Onko merivesi aina suolaista?
Merivesi
Suola on tullut meriin jo pian alkumeren synnyttyä, jolloin vulkaanisesti aktiivisen planeetan mereen kulkeutui nopeasti epäpuhtauksia. Suoloja kerääntyy meriin koko ajan lisää, mutta niin hitaasti, että suolojen kokonaismäärää voidaan pitää vakiona. Suoloja tulee jokien ja pohjavesien mukana, vaipasta litosfäärin konvektiovirtausten kuljettamana sekä ilmakehän kautta vulkaanisen toiminnan seurauksna. Toisaalta suoloja sedimentoituu merten pohjiin vähäisessä määrin.
Merielämä
Tuottavan kerroksen alapuolisessa vedessä eliöt kuluttavat happea enemmän kuin sitä on saatavilla. Matalissa lahdissa happipitoisuus saattaa laskea liian pieneksi ekosysteemin toiminnan kannalta. Suolaisuudeltaan kerrostuneissa merialtaissa, kuten Itämeressä, saattaa muodostua hapettomia pohja-alueita. Yhteyttäminen kuluttaa vedestä hiilidioksidia ja näin nostaa meriveden pH-tasoa. Merten pienet pH:n muutokset voivat olla eliöstölle merkityksellisiä. Esimerkiksi koralliriuttoja ei yleensä muodostu kylmissä vesissä, koska niiden vesi on hapanta ja estää kalsiumkarbonaatin kerrostumisen. Suolaliejukko
Suolaliejukko eli suolasuo on maapallon kuivilla alueilla esiintyvä laskujoeton suolajärvi, joka sateettomana aikana muuttuu liejukoksi tai kuivuu kovaksi suolasavitasangoksi. Vähävetisenä aikana suolat rikastuvat ja niiden sekoittuessa saveen tai liejuun muodostuu seosmaalajeja. Maaston painanteeseen syntyneen järven kuivuessa kokonaan paikan pinta peittyy suolakerrokseen. Suolaliejukosta käytetään espanjassa nimitystä "salar," persiassa "kavir," arabiassa "sebha" ja ranskassa "chott". Nimitystä chott käytetään Algerian ja Tunisian lietteellä täyttyneistä suolajärvistä, joihin jokien vesi kuljettaa paljon maa-ainesta. Kuivana aikana ne ovat suolan peittämää savitasankoa. Yoldiameri
Yoldiameren syntyessä Baltian jääjärven pinta laski äkkiä noin 25 metriä. Atlanttiin yhdistävä salmi oli nykyisessä Närken maakunnassa Ruotsin nykyisten suurten järvien seuduilla, Billingenin vuoren pohjoispuolella. Tätä kautta virtasi ensin makeaa vettä valtamereen ja myöhemmin suolaista vettä Yoldiamereen. Suolainen vesi ehti Suomen rannikolle vasta 300 vuotta salmien avautumisen jälkeen. Jään painamana maanpinta Keski-Ruotsissa, samoin kuin Suomessa, oli silloin nykyistä alempana. Vaikka valtameren pintakin oli vielä nykyistä alempana, rantaviivan suhteellinen taso Itämeren pohjoisosissa oli 100–180 metriä nykyistä rantaa korkeammalla. Etelässä maa ei ollut vastaavasti painunut, ja Tanskan salmet olivat kuivilla. Yoldiameren suolapitoisuus väheni Närken salmen kaventuessa ja madaltuessa maankohoamisen takia huomattavan nopeasti; maa kohosi silloin paljon nopeammin kuin nyt. Yoldiameri oli siis alussa makeavetinen, keskivaiheilla murtovettä ja loppuvaiheessa makeavetinen. Järvi
Kaspianmeri on suuri järvi, jonka suolapitoisuus on erilainen eri osissa järveä. Siihen laskevien jokien suolaton vesi vähentää suolapitoisuutta. Toisaalta suolaisuus alentaa veden jäätymispistettä. Tiibetissä on mitattu jäättömän järven veden lämpötilaksi –11 °C ja Etelä-Siperiassa –30 °C. Suolajärvessä ei yleensä ole pystysuoria virtauksia, sillä alusvesi on pintavettä suolaisempaa ja tiheämpää. Tällaisia järviä nimitetään meromiktisiksi. Alusvesi on usein hapetonta ja siinä on paljon rikkivetyä. Koska rikkivety sitoutuu mustaan pohjaliejuun, on pohjan kasvisto ja eläimistö hyvin niukkaa. Selkämeri
Selkämeri (), aikaisemmin "Raumanmeri", on Pohjanlahden eteläosan nimitys. Etelässä se rajoittuu Ahvenanmaahan ja Ahvenanmereen ja pohjoisessa Merenkurkkuun. Selkämeri jakaantuu Suomen ja Ruotsin kesken, mutta keskellä Selkämerta on myös huomattavan suuri kansainvälinen vesialue. Saaria on vain rannikkoalueilla, kauempana rannikosta niitä ei ole. Selkämeren suolapitoisuus on noin 0,5 %. Suola
Suolaa liukenee veteen, kunnes vesi muuttuu kylläiseksi. Kylläiseen veteen suola jää omaksi faasikseen. Suolapulssi
Suolapulssien tuoma raskas suolainen vesi etenee Itämeren pääaltaassa hitaasti pohjaa pitkin muutaman kilometrin päivävauhdilla. Itämereen vuosina 2014, 2015 ja 2016 saapuneiden suolapulssien vaikutukset näkyivät syyskuussa 2016 happitilanteen paranemisena Gotlannin itä- ja eteläpuolisilla syvännealueilla. Itämeren hapeton pohja-alue oli tuolloin kesään 2014 verrattuna huomattavasti pienentynyt, mutta koko pääaltaan rikkivetypitoista syvää vettä pulssit eivät olleet kyenneet hapettamaan. Ruokasuola
Erilaiset mineraalisuolat sisältävät vähemmän natriumkloridia, joka on usein korvattu kaliumkloridilla. Pienempi natriumkloridipitoisuus vähentää haitallisen natriumin määrää, mistä syystä mineraalisuoloja pidetään ”terveyssuoloina”. Alhaisen natriumpitoisuuden vuoksi niitä ei kuitenkaan voi käyttää säilöntään tai tuoresuolaukseen, tai sitten suolaa on lisättävä tavallista enemmän. Outokummun syväreikä
Marraskuussa 2014 uutisoitiin, että suomalais-saksalainen tutkimusryhmä löysi Outokummun syväreiästä noin 30 miljoonaa vuotta vanhaa pohjavettä. Sen suolapitoisuus oli noin 70 grammaa litrassa, eli kaksinkertainen määrä valtameriin verrattuna. Reiästä on myös löydetty yksinkertaisia mikrobeja 1,0–2,5 kilometrin syvyydestä. Hapan suola
Happamet suolat eli "vetysuolat" ovat ioniyhdisteitä eli suoloja, joissa oleva anioni sisältää yhden tai useamman vetyatomin ja voi toimia happona, toisin sanoen se voi luovuttaa protonin. Tällaisia anioneja ovat esimerkiksi:Nämä anionit ovat luonteeltaan amfo­lyyttejä, joten ne voivat reagoida sekä happojen että emästen kanssa. Suolaisuus
Suolaisuus on niin kutsuttu konservatiivinen suure. Konservatiivisuus tarkoittaa sitä, ettei veden suolaisuus muutu meriveden kemiallisissa ja biologisissa prosesseissa. Toisin sanoen suolaisuus voi muuttua vain meren pinnan ja reunojen kautta esimerkiksi sadannan tai haihdunnan muuttaessa makean veden määrää. Sähkönjohtavuus (limnologia)
