Milloin Suomenlahden tykistösulku oli?
Suomenlahden tykistösulku
Suomenlahden tykistösulku oli 1930-luvulla Suomen ja Viron salaisena yhteistyönä kehitetty strateginen meripuolustusjärjestelmä, jonka tarkoituksena oli Suomenlahden kapeimpaan kohtaan keskitetyillä järeiden rannikkotykkien ristitulella, panssarilaivoilla, sukellusveneillä ja merimiinoitteilla sulkea Neuvostoliiton Itämeren laivasto Suomenlahden itäosiin ja siten turvata Suomen ja Viron länsirannikot maihinnousulta ja Itämeren laivaliikenne kauppasaarrolta sodan aikana. 305 mm/52 -merikanuuna vm. 1907
Vastaitsenäistyneiden Viron ja Suomen välille alkoi kehittyä huomattavaa puolustusyhteistyötä 1920- ja 1930-lukujen kuluessa. Yhteistyön ytimessä oli Suomenlahden tykistösulkuna tunnettu strateginen meripuolustusjärjestelmä, jonka tarkoituksena oli sulkea Neuvostolaivasto Suomenlahden pohjukkaan. Järjestelmän selkärangan muodostivat sen pääaseena toimineet 12 tuuman patterit Viron Aegnassa sekä Suomen Mäkiluodossa ja Kuivasaaressa. Tykistösulun patterit integroitiin myös vahvasti toisiinsa Suomenlahden ylittäneillä yhteyskaapeleilla, jotka mahdollistivat lahden molempien puolten asemien yhdenaikaisen tulenjohdon joko Suomen tai Viron puolelta. Suomi ja Viro eivät missään vaiheessa virallisesti liittoutuneet sotilaallisesti, mutta tykistösulun pitävyyttä harjoiteltiin maiden välisissä yhteisissä sotaharjoituksissa. 305 mm/52 -merikanuuna vm. 1907
Vastaitsenäistyneiden Suomen ja Viron välille alkoi kehittyä huomattavaa puolustusyhteistyötä 1920- ja 1930-lukujen kuluessa. Yhteistyön ytimessä oli Suomenlahden tykistösulkuna tunnettu strateginen meripuolustusjärjestelmä, jonka tarkoituksena oli sulkea Neuvostolaivasto Suomenlahden pohjukkaan. Salaisen tykistösulun Suomen puolisten linnoitteiden toteuttaminen käynnistyi vuonna 1931, kun meripuolustuksen esikunnan ajamia uusia järeitä tykkipattereita alettiin rakentaa Mäkiluotoon ja Kuivasaareen. Pattereiden linnoitustöitä varten oli varattu 2,6 miljoonaa markkaa vuoden 1931 ylimääräisessä menosäännössä.
HMS Sigrid
Vuosina 1866-1867 aluksen pääaseet korvattiin yhdellä 96 millimetrin tykillä ja lisäksi mastot poistettiin. Muutostöiden jälkeen alus luokiteltiin tykkiskuunertiksi ja sen miehistön tarve laski 31:een. Alus kuului Tukholman alueen rannikkotykistöön. Se poistettiin palveluksesta 15. marraskuuta 1901. Turun rannikkorykmentti
Tykistötilanne Turun ja Satakunnan Lohkoilla 10.11.1939Turun Lohkon ainoa varsinainen taistelu talvisodassa oli Utön taistelu 14.12.1939 jolloin kaksi Neuvostoliiton Itämeren laivaston hävittäjää lähestyi Utön linnaketta ilmeisesti tiedustelemassa ja mahdollisesti myös miinoittamassa. Utön linnake ampui 31 laukausta saaden osuman toiseen hävittäjään jossa havaittiin hieman myöhemmin voimakas räjähdys. Tämän jälkeen suomalaiset eivät enää havainneet laivaa ja ilmoittivat upottaneensa sen. Hävittäjät ampuivat 8-10 yhteislaukausta jotka menivät ohi eivätkä aiheuttaneet tappioita. Myöhemmät Talvisodan vaiheet Turun Lohkolla jäivät ilmavalvonnan tehtäviin ja lentokoneista laivaväyliin pudotettujen miinojen raivaamisen avustamiseen. Lohkon henkilökunnasta lähetettiin joukkoja avuksi Viipurinlahden taisteluihin. Miessaari
Miessaaren linnakkeen tykit poistettiin käyttökunnosta muun merilinnakkeen tavoin sisällisodan ja ensimmäisen maailmansodan lopulle ajoittuneen ajanjakson aikana. Tykkien lukkojen purkamisen teki parista kymmenestä suomalaisesta Kone- ja Siltarakennus Oy:n työntekijästä koostunut komennuskunta. Toiminnalle oli kuitenkin ilmeisesti venäläisen päällystön hyväksyntä, sillä linnoituksen komentaja Nikolai Balzam kirjoitti Helsingin venäjänkielisessä Russki vestnik -lehdessä toimenpiteen olleen Venäjän korkeimman laivastopääesikunnan välittömän ohjeen mukainen, ja että sen tavoitteena oli ”ettei yksikään taistelevista osapuolista pystyisi patterit kaappaamalla tulittamaan kaupunkia”. Sodan päätyttyä valkoiset tahot pyrkivät rakentamaan tapahtuneesta sankarimyytin, jonka mukaan Kone- ja Siltarakennus Oy:n insinööri Allan Staffans olisi miehineen huiputtanut linnaketta hallinnoineita venäläisiä aina ylintä päällystöä myöten. Hufvudstadsbladet kirjoitti muun muassa heti sodan jälkeen, että tykkipatterit olisi purettu väärennetyn valtakirjan turvin. Lehden mukaan Staffans oli lisännyt kirjoituskoneellaan linnoituksen työkomentajan antamaan kulkulupaan valtuutuksen lukkojen purkamiseen. Suomen rannikkotykistö
Seuraavaksi Hangon saaristoaseman linnakkeista tehtiin 1. elokuuta 1921 Turun Erillinen Rannikkotykistöpatteristo, mikä nimettiin 1922 uudelleen 1. Erilliseksi Rannikkotykistöpatteristoksi. Tarantul-luokka
1970-luvun lopulla Neuvostoliitto totesi tarvitsevansa suuremman, merikelpoisemman ja vahvemmin aseistetun aluksen, jossa olisi myös mahdollista sijoittaa korkeammalle ilmavalvontatutkat. Vaatimukset saivat vahvistuksen ensimmäisessä Persianlahden sodassa, jolloin lyhyenkantaman Sea Skua -merimaaliohjuksilla tuhottiin kaksitoista Irakin laivaston Osa-luokan ohjusvenettä. Ohjukset laukaistiin Westland Lynx -helikoptereista, mutta alukset eivät havainneet helikoptereita niiden lentäessä tutkahorisontin alapuolella. Tytärsaari
Vaasa-aikana, 1500-luvun keskivaiheilla, saaren tilat hävitettiin ja itse saari autioitui. Uskonpuhdistus murensi kalparitariston vallan, ja syntynyttä valtatyhjiötä seurasivat epävakaat ja rauhattomat ajat. Tallinnan porvarien palveluksessa ollut kaappari "Peter Haapanen" pakkoverotti Suomenlahden saarelaisia 1555–1557. Venäläiset taas tekivät vuosina 1570–1590 talvisin neljä hyökkäystä Kymenlaaksoon Suomenlahden yli käyttäen Suomenlahden saaria tukikohtinaan.. Suomenlahden saarten rakennukset venäläiset polttivat joka retken jälkeen Viroon palatessaan. Tiettävästi Tytärsaari mainitaan ensimmäisen kerran merikartoissa hollantilaisen Lucas Janszoon Waghenaer:in vuonna 1592 painetussa "Thresoor der Zeevaret"-meriatlaksessa. Tytärsaari pysyi asumattomana noin puoli vuosisataa, mutta 1600-luvun alussa se oli jo uudestaan asutettu Ruotsin vallan aikana (1638–1710) Ruotsi hallitsi sekä Suomenlahden etelä- ja pohjoispuolta, Baltiaa sekä Suomenlahden pohjukkaa, joten olosuhteet Suomenlahden saarilla rauhoittuivat olennaisesti Rannikkojääkäri
Suomen käymät viime sodat osoittivat saaristo- ja rannikko-olosuhteisiin tottuneiden taistelijoiden tarpeen. Jatkosodan kiivaimmat rannikkotaistelut käytiin kesällä 1944 Viipurinlahdella. Näistä 1.–5. heinäkuuta 1944 käydyt Teikarin taistelut on nimetty Vaasan Rannikkojääkäripataljoonan perinnetaisteluiksi ja 5. heinäkuuta joukko-osaston vuosipäiväksi. Suomenlahden sotatapahtumista saatuja kokemuksia ryhdyttiin soveltamaan koulutukseen siten, että vuonna 1952 perustettiin RT 1:een Rannikkopataljoona. Se toimi aluksi Suomenlinnassa ja Miessaaressa. Itsenäinen Rannikkojääkäripataljoona (RannJP) perustettiin vuonna 1960 Neuvostoliiton palauttamalle Porkkalan vuokra-alueelle Upinniemeen. Vuonna 1962 Rannikkojääkäripataljoonan komentaja eversti Toivo Knuuttila määritteli rannikkojääkärien tehtävät seuraavasti: saaren valtaus, itsenäisesti toteutettu maihinnousuhyökkäys, maihinnousuhyökkäys suuremman joukon ensimmäisenä portaana, tilapäinen puolustus, viivytys ja sissitoiminta saaristossa sekä tavanomaiset jääkärijoukon tehtävät maarintamalla. Rannikkotykistö
Rannikkotykistön kulta-aikaa erillisenä aselajina oli 1900-luvun alku. Sen rungon muodostivat kiinteät, suurikokoiset, pitkäkantamaiset tykit ja kanuunat, jotka ampuivat räjähtäviä ammuksia. Tykkeihin liittyi monimutkainen järjestelmä liikkuviin maaleihin tähtäämiseksi. Suomessa tätä kehitysvaihetta edustaa muun muassa Helsingin edustalla Kuivasaaressa sijaitseva 12-tuumainen (305 mm) rannikkotykki (ks. Suomenlinnan Rannikkotykistökilta) ja vastaavat tykit Örössä. Toisen maailmansodan jälkeen kiinteän tykistön alttius ilma- ja ohjushyökkäyksille on vähentänyt sen merkitystä. Tykistön etu verrattuna ohjuksiin on sen edullisuus. Lisäksi tykistöä voidaan käyttää myös varoitustulen antamiseen. Kuitenkin kiinteiden asemien haavoittuvuus ja staattisuus, pieni kantama verrattuna ohjuksiin (joiden kantama jopa yli 200 km) ja suhteellinen tehottomuus ovat johtaneet siihen, että kiinteän rannikkotykistön aika on loppumassa. Suomenlahden tykistösulku
Suomen ja Viron puolustusyhteistyö haki muotoa Viron vapaussodasta lähtien. Viron pääministeri Konstantin Päts ehdotti Suomelle ensimmäisen kerran tammikuussa 1919 Suomenlahden sulkua Viron ja Suomen rannikkotykistöjen yhteistyönä. Viro oli itsenäistyttyään kunnostanut vetäytyneiden venäläisten jättämät Pietari Suuren merilinnoituksen tuliasemat muutamassa vuodessa. Suomessa vastaavaan ei kuitenkaan ryhdytty kuin vasta 1930-luvulla. Suomen rannikkotykistö
1927 yhdistettiin jälleen laivaston ja rannikkopuolustuksen esikunnat. Meripuolustukseen kuuluivat Meripuolustuksen esikunta ja Rannikkotyksitö. Rannikkotykistön osaan kuuluivat Rannikkotykistörykmentti 1, Rannikkotykistörykmentti 2, Rannikkotykistörykmentti 3, Erillinen Rannikkotykistöpatteristo Hangossa, 1. Kiinteä Ilmatorjuntapatteristo Suomenlinnassa, 2. Kiinteä Ilmatorjuntapatteristo Viipurissa, Rannikkolaivasto ja Meripuolustuksen Kapitulanttikoulu. Viipurinlahden taistelu (1944)
