Miksi Neuvosto-Venäjä hyökkäsi Georgiaan?
Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan (), myös Neuvosto-Venäjän–Georgian sota (, ) oli neuvosto-Venäjän puna-armeijan Georgian demokraattista tasavaltaa vastaan kohdistama sotilaallinen hyökkäys, joka käytiin 15. helmikuuta – 17. maaliskuuta 1921. Hyökkäyksen tarkoituksena oli kaataa Georgian sosiaalidemokraattisen puolueen menševikkihallitus ja tuoda maahan bolševikkihallinto. Konflikti johtui Neuvosto-Venäjän laajentumispolitiikasta, jonka tavoitteena oli saada takaisin hallintaan ensimmäisen maailmansodan tapahtumiin saakka Venäjän keisarikuntaan kuuluneet alueet, sekä Venäjälle siirtyneiden georgialaisten bolševikkien vallankumouspyrkimyksistä. Bolševikeilla ei Georgiassa ollut tarpeeksi tukea, että he olisivat voineet nousta valtaan ilman ulkomaiden apua.
Georgian sota
Kello 15.00–19.00 Georgian rannikkovartioston keskus Potin laivastoasemalla joutui venäläisten hyökkäyksen kohteeksi kolmasti. Laitteistoja takavarikoitiin ja tuhottiin. Aluksia vaurioitui. Georgian merivoimien Tbilisi-ohjusvene poltettiin. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
23. helmikuuta, kymmenen päivää sen jälkeen kun puna-armeija aloitti marssinsa Tbilisiin, Kazım Karabekir, Turkin komentaja Länsi-Armeniassa, antoi uhkavaatimuksen, jossa vaadittiin Georgian evakuoivan Ardahanin ja Artvinin alueet. Menševikit, joita kohti hyökättiin molemmilta puolilta, joutuivat myöntymään, ja turkkilaiset joukot etenivät Georgiaan miehittäen kyseiset raja-alueet. Operaatio toi Turkin armeijan lähelle georgialaisten hallussa pysynyttä Batumia, ja puna-armeijan Dmitri Žloban komentaman 18. ratsuväkidivisioonan suunnatessa kaupunkia kohti loi sotilaallisen yhteenoton vaaran Turkin ja neuvostojoukkojen välille. Menševikit toivoivat voivansa käyttää näitä olosuhteita hyväkseen. He solmivat 7. maaliskuuta Karabekirin kanssa suullisen sopimuksen, jossa Turkin armeijan annettiin saapua kaupunkiin, kunhan Georgian hallitus saisi pitää sen siviilihallinnon vallassaan. 8. maaliskuuta turkkilaiset luutnantti Kizim-Beyn komennuksessa olleet joukot asettuivat puolustusasemiin kaupungin ympärille, mikä johti kriisiin Neuvosto-Venäjän kanssa. Georgy Tšitšerin, ulkoasioiden neuvostokomissaari, lähetti protestiviestin Ali Fuat Paššalle, Turkin edustajalle Moskovassa. Vastauksena Ali Fuat antoi neuvostohallitukselle kaksi noottia. Nooteissa väitettiin, että Turkin armeija oli vain antamassa turvaa paikalliselle muslimiväestölle, jota uhkasivat puna-armeijan sotatoimet alueella. Venäjän–Turkin sota (1768–1774)
Sodan seurauksena Venäjä kiinnostui Kaukasian valtaamisesta. Georgialaiset olivat sodan aikana pyytäneet Venäjältä apua omassa taistelussaan Turkkia vastaan. Vuonna 1774 tehdyssä sopimuksessa Georgia vapautettiin veronmaksusta Turkille. Toisaalta Iran vahvistui Georgian itäpuolella, ja Georgia joutui kahden islamilaisen valtion puristuksessa turvautumaan Venäjän apuun. Venäjä sai yliotteen Georgiasta. Abhasia