Suomalaiset sisäjärvet ovat vähäsuolaisia, koska kova kallioperä on heikosti rapautuvaa. Sen vuoksi veden sähkönjohtavuus vaihtelee suppealla alueella 5–10 mS/m. Suomalaiset jokivedet johtavat sähköä 10–20 mS/m, mutta jos joet virtaavat viljeltyjen alueiden läpi, kohoaa sähkönjohtavuus arvoon 15–20 mS/m. Itämerellä Suomen rannikon tuntumassa sähkönjohtavuus on jo moninkertainen 1000–1200 mS/m eli 1,0–1,2 S/m. Itämeren suolapitoisuus on pääasiallinen syy suureen sähkönjohtavuuden eroon makeaan veteen verrattuna. Atlantilla, missä on merisuolaa 35 grammaa litrassa, on sähkönjohtavuus 4800 mS/m eli 4,8 S/m. Merijää
Merijää voi olla kiinni mantereessa (kiintojää) tai ajelehtia vapaana (ajojää). Tuulen ja merivirtojen ajamana merijää voi, varsinkin pohjoisella napamerellä, kasautua kymmeniä metrejä paksuiksi ahtojäävalleiksi. Merijään muodostumisella ja sulamisella voi olla suuri merkitys ilmaston kannalta, sillä suuria määriä merivettä voi siirtyä merijäänä paikasta toiseen tavalla, jolla merivesi ei nestemäisenä kulkeudu. Merijään muodostuminen on ratkaisevan tärkeää myös maailman valtamerien termohaliinikierrolle, sillä muodostuessaan jää hylkii suolaa. Tämän vuoksi valtameren pintavesi muuttuu jään muodostumisalueilla raskaammaksi ja vajoaa. Merijää ei kuitenkaan ole täysin suolatonta, vaan jään sisään jää suolataskuja. Atlantin valtameri
Avomeren pintaveden suolapitoisuus on 33–37 promillea; pitoisuus vaihtelee leveysasteen ja vuodenajan mukaan. Yleensä vesi on vähäsuolaisinta korkeilla leveysasteilla ja rannikoilla jokien lähettyvillä. Suolaisinta vesi on noin 25. pohjoisella leveysasteella. Pintavesien lämpötila vaihtelee alhaisimmillaan napa-alueitten −2 °C:sta korkeimmillaan +29 °C:een hieman päiväntasaajan pohjoispuolella. Suurin vuodenaikainen lämpötilanvaihtelu on keskileveysasteilla, jossa ero saattaa olla 8–9 °C. Suolijärvi (Tampere)
Järven vedenlaatua esitellään käyttämällä vuosien 2007, 2008, 2009 ja 2010 (loppukesien ja -talvien) tutkimustuloksia. Järven pintavesi on ollut lievästi sameaa (keskimäärin 1,2 FNU), veden näkösyvyys on ollut keskimäärin 3,3 metriä ja vedenväri on ruskea (väriluku 15–40 mg(Pt)/l, keskiarvolla 29 mg(Pt)/l). Veden sähkönjohtavuus on keskimmäärin 10,3 mS/m, mikä on suomalaisessa järvessä normaalia korkeampi taso. Humuksen liukeneminen järven valumisvesiin on pääasiallinen syypää vedenväriin ja se myös muuttaa veden lievästi happamaksi. Järven pintaveden happamuustaso on ollut keskimäärin pH 7,0. Talvella happamuustaso on pH 6,8, mutta kesällä se kohoaa arvoon pH 7,3. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on hyvä (keskimäärin 0,25 mmol/l). Silloin järvi ei ole välittömässä vaarassa happamoitua. Järven vesi lämpötilakerrostuu selvästi talvisin ja kesäisin. Silloin järven pohjan lähellä alusvedessä voi olla hyvinkin erilaiset olosuhteet kuin päällysvedessä. Alusveden happamuustaso on talvella pH 6,6 ja kesällä pH 6,8. Päällysveden happipitoisuus on ollut kesäisin 7,7 mg/l, jolloin hapen kylläisyys on ollut 74%. Talvisin se on ollut 8,6 mg/l (kylläisyys 86%). Alusveteen ei lämpötilakerrostumisen vuoksi tule kovin paljon happitäydennystä pinnalta. Siellä on kesäisin ollut happipitoisuus 0,2 mg/l (kylläisyys 12%) ja talvisin 1,5 mg/l (kylläisyys 12%). Näiden arvojen perusteella voidaan järven happitilanne kokonaisuudessaan luokitella välttäväksi. Kun hapen määrä vähenee alusvedessä pohjan lähellä, aiheutuu siitä haitallisia seurauksia. Hapen vähennyttyä liian pieneksi, on se aiheuttanut paikallisesti sisäistä kuormitusta. Sisäisessä kuormutuksessa pohjan sedimentistä liukenee takaisin veteen ravintoaineita ja metalleja, joiden pitoisuudet kasvavat alusvedessä. Päällysvedessä fosforipitoisuudet ovat olleet keskimäärin 9 µg/l. Kesäisin pitoisuudet ovat olleet keskimäärin 11 µg/l ja talvisin 8 µg/l. Alusvedessä pohjan lähellä fosforipitoisuudet ovat olleet kesällä 23 µg/l ja talvella 15 µg/l. Suurimmillaan on talvella pitoisuus ollut 21 µg/l. Typpipitoisuudet ovat olleet päällisvedessä keskimäärin 428 µg/l (vaihteluvälillä 320–560 µg/l), kun taas alusveden typpipitoisuudet ovat vaihdelleet 620–1320 µg/l. Näiden tulosten perusteella järvi voidaan ravinteidensä puolesta luokitella lievästi rehevöityneeksi järveksi. Akvaarion vesikemia
Luonnossa meriveden suuri puskurointikyky pitää sen pH:n tasaisena lähellä kahdeksaa, mutta sisävesien happamuus vaihtelee hiilidioksidin vuorokausivaihtelun mukana. Useimpien järvien ja jokien vesi on hapanta humushappojen takia, varsinkin tropiikissa. Poikkeuksena ovat Tanganjika- ja Malawijärvet. Suolapulssi
Marraskuussa 2016 suolapulssien vaikutukset kuitenkin havaittiin Helsingin ympäristökeskuksen mittauksissa Suomenlahdella selvästi kohonneina suolapitoisuuksina. Veden suolaisuus pohjan lähellä oli 8,03 promillea, kun normaalit arvot tuohon vuodenaikaan ovat noin 5,5–6,0 promillea. Helsingin ympäristökeskus on mitannut meriveden suolapitoisuuksia vuodesta 1967 lähtien, ja mitattu suolapitoisuus oli koko mittaushistorian korkein. Makea vesi
Veden lämpötilan vaihdellessa myös sen ominaispaino vaihtelee. Makea vesi on painavinta +4-asteisena. Esimerkiksi kalat ja muut eliöt hyötyvät talvella tästä siten, että vedet eivät jäädy pohjaan asti. Merivesi
Meriveden suola on pääasiassa kallio- ja maaperästä siihen liuennutta natriumkloridia. Suolankukka
Suolankukka on hienojakoisempaa kuin tavallinen ruokasuola. Sitä arvostetaan ulkonäön ja maun lisäksi mikroskooppisen "dunaliella salina" -levän aiheuttaman orvokkimaisen tuoksun takia. Levän sisältämät karotenoidit antavat suolankukalle toisinaan myös kauniin vaaleanpunertavan sävyn. Suolankukka sisältää muun merisuolan tavoin natriumkloridin lisäksi runsaasti magnesiumia, kalsiumia, kaliumia ja muita kivennäisaineita. Iso Suolajärvi
Koska Ison Suolajärven vesimäärä vaihtelee, vaihtelee myös sen suolapitoisuus huomattavasti. Vähimmillään se on 5 %, enimmillään peräti 27 %, kun valtamerissä suolaa on noin 3,5 %. Järven suola on suurelta osin peräisin entisestä Bonnevillen järvestä, mutta joet tuovat siihen ympäröiviltä alueilta suolaa lisääkin. Limassolin suolajärvi
Limassolin suolajärvi () eli Akrotírin suolajärvi (Αλυκή Ακρωτηρίου, "Alykí Akrotiríou") on suolajärvi Kyproksen saarella. Se on Kyproksen suurin järvi ja koko itäisen Välimeren tärkeimpiä kosteikkoalueita. Järven pinta-ala on noin 10,65 km².