Neuvostojoukot valtasivat osan Viipurinlahden saarista, mutta eivät saaneet sillanpäätä alueelle eivätkä päässeet etenemään pohjoisrannikolle. Myöhemmin suomalaisten saavutettua torjuntavoitot Tali-Ihantalassa ja Äyräpää-Vuosalmella, Neuvostoliiton Leningradin rintama pysäytti hyökkäyksensä. Kristiansandin tykkimuseo
Norjan miehittämisen jälkeen toisessa maailmansodassa huhtikuussa 1940 saksalaiset alkoivat välittömästi suunnitella Skagerrakin salmen sulkemista liittoutuneiden laivastolta, osana Atlantin valli -puolustussuunnitelmaa. Hanke toteutettiin sijoittamalla neljästä 38 cm-kaliiperin tykistä koostunut rannikkotykistöpatteristo Møvikiin Kristiansandiin ja sen samanlainen sisarpatteristo Hanstholmiin Tanskaan, sillä Kristiansand ja Hanstholm olivat lähimmät salmen molemmilla puolilla olevat kaupungit. Suurten rannikkotykkien lisäksi Møvikiin asennettiin 16 pienempää tykkiä, lukuisia bunkkereita ja muita linnoitteita, parakkeja sekä 2,6 kilometriä rautateitä, joiden avulla ammuksia kuljetettiin varastoista tykeille. Turskasota
Islannin kalastusministeri Lúdvik Jósepsson ilmoitti 24. toukokuuta 1958 Islannin laajentaneen kalastusalueensa 12 meripeninkulmaan. Kalastusministeri antoi 30. kesäkuuta määräyksen saattaa voimaan uuden kalastusalueen 1. syyskuuta alkaen. Britannian kalastuslaivasto jatkoi pyyntiä uuden alueen sisällä. Seuraavana päivänä Islannin merivartioston alukset "Thor" ja "Maria Júlia" pidättivät troolari "Northern Foamin", mutta "HMS Eastbourne" pysäytti aluksen vangiten islantilaiset, jotka laskettiin maihin Faxanlahdessa 13. syyskuuta. Suomen rannikkotykistö
Suomen rannikkotykistö muodostui, kun yleisesikunnasta erotettiin meripuolustusosasto ja se laajennettiin puolustushaaraksi omalla esikunnallaan. Meripuolustusosastosta muodostui näin Suomen laivaston esikunta, mikä sai vastuulleen niin Suomen laivaston alukset kuin rannikkopuolustuksen rannikkotyksitön rannikkotykistöpataljoonatkin. Ensimmäiseksi puolustushaaran komentajaksi tuli kontra-amiraali Johannes Indrenius. Linnoitustykistöpataljoonista muodostettiin Rannikkotykistörykmentti, minkä komentajaksi määrättiin eversti Wilho Petter Nenonen. 1. elokuuta 1918 Nenonen siirtyi muihin tehtäviin ja komentajksi nimitettiin kenraalimajuri Kaarlo Richard Kivekäs. Rannikkotykistörykmentin tehtäviin liitettiin sisävesiltä myös Laatokan puolustus. 4. helmikuuta 1919 eversti Wilho Petter Nenonen palasi rannikkotykistörykmentin komentajaksi. 10. divisioona (talvisota)
Paikalliset hyökkäykset ja voimakas tykistötuli jatkuivat Taipaleen lohkolla aina sodan loppuun asti. 6. maaliskuuta torjuttiin hyökkäys Kirvesmäkeä vastaan ja Terenttilän alueella jatkuivat päivittäiset hyökkäykset, joista voimakkain tapahtui 7. maaliskuuta. 9. maaliskuuta suomalaiset tyhjensivät Terenttilässä etulinjan käyttökelvottomaksi ammutut tukikohdat, toimenpide joka jäi neuvostojoukoilta havaitsematta ja massiivinen tykistötuli jatkui tyhjiin asemiin. Erityisesti sodan päättymispäivänä tykistötuli oli erittäin voimakasta. Viipurinlahden taistelu (1944)
Puna-armeija aloitti 30. kesäkuuta 1944 hyökkäyksen Teikariin ja Melansaareen, joita puolustaneet suomalaisjoukot torjuivat aluksi hyökkäykset kärsien raskaita tappioita. Neuvostojoukot hyökkäsivät 4. heinäkuuta ratsuväkiprikaatin puolustamalle Uuraan lohkolle vallaten ainoastaan Suonionsaaren. Suomen laivasto teki vastahyökkäyksen Viipurinlahdelle 5. heinäkuuta aikeenaan hidastaa neuvostojoukkojen etenemistä, mutta joutui vetäytymään kovan tykistötulen ja ilmapommitusten takia. Yksikään suomalaisten aluksista ei uponnut, mutta "Viena" vaurioitui pahoin kyeten kuitenkin palaamaan Helsinkiin korjattavaksi. Suomalaisten ylijohto antoi luvan vetäytyä Teikarista ja Melansaaresta 6. heinäkuuta. Suomenlinna
Myöhemmin linnoitus toimi suomalaisena varuskuntana. Suomen sisällissodan jälkeen Suomenlinnaan perustettiin 7. toukokuuta 1918 Suomenlinnan Linnoitustykistö, minkä nimisenä joukkoyksikön toiminta päättyi 15. syyskuuta 1918. Organisaatiouudistuksesta johtuen sen toimintaa jatkoi Suomenlinnan Rannikkotykistopataljoona 16. syyskuuta 1918 - 13. toukokuuta 1919. Rannikkotykistörykmentti 1 perustettiin 14. toukokuuta 1919, mikä toimi 15. syyskuuta]] 1939 saakka. Suomen toisen maailmansodan alkuun liittyvä puolueettomuusvartiointi edellytti ennen yhteisharjoitusta puolustustuksen tehostamista. 16. syyskuuta 1939 muodostettiin Helsingin Lohko, mitä oli voimassa välirauhan aikaan, 4. syyskuuta 1940 saakka. 5. syyskuuta 1940 - 27. maaliskuuta 1941 oli Suomenlinnan yksikkö jälleen Rannikkotykistörykmentti 1, minkä jälkeen siitä tuli Suomenlinnan rannikkotykistörykmentti 28. maaliskuuta 1941 - 16. kesäkuuta 1941. Jatkosotaan valmistautumiseksi yksikkö laajennettiin myös rannikkojoukkoja kohtalaisesti sisältäväksi 1. Rannikkoprikaatiksi rannikkotykistörykmenttien talvisodan kokemusten perusteella 17. kesäkuuta 1941 - 31. joulukuuta 1941 väliseksi ajaksi, minkä jälkeen se nimettiin 1. tammikuuta 1942 - 30. marraskuuta 1944 väliseksi ajaksi Uudenmaan Rannikkoprikaatiksi. Tämän jälkeen yksiköstä muodostui Suomenlinnan Rannikkolinnakkeisto 1. joulukuuta 1944 - 30. marraskuuta 1952. Tämän jälkeen nimeksi tuli kolmannen kerran Rannikkotykistörykmentti] 1 1. joulukuuta 1952 - 31. joulukuuta 1956. Tämän jälkeen joukkoyksiköstä tuli 1. tammikuuta 1957 alkaen Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentti. Leiri (Lappeenranta)
Suomen itsenäistymisen ja toisen maailmansodan välisenä aikana alueella toimineita joukko-osastoja olivat Tykistökoulu (1918–1919), jonka kouluttamista joukoista perustettuja tykistön joukko-osastoja oli Lappeenrannassa vuoteen 1922 asti, sekä Uudenmaan rakuunarykmentistä ja Hämeen ratsurykmentistä muodostettu Ratsuväkiprikaati (1920–1944). Sotavuosina 1939–1945 siellä majoittui ja perustettiin lukuisia joukkoja. Sotien jälkeen Rakuunamäellä toimivat Karjalan tykistörykmentti (1944–1980) ja URR, myöhemmältä nimeltään Uudenmaan rakuunapataljoona (1944–1989). Rakuunat jalkautettiin lopullisesti 1. maaliskuuta 1947 komentajansa, eversti Adolf Ehrnroothin komennolla ”Valmiiksi – ratsailta”, mihin päättyi Suomen ratsuväen historia. 4. divisioona (talvisota)
Koko joulukuun ajan divisioonan vastuualueeseen kuuluneet merialueen puolustuksesta vastanneet rannikkotykistön linnakkeet joutuivat toistuvien laivasto-osastojen ja ilmavoimien hyökkäysten kohteeksi. Merisivustan suojaamiseksi mahdolliselta maihinnousulta alueelle keskitettiin lisäjoukkoja. Merkittävimmät suomalaisen rannikkotykistön ja punalaivaston väliset taistelut käytiin 18. ja 19. joulukuuta, jolloin Saarenpään linnake joutui taisteluun suurehkon laivasto-osaston kanssa. Jälkimmäisen päivän aikana Neuvostoliiton laivaston taistelulaiva Marat sai todennäköisesti osuman peräosaansa. Rannikkotykistön yksiköt osallistuivat myös 23. joulukuuta tehdyn vastahyökkäyksen tukemiseen antamalla tykistötukea etenemään pyrkiville joukoille, mutta vastahyökkäys jouduttiin keskeyttämään alempana mainituista syistä. Kiivaista ilmapommityksista huolimatta rannikkopuolustuksen linnakkeet (Saarenpää ja Humaljoki) eivät kärsineet merkittävämpiä vauruioita, vaikka esimerkiksi kiivaimpana pommituspäivänä 27. joulukuuta linnakkeita vastaan laskettiin toimineen yhteensä 129 neuvostoilmavoimien lentokonetta. Mannerheim-linja
Suomenlahden rannikolla oli kaksi rannikkotykistön linnaketta, jotka tukivat pääasemaa. "Saarenpään linnake" sijaitsi Koivistonsaaren etelä–lounaispäässä. Sen pääaseina olivat kuusi 254- ja kaksi 152-millimetristä kanuunaa. "Humaljoen rannikkolinnake" sijaitsi Karjalankannaksen rannalla Koivistonsaaren vieressä. Sen pääaseina olivat kuusi 152-millimetristä kanuunaa. Linnakkeiden tehtävänä oli estää Neuvostoliiton laivaston pääsy Viipurinlahdelle. Mäkiluodon historia
Linnake ei ole täysin hiljentynyt 2000-luvun alulla tehdystä alasajosta huolimatta. Sitä käytettiin edelleen 2010-luvun lopulla aktiivisesti, sillä rannikkoprikaatiin kuuluva Suomenlinnan rannikkorykmentin tulipatteri ampui saaressa olevalla rannikkotykistöpatterilla puolustusvoimien vuosien 2016–2018 melutiedotteiden perusteella vaihtelevasti vuosittain. Puolustusvoimilla ei ollut aikeita luopua saaresta vuoden 2015 tilanteessa. Turun rannikkorykmentti
Turun Lohko muodostettiin jo ennen talvisodan alkua 10.9.1939 puolueettomuusvartioinnin aloittamisen yhteydessä toisen maailmansodan alettua. Lohkon naapureiksi tulivat Hangon, Satakunnan ja Ahvenanmaan lohkot. Tästä katsotaan Turun Rannikkorykmentin varsinaisen historian alkavan. Sodan uhan kasvaessa linnakkeiden rakennustöitä kiirehdittiin, mutta määrärahojen puutteen takia oli linnakkeiden hoito laiminlyöty 1920- ja 1930-luvuilla. Tykkitilanne saatiin tyydyttäväksi rannikkotykkien osalta, mutta ilmatorjuntatykeistä oli huutava pula. Myös tulenjohto- ja viestikalustossa oli suuria puutteita. Turun rannikkorykmentti
