Onko gilalisko myrkyllinen?
Gilalisko
Gilalisko eli gilahirviö ("Heloderma suspectum") on Yhdysvaltain lounaisosien ja Meksikon luoteisosien Sonoran aavikolla elävä myrkyllinen lisko. Gilalisko liikkuu kömpelösti, mutta puree kivuliaasti. Lisko tarraa tukevat leukansa saaliseläimeen ja valuttaa haavaan myrkyllistä sylkeä, myrkky valmistuu kahdessa alaleuan takaosan rauhasessa. Gilalisko rusentaa saaliinsa vahvoilla lihaksikkailla leuoillaan, joissa on pitkät ja terävät hampaat, lopuksi se ahmaisee murskaamansa ja lamauttamansa uhrin pää edellä sisuksiinsa. Gilaliskon häntä toimii rasvavarastona. Kylmillä säillä gilalisko lepäilee ja paastoaa, jolloin se ylläpitää elintoimintojaan häntänsä rasvaa kuluttamalla.
Keliakia
Keliakia on perinnöllinen tauti. Jos äidillä tai isällä on keliakia, on lapsen riski saada tauti noin 10-15 %. Vielä ei osata sanoa, miksi osa ihmisistä saa oireita gluteenista. Mahdollisena pidetään, että perinnölliset tekijät käynnistävät gluteenin prolamiiniosaa vastaan vasta-ainereaktion. Valtaosalla keliakiapotilaista on todettavissa kudosantigeenityyppi HLA-B8. HLA-geenialue sijaitsee kromosomissa 6. HLA-geenit selittävät vain osan keliakian perinnöllisyydestä. Uusimmissa tutkimuksissa on löydetty keliakiaan liittyvää geenialuetta 2. ja 10. kromosomeista. Tutkimuksissa todettiin kromosomissa 2 sijaitsevan CTLA-4-geenin yhteys keliakiaan.Keliakialiitto on vuonna 1976 perustettu järjestö, jonka tavoitteena on parantaa keliaakikoiden elämänlaatua ja heidän terveyttään järjestämällä keliakian hoitoon liittyviä palveluita ja etuja. Keliakialiitto koostuu 30 pienemmästä paikallisesta keliakiayhdistyksestä, joihin kuuluu Suomessa yhteensä jo noin 30 000 jäsentä. Sisiliskot
Sisiliskot ovat pieniä tai keskisuuria liskoja. Useimmat lajit ovat alle 9 cm pitkä ilman häntää, vaikka suurin elävä laji, "Gallotia stehlini", saavuttaa 46 cm, ja aiemmin on ollut vielä suurempia lajeja, jotka ovat nyt kuolleet sukupuuttoon. Sisiliskot syövät pääasiassa hyönteisiä. Poikkeus on "Meroles anchietae", yksi harvoista sisiliskoista, jotka säännöllisesti syö siemeniä – sopiva ruokavalio Namibin aavikon ankariin oloihin. Nuolimyrkkysammakot
Nuolimyrkkysammakot ovat pienikokoisia (1,5–6 cm) ja kirkasvärisiä. Ne ovat todennäköisesti maailman myrkyllisimpiä eläimiä. Eräiden lajien myrkyissä on batrakotoksiini-hermomyrkkyä, joka on eräs luonnon myrkyllisimmistä aineista. "Phyllobates terribilis" eli kultanuoli kantaa yli 3 800 mikrogrammaa myrkkyä, mikä riittäisi tappamaan yli 1 500 ihmistä. Kolmen lajin myrkkyä tiedetään käytetyn puhallusputkimetsästyksessä. Muun muassa intiaanit käyttivät myrkkyä eläinten metsästämiseen. 
Nuolimyrkkysammakkojen koskeminen tai syöminen voi olla kohtalokasta. Myrkky
Levä- ja syanobakteerimyrkyt. Myrkyllisiä leviä esiintyy ympäri maailman sekä merissä että makeassa vedessä. Levämyrkyt voivat olla haitallisia tai tappavia kaloille, äyriäisille, ihmisille, karjalle ja villieläimille. Usein leväkukinnot erottuvat värillisinä, esimerkiksi punaisina tai vihreinä. Vaikka leväkukintoja on historiallisessa mielessä pidetty luonnollisena ilmiönä, on kiinnitetty huomio myrkyllisten kukintojen runsaaseen määrään viime vuosina. Syyksi on arveltu vesistöjen fosfori- ja typpikuormaa. Sisilisko
Sisilisko ("Zootoca vivipara", aiemmin "Lacerta vivipara") on Euraasiassa tavattava maailman pohjoisin matelijalaji. Sisiliskot ovat Suomessa rauhoitettuja, ja siksi niitä ei saa ottaa lemmikiksi esimerkiksi terraarioon. Sisiliskot voivat elää jopa kymmenvuotiaiksi. Gangliosidit
Gangliosideja tunnetaan yli 60 erilaista. Niille tyypillistä on sialihaposta ja glukoosista, galaktoosista ja N-asetyyligalaktosamiinista koostuva rakenne, joka muodostuu usein haarautuneesta oligosakkaridiketjusta, sfingosiinista ja rasvahappo-osasta, joka on tyypillisimmin steariinihappo. Sialihapporyhmien määrä vaihtelee yhdestä kolmeen. Molekyylimassaltaan gangliosidit ovat 200–250 kDa. Fysiologisissa olosuhteissa gangliosidit ovat negatiivisesti varautuneita. Gangliosidit ovat kiteisiä yhdisteitä, jotka liukenevat polaarisiin liuottimiin kuten veteen, metanolin ja kloroformin seokseen, dimetyyliformamidiin ja tetrahydrofuraaniin. Vedessä gangliosidit muodostavat usein misellejä. Virvaliljat
Virvaliljat ("Bulbocodium") on myrkkyliljakasvien heimoon kuuluva suku. Siihen kuuluu virvalilja ("Bulbocodium vernum", syn. "Colchicum bulbocodium"), joka on koristekasvina kasvatettava sipulikasvi. Eksitotoksisuus
Eksitotoksisuus on hermomyrkyllisyyden muoto. Sillä tarkoitetaan hermosolujen vaurioitumista tai kuolemaa tietynlaisen tapahtumaketjun seurauksena, joka alkaa siitä kun liian suuret määrät L-glutamaatti välittäjäainetta tai sen kaltaisia aineita sitoutuu hermoston ionikanavatyyppisiin glutamaattireseptoreihin näitä reseptoreita aktivoiden eli toimien agonisteina. Yleensä agonistiset aineet ovat aminohappoja. Ne päästävät reseptorisitoutumisensa kautta liian suuret määrät kalsium-ioneita (Ca) hermosoluihin. Ionit käynnistävät hallitsemattomasti hermosolun sisällä olevia hajottavia entsyymeitä kuten fosfolipaaseja, nukleaaseja ja proteaaseja, jotka vastaavasti hajottavat rasvahappoja, nukleiinihappoja ja proteiineja. Hermosolut koostuvat näistä molekyyleistä, joten entsyymit hajottavat hermosolun rakenteita siten vaurioittaen tai tappaen solun. Säätelyn pettäminen voi johtaa myös solua vaurioittavien radikaalien muodostumiseen. Laaja eksitotoksisuus voi tällä tavoin aiheuttaa merkittäviä hermovaurioita. Eksitotoksisten aineiden vapautumisen taustalla ovat omat syynsä. Basiliski
Harry Potter -kirjasarjassa basiliski oli jättiläiskäärme jonka katse tappaa, mutta epäsuora katse (esimerkiksi peilin, veden, linssin tai aaveen kautta) jähmettää. Basiliski on myös myrkyllinen. Jodiasetamidi
Jodiasetamidi on myrkyllistä. Hengitettynä yhdiste aiheuttaa yskää ja polttavaa tunnetta kurkussa. Nieltynä se aiheuttaa huonovointisuutta ja oksentelua. Jodiasetamidin on todettu olevan karsinogeeninen ja mutageeninen. Jodoasetamidi on genotoksisempi kuin bromiasetamidi tai klooriasetamidi. Bacillus amyloliquefaciens
Bacillus amyloliquefaciens on grampositiivinen, sauvamainen bakteeri. Sitä on eristetty muun muassa kosteusvaurioituneista rakennuksista. Sen on osoitettu tuottavan toksiinia, joka oli erittäin myrkyllinen sian siittiötestissä. Sittemmin tämä toksiini nimettiin amylosiiniksi. Basillia käytetään teollisesti proteaasien, lämmönkestävien amylaasien sekä aminohappojen tuotantoon. Gilalisko
Gilaliskolla on vain vähän vihollisia ja pedot jättävät sen rauhaan yleensä heti kun vain tunnistavat sen. Jos kojootti erehtyy hyökkäämään sen kimppuun, se ei tee sitä enää toiste, jos jää henkiin. Pienempi peto kuten kissa kuolee varmasti. Gilaliskot ovat immuuneja oman lajinsa myrkylle, minkä lisäksi myös sammakot kestävät myrkkyä tuntemattomasta syystä. Ihmisellä purema aiheuttaa hikoilua, oksentelua ja usein myös tajunnan menetyksen. Puremakohta paisuu ja mustuu. Toipuminen puremasta voi viedä kuukausia. Gilalisko puree kuitenkin vasta ärsytettynä ja on melko vaaraton. Klotsapiini
Yhdellä 100 - 1000 käyttäjästä kehittyy pahanlaatuinen neuroleptioireyhtymä, eli hengenvaarallinen myrkytys, jonka oireita ovat nopea lämmönnousu ja lihasjäykkyys, joka johtaa tajuttomuuteen. Yhtä yleistä on jyvässolukato eli agranulosytoosi ja änkytys. Jyvässolukato (yleisyys 0,8 %) on hengenvaarallinen tila, minkä takia valkosolujen määrää seurataan koko lääkehoidon ajan. Bacillus cereus
"Bacillus cereus" -bakteerit muodostavat itiöitä, ja ne ovat yleisiä maaperän, vesistöjen, kasvien, ilman ja pölyn mikrobeja. Bakteeri on yleinen ihmisen ja eläinten suolistossa. Pieniä bakteeripitoisuuksia tavataan elintarvikkeissa, kuten viljassa, riisissä, lihassa, kasviksissa ja maidossa. "B. cereus" kykenee kasvamaan sekä hapellisessa että hapettomassa ympäristössä. Itiöt kestävät korkeita lämpötiloja, kuivuutta ja ravinnon puutetta. Elintarvikkeisiin joutuneet itiöt kestävät kuumennuksen ja pystyvät lisääntymään ruoassa jäähtymisen aikana. 
