpimurtoon tähdänneistä sotatoimista.Sotatieteen laitos: "Talvisodan historia" osa 2 s. 224 Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksalaiset jatkoivat hyökkäystään aikaisin huhtikuun 13. päivän aamuna, jolloin Helsingin edustalle ankkuroitunut laivasto-osasto alkoi pommittaa punaisten viimeisiä vastarintapesäkkeitä. Kruununhaassa käytiin aluksi kiivaita taisteluja, mutta vastarinnasta huolimatta punaisten päämaja Smolnassa joutui antautumaan jo kello 7 aamulla. Punaisten hallussa olivat nyt enää itäiset Siltasaaren ja Kallion työläiskaupunginosat, joita saksalaisten tykistö moukaroi niin, että muun muassa Helsingin työväentalon torni syttyi palamaan. Lopulta Kallion kirkon torniin nostettiin valkoinen lippu kello 14 ja viimeisetkin punaiset luovuttivat aseena puoli seitsemään mennessä. Kaikkiaan saksalaisille antautui yli 6 000 punaista, joista kuitenkin vain pieni osa oli aseistettuja punakaartilaisia. Heidät koottiin seuraavien päivien aikana Suomenlinnan vankileirille. Helsingin taistelussa kaatui kaikkiaan 54 saksalaista. Punaisten tappiot olivat noin 400 kaatunutta, joista 20–50 oli Pikku Huopalahdessa teloitettuja. Helsingissä ei kuitenkaan nähty Tampereen ja Viipurin taistelujen yhteydessä tapahtuneita joukkoteloituksia, vaan saksalaiset pyrkivät jopa hillitsemään valkoisten intoa ampua antautuneita punakaartilaisia. Siviiliuhreja Helsingin valtaus vaati noin 20. Lapuan taistelu
Voitto oli avannut Suomen armeijalle tien etelään, mutta ylipäällikkö Klingspor menetti tämän etulyöntiaseman pitämällä joukkonsa Lapualla peräti kuukauden ajan. Niinpä Lapuan taistelu ei saanut niinkään sotilaallista merkitystä, vaan siitä tuli lähinnä psykologinen voitto. Venäläiset joutuivat kuitenkin luopumaan Perhosta ja Alavudesta, sillä he pelkäsivät jäävänsä kahden tulen väliin. Klingpor keskittyi häiritsemään lähialueen venäläisryhmittymien huoltokuljetuksia ja siirsi painopisteensä kohti Kauhajokea ja Lapväärttiä. 2. divisioona (jatkosota)
Taistelun kiivautta kuvannee puolin ja toisin kärsityt tappiot. Suomalaiset menettivät kaatuneina 12 henkeä (joista kaksi upseeria) ja haavoittuneina 75 miestä (joista myös kaksi upseeria). Puna-armeijalta jäi kaatuneina yksinomaan suomalaisille jääneisiin asemiin noin 120 miestä, lisäksi vangeiksi jäi parisenkymmentä venäläistä. Toinen kaatuneista upseereista oli kaatumispäivänään Mannerheim-ristin ritariksi nimetty kapteeni Caj Toffer. Kannaksen suurhyökkäys 1944
Kuuterselän suunnassa Sahakylän vallannut kaksipataljoonainen 456. Jalkaväkirykmentti menetti 14. päivän taistelussa vahvuudestaan lähes puolet, 500 miestä. Siiranmäessä suomalaista JR 7:ää vastaan taistellut 98. Jalkaväkiarmeijakunta ilmoitti 13.–16. kesäkuuta taistelukertomuksessaan tappioikseen 3 784 miestä, joista 887 kaatuneina. Viipurin valtauksen jälkeen 21. kesäkuuta annettiin käskyt hyökkäyksen jatkamisesta, tavoitteena Lappeenranta–Imatra-tasa. Tämän jälkeen olisi saavutettava Kotka–Kouvola. Cabo de São Vicenten taistelu (1797)
Taistelussa Kuninkaallisen laivaston tappiot olivat kaatuneina 73 ja haavoittuneina 327 miestä, joista oli 227 vaikeasti haavoittuneita. Espanjan laivaston aluksista neljä vallattiin. Espanjan laivaston tappiot olivat suuremmat, ainoastaan "San Nicolásin" kannelle kaatui 144 miestä ja yhteensä oletettavasti kaatuneita oli 250 ja haavoittuneita 550. Lisäksi vallattujen alusten miehistöt (noin 3 000 henkeä) joutuivat sotavankeuteen. Volturnon taistelu
Garibaldin joukot olivat kärsineet tappiina yhteensä 1 634 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, kun taas vihollinen oli menettänyt 1 128 kaatuneina ja 2 160 haavoittuneina. Garibaldin merkitys oli ollut olennainen sotaretken onnistumisen kannalta niin strategisen suunnittelun kuin joukkojen taistelutahdon nostattamisenkin kannalta. Voitto teki mahdolliseksi Italian yhdistämisen kuningas Viktor Emanuel II:n alaisuudessa, joka ei aluksi ollut edes hyväksynyt Garibaldin sotaretkeä etelään. Viktor Emanuelin saapuessa etelään hän kieltäytyi tarkastamasta Garibaldin joukkoja ja hänen maailmankatsomukseensa ei mahtunut ajatus vapaaehtoisista voiton takaajina. Pettynyt Garibaldi palasi kotiinsa Capreraan mukanaan tarinan mukaan vuoden tarpeet makaronia. Kurskin taistelu
Kun Neuvostoliiton tappiot olivat (luultavasti) 862 366 miestä (monet arviot kylläkin pyörivät 400 000–600 000:n välillä), yli 1 500 panssaria ja 700–1 000 lentokonetta, Saksan tappiot jäivät 198 512 mieheen (tai kun Orelin operaatio ja heti Kurskin jälkeen tulleet tappiot otetaan huomioon, 350 000 kuolleeseen, vangittuun tai haavoittuneeseen saksalaiseen), noin 500 lentokoneeseen ja noin 300 panssarivaunuun (tästäkin luvusta on monia arvioita ja siihen eivät ainakaan kuulu jo ennen taistelua rikkoutuneet Pantherit). Saksan panssaritappiot olivat kuitenkin mahdollisesti jopa 1 200 vaunua, sillä lukuun on otettava kaikista syistä tuhoutuneet tai taistelukentälle pahojen vaurioidensa vuoksi jätetyt vaunut. Neuvostoliitto kykeni helposti korvaamaan menetetyt tankit, mutta Saksan panssarivoimille Kurskin menetykset olivat kova isku, eikä Saksa enää kyennyt toipumaan tappioistaan. Saksa ei saavuttanut kumpaakaan päätavoitettaan, vaan sai vallattua ainoastaan minimitavoitteensa. Neuvostoliitto kykeni hyökkäyksen päätyttyä aloittamaan vastahyökkäyksen. Kurskin taistelu oli Saksan sodankäynnille eräänlainen lopun alku, sillä sen jälkeen Neuvostoliitto saavutti strategisen voiton ja hyökkäysaloite siirtyi lopullisesti Neuvostoliitolle. Kurskin jälkeen saksalaiset eivät enää pystyneet itärintamalla kokoamaan hyökkäykseen tarvittavia operatiivisia reservejä. An Lộcin taistelu
Taistelujen aikana Pohjois-Vietnam menetti 10 000 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, minkä lisäksi hyökkäävät joukot menettivät suurimman osan raskaasta kalustostaan. Etelä-Vietnamin tappiot olivat 5 400 miestä ja heistä 2 300 kaatuneina tai kadonneina. Hòa Bìnhin taistelu
Ranskalaiset menettivät Hòa Bìnhissa 894 miestä kuolleina tai kadonneina. Việt Minhin tappiot olivat huomattavasti suuremmat ja ehkä jopa 12 000. Suurista tappioista huolimatta Việt Minh sai arvokasta kokemusta ranskalaisten vahvuuksista ja heikkouksista, joita käytettiin menestyksellisesti hyödyksi Indokiinan sodan myöhemmissä taisteluissa. Taisteluun osallistuneet ranskalaiset sotilaat muistivat sen "Hòa Bìnhin helvettinä". Ranskalaiset hylkäsivät Hòa Bìnhin helmikuun aikana. Suomen sota
Seuraava taistelu käytiin Revonlahdella. Eversti Bulatovin komentama 1 500 sotilaan joukko oli lähetetty Savon prikaatin perään. Venäläisjoukko saapui Revonlahdelle 24. huhtikuuta, missä he yrittivät saada yhteyden Siikajoella oleviin venäläissotilaisiin. Taistelu alkoi tällä kertaa ruotsalaisten aloitteesta, kun Cronstedt hyökkäsi kello seitsemän aikaan aamulla. Taistelu kääntyi ruotsalaisten voitoksi. Ruotsalaiset kärsivät 20 sotilaan tappiot ja 74 haavoittui. Venäläisten tappiot olivat paljon suuremmat, sillä arvioiden mukaan 500–600 venäläistä sai surmansa taistelussa. Pajun taistelu
Punaiset olivat menettäneet noin 100 miestä. Suomalaiset menettivät kaatuneina noin 28 miestä ja haavoittuneina 39. Virolaisia kaatui 14 ja haavoittui 41–48. kaatuneiden joukossa oli virolaisia komentanut Kuperjanov. Taistelun jälkeen voittajat surmasivat noin 50 ottamaansa vankia ja 12 kartanon työntekijää. Viipurin taistelu (1940)
7. maaliskuuta aamusta neuvostojoukot aloittivat kiivaan tykistötulen suomalaisasemia vastaan ja kello 13 alkoi varsinainen hyökkäys III/JR 8:n lohkolla. Puna-armeijan hyökkäysvaunujen päästyä läpi suomalaisasemista aloittivat suomalaisen vetäytymisensä kohti pohjoisessa olevaa rautatien linjaa. II/JR 8:n suorittamasta vastahyökkäyksestä huolimatta asemia ei saatu enää kokonaan suomalaishallintaan. Seuraavan yön aikana KevOs 3 otti rintamavastuun lohkolla vapauttaen samalla jo vähiin kuivuneet pataljoonat reserviin. Lapin jääkäripataljoona
Jääkäripataljoonan verilunnaat jatkosodassa olivat 271 kaatunutta ja noin tuhat haavoittunutta, eli reilusti yli pataljoonan määrävahvuuden. Kesän 1944 torjuntataistelujen tappiot olivat niin suuret, että Muurilan taistelun jälkeen 18.6. pataljoonan taisteluvahvuus oli vain noin 150–200 sotilasta. Runsas henkilötäydennys saatiin ennen Viipurinlahden taisteluja mutta siitä huolimatta sodan loppuvaiheessa esimerkiksi joukkueen johtajina toimivat pääsääntöisesti kokeneet aliupseerit raskaiden upseeritappioiden takia. Raatteen tien taistelu
Tämän lisäksi suomalaiset ottivat taistelualueelta noin 1 200 sotavankia. Neuvostolähteiden mukaan puna-armeijan 44. divisioonan tuho ei ollut niin täydellinen kuin suomalaislähteissä on mainittu. Divisioonan miehistötappiot olivat neuvostolähteiden mukaan 1 001 kaatunutta, 1 430 haavoittunutta ja 2 243 kadonnutta. Parjakannevan taistelu
Ruotsalaiset joutuivat "tulisen kahakan jälkeen" perääntymään, koska venäläiset olivat tuhonneet tykeillään ruotsalaisjoukkojen tykit ja tykistöupseeri oli suositellut vetäytymistä Kauhajoelle, josta edelleen Kurikkaan. Ruotsalaisjoukkojen tappiot olivat 46 miestä. Toisen lähteen mukaan taistelussa kaatui 64 miestä. Esimerkiksi kersantti Johan Asplund oli kaatunut ja vänrikki Gustaf Sölfverarm ja Närpiön komppanian päällikkö kapteeni Erik Hård olivat haavoittuneet. Venäläiset menettivät 129 miestä kaatuneena. Ilomantsin taistelu 1944
Venäläisen lähteen (professori Juri Kilin) mukaan: ”Ilomantsin mottitaistelun osallistuneiden yhtymien (289 ja 176.JvD, 3, 69 ja 70 MjvPr) kokonaistappiot 1.–11. elokuuta välisenä aikana olivat esikuntien antamien tietojen mukaan noin 5 000 miestä, joista noin 1 550 kaatunutta ja kadonnutta.”
