Onko Vienanmeri osa Pohjoista jäämerta?
Vienanmeri
Vienanmeri (, ’Valkoinen meri’, ) on Pohjoisen jäämeren lahti Venäjän luoteisosassa. Se rajoittuu lännessä Karjalan tasavaltaan, etelän ja idän puolella Arkangelin alueeseen ja pohjoisessa Kuolan niemimaahan (Murmanskin alue) ja Barentsinmereen. Barentsinmeri
Barentsinmeren kaakkoinen osa Venäjän Nenetsian rannikon ja Novaja Zemljan eteläosan välillä on nimeltään Petšoranmeri. Etelässä Barentsinmereen aukeaa Vienanmeri, joka on Pohjoisen jäämeren lahti (ajattelutavassa maailmanmeri jaetaan viiteen osaan), mutta jota ei lueta osaksi Barentsinmerta. Barentsinmeren ja Vienanmeren raja kulkee Kaninin niemimaan kärjestä Kuolan niemimaan Svjatyi Nos -niemeen. Vienanlahti
Vienanlahti () on yksi neljästä suuresta Vienanmeren lahdesta Luoteis-Venäjällä. Muut ovat Äänislahti lounaassa (etelässä), Kantalahti luoteessa sekä ulompana koillisessa, lähimpänä Vienanmeren suuta oleva Mezeninlahti. Nimitys "Vienanlahti" saatetaan toisinaan sekoittaa Vienanmeren kanssa, sillä koko Vienanmerikin on itse asiassa vain Pohjoisesta jäämerestä etelään työntyvä lahti.
Meri
Meri on mantereiden ympärillä oleva laaja ja yhtenäinen suolavesikerros, joka peittää noin 381 miljoonaa neliökilometriä eli 70,8 prosenttia maapallon pinta-alasta. Meriksi kutsutaan myös eräitä suuria laskujoettomia järviä, kuten Kaspianmerta. Meriä tutkii meritiede. Maa on Aurinkokunnan ainoa planeetta, jonka pinnalla on nestemäistä vettä. Maapallolla voidaan katsoa olevan kolmesta viiteen valtamerta: Tyynimeri, Atlantin valtameri ja Intian valtameri sekä usein mukaan luetut Pohjoinen ja Eteläinen jäämeri. Lisäksi mannerten välissä on välimeriä, kuten Välimeri, saariryhmien erottamina reunameriä (esimerkiksi Pohjanmeri) sekä syvälle mannerten sisäosiin ulottuvia sisämeriä (esimerkiksi Itämeri). Saaga Illugista, Gríðrin kasvattipojasta
Illugin saagassa mainitaan kauas pohjoiseen sijoitettu Gandvík, missä oletettiin sijaitsevan myös Bjarmien maan. Paikannimen on katsottu viittaavan Vienanmereen. Joissain yhteyksissä on myös esitetty, että sillä olisi voitu tarkoittaa Pohjanlahtea tai Jäämerta, mutta nämä tulkinnat eivät ole saaneet paljoakaan kannatusta. Kirjaimellisesti nimi Gandvík tarkoittaa taika-, noita- tai hirviölahtea ja viitannee skandinaavien parissa mahdollisesti olleisiin uskomuksiin alueella elelleistä hirviöistä. Keskiajan islantilaisille Vienanmeri oli todennäköisesti kaukainen ja tuntematon paikka, mikä on saattanut vahvistaa mielikuvaa. Illugin saagassa mainitaan miesten lähtiessä paikasta, jonne olivat myrskyn vuoksi ajautuneet (saagan mukaan Gandvíkista), että nämä lähtevät ”Finnmarkista” ("Finnmörk"), jolla on yleensä viitattu Finnar-nimellä tunnetun etnisen ryhmän jäseniin. Termillä on usein viitattu saamelaisiin. Finnmörk taas kattaa jotakuinkin nykyisen Finnmarkin alueen Norjassa. Lumi
Maapallolla on lunta jatkuvasti napa- ja vuoristojäätiköissä. Vuosittain sulavasta lumipeitteestä 98 % on pohjoisella pallonpuoliskolla. Maaliskuussa lumipeite ulottuu Ruotsissa ja Norjassa keskimäärin hiukan Suomen eteläkärjen eteläpuolelle. Lumialueen raja jatkuu Viron eteläpuolelta Valko-Venäjälle ja kaartaa keskellä Euraasian mannerta etelämmäs. Vuoristoseuduilla, etenkin Alpeilla, Pyreneillä ja Balkanilla sekä Turkin Anatolian ylängöllä, mutta myös Kreikan ja Italian korkeammilla alueilla on omat lumialueensa. Aasiassa lumipeite ulottuu Siperiasta Himalajalle ja kattaa Kiinan ja Japanin pohjoisosat. Pohjois-Amerikassa pysyvän lumen raja ulottuu suunnilleen Suurille järville. Eteläisen pallonpuoliskon talvi vaihtuu kevääksi syyskuussa, ja silloin lunta on Etelämantereen lisäksi Etelä-Amerikan eteläosassa sekä Uuden-Seelannin, Etelä-Australian ja Etelä-Afrikan ylänköalueilla. Vienan retket
Vienan retket olivat joukko Suomen valkoisten vapaaehtoisretkikuntien Suomen sisällissodan ajalta maaliskuulta aina lokakuulle 1918 tekemiä sotaretkiä Vienan Karjalaan, Venäjälle. Vaikka retkikuntia olikin monta, retket lasketaan yhdeksi kokonaiseksi osaksi heimosotia. Vienan retket olivat ainoa heimosota, jossa suomalaiset ja karjalaiset sotivat toisiaan vastaan. Välimeri (yleiskäsite)
Välimeri on sivumeri, joka työntyy mannerten väliin tai sisään. Varsinaisia välimeriä ovat Välimeri eli Euroopan välimeri, Pohjoinen jäämeri, Australian välimeri eli Taka-Intian ja Australian välinen saaristomeri, Amerikan välimeri, johon kuuluvat Meksikonlahti ja Karibianmeri. Myös Itämeri, Hudsoninlahti, Persianlahti ja Punainenmeri on mahdollista laskea välimeriksi. Itä
Itä-Aasiaan taas kuuluvat muun muassa Japani, Kiina, Vietnam, Indonesia ja Thaimaa. Idässä on myös Oseania. Suomen itänaapuri on Venäjä. Kylmän sodan aikana idällä tarkoitettiin usein Neuvostoliittoa ja muita itäblokin maita eli Varsovan liittoon kuuluneita Itä-Euroopan sosialistisia maita. Jan Mayen
Jan Mayen on Norjalle kuuluva Pohjoisen jäämeren saari, jonka pinta-ala on 373 neliökilometriä. Saari on vuoristoinen ja ilmastoltaan arktinen, tuulinen ja sumuinen. Rossin alusmaa
Uuden-Seelannin aluevaatimukset sisältävät osia Victorianmaasta, ja suurimman osan Rossin jäälautasta. Tutkimusasemat Scottin tukikohta (Uusi-Seelanti) ja McMurdon asema (Yhdysvallat) ovat nykyisin ainoita pysyvästi asuttuja paikkoja alueella, ellei mukaan lasketa Amundsenin-Scottin etelänapa-asemaa. Alueella on myös yksi lumikiitorata, Williamsin kenttä, ja riippuen vuodenajasta, kaksi jääkiitorataa. Tämä mahdollistaa pyörillä tai suksilla varustettujen koneiden laskeutumisen vuoden ympäri. Merten pallonpuolisko
Merten pallonpuoliskolla on vain yksi kahdeksasosa maapallon maapinta-alasta, ja sen pinta-alasta yli 90 % on merta. Siellä sijaitsevat kuitenkin Australia ja Etelämanner kokonaisuudessaan sekä Etelä-Amerikan eteläisin osa ja sekä Aasiasta pääosa Indonesian saaristoa. Valtameristä sijaitsevat merten pallonpuoliskolla Eteläinen jäämeri kokonaisuudessaan, suurin osa Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä sekä Atlantin eteläisin osa. Jäänmurtaja Voima