"B. cereus" tunnistettiin ruokamyrkytysten aiheuttajaksi vuonna 1955. Bakteeri aiheuttaa kahdentyyppisiä ruokamyrkytyksiä, oksentelua aiheuttavaa ja ripulia aiheuttavaa muotoa. Yleensä molemmissa muodoissa oireet loppuvat vuorokauden kuluttua niiden alkamisesta, harvoissa tapauksissa ne jatkuvat pitempään. Oksenteluna ilmenevä ruokamyrkytys aiheutuu kereulidista, joka on kuumennusta kestävä bakteeritoksiini. Tämä toksiini tunnetaan myös kosteusvaurioiden yhteydestä. Ripulia aiheuttaa taas enterotoksiineina tunnetut proteiinimyrkyt, joita tunnetaan "B. cereuksella" kolme kappaletta. Metyyliglyoksaali
Eliöt tuottavat metyyliglyoksaalia muodostuu trioosifosfaattien glykolyysin sivutuotteena. Yhdiste on eliöille haitallista, koska se muodostavat additiotuotteita proteiinien arginiini-, lysiini-, ja metioniiniaminohappojen kanssa johtaen toimimattomiin proteiineihin. Lisäksi se muodostaa stabiileja additiotuotteita DNA:n kanssa muodostaen niin kutsuttuja kehittyneitä glykaation lopputuotteita. Näillä yhdisteillä on rooli diabeteksen, verisuonitautien ja hermodegeneraation syntymekanismeissa. Eliöt tekevät metyyliglyoksaalin vaarattomaksi kahden entsyymin avulla, jotka ovat laktoyyliglutationilyaasi eli glyoksalaasi I ja glyoksalaasi II. Anisakis
Anisakis on merinisäkkäissä ja kaloissa loisiva sukkulamatojen suku. Tunnetuin ihmisellekin sairautta aiheuttava laji on "Anisakis simplex" (sillimato) (= "Anisakis marina"). Sukkulamadon saastuttaman raa'an kalan tai mustekalan syöminen voi aiheuttaa anisakiasis-sairauden (anisakioosi). Sairautta voi aiheuttaa myös samaan "Anisakidae"-heimoon kuuluva, ulkomuodoltaan samankaltainen "Pseudoterranova decipiens" (turskamato). Nämä sukkulamadot käyttävät väli-isäntänään muun muassa Pohjanmeren silliä tai turskaa ja jossain määrin myös lohikaloja. Sienet
Vaarallisimmat myrkkysienet sisältävät solumyrkkyjä. Ne ovat soluja tuhoavia myrkkyjä, jotka vaikuttavat sisäelimiin, erityisesti maksaan ja munuaisiin, joiden toiminta on vilkasta. Solumyrkkyjä ovat amatoksiinit ja fallotoksiinit (joita on mm. valko- ja kavalakärpässienessä sekä myrkkynääpikässä), orellaniini (jota on seitikeissä) ja gyromitriini (jota on korvasienessä). Myrkytysoireet (mm. oksentelu, ripuli, jano, heikotus, säryt) alkavat tyypillisesti 5–36 tunnin kuluttua sienen syömisestä, mutta orellaniinin kohdalla oireeton latenssivaihe voi olla jopa kaksi viikkoa. Myrkytys vaatii sairaalahoitoa. Edellä mainituista myrkyistä vain korvasienen gyromitriini hajoaa keitettäessä ja haihtuu veden mukana sienten kuivaamisen yhteydessä. Muut solumyrkyt eivät häviä keittämällä eivätkä kuivaamalla. Kuusilahokka
Kuusilahokkaa on varottava sekoittamasta tappavan myrkylliseen myrkkynääpikkään. Myrkkynääpikän jalka on pohjaväriltään ruskea ja siinä on hento rengas, ja renkaan alla sen jalassa on valkeita silkkisäikeitä. Lisäksi myrkkynääpikkä tuoksuu heikosti jauholta. Myrkkynääpikkä muistuttaa kuitenkin enemmän koivunkantosientä kuin kuusilahokkaa. Palytoksiini
Palytoksiini on polyhydroksyloitu osin tyydyttymätön (8 kaksoissidosta) pitkän hiilirungon omaava yhdiste. Siinä on rasva- ja vesiliukoisia osia, 40 OH-ryhmää ja 64 kiraliakeskusta; kiraalisuuden ja kaksoissidostensa "cis-trans"-isomerian vuoksi sillä on yli 10 mahdollista isomeeriä. Se on lämpövakaa, eikä kiehuva vesi poista sen myrkyllisyyttä. Aine on vakaa neutraalissa vesiliuoksessa, mutta emäksiset tai happamat olot tuhoavat sen ja poistavat myrkyllisyyden. Sillä on useita rakenteeltaan hyvin samankaltaisia johdannaisia kuten mascarenotoksiini-A ja -B sekä ostreosiini-D. Anisakis
"Anisakis"-sukkulamadon aiheuttaman vaaran vähentämiseksi kalat tulisi puhdistaa heti pyynnin jälkeen ja joko pakastaa tai kuumakäsitellä. Suomessa Evira ohjeistaa, että teollisesessa tuotannossa esimerkiksi ulkomainen silli, makrilli, kilohaili tai luonnonvarainen Atlantin tai Tyynen valtameren lohi on loisten tappamiseksi pakastettava ainakin 24 tuntia vähintään –20 °C:n lämpötilassa. Sukkulamadon toukat tuhoutuvat myös kalan huolellisessa kuumentamisessa eli keittämisen tai paistamisen yhteydessä (väh. 1 minuutti 60 °C:n lämpötilassa). Kehotus koskee myös sillin ja lohen raakaa mätiä. "Anisakis"-sukkulamatoa ei ole tavattu Suomessa viljellystä kirjolohesta tai siiasta. Tämä sukkulamato on tavattu Suomen merialueen kaloista vain kahdesti (ennen vuotta 2016). Suomalaista silakkaa sekä Suomessa viljeltyä kirjolohta ja sampea pidetään turvallisena, eikä niitä tarvitse kylmäkäsitellä. Muun itse kalastettun kalan mäti suositellaan kylmäkäsiteltäväksi pakastamalla ohjeen mukaan yleisen loisriskin takia samoin kuin sellainen itse kalastettu kala, jota ei valmisteta kuumentamalla ruuaksi. Glyfosaatti
Glyfosaatti on satoja kertoja vähemmän myrkyllinen kuin sen korvaama atrasiini. Siansiittiötesti
Sian siittiötestillä on mitattu useiden toksiinien solumyrkyllisyyttä. Tähän mennessä siittiömyrkyllisimmäksi tutkituksi yhdisteeksi on osoittautunut kereulidi. Sian siittiön liikuntakyvyn halvaannuttamiseen riittää 5400 molekyyliä / siittiö, eli 77 kereulidimolekyyliä / mitokondrio. Kereulidi on tiettävästi ensimmäinen bakteerimyrkky, jonka tuhoisa annos voidaan laskea painoyksiköiden sijasta molekyyleissä. Muita erittäin siittiömyrkyllisiä, hometaloista löytyneitä toksiineja ovat esimerkiksi valinomysiini ja amylosiini. Konvallatoksiini
Konvallatoksiini (CHO) on myrkyllinen sydämen toimintaan vaikuttava glykosidi. Sitä esiintyy muun muassa kielossa ("Convallaria majalis"). Silakka
Ruokakalana silakka on edullinen ja ravinteikas. Suolasilakka (suolattu), savusilakka (savustettu) ja hiilisilakka (hiillostettu) ovat osa suomalaista ruokaperinnettä. Ruotsalaisten perinneherkkuna pidetään bakteerikäymisellä valmistettua hapansilakkaa, jonka haju on erikoinen ja voimakas. Sittamadonlakki
Sittamadonlakki ("Psilocybe subcoprophila") on alle sentin kokoinen lannalla kasvava ruskea myrkyllinen madonlakkilaji. Sienen heltat ovat ruskeat ja tummuvat sienen vanhetessa miltei mustiksi. Jalka on vaalea. Sieni kasvaa melko harvinaisena koko Suomessa. Sen sukulaislaji on myös lannalla kasvava lantamadonlakki. Sieni sisältää psilosybiiniä, joka on muun muassa psykedeelisiä vaikutuksia aiheuttava hermomyrkky. Sientä on käytetty päihteenä ja laki tulkitsee sen huumausaineeksi. Suippumadonlakki
Suippumadonlakki ("Psilocybe semilanceata") eli silokki on useimmiten pohjoisen pallonpuoliskon ravinteikkailla mailla tavattu madonlakkeihin kuuluva myrkylliseksi luokiteltu sieni. Sieni ei fyysisesti vahingoita ihmiskehoa vaan myrkytysoireet ovat väliaikaisia ja johtavat muun muassa tajunnantilan moninaisiin muutoksiin. Suippumadonlakkia käytetään keskushermostovaikutustensa vuoksi yleisesti psykedeelisenä päihteenä, kuten muitakin psilosybiinisieniä. Lainsäädäntö määrittelee kaikki Psilocybe-sienet huumausaineiksi. Suippumadonlakin tieteellisen nimen lajiosa koostuu latinankielisistä sanoista "semi" (puoli, puoliksi) ja "lanceata" (keihästetty, lävistetty). Seitikit
Seitikkien joukossa on muutamia syötäviä, muutamia lankojen värjäykseen käytettäviä ja useita myrkyllisiä lajeja, joista muutamat ovat tappavia. Etelämpänä Euroopassa paikoin kasvavaa jättiseitikkiä ("Cortinarius praestans"), monivyöseitikkiä ("Cortinarius triumphans") ja kehnäsientä ("Cortinarius caperatus") -lajeja käytetään ruoaksi. Näiden sekoittaminen myrkyllisiin lajeihin on johtanut useisiin kuolemantapauksiin, sillä maksa ja munuaiset eivät pysty suodattamaan seitikin myrkkyjä. Maksa ja munuaiset tuhoutuvat täydellisesti noin puolen vuoden päästä, jolloin kuolema on lähes väistämätön. Jos olet käsitellyt myrkkypitoisia seitikkejä, varo limakalvoja ja paikkoja, joista vuotaa verta tai on rupi. Histrionikotoksiinit