Aseistuksen osalta rannikkotykistössä kevyeksi tykiksi tuli tornikanuuna 100 TK ja raskaampi 130 TK tornikanuuna otettiin vanhemman 152/50 T:n rinnalle. Meritorjuntaohjuspatteri muodostettiin itsenäiseksi perusyksiköksi Turun Rannikkorykmentissä vuonna 1995 ja myös ilmatorjunta-aseistusta uusittiin. Viestiliikenteessä sanomalaiteverkkoon siirtyminen oli suurin muutos. Gyltö otettiin käyttöön alokaskoulutuslinnakkeena 1967 Utön ja Örön jäädessä aliupseeri- ja erikoiskurssikoulutukseen. Rykmentin nimi muuttui Turun Rannikkorykmentiksi 1990, jolla nimellä rykmentti jatkoi aina lopettamiseensa vuoteen 1998 asti. Janhuassa (Psto/TurRtR) toiminta loppui 1989 lopussa. Koulutus Kuuskajaskarissa loppui 1997. Rykmentin aluskalustoon saatiin yhteysalus Parainen 1980 ja miinalautta Pyhäranta 1992. Ruotsin merivoimat
Rannikkotykistö () perustettiin 1. tammikuuta 1902 erilliseksi aselajiksi, kun Vaxholmeniin sijoitettu tykistö siirrettiin maavoimista sekä laivaston miinoitusjoukot ja Karlskronan laivastoasemaa suojannut tykistö siirrettiin laivastosta uuteen aselajiin. Laivasto ja rannikkotykistö muodostivat yhdessä merivoimat ().Ruotsi oli puolueeton ensimmäisessä maailmansodassa 1914-1918 ja laivasto hoiti pääosan puolueettomuuden valvonnasta. Kolme Sverige-luokan rannikkopanssarilaivaa valmistuivat materiaalien saatavuusongelmista huolimatta. Samoin laivastolle valmistui kaksi Wrangel-luokan hävittäjää ja seitsemän sukellusvenettä, mutta aluksia ei kuitenkaan valmistunut vuoden 1906 laivastosuunnitelman mukaista määrää. Kauppalaivasto kärsi kuitenkin sodan aikana suuria tappioita, kun kaikkiaan 270 kauppa-alusta tuhoutui ja noin 800 merimiestä sai surmansa. Kuolemanrangaistus Suomessa
Vuonna 1949 tehdyn lainmuutoksen mukaan kuolemanrangaistusta ei enää voitu tuomita rauhan aikana tehdystä rikoksesta. Samalla lakiin otettiin määräys, jonka mukaan sotatilan aikana langetettu kuolemantuomio muuttui ilman eri päätöstä elinkautiseksi kuritushuonerangaistukseksi, jos se oli täytäntöön panematta sotatilan lakatessa. Tätä lainmuutosta eduskunnassa käsiteltäessä kukaan ei vaatinut enää rauhan ajan kuolemanrangaistuksen säilyttämistä. Keskustelu kuolemanrangaistuksesta vilkastui hetkeksi vuonna 1953 Soson seisakkeella Muhoksella tehdyn joukkosurman ja Kyllikki Saaren murhan sekä vuonna 1959 Tulilahden kaksoismurhan yhteydessä. Muun muassa silloinen sisäministeri Eino Palovesi kannatti Tulilahden uhrien muistotilaisuudessa pitämässään puheessa rangaistusten koventamista väkivaltarikosten osalta. Pohjoismainen suuntaus
Reunavaltiopolitiikan osana Suomi kuitenkin teki aktiivista yhteistyötä Viron kanssa puolustuspolitiikan alueella salassa valmistellen muun muassa Suomenlahden tykistösulun, joka meristrategisesti oli jatkoa Pietari Suuren merilinnoitukselle. Tiedon yhteistyön olemassaolosta sai Neuvostoliitto todennäköisesti Vilho Pentikäiseltä, mikä näkyi myöhemmin 1938 ja 1939 Neuvostoliiton vaatimuksina saada haltuunsa Suomelle kuuluvat Suomenlahden ulkosaaret Leningradin edustalla olevalla merialueella meripuolustuksen lujittamiseksi. Kanuuna
Viimeinen tykistöalusten välillä käyty taistelu oli Surigaon salmen taistelu 1944, jossa yhdysvaltalainen amiraali Jesse Oldendorfin johtama taistelulaivaosasto upotti japanilaisen amiraali Nishimuran johtaman taistelulaivaosaston tutkaohjatulla tykistöllä. Tämän jälkeen taistelulaivojen päätehtävä oli tulituen antaminen maihinnousuissa ja rannikkomaalien pommittaminen. Tähän taistelulaivat soveltuivat erittäin hyvin; ne saattoivat ampua horisontin takaa tulematta itse havaituiksi, ja yhdysvaltalaiset laskivat Vietnamin sodassa, että yhden Iowa-luokan taistelulaivan 10 minuutin aikana ampuma kranaattimäärä vastasi samaa määrää pommeja, mitä yksi Constellation-luokan tukialus kykeni lento-osastollaan toimittamaan vuorokauden aikana maaliin. Viimeisen kerran taistelulaivojen tulitukea käytettiin ensimmäisen Persianlahden sodan aikana 1991. Moottoritorpedovene Jylhä
Alus lähti 29. lokakuuta Laatokan jäätyessä laivueen mukana samaa reittiä Suomenlahdelle ja edelleen Tallinnaan, jossa laivue talvehti. Seuraavana keväänä laivue operoi Suomenlahdella Leningradin edustalla, kunnes 5. toukokuuta 1943 Välimeren tilanne pakotti Italian luopumaan veneistään ja siirtämään henkilöstönsä takaisin kotimaahan. Suomen merivoimat
.Vuonna 1952 anneettiin uusi asetus merivoimista, johon kuului kaksi lippuetta ja kaksi laivastoasemaa. Merivoimista tuli yksi Suomen kolmesta puolustushaarasta. Samalla rannikkotykistö siirrettiin maavoimiin. Porkkalan palautettiin vuonna 1956 ja aluevedet laajenivat. Laajennukset vaativat uusia aluksia ja rannikkotykistön rajoitukset menettivät merkityksensä. Linnakkeita alettiin taas varustaa raskaalla ja järeällä tykkikalustolla. Helsingin laivastoasema siirrettiin Katajanokalta Upinniemeen vuonna 1959. Suursaari
Suomen ja Neuvostoliiton solmiessa aselevon syyskuun alussa 1944 Saksan joukot olivat vetäytyneet Virossa Narvan tasalle. Suomen vetäytyminen sodasta avasi Neuvostoliiton laivastolle vapaan kulkutien Itämerelle. Jotta neuvostolaivaston liikkeitä voitaisiin rajoittaa, saksalaiset päättivät miehittää Suursaaren. Tätä varten oli jo aiemmin laadittu suunnitelma, koodinimeltään oli Tanne Ost. Aamuyöllä 15. syyskuuta 1944 Suurkylän lähelle ilmestyi kymmenkunta saksalaisalusta. Suomalais- ja saksalaiskomentajien välillä lienee käyty keskustelu, jossa Saksa ilmoitti halunsa ottaa saaren haltuun rauhallisin keinoin. Kun suomalaiset eivät suostuneet, syttyi taistelu, joka loppui myöhään samana iltana saksalaisten menetettyä kymmenkunta alusta ja noin 1 400 sotilasta kaatuneina, haavoittuneina ja vankeina. Suomalaisten tappiot olivat noin sata sotilasta. Taistelun aikana suomalaiset saivat voimakasta ilmatukea Neuvostoliiton ilmavoimilta. Taistelussa saadut saksalaiset sotavangit jätettiin rauhansopimuksen mukaisesti Neuvostoliitolle. Moskovan välirauhassa Suomi joutui luovuttamaan Suursaaren, mikä vahvistettiin lopullisesti Pariisin rauhassa vuonna 1947. Rannikkopuolustus
Suomen osalta Venäjä ei ehtinyt hyödyntää Suomenlahden pohjoisrannalla olevaa rannikkotykistöä, koska Suomen itsenäistymisessä se jäi suomalaisten haltuun. Pienessä mittakaavassa Suomenlahden hallinta tykein nousi esille 1938–1939 ensin Jartšev -neuvotteluissa ja sitten virallisissa neuvotteluissa syksyllä 1939 kysymyksenä Suomenlahden saarien vaihtamisesta Neuvostoliiton kanssa johonkin strategisesti vähemmän merkitykselliseen asiaan. Samaan kysymykseen liittyivät myös Moskovan rauhassa Neuvostoliiton käyttöön luovutettu Hanko ja jatkosodan jälkeen Porkkala. Ohjusaikakaudella rannikkotykistön kiinteiden laitteiden merkitys väheni 1950-luvun puoliväliin ja loppuun mennessä. Suomenlinnan telakka
Suomenlinnan telakka eli Viaporin telakka on 1700-luvun jälkipuoliskolla rakennettu kaleeri- ja kuivatelakka Susisaaressa Suomenlinnassa, Helsingissä. Telakan suunnitteli Daniel Thunberg, joka sai kansainvälistä huomiota teknisten ratkaisujen myötä. Suomenlinnan telakka on Suomen vanhin kuivatelakka ja yksi Euroopan vanhimmista telakka-alueista. Se on myös ainoa kuivatelakka Suomessa Hangon itäpuolella. Kuivatelakan suuremman sisäaltaan pituus on 140 metriä, leveys 50 metriä. Pienemmän ulkoaltaan pituus on 120 metriä, leveys 21 metriä. Telakka-altaisiin johtaa 5 metrin syvyinen väylä. Telakalla on ollut keskeinen asema Suomenlinnan linnoituksen historiassa ja sitä voidaan pitää myös saavutuksena tekniikan historiassa. Talvisodan merisotatoimet
Suomen rannikkotykistö oli sodan alkaessa kenties ainoa aselaji, joka oli kalustonsa puolesta valmis sotaan. Sen operatiiviset suunnitelmat olivat kuitenkin vanhentuneita, sillä Suomen ja Viron yhteistä Suomenlahden tykistösulkua ei voitu enää toteuttaa täydellisenä Viron solmittua Neuvostoliiton kanssa avunantosopimuksen. Tykistösulun tulenjohtoon tarkoitettuja kaapeleita kuitenkin käytettiin tiedusteluyhteistyöhön Suomen ja Viron välillä. Tykistön pääkalustona olivat 305, 254 ja 152 mm:n tykit. Suomenlahden tykistösulku
Puna-armeija tuhosi Viron rannikkotykit vetäytyessään. Suomalaiset rakensivat kuitenkin Naissaareen tulenjohtotornin, voidakseen tähystää Suomenlahden koko leveydeltään Mäkiluodon järeiden tykkien tulen paremmaksi johtamiseksi. Merkittäviä taisteluammuntoja ei käyty, mutta sulku pystyi olemassaolollaan turvaamaan Suomen ja Saksan välisen kauppalaivaliikenteen jatkosodan ajan Neuvostoliiton laivaston toiminnalta. Toisen maailmanson aikaisia merimiinoja on ollut Baltian rannikolla runsaasti, ja niitä ovat vielä 2000-luvullakin useat laivastot käyneet harjoituksina purkamassa. Suomen rannikkotykistö
Rannikkotykistörykmentti 1:n esikunta oli Helsingissä. Rannikkotykistörykmentti 1:n tehtävänä oli puolustaa Suomenlahdella Helsingistä Hankoon. Teknikko Allan Staffansin toiminnan ansiota venäläinen Suomen sisällissodan aikana kansanvaltuuskunnan haltuun joutunut tykistö saatiin taisteluitta hyväkuntoisena suojeluskuntien haltuun. 7. toukokuuta 1918 perustettu Suomenlinnan Linnoitustykistö piti hallussaan aluetta ja siihen kuuluva I Suo­malainen Raskastykistöpatteri ampui 12. toukokuuta 1918, kun valtionhoitaja Svinhufvudin läsnä ollessa nostettiin Suomen senaatin punainen leijonalippu Kustaanmiekalla salkoon. Yksiköstä tuli Suomenlinnan Rannikkotykistöpataljoona 16. syyskuuta 1918 - 13. toukokuuta 1919 väliseksi ajaksi, minkä jälkeen sen täydennettiin yleisessä rannikkotykistön organisaatiouudistuksessa Rannikkotykistörykmentti 1:ksi 14. toukokuuta 1919 - 15. syyskuuta 1939 väliseksi ajaksi.