Talven myötä Suomenlahden jäät vahvistuivat ja 15. helmikuuta 1955 toimitettiin posti ensi kertaa jäitse Haapasaareen ja Kaunissaareen. Seuraavana päivänä Voima oli avustamassa laivoja Kotkan ulkopuolella, kun Merimies-Unioni julisti saartoon ne vedet, joissa Voima operoi. Unioni katsoi, ettei kauppamerenkulkua voida meriturvallisuuden vuoksi harjoittaa, jos alukset alistetaan sotaväen miehittämän murtajan komentoon. Voiman teki sotalaivaksi miehistönä olevat merisotilaat ja perässä liehuva puolustusvoimien lippu. Unionin puheenjohtajan Niilo Wällärin näkemyksiä ei muuttanut muistuttaminen siitä, että Ruotsin ja Neuvostoliiton murtajat toimivat turvallisesti laivaston hoidossa. Ainakaan suomalaiset laivat eivät enää liikkuneet Kotkan vesillä eivätkä satamajäänmurtajat avustaneet laivoja Kotkassa. Myös Laivanpäällystöliitto ja Konemestariliitto ilmoittivat kannattavansa siviilimiehitystä. Jäänmurtaja
1800-luvun lopulla useissa maissa alettiin rakentaa jäänmurtajia, yleensä rannikoiden, satamien ja pienten merien, kuten Itämeren, laivaväylien aukipitämiseen. Tosin Neuvostoliitossa ja nykyään Venäjällä käytetään myös valtamerireiteille suunniteltuja suuria, ydinkäyttöisiä jäänmurtajiakin. Niillä pystytään murtamaan useiden metrien paksuista ikijäätä, ja edes pohjoisnapa ei ole niille saavuttamattomissa. Ensimmäisenä pinta-aluksena pohjoisnavan saavutti NS "Arktika" 17. elokuuta 1977. Suomenlahti
Ennen Veiksel-jääkautta 130 000 – 115 000 vuotta sitten Suomenlahti oli osa Eemmerta ja ulottui Vienanmerelle asti. Jäätikön reunan perääntyessä Suomenlahti oli aluksi osa makeavetistä Baltian jääjärveä, myöhemmin Yoldiameren lahti. Maankohoaminen erotti sen uudelleen järveksi, osaksi Ancylusjärveä. Noin yhdeksäntuhatta vuotta sitten valtameren pinnan noustessa suolaista vettä alkoi virrata Tanskan salmien kautta Itämereen ja alkoi Litorinameren aika. Valtameri
Kaikki valtameret ovat yhteydessä toisiinsa. Pohjoisella pallonpuoliskolla ja vielä päiväntasaajan seudulla mantereet kuitenkin erottavat ne selvästi toisistaan. Sen sijaan etelässä, Etelä-Amerikan, Afrikan ja Australian eteläkärkien eteläpuolella, valtameret liittyvät toisiinsa ilman selvää rajaa, sillä Etelä-Amerikan eteläkärjen ja Etelämantereen välissä on noin tuhat kilometriä leveä vesiväylä, Drakensalmi, ja Afrikan ja Australian etelärannikoilta on Etelämantereelle vielä pidempi matka. Tavallisesti tällä alueella pidetään valtamerten rajoina näiden mannerten tai niiden läheisyydessä olevien saarten eteläisimpien kärkien eli Kap Hornin, Hyväntoivonniemen ja Tasmanian eteläkärjen pituuspiirejä. Eteläisen jäämeren erottaa muista valtameristä Länsituulten virta, ja rajana pidetään yleensä 60. eteläistä leveyspiiriä. Arkangelin satama
Arkangelin satama (, LOCODE: RU ARH) on Venäjän Arkangelin alueen Arkangelin kaupungissa sijaitseva keskisuuri kauppasatama. Satama on tunnettu Venäjällä jo yli 400 vuoden ajan. Vaikka Vienanmeri jäätyy talvella, satama pidetään liikennöitävänä jäänmurtajien avulla. Jääkärimarssi
Alun perin Jääkärimarssissa laulettiin: ”"Viro, Aunus, Karjalan kaunis maa, yks’ suuri on Suomen valta"”. Myöhemmin sanat muutettiin muotoon ”"Häme, Karjala, Vienan rannat ja maa, yks’ suuri on Suomen valta"”. Historiantutkija Mikko Uolan mukaan muutos tehtiin siksi, että katsottiin Viron kuuluvan Saksan eikä Suomen reviiriin ja sanoituksen loukkaavan saksalaisia. Veiksel-jääkausi
Merenpinta laski noin 70 metriä nykyistä alemmas. Jää ulottui lopulta noin 64 000 vuotta sitten Pohjois-Saksaan ja Viroon asti. Iso-Britannia lienee ollut suurelta osin jäätön. Avoveden vaikutus lumisateeseen
Kreikka ja Japaninmeri ovat tunnettuja ilmiön esiintymispaikkoja. Grönlanti ja Etelämanner aiheuttavat massiivisia lumipyryjä lähimerille, mutta koska siellä sade putoaa meriveteen eikä vastarannalle, korkeita nietoksia ei synny. Veiksel-jääkausi
Jää virtaa mannerjäätikön keskustasta hitaasti ulospäin, metrien vuosivauhtia. Suuret mannerjäätiköt koostuivat useista jäävirroista, joiden jäljet näkyvät Suomenkin maaperässä viuhkamaisina drumliinikenttinä. Suuressa jäävirrassa noin 150 km:n läpimittaiselta alueelta leviää jäätä noin 300 kilometrin leveydelle 100 kilometrin matkalla muodostaen jään reunaan suuren kaaren. Jäävirtojen kohtausvyöhykkeellä saattoi joskus olla jäättömiäkin kohtia tai kaoottisia alueita, joissa jää ei virrannut. Suomessa eräs jäävirtojen kohtauspaikka oli Lahden seutuvilla (Salpausselkä) noin 12 500 vuotta sitten. Jäävirtojen kohtauspaikalla oli usein jäänalainen joki. Jäällä oli taipumus virrata siirappimaisesti pitkin alavia maita, jokilaaksoja, järviä ja meriä ja kovertaa niitä alavimmiksi. Näin jää saapui Pohjois-Saksaan Itämeren kautta ja koversi muun muassa Viron Peipsi­järveä ja Saarenmaan eteläpuolista lahtea sekä Amerikan suuria järviä, esimerkiksi Michiganjärveä. Jääkenttien edessäkin maa painui jään painosta Maan vaippaan laaksoksi ja siellä oli jääjärviä. Aivan jäätiköiden lähistöillä oli jääjärviä, jäätikköjokia, lössiaroa ja tundraa. Itämeri
Suomessa Itämeri-nimitys on aiheuttanut keskustelua nimen oikeellisuudesta ja sen muuttamisesta, aina eduskunnassa asti (mm. talousarvioaloitteet TAA 1037/2009 ja TAA 1068/2010). Osin taustalla on ajatus harhaanjohtavuudesta, kun meri on Suomesta katsoen lännessä, lounaassa ja etelässä; osin virheellinen oletus Ruotsin herruuteen liittyvästä painolastista. Vaikka Ruotsissa nimi nykyään on "Östersjön", se on siellä 1400-luvulla tunnettu myös nimellä "Saltsjön". Suomessa on ennen Itämeri-nimen vakiintumista, 1800-luvun puolimaissa, käytetty merestä myös nimeä "Saksanmeri". Samaa nimeä tosin sanomalehdissä pyrittiin käyttämään vain Pohjanmerestä. Merenkulkijoiden ja tanskalais-hollantilaisten kartografien näkökulmasta meri on sijainnut idässä eli se on ollut meritie itään (Mare Orientale). Heidän puheensa ja karttansa ovat vaikuttaneet nimen vakiintumiseen saksan ja ruotsin kieleen. Koska 1500- ja 1600-luvuilla Itämerestä oli käytössä useita nimiä, se oli hankalaa painettujen karttojen kannalta. Vuonna 1638 amiraali Erik Ottesen Orning sai Tanskan hallitukselta tehtävän määrittää meren oikea nimi. Amiraali haastatteli merenkulkijoita ja asiantuntijoita, jotka vahvistivat nimeksi Itämeri. Viikinkien idäntie
Skandinaaveja kävi Vienanmerellä, jonka rannoilla sijaitsi tarunomainen Bjarmaland. Jäämeren kautta kulkevan meritien ohella Vienanmerelle vei myös Pohjois-Suomen ja Vienan Karjalan halki kulkeva sisävesi- ja maareitti Oulujoen vesistön ja Vienan Kemin kautta; Ounasjoen–Kemijoen–Kuusamon reitti yhdisti tämän reitin Jäämeren rannikoihin. Näillä sisävesireiteillä liikkui länsisuomalaisia, karjalaisia ja ilmeisesti norjalaisiakin. Pielisen ja Saimaan kautta kulki vielä reitti Oulujärven vesistöstä Laatokalle. Itämeren taistelut