Ainetta sammakon nahassa voi olla 200 mikrogrammaa. Toksiini on kuitenkin niin mieto, että nimeä voidaan pitää harhaanjohtavana. Hiirikokeissa 1000 mikrogrammankaan altistus ei ollut kuolettava. Alkaloidit saattavat kuitenkin olla haitallisia sammakoiden saalistajille, johtuen toksiinin kitkerästä mausta ja vaikutuksista nikotiinireseptoreihin. Histrionikotoksiineja on käytetty nikotiinireseptorien toiminnan tutkimisessa, koska aine estää niiden toimintaa. Glysidoli
Glysidoli ärsyttää voimakkaasti silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Yhdisteelle altistumisesta aiheutuu kurkkukipua ja yskimistä ja nieltynä huonovointisuutta. Silmiin joutuessaan se voi aiheuttaa vakavia näkövaurioita. Glysidolin on osoitettu eläinkokeissa olevan mutageeninen ja todennäköisesti myös ihmiselle karsinogeeninen. Suomessa glysidoli luokitellaan syöpäsairauden vaaraa aiheuttavaksi kemikaaliksi. Myrkkyliskot
Myrkkyliskot ovat hidasliikkeisiä, muodoltaan raskasrakenteisia ja paksuhäntäisiä. Ne osaavat kiivetä ja viettävät aikaansa paljon myös maan alla. Myrkkyliskojen myrkky on erittäin vahvaa ja sitä erittävät myrkkyrauhaset ovat alaleuassa, toisin kuin esimerkiksi käärmeillä. Lyhyet hampaat ovat uurteisia, mutta myrkky ei erity niiden päästä vaan hiukan kauempaa. Tämän vuoksi liskon täytyy pidellä saalistaan hetki, jotta myrkkyä ehtisi valua haavaan. Tämän mahdollistavat liskon vahvat leuat. Saalis kuolee hengityskeskusten halvaantumiseen, koska myrkky on neurotoksista (kuten esimerkiksi kobrilla. Myrkky voi tappaa lapsen tai vanhuksen ja terveelläkin ihmisellä kestää pitkään toipua sen puremasta, kaiken lisäksi käteen juuttunutta liskoa on lähes mahdoton saada käsin irti. Amanulliini
Amanulliini on kahdeksasta aminohaposta muodostuva syklinen ei-ribosomaalinen peptidi ja amatoksiineihin kuuluva sienimyrkky. Amanulliinin myrkyllisyys on huomattavasti pienempi kuin muiden amatoksiinien; kotihiirillä sen LD-arvo on yli 20 mg/kg; ihmiselle se on vaaraton. Amanulliinia löytyy tietyistä kärpässienistä. Solaniini
Solaniini (CHNO) on myrkyllinen glykoalkaloidi, jota esiintyy koisokasveissa kuten perunassa ja punakoisossa. Raa'oissa tomaateissa esiintyy samansukuista glykoalkaloidia tomatiinia (CHNO), joka myös on myrkyllistä. Solaniinia on perunakasvin kaikissa maanpäällisissä osissa, etenkin lehdissä ja marjoissa. Jos mukulat joutuvat kesken kasvukauden maan päälle ja tulevat valon vaikutuksesta vihreiksi, nekin muuttuvat solaniinipitoisiksi. Aine on myrkyllistä jo hyvin pieninä annoksina. Solaniini on kasvien luonnollinen puolustuskeino, ja sillä on käyttöä myös kasvinsuojeluaineena. Antikolinergit
Antikolinergisiä alkaloideja sisältävien koisokasvien lääkekäytöllä on tuhansia vuosia pitkä historia. Hullukaalin ensimmäiset tunnetut käyttötarkoitukset Euroopassa ja Intiassa olivat muun muassa hermosäryn ja ruoansulatuselinten ärsytyksen hoito sekä monipuolinen käyttö rauhoittavana lääkkeenä. Babylonian aikaan kasvilla hoidettiin hammassärkyä, mikä oli yleistä lähes kaikkialla Euroopassa ja Lähi-idässä. Antikolinergisten koisokasvien savun hengittämisen tiedettiin jo 4 000 vuotta sitten avaavan keuhkoputkia, ja ominaisuutta voitiin hyödyntää esimerkiksi astman hoidossa. Antikolinergit ovat vielä nykyäänkin korvaamattomia keuhkoputkien tukkeutumista aiheuttavien sairauksien hoidossa. Kanaliini
Kanaliini on hyvin myrkyllistä kasveja syöville eläimille. Sen on havaittu olevan insektisidinen yhdiste muun muassa tupakkakiitäjän ("Manduca sexta") toukkia vastaan ja neurotoksinen myös aikuisia lajin perhosille. Kanaliinin myrkyllisyys johtuu siitä, että se reagoi helposti pyridoksaalifosfaatin kanssa muodostaen oksiimin, jolloin tärkeiden pyridoksaalifosfaattia koentsyyminä käyttäjien entsyymien toiminta estyy. Yhdiste muistuttaa myös rakenteeltaan huomattavasti gamma-aminovoihappoa ja neurotoksisten vaikutusten arvellaan johtuvan tästä syystä. Kivikkoyölisko
Kivikkoyölisko ("Xantusia riversiana") on yöliskojen heimoon kuuluva liskolaji. Se on keskikokoinen lisko, mutta yksi suurimmista yöliskoista. Sen pituus kuonosta peräaukkoon on noin 6–11 senttiä ja se painaa 10–25 grammaa. Kivikkoyöliskon väri vaihtelee harmaasta ruskeaan ja sillä on nokimaisia raitoja. Sitä tavataan San Clemente Islandin, San Nicolas Islandin ja Santa Barbara Islandin saarilta Kalifornian Channel Islands -saaristossa. Lisko suosii tiheää, matalaa kasvustoa kivisellä maaperällä. Se syö pieniä selkärangattomia ja kasvisainesta. Naaras synnyttää kerralla noin neljä elävää poikasta. Lajia uhkaavat saalistus, elinympäristön tuhoutuminen ja alhainen lisääntymistaso. Jättimalikka
Jättimalikka ("Leucopaxillus giganteus") on aluksi navallinen ja vanhemmiten laakean suppilomainen valkoinen tai säämiskänvärinen malikkalaji. Heltat ovat erittäin tiheät ja valkoiset tai kermanväriset. Jalka on valkoinen ja muuttuu kosketettaessa kellanruskeaksi. Laji on jo usein nuorena toukkainen. Malto on valkoista. Sieni tuoksuu karvasmanteliöljyltä ja on syötävä. Sieni tulee kuitenkin keittää koska se voi raakana aiheuttaa pahoinvointia. Se esiintyy suurina noidankehinä valoisissa lehtimetsissä, puistoissa ja hakamailla. Se on Etelä-Suomessa harvinainen. Hillanälvikäs
Hillanälvikäs ("Galerucella sagittariae") on mm. hillan ja mansikan tuholaisena esiintyvä kovakuoriaislaji. Hillanälvikäs on noin 6-7 mm pitkä. Etelä-Suomessa sen sanotaan syövän myös kurjenjalkaa ("Comarum palustre"). Mansikalla elävä laji voi useissa tapauksissa olla mansikkanälvikäs ("Galerucella tenella"). Basiliski
Tarujen mukaan basiliskeja on kahta lajia. Ensimmäinen polttaa kaiken tieltään ja toinen voi tappaa pelkällä katseella. Kummatkin ovat niin kammottavia, että niiden hengitys saa kasvit lakastumaan ja kivet särkymään. Uskottiin myös, että basiliski on niin myrkyllinen, että jos ratsastaja yrittäisi tappaa sen keihäällä, basiliskin vahva myrkky nousisi keihästä pitkin ja surmaisi niin ratsastajan kuin hevosenkin. Ainut keino tappaa basiliski oli näyttää sille sen omaa peilikuvaa, jolloin olento kuolisi kauhusta nähdessään oman kuvansa. Joidenkin lähteiden mukaan basiliskin katse kivettää vain uhrin ulkokuoren ja jättää sisuksen ehjäksi. Jähmetettyään uhrinsa basiliski rikkoo onnettoman kuoren ja syö sisäelimet. Organofosfaatit
Organofosfaatit ovat myrkyllisiä monille eläimille, mukaan lukien ihmiselle. Niiden LD-arvo vaihtelee suuresti: rotilla malationin 12 000 mg/kg:stä atsinfossin 13 mg/kg:een. Malationi, joka on vain lievästi myrkyllistä nisäkkäille, muuttuu hyönteisessä aktiiviseksi malaoksoniksi nopeammin kuin nisäkkäissä. Hydrolyysi tehottomiksi yhdisteiksi puolestaan on hyönteisissä hidasta, mutta nisäkkäissä nopeaa. Organofosfaatit voivat imeytyä ruoansulatuskanavasta, keuhkoista tai ihon lävitse. Myrkytystä voidaan hoitaa atropiinilla, joka on antikolinergi eli asetyylikoliinin toimintaa estävä aine. Harry Potter -sarjan taikaolennot
Luihuisen hirviö on basiliski. Se on väriltään kirkkaan myrkynvihreä ja ruumiiltaan kookas kuin paksu tammen runko. Basiliskilla on tylppä pää, keltaiset mulkosilmät, haarainen kieli sekä pitkät ja kapeat, kimaltavat myrkkyhampaat, jotka kaareutuvat kuin sapelit. Kita venyy riittävän suureksi hotkaisemaan koulupojan kokonaisena. Idänsinililja
Idänsinililja voi ärsyttää herkkää ihoa ja aiheuttaa sisäisesti nautittuna myrkytysoireita, kuten kipua suussa tai vatsassa, kouristuksia, ripulia ja pulssin epäsäännöllisyyttä. Koko kasvi – sipulit ja kukat mukaan lukien – sisältää sydänaktiivisia glykosideja, jotka vaikuttavat samaan tapaan kuin digitalis. Leiurus quinquestriatus