Limassolin suolajärvi sijaitsee Kyproksen eteläosassa Akrotírin niemimaalla Isolle-Britannialle kuuluvalla Akrotírin tukikohta-alueella. Se on yksi Kyproksen kahdesta suuresta suolajärvestä; toinen on Lárnakan suolajärvi. Limassolin suolajärvi on näistä kahdesta hieman vähäsuolaisempi. Järvi täyttyy talvella ja kuivuu kesällä lähes kokonaan. Suolajärven pinta on noin 2,5 metriä merenpinnan alapuolella. Sen syvyys on suurimmillaankin vain noin metri. Suolaisuus
Tärkeimmät ionit valtamerivedessä ovat kloridi-, natrium-, sulfaatti-, magnesium-, kalsium, kalium-, bikarbonaatti- ja bromidi-ionit. Ne muodostavat yli 99 % meriveden suolaisuudesta. Eri suolojen suhteelliset osuudet ovat kaikkialla samat, vaikka suolaisuus vaihteleekin. Tämä periaate tunnetaan Dittmarin lakina. Liuos
Natriumkloridi eli ruokasuola liukenee veteen ioneina kuten muutkin suolat, mikäli ne ovat vesi­liukoisia. Tällaisten aineiden liuokset ovat elektrolyyttejä. Liuenneita suoloja, pääasiassa natrium­kloridia, esiintyy luonnossa runsaasti meri­vedessä. Talousvesi
Kovuudella tarkoitetaan veden kalsiumin ja magnesiumin määrä. Veden kovuus vaihtelee erittäin kovasta (sisältää paljon kalsiumia) keskikovaan tai pehmeään (vähän kalsiumia). Vedet ovat Suomessa tyypillisesti luontaisesti pehmeitä, joten veden kovuutta joudutaan nostamaan monilla suomalaisilla vesilaitoksilla suojaamaan metallisia vesijohtoja syöpymiseltä (ks. vedenkäsittely). Liian suuri kalsiumpitoisuus voi aiheuttaa kalkkisaostumia lämminvesilaitteisiin. Kovuuden yksiköitä on useampia, joista Suomessa yleisesti käytössä mmol/l tai saksalainen kovuusaste (°dH). Iso Suolajärvi
Veden suolapitoisuus on paljon suurempi kuin meriveden. Kolme suurinta siihen laskevaa jokea ovat Jordan, Weber ja Bear, jotka yhteensä tuovat siihen noin 1,1 miljoonaa tonnia mineraaleja vuosittain, minkä vuoksi järven suolapitoisuus on edelleen kasvussa. Koska laskujokea ei ole, vesi poistuu siitä vain haihtumalla, mutta suolat jäävät jäljelle. Suuren suolapitoisuutensa vuoksi myös veden tiheys on suurempi kuin useimpien muiden luonnonvesien, minkä vuoksi ihminen voi helposti kellua sen pinnalla, varsinkin sen pohjoisosassa, Gunnisonin lahdella Vaikka Isoa Suolajärveä on suuren suolapitoisuutensa vuoksi sanottu myös Amerikan Kuolleeksimereksi, siellä elää varsin runsaasti vesilintuja. Vesi
Nimenomaan "makea vesi" eli suolaa sisältämätön vesi on elämän elinehto. Maapallon vesivaroista 97 prosenttia on suolaista merivettä. Jäljelle jäävää kolmea prosenttia edustavasta makeasta vedestä puolestaan suurin osa on vaikeasti käytettävissä jäätiköissä (77 %) tai maa- ja kallioperässä (22 %). Vain noin 1 % maailman makeasta vedestä on helposti hyödynnettävissä järvissä, joissa ja tekoaltaissa: se tarkoittaa minimaalista 0,036 prosentin osuutta maapallon kaikesta vedestä. Vain 0,001 % vedestämme leijuu vesihöyrynä pilvissä. Ruokasuola
Suolaa esiintyy paikoitellen runsaasti myös kallioperässä vuorisuolana sekä suola-aavikoilla. Käytännön tarpeisiin sitä valmistetaan merivettä haihduttamalla tai suolakaivoksia louhimalla. Natrium
Maapallolla natrium esiintyy aina kemiallisina yhdisteinä. Natriumioni on yhdenarvoinen kationi, Na. Merivedessä on liuenneena noin 3,5 % natriumkloridia eli ruokasuolaa. Natriumkloridi liukenee veteen täydellisesti Na-ionina ja Cl-ionina. Vesi
Vesi on puhtaana hajutonta, mautonta ja läpinäkyvää. Veteen liuenneet yhdisteet kuitenkin voivat muuttaa näitä ominaisuuksia. Ihmisen hajuaisti ei ole kehittynyt haistamaan vettä, koska sille ei ole biologista tarvetta, mutta sen sijaan aistit kykenevät tunnistamaan juomaveden mahdolliset epäpuhtaudet jossain määrin. Vesi toimii maapallolla universaalina liuottimena ja veteen on lähes poikkeuksetta aina liuenneena jotain yhdisteitä. Poikkeuksen muodostaa tislattu vesi.
Kemiallisena yhdisteenä veden systemaattinen nimi on "divetymonoksidi", jota paitsi siitä hydridinä voitaisiin käyttää myös nimeä "oksidaani". Käytännössä näitä nimiä ei kuitenkaan juuri käytetä edes tieteellisissä yhteyksissä. Sanaa divetymonoksidi on kuitenkin käytetty huijaus- ja pelottelutarkoituksessa. Talousvesi
Talousvesi on normaalitilanteessa väritöntä. Verkostotöiden yhteydessä sekä paineiskujen tai virtausvaihtelujen myötä voi irrota putkistoon kertyneitä saostumia, mikä voi näkyä talousveden ruosteisena värinä (johtuu raudasta). Tällöin vesi kirkastuu juoksuttamalla. Luonnonvesissä ja kaivovesissä esiintyvä väri aiheutuu humusaineista.
Talousvesi on normaalitilanteessa hajutonta tai mautonta. Kiinteistön putkistossa seissyt vesi voi maistua ummehtuneelta ja lämpimältä, erityisesti aamuisin ja pidempien poissaolojen jälkeen. Veden maku raikastuu, kun vettä juoksuttaa niin, että veden lämpötila tasaantuu. Verkostotöiden yhteydessä sekä paineiskujen tai virtausvaihtelujen myötä voi irrota putkistoon kertyneitä saostumia, mikä voi aiheuttaa veteen raudan makua ja väriä. Tällöin raudan maku häviää vettä juoksuttamalla. Mikäli vesilaitoksella käytetään kloorausta veden desinfiointiin, voi vedessä maistua lievä kloorin maku. Pintavedestä valmistetussa vedessä voi olla mm. levien aiheuttamaa hajua ja makua. Liiallinen suolojen määrä myös aiheuttaa veteen makua. Sitruunasooda
Sitruunasooda on nimitys sitruunaa tai sitruunaesanssia sisältävälle hiilihapotetulle ja makeutetulle virvoitusjuomalle. Hiilihapotettua vettä, jota toisinaan kutsutaan myös kivennäisvedeksi, nimitetään soodavedeksi. Nykyään tunnetuimpia sitruunasoodan kaltaisia juomia ovat The Coca-Cola Companyn markkinoima "Sprite" ja PepsiCon markkinoima "7 Up". Myös PepsiCon valmistama Mountain Dewin on sanottu olevan sitruunasooda. Pohjanlahti
Pohjanlahteen laskee monia jokia, minkä vuoksi sen vesi on murtovettä, jonka suolapitoisuus on noin 0,2–0,3 % eli alle kymmenesosa valtamerien suolapitoisuudesta. Koko Itämereen virtaa vuosittain 480 km makeaa vettä, josta suuri osa, noin 300 km tulee Pohjanlahteen ja noin 100 km Suomenlahteen. Suolakala
Suolakala on kalan maustamista ja säilöntää suolaamalla. Sitä on käytetty vuosisatoja kalan säilömiseksi talven varalle. Hollantilaiset keksivät sillin suolauksen 1300-luvulla, ja tapa levisi myös Itämeren rannikoille. Suomessa suolakalaksi soveltui erinomaisesti muikku, siika, särkikalat ja merikaloista silakka. Myös muita kaloja, muun muassa haukea, suolattiin.
Suolakalaa on myös graavisuolattu kala, jota ei ole tarkoitettukaan pitempaikaiseen säilytykseen, vaan se syödään muutaman päivän aikana. Graavisuolaukseen soveltuu hyvin lohi ja muut sen sukuiset kalat.
