Miten filosofia tuli pohjoiseen Eurooppaan?
Pohjoismainen filosofia
Filosofia tuli pohjoiseen Eurooppaan kristinuskon ja luostarien perustamisen myötä, kun alue liitettiin keskiajan katolisen yhtenäiskulttuurin piiriin. Monet lähtivät myös opiskelemaan ulkomaisiin yliopistoihin. Tunnetuimpia heistä on ruotsalainen averroisti Boethius Dacialainen, joka opetti Pariisin yliopistossa 1200-luvulla. Toinen merkittävä henkilö oli samoin ruotsalainen Matthias Övidsson (Ovidi, k. 1350), joka tunnettiin laajalti Ilmestyskirjan kommentaaristaan "Expositio super Apocalypsin".
Länsimaisen filosofian historia
Yhtenä merkittävänä ongelma-alueena on ollut tietoteoria, mikä näkyy Bertrand Russellin, Ludwig Wittgensteinin ja Karl Popperin filosofiassa. Niin sanotussa mannermaisessa filosofiassa Fenomenologisesti suuntautunutta filosofiaa seurasi eksistentialismi, jota edustivat Jean-Paul Sartre, Simone de Beauvoir, Martin Heidegger, Karl Jaspers ja Albert Camus, sekä myöhemmin postmoderni filosofia, jota ovat edustaneet Jean-François Lyotard, Michel Foucault ja Jacques Derrida). Jotkut filosofit ovat hyödyntäneet varhaisempia filosofisia perinteitä työssään. Muun muassa Hans-Georg Gadamer ja Alasdair MacIntyre ovat kummatkin omalla tavallaan herättäneet aristotelismin perinnettä henkiin. Filosofia
Uuden käänteen filosofiassa sai aikaan Immanuel Kant, jonka mielestä oleva itsessään ("Ding an sich") jää tietokyvyn ulkopuolelle, ja kaikki inhimillinen tieto voi koskea vain ilmiöitä eli olioita sellaisina, kuin ne meille näyttäytyvät. Kantin jälkeen niin sanottu saksalainen idealismi pyrki palaamaan rohkeisiin filosofisiin spekulaatioihin, joissa filosofi yrittää osoittaa ”hengen olemukseen” syventymällä, miten maailma on johtunut alkuhengestä. Tällaista filosofiaa edustivat erityisesti J. G. Fichte, F. W. J. Schelling ja G. W. F. Hegel. Länsimaisen filosofian historia
Renessanssi merkitsi antiikin kulttuurin ja filosofian uutta henkiinheräämistä. Samalla alettiin rakentaa uutta tiedettä, joka perustuisi havaintoihin, havaintojen selittämiseen ja matematiikkaan. Muun muassa Leonardo da Vinci kehitti sekä taidetta että tekniikkaa. Länsimaisen filosofian historia
1900-luku merkitsi suurta mullistusta koko länsimaisessa filosofiassa, mikä on toisaalta johtanut konflikteihin ja voimakkaaseen jakautumiseen koko filosofisessa kentässä. Monet perinteiset itsestäänselvyydet on hylätty, ja tilalle on tullut uusia tieteellisiä, loogisia, yhteiskunnallisia ja taloudellisia ongelmia. Pohjaa uudelle filosofialle ovat luoneet muun muassa psykoanalyysin perustaja Sigmund Freud, tieteenfilosofi Ernst Mach (Wienin piiri ja looginen empirismi) ja pragmatisti John Dewey. Filosofia
Vastaavasti islamilaisessa maailmassa oppineet pyrkivät yhdistämään Koraanin opetuksia aristotelismiin. Tällaista islamilaista skolastiikkaa edustivat muun muassa Averroës ja Avicenna. Juutalaisessa filosofiassa samanlaista ajattelua edusti muun muassa Maimonides. Näillä töillä oli merkittävä vaikutus myös länsieurooppalaiseen ajatteluun. Analyyttinen ja mannermainen filosofia
Erottelun analyyttiseen ja mannermaiseen filosofiaan voidaan katsoa saaneen alkunsa viimeistään 1920-luvulla. Jotkut ovat katsoneet sen ulottuvan aina Immanuel Kantiin saakka: Kant oli viimeinen "suuri filosofi", jota kumpikin osapuoli on lukenut. Länsimaisen filosofian historia
Mannermainen filosofia on yhteisnimitys joukolle filosofisia suuntauksia, jotka usein asetetaan analyyttistä filosofiaa vastaan. Maantieteeseen viittaava nimitys on peräisin siitä, että monen suuntauksen perustavat hahmot olivat kotoisin Saksasta ja Ranskasta. Mannermaiseen filosofiaan kuuluvat ennen kaikkea fenomenologia, eksistentialismi, hermeneutiikka ja strukturalismi. Suuntaukset ovat hyvin erilaisia, mutta yhtenä yhteisenä nimittäjänä voidaan pitää sitä, että ne keskittyvät analyyttistä filosofiaa enemmän ihmisen tilanteeseen ja yhteiskuntaan, eivätkä käytä logiikkaa ja muita muodollisia menetelmiä samassa määrin kuin analyyttinen filosofia. Tunnettuja mannermaisia filosofeja ovat Edmund Husserl, Martin Heidegger, Hans-Georg Gadamer, Michel Foucault ja Jacques Derrida, ja suurelle yleisölle tunnetuin on ehkä kirjailija, eksistentialistifilosofi Jean-Paul Sartre. Antiikin filosofia
Platonin aikaan mennessä kreikkalaiset filosofit olivat esittäneet kaikki merkittävät filosofiset kysymykset, jotka ovat olleet länsimaisessa filosofiassa käsittelyn kohteena sen jälkeen. Tämän vuoksi sanotaan yleisesti, että koko länsimainen filosofia olisi vain joukko reunahuomautuksia Platonin teoksiin. Platon perusti kuuluisan Akatemiansa noin vuonna 385 eaa. Platonin merkittävin oppilas oli Aristoteles, ja merkittävimmät seuraajat Akatemian johdossa Ksenokrates ja Arkesilaos. Filosofia
Akateemisista oppiaineista filosofia on ensimmäinen sekä Suomessa että muissa maissa. Turun Akatemiaa perustettaessa vuonna 1640 sen opettajakuntaan nimitettiin oikeustieteen, lääketieteen ja kolmen teologian professorin lisäksi kuusi filosofisen tiedekunnan professoria. Näiden edustamat alat olivat moraali ja historia (käytännöllinen filosofia), logiikka ja runous (teoreettinen filosofia), kreikka ja heprea, kaunopuheisuus, matematiikka sekä fysiikka. Etnofilosofia
Suurin osa nykyaikaisten länsimaisten yliopistojen filosofian laitoksilla tehdystä tutkimuksesta on keskittynyt Euroopasta ja Pohjois-Amerikasta peräisin olevaan länsimaiseen filosofiaan. Tämä on seurausta muun muassa siitä, että yliopistofilosofia tutkii ennen kaikkea kirjoitettuja tekstejä, ja ne ovat ensimmäkseen peräisin länsimaista. Pohjoismainen filosofia
Uppsalan koulukuntaa seuranneen sukupolven merkittäviä nimiä ovat Konrad Marc-Wogau (1902–91), Ingemar Hedenius (1908–82) ja Anders Wedberg (1913–78). Hedenius tunnetaan ennen kaikkea kristinuskoa Bertrand Russellin tyyliin vastustaneena eetikkona, Wedberg puolestaan filosofian historian tutkijana. Åke Petzäll (1901–57) toi loogisen empirismin Ruotsiin. Vuoden 1945 jälkeen yhä suurempi osa ruotsalaisista filosofeista alkoi pitää itseään analyyttisinä filosofeina. Pohjoismainen filosofia
Tanskan ja Norjan valtioliiton seurauksena Kööpenhamina oli myös norjalaisen akateemisen elämän keskus 1400-luvulta 1800-luvun alkupuolelle saakka. 1800-luvun alussa norjalaissyntyinen Henrik Steffens toi saksalaisen romantiikan Tanskaan, Niels Treschow puolestaan oli vuonna 1811 perustetun Kristianian yliopiston (nyk. Oslon yliopisto) ensimmäinen filosofian professori. Poul Martin Møller toi hegeliläisyyden Norjaan, ja sitä jatkoi erityisesti Marcus Jacob Monrad. Antiikin filosofia
Esi-filosofista ajattelua esiintyi kuitenkin jo ennen tätä muun muassa Egyptissä, sekä seemiläisissä ja babylonialaisissa kulttuureissa. Egyptissä ja Mesopotamiassa harrastettiin erityisesti matematiikkaa ja astrologiaa, ja Persiassa vaikutti zarathustralaisuus. Näissä kulttuureissa vaikutti useita merkittäviä ajattelijoita ja kirjoittajia, ja monet varhaiset kreikkalaiset filosofit olivat yhteyksissä ainakin joihinkin egyptiläisen ja babylonialaisen ajattelun hengentuotteisiin. Näiden lisäksi kreikkalaiseen ajatteluun vaikutti Kreikan vanha kirjallisuus, kuten Homeros ja Hesiodos, sekä myyttiseen laulaja Orfeukseen liitetty perinne (orfilaisuus). Suomalaisen filosofian historia
Kun katolinen kirkko vakiinnutti itsensä Suomessa 1200-luvulla, se liitti maan samalla keskiajan eurooppalaiseen yhtenäiskulttuuriin, jonka yhteinen katolinen uskonto ja latinan kieli saivat aikaan. Samalla Suomi liitettiin katolisen kirkon filosofiseen järjestelmään. Sitä hallitsi skolastiikka, joka yhdisteli antiikin filosofiaa kirkon oppeihin. Skolastiikkaa korosti erityisesti logiikkaa. Metafyysiset opit perustuivat Aristoteleen ja kirkkoisien ajatusten pohjalle. Länsimaisen filosofian historia