2007 Georgian helikopterikriisi aiheutui siitä, kun 11. maaliskuuta 2007 kolme Mi-24-helikopteria pommitti Tškhaltan kylää, jossa oli Abhasian autonomisen tasavallan hallituksen hallintopaikka. Venäjä kiisti hyökkäysepäilyt, jotka Georgian hallitus kohdisti siihen. Elokuun kansannousu
Puna-armeijan hyökkäyksen aikana osa voitetuista georgialaisista joukoista vetäytyi vuorille ja järjestäytyi pieniksi partisaaniryhmiksi. Vuosina 1921–1922 useissa Georgian osissa puhkesi sissisota. Toukokuussa 1921 Luoteis-Georgian Svanetian alueen vuoristoilaiset nousivat kapinaan Mosestro Dadeškelianin, Nestor Gardapkhadzen ja Bidzina Pirvelin johtamina. Kuuden kuukauden vastarinnan jälkeen kapina kukistettiin, ja sen johtajat tapettiin. Vuoden 1922 alussa kapina neuvostohallintoa vastaan puhkesi Khevsuretissa, toisella vuoristo-alueella Koillis-Georgiassa. Neuvostojoukot onnistuivat estämään kapinan leviämisen käyttäen ilmavoimia, mutta eivät saaneet sitä täysin kukistettua. Eversti Kakutsa Tšoloqašvili, joka oli johtanut kapinaa, onnistui pakenemaan viereiseen Tšetšeniaan, josta hän hyökkäsi Georgiaan useita kertoja estäen bolševikkeja saamasta jalansijaa Itä-Georgian vuorilla. Paikallinen miliisipäällikkö Levan Razikašvili pidätettiin ja myöhemmin ammuttiin, sillä hän oli suhtautunut kapinaan myönteisesti. Georgian vuoden 1978 mielenosoitukset
Mielenosoitukset 14. huhtikuuta 1978 Tbilisissä (), Gruusian SNT:n eli nykyisen Georgian pääkaupungissa, johtuivat kommunistisen puolueen virkamiesten yrityksestä muuttaa georgian kielen perustuslaillista asemaa. Sen jälkeen kun uusi Neuvostoliiton perustuslaki oli hyväksytty lokakuussa 1977, Gruusian SNT:n korkein neuvosto otti käsittelyyn perustuslain luonnoksen. Luonnoksessa, vuoden 1936 perustuslaista poiketen, georgia ei enää ollut maan virallinen kieli. Tätä seurasi sarja sisäisiä ja ulkoisia protesteja, jotka olivat johtamaisillaan lähes varmaan yhteenottoon useiden tuhansien mielenosoittajien ja neuvostohallituksen välillä. Georgian kommunistisen puolueen sihteeri Eduard Ševardnadze kuitenkin neuvotteli keskusviranomaisten kanssa Moskovassa ja onnistui saamaan luvan säilyttää georgian kielen aikaisempi asema. Elokuun kansannousu
Julkinen tyytymättömyys Georgian yhteiskunnassa heijastui epäsuorasti myös bolševikkien katkeraan, sisäiseen valtataisteluun, jossa kiisteltiin tavasta saada aikaan sosiaalinen ja poliittinen muutos Georgiassa. Kovan linjan edustajat, joita johtivat Venäjän kommunistisen puolueen Transkaukasian alueellisen komitean ("Zaikkraikom") pää Sergo Ordžonikidze ja Venäjän SFNT:n kansallisuuksien kansankomissari Josif Stalin, aloittivat sarjan Georgian itsehallinnon viimeisten rippeiden tuhoamiseen tähtääviä toimia. Heitä vastusti ryhmä georgialaisia bolševikkeja, joita johtivat Pilip Makharadze ja Budu Mdivani ja joita heidän vasustajansa kutsuivat "kansallisiksi deviationisteiksi". He halusivat edistää suvaitsevaisuutta menševikkioppositiota kohtaan, maltillista suhtautumista maareformiin, ja ennen kaikkea he vaativat suurempaa autonomiaa Moskovalta ja vastustivat jääräpäisesti Stalinin hanketta, joka olisi yhdistänyt kolme Transkaukasian tasavaltaa taloudellisesti