Itämeren taistelut olivat akseli­valtojen ja Neuvosto­liiton välisiä meritaisteluita Itä­merellä, sen rannikkoalueilla ja Suomenlahdella. Saksan kukistettua Puolan laivaston vuonna 1939 pääosapuolet taisteluissa olivat Suomi, Saksa ja Neuvostoliitto. Baltian maiden laivastot liitettiin Neuvostoliiton laivastoon miehityksen jälkeen. Ruotsin laivasto keskittyi sodan aikana puolueettomuusvartiointiin miinoittaen rannikkoaan sekä valvoen merialueitaan. Suomenlahdelle laskettiin sotavuosina yli 60 000 merimiinaa, mikä teki siitä tarkimmin miinoitetun merialueen maailmassa sota-aikana. Kylmä vyöhyke
Kylmään vyöhykkeeseen kuuluu Etelämanner kokonaan, Euraasian mantereen pohjoisosat Skandinavian pohjoiskärjestä Beringinsalmeen, Alaskan ja Kanadan pohjoisosat, Grönlanti lukuun ottamatta vähäisiä rannikkokaistaleita ja noin puolet Islannista. Kylmä vyöhyke vallitsee myös monilla
vuoristoalueilla puurajan yläpuolella, jossa sitä nimitetään alppi-ilmastoksi. Jäämerenseiti
Jäämerenseiti eli "Vienan seiti" eli "saita" ("Boreogadus saida") on arktisten merten ekosysteemissä tärkeä, pienikokoinen turskakala. Beringinmeri
Beringinmeri on Tyynenmeren pohjoisimman osan muodostava merialue. Muusta Tyynestämerestä Beringinmeren rajaavat Alaskan niemimaa ja Aleuttien saaristo. Pohjoisessa Beringinmeren erottaa Pohjoisesta jäämerestä 90 kilometriä leveä Beringinsalmi, jonka löysi vuonna 1648 tutkimusmatkailija Semjon Dežnjov. Tanskalaissyntyinen Vitus Bering tutki aluetta sata vuotta myöhemmin, ja meri nimettiin hänen mukaansa. Venäjän maantiede
Euroopan puolella on Jäämeren lisäksi kolme muutakin valuma-aluetta. Pääosin Ukrainassa ja Valko-Venäjällä virtaava Dnepr, jonka latva on Venäjän puolella, ja Don virtaavat Mustaanmereen. Itämeren valuma-alue on pieni. Kaspianmereen virtaa puolestaan Euroopan pisin joki Volga, jonka valuma-alue on 1 380 000 neliökilometriä. Venäjän Euroopanpuoleiset joet muodosvat kanavilla yhdistetyn laajan sisäisen vesitien. Scotianmeri
Scotianmeri on Atlantin valtameren osa Etelä-Amerikan ja Etelämantereen välillä. Se sijaitsee suurimmaksi osaksi Eteläisen jäämeren alueella. Meri on myrskyinen ja kylmä, ja sen alueella olevat saaret (kuten Eteläiset Sandwichsaaret) ovat ympärivuotisesti lumen peitossa. Scotianmeri on noin 900 000 km² laaja, ja noin puolet siitä sijaitsee mannerjalustan päällä. Volgan–Itämeren vesitie
Aikaisemmin "Marian kanavajärjestelmänä" () tunnettu keinotekoinen vesireitti valmistui vuonna 1810. Vuonna 1828 avattu Vienanjoen kanava yhdisti sen Suhona- ja Vienanjokien kautta Vienanmereen. Valkeajärven, Äänisen ja Laatokan eteläpuolitse kaivettiin tasapohjaisten alusten liikennöintiä helpottaneet kanavat, kuten Laatokan kanava. Arktisten alueiden historia
Itävalta-Unkarilainen Karl Weyprechtin ja Julius von Payerin retkikunta yritti löytää tällaista avointa reittiä Huippuvuorten ja Novaja Zemljan välistä. He pääsivätkin Jan Mayenin maan pohjoispuolella sijaitsevalle Rudolfin saarelle saakka. Aputykkivene Viena
Aputykkivene Viena (aiemmin "Conan Doyle") oli Suomen merivoimissa palvellut sota-alus. Vienan Karjala
Nykyisin tuon alueen käsittävät suunnilleen Kalevalan, Louhen, Kemin, Belomorskin ja Kostamuksen piirit Karjalan tasavallasta sekä Kantalahden piiri Murmanskin alueelta. Etelässä raja on kulkenut Repolan ja Rukajärven pohjoispuolitse kohti itäkaakkoa. Nykyään Vienaan rajautuvat Aunuksen Karjalasta Mujejärven ja Segežan piirit. Vienanmeri
Vienanmerellä sijaitsee Solovetskin luostarisaari, joka on suosittu matkailukohde. Kesäaikaan Vienanmerelle tulevat valkeat maitovalaat. Vienanmeren ympäristö on suomensukuisten kansojen vanhaa asuinaluetta. Lännessä, Karjalan tasavallassa on karjalaisasutusta ja pohjoisessa Kuolan niemimaalla kiltinän- ja turjansaamelaisia. Alueelle on ajansaatossa muuttanut venäläisväestöä, johon ne ovat osittain sekoittuneet. Meren ympäristössä on myös venäjän murretta puhuvan pomoriväestön vanha asuma-alue. Viikinkien idäntie
Äänisjokea tai Vienanjokea pitkin Vienanmereltä pääsi etelään. Vienanjoelta pääsi Suhonajokea pitkin länteen Valkeajärvelle. Vienanjoelta itään päin mentäessä kulki Vytšegdajoen ja Kamajoen kautta reitti Volgan mutkaan. Näiden jokireittien varsilta ei tunneta arkeologisia todisteita skandinaavien liikkumisesta, joskin 1200-luvun lähteet mainitsevat joitakin norjalaisten matkoja ”Vina-joella”, joka kenties tarkoittaa Vienanjokea. Näiden reittien varsilla asui erilaisia suomalais-ugrilaisia heimoja: Suomen alueen ja Kamajoen suomalais-ugrilaisen (permiläisen) kulttuurin välisistä suorista tai epäsuorista yhteyksistä on todisteita jo viikinkiaikaa edeltävältä kaudelta. Suursäätila
Kylmänä talvena Jäämeren ja Siperian yllä oleva korkeapaine puhaltaa kylmää ilmaa koillisesta Suomeen ja Skandinaviaan, ehkä jopa Keski-Eurooppaan ja Britteinsaarille. Kylmä ilma saattaa tässä säätyypissä kylmetä matkallaan lisää ellei Vienanmereltä tule sumupilvisyyttä mukana. Lauha ilma virtaa Välimerelle ja Grönlannin yli Jäämerelle. Välimeren yli liikkuvat matalat kääntyvät Mustanmeren yli Baltiaan ja Itämerelle. Itämeri
Friisiläiskauppiaat avasivat 700- ja 800-luvuilla Itämeren kaupan, ja tuolloin syntyivät ensimmäiset kauppareitit ja -satamat. Teoksessa Vita Karoli Magni, joka on kirjoitettu joskus Kaarle suuren kuoleman jälkeen 814, Einhard kirjoittaa että läntisellä merella on pitkä lahti itään, enintään sata mailia leveä, jonka pohjoisrannoilla asuvat tanskalaiset ja ruotsalaiset ja itärannoilla slaavit ja eestiläiset. Friisit löysivät viikinkien käyttämän idän reitin Birkaan, josta kasvoi merkittävä kauppakaupunki. Birka sijaitsi vielä Itämeren lahtena olleen Mälarenin rannalla. Viikinkien kauppareitit kulkivat Itämereltä Laatokalta Dnepriä pitkin Mustallemerellä ja Volgaa pitkin Kaspianmerelle. Viikinkien reitit hylättiin kuitenkin noin 970, ja kauppa Bysanttiin jatkui Keski-Euroopan jokien kautta. Mezen (joki)
Mezen (, ) on Vienanmereen laskeva joki Komin tasavallassa ja Arkangelin alueella Venäjällä. Sen pituus on 966 kilometriä, valuma-alueen laajuus 78 000 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus 886 kuutiometriä sekunnissa. Joki on jäässä lokakuusta toukokuun alkuun, keväällä esiintyy jääpatoja. Kevättulva osuu touko-kesäkuulle.