RT 1:stä tuli merkittävä puolustushaaran ja aselajin kehittäjä vuoksi. Ensimmäiset koeammunnat aloitettiin Santahaminasta ja Harmajalta kuuden tuuman rannkkotykeillä jo toukokuussa 1918. 1930-luvulle mentäessä alettiin kehittää tykkejä. Muutettiin tykkien ryhmitystä siten, että ne kykenivät ampumaan joka suuntaan ympäristöön 360 asteen sektorille. Lisäksi kehitettiin Canat-tykkien putken kääntö siten, että putken korotus suureni mahdollistaen aikaisempaa suuremman ampumaetäisyyden, kehitettiin sisä- ja ulkoballistiikkaa sekä kehitettiin ampumamenetelmiä. Suomen Tykistömuseo
Suomen Tykistömuseon edeltäjä Tykistömuseo perustettiin Kankaanpään Niinisalon tykistövaruskunnan läheisyyteen vuonna 1977. Museo avattiin yleisölle 2. heinäkuuta 1977 ja se sijaitsi saman vuoden keväällä tyhjilleen jääneessä, Kankaanpään kaupungin omistamassa Salonharjun kansakoulurakennuksessa. Tykistömuseo toimii yhtenä kymmenestä aselajimuseosta, joita Helsingissä sijaitseva Maanpuolustuskorkeakoulun alainen Sotamuseo ohjaa ja valvoo. Vuoden 1977 aikana Tykistömuseossa vieraili 7 529 kävijää, joista maksaneita oli 6 174. Suomenlahden meripuolustusalue
Joukko-osaston aikaisemmat nimet olivat "Suomenlahden Laivasto" (SLLaiv) vuoteen 1998 asti ja sitä ennen "Helsingin Laivastoasema" (HelLAs) vuoteen 1992 asti. Meripuolustuksen uudelleenorganisoinnin myötä 1. heinäkuuta 1998 Suomeen luotiin Suomenlahden ja Saaristomeren meripuolustusalueet. Näistä suurempaan, Suomenlahden meripuolustusalueeseen liitettiin joukkoyksikköinä Suomenlahden laivasto, Suomenlinnan Rannikkorykmentti SlRR ja Hangon Rannikkopatteristo HanRPsto. Joukko-osastona toiminut Kotkan rannikkoalue lakkautettiin 1. tammikuuta 2007, ja se liitettiin joukkoyksikkönä Suomenlahden meripuolustusalueeseen Kotkan rannikkopataljoonan nimellä. 305 mm/52 -merikanuuna vm. 1907
Suomenlahden tykistösulun selkärangan muodostivat sen pääaseena toimineet 12 tuuman patterit Viron Aegnassa sekä Suomen Mäkiluodossa ja Kuivasaaressa. Tykistösulun patterit integroitiin myös vahvasti toisiinsa Suomenlahden ylittäneillä yhteyskaapeleilla, jotka mahdollistivat lahden molempien puolten asemien yhdenaikaisen tulenjohdon joko Suomen tai Viron puolelta. Suomi ja Viro eivät missään vaiheessa virallisesti liittoutuneet sotilaallisesti, mutta tykistösulun pitävyyttä harjoiteltiin maiden välisissä yhteisissä sotaharjoituksissa. Suomen tykistörykmentti
Rauhan ajan kokoonpanossa Suomen tykistörykmentin esikunta, keskusvarikko ja seitsemän komppaniaa olivat Helsingissä, kaksi komppaniaa, korjauspajat ja osa varikkoa Hämeenlinnassa sekä yksi komppania Tammisaaressa. Lisäksi oli pienempiä komennuskuntia Hankoniemen linnoituksessa, Svartholmassa ja Varkaudessa. Haukilahden historia
Haukilahden valonheitinpatteri palasi toimintaan 12. heinäkuuta 1941 yleisen liikekannallepanon jälkeen. Asemat kunnostettiin, niistä vedettiin puhelinyhteys Helsingin paikallistorjuntakeskukseen ja lottakanttiini jatkoi jälleen toimintaansa. Miehistö majoittui jatkosodan ajan talvisodan tapaan lähellä sijainneisiin huviloihin. Vihollisen pommituslennot rajoittuivat alkuun häirintäpommituksiin. Vuoden 1942 tammi-maaliskuun pommitukset tuhosivat Helsinkiä, ja niiden jälkeen ilmapuolustus päätti siirtyä tehokkaaksi osoittautuneeseen sulkuammuntataktiikkaan. Torjunta tehostui entisestään keväällä 1943, kun Helsinkiin saatiin ilmatorjuntatutkia ja uusia IT-tykkejä. Pitkänkallionmäen patteri osallistui myös Kalle Nurmen komennossa Helsingin suurpommitusten torjuntaan. Haukilahden patterista vastasivat naislotat heinäkuun 1944 lopusta aina 15. lokakuuta 1944 saakka, jolloin patteri lopetti lopullisesti toimintansa. Ruotsinsalmen merilinnoitus
Ruotsinsalmen merilinnoitus oli linnoitusjärjestelmä Kymissä nykyisessä Kotkan kaupungissa. Se kuului osana venäläisten jälkeen rakennuttamaan Kaakkois-Suomen linnoitusjärjestelmään. Linnoitus muodosti Kyminlinnan kanssa kaksoislinnoituksen ja sen eteläisen osan, jonka tarkoituksena oli toimia Ruotsin puolella sijainneiden merilinnoitusten, Loviisan Svartholman ja Helsingin Sveaborgin eli Suomenlinnan vastapainona sekä Pietarin suojaksi rakennetun Kronstadtin merilinnoituksen etuvartiona. Krimin sodan aikana vuonna 1855 brittiläis-ranskalainen laivasto tuhosi linnoitukset. Talvisodan merisotatoimet
Ennen talvisodan alkua Suomen ilmavoimat ja Neuvostoliiton Itämeren-laivaston ilmavoimat suorittivat aktiivisesti tiedustelulentoja Suomenlahden alueella. Neuvostoliittolaiset aloittivat tiedustelemisen Suomen ilmatilassa 26. lokakuuta, seuraten suomalaisten panssarilaivojen ja sukellusveneiden sijaintia sekä valokuvaten Suomenlahden ja Laatokan rannikkoa. Panssarilaivat vaihtoivat ankkuripaikkojaan tämän vuoksi jatkuvasti saaristoissa Ahvenanmaan ja Kotkan välillä. Suomalaiset ilmavoimat tekivät runsaasti tiedustelua Suomenlahden itäosassa ja aloittivat valokuvauslennot kesällä 1939, lentäen syvälle Neuvosto-Karjalaan, Kronstadtiin ja Leningradiin seuratakseen joukkojenkeskityksiä. Tykkivene Matti Kurki
Alukset liitettiin 1907 Venäjän Itämeren laivastoon saattajiksi, jolloin niiden aseistuksen 47 millimetrin pääaseet vaihdettiin kahteen 57 millimetrin ja 40 kaliiperin tykkiin. Alukset aseistettiin 1910 uudelleen kahdella 75 millimetrin ja kahdella 57 millimetrin tykillä sekä kahdella konekiväärillä, ja samalla aluksista poistettiin torpedoputket. Suomenlahden tykistösulku
Yhteistyö oli sotilassalaisuus. Neuvostoliitto oli siitä kuitenkin tietoinen alusta alkaen. Kopioita suomalaisista suunnitelmista toimitti Neuvostoliitolle vakooja luutnantti Vilho Pentikäinen. Sulkujärjestelmän olemassaolo synnytti huolta puna-armeijassa ja maan poliitikoissa. Mare Island Naval Shipyard
Mare Island Naval Shipyard (MINSY) oli Yhdysvaltain laivaston ensimmäinen Tyynenmeren rannikolle perustettu tukikohta. Se sijaitsee Kaliforniassa Vallejossa 25 mailia San Franciscosta koilliseen. Napa-joki läpäisee Mare Islandin salmen erottaen niemimaan telakan Vallejon kaupungin yhteydestä. Telakka oli toisessa maailmansodassa Yhdysvaltain länsirannikon merkittävin sukellusvenesatama, minkä lisäksi se valvoi San Franciscon lahden telakkateollisuutta. Tukikohta suljettiin 1996, mihin mennessä sitä oli uudelleen organisoitu useaan kertaan. Alue liitettiin vuonna 1960 Kalifornian historiallisten maamerkkien luetteloon () ja vuonna 1975 kansallisten historiallisesti merkittävien alueiden luetteloon (). Tykistökoulu
Ennen talvisotaa tykistön tarkastajaksi nimitetty kenraalimajuri Svanström esitti tarpeen erillisen Tykistökoulun perustamiseksi Helsinkiin tai Santahaminaan, mutta sota keskeytti suunnittelun. Välirauhan aikana Svaströmin suunnitelmat kävivät toteen, ja Tykistökoulu perustettiin Uudenmaan kasarmille Helsinkiin 3.2.1941. Aliupseerilinja sijoitettiin Hyrylään. Jatkosota keskeytti toiminnan kuitenkin varsin pian. Suomen sota
Ruotsin kykyä puolustaa Suomea sen jälkeen, kun Suomenlahti olisi sulanut, rajoitti se, että Tanska joutui julistamaan sodan Ruotsille. Tanska ei voinut pysyä puolueettomana vahvan ranskalaisvaikutuksen vuoksi, vaikka sodanjulistuksen seurauksena se saattoi joutua Britannian kuninkaallisen laivaston saartoon ja menettää Norjan. Tanskan 5. maaliskuuta 1808 päivätty sodanjulistus tavoitti Ruotsin hallituksen 14. maaliskuuta 1808. Tuona aikana venäläisjoukot Suomessa olivat jo edenneet Etelä-Suomessa Hämeeseen Turku tavoitteenaan. Suomen rannikkotykistö
Ennen talvisotaa edeltäneitä ylimääräisiä harjoituksia 10. syyskuuta 1939 rannikkotykistön joukko-osastot nimettiin uudelleen: Rannikkotykistörykmentti 3:sta tuli Laatokan Meripuolustus. Muista joukko-osastoista tuli Viipurin lohko, Kotkan, Pellingin, Helsingin, Hangon, Turun, Ahvenanmaan, Satakunnan, Vaasan ja Oulun lohkot. Välirauhan aikana 1940 nimettiin lohkot jälleen rykmenteiksi. Näin muodostuivat Kotkan Rannikkötykistörykmentti, Pellingin Rannikkotykistörykmentti, Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentti, Raaseporin Rannikkotykistörykmentti ja Turun Rannikkotykistörykmentti sekä Vaasan Rannikkolinnakkeisto. Sotamuseo
Puolustusvoimat – 100 vuotta sodan ja rauhan töissä -näyttely avattiin Sotamuseon Maneesissa ja Tykistömaneesissa toukokuussa 2018. Autonomiasta Atalantaan -näyttely Suomen sotahistoriasta avattiin toukokuussa 2012 ja suljettiin lokakuussa 2017. Tätä ennen Maneesissa oli talvi-, jatko- ja Lapin sotia esittelevä ja pääasiassa raskaampaa materiaalia sisältänyt näyttely, joka avattiin rakennuksen näyttelytilaksi avaamisen yhteydessä kesäkuussa 1989. Tilassa on järjestetty useita erikoisnäyttelyitä, kuten Suomalaiset sukellusveneet -näyttely, joka oli esillä vuosina 2003 ja 2004, sekä toukokuusta elokuuhun 2011 nähtävillä ollut Vesikko-näyttely. Suomenlinnan venäläiskaudelta peräisin oleva Maneesi on alun perin rakennettu 1880-luvulla tykkivarastoksi. Suomen ja Saksan sotilasyhteistyö 1940–1941
Neuvostoliiton Pohjoinen laivasto ja 14.Armeija saivat 22.6. käskyn pommittaa viholliskohteita Petsamon ja Kirkkoniemen alueella. 