Skorpionin myrkky on sekoitus useita hermostoon ja sydämen toimintaan vaikuttavia komponentteja ja sen LD50-arvo on 0,16 – 0,50 mg/kg. Pisto on erittäin tuskallinen, muttei yleensä tapa muuten tervettä aikuista ihmistä. Lapsille pisto on hengenvaarallinen. Tutkimusten mukaan reaktio jää 97% tapauksista paikalliseksi. "L. quinquestriatuksen" myrkkyä tutkitaan intensiivisesti lääkkeeksi mm. aivokasvainten ja diabeteksen hoidossa. Kielo
Myrkyllisyyden vuoksi kielolla ei juuri ole luontaisia vihollisia, sillä lajin versot kelpaavat ravinnoksi ainoastaan kielokukolle ("Lilioceris merdigera"). Lisäksi ainakin yhdeksän sienilajia loisii kielolla. Näitä ovat esimerkiksi kotelosieniin kuuluva "Gloeosporium convallariae", joka aiheuttaa lehtiin ruskeita pilkkuja, ruostesieniin kuuluva "Puccinia sessilis", sekä harmaahomeen sukuinen "Botrytis paeoniae" Lajia uhkaavina tekijöinä on luonnollisten uhkatekijöiden sijaan mainittu keräämisen ohella metsien hakkuut, lehtimetsien umpeenkasvu, kieloa kasvavien alueiden ylilaidunnus sekä esimerkiksi villisikojen maata tonkiessaan aiheuttamat juurakkovauriot. Koska kielo leviää usein klonaalisesti, voi lajin kasvustojen perinnöllinen monimuotoisuus olla alhainen. Tämä voi johtaa eristyneiden kasvustojen huonompaan kykyyn selviytyä elinympäristön muutoksista. Vanilliini
Vanilliini on haitallista vesieliöille. Vanilliinia voidaan valmistaa guajakolista (CHO) ja ligniinistä. Ligniini on selluloosateollisuuden sivutuote. Kangaslimaseitikki
Kangaslimaseitikki ei ole myrkyllinen muttei myöskään erityisen hyvän makuinen sieni. Seitikkilajeja on Suomessa satoja ja osa niistä on hankalasti tunnistettavia, niitä ei suositella perusruokasienestäjien kerättäväksi. Hongkonginvesilisko
Hongkonginvesilisko ("Paramesotriton hongkongensis") on vesiliskojen heimoon kuuluva laji. Se liikkuu öisin. Ollessaan uhattu se erittää myrkkyä pahkamaisilla rauhasilla. Mukularisakas
Mukularisakas ("Inocybe praetervisa") on likaisenkeltainen, okranvärinen risalakkinen risakaslaji. Sen jalka muistuttaa nimensä mukaisesti mukulaa, se on aluksi vaalea ja muuttuu myöhemmin oljenkeltaiseksi. Sieni maistuu miedolta mutta sitä ei tule käyttää ruokasienenä kuten muitakaan risakkaita, koska joukossa on tappavan myrkyllisiä lajeja, kuten myrkkyrisakas. Heltat ovat vaaleat ja muuttuvat sienen vanhetessa harmaanruskeiksi. Sieni kasvaa lehti- ja havumetsissä sekä puistonurmikolla harvinaisena. Agatoksiinit
Agatoksiinit ovat myrkyllisiä aineita, joita on eristetty "Agelenopsis aperta"-hämähäkistä. Agatoksiinit voidaan jakaa alfa-, mikro- ja omega-agatoksiineihin ja niiden myrkyllisyysvaikutukset kohdistuvat solujen ionikanaviin. Alfa- ja omega-agatoksiinit vaikuttavat sekä hyönteisten että nisäkkäiden ionikanaviin, mikro-agatoksiini pelkästään hyönteisten. Agatoksiineja on käytetty farmakologiassa aivojen ja sydämen ionikanavien tutkimiseen. Agatoksiineja on myös esitetty pestisidikäyttöön. Liilajalkarisakas
Liilajalkarisakas ("Inocybe griseolilacina") on kuperalakkinen tai laakea ruskeansävyinen risakaslaji. Lakki on joko harmaan- tai nahanruskea. Sienen jalka on violetti. Heltat ovat aluksi valkoiset ja muuttuvat myöhemmin harmaiksi tai violetinsävyisiksi. Sieni ei kelpaa ruokasieneksi. Se kasvaa lehtimetsissä. Sitä ei luultavasti esiinny Suomessa. Botulismi
Botulismi (, makkara) on "Clostridium botulinum" -bakteerin erittämän botuliini-hermomyrkyn aiheuttama vakava myrkytyssairaus. Botulismiin voivat sairastua lähes kaikki eläimet, myös ihminen. Korppikotkilla tiedetään olevan vastustuskyky botuliinia vastaan. Botuliini pääsee elimistöön tavallisimmin saastuneen ravinnon mukana. "Clostridium botulinum" -bakteerin itiöt ovat hyvin kestäviä, ja niitä on sekä maaperässä että vesistöissä. Bakteerin toksiinituotanto on runsainta hapettomassa ympäristössä 22–37 °C:n lämpötilassa. Linnut saavat tartunnan esimerkiksi mädäntyvistä kasveista ja raadonsyöjät puolestaan syötyään botulismiin kuolleita eläimiä. Guatemalanskorpionilisko
Guatemalanskorpionilisko ("Heloderma charlesbogerti") on äärimmäisen uhanalainen myrkkyliskolaji. Se on endeeminen Motaguan laaksossa kaakkoisessa Guatemalassa, erillään muista myrkkyliskolajeista. Guatemalanskorpionilisko on uhanalaisin ja harvinaisin maailman viidestä myrkkyliskolajista, luonnossa elää arviollta enää noin 200 yksilöä, mikä tekee siitä myös yhden maailman uhanalaisimmista liskolajeista. Vuonna 2007 se siirettiin uhanalaisuutensa vuoksi uhanalaisten lajien kansainvälistä kauppaa koskevan yleissopimuksen CITES-liitteestä II liitteeseen I. Tämä merkitsee että sen myyminen on nyt kielletty. Myrkyllisyys
Myrkyllisyys on aineen kyky aiheuttaa haittaa elävälle organismille. Myrkyllisyys eli toksisuus on erittäin monimuotoinen käsite, jota määrittelee tarkemmin erityisesti hallinnollinen toksikologia ja kemikaalilainsäädäntö. Kemikaaliasetus määrittelee erittäin myrkyllisiksi kemikaaleiksi aineet, jotka hyvin pieninä annoksina aiheuttavat vakavaa haittaa, ja myrkyllisiksi kemikaaleiksi aineet, jotka pieninä annoksina voivat aiheuttaa vakavaa haittaa. Galápagossaaret
Galápagossaarilla elää yli 50 hämähäkki- ja kaksi skorpionilajia. Myrkyllisten hämähäkkien lisäksi saarilla elää kotoperäinen ja myrkyllinen juoksujalkainen "Scolopendra galapagoensis". "Bulimulus"-suvun kotilot ovat puolestaan saarilla lajiutuneet yhdestä tulokaslajista yli 60:ksi lajiksi. Kiinankääpiötulilisko
Kiinankääpiötulilisko on päältäpäin katsottuna musta ja ryppyinen. Sen maha on punainen, jonka päällä on myös mustia laikkuja. Laikut ovat yksilöllisiä,kuten ihmisen sormenjäljet. Kiinankääpiötuliliskolla on 4 sormea eturaajoissa ja 5 sormea takaraajoissa. Yksi sormi jokaisesta raajasta on surkastunut, ja se on oranssi.Myös sen olkapäissä tai kainaloissa on oranssia tai punaista.Kiinankääpiötuliliskolla on ihollaan myrkkyä, joka ärsyttää ihmisen ihoa.Kiinankääpiötulilisko on myös syötynä myrkyllinen.Sen räikeät värit varoittavat saalistajia.Myös kiinankääpiötulilisko voi olla albiino, jolloin se on harmaa. Nimestään huolimatta kiinankääpiötulilisko ei ole lisko vaan kuuluu sammakkoeläimiin. Kangasmalikka
Valkomalikka ("Clitocybe phyllophila" var. "phyllophila") on ilmeisesti saman lajin isokokoisempi muunnos, jolla on ominainen mansikkamainen tuoksu. Valkomalikkaa pidetään lievästi myrkyllisenä. Se on yleisenpuoleinen lehtometsien sieni. Psilosybiinisienet
Psilosybiinisienet määritellään sienikirjoissa myrkyllisiksi hermoston toimintaa väliaikaisesti häiritsevän vaikutuksen vuoksi. Sienten fyysiset vaikutukset ovat kuitenkin verrattain mietoja, eikä urbaanilegendojen mukaista maksan vaurioitumista ole havaittu. Myrkytyskuolema on käytännössä mahdoton, ja raportoiduissa kuolemissa syylliseksi on yleensä paljastunut jokin muu sieni. Sekoittamisvaara onkin ulkoa kerättyjen psilosybiinisienten suurimpia riskejä. Myrkyllisiä sienilajeja arvioidaan olevan ainakin 10 kertaa enemmän kuin psilosybiiniä sisältäviä. On olemassa äärimmäisen myrkyllisiä sieniä, jotka muistuttavat suuresti psilosybiinisieniä. Esimerkiksi jotkut tappavan myrkylliset seitikit on mahdollista sekoittaa tiettyihin psilosybiinisienilajeihin. Skorpionilisko
Skorpionilisko voi kasvaa jopa metrin pituiseksi ja neljän kilon painoiseksi. Se on vantterajalkainen ja pyöreäpäinen. Myös sen suomut ovat pyöreitä. Skorpionilisko muistuttaa paljon sukulaistaan gilaliskoa, mutta on sitä hoikempi, pitkähäntäisempi ja ketterämpi. Liskolla on myrkkyliskoille tyypilliset vahvat leuat, joissa on myrkkyä erittävät hampaat. Häntäänsä skorpionilisko varastoi rasvaa niukkoja aikoja varten. Skorpioniliskon väri vaihtelee alalajeittain, mutta liskon väri on yleensä musta. Ruumis on usein myös keltaisten täplien kirjoma. Skorpioniliskon hännässä on neljä rengasta. Yksi alalaji on sen sijaan lähes musta.