Teologiassa renessanssi johti reformaatioon ja vastareformaatioon. Yhteiskunnassa tapahtui muitakin muutoksia, ja tapa hallita valtioita alkoi muuttua. Ristiriidat johtivat joissain tapauksissa myös vallankumouksiin ja sisällissotiin, tunnetuimpana Ranskan suureen vallankumoukseen. Sama henki, joka sai tiedemiehet luopumaan auktoriteeteista ja sen sijaan tutkimaan luontoa kokeiden kautta, sai teologit tutkimaan Raamattua alkukielillä ja filosofit lukemaan klassikoita. Yhdessä he kyseenalaistivat katolisen kirkon valta-asemaa ja opetuksia, ja koettelivat järjellä, mikä oli totta ja arvokasta säilytettäväksi. Länsimaisen filosofian historia
Avainhahmo kreikkalaisen ajattelun kehittämisessä oli Sokrates, joka opiskeli monen sofistin alaisuudessa ja luettiin itsekin aluksi sofisteihin. Kerrotaan, että hän vietti tämän jälkeen suuren osan elämästään houkutellen ateenalaisia keskusteluihin, joissa hän pyrki määrittämään, oliko kenelläkään hänen keskustelukumppaneistaan todella tietoa siitä mistä he puhuivat, erityisesti silloin kun he puhuivat tärkeistä asioista kuten oikeudenmukaisuudesta, kauneudesta ja totuudesta. Sokrates ei kirjoittanut mitään, mutta innoitti useita oppilaita. Vanhalla iällään hän joutui niiden vihamielisyyden kohteeksi, jotka eivät erottaneet sofistiikkaa ja filosofiaa ja katsoivat näiden tuhoavan kaupungin moraalin. Näin Sokrates teloitettiin vuonna 399 eaa. Antiikin filosofia
Keisari Hadrianuksen aikana alkoi ns. toisen sofismin kausi, jolloin jäljiteltiin klassista sofismia pitämällä kreikankielisiä puheita klassisista aiheista. Vuonna 176 Marcus Aurelius perusti Ateenaan neljä filosofian alan professuuria. Nämä olivat platonismin, stoalaisuuden, aristotelismin ja epikurolaisuuden professuurit. Näin Ateenassa voidaan katsoa sijainneen eräänlaisen filosofisen "yliopiston". Enneadit
Bysantin aikana, Länsi-Rooman kukistuttua, Plotinoksen kirjoitusten alkuperä joutui hämärän peittoon. Islamilaisten oppineiden (kuten Al-Kindi, Al-Farabi ja Avicenna) joukossa "Enneadien" osat IV-VI, jotka nykyään tunnetaan nimellä "Plotiniana Arabica" (”Arabialainen Plotinos”), kiersivät nimellä "Aristoteleen teologia" tai niitä lainattiin nimellä ”Vanhan viisaan miehen sanontoja”. Kirjoituksilla oli suuri vaikutus islamilaiseen filosofiaan, koska islamilaiset oppineet olivat kiinnostuneita Aristoteleen ajatuksista ja tutkivat hänen teoksiaan laajalti. Latinankielinen versio niin kutsutusta "Teologiasta" ilmestyi Euroopassa vuonna 1519. Antiikin filosofia
Tällaisen filosofian "isänä" pidetään usein Thalesta. Hänen lisäkseen merkittäviin luonnonfilosofeihin kuuluivat muun muassa Pythagoras, elealaiset Parmenides ja Zenon Elealainen, Herakleitos, Empedokles, Anaksagoras, sekä atomistit Leukippos ja Demokritos. Historioitsija Diogenes Laertios on jakanut kreikkalaisen filosofian synnyn kahteen alkuperään, joonialaiseen ja italialaiseen filosofiaan. Sanojen 'filosofia' ja 'filosofi' katsotaan olevan peräisin Pythagoraan piiristä. Pohjoismainen filosofia
1900-luvun alkupuolelle oli tyypillistä filosofian ja psykologian yhdisteleminen. Norjassa tätä harrastivat erityisesti Harald Schjelderup (1896–1974) ja Anathon Aall (1867–1943). Arne Næss (1912–) oli yhteydessä Wienin piiriin ja toimi sodanjälkeisen analyyttisen filosofian edelläkävijänä Norjassa. Filosofian nykyinen rooli norjalaisessa yhteiskunnassa ja akateemisessa maailmassa perustuu pitkälti Næssin aikaansaannoksiin. Næss kannatti filosofian ja yhteiskuntatieteiden läheisiä yhteyksiä ja kehitti myöhemmin syväekologian. Bysanttilainen filosofia
Antiikin filosofia yhdistyi bysanttilaisessa ajattelussa kristilliseen teologiaan ja todellisuuskäsitykseen ja oli näin sävyltään kristillistä. Antiikin kreikkalaisen kirjallisuuden lisäksi bysanttilaisia oppineita yhdistikin myös se, että he kaikki jakoivat saman kreikkalaisilta kirkkoisiltä peräisin olevan kirjallisen perinnön. Merkittävimmät esikuvat olivat Basileios Suuri (k. 379), Gregorios Nazianzilainen (k. 389), Gregorios Nyssalainen (k. 395) ja Johannes Khrysostomos (347–407). Merkittäviä lähteitä ajattelulle olivat myös seitsemän ekumeenisen kirkolliskokouksen päätökset. Filosofia
Vaikka intialainen ajattelutapa eroaa eurooppalaisten ajatustottumuksista, niin intialaisessa filosofiassa on muodostunut pääasiassa samat suuret maailmanselityksen perushypoteesit kuin länsimaissakin. Intialaista filosofiaa voidaan myös itämaisista filosofioista parhaiten verrata länsimaiseen filosofiaan. Esimerkiksi muinainen hindulainen nyaya-koulukunta tutki logiikkaa nykyaikaista analyyttistä filosofiaa muistuttavalla tavalla. Vastaavasti carvaka-koulukunta oli avoimesti ateistinen ja empiristinen. Intialainen filosofia painotti kuitenkin kokonaisten koulukuntien ja muinaisten kirjoitusten opetuksia yksittäisten filosofien sijaan. Stein Mehren
Mehren opiskeli filosofiaa Oslon yliopistossa ja tutustui Søren Kierkegaardiin, Edmund Husserliin, 1900-luvun eksistentiaalifilosofeihin, Theodor Adornoon ja Martin Buberin Minä/Sinä-filosofiaan. Hän käänsi Buberia norjaksi. Vaikka filosofia leimaa hyvin voimakkaasti hänen runouttaan, runot eivät kuitenkaan ole filosofisen ajattelun kuvitusta. Länsimaisen filosofian historia
1800-luvulla filosofit omaksuivat ajatukset sisäsyntyisestä järjestyksestä Goetheltä ja kantilaisesta metafysiikasta. Merkittävimpiä filosofisia suuntauksia oli niin sanottu saksalainen idealismi, jonka piirissä merkittävää työtä teki erityisesti Georg Wilhelm Friedrich Hegel, joka kuvasi dialektisen järjestelmän tiedon järjestämiseksi. Kuten 1700-luvulla, tieteen kehittyminen toisaalta seurasi filosofiasta ja toisaalta haastoi filosofiaa uusilla ongelmilla. Yhtenä esimerkkinä tästä ovat Charles Darwinin työt, jotka perustuivat Adam Smithin kaltaisilta filosofeilta peräisin olevaan ajatukseen orgaanisesta itsesäätelystä, mutta päätyivät haastamaan monia vakiintuneita oletuksia. Renessanssifilosofia
Renessanssin ajattelu oli hyvin monitahoista, mutta sitä luonnehtii humanismin synty ja antiikin filosofian ja muun kulttuurin uudelleen löytäminen. Taiteessa renessanssi halusi palata naturalismiin tyyliin sijasta. Filosofiassa matematiikka palautettiin läheiseen yhteyteen muiden filosofian osa-alueiden kanssa. Kreikka palasi 1300-luvulla takaisin opetettujen kielten joukkoon Italiassa. Länsimaisen filosofian historia huipulta huipulle
Osa I: Antiikki Intialainen filosofia
Arjalais-vedalaisen kulttuurin pohjalta syntynyt hindulainen filosofia muodostaa keskeisen osan koko eteläisen Aasian kulttuuria. Se on dharmalaisista filosofioista varhaisin, ja se on vaikuttanut filosofiseen ajatteluun ja uskontoihin kautta koko Itä-Aasian. Kuuteen "astika"- eli oikeaoppiseen intialaisen tai hindulaisen filosofian koulukuntaan kuuluvat Jooga, Nyaya, Purva Mimamsa, Samkhya, Vaisheshika ja Vedanta. Hindulaisen ajattelun moninaisuus on seurausta siihen oleellisena osana kuuluvasta liberaalista universalismista. Hindulaisen filosofian lisäksi myös buddhalainen ja jainalainen filosofia sekä Carvaka ovat peräisin Intiasta. Länsimaisen filosofian historia
Seuraavien vuosisatojen aikana eri puolelle kreikankielistä maailmaa ilmaantui erilaisia ajattelijoita ja koulukuntia, joista merkittävimpiä olivat Herakleitos, joka painotti kaiken muuttuvaisuutta ja kaoottista luonnetta; Anaksagoras, joka katsoi kaiken olevan niin järjestyksessä, että sitä täytyy ohjata jonkinlaisen Mielen; pluralistit ja atomistit, kuten Empedokles, Leukippos ja Demokritos, jotka pyrkivät ymmärtämään kaikkeutta osiensa kokonaisuutena; sekä elealaiset Parmenides ja Zenon, jotka kummatkin katsoivat, että kaikkeus on yksi ja muutos on mahdotonta. Näiden lisäksi vaikuttivat sofistit, ammattimaiset kiertelevät opettajat, joiden kiinnostus varsinaiseen filosofiaan vaihteli. He saivat, mahdollisesti epäoikeudenmukaisesti, maineen, jonka mukaan heille totuus oli vain mielipide ja että he pyrkivät vain opettamaan ihmisiä todistamaan oikeaksi minkä tahansa mielipiteen nämä vain halusivat. Juutalainen filosofia
Saadia Gaonia (892–942) pidetään yhtenä merkittävimmistä varhaisista juutalaisista filosofeista. Hänen teoksensa "Emunoth ve-Deoth" (alun perin "Kitab al-Amanat wal-l'tikadat", ”Kirja uskon- ja opinkappaleista”) vuodelta 933 oli ensimmäinen järjestelmällinen esitys ja filosofinen perusta juutalaisen uskon opinkappaleille.