Mezen saa alkunsa Timanin selänteen länsiosan soista. Se virtaa ensin etelään, kääntyy sitten pohjoiseen ja lopulta luoteeseen. Joki laskee Vienanmeren Mezeninlahteen Kaninin niemimaan länsipuolella. Luettelo jääkäreistä V
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Juho Viitanen ja Riika Kekola. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Elsa Maria Olinin kanssa. Viitanen kävi kansakoulun ja työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 17. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Värriön luonnonpuisto
Värriön luonnonpuiston eteläosa kuuluu Vienanmereen laskevan Tuntsajoen ja pohjoisosa Pohjoiseen jäämereen laskevan Nuorttijoen vesialueeseen. Luoteisväylä
Luoteisväylä on Pohjois-Amerikan pohjoispuolitse kulkeva Euroopan ja Aasian välinen meritie. Jääesteiden vuoksi sen merkitys laivaliikenteen kannalta on ollut vähäinen, mutta ilmaston lämpenemisestä johtuen väylä on muuttunut viime vuosina purjehduskelpoiseksi. Ensimmäinen luoteisväylän läpi kulkenut rahtialus Nordic Orion saapui Eurooppaan lokakuussa 2013 päättäen Vancouverista alkaneen matkansa Porin satamaan. Etelämanner
Noin puoli miljardia vuotta vanha Itä-Antarktis taas koostuu graniitti- ja gneissiperustaa peittävistä hiekka- ja kalkkikivikerroksista, ja on näin ollen pääosaltaan laakiota. Itä-Antarktista pidetään muinaisen Gondwanamantereen osana. Saarista useimmat ovat vulkaanista perua ja vain osittain jään peitossa. Itä- ja Länsi-Antarktiksen erottaa toisistaan kahtia kaksi suurta lahtea: Rossinmeri ja Weddellinmeri. Rossinmeri
Rossinmeri on eteläiseen jäämereen kuuluva syvä lahti, joka sijaitsee Victorianmaan ja Marie Byrdin maan välissä ja rajoittuu etelässä Rossin jäähyllyyn. Lahden suurimmat saaret ovat Rossinsaari sekä Rooseveltinsaari. Rossinmeri kuuluu kokonaisuudessaan Uuden-Seelannin vaatimaan alueeseen. Euroopan maantiede
Etelässä Euroopan erottaa Afrikasta Välimeri. Euroopan lounaispuolella sijaitsevan Makaronesian saarista Azorit luetaan Eurooppaan kuuluviksi; Madeira ja Kanariansaaret ovat maantieteellisesti osa Afrikkaa. Luoteessa raja kulkee Grönlannin ja Islannin välissä – Islanti lasketaan yleensä Eurooppaan, vaikka se sijaitseekin lähempänä Pohjois-Amerikkaan kuuluvaa Grönlantia kuin manner-Eurooppaa. Pohjoisessa Jäämeren saarista Huippuvuoret, Novaja Zemlja ja Frans Joosefin maa lukeutuvat Eurooppaan. Aasian vastainen itäraja kulkee Uralvuoriston vedenjakajaa pitkin. Kaakossa rajanveto ei ole yksiselitteinen, ja siitä on olemassa useita tulkintoja. Tavanomaisin niistä määrittää itärajan jatkumaan Uralvuorten jälkeen Uraljokea pitkin Kaspianmereen, josta se jatkuu Kaukasusvuorten vedenjakajaa pitkin Mustallemerelle. Uraljoen ohella rajana on pidetty myös Embajokea ja Kaukasuksen ohella Kurajokea. Mustaltamereltä raja kulkee Turkin kapeiden salmien, Bosporin ja Dardanellien, kautta Egeanmerelle ja sieltä edelleen Välimerelle. Pohjoinen jäämeri
Aasian puolella mereen laskevat siperialaiset joet Ob, Jenisei ja Lena sekä Pohjois-Amerikan puolelta Mackenzie, Back ja Coppermine. Lisäksi vettä mereen tulee Beringinsalmesta, Atlantilta Golfvirran tuomana sekä sulavista jäätiköistä. Pohjois-Venäjän interventio
Tammikuussa 1919 neuvostojoukkojen vastahyökkäys pakotti liittouneet vetäytymään Vienanjoelta pohjoiseen kohti Arkangelia. Liittoutuneet onnistuivat kuitenkin työntämään neuvostojoukot Ääniselle ja Troitsaan Vienanjoella. Liittoutuneet kuitenkin olivat jo päättäneet vetäytyä seuraavaan talveen mennessä Pohjois-Venäjältä ja muodostivat Pohjois-Venäjän apujoukot, joiden tehtävänä oli antaa riittävä isku neuvostojoukoille Vienanjoella, jotta ne eivät kykenisi ahdistamaan Arkangelista Muurmanskiin vetäytyviä brittijoukkoja. Tšuktšimeri
Tšuktšimerta reunustavat lännessä Wrangelinsaari ja Itä-Siperian meri, idässä Alaskaan kuuluva Point Barrow ja etelässä pohjoinen napapiiri ja Beringinmeri. Sen pohjoisraja kulkee Point Barrow’sta Wrangelinsaaren pohjoiskärkeen ja myötäilee arktista mannerrinnettä. Meren pinta-ala on noin 595 000 neliökilometriä ja keskisyvyys 77 metriä. Yli puolet sen alasta on alle 50 metrin syvyistä. Pohjoinen jäämeri
Lomonosovin harjanne jakaa Pohjoisen jäämeren kahteen pääaltaaseen: Ameraasian altaaseen ja Euraasian altaaseen. Itämeri
Itämeri on Atlantin valtameren sivumeri Pohjois-Euroopassa Suomen, Ruotsin, Tanskan, Saksan, Puolan, Viron, Latvian, Liettuan ja Venäjän välissä. Se on maailman toiseksi suurin murtovesiallas Mustanmeren jälkeen. Itämeren erottaa Pohjanmerestä Kattegatin salmi Ruotsin ja Tanskan välissä. Itämeri on erikoinen meri alhaisen suolapitoisuutensa, vuoroveden heikkouden sekä mannerlaatan päällä sijaitsemisen ja siitä johtuvan mataluuden takia. Mastogloiameri
Mastogloiameri oli jääkauden jälkeinen Itämeren esivaihe noin 9 000–8 000 vuotta sitten, jolloin Ancylusjärvestä oli avautunut yhteys Tanskan salmien kautta Atlanttiin, mutta vesi oli vielä niukkasuolaista murtovettä . Välittömästi tätä vaihetta seurasi nykyistä suolaisempi Litorinameri. Ilmasto oli lämpenevä, nykyistä lämpimämpi atlanttinen. Pohjoinen jäämeri
Nykyinen Pohjoinen jäämeri oli ennen järvi, kunnes Atlantti laajeni ja rikkoi Grönlannin ja Huippuvuoret toisiinsa yhdistäneen kannaksen. Grönlannin ja Huippuvuorten väliin muodostui salmi, joka yhdisti Pohjoisen jäämeren ja Atlantin, muuttaen Pohjoisen jäämeren sisämereksi. Atlantin raskaampi ja suolainen vesi pääsi virtaamaan salmen kautta jäämerelle, jolloin sen pintaan muodostui kevyempi murtovesikerros ja sen alapuolelle raskas syvän veden kerros. Pohjoisen jäämeren ollessa vielä järvi vesi sekoittui kevät- ja syyskierron yhteydessä pohjaan saakka, mereksi muuttumisen jälkeen enää vain ylempään murtovesikerrokseen ja syvät vedet vaihtuivat pelkästään Pohjois-Atlantin puolelta. Syntynyt salmi oli kapea ja sen pohjaa pitkin virtasi jäämerelle vain rajoitetusti Atlantin vettä. Näin ollen syvien vesien vaihtuvuus heikkeni ja muodostui happivajetta, joka nykyään vaivaa Mustanmeren ja Itämeren syvimpiä kerroksia. Pohjoisen jäämeren syntyhistoria on pystytty määrittämään hapettomien pohjasedimenttien iän perusteella. Luettelo jääkäreistä W
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat majakanvartija Viktor West ja Henrika Nyback. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Vendla Elisabet Westergårdin kanssa. West kävi kansakoulun ja työskenteli kalastajana Bergössä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 18. huhtikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 30. heinäkuuta 1916 pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. West saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkuealiupseeriksi 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella ja Karjalankannaksella, muun muassa Kuokkalassa. Arktisten alueiden historia