Skorpionilisko elää vain Meksikossa ja Guatemalassa neljällä eri alueella. Alueista yksi on Tyynen valtameren rannikon läheisyydessä, toinen Sonoran osavaltiossa Meksikossa, kolmas Meksikonlahden eteläpuolella ja neljäs Guatemalassa, Motaguan laaksossa. Laji elää aavikoilla ja kuivahkoissa metsissä. Hiekkaskinkki
Hiekkaskinkki eli rohtoskinkki ("Scincus scincus") on skinkkien heimoon kuuluva liskolaji. Sitä tavataan Pohjois-Afrikan, Lähi-idän ja Arabian hiekka-aavikoilta. Muinoin liskoa käytettiin mitä erilaisimpien sairauksien hoitoon ja pikkumurtumiin, myös mieskunnon kohottamiseen. Laji oli asuinseudullaan haluttua kauppatavaraa, mutta se ei riittänyt vaan sitä jauhettiin ja vietiin ulkomaille aina Keski-Eurooppaan saakka. Siellä sitä myytiin lähinnä teen muodossa. Siitä jälkimmäinen nimi rohtoskinkki. Hiekkaskinkki kasvaa noin 19–21 sentin mittaiseksi. Sen suomupeite on kiiltävä ja sileä. Selkäpuolelta lisko on vaaleankeltainen tai keltaisen- ja punaisenruskea, ja siinä on usein ruskeita tai violetinruskeita poikkijuovia. Vatsapuoli on valkoinen. Ruumis on vanttera ja häntä lyhyt. Koiraalla on usein tukevampi pää. Myös koiraan hännäntyvi voi olla paksumpi. Hiekkaskinkki ei kynsi eikä pure, vaan pakenee uiden hiekan läpi. Sen tarkeintä ravintoa ovat hyönteiset, mutta se syö myös siemeniä, kukintoja tai muita kasvin osia. Jopa myrkylliset skorpionit voivat päätyä sen ruokalistalle. Kohdatessaan skorpionin hiekkaskinkki tarttuu siihen päästä. Eläimen tiheä suomupanssari suojaa sitä skorpionin myrkkypistimeltä. Päivän kuumimman ajan hiekkaskinkki viettää hiekkaan kaivautuneena 20 cm syvyydessä. Siellä on viileämpää, mutta myös vähemmän kosteutta. Niinpä eläimen täytyy säästää energiaa, koska sekä vesi että ravinto ovat tiukilla. Skinkki voikin olla pitkään syömättä ja käyttää kertyneitä rasvavarastojaan. Gilalisko
Simo Penttilä käyttää gilaliskoa erään rikollisen peitenimenä samannimisessä "Punavyö"-sarjan kirjassaan. Gilalisko
Gilaliskon hampaat ovat pitkät ja terävät. Suussa elää tulehduksia aiheuttavia bakteereja, jotka voivat olla yhtä vaarallisia kuin myrkky. Silmät ovat likinäköiset ja lisko näkee saaliin tai muun vastaantulijan vasta lähietäisyydellä. Hajuaisti sitä vastoin on erinomainen. Coloradosta on löydetty gilaliskon 30–40 miljoonaa vuotta vanhoja fossiileja, ja gilalisko on muuttunut erittäin vähän noista ajoista.
Gilalisko elää Sonoran aavikolla Yhdysvalloissa ja Meksikossa. Yhdysvalloissa sitä tavataan Arizonassa, Kalifornian kaakkoisosissa, Utahin lounaisosissa, New Mexicossa ja Nevadassa, Meksikossa Baja Californian ja Sonoran osavaltioissa. Gilalisko viihtyy kuivilla tai puolikuivilla aavikoilla ja vuoristojen alarinteillä sekä jokia ja kanjoneita reunustavilla tasangoilla ja pensaikkomailla. Alueella lämpötila voi nousta kesäpäivisin jopa 50 celsiusasteeseen ja talvella on kylmää, jolloin gilaliskon täytyy horrostaa. Säännöllinen vedensaanti on välttämätöntä. Laji nimi tulee Arizonassa virtaavasta Gila-joesta. 
Gilalisko viettää 95 prosenttia ajastaan maakolossa ja viettää siellä koko kuivan kauden. Se selviää kolossa häntäänsä varastoiman rasvavaraston avulla. Vasta kesä–syyskuussa lisko tulee esiin piilostaan ja lähtee ravinnonhakuun. Ruokaa se löytää lipomalla kielellään ja analysoimalla hajumolekyylejä. Gilalisko suosii hitautensa takia helppoja saaliita, kuten matelijoiden ja lintujen munia sekä pienten nisäkkäiden poikasia. Tällaista ravintoa on sadekauden aikana tarjolla runsaasti, joten se on hyvää aikaa kartuttaa rasvavarastoa. Saaliin gilalisko nielee pää edellä, jos se ei ole liian suuri. Suuret munat se rikkoo ja latkii sisällön. Se saalistaa myös aktiivisesti erityisesti muita matelijoita, jotka se tappaa myrkyllään. Vaikka saalis pääsisi karkuun, se menehtyy nopeasti myrkkyyn ja gilalisko löytää saaliinsa hajujälkeä seuraamalla. Eräs yksilö eli vankeudessa yli kolme vuotta syömättä kuluttaen hitaasti häntänsä rasvavarastoa. Vettä lisko kuitenkin tarvitsee säännöllisesti. Nitroglyseriini
Glyseryylitrinitraatti vaikuttaa ainoastaan sileään lihakseen, jota se relaksoi. Pääasiallinen vaikutuskohta on verisuonten sileälihas, mutta vaikutuksia esiintyy myös keuhkoputkien, ruoansulatuskanavan, virtsanjohtimien ja kohdun sileässä lihaksessa. Nitraateista muodostuu vaikutuspaikassaan ilmeisesti reaktiivista typpioksidia (NO), joka puolestaan aktivoi sileiden lihasten guanylaattisyklaasientsyymiä. Näin muodostuvan syklisen GMP:n uskotaan välittävän nitraattien aikaansaaman sileän lihaksen relaksaation. Syklinen GMP ilmeisesti vähentää varastoituneen kalsiumin määrää ja vaikuttaa siten kalsiumin aktivoimaan sileän lihaksen supistumiseen. Polkurisakas
Polkurisakas ("Inocybe lacera") laakea tumman- tai vaaleanruskea risakaslaji. Sieni on myrkyllinen. Sen jalka on vaaleanruskea, heltat ovat aluksi vaaleat ja muuttuvat sienen vanhetessa harmaanruskeiksi. Sieni kasvaa havu- ja lehtimetsissä melko yleisenä koko Suomessa. Lehtomyrkkyseitikki
Sienen myrkyllisyys on tunnettu jo vuonna 1952, jolloin Puolassa sattui useita kuolemantapauksia tämän sienen nauttimisen jälkeen. Aiemmin seitikkimyrkyksi mainittu orellaniini on osoittautunut usean myrkyn seokseksi. On löydetty usean suurimolekyylisen yhdistelmiä, joilla on suurimolekyylinen polypeptidi-rakenne. Neljä tärkeintä ovat grzymaliini, bentsoiini  A ja B ja kortinariini. Englantilaisten tutkijoiden mukaan juuri kortinariini A ja B, silloin kun ne esiintyvät yhdessä, ovat vaikuttavia aineita myrkytyksessä.. Kyseessä on munuaismyrkky, jonka oireet saattavat ilmetä vasta yli kahden viikon kuluttua nauttimisesta. Gilles-Éric Séralini
Gilles-Éric Séralini on ranskalainen molekyylibiologi joka on ollut Caenin yliopiston professori vuodesta 1991. Hänet tunnetaan parhaiten tutkimuksistaan, jonka mukaan geenimuunneltu ruoka olisi terveydelle haitallista; yksi sellainen, joka julkaistiin syyskuussa 2012 "Food and Chemical Toxicology" -lehdessä aiheutti useita otsikoita Roundup Ready -maissista ja Roundup-kasvimyrkystä. Tiedeyhteisö kritisoi tutkimusta voimakkaasti ja lopulta julkaisu veti sen pois. Gilalisko
Gilaliskojen kiima on todennäköisesti heinäkuussa ja vajaan kuukauden kuluttua gilaliskonaaras kaivaa ennen munintaa noin kymmenen sentin syvyisen kuopan kosteaan hiekkaan lähelle pensaita, jotta munat olisivat suojassa auringonpaisteelta. Useimmiten lähellä on jokin juomapaikka. Naaras munii kerralla korkeintaan 13 munaa. Munat ovat ohutkuorisia ja 3,5–7 sentin pituisia. Munittuaan naaras peittää munat hiekalla. Poikaset kuoriutuvat noin kuukauden kuluttua muninnasta. Ne ovat kuoriutuessaan 10 sentin pituisia ja muistuttavat aikuisia. Poikaset lähtevät heti pesältä ja alkavat etsiä ravintoa. Muutamassa vuodessa ne kasvavat täyteen kokoonsa. Gilaliskot elävät erakkoina. Gilalisko elää luonnossa noin 20 vuotta, vankeudessa jopa 40 vuotta. 
Gilaliskojen määrä on jatkuvasti pienentynyt, koska sen elinalueita katoaa puuvillapeltojen, laitumien, vihannesviljelmien ja asutuksen tieltä. Gilaliskoa uhkaa myös pyynti sen erikoisen ulkonäön takia, ja sitä pyydetään lemmikiksi usein laittomasti ja kuljetetaan ulkomaille. Laji lisääntyy vankeudessa huonosti, joten on tärkeää, että luonnossa säilyy elinvoimainen kanta. Laji on vaarantunut. Amygdaliini
Jotkut laetriilin puolesta­puhujat ovat väittäneet, että laetriilista muodostuva syanidi muuttuisi välittömästi vaarattomaksi tio­syanaatiksi mitokondrioissa olevan entsyymin rodanaasin vaikutuksesta. Tämä ei kuitenkaan pidä paikkaansa. Ensinnäkin myös tio­syanaatti on myrkyllistä, joskaan ei samassa määrin. Toiseksi ihmisen elimistö voi käyttää vain pientä osaa veressä olevasta rodanaasista, riippumatta siitä kuinka paljon sitä on maksassa ja munuaisissa. Kolmanneksi tätä muutosta rajoittavana tekijänä on kystiinin, kysteiinin ja muiden rikkiyhdisteiden varannot, ja ne pienenevät nopeasti laetriilimyrkytyksessä. Neljänneksi veren analyysi osoittaa, että myrkyllisenä pysynyttä syanidia esiintyy henkilöissä, jotka ovat saaneet myrkytyksen laetriilista tai aprikoosin siemenistä. Keisarinpikarililja
Keisarinpikarililjan uskotaan karkoittavan myyriä voimakkaan tuoksuisen sipulinsa avulla, jonka takia sitä on käytetty kukka- tai kasvimaassa "myyrien karkottajana". Keisarinpikarililja on myrkyllinen, mutta pienen määrän syöminen ei yleensä aiheuta oireita. Keilakotilot
Keilakotilot ovat saalistavia petoja, jotka ovat myös tunnettuja myrkyllisyydestään. Keilakotiloilla on kärsä, joka muodostuu nielun laajentumasta, jonka kotilo voi työntää ulos ja vetää sisään ja jolla se etsii saalistaan. Kotilon erittämä hermomyrkky valuu uhriin nielun raastinkielessä olevasta ontosta harppuunamaisesta kitiinihampaasta, jonka eläin sinkoaa saaliiseensa. Kotilo nielee saaliinsa yleensä kokonaisena. Jotkut lajit saalistavat varsin suurikokoisia kaloja ja niiden pistot ovat tappaneet ihmisiäkin. Näitä lajeja ovat karttakotilo ("Conus geographus") sekä "Conus textilis" ja "Conus tulipa".