Bahya ibn Paquda eli Espanjassa 1000-luvun alkupuolella. Hän kirjoitti vuonna 1040 arabiankielisen teoksen "Al Hidayah ila Faraid al-hulub" ("Opas sydämen velvollisuuksiin"), joka oli ensimmäinen juutalainen eettinen järjestelmä. Judah ben Saul ibn Tibbon käänsi teoksen hepreaksi 1161–1180 nimellä "Hovot ha-Levavot".
Yehuda Halevi (1100-luku), juutalainen runoilija-filosofi, esitti polemisessa teoksessaan "Kuzari" jyrkkiä argumentteja filosofiaa vastaan. Näin hänestä tuli juutalainen vastine Al-gazalille, jonka teos "Destructio Philosophorum" oli Kuzarin mallina. Filosofia
Keskiajan filosofia olikin pääasiassa uskonnollispainotteista. Keskiaikaisissa yliopistoissa merkittävin tieteenala oli teologia, ja filosofia käsitettiin teologian aputieteenä, "palvelijana". Yksi vallitsevista keskiaikaisista filosofisista suuntauksista tai menetelmistä oli skolastiikka, jossa kristillinen teologia ja antiikista peritty filosofia pyrittiin sovittamaan yhteen. Myös kristillinen mystiikka yhdisteli teologista ja antiikin aikaista ajattelua. Itämainen filosofia
Enemmän länteen suuntautunut Deng Xiaoping tulkitsi maolaisuuden uudelleen niin, että se salli tieteellisen markkinatalouden. Filosofiassa Dengin merkittävin uudistus oli stalinistisen marxilaisuuden tulkinnan hylkääminen. Maolaisuus on vaikuttanut muun muassa Punaisiin khmereihin Kambodžassa, Loistavaan polkuun Perussa sekä Nepalin kansannousuun.
Babylonialaisen filosofian alkuperä voidaan johtaa varhaiseen mesopotamialaiseen viisauteen, joka esitti elämänfilosofisia ja eettisiä ajatuksia dialektisessa muodossa, dialogeina, eeppisenä runoutena, kansantaruina, hymneinä ja sanontoina. Filosofia
Uudella ajalla filosofit käänsivät filosofian huomion ennen kaikkea tietoteoreettisiin kysymyksiin. Keskeinen ongelma oli, mihin luonnontieteellinen tutkimus ja tieto perustuivat. Francis Bacon ja René Descartes panivat alulle ajan merkittävimmät filosofiset suuntaukset, empirismin ja rationalismin. Empirismiä kehittivät etenkin brittiläiset John Locke, George Berkeley ja David Hume. 1700-luvulla empirismi siirtyi myös Ranskaan ja kehittyi siellä sensualismiksi ja materialismiksi. Euroopan mannermaalla rationalistiset ajattelijat puolestaan rakensivat 1600-luvun vaikutusvaltaisimmat metafyysiset järjestelmät. Descartesin mukaan nimetyn kartesiolaisuuden lisäksi ajan rationalistista ajattelua edustivat muun muassa Baruch Spinoza ja Gottfried Leibniz. Thomas Hobbes oli merkittävä poliittisen filosofian kehittäjä. Mannermainen filosofia
Jaottelu mannermaiseen ja analyyttiseen filosofiaan syntyi 1900-luvun alkupuolella. Kahden perinteen erkaantumisen voidaan nähdä alkaneen Immanuel Kantin seuraajista — Kant voidaan nähdä viimeisenä suurena filosofina, jota kummankin suuntauksen edustajat ovat lukeneet laajalti. Kantin seuraajista etenkin Hegel, Schopenhauer ja Nietzsche kehittivät filosofiaansa positivismista ja sen seuraajista paljolti eroavaan suuntaan. Analyyttinen filosofia on ollut vähemmän kiinnostunut Kantia seuranneista 1800-luvun saksalaista filosofeista. Länsimaisen filosofian historia
Antiikin kreikan kultakauden ja helleenisen ajan filosofisia suuntauksia olivat Platonin akatemialaisuus ja Aristoteleen peripateettisen koulukunnan lisäksi kyynisyys, stoalaisuus, epikurolaisuus ja skeptisyys. Siirryttäessä roomalaiselle kaudelle tärkeimmiksi muodostuivat stoalaiset, epikurolaiset ja uusplatonistiset koulukunnat. Esimerkiksi keisari Marcus Aurelius oli myös stoalainen filosofi. Antiikin filosofia
Sokrateesta tuli länsimaisen filosofian merkittävimpiä ikoneita. Hänen merkittävimpiä perintöjään länsimaiselle ajattelulle ovat olleet hänen käyttämänsä sokraattinen kyselymenetelmä sekä kaiken kyseenalaistaminen. Sokrates myös opetti useita merkittäviä kreikkalaisia filosofeja, joiden perustamista oppisuunnista myöhemmin kehittyivät lähes kaikki suurimmat kreikkalaisen filosofian koulukunnat. Merkittävin Sokrateen oppilaista oli Platon. Sokrateen piirissä sana 'filosofia' sai sen merkityksen, jossa sitä nykyään käytetään — siihen kuuluivat pyrkimys viisauteen, tiedostaminen sekä kriittisen tiedon tavoittelu. Sokrateen ajattelu ja toiminta kuitenkin järkyttivät useita hänen aikansa merkkihenkilöitä, ja hänet tuomittiin kuolemaan. Monet myös pilkkasivat Sokratesta, koska eivät ymmärtäneet, miksi viisautta pitäisi tavoitella sen itsensä vuoksi, jos se ei suoraan hyödytä yhteiskuntaa. Sokrates ei itse kirjoittanut mitään, joten kaikki mitä hänestä tiedetään tulee enimmäkseen Platonin kirjoituksista. Renessanssifilosofia
Renessanssin syntyyn vaikuttivat muun muassa Itä-Rooman romahdus ja siitä seurannut idän oppineiden ja sivistyksen pakolaisvirta läntiseen Eurooppaan, kaupankäynnin lisääntyminen Kiinan ja Intian kanssa, 1500-luvun alussa syntynyt uskonpuhdistus ja sitä seurannut katolisen kirkon hengellisen yksinvallan päättyminen läntisessä Euroopassa, kaupunkien nousu, opiskelun lisääntyminen sekä kirjapainotaidon keksiminen ja sen mahdollistama tiedon levittämisen helpottuminen. Islamilainen filosofia
Islamilainen filosofia vaikutti merkittävästi eurooppalaiseen filosofiaan varsinkin keskiajalla. Iso osa antiikin filosofista perintöä säilyi läpi varhaiskeskiajan islamilaisen filosofian piirissä, ja islamilainen filosofia onkin pitkälle helleenisen filosofian perillinen, ennen kaikkea (uus-) platonismin ja aristotelismin. Sittemmin islamilainen filosofia on jakautunut ennen kaikkea šiialaisen ja sunnalaisen suuntauksen mukaan ja etenkin sunnalaisuuden piirissä antiikin pakanallinen perinne on hylätty ja filosofian harjoittaminen pitkälti tyrehtynyt. Pohjoismainen filosofia