Tappioiden ero selittyy osittain sillä, että suurtaistelua käytiin pari päivää jo heinäkuun puolella ja venäläinen tappiotieto koskee vain elokuuta. Tolvajärven–Ägläjärven taistelu
Suomalaisten tappiot päivän hyökkäyksessä olivat noin sata kaatunutta, neuvostoliittolaisten noin tuhat. Suomalaiset saivat saaliksi edellä mainittujen tykkien lisäksi 20 panssarivaunua ja 60 konekivääriä. Hyökkäys lisäsi koko Suomen puolustusvoimien uskoa mahdollisuuksiinsa sodassa. Väärinmajan taistelut
Taistelussa kaatui yhdeksän ylihärmäläistä ja yksi Lappajärveltä kotoisin ollut suojeluskuntalainen. Myös punaiset menettivät kymmenkunta miestä. Tappiot olivat suuri järkytys ylihärmäläisille, jotka olivat siihen asti selvinneet ilman ainoatakaan kaatunutta. Kahden päivän kuluttua heidät komennettiin uudelleen linjaan, mutta miehet kieltäytyivät ja päättivät sen sijaan palata Ylihärmään hautamaan taistelussa kaatuneet toverinsa. Myös heidän päällikkönsä Viitaharju oli tuossa vaiheessa vetäytyyt omiin oloihisa ja kadonnut. Tieto kieltäytymisestä meni aina valkoisten päämajaan asti, jossa kenraali C. G. E. Mannerheim määräsi kotiin lähtevät miehet kiinniotettaviksi. Ylihärmäläiset olivat jo Vilppulan asemalla valmiina nousemaan junaan, kun asiasta kuullut Viitaharju tavoitti miehet ja pakotti heidät palaamaan linjaan. Mannerheim-linja
Viipurinlahden taistelussa Puna-armeija saavutti taka-aseman 1. maaliskuuta, kun sen partiot yrittivät tunkeutua Teikarsaareen. Puna-armeija läpäisi Viipurinlahden taka-aseman 3. maaliskuuta, kun suomalaiset vetäytyivät Teikarsaaresta vajaan vuorokauden taistelun jälkeen. Heikko taka-asema viivytti hyökkääjän etenemistä Viipurinlahden yli mantereelle vain viikon verran, kun suomalaiset luopuivat Viipurinlahdella taka-asemasta viimeistään 10. maaliskuuta. Sisämaahan Puna-armeija nousi ensimmäisen kerran Häränpäänniemessä 2. maaliskuuta ja sai ensimmäisen pysyvän sillanpääaseman Vilaniemessä 5. maaliskuuta. Saintesin taistelu
Kuninkaallinen laivasto menetti 243 miestä kaatuneina ja 816 haavoittuneina. Alusten päälliköistä kaksi sai surmansa. Ranskalaisten tappioita ei ole tallennettu muun muassa kuusi aluksen päällikköä. Jamaikan maihinnousu peruuntui. Arvio tappioista on noin 3000 kaatuneina ja haavoittuneina, joiden lisäksi yli 5000 jäi sotavangeiksi. Tampereen taistelu
Kalevankankaan taistelu oli Raudun taistelun ohella koko sisällissodan verisin yksittäinen taistelu. Valkoiset menettivät koko päivän aikana hieman yli 200 miestä, punaiset noin 100. Pelkästään valkoisten asevelvollisuusjoukkoja komentaneita jääkäreitä kaatui tuon päivän aikana 28, osin sen vuoksi, että heidät erotti helposti vihreästä univormustaan. Seuraavana päivänä jääkäriupseerit ja -aliupseerit saivat määräyksen pukeutua samanlaisiin asuihin kuin miehistö. Vaikka valkoiset onnistuivat valtaamaan Kalevankankaan ja etenivät etelässä Viinikanojalle sekä pohjoisessa Lapinniemeen, he eivät kyenneet kärsimiensä tappioiden vuoksi jatkamaan hyökkäystään muutamaan päivään. Punaiset saivat luotua uuden puolustuslinjan Tammelan itäpuolelle. Taistelu oli punaisille eräänlainen torjuntavoitto, sillä he pitivät edelleen kaupungin koko kanta-alueen hallussaan ja Tampereen lopullinen valtaus lykkäytyi. Khe Sanhin taistelu
Amerikkalaisten tappioista Khe Sanhissa on annettu erilaisia arvioita. Virallisen lukeman mukaan 205 merijalkaväen sotilasta kaatui ja yli 1 600 haavoittui. Khe Sanhin tukikohdan sotilaspastorin Ray W. Stubben mukaan kuolleita oli 475. Etelä-Vietnamin armeijan joukot kärsivät tuntemattoman määrän tappioita Khe Sanhin kaakkoispuolella ja surmansa sai lisäksi 1 000–1 500 montagnardia. Pohjois-Vietnamin armeija kärsi arviolta 10 000–15 000 miehen tappiot. Suuri valtaosa heistä sai surmansa ilmapommituksissa ja tykistötulessa. Paikalla tehtiin myös virallinen ruumiiden laskenta, jonka tulos oli 1 602 kaatunutta pohjoisvietnamilaista. Pohjois-Vietnamin armeijan virallinen luku sen tappioksi on 2 270, mutta on epäselvää kuuluvatko taistelussa kadonneet tähän lukuun. Khe Sanhin taistelu ja Tet-hyökkäys herättivät sodan vastustusta Yhdysvalloissa ja hyökkäystä ja Khe Sanhin taistelua voidaankin pitää sodan käännekohtana, jonka jälkeen Yhdysvaltojen osallistuminen sotaan alkoi vähetä. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Valkoisten päähyökkäys kohti Viipuria käynnistyi illalla 23. huhtikuuta. Alkuperäisenä tarkoituksena oli saartaa punaiset Viipurin pohjoispuolelle, jolloin taistelulta itse kaupungissa vältyttäisiin. Wilkmanin ryhmään kuulunut, saksalaisen eversti Ulrich von Colerin komentama hyökkäyskiila valtasi Viipurin maalaiskuntaan kuuluneen Talin kylän 24. huhtikuuta, mutta Coler ei sen jälkeen malttanutkaan jatkaa saartoliikettä, vaan päätti vastoin saamiaan ohjeita yrittää suoraan Viipurin valtaamista. Colerin joukot etenivät vielä saman päivän iltana aivan kaupungin edustalle Papulanlahden itärannalle, mutta juuttuivat paikoilleen punaisten puolustuksen osoittautuessa odotettua sitkeämmäksi. Wilkmanin ryhmän toinen, jääkärieversti Erik Jernströmin komentama hyökkäyskiila valtasi Viipurin eteläpuolella Kämärän ja Säiniön 24. huhtikuuta. Se saapui seuraavana päivänä ankarien taisteluiden jälkeen kaupungin edustalle kaakosta. Kolmas, jääkärimajuri Helge Savoniuksen komentama hyökkäyskiila juuttui taisteluihin Muolaanjärven pohjoispuolella eikä osallistunut Viipurin piiritykseen. Suomen sota
Klingsporin johtama armeija kärsi vakavasta ruokapulasta ja koko armeija jäi leipomaan leipää, kun heidän olisi pitänyt hyökätä Vaasaan ja valloittaa se yhdessä maihinnousijoiden kanssa. Leipomisen takia armeija myöhästyi pahasti aikataulusta. Maihinnousijoita komensi eversti Bergenstråhl, jonka armeija taisteli Vanhasta Vaasasta muutama päivä ennen juhannusta. Taistelu muuttui sekasortoiseksi, jonka Venäjän armeija osasi hyödyntää ja onnistui lyömään maihinnousijat. Ruotsalaisten osalta taistelu meni jatkuvasti huonompaan suuntaan, joten komentajat katsoivat parhaimmaksi antautua Venäjän armeijalle. Yhteensä 16 upseeria ja 256 sotilasta kuoli tai vangittiin Vaasan taistelun seurauksena. Pakoon päässeet liittyivät pääarmeijaan Uudessakaarlepyyssä 28. kesäkuuta. Taisteluiden jälkeen venäläiset ryöstelivät ja tuhosivat Vanhan Vaasan kaupunkia perustellen tekoaan väitteellä, että kaupunkilaiset sotivat heitä vastaan ruotsalaisten rinnalla. Surmansa sai 17 siviiliä, joista viisi oli naisia. Joukossa oli myös yksi lapsi. Maihinnousujoukosta oltiin kuitenkin aiemmin lohkaistu pieni, noin 50 sotilaan joukko, joka taistelun jälkeen nousi maihin Vaasan eteläpuolella. Luutnantti Ridderhjertan johtama joukkue sai yhteyden paikalliseen väestöön ja paikalliset saatiin nousemaan kapinaan maahan tunkeutujia vastaan, kuten Kustaa IV Aadolfin suunnitelmiin kuuluikin. Rahvaan nousu kapinaan sai enemmän tuloksia aikaan kuin Ruotsin armeija oli saanut. Kapinoitsijat saivat hätyyteltyä venäläisjoukkoja etelämmäksi. Rahvaan marssi päättyi Närpiöön Finbyn sillalle. II/JR 12 (jatkosota)
II/JR 12 tappiot Kiestingin, Vienan kanavan ja Ihantalan (380) taisteluissa ja Lapin sodassa olivat noin (kaatuneet, kadonneet) tämä ei ole tarkka luku Viipurin taistelu