Keilakotiloiden kartiomaiset kuoret ovat usein erittäin koristeellisia, ja ne ovat vuosisatoja olleet suosittu keräilykohde kotiloharrastajien keskuudessa. Elohopeamyrkytys
Orgaaniset elohopeayhdisteet ja etenkin niistä luonnossa muodostuva metyylielohopea kasautuvat elimistöön ja voivat aiheuttaa aivosolujen tuhoutumista, vapinaa, halvauksia, silmien näkökentän supistumista, kuuroutta ja sikiövaurioita. Tuhoisimmat metyylielohopean aiheuttamat myrkytykset ovat olleet Japanissa (ns. Minamata-sairaus 1960-luvulla). Suomessa myyntiin tarkoitetun tuoreen kalan elohopeapitoisuus ei saa olla yli 1 mg / kg. Myös dimetyylielohopea on hengenvaarallista, koska se läpäisee useimmat suojakäsineet ja ihon hetkessä ja aiheuttaa tappavan myrkytyksen. Hämähäkit
Hämähäkit joutuvat ennen aikuistumistaan luomaan nahkansa monia kertoja uudelleen. Nahanluonti tapahtuu yksinkertaisesti; vanha kitiinikuori putoaa pois ja sen alla on uusi kuori. Ongelmallisinta on kerätä ravintoa tätä prosessia varten. Nahanluonnissa on neljä vaihetta: Yhtä heimoa (Liphistidae) lukuun ottamatta kaikilla hämähäkeillä on myrkkyrauhaset. Ne lamauttavat saaliinsa pistämällä näitä leukaraajoissa olevilla piikeillä. Myrkyn koostumus vaihtelee eri lajien välillä suuresti. Hämähäkkien myrkky on vaarallista muille niveljalkaisille, mutta selkärankaisten aineenvaihdunta on niin erilaista, että vain harvojen hämähäkkien myrkky on vaarallista ihmiselle. Tunnetuin myrkkyhämähäkki on pallohämähäkkeihin kuuluva mustaleski ("Latrodectus mactans"). Pelätyissä suurikokoisissa lintuhämähäkeissä on vain harvoja huomattavan myrkyllisiä lajeja. Mustalesket purevat ihmistä yleensä vain silloin, jos ne joutuvat epähuomiossa puristuksiin ihoa vasten. Ongelmallisempia myrkkyhämähäkkejä ovat aggressiiviset brasilialaiset juoksuhämähäkkejä muistuttavat "Phoneutria"-suvun edustajat. Myrkkyhämähäkin myrkky vaikuttaa yleensä hermostoon ja aiheuttaa halvauksia tai jopa kuoleman. Myrkkykeiso
Myrkkykeiso on Suomen vaarallisimpia myrkkykasveja; se on aiheuttanut paljon myrkytyksiä etenkin rantaniityillä laidunnetulle karjalle. Siihen on kuollut karjaa ja lapsia, jotka ovat syöneet kasvin makeita juurakoita. Keison juurakkoa on voitu pitää sellerin juurakkona ja lehtiä persiljan lehtinä. Juurakko onkin myrkkykeison myrkyllisin osa, ja jo yksi juurakko on aikuisellekin tappava. Myrkkykeiso on paljon myrkkykatkoa ("Conium maculatum") myrkyllisempi, jopa niin vaarallinen, että rikkoutuneet myrkkykeison kasvinosat, kuten juurakot, voivat joskus myrkyttää vesialueen niin pahasti, että siitä juotu vesi voi aiheuttaa myrkytystilan. Samoin myös pelkkä kasvin imeminen voi aiheuttaa myrkytysvaaran. Kasvi voi tappaa karjaa myös heinärehun joukossa ollessaan. Myrkyllisyys
Yleisen haitallisuuden periaatetta havainnollistaa se, että lääkkeiden ohella tärkein kuolemaan johtavia myrkytyksiä aiheuttava aine Suomessa on alkoholi, jonka myrkyllisyys on suhteellisen vähäinen mutta annos siihen nähden tavattoman suuri. Myrkky voi olla vaarallinen vain tietyn annoksen yläpuolella, etenkin jos vaikutus perustuu siitä syntyvään aineenvaihduntatuotteeseen. Usein elimistö pystyy neutraloimaan tällaisen aineen tietyyn rajaan asti (esim. yleinen kuume- ja särkylääke parasetamoli). Monille aineille ei tunneta ainakaan tarkkaa rajaa, jonka alapuolella sen annos olisi haitaton (genotoksiset karsinogeenit). Endosulfaani
Endosulfaani esiintyy isomeereina, joita kutsutaan α- ja β-muodoiksi. Puhdas yhdiste on väritöntä kiteistä ainetta, mutta epäpuhtauksien vuoksi hyönteismyrkkynä käytettynä endosulfaani on usein ruskeaa. Endosulfaani on veteen liukenematonta, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten hiilivetyihin. Endosulfaani sitoutuu GABA-reseptoriin ja estää sen toiminnan. Tällöin myös kloridi-ionikanavien toiminta estyy. Endosulfaani on hyvin myrkyllistä useille hyönteisille. Se on erittäin myrkyllistä myös nisäkkäille ja vesieliöille kuten kaloille. Endosulfaani voi häiritä normaalia hormonitoimintaa ja kertyä eliöihin. Endosulfaanille altistumisen oireina voi ilmetä muun muassa huonovointisuutta, kouristuskohtauksia, hengityksen vaikeutumista ja ihon ja kynsien sinistymistä. Myski
Eläinperäistä myskiä syntyy esimerkiksi myskirotan ja Keski-Aasiassa elävän urospuolisen myskihirven sukupuolielinten edessä olevassa, pussimaiseksi venyneessä talirauhasessa. Myös muun muassa alligaattorit, myskijäärät ja myskisorsat viestittävät myskin hajulla. Myski toimii eläinten hajuviestimenä esimerkiksi sukupuolisuhteissa. Eläinperäisen myskin keräämiseksi eläin on tapettava ja talirauhanen irrotettava ja kuivattava perusteellisesti esimerkiksi auringossa, kuumalla kivellä tai öljyssä keittämällä. Esimerkiksi noin sata myskihirviurosta pitäisi surmata yhden myskikilon tuottamiseksi. Nykyään lähes kaikki myski on synteettisesti tuotettua. Herkkutatti
Joskus näkee myös vanhenevia, epämuodostuneita herkkutatteja, jotka ovat lähes kokonaan valkoisen, homemaisen tatinriesan ("Hypomyces chrysospermus") tai sen lähilajin ("H. chlorinus") peittämiä. Tatinriesa itsessään ei ole myrkyllinen, mutta kotelosieni-infektioiden pehmentämä itiöemä on hyvä kasvualusta erilaisille bakteereille, jotka voivat aiheuttaa ruokamyrkytyksen. Pilaantuneet herkkutatit ja jopa tatinriesa käyvät toisaalta raaka-aineeksi sienivärjäykseen: Herkkutateilla on keltaisia vaikeahkosti käsiteltäviä väriaineita, tatinriesalla aromaattista skyriiniä, joka voi antaa erilaisia sävyjä. Glyfosaatti
Maaliskuussa 2015 Maailman terveysjärjestön alainen IARC (International Agency for Research on Cancer) luokitteli glyfosaatin luokkaan 2A: Ihmisille todennäköisesti syöpävaaralliset aineet. Toukokuussa 2016
Maailman terveysjärjestö itse kuitenkin totesi, ettei pidä todennäköisenä, että glyfosaatti olisi vaarallista tyypillisinä ravinnon mukana saatavina annoksina, mutta että ei voida sulkea pois mahdollisuutta, että erittäin suurina annoksina glyfosaatti aiheuttaisi hiirissä syöpää. Vaadittu annos olisi lähes kilon paketti 72-prosenttista glyfosaattia viikossa, ja IARCin käyttämiä tuoreempien kokeiden perusteella mikään annos ei lisäisi syöpiä. Lisäksi glyfosaattityöryhmän puheenjohtaja Aaron Blairin syytetään myös pimittäneen IARC:in selvityksestä keräämiään vielä julkaisemattomia tutkimuksia, joiden perusteella suuretkaan määrät eivät aiheuttaisi syöpää. Goljatsammakko
Goljatsammakko, myös goljatinsammakko ("Conraua goliath"), on myrkyllinen verraten pienellä alueella Länsi-Afrikassa Kamerunissa ja Päiväntasaajan Guineassa, mahdollisesti edelleen myös Gabonissa elävä sammakkolaji, joka voi kasvaa jopa 30 cm:n pituiseksi ja kolmen kilogramman painoiseksi. Pehmeä ja liukas iho on päältä siniharmaa tai vihertävä, vatsapuolelta kellanoranssi. Sammakko tunnetaan erityisesti huimista loikistaan: se voi loikata kerralla jopa kolmen metrin matkan, vaikkakin se ei yleensä jaksa tehdä näitä loikkia peräkkäin kolmea useampaa. Goljatsammakko syö ravinnokseen hyönteisiä.