ja poliittisesti. Kriisi tunnettiin "Georgian tapauksena", se kesti vuoden 1922 ajan ja päättyi kovan linjan edustajien voittoon. Sen tuloksena Georgia pakotettiin yhdistymään Armenan ja Azerbaidžanin neuvostotasavaltojen kanssa Transkaukasian SFNT:ksi, mikä merkitsi vakavaa iskua georgialaisten kansallisylpeydelle. "Kansallisten deviationistien" hävittyä bolševikkien politiikka muuttui aggressiivisemmaksi: kaikkea oppositiota vastaan kohdistettiin rankkoja sortotoimia, ja edelleen laillisten puolueiden täytyi ilmoittaa hajottamisestaan ja julistaa virallista uskollisuuttaan neuvostoviranomaisille huhtikuun 1922 ja lokakuun 1923 välillä. Puolueet, jotka jatkoivat toimintaansa, vetäytyivät maanalaisiksi järjestöiksi. Georgian ortodoksista kirkkoa sorrettiin myös: yli 1 500 luostaria ja kirkkoa suljettiin tai tuhottiin ja useita kirkon työtekijöitä vangittiin, heidän joukossaan katolikos-patriarkka Ambrosi, joka pidätettiin ja tuotiin oikeuden eteen. Hän oli lähettänyt vuoden 1922 Genovan konferenssille protestikirjeen, jossa hän kuvaili Georgian oloja puna-armeijan invaasion jälkeen, ja pyysi "apua sivistyneeltä maailmalta". Taistelu Mantšuriasta
Taistelu Mantšuriasta (tunnetaan myös nimillä Neuvostoliiton invaasio Mantšuriaan ja operaatio Elokuun myrsky) oli Neuvostoliiton suorittama sotilasoperaatio 9.–20. elokuuta 1945 välisenä aikana. Neuvostoliiton hyökkäys perustui 1943 pidettyyn Teheranin konferenssiin, jossa Neuvostoliitto saatuaan vakuutuksen Normandian maihinnoususta lupautui helpottamaan Tyynenmeren sotaa Yhdysvalloille hyökkäämällä Japania vastaan Kiinassa. Neuvostoliiton hyökkäys päätti Japanin ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimuksen, joka oli solmittu 13. huhtikuuta 1941 viiden vuoden ajaksi. Neuvostoliiton hyökkäys tapahtui kolmen kuukauden kuluttua Saksan antautumisesta Neuvostoliitolle. Yhdysvallat ei pitänyt enää välttämättömänä Neuvostoliiton tukea ydinasein voitettavaa Japania vastaan, koska siitä seurasi Neuvostoliiton ja kommunistien aseman vahvistuminen Kaakkois-Aasiassa, mutta Neuvostoliitto piti kiinni Teheranin konferenssin lupauksestaan. Itä-Aasiaan toimitettiin runsaasti Saksasta vapautuneita ensilinjan taistelujoukkoja ja ylivoima oli varmistettu. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Yöllä helmikuun 11. ja 12. päivän välillä vuonna 1921, Ordžonikidzen aloitteesta, bolševikit hyökkäsivät georgialaisia sotilastukikohtia vastaan armenialaisenemmistöisessä Lorrin maakunnassa ja läheisessä Šulaverin kylässä lähellä Armenian ja Azerbaidžanin rajoja. Armeniassa olleet puna-armeijan yksiköt saapuivat nopeasti apuun, tosin ilman Moskovan muodollista suostumusta. Kun Georgian hallitus protestoi välikohtauksia Tbilisin neuvostolähettiläälle Aron Šeinmanille, tämä kielsi Venäjän kaiken osallisuuden ja väitti kaikkien mahdollisten meneillään olleiden häiriöiden johtuvan armenialaisten kommunistien spontaanista kapinasta. Samaan aikaan bolševikit olivat jo luoneet Šulaveriin Georgian vallankumouskomitean ("Revkom"), elimen, joka saisi pian kilpailevan hallituksen ominaisuudet. Georgialaisen bolševikin Pilipe Makharadzen johtama Revkom pyysi muodollisesti avunantoa Moskovalta. Elokuun kansannousu