Viipurin taistelu voi viitata ainakin seuraaviin:Viipurin taistelujen yhteydessä käydyt taistelut: Einar Vihma
Taistelu, jossa Vihma kaatui, oli varsin suuri. Kysymyksessä oli vihollisen puolella olevien yli 10 vaurioituneen panssarin tuhoaminen. Ne toimivat vihollisen suoja-asemana ja tuottivat jatkuvasti tappioita suomalaisille, koska vihollinen oli kaivautunut panssareiden taakse ja koska osa panssareiden aseista oli toimintakunnossa. Tarkoituksena oli myös hinata panssarivaunuista omalle puolelle kaksi toimintakuntoisinta. Iskuun osallistui komppanian verran sotilaita, jotka oli jaettu useampaan iskuryhmään. Toivo Kortteen johtama JR 12:n jääkärijoukkue oli tehtävässä keskeisessä roolissa. Ensin tehtiin massiivinen tulivalmistelu, johon myös Stukat osallistuivat ja yksi niistä menetettiin vihollisen tulituksessa. Taistelumaasto oli myös savutettu, jonka takia osastot eksyivät suunnitellulta reitiltään. Panssareiden hinaaminenkin epäonnistui pahoin, kun toinen hinaukseen määrätyistä panssareista ja toinen panssari rikkoutui. Suomen sisällissota
Tampereen valtauksen jälkeen alkoi punakaartien vetäytyminen Länsi-Suomesta. Valkoisten hyökkäyksen painopiste siirrettiin Viipuriin, joka vallattiin 29. huhtikuuta. Viipurin taisteluun osallistui 18 500 valkoista ja 7 000 punaista. Valkoinen armeija menetti kaatuneina noin 50 miestä. Punakaartilaisia kaatui 500–800 ja vangiksi heitä jäi 12 000–15 000. Lähes kaikki punaiset kaatuivat Naulasaaren taistelussa, joka syntyi Viipurissa olleiden punaisten yrittäessä läpimurtoa kaupungin länsipuolella 28.–29. huhtikuuta. Sotasaaliiksi valkoiset saivat 300 tykkiä, 200 konekivääriä, panssarijunan, yli 400 kuormaa elintarvikkeita, tykinammuksia ja patruunavarastoja. Nauvon taistelu
Saksalaisten tappiot Lomin ja Nauvon taisteluissa olivat yhteensä seitsemän kaatunutta ja 13 haavoittunutta. Valkoisilta kaatui yksi ja lisäksi neljä haavoittui. Punaisten tappiot olivat Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan ainakin 26 kaatunutta. Suomi 1940-luvulla
Suomi menetti Karjalan myötä merkittäviä historiallisia arkkitehtonisia kokonaisuuksia, kuten Viipurin linnan ja Valamon luostarin. Neuvostoliittolaiset tuhosivat Eliel Saarisen suunnitteleman Viipurin rautatieaseman vuonna 1941. Viipurissa oli myös merkittävää funktionalistisen kauden arkkitehtuuria, kuten Viipurin kaupunginkirjasto. Talvisota
Taka-aseman puolustuksen kannalta rintamalinjan laajeneminen länteen Viipurinlahdelle oli suomalaisten Kannaksen armeijalle vakava isku. Viipurin ympäristö oli maastollisesti edullisempi alue puolustajalle kuin Etelä- ja Keski-Kannas, mutta osa edusta menetettiin paksussa jäässä olleen Viipurinlahden takia. Suomen puolustusvoimain vakaasti huvenneet voimavarat sekä miehistön että materiaalin suhteen ja joukkojen fyysinen väsyminen vei suomalaisten taistelukyvyn äärirajoille talvisodan viimeiseksi kahdeksi viikoksi. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Koko punaisten kansanvaltuuskunta pakeni Viipurista laivasaattueessa Pietariin 25. huhtikuuta vastaisena yönä. Kansanvaltuutetuista ainoastaan Edvard Gylling jäi Viipuriin jatkamaan taistelun johtamista. Viipurin punaisten johto järjestäytyi uudelleen kokouksessa, joka pidettiin Viipurin linnassa huhtikuun 25. päivän iltana Oskar Rantalan johdolla. Kokouksessa päätettiin jatkaa taistelua. Erään tiedon mukaan Viipurin puolustus jaettiin kolmeen lohkoon, joista Otto Vuoristo sai komentoonsa pohjoisen, Viktor Ripatti itäisen ja Jalmari Parikka läntisen rintaman. Eylaun taistelu
Venäläisissä joukoissa oli mukana kaksi Vanhan Suomen joukko-osastoa:
1. Viipurin musketöörirykmentti . Rykmenistä oli taistelemassa 3 pataljoonaa. Viipurin musketöörirykmentin komentajana oli Jegor von Pillar. Rykmentti oli alistettuna kenraalimajuri L'Estocqin preussilaiseen divisioonaan. Viipurin taistelu (1941)
Neuvostojoukot tekivät 24. elokuuta voimakkaan vastahyökkäyksen Viipurin kaakkoispuolella tavoitteenaan työntää etenevät suomalaisjoukot takaisin Vuoksen taakse. Hyökkäykseen osallistui Neuvostoliiton 115. ja 123. divisioona, 43. divisioonan jäädessä puolustamaan pussin perälle jäänyttä Viipuria. Suomalaisten onnistui vaivoin torjua vastahyökkäys. Suomen VI armeijakunta
Suomalaisjoukot torjuivat lähinnä eversti Antero Svenssonin komentaman 7.D:n voimin neuvostojoukkojen hyökkäykset Goran taisteluissa joulukuusta 1941 tammikuuhun 1942. Vihollisen tappiot olivat noin 2 500 kaatunutta. Suomalaisten tappiot kaatuneina, haavoittuneina, kadonneina ja paleltuneina oli 1007 miestä eli noin 22% alueella olevien joukkojen kokonaisvahvuudesta. Goran taistelu oli yksi jatkosodan ankarimmista taisteluista. Austerlitzin taistelu
Liittokunnan tappiot nousivat noin 25 000 mieheen, mutta ranskalaisten tappiot olivat vain 1 500. Rauhanehdossa Itävalta joutui luovuttamaan huomattavia maa-alueita Ranskalle, Baijerille ja Preussille. Viipurinlahden taistelu (1940)
Puolustajalla oli suuria vaikeuksia estää kaikkiin suuntiin pullistumaan pyrkivän sillanpään laajenemisen vasemmalla sivustalla. Erilliset pataljoonat kävivät käytännössä omaa sotaansa ja rintamaan syntyi jatkuvasti painaumia. Suomalaiset tekivät hätiköityjä vastahyökkäyksiä, joissa menetettiin paljon miehiä. Esimerkiksi Osasto Varkon vastahyökkäys 7. maaliskuuta Karjaniemen puhdistamiseksi menetettiin vajaassa tunnissa kaikki komppanian päälliköt ja Erillinen Pataljoona 7 lakkasi käytännössä olemasta. Venäläisillä oli yksinkertaisesti liian murskaava materiaali- ja jalkaväkiylivoima. Missään ei ollut yhdenmukaista puolustusta. Kirjaimellisesti vallitsi johtosuhdekaaos, joita pyrittiin ratkaisemaan epätarkoituksenmukaisilla uusilla komentoportailla ja taisteluosastoilla. Tämä oikeastaan pahensi tilannetta. Paikallista sisäänmurtoa saatettiin pohtia yhtä aikaa jopa neljässä eri esikunnassa. Viestiverkkoa ei ollut ja käskyt etenivät hitaasti. Ristiriitaisiksi muodostuneet johtosuhteet aiheuttivat ongelmia ja jotkut yksiköt eivät edes tienneet, kuka heitä komensi. Viipurin taistelu (1940)
2. maaliskuuta neuvostojoukot suorittivat voimakkaan hyökkäyksen III/JR 8:n asemia vastaan Käremäenlahden itäpuolella. Hyökkäyksen voimakkuudesta johtuen suomalaisjoukot joutuivat jo ennen puolta päivää vetäytymään etulinjastaan taaksepäin noin kilometrin matkan. Samassa yhteydessä puna-armeijan joukot pääsivät työntymään Huhtialan eteläpuolelle rakennetun estelinjan läpi. Suomalaisten vetäytyminen tapahtui alueelta joka muistutti sormea, joka viereisten aukeiden vuoksi olisi muutenkin ollut vaikeasti puolustettavissa. Divisioonan esikunta aloitti asemien menettämisestä johtuvat vastatoimensa ja siirsi Kev.Os 3:n ns. sulkuasemaan murtoalueen takamaastoon ja määräsi omasta reservistään II/JR 8:n valmistautumaan vastahyökkäykseen menetetylle alueelle. Divisioonan komentaja eversti Paavo Paalu luovutti divisioonan komentajan tehtävät päivän aikana eversti Auno Kailalle. JR 7:n lohkolla puna-armeija vasta ryhmitteli joukkojaan ja partiotiedustelun mukaan keskitti alueelle uusia joukkoja. Kannaksen suurhyökkäys 1944