Suolattuun kalaan perustuvia ruokalajeja ovat muun muassa anjovispohjainen janssoninkiusaus, lasimestarin silli ja suolasilakasta tehty suutarinlohi. Punainenmeri
Punainenmeri on suolaisimpia ja lämpimimpiä kaikista merielämää sisältävistä vesistöistä. Suotuisista merivirroista ja runsaasta haihtumisesta johtuva meren korkea suolapitoisuus ovat luoneet erinomaiset edellytykset rikkaalle eläimistölle ja satumaisille koralliriutoille. Punaisessameressä on yli 1 100 erilaista kalalajia ja sieltä on tavattu yli 200 erilaista korallityyppiä. Suolaaminen
"Kuivasuolaamisessa" elintarvikkeen pinnalle hierotaan suolaa, joka siirtyy osmoosin kautta sen sisäosiin. Menetelmä soveltuu pienten kappaleiden suolaamiseen, sillä se on hidas. Tyypillisiä kuivasuolattavia ruoka-aineita ovat kestokokolihavalmisteet, sienet (etenkin rouskut) ja kala (etenkin graavisuolattu lohi). Kalaan suolaa tarvitaan kolme kiloa yhtä perattua kalakiloa kohti, ja suolamäärä riippuu kalan koosta ja säilytyspaikan lämpötilasta. Talousvesi
Talousvesi sisältää aina mikrobeja ja vähäisiä määriä mineraaleja ja hivenaineita. Tärkeää on, ettei vedessä ole terveydelle haitallisia mikrobeja tai aineita. Suomalaisten vesihuoltolaitoksien veden laatu on lainsäädännön vaatimuksiin ja suosituksiin verrattuna erinomaista. Valvontatutkimusten mukaan yli 10 m³/vrk toimittavien vesihuoltolaitosten vesi täyttää talousveden laadulle asetetut terveysperusteiset vaatimukset yli 99 prosenttisesti ja käyttökelpoisuudelle asetetut suositukset yli 96 prosenttisesti vuonna 2010. Suomenlahti
Suomenlahti on yksi maailman suurimmista laivojen hautausmaista. Sinne on uponnut monia aluksia, jotka säilyvät hyvin alhaisen suolapitoisuuden (joka johtaa laivamatojen poissaoloon) sekä hapettomien syvänteiden ansiosta ja siksi, että alueella ei ole voimakkaita merivirtoja tai vuorovettä. Fysiologinen suolaliuos
Fysiologinen suolaliuos on suolaliuos, jonka osmoottinen vahvuus on yhtä vahva kuin veren. Ihmisen veren koostumusta vastaa 0,9-prosenttinen suolaliuos. Suolaliuoksen on tärkeää olla osmoottisesti yhtä vahvaa, ettei se vahingoita kohteen soluja. Jos esimerkiksi punasolut joutuvat niiden väkevyyttä laimeampaan, hypotoniseen luokseen, ne pullistuvat ulkopuolisen nesteen siirtyessä niiden sisään ja lopulta räjähtävät. Väkevämmässä hypertonisessa liuoksessa punasolut taas menevät kasaan, koska solun sisältä siirtyy nestettä ulkopuoliseen väkevämpään liuokseen. Merivesi
Valtamerten keskilämpötila on vain 3,9 °C. Vaikka merenpinnassa vesi voi olla lämmintä, syvällä on suuria kylmän veden kerroksia, jotka pitävät merten keskilämpötilat alhaisina. Pintavesien lämpötila on keskimäärin 17,4 °C; tropiikissa se on 27–28 °C ja napaseuduilla −1...−2 °C. Meriveden pohjaveden lämpötila on noin 0 °C. Vetykloridi
Suolahapon suolat ovat nimeltään "klorideja". Esimerkiksi ruokasuola NaCl, natriumkloridi, on suolahapon natriumsuola. Natriumkloridia käytetään teolliseen suolahapon valmistukseen. Eyrejärvi
Eyrejärven vesi on suolaista. Suolaisuus on pienintä siihen virtaavien jokien suiden lähellä ja suurinta kauempana niistä. Suolaisuus lisääntyy, kun vesi haihtuu. Esimerkiksi kun eteläisessä Eyrejärvessä oli vettä tammikuusta 1984 tammikuuhun 1985, suolapitoisuus oli alimmillaan 25 ‰ ja kohosi järven kuivuessa noin 270 ‰:een. Kuivuessa järven vesi haihtuu, ja jäljelle jää suolamineraaleja. Tuhansien vuosien haihdunnan vuoksi järven pohja on hyvin suolainen, ja järven kuivuessa jäljellä jää vain niin sanottu suolapannu. Kuivana kautena maanpinnan muodostaa joko suolapitoinen muta tai haliittimuodostumat. Suolakuori on keskimäärin 50 senttimetriä paksu, ja sen alla oleva muta ulottuu jopa kuuden metrin syvyyteen. Järven pohjoisosissa suolakerros on kuitenkin hyvin ohut, ja siellä on melkein heti pinnalla kosteaa mutaa. Merivesi
Valtamerien vesi on kerrostunutta. Pintavesi ulottuu meren pinnasta noin 200 metrin syvyyteen. Se on tropiikissa yli 25 asteen lämpöistä ja napaseuduilla nollan tuntumassa. Pysyvä termokliini ulottuu kilometrin syvyyteen asti, ja kylmä syvän veden kerros on sen alapuolella noin neljään kilometriin asti mutta ei meren pohjaan. Meren pohjan kanssa kontaktissa on pohjavesi, joka on kaikkein raskainta merivettä. Natriumkloraatti
Natriumkloraatti (NaClO) on positiivisista natriumioneista (Na) ja negatiivista kloraatti-ioneista (ClO) koostuva suola. Sen on voimakas hapetin ja lievästi hygroskooppinen aine. Kiinteässä olomuodossa natriumkloraatti on valkoista kiteistä ainetta, mutta vesiliuoksena se on väritöntä. Suolankukka
Suolankukka (, ) on kristallikiteinen, hiutalemainen, paljon kivennäisaineita sisältävä, tavallista ruokasuolaa hienojakoisempi valmiin ruoan maustamiseen käytettävää merisuola. Sitä ei ole keräämisen jälkeen pesty, eikä se sisällä lisäaineita. Halokliini
Myös Itämeressä on voimakas, pysyvä halokliini 50–80 metrin syvyydessä. Mereen tulee Tanskan salmien kautta suolaista valtamerivettä, joka painuu Itämeren makeamman murtoveden alapuolelle. Suuri jokivalunta taas makeuttaa meren pintakerrosta. Halokliini estää meren pohjakerrosten sekoittumisen pintaveden kanssa. Jos suolapulsseja valtamerestä ei tule, syvänteisiin voi muodostua happikato. Kirkkojärvi-Mahnalanselkä
Siuron reitin vedenlaatua seurataan sännöllisesti. Siuron reitin vesi on perustyypiltään ruskeaa humusvettä. Sen happamuustaso on normaali, mutta ravinnetasot ovat normaalia korkeammalla. Sitä voidaan kesäisin pitää lievästi rehevänä tai joskus jopa rehevänä järvenä. Silloin vesi on sameahkoa ja veden näkösyvyys jää 2,0 metriin. Kesällä ja talvella, kun vesi kerrostuu lämpötilojen mukaan, voi järven syvänteisiin muodostua happivajetta. Koskaan happi ei lopu aivan kokonaan. Veden laatu on tyydyttävä ja vesi uimakelpoista. Talvisin vedestä tavataan runsaasti ulosteperäisiä tai termofiilisiä bakteereja, joiden määrä on kesäisin pienempi. Järvi
Jos laskujoettomaan suolajärveen tulee ajoittain hyvin vähän jokivettä, sen rantoja peittää välillä vesi, välillä suolakarsta. Tällaisia järviä on Pohjois-Afrikassa, Keski-Aasiassa ja Australiassa aavikoiden reunoilla. Nämä ajoittaiset järvet tunnetaan usealla nimellä. Niistä käytetään nimitystä sebkha, takyr tai salar (esp.). Kun järvi on suolakarstan reunustama rapakko, siitä käytetään nimitystä chott (ransk.). Ruokasuola