Boströmiläisyyden aika päättyi 1900-luvun alkupuolella niin kutsutun Uppsalan koulukunnan nousun myötä. Koulukunta kannatti eräänlaista emotivismia ja moraalista imperatiivia, ja sitä edustivat ennen kaikkea Axel Hägerström ja Adolf Phalén (1884–1931). Koulukunnan filosofialla oli paljon yhteyksiä myöhempään loogiseen empirismiin, muun muassa kielteisessä suhtautumisessa metafysiikkaa kohtaan, vaikka suuntauksilla oli myös merkittäviä eroja. Uppsalan koulukunnan kilpailijana Lundin yliopistossa vaikutti Hans Larssonin (1862–1944) filosofia. Hän kannatti arvojen objektiivisuutta ja kirjoitti paljon myös estetiikasta. Analyyttinen filosofia
Analyyttinen filosofia on nykyfilosofian valtavirtaus Yhdysvalloissa, Britanniassa, Australiassa sekä Pohjoismaissa. Usein on puhuttu myös "anglosaksisesta filosofiasta", vaikka monet merkittävät analyyttiset filosofit ovat tulleet manner-Euroopasta. Analyyttinen filosofia ei ole ollut, eikä ole, mikään sisällöllisesti yhtenäinen suuntaus. Kyse on ennemminkin tietynlaisesta näkemyksestä siitä, miten filosofiaa tehdään. Länsimaisen filosofian historia
Tiettävästi ensimmäisenä sanoja ”filosofia” ja ”filosofi” käytti Pythagoras. Sokrates ja hänen oppilaansa vakiinnuttivat termien käytön. Sokratesta edeltäneitä filosofeja kutsutaan esisokraatikoiksi. Sokrateen merkittävin oppilas oli Platon, joka kirjoitti joukon filosofisia dialogeja käyttäen opettajansa menetelmiä ongelmien lähestymiseksi. Platonin keskeinen ajatus on ideaoppi, jonka mukaan ikuiset ideat ovat maan päällä havaitsemiamme asioita aidompia ja todellisempia. Platon perusti Ateenan Akatemian. Hänen maineikkain oppilaansa oli Aristoteles. Aristoteles tunnetaan ennen kaikkea metafysiikastaan ja logiikastaan. Keskiajan filosofia
1000-1100-lukujen varhaisskolastiikka perustui pitkälti platonismiin, erityisesti sen uusplatonilaisessa muodossa. Tällaiseen platonismiin oli jo antiikin aikana sekoittunut huomattavasti stolaisuuden ja aristotelismin vaikutusta. Platonin todellisia opetuksia tunnettiin kuitenkin huonosti. Hänen teoksistaan tunnettiin latinankielisinä ainoastaan Kalkidioksen kääntämät "Timaioksen" kosmologiaa käsittelevät osat selityksineen, sekä 1100-1200-luvuilla käännetyt "Faidon", "Menon" ja osa "Parmenidesta". Erityisesti "Timaios" vaikutti huomattavasti skolastiseen ajatteluun lähinnä fysiikassa ja muussa luonnonfilosofiassa, johon varhaisskolastiikka keskittyi. Muita merkittäviä platonismin lähteitä olivat muun muassa Boethiuksen (ennen kaikkea "Filosofian lohdutus"), Macrobiuksen ja Martianus Capellan teokset, Kalkidioksen "Timaios"-kommentaari sekä hermeettiseen traditioon kuuluvat kirjoitukset. Etiikka
Lisäksi on olemassa muunlaisia länsimaisen etiikan suuntauksia, jotka ovat syntyneet osaksi arvosteluna edellä esiteltyihin käsityksiin. Näihin uudempiin lähestymistapoihin kuuluvat ainakin seuraavat suuntaukset:Etiikan katsotaan tulleen länsimaiseen filosofiaan Sokrateen ja sofistien mukana 400-luvulla eaa. Ennen tätä eläneet niin sanotut esisokraatikot käsittivät filosofian lähinnä luonnonfilosofiana eli fysiikkana. Antiikin aikana filosofia jaettiin usein fysiikkaan, etiikkaan ja dialektiikkaan. Pohjoismainen filosofia
Tunnetuin tanskalainen filosofi on luultavasti Søren Kierkegaard, joka vastusti hegeliläisyyttä esimerkiksi siksi, että se pyrki palauttamaan uskon tietoon. Kierkegaardin vaikutus Tanskassa oli kuitenkin epäsuora — hänen kannanottonsa vaikuttivat teologian ja filosofian erkaantumiseen sekä nostivat irrationalismillaan mahdollisesti myöhemmin positivismin ja naturalismin suosiota. Kierkegaardin lisäksi Hegeliä vastaan hyökkäsivät myös F. C. Sibbern ja P. M. Møller. Länsimaisen filosofian historia
Filosofialla oli suora vaikutus muun muassa Ranskan suureen vallankumoukseen ja Yhdysvaltain itsenäistymiseen. Voltaire, Rousseau ja John Locke olivat poliittisella filosofiallaan luoneet teoreettista perustaa vallankumouksille ja ihmisoikeuksille aikansa yhteiskunnissa. He kirjoittivat muun muassa yhteiskuntasopimuksista ja luonnonoikeudesta. Locken ohella Thomas Hobbes loi pohjaa liberalismille, vaikka hänen ihmiskuvansa, johon sisältyi ”kaikkien sota kaikkia vastaan”, antoikin synkemmän kuvan ihmisluonteesta kuin Locken kuva vapaista ihmisestä, jotka päättävät lyöttäytyä yhteen ja perustaa valtion. Juutalainen filosofia
Filon Aleksandrialainen (20 eaa.–40 jaa.) oli hellenistinen juutalainen filosofi, joka syntyi Aleksandriassa, Egyptissä. Hän yhdisteli filosofiassaan sekä antiikin Kreikan viisautta ja juutalaisuutta, jotka hän pyrki harmonisoimaan käyttämällä allegorioita, joita hän oli oppinut sekä juutalaisilta että stoalaisilta. Hän pyrki puolustamaan ja oikeuttamaan juutalaisia uskonnollisia totuuksia, joita hän piti muuttumattomina. Filosofia sen sijaan oli totuuden löytämisen apuväline ja tapa päästä totuuteen. Hän hylkäsi sellaiset filosofiset näkemykset, jotka eivät olleet sovitettavissa juutalaisen uskon kanssa, kuten esimerkiksi aristoteelisen ajatuksen maailman ikuisuudesta ja katoamattomuudesta. 1600-luvun filosofia
Länsimaisessa filosofiassa nykyajan katsotaan usein alkaneen 1600-luvulla – vielä tarkemmin ilmaistuna René Descartesin töiden myötä. Hän määritti paljolti sekä filosofian kohteena olevat asiat että käytettävät menetelmät kaikille jälkeensä tulleille. Aikakautta voidaan kutsua myös suurten filosofisten järjestelmien rakentajien aikakaudeksi: useat filosofit pyrkivät rakentamaan kokonaisjärjestelmän, joka kattaisi epistemologian, metafysiikan, logiikan ja etiikan, sekä usein myös politiikan ja luonnontieteet. Filosofia
Filosofia-sanan alkuperä on kreikan kielessä ja kirjaimellisesti se tarkoittaa viisauden rakastamista tai ystävyyttä. "Sofia"-sanaan liittyy kuitenkin myös puoli, joka viittaa taitoon tai tavoitteluun. Näin filosofia voidaan nähdä toimintana: oman tiedonhalun ja älyllisen uteliaisuuden harjoittamisena. Filosofiassa keskeistä ei ole tieto, vaan kysyminen ja jo hankitun tiedon perusteiden kyseenalaistaminen. Tieteenfilosofian historia