Vetäytymällä VKT-linjalle suomalaiset voittivat aikaa apuvoimien saamiseksi. Mannerheim määräsi neljä divisioonaa ja yhden prikaatin siirrettäväksi Itä-Karjalasta Kannakselle. Samalla tämä merkitsi luopumista taisteluitta Itä-Karjalasta. Aunuksessa olleet suomalaisjoukot saivat käskyn vetäytyä 16. kesäkuuta, kun puna-armeija aloitti hyökkäyksensä Itä-Karjalassa. Lähestyttäessä VKT-linjaa venäläisten hyökkäys hidastui, maasto ei mahdollistanut panssarivaunujen yhtä tehokasta käyttöä kuin hyökkäyksen alussa. Vaikka joukot oli saatu ryhmitettyä 20. kesäkuuta mennessä VKT-linjalle, alku ei ollut lupaava. Viipurin taistelussa kaupunki menetettiin heti puna-armeijan ensimmäisellä yrityksellä, kun Viipuria puolustaneen prikaatin miesten hermot pettivät ja pakokauhu otti joukoista vallan. Sotilaallisesti Viipuri ei ollut merkittävä, mutta symbolisesti sen menettäminen oli raskas isku. Toisaalta Neuvostoliitolle se oli merkittävä voitto, tämän johdosta Moskovassa ammuttiin kunnialaukauksia. Naulasaaren taistelu
Valkoiset aloittivat hyökkäyksen kohti Viipuria 19. huhtikuuta, ja katkaisivat punaisten rautatieyteyden Pietariin neljä päivää myöhemmin. Tämän jälkeen punaiset vetäytyivät 23.–24. huhtikuuta kaikilta rintamanosilta kohti Viipuria. Seuraavien parin päivän aikana valkoiset saartoivat kaupungin, mutta 25.–26. huhtikuuta tehty ensimmäinen valtausyritys epäonnistui. 27. huhtikuuta kaupungin puolustus alkoi lopulta murtumaan ja osa punaisista pakeni meriteitse Pietariin. Joukossa oli suurin osa kansanvaltuuskunnan jäsenistä sekä runsaasti muita punaisten hallinnon edustajia, jotka olivat huhtikuun alussa siirtyneet Helsingistä Viipuriin. Kaupungissa oli taistelun alkaessa noin 7 000 punaista, joista alle 2 000 onnistui pakenemaan Neuvosto-Venäjälle. Wienin taistelu
Wienin taistelun myötä eurooppalaiset osoittautuivat ensi kertaa täysin osmanien armeijoiden veroisiksi joukkojen ja aseiden sijoittelussa ja huoltoyhteyksien toimivuudessa. Osmanit olivat menettäneet noin 10 000 miestä kaatuneina ja kristityt 2 000. Historioitsijat ovat olleet erimielisiä taistelun lopulta voittoon johtaneesta tekijästä. Saksalaiset historioitsijat ovat painottaneet Lothringenin herttuan ja avustusarmeijan vasemman siiven merkitystä ja puolalaiset ovat luonnollisesti painottaneet omaa, "siivekkäiden husaarien" suorittaman maailmanhistorian suurimman ratsuväkirynnäkön merkitystä. Viipurin taistelu (1944)
Viipurin puolustuksen nopea luhistuminen aiheutti Suomen sodanjohdossa suurta järkytystä. Kaupungissa taistelleen 20. prikaatin komentajana toiminut eversti Kemppi erotettiin jo kahden päivän kuluttua prikaatinkomentajan tehtävistä ja siirrettiin Kotijoukkojen esikuntaan koulutustarkastajaksi. Ylipäällikkö Mannerheim puolestaan määräsi Kempin sekä II pataljoonaa komentaneen majuri Bäckmanin asetettavaksi syytteeseen Sotaylioikeuteen. Aloitetussa tutkimuksessa Kempin ei kuitenkaan todettu syyllistyneen mihinkään. Kempin virheeksi katsottiin ainoastaan, ettei hän ryhtynyt riittävän tehokkaasti järjestämään uutta puolustuslinjaa kaupungin menettämisen jälkeen. Tuomioksi hän sai 25 vuorokauden arestin. Bäckman sen sijaan vangittiin 10. heinäkuuta kahden kuukauden ajaksi ja lopulta hänet tuomittiin tammikuussa 1945 kahdeksan kuukauden kuritushuonerangaistukseen virkavelvollisuuden rikkomisesta. Alkoholiongelmasta kärsinyt Bäckman ampui itsensä vajaata viikkoa myöhemmin. Kevyt osasto 8 (talvisota)
Suomalaiset onnistuivat valtaamaan osia ensimmäisen puolustuslinjan pesäkkeistä ja arviolta 19 suomalaissotilasta pääsi lähelle tavoitetta eli kirkon raunioiden läheisyyteen. Suomalaisilla ei ollut kuitenkaan tarpeeksi voimia pitää haltuunotettuja alueita ja pian neuvostojoukkojen vastahyökkäys pakotti suomalaiset vetäytymään. Takaisin omien lähtöasemaan palasi vain kymmenen miestä. Kevyt osasto 8:n tappiot olivat olleet 44 miestä (joukossa 39 nurmolaista) ja 30–50 haavoittunutta. Kadonneiden eli kaatuneiden joukossa oli eskadroonan päällikkö ratsuväenluutnantti Olavi Peltola. Koko päivän aikana kaatui yli 80 eteläpohjalaista. Cape Finisterren taistelu (1805)
Taistelu päättyi ratkaisemattomana ja kumpikin osapuoli julisti voittaneensa. Britit menettivät 39 upseeria ja miestä kaatuneina ja 159 haavoittuneina. Yhdistyneen laivaston tappiot olivat vastaavasti 476 kaatuneina ja haavoittuneina, joiden lisäksi oli 800 sairasta. Calder sai tuomion taistelun välttämisestä sotaoikeudessa eikä saanut uutta merikomennusta. Jynkän taistelu
Ruotsalaisten pääjoukko vetäytyi Kuopiosta Toivalansalmen yli Toivalaan ja kapteeni Duncker jätettiin osastoineen Jynkänlahteen viivyttämään eteneviä venäläisiä. Taistelua käytiin useita tunteja kolmessa eri paikassa, ensin Jynkänlahden pohjukassa, sitten Jynkänlahden suulla ja lopuksi ulompana järvellä. Duncker miehineen taisteli menestyksellisesti, mutta venäläiset onnistuivat joka vaiheessa pääsemään heidän selustaansa. Lopulta Dunckerin osasto perääntyi ensin Kuopioon ja sieltä sitten Kallaveden yli Toivalaan ruotsalaisten pääjoukon luokse. Venäläiset seurasivat perässä ja miehittivät Kuopion kaupungin. Jynkän taistelussa ja Kuopiossa Duncker menetti 34 kaatunutta ja venäläisten tappiot olivat noin 60 miestä. 10. divisioona (talvisota)
Neuvostojoukkojen jäätyä ilman uusia joukkoja ja huoltoa niiden vastarinta saatiin murrettua seuraavan vuorokauden (27. joulukuuta) kuluessa. Taistelut olivat hyökkääjän kannalta erityisen raskaat, koska pelkästään Keljan alueella puna-armeijan laskettiin kärsineen jopa 2 000:n kaatuneen tappiot. Suomalaiset saivat tämän lisäksi runsaan sotasaaliin, joka käsitti muun muassa 140 konekivääriä ja 12 pst-tykkiä. Viipurin taistelu (1941)
Viipurin taistelu oli osa Karjalankannaksen takaisinvaltausoperaatiota 1941. Siinä Suomen Puolustusvoimat valtasi Moskovan rauhassa menetetyn Viipurin kaupungin ympäristöineen. Kaupunki vallattiin taisteluitta Neuvostojoukkojen vetäydyttyä sieltä. Samalla kaupungin eteläpuolelle jäi mottiin osia kolmesta neuvostoliittolaisesta divisioonasta. Syntynyt Porlammen motti oli Jatkosodan suurin. Osa joukoista onnistui pakenemaan motista maaston kautta, mutta vetäytyvät joukot menettivät raskaan kalustonsa. Viipurissa järjestettiin 31. elokuuta voitonparaati taisteluiden vielä ollessa käynnissä kaupungin lähimaastossa.
Suomi oli menettänyt Talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 toiseksi suurimman kaupunkinsa Viipurin. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuun 22. päivänä 1941 tarjoutui Suomen johdolle mahdollisuus hankkia talvisodassa menetetyt alueet takaisin. Suomen osalta jatkosodan katsotaan alkaneen 25. kesäkuuta Neuvostoliiton pommitettua Suomea. Suomen armeijalla ei ollut riittävästi voimia hyökätä yhtä aikaa koko itärajan pituudelta. Pohjois-Suomi jätettiin saksalaisten vastuulle. Suomalaisten hyökkäys alkoi ensin 10. heinäkuuta Laatokan Karjalassa, jossa hyökkäys pysähtyi Kannaksen operaation ajaksi 24. heinäkuuta. Karjalankannaksen joukot olivat jaettu kahteen armeijakuntaan. Itäisellä kannaksella II armeijakunta aloitti hyökkäyksensä 1. elokuuta. Se eteni elokuun puoliväliin mennessä syvälle Viipuria puolustavien neuvostojoukkojen sivustaan ylittäen Vuoksen Hopeasalmella 18. elokuuta. Viipuriin tehtävän saarrostavan hyökkäyksen edellytykset oli täten luotu.