Ruokasuola on natriumin ja kloorin kemiallinen yhdiste, NaCl. Se on tyypillinen ioniyhdiste, siis kemiallisen määritelmän mukainen suola, joka koostuu positiivisista natriumioneista ja negatiivisista kloridi-ioneista. Kiinteässä tilassa se muodostuu kuutiollisista kiteistä, joissa jokainen natriumioni on kuuden kloridi-ionin symmetrisesti ympäröimä ja vastaavasti jokainen kloridi-ioni kuuden natriumionin ympäröimä. Vastakkaismerkkisten ionien välinen sähköinen vetovoima, ionisidos, pitää kidettä koossa. Vesi
Vesi (HO, joskus myös "divetymonoksidi" tai "divetyoksidi") on huoneenlämmössä nesteenä esiintyvä vedyn ja hapen muodostama kemiallinen yhdiste. Kaikki maapallolla oleva vesi lienee peräisin vuosimiljoonien aikana planeettaan törmänneistä asteroideista, komeetoista ja tulivuorten purkauksista. Vettä on saatavilla lähes kaikkialla maapallolla, ja se on yksi kaiken tunnetun elämän perusehdoista. Makea vesi
Makea vesi tarkoittaa vettä, johon ei ole liuennut suolaa ja joka on yleensä juomakelpoista. Termiä käytetään erottamaan järvi-, joki-, sade- ja pohjavesi sekä jäätiköihin sitoutunut vesi merivedestä, jota maapallon vedestä on selkeästi suurin osa, noin 97 prosenttia. Merivirta
Pysty- ja pintavirtaukset liittyvät yhteen saumattomaksi kokonaisuudeksi, termohaliinikierroksi. Ilman sitä meret päiväntasaajan seudulla, missä vettä haihtuu enemmän kuin sataa, muuttuisivat ajan mukana yhä suolaisemmiksi, kun taas jokien lähellä suolapitoisuus vain laskisi laskemistaan. Länsi-Eurooppaa talvella lämmittävä Golfvirta on termohaliinikierron osa. Turkanajärvi
Turkanajärvi on suolaisempi kuin mikään muu Afrikan suurista järvistä. Tämä johtuu siitä, että järvellä ei ole laskujokea ja suola on näin päässyt kerääntymään sinne tuhansien vuosien ajan. Suolaisuutta on 1900-luvun loppupuolella lisännyt myös alueen vulkaanien aktiivisuus. Turkanajärven suolapitoisuus on noin 2,44 grammaa litraa kohden. Varsinkin natriumin, kloridin ja vetykarbonaatin pitoisuudet ovat korkeita. Sen sijaan magnesiumia on vähän, kuten muissakin Ison suolavajoaman järvistä. Vetykarbonaatin takia Turkanajärven alkaliteetti on korkea. Vesivarat
Juotavaksi kelpaavia pintavesiä ovat joet ja järvet. Ne ovat myös pohjavettä herkempiä saastumaan, sillä niillä ei ole minkäänasteista suojaa saasteita vastaan. Monilla alueilla pintavesi on ainoa juomavesilähde ja se on monin paikoin vielä hyvin saastunuttakin. Tämä ei ole ainoastaan kehitysmaiden ongelma, vaan se koskettaa Aasian, Afrikan sekä Etelä-Amerikan ja Latinalaisen Amerikan lisäksi myös entisen itäblokin maita. Tilanne on pääosin kansainvälisten vesihuoltoprojektien ansiosta kuitenkin paranemaan päin. Suurin osa järvistä sisältää makeaa vettä, mutta myös suolajärviä on olemassa, joista tunnetuin on Kuollutmeri Israelin ja Jordanian rajalla. Näiden järvien vesi on suolaisempaa kuin merivesi ja usein vielä huomattavan paljon. Termohaliinikierto
Termohaliinikierto (termohaliinivirtaus, valtamerien lämpösuolavesikierto) on meriveden tiheyseroista johtuva veden kierto merissä syvävesien ja pintavesien välillä. Nimitys tulee sanoista "thermo": lämpötila ja "haline": suola. Veden tiheyserot johtuvat tavallisimmin sen lämpötilaeroista ja suolapitoisuuksien eroista: viileä ja suolainen vesi on raskaampaa kuin lämmin ja vähäsuolainen. Suola
Monet suolat liukenevat runsaasti veteen. Niiden joutuessa kosketuksiin veden kanssa pienet vesimolekyylit tunkeutuvat ionihilaan. Poolisuutensa vuoksi vesimolekyylit muodostavat ioni-dipolisidoksia suolan ionien kanssa ja saartavat ne. Suolat muuttuvat vesimolekyylien ympäröimiksi akvo­ioneiksi eli hydraateiksi, jolloin ionihilan ionisidokset eivät ole enää kyllin vahvoja pitääkseen hilaa koossa. Ionihila siis hajoaa akvaioneiksi. Akvo­ionit pääsevät vedessä liikkeelle hieman samaan tapaan kuin ionit suolasulatteessa. Suolan vesiliuokset johtavat siten sähköä. Suomenlahti
Coriolis-ilmiöstä johtuen merivirrat virtaavat Suomenlahden etelärannikolla lännestä itään ja pohjoisrannikolla idästä länteen päin. Pohjukassa Suomenlahteen laskee Nevajoki. Muita suuria jokia ovat Kymijoki, Narvanjoki ja Luga, jotka kaikki laskevat lahden itäosaan. Lahden vesi on makeampaa sen itä- kuin länsipäässä. Pintaveden suolaisuus on lahden länsipäässä viidestä seitsemään promillea, itäpäässä nollasta kolmeen promillea. Pohjaveden suolaisuus voi olla kahdeksasta yhdeksään promillea, Itämeren pääaltaasta tulevan suolapulssin yhteydessä korkeampikin. Mauste
Ruokasuola (NaCl) on mineraali, jota louhitaan suolakaivoksista tai kerätään merivettä haihduttamalla. Mineraalina sen kutsumanimi on haliitti eli vuorisuola. Akvaarion vesikemia
Veden kovuus tarkoittaa liuenneiden kalsium- ja magnesiumsuolojen määrää, yleisemmin ottaen kaksi- ja kolmiarvoisten ionien määrää. Suomessa vesijohtovesi on yleensä pehmeää, ja kaivovesikin korkeintaan keskikovaa. Keski-Euroopassa on alueita, joiden vedessä kalsiumia ja magnesiumia on 2–4 kertaa niin paljon kuin Suomessa. Keltainenmeri
Keltaisenmeren matalan pohjan muodostaa edellisen jääkauden jälkeen (alle 10 000 vuotta sitten) mereen uponnut mannerjalustan osa. Kiinan rannikko on matalaa, Korean puolella rannikko on jyrkempi. Mereen virtaa vuosittain valtava määrä sedimenttejä Keltaisesta- ja Jangtsejoesta. Keltaisenmeren ilmastolle luonteenomaisia ovat kylmät ja kuivat talvet sekä kosteat ja lämpimät kesät, joiden aikana esiintyy taifuuneja. Sumu on yleistä rannikkoalueilla. Mereen virtaa etelästä lämpimän Tsushimanvirran osa, joka eroaa päävirrasta Japanin Kyūshūn saaren länsipuolen tienoilla. Vuorovesi on voimakas etenkin Korean rannikolla ja voi nousta keväällä 8,2 metriin. Bohainmeren sisin rannikko jäätyy talvella. Halotrofinen järvi
Jos järveen vain tulee vettä, mutta sitä poistuu vain haihtumalla, alkaa tulojokien vedessä olevat mineraalit eli suolat rikastua vedessä. Mineraalipitoisuuden kasvaminen voi nostaa suolaisuuden 30 prosenttiin, ennen kuin se kiteytyy järven pohjalle. Tällaiset suolajärvet ovat yleisimpiä vuoristoissa (Umria ja Namtso), alavilla mailla (Mono Lake, Kuollutmeri ja Kaspianmeri) ja aavikoilla (Chott el Djerid). Merivesi
Meriveden tiheys kasvaa mikäli lämpötila laskee, suolaisuus kasvaa tai paine kasvaa. Pintakerroksessa meriveden tiheys on 1020–1030 kilogrammaa kuutiometriä kohti eli hiukan enemmän kuin puhtaan veden tiheys. Kymmenen kilometrin syvyydessä veden tiheys on viisi prosenttia suurempi. Okavangon suisto