Tämä maailman suurin sammakkolaji elää suurimman osan ajastaan viidakkopuroissa, missä se on taitava uimaan ja sukeltamaan vahvojen takaraajojensa ansiosta. Harvoin noustessaan maalle goljatsammakko hyppää häirittäessä välittömästi takaisin veteen. Koiras on suurempi kuin naaras, mikä on harvinaista sammakoilla. Sen lisääntymisestä ei tiedetä paljoa, mutta munat lasketaan sadekauden aikana. Goljatsammakko on yöaktiivinen. Galaktosamiini
Glaktosamiini on myrkyllistä maksasoluille ja aiheuttaa hepatiitin, kirroosin. Yhdiste voi suurina annoksina aiheuttaa myös kasvaimia maksaan. Hepatotoksisuutta hyödynnetään biokemiallisissa ja lääketieteellisissä tutkimuksissa. Aineen vaikutukset tulevat rottakokeissa esiin, kun sitä annostellaan päivittäin 100–400 milligramman määrinä. Yhdisteen myrkyllisyys johtuu siitä, että se muodostaa tuotteen uridiinitrifosfaatin kanssa, jolloin RNA:n ja tärkeiden glykoproteiinien synteesi estyy ja sokerien ja glykosaminoglykaanien aineenvaihdunta heikkenee. Glakosamiini voi vaurioittaa myös solukalvoa korvaamalla jonkin solukalvon neutraaleista sokereista. Ksylometatsoliini
Ksylometatsoliini aiheuttaa vain harvoissa tapauksissa haittavaikutuksia, joita ovat esimerkiksi nenän limakalvon kirvely ja kuivuminen, päänsärky ja pahoinvointi. Lääkettä ei suositella kuitenkaan käytettäväksi itsehoidossa aikuisilla yli 10 päivää eikä alle 10-vuotiailla lapsilla yli 5 päivää. Liian pitkän käytön jälkeen saattaa esiintyä käänteinen vaikutus, eli limakalvojen verisuonet turpoavat ja liman eritys lisääntyy entisestään. Ahdaskulmaglaukoomaa sairastavien henkilöiden ei tulisi käyttää ksylometatsoliinia. Ksylometatsoliinin käytössä on myös makuongelma; se maistuu erittäin pahalta, joten varsinkin pienten lasten voi olla vaikea käyttää nenätippoja tai nenäsumutetta nenän ja suun välisen yhteyden vuoksi (aine kulkeutuu nenästä suuhun ja voi aiheuttaa jopa yökkäystä pahan makunsa vuoksi). Parasetamoli
Parasetamoli on maksatoksinen (maksalle myrkyllinen) lääkeaine ja saattaa pitkään käytettynä tai suurina annoksina vaikuttaa maksan (ja munuaisten) toimintaan, jolloin laboratoriokokein määritellyt maksa-arvot ASAT ja ALAT nousevat yli viitearvojen. Ohjeannostusta ei siis tule ylittää. Aikuisella maksimivuorokausiannos on 4 g lääkeainetta, joskin riittävänä voidaan pitää 3 g:n vuorokausiannosta. Aiemmin parasetamolia ei suositeltu käytettäväksi alkoholin käytön yhteydessä maksavaurion vaaran vuoksi, mutta uusimmissa tutkimuksissa on havaittu alkoholin jopa suojaavan terveen ihmisen maksaa parasetamolin metabolisten eli hajoamisvälituotteiden myrkyllisestä vaikutuksesta. Jatkuvasti alkoholia käyttävien ja vakavasta maksasairaudesta, kuten maksakirroosista tai maksan vakavasta vajaatoiminnasta, kärsivien on kuitenkin vältettävä parasetamolin käyttöä. Suippumadonlakki
Hallusinaatioiden ja sekavuuden ohella mahdollisia myrkytysoireita ovat huimaus, jäykkyys, pahoinvointi, virtsaamisvaikeus, korkea kuume sekä kouristelu. Lääkehiilestä ei yleensä ole apua, koska sienen myrkyt imeytyvät hyvin nopeasti ja oireet saattavat alkaa jo 10–30 minuutin kuluessa sienen nauttimisesta. Suippumadonlakki on lisäksi mahdollista sekoittaa hengenvaarallisiin myrkkysieniin, kuten valkorisakkaaseen. Myrkytystä hoidetaan ensisijaisesti rauhoittelemalla ahdistunutta potilasta ja pitämällä hänet hiljaisessa ja rauhallisessa ympäristössä; voimakkaasti oireileva potilas tulee toimittaa lääkäriin. Lakka (kasvi)
Lakka on yksi tyypillisimmistä suokasveista. Sitä esiintyy rämeillä, nevoilla, korvissa, kalliosoistumissa ja nummilla. Se muodostaa usein laajoja ja runsaita kasvustoja, ja monilla suoalueilla se on vallitseva kasvilaji. Usein puhutaankin varsin oikeutetusti lakkasoista, joissa lakan kukat ja marjat erottuvat maastossa silmiinpistävänä mattona. Lakan kasvualustan vaatimuksena on kosteus ja happamuus (pH 3,5–5,0). Ojitetulla suolla lakat lakkaavat vähitellen tuottamasta kukkia ja katoavat lopulta kokonaan. Myöskään suolaista maaperää ne eivät kestä. Lakka pystyy talvehtimaan alle −40 celsiusasteen lämpötilassa, minkä ansiosta se on yksi pohjoisimmaksi levinneistä kukkakasveista. Lakan pahin tuholainen on hillanälvikäs ("Galerucella sagittariae") eli hillakuoriainen, jonka toukat ja aikuiset syövät kasvin lehtiä. Haisumalikka
Haisumalikka ("Clitocybe hydrogramma") on kupera tai suppilomainen vaaleanruskea ja kuivana valkoinen malikkalaji. Sen jalka on lakin värinen tai vaaleampi. Heltat ovat valkoiset. Malto on valkeaa. Sieni haisee ja maistuu pahalta eikä ole ruokasieni. Se kasvaa Suomessa lehtimetsissä kalkkimailla hyvin harvinaisena. Suippumyrkkyseitikki
Keskieurooppalainen lehtomyrkkyseitikki ("Cortinarius orellanus") on suippumyrkkyseitikin tapaan tappavan myrkyllinen, mutta sitä ei ole löytynyt Suomesta. Aiemmin myös kangasmyrkkyseitikkiä, jota nykyisin nimitetään myös keltavyöseitikiksi ("Cortinarius gentilis"), pidettiin yhtä vaarallisena, mutta nykyisin sen myrkkyjä pidetään huomattavasti lievempinä. Yrttitee
Myrkyllisyys on suhteellista. Myrkyllisyys voi vaihdella kasvin iän, kasvupaikan, kasvuolosuhteiden jne. mukaan. Joillakin kasveilla vain joku osa on myrkyllinen, toisilla kaikki osat ja kaikki lajikkeet. Joistakin kasveista voidaan jalostaa vähemmän myrkyllisiä tai myrkyttömiä lajikkeita. Useimmat kasvien myrkyllisistä yhdisteistä kuuluvat joko alkaloideihin tai glykosideihin. Yhdisteillä voi olla lääkinnällistä merkitystä oikeina määrinä ja oikealla tavalla valmistettuna. Myrkyllisen yhdisteen tehoon vaikuttavat määrä ja käsittely, nauttijan ikä, kunto ja koko. Joillakin kasveilla on haitallisia yhteisvaikutuksia lääkeaineiden kanssa. Lääkkeen vaikutus voi heikentyä tai voimistua. Tällaisia kasveja ovat esimerkiksi mäkikuisma ja greippi. Syklosariini
Syklosariini on organofosfaatteihin kuuluva, äärimmäisen voimakas hermokaasu. Se on sariinia huomattavasti myrkyllisempi: sariinin LD 70 kg painoiselle ihmiselle on 5 mg, mutta syklosariinilla se on 1,2 mg. Syklosariini on luokiteltu joukkotuhoaseeksi. Alfa-amanitiini
Alfa-amanitiinia sisältäviä sieniä ovat muun muassa kavalakärpässieni, valkokärpässieni, myrkkynääpikkä ja syysnääpikkä. Grammassa tuoretta kavalakärpässientä on alfa-amanitiinia noin 0,2–0,4 mg. Ihmiselle hengenvaarallinen annos on arviolta 5–8 mg, eli käytännössä yksi pieni sieni. Valkokärpässienimyrkytyksissä alfa-amanitiini on merkittävin tekijä; kavalakärpässienessä on lisäksi suuria määriä muita hengenvaarallisia yhdisteitä kuten falloidiinia. Toksiini ei tuhoudu kuumennettaessa ruoanvalmistuksessa eivätkä myöskään ruoansulatuskanavan entsyymit hajota sitä. Glyoksyylihappo
Glyoksyylihappoa käytetään pääasiassa orgaanisessa synteesissä valmistettaessa muita yhdisteitä. Glyoksyylihappo reagoi guajakolin kanssa muodostaen mantelihappojohdannaisen, jonka dekarboksyloivalla hapetuksella muodostuu vanilliinia. Lisäksi yhdisteestä valmistetaan muun muassa lääkeaineita ja hyönteismyrkkyjä. Amygdaliini
Amygdaliini on katkeran makuinen ja myrkyllinen aine. Se hajoaa helposti veden vaikutuksesta, jolloin yhtenä sen hajoamistuotteista syntyy erittäin myrkyllistä vetysyanidia eli sini­happoa. Amygdaliinia on kuitenkin yritetty käyttää syövän hoidossa, kuten myös sen johdannaista "laetriilia", ja niitä on joskus nimitetty B-vita­mii­neiksikin. Nykyisen käsityksen mukaan niitä ei kuitenkaan voida missään mielessä pitää vitamiineina. Liskot
Liskoista vain viisi lajia on myrkyllisiä. Niiden myrkky ei siirry ihmiseen välittömästi kuten käärmeiden terävien myrkkyhampaiden kautta, vaan hitaasti tavallisen pureman kautta. Liskot eivät yleensä ole vaaraksi ihmiselle. Risakkaat
Eräät risakkaat sisältävät muskariini-nimistä hermomyrkkyä, joka aiheuttaa muun muassa ohi menevää pahoinvointia ja hikoilua. Sienten tiedetään aiheuttaneen ainakin yhden kuolemantapauksen. Risakkaita on vaikea sekoittaa ruokasieniin, mutta lapsia ne voivat houkutella. Brasilianvaeltajahämähäkit