Kesäkuun 22 päivän aamulla ryhtyi Neuvostoliitto hyökkäykseen Suomen alueelle pommittaen ja tulittaen puhtaasti suomalaisia kohteita. Klo 6.05 aamulla sanottuna päivänä Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat suomalaisia panssarilaivoja Sottungan luona, klo 6.15 Alskärin linnaketta Turun saaristossa, klo 6.45 suomalaisia kuljetusaluksia Korppoon luona ja klo 7.55 Puna-armeijan tykistö avasi tulen Hangon vuokra-alueelta ampuen Porsöhön, Storholmaan ja mantereelle. Samana päivänä avattiin Hirsilammen luona, noin 14 km Imatran itäpuolella, Neuvostoliiton alueelta tuli suomalaisia rajavartioita kohden ja Pummangista Petsamossa ammuttiin useita kymmeniä tykinlaukauksia erästä merellä kulkenutta suomalaista laivaa kohti. Näiden puolueettomuudenloukkausten johdosta ulkoministeri Witting kesäkuun 22 p:nä esitti Neuvostoliiton lähettiläälle ministeri Orloville vastalauseen pyytäen selitystä. Ministeri Orlov lupasi kääntyä hallituksen puoleen, mutta pyydettyä selitystä ei milloinkaan saatu. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1940–1944
Talvisota päättyi Moskovan rauhaan 13. maaliskuuta 1940, jolloin alkoi välirauhaksi kutsuttu ajanjakso. Ajanjaksoa leimasi ankara painostus sekä Neuvostoliiton että Saksan taholta. Huhtikuussa 1940 Saksa hyökkäsi Tanskaan ja Norjaan ja sulki näin Suomelta pääsyn Pohjanmerelle. Ainoa henkireikä oli Petsamo, jota kautta kuljetettiin muun muassa Ruotsin tilaamat 62 Seversky EP-1 -konetta. Neuvostoliitto sai uhkavaatimuksillaan Viron, Latvian ja Liettuan liitettyä itseensä elokuussa 1940. 130 TK
Rannikkotykistön ja linnakesaarten alasajo käynnistyi 1990-luvulla Suomen geopoliittisen tilanteen muutosten ja taistelutavan kehityksen seurauksena. Kiinteistä kantalinnoitteista nähtiin järkevämpänä siirtyä liikkuvampaan puolustuskalustoon. Puolustusvoimat muutti myös vuosituhannen vaihteella organisaatiotaan siten, että aiemmin maavoimien alaisuudessa toimineet rannikkotykistöpatterit siirtyivät merivoimille ja muodostivat laivaston osastojen kanssa uudet meripuolustusalueet. Tykkikaluston alasajo alkoi 152/50 T -tykeistä, joiden viimeiset ammunnat toteutettiin vuonna 2002. Viimeiset 100 56 TK -tornikanuunat poistuivat käytöstä 2010-luvun alussa, ja näin ollen 130 TK jäi rannikkolinnakkeiden ainoaksi käytössä olevaksi tykkikalustoksi. Vuoden 2017 tilanteessa 130 TK -kaluston kaavailtiin poistuvan käytöstä 2020-luvun aikana. Sukellusvene Vesikko
Yleisen liikekannallepanon yhteydessä lokakuussa 1939 "Vesikko", "Vesihiisi" ja "Saukko" määrättiin valvontatehtäviin läntiselle Suomenlahdelle. Talvisodan sytyttyä "Vesikko" partioi aluksi Hangon edustalla. 18. joulukuuta se määrättiin siirtymään Viipurinlahdelle Koivistoon, missä oli käynnissä taistelu Saarenpään linnakkeen ja kahden neuvostoliittolaisen taistelulaivan välillä. "Vesikon" saapuessa Viipurinlahdelle seuraavana iltana taistelu oli kuitenkin jo päättynyt. Kova pakkanen vaikeutti sukellusvenetoimintaa, ja "Vesikko" palasi 22. joulukuuta telakalle Helsinkiin, mihin päättyi sen osallistuminen talvisotaan. Väinö Tanner
Syksyllä 1939, toisen maailmansodan sytyttyä Neuvostoliitto vaati Leningradin turvallisuuteen vedoten Suomelta Suomenlahden saaria, osaa Karjalankannaksesta ja tukikohtaa Hankoniemeltä. Cajanderin hallituksen valtiovarainministeri Väinö Tanner osallistui neuvottelujen toiselle ja kolmannelle kierrokselle valtioneuvos J. K. Paasikiven ja eversti Aladár Paasosen kanssa. Pyrkiäkseen keventämään jännittynyttä ilmapiiriä Tanner sanoi tervehtiessään Stalinia: "Minä olen menševikki." Tämä tokaisu ei kuitenkaan huvittanut Stalinia eikä ulkoministeri Vjatšeslav Molotovia. Sen enempää Tanner kuin Paasikivikään eivät pystyneet tekemään paljonkaan, koska heitä sitoivat hallituksen antamat tiukat ohjeet, joiden mukaan alueluovutuksiin ei saanut suostua. Kummankin osapuolen pitäessä tiukasti kiinni omasta kannastaan neuvottelut päättyivät tuloksettomina 9. marraskuuta. 152/35 Mk
Jatkosodassa tykkiä käytettiin Saaristomerellä sekä hyökkäysvaiheen jälkeen myös Laatokalla Saunaniemessä. Kaksitykkinen 30. raskas rannikkotykistöpatteri siirrettiin toukokuussa 1944 Ääniselle Limosaareen ja nimettiin uudelleen 43. raskaaksi rannikkotykistöpatteriksi. Äänisen rannikkoprikaatin vetäytyessä Ääniseltä patteri purettiin ja siirrettiin 21-22.6 Laatokalle Mursulaan Rannikkotykistörykmentti 13:n IV Linnakkeistoon. Patteri siirrettiin edelleen heinäkuun puolivälissä Riekkalan Hakalaan ja Välirauhan jälkeen 39. raskaana rannikkotykistöpatterina Salpa-asemaan Kuorevaaraan. Jatkosodan lopussa oli seitsemän tykkiä jäljellä, kaksi Lypertössä, kolme Bokullassa ja kaksi Ristisaaressa. Lisäksi oli kolme putkea Helsingin Laivastoasemalla. Sodan jälkeen tykit poistettiin käytöstä ja romutettiin yhtä lukuun ottamatta. Jäljelle jäänyt tykki on esillä Suomenlinnassa. Turun vankileiri
Leirin johtajana toimi aluksi luutnantti V. Gräsbäck ja kesäkuusta lähtien liikemies A. Arrhenius. Sirkkalan kasarmi eristettiin piikkilanka-aidalla ja sitä vartioi 75 Varsinais-Suomen rykmentin sotilasta, joilla oli aseistuksenaan myös konekivääreitä. Punavankien joukkoarmahdus alkoi syyskuussa 1918 ja Turun vankileiri suljettiin lopulta heinäkuussa 1919. Suomen ja Viron puolustusyhteistyö
Viron tultua osaksi Neuvostoliittoa ei 1930–1939 suunniteltu yhteistyö koskaan toteutunut. Talvisodan aikana kuitenkin muodollisesti puolueeton, mutta tukikohtia Neuvostoliiton haltuun antanut Viro kuitenkin jatkoi tiedusteluyhteistyötä Suomenlahden tulenjohtoa varten rakennettuja merenalaisia kaapeleita pitkin. Puolustussuunnitelmien mukaan virolaisia sukellusveneitä olisi voitu käyttää koordinoidusti samaan tarkoitukseen kuin suomalaisiakin.Vetehinen (sukellusvene) Vetehinen-luokan veneiden uppouma oli 500 tn.