Epäorgaanisten aineiden ja isotooppien perusteella pohjavesi ei ole peräisin suiston suoalueilta, vaan se on vanhaa pohjavettä, joka saa lisäystä paikallisista sateista. Pohjavesi on hyvin heterogeenistä, ja esimerkiksi saarten keskiosien alla pohjavesi voi olla kolme kertaa niin suolaista kuin soilla tai tulvatasangoilla. Sadekausina pohjaveden pinta nousee. Pohjavesi ei juurikaan sekoitu sivuttaissuunnassa, joten pinta laskeutuu uudelleen vain transpiraation kautta. Valtameri
Valtamerissä on halkaisijaltaan jopa satojen kilometrien kokoisia pyörteitä, joissa vesimassa voi pysyä samana vuodenkin. Pyörteen lämpötila ja suolapitoisuus eroavat siksi muusta valtamerestä. Välimeri
Koska Välimereen virtaa vain muutamia suuria jokia, siitä haihtuu enemmän vettä kuin sinne virtaa tai sataa. Haihtuvan veden takia Välimeri on suolaisempi kuin Atlantti. Välimeren suolapitoisuus on 39 ppt (3.9%), kun Atlantissa se on 36 ppt. Tämän seurauksena Välimereen on jatkuva pintaveden virtaus Atlantista. Gibraltarinsalmen jälkeen virtaus jatkuu Afrikan pohjoisrannikkoa pitkin itään. Se on suurimmillaan kesällä, jolloin Välimerestä haihtuvan veden määrä on myös suurimmillaan. Atlantista tulevan veden virtaus heikkenee itäänpäin mentäessä, mutta se on edelleen tuntuva Sisiliansalmessa ja jopa Levantin rannikolla. Atlantin lisäksi Välimeri saa jonkun verran vettä Mustastamerestä Bosporinsalmen, Marmaranmeren ja Dardanellien kautta. Kesäisin Välimeren pintavedestä tulee voimakkaan haihtumisen takia entistä suolaisempaa ja näin myös tihempää. Tihentynyt pintavesi uppoaa ja ylimääräinen pohjavesi virtaa takaisin Atlanttiin. Musta-Soljanen
Järven vedenlaatua on tutkittu kolme kertaa vuosina 1980 (kahdesti) ja 1993. Sen veden väri on tummaa ja veden väri on vaihdellut kesällä 140 PNU:ta ja talvella 180–200 PNU:ta. Tämä viittaisi korkeaan humuspitoisuuteen, mutta humusta ei ole kuitenkaan tyypillisten suolampien sisältämiä määriä. Veden happamuustaso on kuitenkin alhainen eli vesi on hapanta. Edelliset seikat selittyvät järven ympäristöllä, joka on suota. Ainoa laskuoja tulee Kirkas-Soljaselta, johon ei laske suo-ojia. Näiden yhteensä lasketty valuma-alue on suppea, jolloin ravinteiden huuhtoutuminen on vähäistä. Typpipitoisuudet ovat alhaiset ja fosforipitoisuudet ovat lievästi rehevöityneen järven tasoa. Matalan järven happitalous on vain tyydyttävällä tasolla. Vuonna 1980 todettiin pintavesissä happivajetta, mikä on humusvesissä tyypillistä. Musta-Soljasen virkistysarvo jää välttävälle tasolle johtuen happamuudesta, humuksesta ja tummasta väristä. Happamuus on kuitenkin luontaista perua, eikä suojärvien virkistyskäyttö ole muutenkaan yleistä. Jaavanmeri
Jaavanmeren suolapitoisuus on matala, koska se saa runsaasti vettä siihen virtaavista joista. Monsuuni vaikuttaa selvästi sekä sen lämpötilaan että sen suolaisuuteen. Talvella meren pintalämpötila on noin 29 astetta ja suolaisuus 31,3–32,0 ppt. Kesällä sinne virtaa merellisempää vettä, minkä seurauksena suolaisuus länsiosassa on noin 32,0 ppt ja itäosassa 34,0 ppt. Pintalämpötila on noin 28,5 astetta. Balansoitu suolaliuos
Balansoitu suolaliuos (BSS) on neste, jolla on fysiologisesti tasapainoinen pH ja suolapitoisuus. Yleisimmin liuos sisältää natriumia, kaliumia, kalsiumia, magnesiumia, ja kloridia. Balansoitua suolaliuosta käytetään usein kudosten huuhteluun tai kehonsisäisen (kuten silmänsisäisen) nesteen väliaikaiseen korvaamiseen. Egeanmeri
Egeanmeren ja muun Välimeren sekä Atlantin vedet sekoittuvat toisiinsa suhteellisen vähän, ja Egeanmeren vesi on Atlanttia suolaisempaa. Vuorovesi on suhteellisen heikko, mutta voimakas paikoin, kuten Évripossalmessa. Merellä vallitsee pohjoistuuli. Suola
Suola on kemiassa nykyisin käytetyn määritelmän mukaan yhdiste, joka kiinteässä olomuodossa koostuu ionisidosten koossa pitämistä kiteistä. Suolassa kationina on usein jokin metalli-ioni, anionina taas epämetalli-ioni tai jokin moniatominen kompleksi-ioni. Tavallisia kationeja ovat muun muassa Tavallisia anioneja ovat muun muassaSuoloja syntyy esimerkiksi happojen ja emästen neutraloitumisreaktioissa: Ruokasuola
Eri lähteistä saadut suolat sisältävät natriumkloridin lisäksi muita suoloja. Näitä myydään kauppanimillä mineraalisuola, merisuola, ruususuola tai kristallisuola. Kaikki sisältävät jonkin verran kaliumkloridia ja magnesiumsulfaattia. Merisuola
Ruokasuolaa saadaan louhimalla tai myös merivedestä kiteyttämällä. Se on 99,9-prosenttista natriumkloridia. Kuollutmeri
Kuollutmeri koostuu kahdesta altaasta. Niihin valuva vesi haihtuu Jordaninlaakson voimakkaassa auringon paahteessa jättäen jälkeensä suola- ja mineraalikerrostumia. Kuolleenmeren suola- ja mineraalipitoisuus on korkeimmillaan 33 prosenttia. Tämä johtuu jokien kuljettamasta eroosion irrottamasta aineksesta, jossa on myös suola-aineita. Järven vesi on niin suolapitoista, että se kannattelee uimaria pinnalla. Sillä uskotaan olevan myös terveydelle myönteisiä vaikutuksia. Näistä syistä järvi on hyvin suosittu matkailukohde. Korkean suolapitoisuuden vuoksi järvessä ei ole muutamia harvalukuisia bakteerilajeja lukuun ottamatta mitään elävää. Kuolleenmeren suola sisältää erityisen paljon mineraaleja, joista tärkeimpiä ovat magnesium (yli 30 %), kalsium, kalium, natrium ja sinkki. Rannalla on teollisuutta, joka erottaa vedestä ruokasuolaa, kaliumia, magnesiumia ja bromia. Asovanmeri
Asovanmeren pinta-ala on noin 38 000 neliökilometriä, noin kymmenesosa Itämeren alasta. Asovanmeren keskisyvyys on seitsemän metriä ja maksimisyvyys noin 14 metriä, mikä tekee siitä maailman matalimman meren. Veden lämpötilat nousevat kesäisin 25–30 °C:seen, mutta talvisin meri aiemmin jäätyi 2–4 kuukaudeksi. Asovanmeren keskimääräinen suolapitoisuus on 11 promillea, reunaosissa vain 2–4 promillea. Lämpötilakerrostuneisuus (limnologia)
Valtamerien syvyyksissä vallitsee melko tasainen −2–5 °C:n lämpötila. Suolaisen meriveden sulamispiste on 0 °C alapuolella, joten merenpohjassa on nestemäistä vettä. Tämä lämpötila alkaa kohota vasta 1 500–1 000 metrissä merenpinnan alapuolella, missä se saa auringonvalon lämpöenergialla lämmennyttä sekoittunutta vettä pintavesistä. Tästä syvyydestä alkaa termokliini, jossa lämpötila kohoaa ylös mentäessä pintavesien lämpötulaan. Pintaveden lämpötila riippuu siitä, millä leveysasteella ollaan. Napa-alueilla pintavesi on samanlämpöistä kuin pohjan vesimassat. Trooppisilla alueilla pintavesi voi olla yli 30 °C lämmintä. Lauhkeilla vyöhykkeilla meriveden pintalämpötila vaihtelee samalla tavalla kuin makeanveden järvissäkin. Halokliini