Viikingit olivat taitavia laivanrakentajia. Heillä ei kuitenkaan ollut hyviä navigointivälineitä. He löysivät perille määränpäähänsä joko seuraamalla rannikkoalueita tai seuraamalla valaita, jäälauttoja tai ajopuita. Viikinkien tiedetään käyneen Vienanmerellä ja mahdollisesti he löysivät Huippuvuoret. Viikingit asuttivat myös Islannin ja Grönlannin ja kävivät Pohjois-Amerikassa. Suhteen alkuasukkaina olleisiin intiaaneihin muodostuttua vihamieliseksi, asutusta Pohjois-Amerikkaan ei kuitenkaan syntynyt. Ilmaston huonontuessa myös Skandinaavien varhaiset Grönlannin siirtokunnat tuhoutuivat. Sen sijaan Islannin skandinaavinen asutus säilyi. Kirjassaan Jared Diamond arvioi viikinkien Grönlannin siirtokuntien tuhon syyksi ilmaston kylmenemisen ohella heidän huonon kykynsä sopeuttaa elinkeinonsa paikallisiin oloihin toisin kuin heidän skrælingeiksi nimittämänsä eskimot, jotka olivat sopeutuneet paikallisiin oloihin paremmin. Viikinkien Grönlannin arktiselta alueelta Eurooppaan kuljettamiin kauppatavaroihin kuuluivat muun muassa mursun syöksyhampaat ja elävät jääkarhut. Jäävuori
Meren yllä oleva suhteellisen yhtenäinen railojen rikkoma jääpeite ja jäävuoret vaeltavat talvella kauas etelään pohjoisella pallonpuoliskolla, mutta vetäytyvät kesällä pohjoiseen. Atlantilla kylmä Labradorinvirta kuljettaa lännessä jäävuoria 40. leveysasteelle etelään, mutta idässä lämmin Golfvirta pitää merta jäävuorettomana Islantiin 60. leveysasteelle. Eri talvina ovat meren jääpeite ja vuoret erilaisia. Joinakin kylminä talvina jäävuoria on nähty huomattavasti normaalia etelämpänä. Yleensä pohjoisen pallonpuoliskon jäävuoret siis sulavat Newfoundlandin tienoilla, mutta joskus ne saattavat joutua Bermudan vesille asti. Eteläisellä pallonpuoliskolla ne kiertävät Etelämannerta myötäpäivään sirkumpolaaristen virtausten mukana. Barentsinmeri
Barentsinmeri (, ) on Pohjoiseen jäämereen kuuluva reunameri Euroopassa, Norjan ja Venäjän rannikoista pohjoiseen. Se on suhteellisen syvä mannerjalustalla sijaitseva meri (keskisyvyys 230 m, suurin syvyys 450 m). Barentsinmerta rajaavat idässä Frans Joosefin maa ja Novaja Zemlja, pohjoisessa Huippuvuoret. Lännessä sen raja Norjanmerta vastaan seuraa mannerjalustan reunaa; toisen, käytännöllisemmän IHO:n määritelmän mukaan länsiraja kulkee Norjanmeren koillisrajassa eli kulkee Huippuvuorten eteläkärjestä Karhusaareen ja siitä edelleen Nordkappiin. Länsi-Etelämanner
Länsi-Etelämanner sijaitsee Transantarktisen vuoriston Tyynenmeren puoleisella alueella. Siellä sijaitsevat muun muassa Antarktiksen niemimaa, Grahaminmaa, Ellsworthinmaa, Marie Byrdin maa ja joitain erillisiä saaria. Alueen meriä ovat Weddellinmeri ja Rossinmeri. Länsi-Etelämanner voidaan jakaa kahteen osaa: pääalueeseen ja erittäin suureen niemimaahan, jonka Weddellinmeri ja Rossinmeri erottavat pääalueesta. Vienanmeren–Itämeren kanava
Vienanmeren–Itämeren kanava (), lyhyemmin Vienanmeren kanava () on Vienanmeren ja Äänisen yhdistävä kanava Karjalan tasavallassa Venäjällä. Belomorskista lähtevä ja Poventsaan päättyvä kanava on 227 kilometriä pitkä, josta kaivettua kanavaa 48 km, padottua jokea 97 km, säännösteltyä järveä 80 km ja sulkuja 19. Se avattiin liikenteelle vuonna 1933. Kanava lyhentää vesitietä Vienanmereltä Pietariin noin 4 000 kilometriä verrattuna matkaan Pohjoisen jäämeren, Pohjanmeren ja Itämeren kautta. Vaikka kanava päättyy etelässä Ääniseen, vesireitti jatkuu järven kautta Syvärijokea myöten Laatokalle ja sieltä edelleen Nevajokea Itämerelle. Arkangelin alue
Tärkeimmät satamat ovat Arkangeli, Onega ja Mezen. Talvella Vienanmeren jäätyessä suurimpia aluksia avustetaan jäänmurtajilla. Alueen tärkein rautatie on Arkangelin ja Vologdan välinen rautatie. Siitä erkanee Kotlasissa rata Komiin ja Arkangelin eteläpuolella Karjalaan. Arkangelissa on kansainvälinen lentoasema. Jäämerenseiti
Jäämerenseiti on arktinen merikala, joka elää Alaskan, Kanadan ja Grönlannin, Islannin, Pohjois-Norjan ja Venäjän rannikoilla; laji vaeltaa Barentsinmereltä Vienanmereen. Se viihtyy jään tuntumassa ja se mainitaan pohjoisimmaksi kaikista tunnetuista kaloista, levinneisyys ylittää 85. leveyspiiriin. Pohjoinen laivasto
Laivaston synty liittyi Muurmannin rataan ja ensimmäisen maailmansodan aikaisiin Ison-Britannian ja Ranskan mittaviin puolustusvälinetoimituksiin Venäjälle, joiden tarkoituksena oli tukea Venäjän sotaponnisteluja pääasiassa Saksaa vastaan, jotta Ranskaan ja Isoon-Britanniaan kohdistunut paine länsirintamalla olisi keventynyt. Venäjän laivaston aluksia ohjattiin Murmanskiin suojaamaan puolustusvälinetoimituksia Saksa laivastolta ja sen sukellusveneiden vastatoimilta Barentsinmerellä. Siksi perustettiin 19. kesäkuuta 1916 Jäämeren laivue ("Flotilija Severnogo Ledovitogo okeana"). Lokakuun vallankumouksen jälkeen Venäjän uudet johtajat yhdistivät sen Venäjän Vienanmeren laivastoon ("Belomorskaja flotilija") maaliskuussa 1920. Eem-interglasiaali
Itämeren paikalla ollut Eemmeri oli yhteydessä Vienanmereen eristäen Fennoskandian omaksi saarekkeekseen. Myös Pohjois-Venäjällä meri peitti laajoja nykyään kuivia alueita. Niinpä Taimyrin niemimaan ylävät alueet olivat saari ja rannikko sen kohdalla noin 60 leveysasteella. Veiksel-jääkausi
Jäätikön reunan lähellä Euroopassa ja Aasiassa oli yleensä hyvin kylmää ja sen takia lähes kasvitonta. Maisema oli laajalti kallioista, kivistä, soraista, hiekkaista ja pölyistä polaariaavikkoa. Jäätikön reunaa lähestyessä lisääntyivät ikiroudan ja lämpötilavaihtelujen aiheuttamat muutokset maassa ja kivissä. Kiviä kohosi pintaan ikiroudan nostamina, ja maan alla oli jäätyneitä ikiroutalohkareita, jotka muovasivat maan pinnat kumpuiseksi. Jään reunan lähistö oli monesti vaikeasti tai mahdoton asuttava muun muassa maan routimisen ja kasvillisuuden niukkuuden takia. Kun ei ollut eläimien ravintokasveja, ei ollut ihmistäkään, joka niihin aikoihin eli lähinnä metsästyksellä. Matalia kasveja kasvoi siellä täällä, esimerkiksi lapinvuokkoa, jääleinikkiä, marunaa ja jäkäliä. Jääkauden kylmimpinä aikoina nykyään suppeat kylmät polaariaavikot ja kylmyyspuoliaavikot sekä kylmät arot olivat hyvin suuria. Pohjanmeren seutu oli kuivaa, ja siellä oli polaariaavikko. Luettelo jääkäreistä V
Väinö Fredrik Virkkunen ent. Snellman Äänislahti
Äänislahteen laskevia jokia ovat muiden muassa Äänisjoki, Uikujoki ja Vienan Kemijoki, joiden suissa sijaitsevat Onegan, Belomorskin ja Vienan Kemin kaupungit. Belomorskista alkaa Vienanmeren–Itämeren kanava. Äänislahden suulla ovat Solovetskin (Solokan) saaret, joilla sijaitsee kuuluisa Solovetskin (Solokan) luostari. Myös Kin saarella Onegan edustalla on sijainnut luostari. Jäämerentähtimö