Osana rannikkotykistöyhteistyötä laskettiin yhteistä tulenjohtoa varten Suomenlahden pohjaan merikaapeleita, joita käytettiin vielä talvisodan ajan Viron ollessa muodollisesti puolueettomana, vaikka se oli jo luovuttanut Neuvostoliitolle tukikohtia, muun muassa lentokenttiä, joista käsin Neuvostoliitto suoritti ilmapommituksia Suomeen. 5. miinalaivue
5. miinalaivue (lyh. 5. MILV, aik. 5. MiLv) oli merivoimien operatiivinen joukkoyksikkö. Laivue kuului Suomenlahden Meripuolustusalueeseen ja sen tukikohta oli 7. ohjuslaivueen tavoin Kirkkonummen Upinniemessä. Laivueen tehtävänä oli ylläpitää miinoitus- ja miinantorjuntavalmiutta Suomenlahdella. 5. miinalaivue lakkautettiin Suomenlahden meripuolustusalueen tavoin vuoden 2015 alussa puolustusvoimauudistuksen yhteydessä. Viipurinlahden taistelu (1940)
Talvisodan alusta helmikuun loppuun Viipurinlahden puolustuksesta vastasivat rannikkotykistöjoukot ja Suomen merivoimien reserveistä kootut epäyhtenäiset joukot. Rannikkopuolustus
Talvisodan edellä Suomi ryhtyi Saksan Puolaan hyökkäämisen johdosta puolueettomuusvartiointiin 5. syyskuuta 1939. 5. lokakuuta Neuvostoliitto ehdotti rajansiirtoa Karjalankannaksella, itäisen Suomenlahden saarien luovuttamista ja Hangon vuokraamista laivastotukikohdaksi Neuvostoliiton Itämeren laivastolle, mistä vastikkeeksi Neuvostoliitto olisi luovuttanut suuremman alueen Repolasta ja Porajärveltä, missä oli ollut 1920-luvun alussa itsenäisyysliikkeitä, mitkä olisivat halunneet liittyä Suomeen. Laivaston tehtäväksi talvisotaan mennessä oli estää Neuvostoliiton maihinnousu Etelä-Suomeen ja estää Neuvostoliittoa saartamasta Suomen ulkomaankauppayhteyksiä meritse. Lokakuussa aloitettiin miinoitukset, mitä jatkettiin 12. tammikuuta 1940 saakka. Miinoihin tuhoutui yksi neuvostoliittolainen sukellusvene. 7. joulukuuta 1939 Neuvostoliitto julisti Suomen rannikot saartoon. Itämeren laivaston sukellusveneet upottivat viisi rahtualusta ja Itämeren laivaston omat ilmavoimat neljä. Aluksista neljä oli suomalaisia. Neuvostoliitto ulotti sukellusvenetoimintansa myös Ahvenanmaan lähistölle, minkä vuoksi Ruotsi alkoi miinoittaa aluevesiään Ahvenanmaan kapeikoissa. Suomen ja Viron puolustusyhteistyö
Sen jälkeen kun Venäjän Itämeren laivasto suurelta osin tuhoutui Tsushimassa Venäjän–Japanin-sodan aikana 1905, oli Venäjä erityisesti vuodesta 1912 alkaen pyrkinyt korvaamaan alusmenetykset vahvistamalla rannikkotykistöä Suomenlahden rannoilla. Tämän tarkoitus oli estää Saksan laivaston tunkeutuminen kohti Pietaria. Talvisodan tausta
Puna-armeijan hyökkäys Suomeen alkoi 30. marraskuuta 1939. Punatykistö avasi tulen Karjalankannaksella kello 6.50. Jäämeren rannalla Sallassa hyökkäyksen voidaan kuitenkin katsoa alkaneen jo muutamia päiviä aiemmin. Kello 9 Viipurissa annettiin ensimmäinen ilmahälytys. Ensimmäisen päivän aikana Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat Suomessa 16:ta paikkakuntaa, muun muassa Helsinkiä kahdesti. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov piti myöhään illalla radiopuheen ja kertoi, että neuvostohallitus oli käskenyt puna-armeijaa varmistamaan Neuvostovaltion ulkoisen turvallisuuden. Suomessa presidentti Kyösti Kallio luki eduskunnan päätöksen sotatilasta radiossa kello 13.30. Jatkosota
Saksan merivoimat käyttivät hyväkseen Suomen aluetta, ne olivat tukeutuneet Suomen rannikkoon ja satamiin jo kesäkuun puolivälistä alkaen. Suomen sodanjohto oli määrännyt jo 17. kesäkuuta sukellusvenelaivueen osallistumaan Viron rannikon miinoittamiseen ja illalla 21. kesäkuuta sukellusvenelaivue sai toteuttamiskäskyn tehtävälleen. Suomalaiset sukellusveneet sekä suomalaiset ja saksalaiset laivat aloittivat 22. päivänä Suomenlahden miinoittamisen, jotta Neuvostoliiton Itämeren laivaston vapaa kulku estettäisiin. Pyrkimyksenä oli varmistaa ettei neuvostolaivasto pystyisi häiritsemään Suomenlahdelta saksalaisten Baltiaan avattavaksi suunnitellun maarintaman sivustaa, ja estää hyökkäys Ahvenanmaalle, jonka hallinta oli Suomen kannalta elintärkeää. Miinoitus ulotettiin 22. päivänä Neuvostoliiton miehittämän Viron (muun muassa Tallinnan) edustalle. Suomalaiset sukellusveneet laskivat miinoja Viron rannikolle 22. kesäkuuta 1941 kello 7.28–9.06 välisenä aikana. Suomen Laatokan-laivasto
Suomen Laatokan-laivasto oli suomalainen laivasto, joka toimi Laatokalla talvi- ja jatkosodan aikana. Tarton rauhansopimuksen mukaan Laatokalla ei saanut olla yli sataa tonnia painavia aluksia eikä niiden aseiden kaliiperi saanut ylittää 47 mm:ä. 
Neuvostoliitto hyökkäsi Suomeen aloittaen talvisodan 30. marraskuuta 1939, Tarton rauhansopimus menetti merkityksensä. Laatokan-laivastoon kuuluivat sodan aikana tykkiveneet "Aallokas", "Aunus", "Vulcan" ja "Tarmo", sekä "Hercules", "Kiviniemi", "Yrjö", "Voima", "S I", "N K af Klecker" ja joukko kuljetusaluksia. Suurin näistä aluksista oli "Aallokas", jonka komentajana oli tykkiveneosaston komentaja, kapteeniluutnantti Asikainen. Laatokalla ei kuitenkaan ollut talvisodan aikana meritaisteluja, joten laivasto keskittyi tulittamaan hyökkäävää puna-armeijaa ja miinoittamaan rannikkoalueita. Vuoden 1940 tammikuussa Laatokan jääpeite alkoi kuitenkin olla niin vahva, ettei Laatokan-laivaston aluksista voitu käyttää muita kuin "Aallokasta", joka kuitenkin vaurioitui neuvostoliittolaisten lentokoneiden hyökkäyksessä 2. helmikuuta. Moskovan rauhan tultua 13. maaliskuuta oli Laatokan-laivaston alukset jätettävä rauhansopimuksen mukaan Laatokalle, josta tuli Neuvostoliiton sisävesistö. Osa luovutetuista aluksista liitettiin myöhemmin Neuvostoliiton Laatokan-laivastoon. Suomenlahden tykistösulku
Sulkujärjestelmän suunnittelu pantiin alulle Ruotsin yleisesikunnan välityksellä vuonna 1929. Suomelle ja Virolle punaisen Itämeren-laivaston sulkemisesta, eli estämisestä sen länteen pääsy taistelukykyisenä, olisi ollut sodan tapauksessa kaksi strategista hyötyä. Se olisi estänyt Neuvostoliiton maihinnousun Suomen Ahvenanmaalle ja Viron Saarenmaalle ja Hiidenmaalle, ja sitä seuraavan kahden rintaman sodan. Se olisi myös estänyt Neuvostoliiton laivastoa luomasta Itämeren-kauppasaartoa eli maiden meriyhteyksien katkaisemista. Ruotsi toimi välittäjänä neuvotteluissa, koska Suomen ja Viron yhteistyö oli sille tehokas tapa vahvistaa sen omaa meripuolustusta. Ruotsi kuitenkin vältteli lupaamasta sotilaallista apua. Tykistöprikaati
Niinisalon varuskunnassa olivat toimineet kertausharjoituskeskus vuodesta 1935 toisen maailmansodan syttymiseen saakka ja Haminasta siirretty Reserviupseerikoulu sotien ajan 1939–1945. Valvontakomission määrättyä RUK:n toiminnan keskeytettäväksi Niinisaloon sijoittui sodasta kotiutetuille oppikoulujen oppilaille tarkoitettu, "Internaatiksi" kutsuttu Valtion sisäoppilaitos, jonka toiminta päättyi vuonna 1947. Suomenlahden tykistösulku
Väli Mäkiluodosta Naissaareen oli mahdollisen sodan syttyessä tarkoitus miinoittaa tuhansilla miinoilla. Lisäksi Suomenlahti oli tarkoitus sulkea Suomesta Viroon kulkevan sukellusveneverkon avulla, kuten jatkosodan aikana meneteltiinkin. Kevyt patteristo 11 (jatkosota)
Ennen jatkosotaa 1. Jääkäriprikaatin orgaaniseksi osaksi liitetty Kevyt Patteristo 11 kuuluu joukko-osastojen yhteistoiminnan vuoksi jääkäritykistön perinnejoukkoihin. Suomalaisen jääkäritykistön kantajoukko Kuninkaallisen Preussilaisen Jääkäripataljoona 27:n Haupitsijaos perustettiin 17.3.1916. Tällöin syntyi uudelleen suomalainen tykistö, jonka perinteet olivat olleet katkenneina runsaan vuosisadan ajan, sillä Kuninkaallinen Suomen Tykistörykmentti lakkautettiin Ruotsissa vuonna 1810. Saksan armeijassa jääkäritykistö oli suomalainen erikoisuus, sillä kenttätykistön liittäminen orgaanisesti jääkäripataljoonaan oli ennenkuulumaton ja siksi myös jääkäripukuinen tykistöyksikkö oli ainutlaatuinen ilmiö. Puhekielessä haupitsijaoksesta käytettiin nimitystä ”Jäger-Altillerie” (jääkäritykistö) tai ”Jagende Artilleries” (metsästävä tykistö), ja miehiä kutsuttiin ”tykkijääkäreiksi”. Suomessa 12.3.1918 alkunsa saaneen itsenäisyyden ajan Jääkäritykistörykmentti lakkautettiin joulukuussa 1933, josta alkaen aina talvisotaan saakka jääkäritykistön perinteiden ketju oli katkenneena. Suomalaisen jääkäritykistön jatkosodanaikaisen perinnejakson aloitti Kevyt Patteristo 11 kesäkuun 17. ja 21. päivinä 1941. Perinnejoukkoyhteyden perusteluna on toiminut myös se, että sodan jälkeen Kevyt Patteristo 11:n ja Raskas Patteristo 14:n henkilökunnasta muodostui rauhan ajan Parolannummen Jääkäritykistörykmentti. Suomenlinnan lautta
Suomen itsenäisyyden alkuajan Suomenlinna oli puolustusvoimien tukikohtana. Saarten historia ja siellä olleet Sotamuseo ja Ehrensvärd-museo tekivät saarista suositun matkailukohteen 1930-luvulla. Sotien ajan Suomenlinna oli suljettua sotilasaluetta, jonne menemiseen tarvittiin pakollinen maihinnousulupa vuoteen 1948 saakka. Sodan jälkeen saarilla oli 1 500 asukasta ja yli tuhat työpaikkaa. Talvisodan merisotatoimet