Halokliini on vesistöissä suolaisuuden harppauskerros eli kerros, jossa suolaisuus muuttuu voimakkaasti pystysuunnassa. Koska suolaisuus määrää yhdessä lämpötilan ja paineen kanssa meriveden tiheyden, suolaisuuden erot vaikuttavat veden kerrostuneisuuteen: tiheä suolainen ja kylmä vesi vajoaa harvan makean ja lämpimän veden alle. Jos eri vesikerrosten välillä on voimakas suolaisuusero, muodostuu halokliini. Halokliini on normaalisti termokliinia eli lämpötilan harppauskerrosta voimakkaampi. Juutinrauma
Pohjan laatu ja veden suolaisuus vaihtelevat paljon salmessa, matalissa lahdissa on hiekkapohja ja vähäsuolaista Itämerestä peräisin olevaa murtovettä, syvemmällä on savi- ja mutapohjia ja painavampaa Kattegatista peräisin olevaa vettä. Veden virtaussuunta on useimmiten pohjoiseen, ulosvirtaava Itämeren murtovesi on merivettä kevyempää ja ulosvirtaus tapahtuu näin pintakerroksissa. Veden kerrostunut suolapitoisuus säätelee vastaavasti meri- ja murtovesieliöiden esiintymistä salmen eri osissa. Salmen pohjoisosassa 30 metrin syvyydessä on Knähakenin vedenalainen luonnonsuojelualue, jonka mereistä lajirunsautta on verrattu koralliriuttoihin. Myös Falsterbon niemen ympäristö salmen kaakkoiskulmassa on vastaavasti merensuojelualue. Suolapulssi
Suolapulssilla () tarkoitetaan suurta suolaisen ja hapekkaan veden sisäänvirtausta Pohjanmereltä Itämereen Tanskan salmien kautta. Itämerellä tiheä valtamerivesi painuu pohjaan ja etenee pitkin merenpohjaa työntäen syvänteiden usein vähähappisen veden tieltään. Pulssit ovat tärkeitä Itämeren ekosysteemille, koska ne helpottavat muuten huonosti sekoittuvan meren syvänteissä usein vallitsevaa happikatoa ja ehkäisevät samalla sisäisen kuormituksen aiheuttamaa rehevöitymistä. Merien happamoituminen
Merien happamoituminen tarkoittaa merien pH-arvon pienenemistä, joka johtuu pääasiassa hiilidioksidin sitoutumisesta meriin ja osittain meriin satavista happosateista. Meret ovat luontaisesti lievästi emäksisiä, sillä meriveden pH on hieman yli 8, mutta korkea ilmakehän hiilidioksidipitoisuus voi laskea merien pH:ta voimakkaasti laajoilla alueilla. Särkijärvi (Ylöjärvi, Luode)
Vedenlaatua on tutkittu ainakin vuosina 1997–2007. Vesi on hyvin humuspitoista ja melko hapanta. Veden happamuustaso eli pH on vaihdellut tutkimusten mukaan 4,6–5,4. Alusvedessä on esiintynyt aika ajoin hapettomuutta. Kriittisimmät ajankohdat ovat loppu talvi ja -loppukesä. Pintavesissä on talvellakin ollut riittävästi happea kaloille. Hapen kuluttaa vedessä olevien ravinteiden määrä. Päällysvedessä forsforin pitoisuudet ovat vaihdelleet 2000-luvun alussa 20–40 µg/l (mikrogrammaa litrassa) ja alusvedessä jopa 87–120 µg/l. Vaikka pitoisuudet olivatkin koholla, pysyi levätuotanto tuona aikana kurissa. Syytä kohonneille pitoisuuksille ei osata kertoa. Järven virkistysarvon arvosana on huonoimmillaa ollut välttävä, mutta ravinteiden määrät ovat kuitenkin ollet laskemassa. Todellinen arvosana voi nykyään nousta hyvän puolellekin. Suolajärvi
Suolajärvi on laskujoeton järvi, jonka vesi yleensä on vahvasti suolapitoista. Yleisesti suolajärvien vesi on jopa tavallista merivettä suolaisempaa. Useimmat suolajärvet sijaitsevat kuivilla ja kuumilla alueilla, kuten aavikkoseuduilla, joissa ne saattavat jopa kuivua kokonaan kuivan kauden aikana. Veden mineraalit ja suolat kiteytyvät pohjalle ja rannalle veden haihtuessa. Suolajärven suoloilla on yleensä samat runsaussuhteet kuin valtameren veden sisältämillä suoloilla. Rautapitoisuus (limnologia)
Meriveden keskimääräinen rautapitoisuus on 1–3 ppm = 1–3 mg/l = 1000–3000 μg/l. Pitoisuudet vaihtelevat merialueittain ja ne ovat erisuuruiset esimerkiksi Tyynellämerellä ja Atlantissa. Jokivedessä pitoisuudet vaihtelevat kallio- ja maaperän mukaan. Tavallisesti ne ovat 0,5–1,0 ppm = 500–1000 mg/l ja keskiarvona ilmoitetaan myös 0,7 mg/l = 700 μg/l. Pohjavesi sisältää noin 0,5–10 mg/l = 500–10000 μg/l. Joskus pohjaveden rautapitoisuus voi kohota 50 mg/l = 50000 μg/l. Ruokasuola
Monissa laajoissa tutkimuksissa suolankäytöllä ei ole havaittu merkittävää yhteyttä korkeaan verenpaineeseen. Ihmisten reaktio suolaan on yksilöllistä, sillä munuainen säätelee suolan eritystä: sen vuoksi joidenkin verenpaine laskee suolan lisäyksen myötä ja joidenkin nousee. Tämän vuoksi monet tutkimukset suolansaannin terveysvaikutuksista antavat usein ristiriitaisia tuloksia. Joissain tutkimuksissa suuren suolankäytön on havaittu vähentävän sydänkohtausten määrää. Vuonna 2011 American Journal of Hypertension -lehdessä julkaistun meta-analyysin mukaan suolan rajoittaminen ruokavaliossa ei vähennä sydänkohtausten, aivohalvausten tai ennenaikaisen kuoleman riskiä ihmisillä, joilla on korkea tai normaali verenpaine. Merivesi
Suolaisempi merivesi jäätyy alemmassa lämpötilassa kuin vähäsuolaisempi. Tämän johdosta meri vaatii jäätyäkseen alhaisemman lämpötilan kuin makean veden järvi. Suurin ero meriveden ja puhtaan veden välillä on sähköisissä ominaisuuksissa. Sen ansiosta meriveden suolaisuus voidaan määrittää nopeasti sähkönjohtavuuden välillä. Haihduttamalla suolaisuuden mittaaminen ei anna tarkkaa tulosta, koska eräät suolat alkavat haiduttamisen aikana muodostaa kaasuja, joita ei esiinny merivedessä. Myös kemiallinen analyysi suolaisuuden määrittämiseksi on vaikeaa. 1960-luvulle asti meriveden suolaisuus saatiin kloriniteetin mittauksella. Sen jälkeen on käytetty sähkönjohtavuuden mittausta. Suola
Suolojen liukoisuudessa veteen on eroavaisuuksia. Alkalimetalli- ja ammoniumsuolat sekä kaikki nitraatit liukenevat hyvin veteen. Toisaalta jotkut suolat kuten hopeakloridi AgCl ja bariumsulfaatti BaSO sekä useimmat karbonaatit ja silikaatit ovat hyvin niukkaliukoisia tai käytännössä liukenemattomia. Ruokasuola
Ruokasuola, lääketieteessä keittosuola, yleiskielessä "suola", on pääasiassa natriumkloridista (NaCl) koostuva suola. Se on yleinen luonnonaine, jota esiintyy merivedessä ja paikoitellen myös kallioperässä. Sitä käytetään mausteena ja ruoan säilönnässä, mutta myös tiesuolana ja kemianteollisuuden raaka-aineena. Sen mukaan on myös saanut nimensä kokonainen laaja kemiallisteiden yhdisteiden ryhmä, suolat. Tavallisessa pöytäsuolassa on noin 99,9 % natriumkloridia. Meriakvaario
Meriakvaario on akvaario, jonka vesi vastaa suolapitoisuudeltaan valtameriä, noin 3,4 prosenttia. Meriakvaarion vesi tehdään sekoittamalla puhtaaseen veteen erityistä akvaariosuolaa, jossa on natriumkloridin (NaCl) lisäksi akvaarion eliöille tarpeellisia hivenaineita. Veden suolapitoisuus tarkistetaan mittaamalla veden tiheys tai sähkönjohtavuus. Tiesuola