Jäämerentähtimöä tavataan pääasiassa pohjoisen pallonpuoliskon arktisilla alueilla. Erityisen yleinen laji on Kanadan arktisessa saaristossa. Laji tavataan myös muun muassa Islannissa, Huippuvuorilla ja Pohjois-Norjan rannikolla sekä Venäjällä Kuolan niemimaalta ja Vienan alueelta itään pitkin arktista rannikkoa. Suomesta laji löydettiin yllättäen Hailuodon Viinikanlahdelta vuonna 1947. Tämä Itämeren alueen ainoa, pienikokoinen esiintymä kuitenkin hävisi pian. Hailuodon esiintymän arvellaan olleen joko jääkauden jälkeinen jäänne tai äskettäin Jäämeren rannikolta vesilintujen tai kahlaajien jaloissa paikalle kulkeutunut. Itämeri
Vanhin tunnettu nimi on ensimmäisellä vuosisadalla käytetty ("Sinus"=lahti, "Codanus"="Codanovia" eli "Scatinavia", siis Skandinavia). Merestä tai sen osista on käytetty myös nimiä "Suebicum mare" (”Sveevien meri”), "Oceanus Germanicus" tai "Mare Germanicum" (”Germaanienmeri”), "Mare Barbarum" ja "Pelagus Sciticum" (”Barbaarienmeri” tai ”Skyyttienlahti”, joilla viitataan virolaisiin). Aikojen kuluessa nimissä on ollut huojuntaa, sillä esimerkiksi "Mare Germanicum" on yleisempi Pohjanmeren nimityksenä. 1400- ja 1500-luvuilla on meren nimenä kartoissa muun muassa eri versioina "Mare Gotticum", joka viittaa joko Gotlantiin tai gootteihin. Nimien perusteena on ollut sijainti, ranta tai alueilla asuneet kansat ("Venedicus sinus" l. ”Vendienlahti”). Tšuktšien niemimaa
Tšuktšien niemimaa () on Venäjän ja samalla koko Euraasian itäisin niemimaa Koillis-Siperiassa. Se ulottuu idässä Beringinsalmeen, joka erottaa sen Pohjois-Amerikasta, ja salmen rannalla on Aasian itäisin kohta Dežnevinniemi. Pohjoisessa niemimaa rajoittuu Jäämereen ja etelässä Beringinmereen, joka on Tyynenmeren pohjoisin osa. Niemimaa kuuluu Tšukotkan autonomiseen piirikuntaan, ja sen asukkaat ovat pääosin tšuktšeja. Itämeri
Maankohoaminen oli pohjoisessa voimakkaampaa, minkä seurauksena vesimassat työntyivät etelään. Samalla valtamerten pinta nousi, ja lopulta noin 7 500 vuotta sitten syntyi yhteys Pohjanmereen Tanskan salmien kautta. Tätä vaihetta kutsutaan litorinakotilon mukaan Litorinamereksi. Sen aikana suolapitoisuus oli korkeampi kuin nykyään. Suolapitoisuus alkoi kuitenkin hiljalleen laskea, ja Limneanmerivaihe alkoi noin 4 000 vuotta sitten. Lopulta noin 2 000 vuotta sitten muodostui nykyisen kaltainen Itämeri, kun suolapitoisuus oli laskenut edelleen. Primorjen piiri (Arkangelin alue)
Primorjen piiri () on paikallinen itsehallintoalue Arkangelin alueen pohjoisosassa Venäjällä. Piirin kantaosa rajoittuu pohjoisesta Vienanmereen ja piirin pinta-ala on 46 100 neliökilometriä. Vuoden 2006 alusta lähtien Primorjen piirin alueeseen ovat kuuluneet myös Solovetskin saaret, Pohjoisen jäämeren Frans Joosefin maa ja edellisestä länteen sijaitseva Victorian saari. Hallinnollisena keskuksena toimii piiriin kuulumaton Arkangelin kaupunki. Vienanjoki
Vienanjoki () on Venäjän pohjoisosassa Arkangelin ja Vologdan alueilla kulkeva joki, joka laskee Vienanmeren Vienanlahteen. Joen suulla on laaja suistoalue, jossa sijaitsevat Arkangelin ja Severodvinskin kaupungit. Belomorsk
Kunta kuuluu Vienanmeren alankoon. Vesistöjä ovat Vienanmeri, Uiunsaaren ja Belomorskin tekojärvet, Ala-Uikujoki ja sen sivuhaara Siisna (ven. "Šižnja"), Belomorskin tekojärveen laskeva Uda sekä Vienanmeren Sorokanlahteen laskevat Suuri- ja Pieni-Ketmuksajoet ("Bolšaja" ja "Malaja Ketmuksa"). Hyötykaivannaisia ovat savi, graniittigneissi ja granaatti. Neuvostotasavaltojen vaakunat
Koska Itämeri sijaitsee Latvian länsipuolella, voi Latvian SNT:n vaakunassa kuvatun nousevan auringon tulkita myös laskevaksi. Kuurinmaalta voi kuitenkin nähdä myös auringon nousevan Riianlahden ylle. Pohjoinen pallonpuolisko
Maanosista pohjoiseen pallonpuoliskoon kuuluvat kokonaan vain Pohjois-Amerikka ja Eurooppa. Melkein koko Aasia on pohjoisella pallonpuoliskolla joitain kaakkoisia, pääasiassa Indonesiaan kuuluvia saaria lukuun ottamatta. Afrikasta on pohjoisella pallon­puoliskolla noin kaksi kolmas­osaa, muun muassa koko Sahara. Oseaniasta pohjoiseen pallonpuoliskoon kuuluu vain muutama saari Tyynellä valtamerellä. Etelä-Amerikassa vain muutama valtio sijaitsee kokonaan tai edes osittain pohjoisella pallonpuoliskolla. Australia ja Antarktis ovat kokonaan eteläisellä pallonpuoliskolla. Kun pohjoisella pallonpuoliskolla on kesä, eteläisellä pallonpuoliskolla on talvi. Kun Suomessa on juhannus, Aurinko paistaa kohtisuoraan Kravun kääntöpiirille. Grönlanninmeri
Grönlanninmeri on merialue Pohjoisella jäämerellä. Toisaalta joskus Grönlanninmerta luonnehditaan Atlantin sivumereksi, osaksi Atlanttia. Luettelo jääkäreistä V
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Vähämäki ja Liisa Niemi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Elsa Moisanderin kanssa. Vähämäki työskenteli maanviljelijänä Kortesjärvellä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 23. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Vähämäki saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella ja Rajamäellä, Tarpilassa ja Raivolassa. Hän palveli sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina 2. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti 2. Hänet siirrettiin 4. syyskuuta 1918 alkaen Kuopion jalkaväkirykmentti 4:n 6. komppaniaan, josta hän erosi 21. tammikuuta 1919 ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä Kortesjärvellä ja hoiti samalla Kortesjärven suojeluskunnan paikallispäällikön tehtäviä 1. huhtikuuta - 1. lokakuuta 1919 välisen ajan. Myöhemmin hän astui Rajavartioston palvelukseen vääpelinä ja hänet sijoitettiin Salmin rajavartioston 3. komppaniaan, missä hän toimi 27. tammikuuta 1925 - 10. maaliskuuta 1926 välisen ajan, jonka jälkeen hän palasi maanviljelijäksi Kortesjärvelle. Vuodesta 1931 alkaen hän työskenteli työmiehenä Imatralla ja Ensossa. Itämeri
Itämeren valuma-alue ulottuu laajalle sitä ympäröivälle alueelle Norjan tuntureilta Ukrainaan ja Jyllannin niemimaalta Äänisen taakse. Alueella asuu kaikkiaan yli 85 miljoonaa ihmistä. Valuma-alue on neljä kertaa itse altaan kokoinen ja ulottuu 14 valtion alueelle. Alue käsittää käytännössä kokonaisuudessaan Ruotsin, Viron, Latvian, Liettuan, Puolan sekä Venäjän Kaliningradin alueen. Lisäksi siihen kuuluu suurin osa Suomesta ja osia Venäjältä, Valko-Venäjältä, Saksasta ja Tanskasta sekä pieniä alueita Norjasta, Ukrainasta, Slovakiasta ja Tšekistä. Vienanlahti
Hallinnollisesti Vienanlahti kuuluu Arkangelin alueeseen. Lahden pohjukkaan laskee Vienanjoki, jonka suistossa sijaitsevat Arkangelin ja Severodvinskin kaupungit. Vienanlahti rajautuu lounaispuolellaan Äänisen niemimaahan, joka erottaa sen Äänislahdesta. Vienanlahden tämän rannan nimi on Kesärannikko ("Letnyi bereg") ja itäpuolen vastarannan nimi puolestaan Talvirannikko ("Zimnyi bereg"). Fennoskandia
Fennoskandia tarkoittaa maantieteellistä aluetta, johon kuuluvat Skandinavian niemimaa sekä Suomi, Itä-Karjala ja Kuola. Fennoskandia on niemimaa, jonka erottavat muusta Euraasian mantereesta Itämeri, Vienanmeri ja niiden välinen kannas. Suurin osa Fennoskandiaa kuuluu Baltian kilpeen. Itämeri