Neuvostoliittolaiset sukellusveneet tunkeutuivat Pohjanlahdelle ja Saaristomerelle suomalaisten miinoitteiden ohitse estämään Suomen merenkulkua länteen. Perämerelle asti ne eivät kuitenkaan tunkeutuneet. Pohjanlahdella oli joulukuussa todennäköisesti viisi sukellusvenettä.Niiden menestys oli vaatimatonta, sillä ne upottivat ainoastaan yhden suomalaisen laivan (775 tonnin "Wilpas"), mutta silti parempaa kuin suomalaisten veneiden, jotka eivät saaneet aikaiseksi mitään. Tämän suomalaisen aluksen lisäksi veneet upottivat neljä ei-suomalaista alusta, joista yksi oli virolainen, yksi ruotsalainen ja kaksi saksalaisia. Kaikki paitsi "Reinbeck" upotettiin tykkitulella. Viimeiset neuvostoliittolaiset sukellusveneet poistuivat Pohjanlahdelta 19. tammikuuta 1940. Talvisodan merisotatoimet
19. joulukuuta avasi taistelulaiva "Marat" tulen Saarenpään patteria vastaan keskipäivällä. "Marat'lla" oli hävittäjäilmasuoja ja MBR-2-kone tähysti sen tulta. Suomalainen patteri avasi tulen puoli tuntia myöhemmin, mutta sitä haittasi suomalaisten päätös käyttää vain yhtä tykkiä kerrallaan. Kaikilla tykeillään patteri avasi tulen hieman tulenavauksensa jälkeen, mutta vain kaksi tykkiä toimi moitteetta. Kaikista ongelmista huolimatta suomalaisen patterin onnistui saada ainakin yksi osuma Maratiin, joka vaurioitui. "Marat" kääntyi takaisin, mutta patteri jatkoi tulitustaan vielä yhdeksän minuuttia aluksen poistumisen jälkeen. Yhteensä 87 lentokonetta pommitti Saarenpään patteria päivän kuluessa. Suomalaisten tappiot tässä taistelussa olivat kaksi kaatunutta ja kolme haavoittunutta. "Marat" tulitti linnakkeita Koivistolla uudestaan 24. joulukuuta. 1. tammikuuta 1940 taistelulaiva, luultavasti "Oktjabrskaja revoljutsija", ampui Saarenpäätä, mutta sumu vaikeutti sen tähtäystä eivätkä suomalaisetkaan kyenneet ampumaan sumun vuoksi. Vilho Pentikäinen
Pentikäisen toiminnan seurauksena Neuvostoliitto sai tiedon kaikista Suomen salaisimmista sotilaallisista asioista. Esimerkiksi Suomi-konepistoolin piirustukset vei rajan yli ehkä juuri Pentikäinen. Neuvostoliitto sai lisäksi korvaamattoman tärkeitä tietoja esimerkiksi Suomen ja Viron toteuttamasta Suomenlahden sulkusuunnitelmasta, Suomenlahden meriväylistä ja miinoitussuunnitelmista. Vielä toisen maailmansodan aikana huomattiin, kuinka neuvostolaivasto vältteli 1930-luvulla miinoitussuunnitelmiin sisältyneitä merialueita niissäkin tapauksissa, joissa ne oli jo poistettu uudemmista miinoitussuunnitelmista. Suomen Tykistömuseo
Hanke tykistön oman aselajimuseon perustamiseksi pantiin alulle vuonna 1967, jolloin Tykistökoulun perinneyhdistyksen perinnejaos esitti tykistöön liittyvän materiaalin, asiakirjojen ja valokuvien taltioinnin aloittamista. Vanhojen tykkien keräämistä esimerkiksi Niinisaloon pidettiin kiireellisenä, sillä käytöstä poistettua puolustusvoimien kalustoa oltiin jo romuttamassa. Museohanketta perusteltiin myös sillä, että kansainväliset vaatimukset täyttävä tykistömuseo oli silloin jo olemassa lähes kaikissa Euroopan itsenäisissä valtioissa joko sotamuseoiden rinnalla tai niiden osana. Yhdeksi tykistömuseon sijoituspaikaksi oli alkuvaiheissa esillä Suomenlinna, josta oli vapautumassa puolustusvoimien käytössä olleita tiloja. Vuonna 1970 valittiin tulevan tykistömuseon sijoituspaikaksi Niinisalo. Suomenlahden tykistösulku
Puna-armeija järjesti 1930-luvun lopulla kolme strategista sotapeliä, jossa se tutki sulun tehokkuutta. Sotapeleissä oletettiin, että Saksa hyökkäisi Neuvostoliittoon Puola, Suomi, Viro ja Latvia liittolaisinaan. Kaikki sotapelit päätyivät siihen, että sulun läpäiseminen olisi mahdotonta ilman vakavia tappioita, mihin myös Suomi ja Viro olivat sotapeleissään päätyneet. Itämeren laivasto
Laivaston merkittävimpiin operaatioihin kuuluivat Tallinnan evakuointi etenevien saksalaisten edeltä, Hangon evakuointi ja Leningradin ja Kronstadtin puolustus. Sodan aikana laivasto oli saarrettu Suomenlahden perukkaan miinakentillä ja sukellusveneverkoilla. Suomen solmittua aselevon 1944 laivaston sukellusveneet pääsivät operoimaan Itämerellä käyttäen tukikohtanaan muun muassa Turkua ja tekivät muutamia merkittäviä upotuksia kuten "Wilhelm Gustloff", "General von Steuben" ja "Goya". Upotusten sotilaallista arvoa himmentää se, että kaikki olivat pakolaisia ja haavoittuneita sotilaita täyteen lastattuja aseettomia kauppalaivoja – "Steuben" jopa kansainvälisin tunnuksin merkitty sairaalalaiva. Talvisodan tausta
Neuvostoliiton puolustuksellisesta näkökulmasta Baltian maiden ja Suomen hallinta olisi merkinnyt paluuta vuoden 1914 sotilaallis-strategiseen tilanteeseen. Tuolloin Venäjä kontrolloi Suomenlahden molempia rannikoita ja pystyi suojaamaan rannikkotykistöllä ja merimiinoittein Leningradia (Pietaria) Pietari Suuren merilinnoituksen ajattelun mukaisesti. Suomen ja Viron itsenäistyttyä Venäjä oli menettänyt kaikki Suomenlahden rannikkolinnoitukset Kronstadtia lukuun ottamatta. Neuvostoliitolle ensiarvoisen tärkeän Leningradin strateginen asema oli heikko myös maasodankäynnin suhteen, koska Suomen ja Neuvostoliiton välinen valtakunnanraja kulki Rajajoella noin 32 kilometrin etäisyydellä eli tykinkantaman päässä kaupungista. Lisäksi Suomen alueen kautta oli mahdollista katkaista tärkeä Leningrad-Muurmansk rautatielinja. Suomenlahden tykistösulku
Rakennustöiden alkua seurasi välittömästi Suomen ja Viron yhteistyön tiivistyminen. Virolaiset luovuttivat Suomelle venäläisten jättämät kaksoistykkitornin piirustukset, opettivat tornin käyttöä Aegnassa ja kauppasivat arvokkaita tornin osia. Suomalaiset antoivat virolaisille järeiden tykkien ballistisia ammuksia ja rannikkotykin taktillista tietoutta. Suomenlahden meripuolustusalue
Joukko-osastona Suomenlahden meripuolustusalue lakkautettiin 1.1.2015, jonka jälkeen sen rannikkojoukko-osista perustettiin uusi Rannikkoprikaati. Laivastoyksiköt siirtyivät hallinnollisesti Rannikkolaivaston alaisuuteen. Joukkoyksikön piirissä harjoitettiin myös radioamatööritoimintaa kutsumerkillä OI2HJ Upinniemen Harjusta. Kolmen vallan sopimus
Suomessa vallitsi virallinen teoria kanssasotimisesta Saksan kanssa Suomeen 25. kesäkuuta 1941 ilmahyökännyttä Neuvostoliittoa vastaan. Poliittisesta liittolaisuudesta kieltäytyminen teorian mukaan mahdollisti Saksasta riippumattoman erillisrauhan Neuvostoliiton kanssa itsenäisen valtion tapaan. Tosiasiassa Suomen puolustusvoimat ja Saksan Wehrmacht suorittivat koordinoituja toimia jo toukokuussa 1941 Neuvostoliittoa vastaan yhdessä Saksan kanssa käytävän sodan varalta. Merkittävimpiä toimia olivat laivaston yhteistyö Suomenlahdella sen miinoittamiseksi, Neuvostoliiton Itämeren laivaston toiminnan estämiseksi ja sen eristämiseksi Suomenlahden pohjukkaan Kronstadtiin sekä saksalaisten joukkojen tuominen lomakuljetuksina Lappiin Muurmannin radan katkaisemiseksi siten, ettei Neuvostoliitolla ole ympäri vuoden sulaa satamaa saatavaa sotilaallista apua vastaan. Sukellusvene Vesikko
Kesäkuussa 1941 sukellusveneet ottivat jälleen taisteluvarustuksen ja siirtyivät valmiusasemiin Suomenlahdelle. "Vesikon" tukeutumispaikaksi määrättiin Vahterpää Loviisan edustalla. Jatkosodan puhjettua 25. kesäkuuta kaikki veneet määrättiin partiointitehtäviin itäiselle Suomenlahdelle. 3. heinäkuuta 1941 "Vesikko" upotti Suursaaren itäpuolella neuvostoliittolaisen kauppalaiva "Vyborgin" torpedoimalla sen 700 metrin etäisyydeltä. Kahdesta ammutusta torpedosta jälkimmäinen meni ohi, mutta ensin laukaistu osui laivan peräosaan, mikä aiheutti sen uppoamisen. Kolme neuvostoliittolaista vartiomoottorivenettä aloitti "Vesikon" takaa-ajon ja yritti tuhota sen syvyyspommeilla, mutta "Vesikko" pääsi vahingoittumattomana takaisin tukikohtaansa Vahterpäähän. Suomenlahden tykistösulku
Mäkiluodon puolustamiseksi maihinnousulta Rönnskär ja Träskö varustettiin kumpikin kahdella 6-tuumaisella tykillä. Myös Aegna ja Naissaari varustettiin yhteensä yhdellätoista 6-tuumaisella. Koska näiden tykkien kantama oli 20 kilometriä, pystyivät ne ampumaan molemmilta puolilta kapeikon keskelle ja siten myös vahvistamaan tykistösulkua. Helsingin edustalla puolestaan Isosaari, Katajaluoto, Rysäkari ja Villinki varustettiin kukin neljällä 10-tuumaisella tykillä. Niiden tuli puolustaa Helsinkiä ja Kuivasaarta, mutta ne pystyivät myös leikkaamaan Aegnan 12-tuumaisten kantaman, ja siten vahvistamaan tykistösulkua. Lisäksi Suurupin linnakkeella Tallinnan länsipuolella oli kolme 9,2-tuumaista tykkiä. Suomenlahden tykistösulku
Suomen järeät tykkitornit oli varustettava maan itsenäistyessä venäläisten jättämillä 12-tuumaisilla putkilla. Niistä neljä määrättiin tykistösulun luomiseksi, joiden yksi kaksoistorni sijoitettiin Porkkalan Mäkiluotoon ja toinen Helsingin edustan Kuivasaareen. Jos ne kaikki olisi keskitetty Porkkalaan kahteen kaksoistorniin, olisi ristituli Aegnan kanssa ollut tehokkainta. Suomessa kuitenkin laskettiin, että jos Neuvostoliitto saisi Tallinnan haltuunsa ja perustaisi sinne laivastotukikohdan, tarvitsisi Helsinki vahvan meripuolustuksen. Merivoimien Itämeren suunnitelma eurooppalaisen sodan varalta
Suomenlahden sulkeminen rannikkotykistön tulella jaettiin neljään puolustusasemaan. Pääpuolustusaseman () linja kulki reittiä Naissaari () — Porkkala-Udd (Porkkalanniemi) (). Vuoteen 1917 mennessä ei ollut vielä saatu kokonaan valmiiksi rakennettua 14" tornikanuunapattereille sekä Naissaarelle että Mäkiluodolle. Operaatio Tanne West