Talvella teiden suolaamiseen käytetään natriumkloridia. Olosuhteista riippuen suola levitetään tielle joko rakeisena tai valmiina veden ja suolan liuoksena. Suolan ja veden muodostaman liuoksen jäätymispiste on alimmillaan noin 10 astetta puhdasta vettä alempana. Mesopotamian maantiede
Vehnä sietää maan suolaa 0,5 % maassa, mutta ohra kaksi kertaa enemmän, noin prosentin verran. Etelä-Mesopotamia on herkkä suolaantumaan, koska pohjavesi on korkealla ja joetkin tuovat suolaa mukanaan, ja kesällä on kuuma. Haihduttava kasvillisuus imee pohjavettä kohti pintaa, ja haihtuminen jättää vain suolat pinnalle. Haihtuminen lisää veden suolapitoisuutta, kun vesi höyrystyy pois ja suola jää jäljelle. Hauki
Hauki sietää hyvin happitason, happamuuden ja suolaisuuden vaihteluja. Hauki elää matalissa järvissä vielä, kun järven happitaso on 0,3 mg/l. Lajia on tavattu jopa vesistöstä, jonka happitaso oli 0,04 mg/l. Pääsääntöisesti hauet alkavat etsiä hapekkaampia ympäristöjä, kun happipitoisuus on alle 4 mg/l. Suurin osa hauista elää makeassa vedessä, mutta erityisesti Itämeressä sitä on tavattu lievästi suolaisissa vesissä. Eteläisellä Itämerellä hauen elinympäristön suolapitoisuus on noin 6 ppt, vajaa viidesosa valtamerten suolaisuudesta. Hauki pystyy elämään vielä vedessä, jonka suolapitoisuus on 10 ppt, mutta se ei lisäänny ympäristössä, jonka suolapitoisuus on yli 7 ppt. Merivesi
Koska vesi on erinomainen liuotin, merivedessä on liuenneena kaikkia maapallolla luonnossa esiintyviä alkuaineita. Meriveden suolaisuus on veteen liuenneiden suolojen massa suhteessa meriveden massaan. Yleensä valtamerten suolaisuus vaihtelee 33 ja 37 promillen välillä. Suolaisuuden vaihtelu aiheutuu sadannasta, haihdunnasta ja jokivirtaamista. Pintaveden suolapitoisuus on 3,0–3,8 %. Meriveden pohjaosien suolapitoisuus on tasainen, hieman alle 3,5 %. Suolapitoisuus on suurin lämpimillä, tuulisilla ja vähäsateisilla pasaatialueilla ja vähenee päiväntasaajalle ja navoille päin siirryttäessä. Suolajärvi
Kaspianmeren suolapitoisuus on 1–1,5 prosenttia, Ison Suolajärven noin 25 prosenttia ja Kuolleenmeren noin 30 prosenttia. Aikaisemmin Araljärven suolapitoisuus oli vain 1,4 prosenttia, mutta pääallas kuivui elokuussa 2014 kokonaan. Suolapulssi
Saaristomeren tutkimuslaitoksen mukaan vuonna 2014 ja sen jälkeen tulleiden suolapulssien vaikutus oli kesään 2016 mennessä Suomen etelärannikolla pienempi kuin oli odotettu. Elokuussa 2016 Saaristomeren tutkimuslaitos esitti kaksi vaihtoehtoista selitystä siihen, mistä tämä mahdollisesti johtui. Ensimmäisen vaihtoehdon mukaan Pohjanmereltä Itämereen virrannut vesi oli ehkä arvioitua lämpimämpää, jolloin suolaisempi vesi ei olekaan painunut pohjaan vaan jäänyt johonkin vesikerrokseen. Toisen selityksen mukaan lämmenneiden talvien ja lisääntyneiden sateiden takia Itämeri on talvisinkin piripinnassa, ja sieltä valuu aiempaa enemmän makeaa vettä Pohjanmereen. Siksi suolapulssin mukana on ehkä vastaavasti tullut aiempaa enemmän Itämeren valumavesien jo laimentamaa vettä, joka ei olekaan ollut yhtä suolaista kuin aiemmin. Pohjanmeri
Pohjanmeren suolapitoisuus on 34–35 promillea ja lämpötila keskimäärin +17 °C kesällä ja +6 °C talvella. Merivesi on jatkuvassa kiertoliikkeessä vuoroveden, vallitsevien tuulten ja vesimassojen tiheyserojen vuoksi. Virtaukset vaihtelevat vuodenaikojen ja sijainnin mukaan, mutta pääsääntöisesti vesi kiertää Pohjanmeren altaassa vastapäivään: Orkney- ja Shetlandsaarten välistä virtaa vettä kohti etelää Skotlannin ja Englannin itärannikon suuntaisesti ja Englannin kanaalista purkautuu Pohjois-Atlantin virran lämmintä vettä, joka etenee Alankomaiden rannikkoa pitkin koilliseen ja pitää meren sulana läpi talven. Vuorovesivirtaukset kasaavat merenpohjan hiekkaa särkiksi merivirtojen ja myrskyaaltojen törmäysalueille, kuten Calais’nsalmeen. Hiekkaa joudutaankin jatkuvasti ruoppaamaan tärkeimmillä laivareiteillä ja suurten satamien lähistöllä, jotta merenkulku ei vaarantuisi. Halotrofinen järvi
Halotrofinen järvi on limnologiassa järvi, jonka veden suolapitoisuus eli kivennäisaineiden pitoisuus on suurempi kuin makeanveden järvessä. Normaalisti järven vesi on makeaa, koska sen valuma-alueelta virtaa siihen sade- ja pohjavettä. Halotrofisen järven vesi voi suolaantua monilla eri tavoin ja siihen kehittyy makeasta vedestä poikkeava ekosysteemi, joka riippuu sen suolapitoisuudesta. Järvi
Laskujoettomissa järvissä vettä poistuu ainoastaan haihtumalla. Siksi ne ovat usein erittäin suolaisia. Tällaisia ovat esimerkiksi maailman suolaisimmat järvet Kuollutmeri ja Iso Suolajärvi sekä maailman suurin järvi Kaspianmeri. Tällaiset järvet ovat usein merenpinnan alapuolella. Suola
Joissain suoloissa vesimolekyylit ovat osana kidehilaa. Tällaista vettä sanotaan kidevedeksi. Vettä sitovaa eli hygroskooppista suolaa kuumennettaessa vesi irtoaa kidehilasta ja kiteet rapautuvat. Rapautuneet kiteet pyrkivät ottamaan menettämänsä veden takaisin ja sitovat vettä ympäristöstään. Tällaista kuivattavaa suolaa pakataan joskus pieninä pusseina mukaan tuotteisiin, joiden on tarkoitus saapua kuivina kuluttajalle, esimerkiksi elektroniikkatuotteisiin ja kenkiin. Vesivarat
Veden laatu vaihtelee suurestikin eri lähteiden välillä. Pohjaveden laatu on kaikkein paras ja se on myös maukkainta vettä. Pintavesilähteiden vesi ei yllä pohjaveden tasolle, vaan sitä joudutaan käsittelemään ennen kuin sitä voidaan käyttää talousvetenä ja monissa teollisuuden prosesseissa. Melko usein pohjavettäkin pitää hieman käsitellä lähinnä happamuuden säätämiseksi. Veden laatuun vaikuttavat myös käytetyt käsittelymenetelmät ja väärin toteutettu veden käsittely voi heikentää veden laatua entisestään. Eräs käsittelymenetelmä on sadettaa pintavettä soraharjulle jolloin se suotautuu soran läpi ja siitä tulee laadukkaampaa. Täten käsiteltyä vettä kutsutaan tekopohjavedeksi ja tekopohjavesitekniikka on hyvä menetelmä veden laadun parantamiseen. Suola
Usein kuitenkin "happamilla suoloilla" tarkoitetaan nimenomaan sellaisia suoloja, joissa oleva anioni sisältää vetyä ja voi toimia happona. Sellainen on esimerkiksi natriumvetysulfaatti (NaHSO, jossa anionina on vetysulfaatti-ioni, HSO. Merisuola
Merisuola on perinteisesti laajimmin ravinnossa käytetty suola. Merisuola koostuu pääasiassa natriumkloridista (94 %), jonka lisäksi siinä on lukuisia muita suoloja. Pääasialliset epäpuhtaudet ovat magnesiumsulfaatti ja kaliumsuolat.