Itämeri sijaitsee alueella, jonka ilmastoa hallitsevat Pohjois-Atlantilta tuleva länsivirtaus, Venäjän mantereinen ilmasto ja pohjoisen polaarinen vyöhyke. Länsivirtaus vaikuttaa voimakkaimmin lokakuusta helmikuulle ja heikoimmin huhtikuusta kesäkuulle. Polaaririntama puolestaan pysyttelee kesällä meren pohjoispuolella, mutta talvella se ulottuu Itämerelle asti. Kesäisin Itämeren pintaveden lämpötila on noin 20 °C, mutta talvella meri jäätyy ainakin pohjois- ja itäosistaan. Ilman keskilämpötila on kesäaikaan 12–17 °C koko Itämeren alueella. Talvella lämpötilaerot ovat huomattavasti suurempia. Pohjoisessa se on −10 – −12 °C. Avoveden tuntumassa lämpötila on vain muutaman asteen pakkasella, kun jäättömällä Gotlannin altaalla se on 0–2 °C. Amundseninmeri
Amundseninmeri on merialue Eteläisellä jäämerellä Etelämantereen rannikolla. Meri on nimetty Roald Amundsenin mukaan. Amundseninmeri on Marie Byrdin maan rannalla ja se rajoittuu lännessä Siple-saaren Cape Dartiin ja idässä Thurstonin saaren Cape Flying Fishiin. Meri on valtaosin kiintojään peittämä. Itämeri
Itämeren tunnettu historia liittyy vahvasti jääkauden päättymiseen ja maankohoamiseen. Ennen viimeistä suurta jääkautta niin sanotulla Eemin interglasiaalikaudella noin 125 000 vuotta sitten on Itämeren altaan vaiheilla lainehtinut Eem-meri. Tästä on muistutuksena sekä Ruotsissa että Suomessa esiintyviä suolavesitaskuja paikoissa, joiden ei tiedetä jääkauden sulamisen aikaan olleen merenpinnan alapuolella. Jääkauden aikaisten interstadiaalikausien lämpimähköjen jaksojen tilanteesta on vain vähän tietoa, mutta jääpeite lienee sulanut osittain Itämeren seudulle asti. Ahvenanmeri
Ahvenanmeri () on Ruotsin rannikon ja Ahvenanmantereen välissä oleva, Itämereen kuuluva merialue. Se on pohjoisessa 200–300 metriä syvä, etelässä matalampi. Näiden välissä on poikki meren 70–80 metrin syvyydellä kulkeva kynnys. Ahvenanmeren kapein kohta on nimeltään Ahvenanrauma. Euraasia
Euraasia on manner (tai osa Vanhaa mannerta), jota ympäröivät Pohjoinen jäämeri, Atlantin valtameri, Välimeri, Punainenmeri, Intian valtameri ja Tyynimeri. Sen pinta-ala on 54,8 milj. km² ja on maapallon mantereista suurin. Mantereella sijaitsee kaksi maanosaa, joiden mukaan se on nimetty: Eurooppa ja Aasia. Jako Eurooppaan ja Aasiaan on kuitenkin pikemmin historiallinen kuin maantieteellinen. Rajaksi on katsottu yleensä Uralvuoret ja Kaukasus sekä Musta- ja Kaspianmeri. Eurooppaa voidaan pitää Euraasian niemimaana. Veiksel-jääkausi
Merten lauttajää ulottui nykyistä etelämmäksi ja yksittäiset jäävuoret ajelehtivat lähemmäksi päiväntasaajaa. Jääkaudella Golfvirran tuoman lämpimän veden yläraja ns. mereinen polaaririntama oli Espanjan tienoilla Biskajanlahdella, nyt se on Grönlannin rannikolla. Sama koskee myös ilmastollista polaaririntamaa, jossa matalapaineet kulkivat; se saattoi olla Välimeren seudulla. Tropiikin merialueella jääkauden aiheuttamat muutokset lienevät olleet vähäisempiä. On luultavaa, että meren yllä oleva jääkenttä oli korkeapaineen aluetta ja siirsi matalapaineiden reittiä etelään. Jääkauden lämpiminä interstadiaaleina kuitenkin Golfvirta ulottui pohjoisemmaksi ja matalapaineita saapui pohjoiseen, mikä lämmitti ja kostutti ilmastoa varsinkin Länsi-Euroopassa. Itämeri
Itämeren pääaltaan pituus Tanskasta Suomen lounaisosaan on noin 1 600 kilometriä, ja keskileveydeltään se on noin 190 kilometriä. Tanskan salmien kaakkoispuolelta alkaa varsinainen Itämeri Arkonan altaasta Bornholmin saaren länsipuolella. Sen itäpuolella ovat Bornholmin allas ja Gotlanninmeri, joka jaetaan Gotlannin altaaseen ja Gdańskinlahteen. Arkonan allas, Bornholmin allas ja Gotlanninmeri muodostavat Itämeren pääaltaan, varsinaisen Itämeren, jonka itäpuolella on kaksi lahtea: Suomenlahti ja Riianlahti. Suomenlahti on pitkänomainen, eikä sen ja pääaltaan välillä ole erottavaa kynnystä. Riianlahti sen sijaan on hieman eristyksissä. Itämeren pääaltaan pohjoispuolella on suuri Pohjanlahti, joka jakautuu vielä Perämereen, Selkämereen, Ahvenanmereen ja Saaristomereen. Beringia
"Megaberingiaksi", "Suur-Beringiaksi" tai "Beringidaksi" kutsutaan Itä-Siperian jääkautista aluetta, joka ulottui Taimyrin niemimaan itäosaan asti. Itä-Siperian mannerjalusta-alueen Itä-Siperian meri ja Laptevinmeri olivat silloin kuivaa maata ja osa "Arctidaa", joka liittyi itäosaltaan Beringiaan Amguememajoen kohdalla. Tällöin oli yhtenäinen kasvi-eläimistöalue "Megaberingia" tai "Angarida". Jo 50 metrin merenpinnan lasku kuivattaisi suuren osan Itä-Siperian edessä olevasta arktisesta mannerjalustasta. Wrangelinsaaren ja Uuden Siperian saarten välinen Arctida oli jääkaudella hyvin kylmä, talvella siellä oli tammikuussa keskimäärin 60 astetta pakkasta. Kylmyys synnytti sinne jedomaksi kutsuttua lössi-ikiroutakerrostumaa. Sielläkin lienee kasvanut ruohoa ja heinää kesällä ikiroudan päällä. Valtameri
Eteläinen jäämeri on Etelämannerta ympäröivä valtameri. Sen erottaa muista valtameristä Länsituulten virta. Meren pinta-ala on 20 327 000 km² ja rantaviivaa on 17 968 km. Meren syvin kohta on 7 235 metriä. Etelämanner
Itäinen Etelämanner sijaitsee itäisellä pallonpuoliskolla ja läntinen Etelämanner läntisellä pallonpuoliskolla. Etelä­mantereen sisään työntyy kaksi merenlahtea, Rossinmeri ja Weddellinmeri, jotka ulottuvat melko lähelle etelänapaa ja jakavat mantereen kahteen selvästi erotettavaan osaan. Koska 180. pituuspiiri kulkee Rossinmeren poikki, sijaitsee Länsi-Antarktis kokonaisuudessaan läntisillä pituusasteilla Greenwichistä luettuna, Itä-Antarktis sen sijaan suurimmaksi osaksi itäisillä pituusasteilla. Länsi-Antarktiksen ja Itä-Antarktiksen rajan voi määrittää tarkemmin Transantarktisten vuorten mukaan. Transantarktiset vuoret eivät ole yhtenäinen vuorijono, vaan ne koostuvat useista erillisistä nimetyistä vuoristoista. Länsi-Antarktis työntyy navalta kohti Tyyntämerta ja Etelä-Amerikkaa, suurempi Itä-Antarktis taas navalta kohti Afrikkaa, Intian valtamerta ja Australiaa. Antarktis
Antarktis on Maapallon eteläosassa sijaitseva alue, johon sisältyy Etelämanner ja sitä ympäröiviä saaria Eteläisessä jäämeressä. Aluetta rajaa luonnollinen raja nimeltä antarktinen konvergenssi, jonka kohdalla eteläiset kylmät merivirrat virtaavat pohjoisempien lämpimämpien vesien alle. Itämeri
Itämeri on matala meri, ja sen keskisyvyys on 54 metriä. Sen tilavuus on noin 21 000 kuutiokilometriä. Itämeren pääallas on selvästi syvintä aluetta, ja siellä on laajoja yli 200 metrin syvyisiä alueita. Pääaltaan ja koko Itämeren syvin kohta on Gotlannin altaan länsiosassa Landsortin syvänteessä, 459 metriä. Perämeri on syvimmillään 146 metriä ja Selkämeri 293 metriä. Ahvenanmeri on siirrosvyöhykkeellä ja sen pohjanmuodot ovat jyrkkiä. Märketin lähellä, Ruotsin ja Ahvenanmaan välisellä Ahvenanraumalla on 301 metriä syvää, ja se on Itämeren ainoa paikka, jossa maan läheisyydestä huolimatta on näin syvää. Pohjois-Venäjän selänne