Läntisestä Karjalankannaksesta vastasi kenraaliluutnantti Lennart Oeschin komentama IV armeijakunta vastuualueenaan rintamalinja Suomenlahdesta Vuoksen vesistöön. Ennen 21. elokuuta alkanutta hyökkäystä armeijakunnan lohkolla, rintama seuraili Moskovan rauhan 1940 linjaa. Äärimmäisenä oikealle oli ryhmitetty eversti Bertel Winellin komentama 8. divisioona välillä Suomenlahti–Viipurin rantatie. Suoraan armeijakunnan komennossa ollut vahvennettu jalkaväkirykmentti 25 vastasi Viipurin rantatiestä Saimaan kanavalle. Siitä eteenpäin vastuussa oli eversti Einar Vihman komentama 12. divisioona. Selustassa oli reservissä eversti Kaarlo Viljasen komentama 4. divisioona. Vuoksen toisella puolella oli II armeijakuntaan kuulunut 18. divisioona, jonka joukot olivat jo ylittäneet Vuoksen Hopeasalmella. 9. divisioona (talvisota)
7. tammikuuta JR 27:n joukot ottivat vaikeuksitta haltuunsa Haukilasta Lauttalammelle johtavan osan Raatteeseen johtavasta tiestä. Samalla suomalaiset ottivat erittäin merkittävän määrän sotasaalista ja toista tuhatta sotavankia. Muissa Raatteen tien haltuunottokohdissa suomalaisjoukot pitivät tien edelleen katkaistuna, joten neuvostojoukot joutuivat vetäytymään alueelta pohjoisten metsien kautta kiertäen suomalaisten niitä takaa-ajaessa.
Raatteen tien taistelut päättyivät käytännössä päivän aikana suomalaisten saavuttamaan merkittävään voittoon. Suomalaiset saivat sotasaaliikseen mm.:
Tämän lisäksi suomalaiset ottivat taistelualueelta noin 1200 sotavankia. Suomalaisten kannalta uhka valtakunnan katkaisemisesta kahtia oli vältetty. Neuvostolähteiden mukaan puna-armeijan 44. divisioonan tuho ei ollut niin täydellinen kuin suomalaislähteissä on annettu ymmärtää. Divisioonan miehistötappiot ovat neuvostolähteiden mukaan olleet 1001 kaatunutta, 1430 haavoittunutta ja 2243 kadonnutta. Naulasaaren taistelu
Valkoisten itäarmeijan komentaja kenraalimajuri Ernst Löfström oli yöpynyt Viipurin pohjoispuolella Talissa, jonne hän herättyään kello 7.20 sai tiedon sekä Viipurin valtauksesta että punaisten antautumisesta Naulasaaressa. Punaisten antautuminen merkitsi Viipurin taistelun ja samalla myös Karjalan rintaman sotatoimien päättymistä. Tämän jälkeen Karjalan kannaksella nähtiin enää yksittäisiä kahakoita pakomatkalla olleiden punaisten yrittäessä päästä valkoisten ketjujen läpi Venäjälle. Kannaksen suurhyökkäys 1944
Neuvostoliittolaiset joukot kuluivat loppuun suomalaisten Karjalan kannaksen viivytyksessä ja Tali-Ihantalan–Äyräpään–Vuosalmen torjuntataisteluissa. Viipurin jälkeen vastahyökkäyksissä, taidokkaasti järjestetyllä tykistön tulella, Lentorykmentti 4:n pommituksin ja saksalaisen aseavun, jalkaväki- ja panssarijoukkojen sekä Lento-osasto Kuhlmeyn tuella suomalaiset aiheuttivat neuvostojoukoille, heidän raportoimien ilmoitusten perusteella 2 500–3 000 miehen tappiot päivittäin. Paavo Talvela
Taistelu oli ensimmäinen suomalainen hyökkäysvoitto talvisodassa, mutta tappiot olivat raskaat. Ryhmä Talvelan menetykset joulu-tammikuussa olivat lähes tuhat kaatunutta, yli kaksituhatta haavoittunutta ja yli 800 kadonnutta. Arviolta yli 8 000 venäläistä kaatui. Suomen sota
Von Döbelnin joukot voittivat Juuttaan taistelussa armeijan perääntymistien katkaisemista yrittäneet venäläisjoukot 13. syyskuuta. Adlercreutz kärsi kuitenkin Oravaisten taistelussa 14. syyskuuta musertavan tappion ja tämä pakotti koko armeijan perääntymään uudelleen pohjoiseen. Viipurin taistelu (1940)
Seuraavina päivinä neuvostojoukot suorittivat lukuisia tiedusteluluonteisia hyökkäyksiä suomalaisasemaa vastaan. Puna-armeijan erityinen mielenkiinto kohdistui suomalaisasemaan kuuluneisiin eteentyönnettyihin tukikohtiin. Kiivaimmat taistelut keskittyivät JR 15:n lohkolla sen toisen pataljoonan puolustusalueelle, jossa mm. Maaskolan kunnalliskodin alueella ollut tukikohta joutui torjumaan useita ankaria hyökkäyksiä. JR 67:n lohkolla taas ankarimpia taisteluita käytiin Mustamäen lounaispuolisista tukikohdista, joita mainitun rykmentin toinen pataljoona puolusti. Alueella jouduttiin tekemään useita vastahyökkäyksiä tukikohtien pitämiseksi suomalaisjoukkojen hallussa. Alueelle hälytettiin myös lisäjoukkoja.
Viipurinlahden koko suomalaispuolustusta uhkaavien tapahtumien johdosta divisioonan joukkoja ryhdyttiin alistamaan siellä taisteleville yksiköille siten, että mm. 6. maaliskuuta siirtyi divisioonan alueelta III/KTR 5 ja III/JR 14 sekä kahta päivää myöhemmin loppuosa JR 14:stä. Divisioonan reserviksi jäi nyt ErP 3 ja III/JR 67.Sotatieteen laitos: "Talvisodan historia" osa 2 s. 225 Viipurinlahden taistelu (1944)
Viipurinlahden taistelu oli jatkosodassa Neuvostoliiton puna-armeijan hyökkäys suomalaisjoukkojen hallussa oleville Viipurinlahden saarille ja mantereelle. Leningradin rintama siirsi Neuvostoliiton 59. armeijan Viipurin valtaamisen jälkeen Viipurinlahden suuntaan. Itämeren laivaston ja Neuvostoliiton ilmavoimien tukemina joukot hyökkäsivät Viipurinlahdella saaden joitakin saaria joko kokonaan tai osittain haltuunsa. Hyökkäys mantereelle torjuttiin. Hauhon taistelu
Puolitoista tuntia kestäneen taistelun aikana valkoiset menettivät kaatuneina ja haavoittuneina noin 100 ja punaiset noin 70 miestä. Suomen sotasurmat -tietokanta tuntee 47 kaatunutta valkoista ja 14 punaista, joista neljä on naiskaartilaisia. Kun punaisten pakolaiskolonna oli jättänyt Hauhon, ryhtyi suojeluskunta vangitsemaan pitäjään vielä jääneitä punaisia ja heitä teloitettiin muun muassa kirkonkylän tuntumassa Vihniönmäellä. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Viipurin taistelu oli Suomen sisällissodan viimeinen suuri taistelu, joka käytiin Viipurin kaupungin hallinnasta 24.–29. huhtikuuta 1918 punakaartin ja valkoisten välillä. Taistelu päättyi valkoisten vallatessa Viipurin. Tornion taistelu
Kaatuneita taistelussa oli valkoisten puolella kaikkiaan yhdeksän, joista kaksi oli taistelua valkoisten puolella johtanutta jääkäriä eli Fridel Jacobsson ja Tauno Juvonen. Haavoittuneita valkoisten puolella oli yhdeksän, mm. jääkärien komentajiin kuulunut Mikko Kohonen. Venäläiset menettivät taistelussa yhdeksän kaatunutta ja viisi haavoittunutta. Bobi Sivén
Vuokkiniemessä käytiin Vienan heimosodan viimeinen ja ratkaisevin taistelu, joka oli Sivénin toinen taistelukokemus. Suomalaisten pääjoukko saarrettiin 1. lokakuuta kello 4 aamulla kyläaukealla, mutta taistelu voitettiin kääntämällä sattumalta konekiväärituli vihollisen pääjoukkoon. Voiton varmisti selustaan jääneen jääkärivänrikki Akseli Isopuron komppanian, johon Sivén kuului, koukkaus vihollisen selustaan. Suomalaisia kaatui 20 ja vihollisia noin sata. Voitosta huolimatta Sivén Vienan retkien muistelmissaan arvosteli sotilasjohtoa ja piti koko voittoa onnenkantamoisena. Viipurin taistelu (1941)
Venäläiset antoivat vetäytymiskäskyn Viipurin seudulta liian myöhään, jonka seurauksena he menettivät paljon sotilaita ja isot määrät raskasta kalustoa. Neuvostojoukkojen vetäytyminen muuttui paoksi, eivätkä he kyenneet vakaannuttamaan rintamalinjaa käsketylle Muolaan tasalle Karjalankannaksella. Suomalaisjoukkojen onnistui painaa Neuvostojoukot aina vanhan rajan taakse. Osan neuvostojoukoista onnistui paeta Koiviston edustan saarille, joista heidät evakoitiin meritse syys–lokakuun aikana. Kannaksella siirryttiin asemasotaan syyskuun puolivälissä. Punakaarti
Punaisen kaartin rintamatappiot olivat yhteensä noin 5 700 kaatunutta, joista naiskaartilaisia oli 130. Suuri osa on kuitenkin välittömästi antautumisen jälkeen teloitettuja, joten taistelutilanteessa kaatuneiden todellinen määrä ei ole selvillä. Eniten kuolleita tuli Hämeen rintamalla, jonka taisteluissa sai surmansa noin 1 900 punaista, Karjalan rintamalla lukumäärä oli noin 1 000, Savossa 600 ja Satakunnassa 500. Saksalaisia vastaan käydyissä taisteluissa kaatui tai teloitettiin noin 1 500 punaista. Lisäksi rintamalinjan pohjoispuolella käydyissä yhteenotoissa sai surmansa vajaat 200. Haavoittuneiden määräksi on arvioitu 10 000–12 000. Hongkongin taistelu