Operaatio Tanne West oli toisen maailmansodan aikaan syksyllä 1944 saksalaisten suunnittelema hyökkäys Ahvenanmaalle. Suomi oli irtautunut aseveljeydestä ja Saksa halusi turvata strategisesti tärkeän Ahvenanmaan avulla itselleen Suomenlahden suun kontrollin. Adolf Hitler keskeytti operaation 3. lokakuuta jotta se ei vahingoittaisi Saksan suhteita Ruotsiin. Ruotsin kanssa käytävä kauppa, erityisesti rautamalmi ja kuulalaakerit olivat tärkeitä Saksan sotateollisuudelle. Oli myös ilmeistä, ettei Tanskasta voitu irrottaa operaatioon tarvittavaa yhtä divisioonaa miehiä. Suomen Tykistömuseo
Osana tykistömuseon perustamishanketta järjestettiin Sotamuseossa vuonna 1973 kenttätykistönäyttely, joka oli avoinna vajaan neljän kuukauden ajan toukokuun lopusta syyskuun lopulle. Näyttelyyn tutustui runsaat 5 400 vierasta. Näyttelyn avajaisissa, joissa oli läsnä silloinen puolustusvoimien komentaja kenraali Kaarlo Leinonen, sattui brežneviläisyyden ja suomettumisen ajalle tyypillinen välikohtaus. Kutsuvieraana ollut Neuvostoliiton sotilasasiamies, kommodori Vladislav A. Andruskevitš piti eräiden talvi- ja jatkosodan aikaisten näyttelyesineiden ja valokuvien esilläoloa Neuvostoliittoa loukkaavana ja vaati niiden poistamista. Vaatimuksen vuoksi näyttelyesitteestä pyyhittiin muutamia rivejä yli, mutta oleellisia esine- tai kuvapoistoja näyttelyyn ei tehty. Suomenlinna
Vuoteen 1948 saakka Suomenlinnaan pääsi vain kirjallisella maihinnousuluvalla. Tuolloin saaret avattiin yleisölle Suomen Matkailijayhdistyksen perimää pääsymaksua vastaan, vaikka ne olivat edelleen Puolustusvoimien hallinnassa varuskuntana. Vuonna 1972 linnoitus siirtyi lopullisesti siviilihallintoon. Ainoana sotilaallisena laitoksena sinne jäi Merisotakoulu. Seuraavana vuonna saaria hallinnoimaan perustettiin opetusministeriön alainen Suomenlinnan hoitokunta. Tytärsaari
Tytärsaari oli tärkein itäisen Suomenlahden hylkeenpyyntisaarista. Suomenlahdella käytettiin ampumispyynnin lisäksi useita hylkeiden avantopyyntitapoja. Yli puolet tytärsaarelaisten hyljesaaliista saatiin vielä 1920–1930-luvuilla harppuunalla avantopyynnistä. Ensimmäiset kiväärit ja hyljepyssyt saatiin Tytärsaareen vasta 1917. Aseiden leviämistä hidasti Venäjän tiukentunut valvonta Suomenlahdella, jonka takana oli muun muassa SS John Grafton -aselaivan yritys vuonna 1905 tuoda aselastia aktivisteille. Tytärsaarelaisten seppien tiedetään kuitenkin valmistaneen pajoissaan suustaladattavia hyljekivääreitä jo vuosisadan alussa. Tytär- ja Lavansaaressa olivat Suomenlahden puhdasrotuisimmat hyljekoirat. Espoo
Espoon ja Kirkkonummen rajalla oleva Espoonlahti oli vuosina 1944–1956 myös Neuvostoliiton hallussa olleen Porkkalan sotilastukikohdan rajana. Suuri osa Kirkkonummea, mutta myös kaistale Espoon vesialuetta ja muutamat siellä olevat saaret kuuluivat tukikohdan alueeseen. Espoossa lähellä Porkkalan alueen rajaa sijaitsevasta Kauklahden rautatieasemasta tuli Suomen ja Neuvostoliiton tiukasti vartioitu raja-asema. Maayhteys Porkkalan alueelle kulki Kivenlahden sillan kautta. Sotilastukikohdan aikana osa Espoon länsirannikosta oli evakuoitu asukkaistaan ja rajakylien talojen ikkunat Neuvostoliiton puolella oli peitettävä iltaisin. Porkkalan vuokra-alueen läpi kulkevien junien ikkunat peitettiin luukuilla ulkopuolelta läpiajon ajaksi. Lembit
Vuoden 1933 lopussa Viron parlamentti päätti nykyaikaistaa laivastoa, ja seuraavana vuonna tilattiin brittiläiseltä Vickers-Armstrongilta kaksi sukellusvenettä. Kahden sukellusveneen hankkiminen liittyi Suomen ja Viron salaiseen sotilasyhteistyöhön, Suomenlahden tykistösulkuun, jossa ensiksi rannikkotykistöjen toimintaa yhtenäistettiin mahdollisuudelle yhteiseen tulenjohtoon kummaltakin puolelta Suomenlahtea ja sitten yhdenmukaistamalla vedenalaista toimintaa. Virolaiset sukellusveneet osallistuivat ainakin kerran elokuussa 1939 yhteisharjoitukseen suomalaisten sukellusveneiden kanssa. Suomen tykistörykmentti
Suomalainen tykistö ampui sodan viimeiset laukaukset Suomen maaperällä Yppärin kahakan aikana 11. marraskuuta 1808. Suomen tykistörykmentti luovutti aseleposopimuksen mukaisesti maalis-huhtikuun vaihteessa 1809 venäläisille jäljellä olleen kalustonsa. Ruotsiin siirtyi rykmentin yksi patteri joka osallistui Pohjois-Ruotsissa käytyihin pariin taisteluun ennen sodan päättymistä. Rauhan tultua osa tykistörykmentin miehistä palasi Suomeen mutta osa jatkoi palvelustaan Ruotsissa. Suomen laivasto
Suomen laivasto on Suomen rannikkopuolustuksen laivoista vastanneen osan nimitys 1923–1933, jolloin alettiin käyttää nimitystä Suomen merivoimat. Jo vuonna 1927 Suomen laivasto ja Suomen rannikkotykistö yhdistettiin johdoltaan rannikkopuolustuksesta kokonaisuutena vastaaviksi merivoimiksi. Puolustushaaran roolin merivoimat sai kuitenkin vasta 1950-luvulla. Suomenlahden tykistösulku
Panssarilaivat Ilmarinen ja Väinämöinen, joilla kummallakin oli neljä 10 tuuman tykkiä, kuuluivat myös järjestelmään, sekä seitsemän sukellusvenettä. Suomalaiset sukellusveneet olivat Saukko, Vesikko, Vesihiisi, Vetehinen ja Iku-Turso, sekä virolaiset Kalev ja Lembit. Suomenlahden ulkosaaret
Ensimmäinen asiakirjamaininta Suomenlahden saarista on vuodelta 1395, jolloin tallinnalaiset kauppiaat ajautuivat vahingossa Seiskariin, josta he jatkoivat matkaa Retusaareen; heidät otettiin kiinni luvattomasta idänkaupasta Viipurin linnanisännän Erengisle Niilonpojan vartioalukselle ja menettivät takavarikossa lastinsa.. Saaret kuuluivat Suomelle talvisodan päättäneeseen, vuonna 1940 solmittuun Moskovan rauhansopimukseen saakka. Tytärsaari
Venäläiset polttivat saaren koulut perääntyessään 1942. Saksalaiset linnoittivat saaresta vahvan rannikkotykistötukikohdan, jossa oli noin 70 tykkiä ja yli 3 000 miestä ja runsaasti ammusvaroja. Linnoitusten ulkopuoliset maa-alueet miinoitettiin. Saari toimi myös merimiinojen ketjun tukipisteenä. Nimellä ″Seeigel” (Merisiili) tunnettu sulute lähti saaren lähivesiltä ja ulottui Narvanlahteen Viron rannikolla. Tytärsaaren majakan alle peruskallioon saksalaiset louhivat tunnelitiloja ja bunkkereita. 
Vetäytyessään Virosta syksyllä 1944 saksalaiset poistuivat saarelta ilman vastarintaa ja jättivät jälkeensä räjähteet ja miinoitetun saaren. Saari jäi Neuvostoliitolle Pariisin rauhassa 1947. 152/50 T
152/45 C -tykkien putkien vaihtaminen nykyaikaisempiin oli esillä jatkosodan aikana. Suunnitelma viivästyi, koska sodan jälkeen aseiden tuottaminen oli Suomessa kiellettyä. Ensimmäinen uudet putket Suomi tilasi Tampellalta vuonna 1952 ja ensimmäiset niistä asennettiin vuonna 1956. Tykistä tuli Suomen rannikkotykistön pääase. Tykeille lisättiin myös suojakilpi 1960-luvun lopulla. Tykin syrjäytti 1980-luvulla käyttöön otettu 130 mm tornikanuuna 130 TK. Muutama 152/50 T -tykki säilyi palveluskäytössä vuoteen 2002 asti. Turun lohko (1939)
Turun lohko oli Suomen rannikkotykistöön kuuluva rannikkopuolustusyksikkö, joka muodostettiin 10. syyskuuta 1939 liittyen 1. syyskuuta 1939 Saksan valtakunnan Puolaan hyökkäämisen johdosta 3. syyskuuta 1939 Britannian ja Ranskan sodanjulistuksin laajenneeseen toiseen maailmansotaan. Turun Lohkon itäpuolella oli Hangon lohko, länsipuolella Ahvenanmaan lohko sekä pohjoispuolella Satakunnan lohko. Suomenlahden tykistösulku
Jatkosodassa Suomi ja Saksa sulkivat neuvostolaivaston Suomenlahdelle jo Barbarossa-yöksi lasketulla miinakentällä. Suomen ja Saksan laivastojen yhteistyö alkoi jo 17. kesäkuuta 1941, päiviä ennen operaatio Barbarossaa ja jatkosodan virallista toteamista Suomen puolelta 26. kesäkuuta 1941 Neuvostoliiton Suomeen suorittamien lentopommitusten vuoksi. Mäkiluoto
Meriammunnat käynnistyivät kunnolla Tallinnan evakuoinnin yhteydessä elokuussa 1941. Syksyn edetessä pattereita työllisti Hangon vuokra-alueen ja Kronstadtin välisen meriliikenteen häirintä. Linnakkeen ohittaminen oli valoisaan aikaan liki mahdotonta, ja näin ollen vihollisen meriliikenne ajoittuikin lähinnä syksyn pimeneviin iltoihin ja yöhön. Neuvostoliittolaiset evakuoivat Hangon tukikohdan lopullisesti 2. joulukuuta. 305 mm/52 -merikanuuna vm. 1907
Kuivasaaren tykin osat ja muu kalusto siirrettiin saareen heinäkuussa 1960, ja tykin uudelleenrakentaminen jatkui seuraavalle kesälle. Ensimmäinen kalustolaukaus päästiin ampumaan tykkitornin oikeanpuoleisella putkella 6. kesäkuuta 1961, mutta loppuja koeammuntoja täytyi lykätä myöhemmäksi kalustolaukauksessa ilmenneiden ongelmien takia. Kuivasaaren tykit saatiin ampumakuntoisiksi 9. joulukuuta 1961, jolloin toteutettiin molempien putkien koeammunnat. Tykit toimivat hyvin jo sotien aikana reistailleita nallilukkoja lukuun ottamatta. Pääesikunnan johtoelin tarkasti tykit ja luovutti ne Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentille. Miinalaiva Riilahti
"Riilahti" ja "Ruotsinsalmi" aloittivat Suomenlahden miinoittamisen 26. kesäkuuta 1941, heti Jatkosodan sytyttyä. Vuoden 1941 aikana "Riilahti" laski 850 miinaa ja 100 raivausestettä, joista suuren osan Jumindan miinasulkuun.