Pohjois-Venäjän selänne () on ylänköalue Pohjois-Venäjällä Koillis-Euroopassa Komin ja Arkangelin alueen etelärajoilla sekä Kirovin ja Vologdan alueiden pohjoisrajoilla. Se muodostaa vedenjakajan Vienanjoen ja Volgan vesistöjen välille. Pohjois-Venäjän selänne on metsän ja soiden peittämää hyvin harvaan asuttua aluetta. Vienanmeri
Vienanmerestä on kanavayhteys Itämereen Vienanmeren–Itämeren kanavan kautta, ja samoin Volgan vesistöön ja edelleen Kaspianmereen ja Mustaanmereen. Kaakkois-Aasia
Kaakkois-Aasian määritelmät vaihtelevat, mutta useimpien määritelmien mukaan siihen kuuluvat alla luetellut valtiot ja alueet. Itä-Timoria lukuun ottamatta ne ovat myös kaikki ASEANin jäsenvaltioita. Joulusaari ja Kookossaaret luetaan myös kuuluvaksi Kaakkois-Aasiaan, vaikka ne kuuluvatkin Australialle. Joidenkin Etelä-Kiinan meren omistus on kiistanalainen. Papua-Uusi-Guinea on ASEANin tarkkailijajäsen. Itämeri
Etelä-Itämeren tasaiset pohjanmuodot eroavat selvästi Pohjois-Itämeren rikkonaisista muodoista. Pohjoisen Itämeren alueella merenpohjan kallioperä on muodostunut kiteisestä kalliosta. Sen sijaan Itämeren eteläosissa ja muun muassa Selkä- ja Perämeren keskiosissa sekä Suomenlahden etelärannikolla kiteistä kallioperää peittävät sedimenttikivet, jotka tasoittavat pohjanmuotoja. Jääkaudet ovat kuluttaneet pois Itämeren varhaiset kerrostumat, ja käytännössä kaikki Itämeren pohjalla säilyneet kerrostumat ovat viimeisten 25 000 vuoden ajalta. Kainuunmeri
Kainuunmeri on nimitys, jota on keskiajalta lähtien käytetty kolmesta eri merialueesta. Yleisimmin sitä on käytetty Perämerestä eli Merenkurkun pohjoispuolisesta Pohjanlahden osasta. Harvinaisempi se on tarkoittamassa Pohjoista jäämerta. Siinä merkityksessä sitä käytti Englannin kuningas Alfred Suuri maantieteessään ("Cvensae"). Kolmanneksi sitä on käytetty vuonna 1323 tehdyssä Pähkinäsaaren rauhankirjassa merkitsemässä Pohjanlahtea (). Nimitystä Kainuun meri käytetään Kainuun maakunnassa sijaitsevasta Oulujärvestä Luettelo jääkäreistä V
(6. marraskuuta 1888 Tervola – 7. tammikuuta 1935) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat räätäli Juho Vittaniemi ja Aleksandra Liimatta. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Julia Valleniuksen kanssa. Tämä kansakoulun käynyt tervolalainen työmies liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 15. marraskuuta 1915 ja sijoitettiin pataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahden rannikkoasemissa. Hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 10. joulukuuta 1916 ja edelleen takaisin komppaniaansa 20. toukokuuta 1917. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi). Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 varavääpeliksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueen varajohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, jonka riveissä hän otti osaa taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa. Sisällissodan jälkeen suoritetun uudelleenjärjestelyn yhteydessä hänet komennettiin Suomen valkoiseen kaartiin, missä hän oli komppanianvääpelinä ja koulutusaliupseerina 9. komppaniassa. Armeijasta hän erosi 1. toukokuuta 1920 ja toimi sen jälkeen liikemiehenä Helsingissä, kunnes sai paikan vartiopoliisina Tasavallan presidentin linnassa 1. tammikuuta 1921 – 30. kesäkuuta 1922 väliseksi ajaksi. Helsingin keskusvankilan ylimääräisen vartijan paikan hän sai 1. toukokuuta 1923 ja oli tehtävässä 20. syyskuuta 1923 saakka ja uudelleen 1. huhtikuuta 1928 – 18. heinäkuuta 1928. Hän kuoli keuhkotautiin 7. tammikuuta 1935. Ylennykset: Hilfsgruppenführer 19. syyskuuta 1917, Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 15. heinäkuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 2. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. Arktis
Arktinen alue eli Arktis tarkoittaa maapallon pohjoisnapaa ympäröiviä alueita. Tavallisesti arktiseen alueeseen katsotaan kuuluvan Pohjoinen jäämeri ja osia Kanadasta, Grönlannista, Venäjästä, Yhdysvalloista ja Pohjoismaista. Arktinen alue on monenkirjava kokonaisuus aavasta lumilakeudesta vihreään tundraan, jäiseen mereen ja korkeisiin vuorenhuippuihin. Alueen alkuperäisväestö on sopeutunut kylmään ilmaan, ikiroutaan ja valon vaihteluun. Itämeri
Itämeren suurimmat saaret ovat Ruotsin Gotlanti ja Öölanti, Viron Saarenmaa ja Hiidenmaa, Saksan Rügen ja Usedom sekä Suomen Ahvenanmanner. Tanskan salmet ja Kattegat huomioon ottaen koko Itämeren alueen suurimmat saaret suuruusjärjestyksessä ovat Sjellanti, Vendsyssel-Thy, Gotlanti, Fyn ja Saarenmaa. Arkangelin alue
Arkangelin alueen ydinosa tunnettiin aiemmin nimellä "Dvinskaja zemlja" (), mikä viittaa Vienanjokeen () ja sen valuma-alueen seutuihin. Vienanjoen maahan viittaavaa nimitystä käytetään nykyäänkin esimerkiksi Arkangelin alueen virallisissa nettitunnuksessa (dvinaland.ru). Vienankannas
Vienankannas tai Äänisenkannas on Vienanmeren Äänislahden ja siitä etelään sijaitsevan Äänisjärven välissä sijaitseva maa-alue, kannas, Venäjällä Karjalan tasavallassa ja Arkangelin alueella. Lännessä kannas rajoittuu Vienanmeren–Itämeren kanavaan. Idässä sen rajana ovat Malošuika- ja Ileksajoet, Vodlajärvi ja Vodlajoki. Marie Byrdin maa
Marie Byrdin maa on Etelämantereella oleva alue, joka sijaitsee Tyynenmeren eteläpuolella sekä Rossin jäälautan ja Rossinmeren itäpuolella. Alueen itäraja kulkee suunnilleen Rossin jäälautan pohjukasta Eights Coast -rannikolle. Marie Byrdin maan nimesi tutkimusmatkailija ja kontra-amiraali Richard E. Byrd vaimonsa kunniaksi vuonna 1929 tutkiessaan alueen luoteisosaa. Itä-Karjala
Joskus Itä-Karjalaa kutsutaan Venäjän Karjalaksi, mutta useimmiten tällä termillä viitataan nykyisin Karjalan tasavaltaan tai sitten kaikkiin Venäjälle nykyisin kuuluviin Karjalan alueisiin. Suomen toisen maailmansodan yhteydessä luovuttamat Laatokan Karjala ja Sallan–Kuusamon alueen eteläosa eivät ole Itä-Karjalaa, vaikka nykyisin kuuluvatkin Karjalan tasavaltaan. Eräät Itä-Karjalan osat taas jäävät Karjalan tasavallan ulkopuolelle. Pohjoisin Viena, suunnilleen entiset Kantalahden ja Koudan kunnat, liitettiin 1930-luvun lopulla Murmanskin alueeseen. Syväriin rajoittuva Itä-Karjalan eteläisin osa puolestaan kuuluu Leningradin alueeseen. Lincolninmeri
Lincolninmeren pohjoisreunalla on merijään murtumavyöhyke, jonka eteläpuolella jääpeite liikkuu hitaammin kuin sen pohjoispuolella. Kesäkuukausina jääpeite on suhteellisen liikkumaton mutta syys–lokakuun vaihteessa pohjoistuulet voimistuvat ja jää alkaa pakkautua kohti alueen eteläreunaa ja Naresinsalmea. Ilmiö jatkuu yleensä huhtikuuhun asti. Ilman lämpötila on alueella niin matala, ettei siellä esiinny juuri lainkaan avovettä, sillä poistuvan merijään tilalle syntyy nopeasti uutta jäätä.