Brittien ja heidän liittolaistensa tappiot Hongkongin taistelussa olivat noin 2 000 kaatunutta ja 1 300 haavoittunutta. 9 000 brittiä, kanadalaista ja intialaista jäi japanilaisten sotavangeiksi. Monet kuolivat tauteihin ja nälkään vankeutensa aikana. Hyökkäävät japanilaiset kärsivät lukumääräisesti suuremmat tappiot. Sotilaiden lisäksi noin 4 000 hongkongilaista siviiliä oli saanut surmansa ja heidän valtaosansa oli kiinalaisia. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Saksalaisten noustua maihin Etelä-Suomessa punaisten hallitus eli Kansanvaltuuskunta oli 9. huhtikuuta siirtynyt Helsingistä Viipuriin. Viipuri oli tämän jälkeen punaisten pääkaupunki ja Länsi-Suomen evakuoinnin jälkeen se oli huhtikuun lopulla myös tärkein punaisten hallussa vielä olleista Suomen kaupungeista. Punaisten sodanjohdon strategiana oli pyrkiä luomaan uusi länsirintama Kymenlaaksoon ja säilyttää Karjalan kannaksella maayhteys Venäjälle. Viipurin linna
Talvisodan alkaessa linna oli puolustuslaitoksen hallussa. Se vaurioitui sodassa jonkin verran. Suomi menetti linnan talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa Neuvostoliitolle 1940, mutta valtasi uudelleen jatkosodan alussa 1941 joutuen vetäytymään kesällä 1944. Neuvostoliiton hajottua 1991 linnan alue kuuluu Venäjälle. Viipurin taistelu (1944)
Viipurin taistelu käytiin jatkosodan perääntymisvaiheen aikana 20. kesäkuuta 1944. Se päättyi Viipuria puolustaneiden suomalaisten peräännyttyä lähes kokonaan ilman vastarintaa ja Neuvostoliiton joukkojen vallattua kaupungin. Viipurin puolustustaistelu kesti vain alle viisi tuntia, jonka jälkeen suomalaiset perustivat uuden puolustuslinjan Kivisillansalmen länsirannalle vajaan neljän kilometrin päähän kaupungin keskustasta. Ruotsin vallan aika Suomessa
Vaikka Kaarle XII onnistuikin yksi kerrallaan kukistamaan Tanskan, Venäjän hyökkäysarmeijan (Narvan taistelussa) ja Puolan, kärsivät ruotsalaiset lopulta ratkaisevan tappion venäläisille Pultavan taistelussa vuonna 1709. Kuningas pakeni tämän jälkeen Turkkiin ja valtakunta oli avoinna vihollisen hyökkäykselle. Viipuri vallattiin 1710 ja venäläiset miehittivät lopun Suomesta Pälkäneellä käydyn Kostianvirran taistelun, Pohjanmaalla käydyn Napuen taistelun ja Hangon edustalla käydyn Riilahden taistelun jälkeen vuoteen 1714 mennessä. Venäjän miehitysajasta 1714–1721 käytetään nimitystä isoviha. Miehitysaika oli tuhoisa Suomelle. Tuhansia ihmisiä tapettiin ja vielä useampia vietiin Venäjälle, lisäksi suuri osa maan virkamiehistä ja papistosta pakeni Ruotsiin. Suuri Pohjan sota ja samalla isoviha päättyi Ruotsin ja Venäjän väliseen Uudenkaupungin rauhaan 1721. Rauhansopimuksessa Venäjään liitettiin Inkerinmaa, Viro, Liivinmaa ja Käkisalmen lääni sekä Viipuri. Venäjään liitetystä Karjalasta käytetään usein nimitystä Vanha Suomi. Viipuri
Talvisodassa kaupunki vaurioitui pahoin. Vaikka Puna-armeija ei saanut sitä vallattua, Moskovan rauhassa se jäi muun luovutetun Karjalan osana Neuvostoliitolle. Jatkosodassa Suomi valtasi Viipurin takaisin 1941 ja kunnosti pahoin tuhoutuneen kaupungin nopeasti asuinkelpoiseksi. Suomi menetti kaupungin jatkosodassa uudelleen 20. kesäkuuta 1944. Viipurin linna
Viipurin linna (, ) sijaitsee Viipurissa, pienellä kalliosaarella Suomenvedenpohjan ja Viipurinlahden yhdistävässä Linnasalmessa. Linna perustettiin karjalaisten linnoitetun varasto- ja kauppapaikan tilalle, joka tuhoutui ruotsalaisten hyökkäyksessä vuonna 1293 kolmannen ristiretken yhteydessä. Historiansa aikana linnan hallitsija on vaihtunut useaan otteeseen. Suomi menetti linnan Venäjälle jatkosodassa vuonna 1944. Kauhajoen taistelu
Kauhajoen taistelussa Ruotsin tappiot olivat noin 57–67 sotilasta, joista 20–30 kaatuneita. Haavoittuneiden joukossa oli yhteensä 13 pohjalaista. Tiedot Venäjän tappioista vaihtelevat 119 kaatuneesta 250:en. Tiedot venäläisten haavoittuneiden määrästä vaihtelevat puolestaan 30:stä 200:an. Venäjä tunnusti vieneensä taistelupaikalta 200 haavoittunutta, mistä seurasi von Döbelnin kuvaamia verivirtaisia maanteitä. Von Döbelnin joukot hautasivat 119 venäläistä kaatunutta. Myös kauhajokiset talonpojat hautasivat venäläisiä suohon viisi tai kuusi yhtä kuoppaa kohti. Vaikka Ruotsin tappiot olivat vähäiset Venäjän vastaaviin verrattuna, oli von Döbeln huolissaan, sillä senhetkisen tilanteen vuoksi sairaus tai pieni haava saattoi johtaa jopa kuolemaan. Ruotsin joukoilla oli pulaa lääkkeistä, eikä pohjalaisjoukoissa ollut edes kunnollista välskäriä. Von Döbelnin mielestä Kauhajoen taistelu oli "loistava ja suurenmoinen näytelmä" ja kapteeni Carl Brakelin mukaan taistelu oli sujunut aivan, kuten harjoituksissakin. Viipurin taistelu (1940)
11. maaliskuuta neuvostojoukot aloittivat jälleen kiivaan hyökkäyksensä. Tällä kertaa hyökkäyksen painopiste oli JR 7:n alueella, jossa puna-armeija pääsi iltapäivästä murtautumaan suomalaisasemiin. Suomalaiset suorittivat kuitenkin nopeasti menestyksekkään vastahyökkäyksen paikallisilla reserveillään. JR 8:n alueella puna-armeija teki vain heikohkoja hyökkäyksiä. Viipurin taistelu (1944)
Neuvostoliiton aloitettua Kannaksen suurhyökkäyksen 9. kesäkuuta 1944, Viipuri evakuoitiin siviiliväestöstä ja sen puolustuksesta vastasi kaupunkiin 18.–19. kesäkuuta siirretty eversti Armas Kempin komentama 20. prikaati, jonka rungon muodosti entinen Jalkaväkirykmentti 22. Se oli kuitenkin huonosti varusteltu, eikä prikaatilla ollut valmiuksia asutuskeskustaisteluun. Ampumatarvikkeita ja panssarintorjunta-aseita oli vähän, myöskään viestiyhteyksiä ei ollut saatu kuntoon neuvostojoukkojen hyökätessä kaupunkiin. 20. prikaatin rivivahvuus oli taistelupäivän aamuna 5 133. Suomalaisjoukkoja vastassa oli arviolta 40 000 neuvostoliittolaista, jotka koostuivat kuuden eri divisioonan joukoista. Mukana oli 21. ja 23. armeijaan kuuluneet kaksi panssariprikaatia, kolme erillistä panssarirykmenttiä sekä kaksi rynnäkkötykkirykmenttiä, Viipurin taistelu (1944)
Vuonna 2007 ilmestyneessä kirjassa "Viipuri 1944" sotahistorian harrastaja Eeva Tammi esitti väitteen, ettei Viipuria ollut tarkoituskaan puolustaa. Yleisesti on oletettu, että kaupungin nopea menetys johtui lähinnä vastustajan ylivoimasta ja suomalaisten joukkojen puutteellisesta varustuksesta. Tammen tekemien tutkimusten mukaan oli kuitenkin kolmesta korkea-arvoisesta upseerista koostunut ryhmä, joka oli ylipäällikkö Mannerheimin tietämättä päättänyt luopua Viipurista ilman taistelua. Heihin kuuluivat kenraali Erik Heinrichs, kenraalimajuri Aksel Airo ja eversti Valo Nihtilä. Heidän mukaansa kaupunki oli väärällä puolella Viipurinlahtea, eikä sen puolustamisesta olisi mitään hyötyä. Mannerheimille suunnitelmasta ei kerrottu, koska hän ei olisi sitä kuitenkaan hyväksynyt. Tammi perustaa väitteensä muun muassa kenraali Airon läheisen ystävän sekä tuolloin 15-vuotiaan Erkki Laatikaisen lausunnoille. Laatikaisen isä on kenraali Taavetti Laatikainen, jolle Heinrichs, Airo ja Nihtilä olivat suunnitelmasta kertoneet. Tammen tulkinnoille ei ole pitäviä todisteita, mutta hänen asiaa käsittelevä kirjoituksensa on kuitenkin julkaistu professori Ohto Mannisen ja Suomen Sotahistoriallisen Seuran hyväksymänä. Viipurinlahden taistelu
Viipurinlahden taistelu voi viitata seuraaviin taisteluihin: Nietjärven taistelu