Brittiläistä empirismiä kehittivät 1600- ja 1700-luvulla muiden muassa Francis Bacon, John Locke, George Berkeley ja David Hume. Empirismi sai vaikutteita Newtonin lisäksi muun muassa Robert Boylelta. Bacon muotoili kokeelliselle menetelmälle keskeisen induktioteorian teoksessaan "Novum Organum" (1620). Ranskassa brittiläinen empirismi vaikutti muun muassa Étienne Bonnot de Condillaciin ja Claude Adrien Helvétiukseen, ensyklopedisteihin (Denis Diderot, Jean le Rond d'Alembert) sekä ranskalaisen materialismin edustajiin (Julien Offray de La Mettrie, paroni d'Holbach). Iranilainen filosofia
Avicenna pyrki islamilaisella kultakaudella yhdistelemään aristotelismia ja uusplatonismia islamilaiseen Kalam-teologiaan. 1100-luvulla avicennalaisuudesta tuli islamilaisen filosofian johtava koulukunta, ja Avicennan teoksia kommentoitiin laajalti. Avicennalaisuus vaikutti myös keskiajan eurooppalaiseen ajatteluun. Keskiajan filosofia sai vaikutteita muun muassa hänen sielua koskevista ajatuksistaan sekä olemassaolo-olemus (eksistenssi-essentia) -erottelusta. Toisaalta näkemyksistä väiteltiin paljon, ja osa tuomittiin Pariisin oppituomioissa vuonna 1210. Hänen psykologiansa ja tietoteoriansa vaikutti kuitenkin Willelmus Auvergnelaiseen ja Albert Suureen, ja hänen metafysiikkansa Tuomas Akvinolaiseen. Merkittävien filosofien elämät ja opit
Diogeneen teos yhdistelee nimensä mukaisesti sekä filosofien elämäkertoja että doksografiaa. Diogenes aloittaa filosofian alkuperän käsittelyllä sekä Kreikan seitsemällä viisaalla. Hän katsoo filosofian olevan alkuperältään puhtaasti kreikkalainen, vaikka luetteleekin alussa useita mahdollisia alkuperiä barbaarien, kuten persialaisten, babylonialaisten ja egyptiläisten, ajattelussa. Roomalainen filosofia
200-luvulla jaa. idän mystiikka alkoi levitä Roomaan. Tällöin syntyi kreikkalaisen filosofian ja itämaisen teosofisen mietiskelyn yhtymisestä uusplatonilainen oppisuunta. Uusplatonismi tulkitsi Platonin opetuksia hyvin uudella tavalla ja opetti mystistä yhdistymistä kosmisen ykseyden kanssa. Merkittävin uusplatonikko oli Plotinos, ja muita uusplatonilaisia olivat muiden muassa Iamblikhos, Kalkidios ja Simplikios. Myös pythagoralaisuus syntyi uudelleen uuspythagoralaisuutena. Länsimaisen filosofian historia huipulta huipulle
Osa II: Keskiaika Postmoderni filosofia
Postmoderni filosofia on eklektinen ja vaikeasti tavoitettava liike, jota luonnehtii länsimaisen filosofian kritiikki. Se alkoi mannermaisen filosofian kritiikkinä, ja sai vaikutteita fenomenologiasta, strukturalismista ja eksistentialismista, mukaan lukien Søren Kierkegaard ja Martin Heidegger. Se sai vaikutteita myös Ludwig Wittgensteinin myöhäisfilosofian kritiikistä analyyttistä filosofiaa kohtaan. Afrikkalainen filosofia
Kaikki nämä afrikkalaisen filosofian kirjalliset perinteet ovat peräisin Saharan pohjoispuoliselta alueelta. Saharan eteläpuolisen alueen afrikkalaisista filosofeista on eräs esimerkki jo ennen nykyaikaa. Anthony William Amo vietiin 1700-luvulla nykyisen Ghanan alueelta orjaksi Eurooppaan. Hän päätyi Saksaan, jossa hän sai koulutuksen, ja hänestä tuli lääketieteen ja filosofian tohtori. Lopulta Amo toimi professorina Hallen ja Jenan yliopistoissa. Hän palasi kotimaahansa ennen kuolemaansa. Filosofia
Länsimainen filosofia syntyi antiikin Kreikassa. Tiettävästi ensimmäisenä sanoja ”filosofia” ja ”filosofi” käytti Pythagoras. Sokrates ja hänen oppilaansa vakiinnuttivat termien käytön niiden nykyisessä merkityksessä. Sokrateen lisäksi merkittävimmät antiikin ajan filosofit ovat hänen oppilaansa Platon sekä tämän oppilas Aristoteles. Kuitenkin jo moni ennen Sokratesta elänyt henkilö vastasi tavalla tai toisella filosofin kuvausta. Näitä ajattelijoita kutsutaan esisokraatikoiksi. Länsimaisen filosofian historia
Keskiajan filosofia oli pääasiassa uskonnollispainotteista. Keskiaikaisissa yliopistoissa harjoitettiin ennen kaikkea teologiaa, ja filosofia oli alistettu teologian aputieteeksi. Yksi vallitsevista keskiaikaisista filosofisista suuntauksista oli skolastiikka, jossa Raamatun oppeja pyrittiin todistamaan oikeiksi järjen avulla. Aluksi keskiaikaiset filosofit yrittivät tukea Raamattua platonismilla (kuten Augustinus), mutta epäonnistumisten jälkeen monet (kuten Tuomas Akvinolainen) päätyivät aristotelismiin. Filosofia
Uuden ajan filosofian katsotaan saaneen alkunsa skeptisismin uuden nousun ja nykyaikaisen luonnontieteen kehityksen myötä. Kronologisesti aika kattaa 1600- ja 1700-luvun, ja sen katsotaan usein päättyneen Immanuel Kantin pyrkimyksiin yhdistää newtonilainen mekaniikka perinteiseen metafysiikkaan. Itämainen filosofia
Islamilainen filosofia vaikutti merkittävästi myös eurooppalaiseen filosofiaan varsinkin keskiajalla, sillä antiikin filosofinen perintö säilyi läpi varhaiskeskiajan erityisesti islamilaisen filosofian piirissä. Islamilainen filosofia onkin pitkälle helleenisen filosofian ja erityisesti aristotelismin perillinen. Sittemmin islamilainen filosofia on jakautunut ennen kaikkea šiialaisen ja sunnalaisen suuntauksen mukaan. Sufilainen filosofia on islamin mystiikkaa korostava filosofinen suuntaus. Bysanttilainen filosofia
Bysanttilainen oppineisuus oli luonteeltaan monialaista. Filosofia säilytti kiinteän yhteyden muihin tieteisiin ja oppialoihin, päin vastoin kuin lännessä. Antiikin tekstien opiskelulla ja kommentoinnilla oli keskeinen rooli. Antiikin ajattelun filosofiset menetelmät otettiin osaksi filosofista toimintaa ilman, että sitouduttiin pakanallisten ajattelijoiden oppeihin. Monet antiikin ontologiset ja kosmologiset teoriat hylättiin, kun taas erityisesti logiikka (dialektiikkaa lukuun ottamatta) ja luonnontieteelliset teoriat otettiin käyttöön.