"Phoneutria feraa" pidetään maailman myrkyllisimpänä hämähäkkilajina ja se on päässyt myrkyllisyytensä ansiosta myös Guinnessin ennätysten kirjaan. "Phoneutria nigriventer", joka on yleinen Brasilian suurkaupungeissa, aiheuttaa yksistään São Paulossa 600–800 puremaa vuosittain, joskin kuolemantapaukset ovat harvinaisia. Brasilianvaeltajahämähäkit esiintyvät usein ihmisasumusten lähellä, sillä jätteissä viihtyvät hyönteiset ovat niille mieluisa ravinnonlähde. Sisätiloihin hämähäkit tulevat kuitenkin lähinnä vahingossa. Sisätiloissa tavattavat hämähäkit ovat useimmiten koiraita ja lähes 35 % löydöistä tapahtuu maalis-toukokuussa, jolloin koiraat liikkuvat aktiivisesti etsimässä parittelukumppania. Purematapauksessa naaraan purema johtaa kuitenkin useammin kuolemaan. Syynä tähän saattaa olla koiraan pienempi myrkkymäärä tai mahdollisesti sen erilainen koostumus. Naaraspuolisen "P. nigriventerin" myrkyn LD50-arvo hiirelle on 0,15 µg, kun koiraalla vastaava luku on 0,21 µg. Gliotoksiini
Gliotoksiini on mykotoksiini, jolla on antibakteerisia ja antiviraalisia ominaisuuksia. Sitä ei käytetä kliinisessä käytössä toksisuutensa vuoksi. Yhdisteen tuottajaksi tiedetään ainakin "Aspergillus fumigatus". Gliotoksiini muokkaa ihmisen immuunivasteita ja saa aikaan apoptoosia erilaisissa solutyypeissä. Myrkyllisyys
Elinkohtainen myrkyllisyys on erityinen, määrätyssä kohde-elimessä ilmenevä myrkkyvaikutus. Myrkkyvaikutus voi johtua kerta-altistumisesta tai toistuvasta altistumisesta kemikaalille. Muutokset ilmenevät kudoksen tai elimen toiminnassa, morfologiassa tai biokemiallisissa toiminnoissa. Muutokset voivat olla myös hematologisia. Yhtä kaikki elinkohtaisilla muutoksilla on merkitystä ihmisen terveydelle. Myrkylliset aineet voivat jakautua hyvin eri tavalla elimistöön ja kohde-elimiin. Näihin vaikuttavat kullekin aineelle tyypilliset ominaisuudet, jotka ovat imeytyminen, jakautuminen, muuntuminen ja erittyminen. Nämä ominaisuudet riippuvat voimakkaasti kunkin aineen kemiallisista ominaisuuksista, kuten rasvaliukoisuudesta. Rasvaliukoisuus vaikuttaa esimerkiksi imeytymiseen ja erittymiseen. Esimerkki aineen muuntumisesta elimistössä on metanoli, joka muuntuu vasta maksassa alkuperäistä ainetta myrkyllisemmäksi formaldehydiksi ja edelleen muurahaishapoksi. Risiini (myrkky)
Risiini on risiinikasvin siemenistä saatava erittäin voimakas myrkky, joka pystyy tappamaan ihmisen jo 70 mikrogramman annoksena. Risiini on valkuaisaine ja on 6 000 kertaa myrkyllisempää kuin syanidi. Sen LD on arviolta 0,022 mg/kg suoneen ruiskutettuna tai hengitettynä; 20–30 mg/kg nieltynä. Myrkkyä voidaan eristää puristejäännöksestä, jota muodostuu valmistettaessa öljyä tyräkkikasveihin kuuluvasta risiinikasvista. Siinä sitä on noin 5 %. Risiini on vaarallista sisäänhengitettynä, suun kautta otettuna ja etenkin suoneen ruiskutettuna. Sen aiheuttamia oireita ovat kuumeilu, vatsavaivat ja yskä. Myrkky tuhoaa sisäelimiä, sakkauttaa punasoluja ja lamauttaa hermoston. Risiini tappaa hengitettynä 36–48 tunnissa ja suun kautta noin 5 päivässä. 
Myrkytyksen oireet ilmenevät viiveellä, joka on muutamasta tunnista 24 tuntiin. Yhdistyneen kuningaskunnan armeija on kehittämässä vastamyrkkyä ja Yhdysvaltain armeija kehittää rokotetta, mutta kumpaakaan ei ole vielä kokeiltu ihmisillä.
Lääketieteessä on tutkittu mahdollisuuksia käyttää ainetta solumyrkkynä syövän hoidossa. Gammabutyrolaktoni
Vaikuttava aine (GHB) on jatkuvalla käytöllä riippuvuutta aiheuttava aine, sekä fyysisesti että psyykkisesti. Joissakin tapauksissa käyttäjän annokset kasvavat, ja käyttövälit tihenevät pikkuhiljaa ja "huomaamatta". Tämä johtaa monesti tilanteeseen, jossa vastuuton käyttäjä nauttii yhdistettä kellon ympäri, ottaen aina uuden annoksen edellisen vaikutuksen loppuessa. Kun pidempi yhtäjaksoinen käyttö lopetetaan, vieroitusoireet alkavat muutaman tunnin kuluttua viimeisestä annoksesta. Aineen käytön lopettaminen saattaa muistuttaa hoitamattomana kuolemaankin johtavaa viinakramppia, delirium tremensistä. Niihin kuuluu mm. ahdistusta, vatsakipua, hikoilua, viluntunnetta, kylmiä ja kuumia väristyksiä, vapinaa, hallusinaatioita, unettomuutta joka voi jatkua jopa useita päiviä, sekä merkittävää pulssin ja verenpaineen nousua. Fyysisen puolen vieroitusoireet kestävät yleensä enimmillään muutaman päivän, mutta tämän jälkeen voi esiintyä vielä pitkään masentuneisuutta ja ahdistuneisuutta. On esitetty, että käytön lopettaminen aiheuttaa NMDA- eli glutamaattieksitotoksisuutta joka voi pitkäaikaisen käytön jälkeen olla hengenvaarallistakin. Epävirallisen, deduktiivisen päättelyn ja joidenkin epävirallisten kokeiden perusteella vieroitusoireet katoavat ja eksitotoksisuus lievittyy tai poistuu kokonaan nauttimalla tarvittasessa välittömästi niiden esiintyessä suuria annoksia (5-15 g) beeta-alaniinia tai L-glysiiniä. Tylypahkan henkilökunta
Basiliski on Hämäkäkin mukaan linnassa syntynyt hirviö, jota hämähäkit pelkäävät. Salazar Luihuisen rakentamaa salaisuuksien kammiota kutsutaan hirviön kodiksi. Suuri, käärmemäinen basiliski tappaa katseellaan. Jos kuitenkin sattuu näkemään basiliskin katseesta vain heijastuksen (esimerkiksi kameran tai peilin kautta), niin ei kuole vaan kangistuu, josta voi parantua alruunamehun avulla. Luihuisen perillinen Tom Valedro alias lordi Voldemort käytti basiliskia tappamaan jästisyntyisiä oppilaita avattuaan Salaisuuksien kammion. Käärme tappoi tytön, joka tunnetaan nykyään kummituksena nimeltä Murjottava Myrtti. Kammion avasi uudelleen viisikymmentä vuotta myöhemmin Ginny Weasley, joka oli silloin Voldemortin vallan alaisena tämän kouluaikaisen päiväkirjan (joka myöhemmin osoittautui hirnyrkiksi) kautta. Silloin basiliskin ei onnistunut tappaa ketään; kuusi henkilöä tosin kangistui. Basiliskilla on pitkät terävät myrkkyhampaat jotka tappavat uhrin parissa minuutissa. Harry Potter tappoi basiliskin lukuvuoden lopussa. Myrkky
Lääkkeet. Valikoivaa myrkyllisyyttä käytetään hyväksi erityisesti lääketieteessä, kun antibioottien avulla tapetaan sairauksia aiheuttavia bakteereja. Monet lääkeaineet ovat liian suurina annoksina myrkyllisiä, mutta terapeuttisina annoksina terveyttä edistäviä. Esimerkiksi digitalis häiritsee sydänlihassolujen natrium-kaliumpumpun toimintaa, mutta sopivana määränä tämä tehostaa lihaksen toimintaa ja on siis hyödyksi sydämen vajaatoiminnassa. Myös esimerkiksi yleinen kuume- ja kipulääke parasetamoli on maksalle myrkyllinen lääkeaine, jos sen turvallinen annos ylitetään.
Teollisuuskemikaalit. Hyvinkin myrkyllisiä aineita käytetään moniin tarkoituksiin muiden ominaisuuksiensa kuin myrkyllisyytensä vuoksi. Laajassa teollisessa käytössä ovat esimerkiksi vetyfluoridi, joka on tappavan myrkyllistä ihon kautta, ammoniakki, joka on myrkyllinen kaasu, ja fosgeeni, jota on käytetty kemiallisessa sodankäynnissä. Näiden käytölle on kuitenkin hyvät syynsä: esimerkiksi vetyfluoridi syövyttää piitä, ammoniakista tehdään lannoitteita, fosgeeni muodostaa polykarbonaattimuoveja. Monet kemian teollisuuden synteesien välituotteet saattavat olla hyvin reaktiivisia ja myrkyllisiä. Esimerkiksi altistuminen orgaanisille liuottimille ja niiden höyryille on melko tavallista. Erityisesti altistumista työpaikoilla (tehtaat ym.) tutkitaan työtoksikologian piirissä.
Tappamistarkoitus. Myrkkyjä on kautta aikojen käytetty myös tappamistarkoituksiin. Niillä on tehty myrkytysmurhia ja niitä on käytetty myös kuolemantuomioiden täytäntöönpanossa. Myös sotilaallisiin tarkoituksiin on varsinkin ensimmäisessä maailmansodassa käytetty myrkyllisiä taistelukaasuja. Nykyisin niiden käyttö katsotaan sotarikokseksi. Sienet
Hermomyrkyt eli psykotrooppiset myrkyt vaikuttavat keskushermostoon ja mielentilaan. Oireet (mm. hikoilu, sekavuus, harha-aistimukset, alentunut verenpaine) alkavat tyypillisesti 1–4 tunnin kuluttua sienen nauttimisesta. Hermomyrkkyjä sisältäviä sieniä on käytetty monissa kulttuureissa hallusinaatioiden aiheuttamiseen (katso sienien päihdekäyttö). Hermomyrkkyihin kuuluu muun muassa ensimmäinen sienistä löydetty myrkky muskariini (jota on mm. malikoissa, risakkaissa ja punakärpässienessä). Muskimoli, muskatsoli ja iboteenihappo ovat muskariinille läheisiä yhdisteitä, ja niitä on useissa kärpässienissä. Psilosiinia ja psilosybiinia on madonlakeissa. "Psilocybe"-sienten kerääminen, käyttö ja myynti ovat Suomessa huumausainelain ja -asetuksen mukaan rikoksia. Valkopärskäjuuri
Koko valkopärskäjuuri on vahvasti myrkyllinen, sillä sen kaikki osat, erityisesti maavarsi ja mukulat, sisältävät steroidialkaloideja (mm. protovertriiniä, gemeriiniä ja glykoalkaloideja).