Neuvostoliiton 114. divisioona kärsi pahan tappion Nietjärvellä, jossa se menetti 2 200 kaatunutta ja kadonnutta, sekä 4 000 haavoittunutta. Lisäksi 80:sta divisioonalle alistetusta panssarivaunusta ja rynnäkkötykistä 37 tuhottiin. Tappioiden seurauksena neuvostojoukkojen hyökkäysinto hiipui ja joukot ryhmitettiin puolustukseen. Suomalaisten tappiot olivat pienemmät: 500 kaatunutta ja kadonnutta sekä 700 haavoittunutta. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Seuraavien parin päivän aikana valkoiset saartoivat Viipurin, mutta jääkärien johtama valtausyritys kuitenkin epäonnistui 25.–26. huhtikuuta, aiheuttaen hyökkääjille jälleen kerran suuria tappioita. 27. huhtikuuta kaupungin puolustus alkoi vihdoin murtumaan. Osa punakaartilaista onnistui pakenemaan Viipurista laivoilla, mukanaan myös kansanvaltuuskunnan jäseniä sekä muuta punaisten hallinnon edustajia. Myös kaupunkiin edelleen jääneet punakaartilaiset yrittivät murtautua ulos saartorenkaasta. Valkoiset puolestaan alkoivat asevelvollisuusjoukkojen suurten tappioiden vuoksi kokoamaan kaupunkiin etenemistä varten rintamakokemusta omaavia suojeluskuntalaisia, jotka vihodin valtasivat Viipurin 28.–29. huhtikuuta. Kaupunkia puolustaneet punaiset puolestaan yrittivät paeta länteen kohti Haminaa, mutta lopulta noin 5 000–6 000 punaista antautui Naulasaaren ja Tienhaaran välillä. Clontarfin taistelu
Taistelun molemmat osapuolet olivat kärsineet suuret tappiot. Kokonaisuudessaan taistelua voidaan pitää irlantilaisten Pyrrhoksen voittona. Ulsterin annaalien mukaan viikingit menettivät 6 000 miestä kaatuneina tai hukkuneina, muitta lukemaa ei voi pitää luotettavana. Joka tapauksessa taistelun aikalaiset pitivät taistelua oman aikansa mittakaavassa erityisen suurena ja verisenä. Monet merkkihenkilöt saivat surmansa taistelun aikana. Kaatuneiden joukossa oli Leinsterin kuningas Máel Mórda, Orkneysaarten jaarli Sigurd, sekä Brianin poika Murchad. Brianin joukot olivat voittaneet, mutta ne eivät kyenneet valtaamaan Dublinia, jota hallitsi edelleen sen kuningas Sigtrygg. Kolmas ristiretki Suomeen
Sotaretkestä kertovan Eerikinkronikan mukaan upplantilaiset valtasivat retken alussa karjalaisten neljätoista kihlakuntaa ja valloittivat Käkisalmen pakanoilta sekä perustivat Viipurin linnan tuhotun karjalaisten linnoituksen paikalle. Heidän myös kerrottiin vapauttaneen monia vankeja. Kronikan kuvauksen mukaan upplantilaiset kuitenkin menettivät Käkisalmen saman retken aikana Novgorodilaisille. Viipurin taistelu (1944)
Ylipäällikkö Mannerheim piti Viipurin nopeaa menetystä ”sotahistoriallisena skandaalina”. Neuvostoliiton johdossa se taas otettiin vastaan juhlavasti, esimerkiksi Moskovassa ammuttiin tapauksen johdosta kunnialaukauksia. Yksitoista päivää aikaisemmin aloitettu Kannaksen suurhyökkäys oli Viipurin taisteluun asti ollut menestys, neuvostojoukot olivat edenneet vajaan 100 kilometrin matkan Valkeasaaresta Viipurin lähes keskeytyksettä noin 10–20 kilometrin päivävauhtia. Valtauksen jälkeen Neuvostoliitto jatkoi suurhyökkäystään, mutta se pysäytettiin Tienhaaran, Talin-Ihantalan, Vuosalmen ja Viipurinlahden taisteluissa. Viipurin taistelu (1944)
Kapteeni O. R. Karttusen johtama kevyt patteri pystyi kuitenkin pidättelemään vihollista – kunnes ammukset loppuivat. Kapteeni Karttunen lähetti vähän ennen sitä luutnantti N.N.:n hakemaan lisää keskusvarikolta. Varikon päällikkö kuitenkin kieltäytyi antamasta niitä: "Ei täältä minkään luutnantin hakemana kapteenin käskystä mitään anneta!" Karttusen patteri joutui siten vetäytymään. Ammusten luovuttamiskiellon ja vetäytymisen välisistä noin parista tunnista on mitä erilaisimpia versioita Perääntyvien joukkojen tiedetään myös ryöstelleen kaupunkia. Muun muassa Viipurin Alkon keskusvarastoon, jota ei ehditty ajoissa tuhota, murtautui ryyppäämään paossa olleita sotilaita. 
Kaupungin keskusta oli nopeasti tyhjentynyt niin, että kello 16.45 Viipurin linnan tornissa ollut Suomen lippu vedettiin alas ja muutamaa minuuttia myöhemmin Siikaniemen kaupunginosan johtava Linnansilta räjäytettiin vihollisen etenemisen vaikeuttamiseksi. Viipuri oli näin ollen joutunut Neuvostoliiton joukkojen haltuun vain vajaassa viidessä tunnissa. Tämän jälkeen 20. prikaatin uudet puolustusasemat järjestettiin Linnasaaren ja mantereen välisen Kivisillansalmen länsipuolelle. Viipurinlahden taistelu (1940)
Venäläiset aloittivat suurhyökkäyksensä 2. maaliskuuta lähtöalueinaan Viipurinlahden eteläiset pitkät niemet. Ensimmäiset iskut kohdistuivat Tuppuraan Ja Teikarsaareen, joiden puolustajat yllätettiin. Saaria puolusti puutteellisen jalkaväkikoulutuksen saaneita osastoja. Tuppurasta oli lisäksi evakuoitu suurin osa raskaasta kalustosta eikä tykistölle ollut ammuksia tehokkaiden sulkujen ampumiseen. Säkkijärven Ristiniemen linnakkeen järeä patteri tuki Tuppuran taistelua ainoalla ehjällä 12 tuuman tykillään ampumalla viisikymmentäkahdeksan laukausta. Tuppuran raskas patteri ampui kaikki jäljellä olleet laukauksensa. Tykki oli kuumentunut päivän kuluessa niin, että lämpölaajentunut putki oli voitelusta huolimatta tarttua palautumisen aikana kiinni kehtoonsa. Venäläisdivisioonan onnistui yöllä 2.–3. maaliskuuta pimeän turvin saartamaan Tuppuran luoden jäälle panssarivaunuilla saartorenkaan saaren ympärille. Suomalaisten keskuudessa syntyi osittainen paniikki ja irtautuminen muuttui osin hajanaiseksi paoksi. Teikaria venäläiset eivät saaneet vastaavalla tavalla piiritetyksi. Hyökkääjän jalkaväkimassoja ja hyökkäysvaunuja oli kuitenkin mahdotonta torjua ilman tarkoituksenmukaista aseistusta ja riittävää tulivoimaa, joten saarta puolustaneet pataljoonat Hällfors ja Häyrinen vetäytyivät mantereelle yöllä 3.–4. maaliskuuta Teikari yritettiin vielä vallata takaisin, mutta yritys epäonnistui. Viipurinlahden taistelu (1940)
Puna-armeijalla oli Tuppuran ja Teikarin valtauksen jälkeen avoin ura Viipurinlahden luoteisrannalle Häränpääniemeen ja Vilaniemeen. Hyökkäys manteretta vastaan alkoi 4. maaliskuuta ja vasemmalla sivustalla rannikkoa puolustaneet erilliset pataljoonat joutuivat heti vaikeuksiin. Venäläisten hyökkäysvaunujen odottamaton tunkeutuminen jääkentän yli sai aikaan jo itsestään melkoisen sokkivaikutuksen. Suomalaisten onneksi Vilajoenlahden pohjukkaan edenneet panssarit etenivät liian nopeasti edeltävään jalkaväkeen nähden. Jalkaväki torjuttiin ja Vilaniemeen päässeet panssarit tuhottiin tai karkotettiin. Sen sijaan venäläiset olivat saaneet päivän aikana sillanpääaseman Häränpääniemeen. Seuraavana päivänä puna-armeija sai myös Vilaniemeen sillanpääaseman. He tunkeutuivat sinne kolmesta ei suunnasta yhtä aikaa. Erilliset pataljoonat joutuivat sekasortoon ja perääntyivät sisämaahan. Viipurin merkinantokomppania
13. huhtikuuta Antreassa käydyssä Pullilan taistelussa kaatui kahdeksan komppanian naista. Lisäksi useita teloitettiin Viipurin valtauksen jälkeen toukokuussa. Jotakin antautui valkoisille, mutta suurin osa merkinantokomppanian jäsenistä onnistui pakenemaan Neuvosto-Venäjälle. Siellä heitä liittyi Toini Mäkelän kokoamaan Pietarin suomalaiseen naiskomppaniaan, joka muun muassa osallistui taisteluihin suomalaista Aunuksen retkikuntaa vastaan kesällä 1919. Suomen Punainen Kaarti
Punaisen kaartin rintamatappiot olivat yhteensä noin 5 700 kaatunutta. Heistä suuri osa oli kuitenkin välittömästi antautumisen jälkeen teloitettuja, joten taistelutilanteessa kaatuneiden todellinen määrä ei ole selvillä. Haavoittuneiden määräksi on arvioitu 10 000–12 000. Viipurin taistelu (1944)
Viipuri oli myös suomalaisille tärkeä. Se oli Suomen toiseksi suurin kaupunki ennen talvisodan alkamista ja kieltämättä itäisen Suomen pääkaupunki. Se oli merkittävä maantie- ja rautatieliikenteen solmukohta sekä kaupan keskiö. Lisäksi se oli suurin varuskuntakaupunki ja huomattava koulu- ja kulttuurikaupunki. Viipuri vaurioitui pahoin varsinkin talvisodan ja jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana, mutta oli siitä huolimatta suomalaisille tärkeä kaupunki. Kaupungin puolustusasemien rakentaminen alkoi helmikuussa 1944 ja niiden linnoittaminen jatkui 17. kesäkuuta saakka. Talvisota
Sota on tunnettu erityisen vaikeista talviolosuhteista (talvi 1939–1940 oli vuosisadan kylmimpiä), puna-armeijan valtavista miestappioista, suomalaisten mottitaktiikasta sekä ”talvisodan hengestä”. Sodan seurauksena Suomi menetti Neuvostoliitolle 11 prosenttia maa-alueistaan ja toiseksi suurimman kaupunkinsa Viipurin. Talvisodan synnyttämä revanssihenki oli osaltaan viemässä Suomea jatkosotaan. St. Mihielin taistelu