Näin silloinkin kun filosofia perustui Platonin, Aristoteleen ja uusplatonistien ajatteluun ja menetelmiin, bysanttilaiset tulkinnat johtivat yhä kauemmas alkuperäisestä antiikin ajattelusta. Yhtäläisyydet antiikin ajatteluun olivat usein ulkoisia, esimerkiksi silloin kun bysanttilainen ajattelu hyödynsi antiikin logiikkaa ja antiikin aikaista terminologiaa. Kriittistä keskustelua sekä uusia lähestymistapoja ja ratkaisuja syntyi muun muassa teologisten kiistojen seurauksena: esimerkiksi hesykastista liikettä koskeneissa väittelyissä käytettiin antiikin ontologian termistöä, mikä johti samalla olemuksen ("ousia") ja toiminnan ("energeia") käsitteiden tarkempaan erittelyyn ja niiden välisen eron selkiintymiseen. Afrikkalainen filosofia
Kwame Anthony Appiah on huomauttanut, että on jossain määrin ironista, että länsimaisen filosofian isänä pidetty Sokrates tunnetaan ennen kaikkea keskustelevasta filosofiastaan, eikä hän kirjoittanut filosofiaansa ylös, mutta silti länsimaisen filosofian historia on ennen kaikkea kirjoitettujen tekstien historiaa. Vaikka filosofia onkin ollut enimmäkseen kirjallista, tästä huolimatta myös suullisissa kulttuureissa on keskusteltu samanlaisista eettisistä, poliittisista, metafyysisistä, tietoteoreettisista ja esteettisistä kysymyksistä. Itämainen filosofia
On mahdollista, että babylonialainen ajattelu vaikutti kreikkalaiseen filosofiaan ja myöhempään hellenistiseen filosofiaan, vaikkakaan tälle ei ole kirjallisia todisteita. Babylonialainen kirjoitus "Pessimismin keskustelu", jonka ajankohta on tuntematon, sisältää yhtäläisyykisä sofistien agnostismiin, Herakleitoksen vastakohtia korostavaan ajatteluun, Sokrateen kätilöivään menetelmään sekä Platonin dialogeihin. Miletoslaisen Thaleen kerrotaan myös opiskelleen filosofiaa Mesopotamiassa. Roomalainen filosofia
Kreikkalaista filosofiaa esittelivät Roomassa jo vuonna 155 eaa. akatemialainen Karneades, stoalainen Diogenes Babylonialainen sekä peripateetikko Kritolaos. Myöhemmin suurimman työn stoalaisen filosofian levittämisessä Rooman valtakuntaan tekivät Panaitios, joka oli Scipion ystävä, sekä hänen oppilaansa Poseidonios, joka oli puolestaan Pompeiuksen ystävä. Filosofia vakiintui Roomaan kuitenkin vasta Ciceron ja Varron aikakaudella. Cicero kehitti erityisesti latinankielistä filosofista terminologiaa kehittämällä latinalaisia vastineita kreikkalaisille sanoille. Renessanssifilosofia
Renessanssifilosofialla tarkoitetaan lähinnä Länsi-Euroopassa renessanssin aikana noin vuosina 1350–1600 harjoitettua filosofiaa. Renessanssi merkitsi suurta muutosta ihmisten ajattelutavoissa. Se kuvataan usein keskiaikaisen Euroopan paluuna klassisen kulttuurin lähteille. Filosofiassa sitä kuvaa humanismin taistelu skolastiikkaa ja aristotelismia vastaan sekä platonismin uusi nousu. Pohjoismainen filosofia
1700-luvun puolessa välissä pohjoismaiseen ja erityisesti tanskalaiseen filosofiaan eniten vaikuttanut henkilö oli saksalainen Christian Wolff. Henrik Hassel (1700–76), Henrik Gabriel Porthan (1739–1804) ja Pehr Niclas Christiernin (1725–99) toivat John Locken ajattelua Pohjoismaihin. Børge Riisbrigh (1731–1809), Daniel Boëthius (1751–1810), Franz Mikael Franzén (1772–1847) ja Anders Sandøe Ørsted (1778–1860) puolestaan harrastivat kantilaisuutta. Filosofiakäsitykset
1900-luvun akateemista filosofiaa Pohjoismaissa ja englanninkielisessä maailmassa on paljolti hallinnut ajatus filosofiasta ajatusten selventämisenä. Tämän näkemyksen merkittävimpiin edustajiin kuuluvat muun muassa filosofit Ludwig Wittgenstein, Rudolf Carnap sekä W. V. O. Quine. Tämän edelleenkin vaikuttavan filosofiakäsityksen varsinainen perustaja ja tärkein tiennäyttäjä on kuitenkin englantilainen filosofi Bertrand Russell, joka seuraavassa kuvaa näkemystään siitä, mitä filosofia on. Länsimaisen filosofian historia
Ennen pitkää tämä filosofinen liikehdintä keskittyi Ateenaan, josta oli tullut Kreikan hallitseva kaupunkivaltio. Ateenan moniin filosofikouluihin tuli oppilaita jopa Roomasta saakka. On keskusteltu paljon siitä, miksi ateenalainen kulttuuri rohkaisi filosofiaa. Erään suositun teorian mukaan tämä johtui siitä, että Ateenassa oli käytössä suora demokratia, joka velvoitti vapaat miespuoliset kansalaiset osallistumaan yhteisten asioiden hoitoon. Platonin kirjoituksista tiedetään, että monet sofistit ylläpitivät puhuja- ja väittelykouluja, olivat yhteisön arvostettuja jäseniä ja ansaitsivat opetuksestaan hyvin. Tiedetään myös, että puhujilla oli suuri vaikutus Ateenan politiikkaan ja historiaan. Toisen teorian mukaan filosofian kehitys oli osittain seurausta orjatyövoiman käytöstä – orjat tekivät raskaat työt, jotka muuten olisivat olleet miespuolisten kansalaisten tehtäviä. Näin nämä miehet olivat vapaita osallistumaan kansankokouksiin ja käyttämään suuria määriä aikaa keskusteluihin paitsi yhteiskunnallisista myös yleisemmistä filosofisista kysymyksistä. Joka tapauksessa vallankäyttö tällaisessa kaupunkivaltiossa vaati puhujantaitoa ja sivistystä, jonka avulla toisten vakuuttaminen oman asian taakse oli mahdollista. Koska väittelyiden voittaminen johti valtaan ja tämä puolestaan vaurauteen, puhujantaitoja haluttiin kehittää ja opettajille maksettiin hyvin. Martin Heidegger
Heideggerin tavoitteena oli löytää eurooppalaiselle filosofian harjoittamiselle uusi alku. Sen olisi pitänyt olla hänen arvostelemaansa kartesiolaista metafysiikkaa paremmin perusteltu mutta myös ”alkuperäisempi” kuin antiikin kreikkalaisen filosofian tarjoama lähtökohta, jonka Heidegger katsoi kehittyneen äärimmäiseen huipentumaansa ja päätepisteeseensä G.W.F. Hegelin ja Friedrich Nietzschen ajattelussa. Kysymys olemisesta, olemisen mielestä, joka filosofian historiassa oli unohtunut, olisi Heideggerin mukaan voinut tarjota tien tähän uuteen alkuun. Heideggerin muotoileman ajattelun tarkoituksena ei siis ollut kysyä minkään olevan ominaisuuksia. Niin tekisi aristoteelinen, luokitteleva tiede. Heideggerin mielestä oli tarpeellista pohtia, mitä oleminen ylipäätään on ja mitä merkitsee se, että jotakin on. Itämainen filosofia
Filosofialla on ollut suuri merkitys kiinalaiselle yhteiskunnalle ja koko Itä-Aasialle. Länsimaisen filosofian tavoin kiinalainen filosofia käsitti monenlaisia osa-alueita ja siihen kuuluu useita eri suuntauksia. Monia merkittäviä filosofisia koulukuntia syntyi erityisesti Kevättä ja syksyä ja Taistelevat läänitysvaltiot -kausilla. Tämän vuoksi aikakaudesta käytetään nimitystä Sata koulukuntaa. Tuona aikana alkunsa saaneista koulukunnista merkittävimmät ovat kungfutselaisuus, taolaisuus, mohismi ja legalismi. Myöhemmin Tang-dynastian aikana Intiasta levinneestä buddhalaisuudesta tuli myös merkittävä filosofinen ja uskonnollinen oppi Kiinassa. Antiikin tiede
Joonian sijainti oli kaupanteonkin kannalta edullisessa paikassa, se oli merialueensa sotilasmahti ja Aasiasta Lyydiaan johtaneen karavaanireitin päätepiste. Kaupan yhteydessä joonialaiset omaksuivat monia piirteitä ympäröiviltä kansoilta; kirjoitusjärjestelmän he saivat foinikialaisilta, lyydialaisilta rahajärjestelmän, paino- ja mittajärjestelmän Babyoloniasta ja tiedot metallien muokkauksesta, matematiikasta ja tähtitieteestä he saivat Egyptistä. Taiteet kukoistivat (esimerkkinä Homeros) ja ensimmäiset luonnonfilosofit olivat juuri joonialaisia. Luonnonfilosofinen pohdinta levisi myöhemmin muualle Kreikkaa, Anaksagoras toi sen Ateenaan. Länsimaisen filosofian historia
Keskiajan filosofia käsittää tuhatvuotisen ajanjakson Augustinuksesta (350-luku) Vilhelm Occamilaiseen (1350-luku). Keskiajan filosofia perustui pitkälti Platonin ja Aristoteleen teoksiin, joihin pohjautuva ajattelu kukoisti ensin islamilaisessa maailmassa, siirtyäkseen sitten läntiseen Eurooppaan. Ariosofia
Suuntaus juurtui Eurooppaan 1920-luvun alussa. Se juontuu pääasiassa teosofisesta liikkeestä, mutta torjuu teosofisen ajatuksen ihmisten veljeydestä. Ariosofian mukaan ainoastaan pohjoiset indoeurooppalaiset eli arjalaiset, ovat varsinaisesti ihmisiä, ja kykeneviä henkiseen kehitykseen. Ariosofiaan vaikuttivat ideologiat jotka olivat yhteisiä kaikille Länsi-Euroopan maille 1800-luvulla, mutta se muotoutui pääasiassa kahden itävaltalaisen okkultistin, Guido von Listin (1848-1919) ja Liebenfelsin kirjoituksissa. Tieteenfilosofian historia
Länsimainen tiede ja filosofia syntyivät yhtä aikaa antiikin Kreikassa noin vuonna 600 eaa. Kreikkalaisista ajattelijoista ennen kaikkea Platonin ja Aristoteleen ajattelulla on ollut pitkä vaikutus ajatuksiin tiedosta ja tieteestä. Platon kannatti jyrkkää rationalismia. Hänen mukaansa tieto (kreik. "episteme") kohdistuu ikuisiin ja muuttumattomiin asioihin, ja luulo (kreik. "doksa") ajallisiin ja muuttuviin asioihin. Siten Platonille tiedettä edustaa esimerkiksi matematiikka, kun taas aistein havaittavasta maailmasta ei voida saavuttaa tietoa. Bysanttilainen filosofia
Antiikin kreikkalainen filosofia, tiede ja kirjallisuus jatkoivat elämäänsä bysanttilaisessa maailmassa, ja bysanttilainen filosofia sai paljon vaikutteita erityisesti platonismista ja aristotelismista. Tämä on seurausta siitä, että antiikin kreikkalainen kirjallisuus oli Bysantissa jatkuvasti läsnä, eikä sitä tarvinnut ”löytää uudelleen” samalla tavalla kuin läntisessä Euroopassa tapahtui renessanssin yhteydessä. Erityisesti varhaisbysanttilainen filosofia oli suoraa jatkoa antiikin ajattelulle, eikä rajanvedon tekeminen antiikin ja bysanttilaisen ajattelun välille ole näin helppoa. Miletoslainen koulukunta
Miletoslainen koulukunta (, ”miletoslaiset (filosofit)”) oli antiikin kreikkalaisen esisokraattisen filosofian koulukunta, joka vaikutti 500-luvulla eaa. Sen merkittävimpiin edustajiin kuuluivat kolme filosofia, jotka olivat kaikki kotoisin joonialaisesta Miletoksen kaupungista: Thales, Anaksimandros ja Anaksimenes. He esittelivät uusia aiemmasta poikkeavia näkemyksiä siitä, kuinka kaikkeus on saanut alkunsa. Miletoslaiset selittivät luonnonilmiöitä havaittavissa olevien asioiden kautta, ilman vetoamista antropomorfisten jumalien toimintaan. Siksi heitä voidaan pitää ensimmäisinä todella tieteellisinä filosofeina. Antiikki
Kreikkalainen filosofia laski pohjan modernille tieteelle ja filosofialle monilla tavoilla. Varhaisesta kreikkalaisesta filosofiasta kulkevat selkeät katkeamattomat linjat varhaiseen islamilaiseen filosofiaan, keskiajan filosofiaan, renessanssiin, valistusaikaan ja nykyajan kriittisiin tieteisiin. Joonia
Joonian kaupungeista tuli nopeasti hyvin kukoistavia, ja ne ohittivat tässä monella tavalla emämaan kaupungit. Niin runous, filosofia, historiankirjoitus kuin taiteetkin kukoistivat Jooniassa arkaaisella kaudella ennen varsinaista Kreikkaa. Homeros ilmeisesti toimi Jooniassa. Filosofia sai alkunsa alueella niin kutsuttuna joonialaisena luonnonfilosofiana, ja sen varhainen keskus oli Miletos, jossa toimi niin kutsuttu miletoslainen koulukunta (Thales, Anaksimandros ja Anaksimenes). Myös historiankirjoituksen isänä pidetty Herodotos toimi Jooniassa. Kaupungit perustivat useita omia siirtokuntia erityisesti Mustanmeren rannikolle, jossa joonialaiset harjoittivat vilkasta kauppaa. Euroopan historia
Klassisen kreikkalaisen filosofia ajanjaksona filosofinen pohdiskelu muuttui luonnontieteistä ihmisen sielunelämään. Platon ja Aristoteles kehittivät filosofiset järjestelmänsä, jotka käsittelivät maailmanarvoituksen kaikkia puolia, ja kehittivät filosofiaa pääasiassa idealistiseen suuntaan. Aikakauden filosofian keskuksena toimi Ateena. Platon kirjoitti useita filosofisia dialogeja, joissa yleensä esitettiin Sokrates yhtenä keskustelijoista. Iranilainen filosofia
Zarathustran opetukset vaikuttivat myös kreikkalaiseen ja roomalaiseen filosofiaan. Useat antiikin ajan ajattelijat, kuten Eudoksos Knidoslainen ja Plinius vanhempi, ylistivät zarathustralaista filosofiaa. Platon sai tietoa zarathustralaisuudesta Eudoksoksen kautta, ja hänen on nähty saaneen siitä vaikutteita ideaoppiinsa. 200-luvulla eaa. Kolotes syytti Platonin varastaneen osia Zarathustran teoksesta "Luonnosta", kuten Er-myytin, teokseensa "Valtio". Kreikan historia
Kreikkalaisista kaupunkivaltioista huomattavimpia olivat Ateena ja Sparta. Kaupunkivaltioita syntyi runsaasti myös nykyisen Kreikan ulkopuolelle, erityisesti Vähä-Aasian länsirannikolle ja Etelä-Italiaan (Magna Graecia) sekä muuallekin Välimeren rannikoille, kreikkalaisten perustaessa siirtokuntia näille alueille. Filosofia kehittyi Vähässä-Aasiassa Joonian rannikon kreikkalaisissa siirtokunnissa noin 600 eaa. Ateena tunnetaan erityisesti demokratiastaan, joka kehittyi 500-luvun lopulta eaa. alkaen. 30 päivää filosofiaa
Filosofia syntyi antiikin Kreikassa aikana, jolloin uskonnon valta väheni, todellisuutta alettiin tutkia järkiperäisesti ja alettiin vaatia kansanvaltaa itsevaltaisen hallinnon sijaan. Janicaud’n mukaan järkiperäisen ajattelun, tieteen ja demokratian yhteys ei ole ollut koskaan vallitseva koko maapallolla ja se on haavoittuva vielä nykyisinkin. Maailmassa on Janicaud’n mielestä yhä liian paljon diktatuureja, taikauskoa ja kiihkoilua. Juutalainen filosofia
Gabirol oli yksi ensimmäisiä, joka opetti uusplatonismia Euroopassa. Näin hänen merkitystään on verrattu Filoniin. Tämä oli toiminut välittäjänä kreikkalaisen filosofian ja itäisen ajattelun välillä. Tuhat vuotta myöhemmin Gabirol oli palauttamassa kreikkalais-arabialaista filosofiaa Eurooppaan. Toinen rinnastus muodostuu siitä, että Filonilla oli vaikutusta varhaiseen kristinuskoon, ja Ibn Gabirolilla puolestaan keskiajan kristittyyn skolastiikkaan, erityisesti Albert Suureen ja Tuomas Akvinolaiseen. Suurin osa juutalaisista suhtautui välinpitämättömästi tai torjui kummankin filosofin ajattelun. Gabirol vaikutti eniten juutalaiseen liturgiaan. Hänen töitään ovat siteeranneet muun muassa Moses ibn Ezra ja Abraham ibn Ezra. Antiikin filosofia
Antiikin filosofinen kirjallisuus oli etupäässä kreikankielistä, mutta Ciceron, Lucretiuksen ja Senecan aikana alkoi syntyä myös latinankielistä filosofista kirjallisuutta laajemmin. Kuitenkin vielä Marcus Aurelius kirjoitti teoksensa "Itselleni" kreikaksi. Myöhäisantiikin aikana kreikan kielen taito lännessä alkoi taantua, ja muun muassa Boethius otti työkseen kreikankielisten teosten kääntämisen latinaksi suuren yleisön saataville. Antiikin filosofia
Länsimaisen filosofian historia alkoi Kreikassa Vähässä-Aasiassa Joonian rannikon kreikkalaisissa siirtokunnissa noin vuonna 600 eaa. Tällä ensimmäisellä ns. "esisokraattisella" aikakaudella Kreikan filosofia oli etupäässä luonnonfilosofiaa — ajattelijat etsivät "alkuainetta" tai eräänlaista perusperiaatetta ("arkhe"), josta kaikki on muodostunut, sekä pyrkivät selittämään havaitsemiaan luonnonilmiöitä ja löytämään luonnossa vallitsevia lainalaisuuksia. Länsimaisen filosofian historia
1900-luvun filosofian voi katsoa muodostuvan neljästä filosofisesta pääsuuntauksesta: analyyttinen filosofia, mannermainen filosofia, marxilainen filosofia ja uustomismi. Tunnetuimpia filosofeja ovat analyyttisen perinteen Ludwig Wittgenstein ja mannermaisen perinteen Martin Heidegger. Suomalaisista filosofeista tunnetuimpia ovat olleet Eino Kaila, Georg Henrik von Wright ja Jaakko Hintikka. Tieteen historia