Yhdysvaltojen tappiot olivat 7 000 miestä. Vangiksi saatiin 15 000 saksalaissotilasta. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Kullervo Mannerin esikunta antoi illalla 23. huhtikuuta määräyksen, että koko punaisten keskisen rintaman olisi peräännyttävä Viipuriin, josta oli tarkoitus jatkaa edelleen Venäjälle. Antrean, Joutsenon ja Taipalsaaren rintamien punaiset irtautuivat asemistaan 24.–25. huhtikuuta välisenä yönä ja aloittivat perääntymisen kohti Viipuria. Kun Sihvon ryhmä aloitti hyökkäyksensä Joutsenossa aamulla 25. huhtikuuta, hänen joukkonsa kohtasivat punaisten asemat tyhjinä. Sihvon joukot ryhtyivät takaa-ajoon, mutta Colerin tekemän käännöksen vuoksi pääosa keskisen rintaman punaisista onnistui livahtamaan Viipuriin Sihvon ja Colerin ryhmien väliin jääneestä aukosta. Kuten Tampereen taistelun kohdalla, punaisten saartaminen kaupungin pohjoispuolelle siis epäonnistui ja motti muodostui itse kaupunkiin. Kaipiaisten taistelu
Taistelussa Ruotsin armeija menetti kaikkiaan 265 sotilasta kaatuneina ja alle sata haavoittuneena. Paikallisen väestön sato kärsi joukkojen tallatessa pellot ja useita rakennuksia tuhoutui. Taistelun jälkeen Kustaa III jatkoi sotatoimia lähinnä Kymenlaakson alueella. Taistelu vaikutti osittain siihen ettei Hattujen sodassa menetettyjä alueita pystytty valtaamaan takaisin. Kustaa III olisi tarvinnut sotamenestystä Kaipiaisissa voidakseen jatkaa taisteluja Etelä-Karjalan suunnassa. Oravaisten taistelu
Oravaisten taistelu oli Suomen sodan verisin yhteenotto. Suomalaisruotsalaiset joukot menettivät 740 miestä ja Kamenski kärsi vielä enemmän, yli 900 miehen tappion. Sodan lopputulos sinetöitiin Oravaisissa. Haavoittuneiden huudot kaikuivat yössä, kun Suomen armeija laahautui kuolemanväsyneenä ja tappiomielialan murentamana pohjoiseen, aina Vetelinjoen toiselle puolelle, jonne se varusti asemat itselleen. Venäläiset yrittivät katkaista suomalaisten tien myös Kruunupyyssä, josta he hyökkäsivät Kokkolassa Kaukon sillalla olevien majuri von Fieandtin joukkojen kimppuun 1500 miehellä. Yritys kuitenkin torjuttiin, ja kun kenraali Gripenberg prikaateineen iski venäläisten kimppuun oli näiden vetäydyttävä Alaveteliin. Helsingin taistelu (1713)
Kuningas Kaarle XII:n komentaman Ruotsin pääarmeijan tuhouduttua Pultavan taistelussa vuonna 1709 Suomi oli alttiina Venäjän hyökkäykselle. Hyökkäystä Uudellemaalle odotettiin siitä alkaen kun Viipuri oli kukistunut kesällä 1710. Helsingistä oli sodan aikana tullut Ruotsin tärkeä sotilastukikohta, mutta kaupunkia ei ollut linnoitettu vaatimattomia maavalleja lukuun ottamatta. Venäjän sotalaivasto oli käynyt hävittämässä Porvoon yllätysiskulla jo vuonna 1708. Helsingin ahdinkoa oli syventänyt syksyn 1710 ruttoepidemia, joka surmasi enemmistön kaupungin asukkaista. Ruotsin Suomen-joukkojen ylipäälliköksi palautettiin Carl Nierothin kuoltua tammikuussa 1712 maaherra Georg Lybecker, joka oli jo kertaalleen syrjäytetty samasta tehtävästä Viipurin menetyksen vuoksi. Ivan Botsinin komentama venäläinen saaristolaivasto kävi uhkaamassa Helsinkiä syyskuussa 1712, mutta joutui perääntymään Ruotsin laivaston osuessa paikalle. Ruotsin laivastoon kuulunut Nevan eskaaderi oli ylivoimainen avomerellä, mutta ei pystynyt liikkumaan rannikon matalissa vesissä, joten venäläinen kaleerilaivasto hallitsi Itä-Uudenmaan rannikkovesiä. Amiraali Olof Wernfeltin ja sittemmin amiraali Erik Johan Lillien komentama Nevan eskaaderi kuitenkin vetäytyi talveksi 1712–1713 kauas Karlskronaan. Viipurinlahden taistelu (1940)
Sodan päättyessä hyökkääjällä oli aloite käsissään kautta koko Viipurinlahden rintaman. Venäläisten sillanpää asema oli liki 10 kilometriä syvä ja seitsemän kilometriä leveä. Suomalaisten puolustus oli kulutettu sirpaleiseksi ja ohueksi. Suomalaisten puolustus oli romahtamaisillaan, joten rauha tehtiin oikeastaan yhdennellätoista hetkellä. Viipurinlahden taistelu (1944)
Neuvostojoukot valtasivat osan Viipurinlahden saarista, mutta eivät saaneet sillanpäätä alueelle eivätkä päässeet etenemään pohjoisrannikolle. Myöhemmin suomalaisten saavutettua torjuntavoitot Tali-Ihantalassa ja Äyräpää-Vuosalmella, Neuvostoliiton Leningradin rintama pysäytti hyökkäyksensä. Sinimäkien taistelu
Sinimäkien taistelut olivat toisen maailmansodan Viron alueella käydyistä taisteluista verisimmät. Hyökkääjien ja puolustajien tappiot olivat kymmeniätuhansia. Hyökkääjien tappiot kaatuneina ja haavoittuneina olivat 160 000–170 000. Erään arvion mukaan kaatuneiden neuvostosotilaiden määrä oli 35 000 ja haavoittuneiden 135 000. Puolustajien kokonaistappiot jäivät 10 000:n haavoittuneeseen ja kaatuneeseen. Saksalaisten mukaan puolustajat tuhosivat 160 hyökkääjän panssarivaunua. Taistelu oli voitto puolustajille, mutta niiden kokonaismerkitys jäi pieneksi, sillä Pohjoinen armeijaryhmä oli 30. heinäkuuta alkaen motissa neuvostojoukkojen edettyä Itämerelle Latviassa. Hitler antoi luvan vetäytyä Virosta 16. syyskuuta ja 17. syyskuuta saksalaiset aloittivat vetäytymisen Narvan rintamalta. Tallinna menetettiin neuvostojoukoille 22. syyskuuta. Suomen VI armeijakunta
Hyökkäys tuli Aunuksen kannaksen puolustuksesta vastaavalle suomalaisten sotilasjohdolle yllätyksenä. Suomalaiset eivät uskoneet venäläisten hyökkäykseen kelirikon aikana. Hyökkäys saatiin torjuttua suomalaisten keskitettyä lisää joukkoja puolustuksen tueksi ja maaston muututtua kulkukelvottomaksi. Taistelut käytiin liejun ja mudan täyttämissä taisteluasemissa ja juoksuhaudoissa. Aloite siirtyi suomalaisille ja hyökkäävä neuvostorykmentti motitettiin Pertjärvellä. Sitkeästi taistellut motti antautui 18.4. Venäläisten ylivoimaisin joukoin aloittama keväthyökkäys päättyi suomalaisten merkittävään voittoon Šemenskin-Pertjärven taisteluissa. Vihollisen tappiot Syvärin kelirikkotaisteluissa arvioitiin noin 14 000 mieheksi. Suomalaisten tappiot olivat 2 165 miestä, joista kaatuneita oli 440 miestä. Kevään 1942 torjuntavoittojen jälkeen taistelutoiminta Syvärillä laantui asemasodaksi. Viipurinlahden taistelu (1940)
Lopulta sillanpääasemat yhtyivät ja se vakiintui nopeasti. Hyökkääjä kuljetti jatkuvana nauhana jalkaväkeä ja panssareita Viipurinlahden vastarannalle. Rivistöt olisi ollut helppo tuhota ilmapommituksilla ja raskailla aseilla, mutta niihin ei Kannaksen Armeijalla ollut voimavaroja. Taistelujen riehuessa kuumimmillaan myös suomalaisten joukkojenkeskitykset yltyivät huippuunsa. Vahvennuspataljoonia saapui Rannikkoryhmälle sodan loppuun asti. Joukkojenkeskitykset eivät kuitenkaan muuttaneet Viipurinlahden voimasuhteita. Venäläisillä oli oletettavasti jalkaväen ylivoima suomalaisiin nähden 1:4 ja tykistön 1:5. Kannaksen suurhyökkäys 1944
Suomalaisten tappiot Suomen sodissa 1939–45 menehtyneiden tietokannan mukaan 9.6–15.7.1944 olivat sekä Karjalan Kannaksella että muilla rintamalohkoilla (Laatokan Karjala, Rukajärvi): 8 173 kaatunutta, 2 135 haavoihinsa menehtynyttä, 2 595 kadonnutta ja myöhemmin kuolleiksi julistettua, 30 sotavankeudessa menehtynyttä. Yhteensä 12 932 sotatoimissa menehtynyttä suomalaista sotilasta. Arviolta 72% heistä Karjalan Kannaksella ja 27% Laatokan Karjalassa kyseisenä ajanjaksona. Kannaksen taisteluissa menehtyi siis noin 9 300 suomalaista. Suomalaisten kokonaistappiot (kaatuneet, haavoittuneet, kadonneet) rintamilla (Karjalan Kannas ja muut) oli kesäkuussa n. 24 700. Kaikkiaan suomalaisia sotilaita menehtyi kesäkuun 1. päivän ja syyskuun 5. päivän 1944 (jolloin aselepo astui voimaan) välisenä aikana sotatoimissa 16 568. Jatkosodan ensimmäisenä vuotena 1941 sotatoimissa menehtyneitä oli selvästi enemmän: 25 518. Mihinkään edellä mainittuihin lukemiin kuolleista suomalaissotilaista eivät sisälly muun kuin vihollistoiminnan vuoksi menehtyneet.