Tieteen historia alkaa antiikin Kreikasta ja kulkee hellenismin ja Rooman imperiumin kautta arabikulttuurin kukoistukseen, minkä jälkeen painopiste siirtyi uudelleen Eurooppaan ja myöhemmin teollistumisen jälkeen pääpaino on ollut teollisuusmaissa. Isaac Newton toi matematiikan ja luonnonlakien esittämisen yhtälöinä tieteeseen, ja 1800-luvun lopulla Michael Faradayn keksinnöt ja 1900-luvun alussa Albert Einsteinin ajatukset siivittivät nykyaikaisen fysiikan käyntiin. Tieteen yleistymiseen 1700-luvulla vaikutti valistusaate. Valistusajattelijat uskoivat tieteeseen ja edistykseen. Bysanttilainen filosofia
Myös bysanttilaisen ajan päättänyt Konstantinopolin valtaus vuonna 1453 sai suuren joukon bysanttilaisia oppilaita siirtymään länteen. Samalla bysanttilainen oppineisuus oli merkittävässä roolissa läntisen renessanssin synnyttämisessä. Sen sijaan läntinen ajattelu vaikutti Bysantissa vain suhteellisen vähän, vaikka idässä toimikin jonkin verran lännen kirkolle myötämielisiä filosofeja ja teologeja ja vaikka joitakin latinankielisiä teoksia, kuten Tuomas Akvinolaisen tuotantoa, käännettiin kreikaksi. Länsimaisen filosofian historia
Uustomismi on katolinen filosofia, joka perustuu lähtökohdiltaan Tuomas Akvinolaisen keskiaikaiseen filosofiaan, tomismiin. Uustomismi vaikuttaa erityisesti katolisen kirkon kautta ja katolisissa maissa. Protestanttisissa ja maallistuneemmissa maissa suuntaus ei ole saanut yhtä suurta kannatusta, mutta uustomistiset filosofit ovat esittäneet merkittäviä vaihtoehtoisia näkökulmia filosofisiin ongelmiin. Diogenes Foinikialainen
Diogenes oli yksi niistä filosofeista, jotka siirtyivät Akatemian vuonna 529 tapahtuneen sulkemisen jälkeen joksikin aikaa Persiaan, Sassanidien valtakuntaan, ja veivät mukanaan suuren joukon kreikkalaisen filosofian teoksia, jotka näin päätyivät ennen pitkää käännetyiksi syyrian, heprean, arabian ja persian kielille. Filosofit palasivat myöhemmin takaisin länteen, mutta heidän vaiheistaan sen jälkeen ei ole tietoa. Hellenistinen filosofia
Hellenistinen filosofia käsittää antiikin filosofian aikakauden, joka alkoi Aristoteleen jälkeisistä filosofeista (noin vuodesta 300 eaa.) ja päättyi Rooman keisariaikaan ja uusplatonismin syntyyn. Postmoderni filosofia
Postmoderni filosofia sai alkunsa ensi sijassa Ranskassa 1950- 1960- ja 1970-luvuilla. Siihen vaikuttivat kuitenkin myös varhaisempien 1900-luvun alkupuolen filosofien kirjoitukset, mukaan lukien fenomenologistit Edmund Husserl ja Martin Heidegger, psykoanalysti Jacques Lacan, strukturalisti Roland Barthes ja jossain määrin myös loogikko Ludwig Wittgenstein. Postmoderni filosofia sai vaikutteita myös taiteesta, erityisesti Marcel Duchamp ja kollaasitaiteilijoilta. Itämainen filosofia
Länsimaista filosofiaa muistuttavaa filosofista ajattelua on esiintynyt Intiassa ja Kiinassa jo vuosituhansia sitten lähes ilman mitään yhteyksiä eurooppalaisen filosofian historian kanssa. Varsinaisesti itämaiseksi filosofiaksi on tapana kutsua itsenäistä järjenkäyttöä korostavia ja mystisen ilmoituksen hylkääviä ajattelusuuntauksia. Länsimaiset itämaisen ajattelun kommentoijat eivät kuitenkaan ole aina tehneet selvää eroa itämaisten uskontojen ja varsinaisen itämaisen filosofian välille. Osasyynä tähän on se, että länsimaiden tapaan myös Aasiassa useat tärkeimmistä filosofisista ajattelijoista ovat yhdistäneet opetuksiinsa uskonnollista ainetta eivätkä ole nähneet filosofian ja uskonnon erottelemista olennaisena. Länsimaissa itämainen filosofia on vaikuttanut lähinnä elämänfilosofiaan. Filosofia
Vaikka sana ”filosofia” on peräisin länsimaisen filosofian perinteestä, myös monet ajattelijat muissa kulttuureissa, esimerkiksi itämaisen filosofian piirissä, ovat käsitelleet samanlaisia aiheita omilla tavoillaan. Islamilainen filosofia
Koulukunta vaikutti myös suuresti kreikkalaisen, hindulaisen ja muun ennen islamia syntyneen tiedon välittämisessä kristittyyn länsimaailmaan. Erityisesti heillä oli vaikutusta Aristoteleen filosofian tunnetuksi tekemisessä. Näihin ajattelijoihin kuuluvat muun muassa al-Farabi, Avicenna ja al-Kindi. Arabialaista filosofista kirjallisuutta käännettiin heprean ja latinan kielille erityisesti Espanjassa. Nämä käännökset vaikuttivat modernin eurooppalaisen filosofian syntyyn. Myös egyptiläiset filosofit Moses Maimonides (joka oli juutalainen) ja Ibn Khaldun olivat merkittäviä tässä työssä. Pohjoismainen filosofia
1500-luvun lopulla ja erityisesti 1600-luvulla Ruotsin valtakunnassa vallitsi tiukka luterilainen ortodoksia eli puhdasoppisuus, mikä vaikutti paitsi teologiaan myös filosofiaan. Aristotelismin ja ramismin välisessä ”valtataistelussa” oli myös osittain kyse siitä, kumpi filosofioista palvelisi paremmin teologiaa. Kuningas Kaarle XI tuomitsi kartesiolaisuuden vuonna 1689, mahdollisesti koska Descartesia epäiltiin Kristiinan käännyttämisestä katolilaisuuteen. Analyyttinen ja mannermainen filosofia
Eron tausta voidaan nähdä uuskantilaisten Marburgin ja Badenin koulujen eroissa ja myöhemmässä Rudolf Carnapin ja Martin Heideggerin filosofisessa vastakkainasettelussa. Analyyttisen filosofian harjoittaminen on ollut keskittynyttä englanninkieliseen maailmaan (Iso-Britannia, Yhdysvallat) ja muun muassa Itävaltaan ja Pohjoismaihin. Mannermainen filosofia on ollut merkittävässä asemassa ennen kaikkea Ranskassa, Saksassa, Italiassa, Espanjassa ja Sveitsissä. Filosofia
1700-luvulla syntyi Euroopassa valistuksen nimellä tunnettu älyllinen liike, joka korosti sivistystä, järjenmukaisuutta ja yksilönvapauksia. Tunnetuimpiin valistusajattelijoihin kuuluvat muun muassa Jean Jacques Rousseau ja Voltaire. Christoph Gottfried Bardili
Bardilin filosofisella järjestelmällä oli vain vähäistä vaikutusta Saksassa. Vain K. L. Reinhold kehitti sitä Fichten ja Schellingin hyökkäyksiä vastaan. Jollain tavalla hänen ajatuksensa avasivat kuitenkin tietä myöhemmille Schellingiä ja Hegeliä koskeville pohdinnoille. Hän oli eri mieltä kantilaisesta erottelusta ajatuksen ainekseen ja muotoon, ja katsoi, että filosofian tulisi käsitellä vain puhdasta ajattelua itseään olemisen perustana tai mahdollisuutena. What Is Good?
Graylingin mukaan länsimaisen sivilisaation olemassaolo ja luonne johtuu niin suuressa määrin antiikin Kreikasta, että ajatuksia hyvästä elämästä ei voi kunnolla käsitellä aloittamatta muinaisista ateenalaisista. Kreikan klassinen kausi tuotti kirjallisuutta, taidetta ja ajatuksia, joilla on ollut suuri merkitys koko länsimaiden historialle. Tieteen, politiikan, kasvatuksen ja kirjallisuuden käsitteistön alku on Kreikassa (esimerkiksi sanat demokratia, politiikka, filosofia, historia). Rooma sai sivistyksensä Kreikasta ja levitti sen Eurooppaan. Myöhemmin kristinusko lainasi vaatteikseen kreikan kielen ja kreikkalaisen ajattelun voidakseen valloittaa sitä vanhemman kulttuurin, Grayling sanoo. Antiikin filosofia
Roomassa filosofiaa tavataan jälleen myös runomuodossa. Merkittävimpiä on Lucretiuksen opetusrunoelma "Maailmankaikkeudesta". Filosofia vaikutti myös tavalliseen latinankieliseen runouteen, mikä näkyy esimerkiksi Vergiliuksella, Horatiuksella ja Ovidiuksella. Antiikin filosofia
Antiikin filosofiaa esitettiin sekä tutkielmina ja muuna asiaproosana, dialogeina, pienoisesseinä, kirjeinä, aforismeina, puheina että runomuodossa. Esisokraatikkojen ajatuksia on säilynyt lähinnä katkelmina, jotka muodostuvat opetusrunoudesta ja aforismeista. Platon tunnetaan ennen kaikkea dialogeistaan, joista maineikkaimpia ovat "Valtio", "Pidot", "Faidon" ja "Faidros". Hänen lisäkseen useat muut Sokrateen oppilaat kirjoittivat ns. sokraattisia dialogeja. Aristoteles oli ensimmäinen, joka kirjoitti laajoja tieteellisiä tutkielmia ja jolta on säilynyt opetukseen tarkoitettuja muistiinpanoja suullisista luennoista.