Toisaalta Georgian tapahtumat osoittivat, että talonpojille täytyi antaa suurempia myönnytyksiä. Stalin julisti elokuun kansannousun syntyneen tyytymättömyydestä talonpoikien keskuudessa, ja vaati puoluetta lepyttämään heitä. Hän myönsi, että "mitä Georgiassa tapahtui voi tapahtua koko Venäjälle, ellemme muuta täydellisesti asennettamme talonpoikaisväestöä kohtaan", ja asetti vastuun alempien virkamiesten tekemille virheille. Vjatšeslav Molotov, politbyroon vaikutusvaltainen jäsen, julisti osaltaan: "Georgia antaa hämmästyttävän esimerkin välirikosta puolueen ja maan talonpoikaisväestön välillä." Tuloksena Georgian kommunistinen puolue päätti toistaiseksi käyttää rauhanomaista suostuttelua aseellisen pakottamisen sijaan laajentaakseen vaikutusvaltaansa talonpoikiin, ja rajoittaa pakkokollektivisointiyrityksiä. Radikaalin maareformin laajentaminen ja talonpojille annettu suhteellinen vapaus vähensivät heidän vihamielisyyttään uutta hallintoa kohtaan.Suny, s. 236. Vaikka viimeiset Georgian poliittisen ja taloudellisen itsenäisyyden piirteet, joita sekä menševikit että "kansalliskommunistit" olivat yrittäneet säilyttää, oli eliminoitu, neuvostovallan voittoa seurasi Georgiassa maltillinen taloudellinen kasvu, joka toi maahan vuorostaan suhteellista vakautta. Toinen merkittävä tekijä, joka vähensi vastustusta bolševikkeja kohtaan erityisesti älymystössä, oli neuvostohallinnon 1920-luvulla harjoittama "nativisaatiopolitiikka"; Georgian taidetta, kieltä ja tutkimusta edistettiin, lukutaidon leviämistä rahoitettiin ja etnisten georgialaisten roolia hallinnossa ja kulttuuri-instituutioissa kasvatettiin. Georgian mafia
90-luvulla Georgia jakautui kolmeen rikollistoimintan. Huumeet ostettiin naapurivaltion Tadzikistanista, pääosin oopiumina ja morfiinia sekä heroiiniä Turkista. Lisäksi salakuljetettiin bensaa ja aseita vanhasta Neuvosto-Venäjältä. Yleisesti puhutaan termistä "Vory v Zakone" eli varkaidenluokka, joka toimi läpi Neuvostoliiton ajan, jonka jäsenet noudattivat tiukkoja sääntöjä. Georgian demokraattinen tasavalta
Vaikka rauhalla Georgian kanssa oli alun perin Leninin tuki, se päättyi lopulta 11. helmikuuta, kun armenialaiset ja georgialaiset bolševikit järjestivät kapinan Lorrissa. Armeniassa ollut 11. armeija marssi Tbilisiin, samalla kun muut venäläiset joukot hyökkäsivät muilta suunnilta. 25. helmikuuta mennessä Georgian huonosti järjestäytyneen armeijan epätoivoinen vastarinta murtui pääkaupungissa ja Georgian bolševikit julistivat Georgian sosialistisen neuvostotasavallan. Lähes samanaikaisesti turkkilaiset joukot ottivat haltuunsa Ardahanin provinssin, Artvinin ja Batumin. 17. maaliskuuta menševikkien ja Neuvosto-Venäjän edustajat sopivat tulitauosta ja yhdistivät voimansa Batumin takaisinvaltaukseen. 18. maaliskuuta demokraattisen tasavallan johto lähti maasta. Moskovan saneleman Turkin kanssa solmitun Karsin sopimuksen mukaan (13. lokakuuta 1921) Georgian piti hylätä vaatimuksensa Artvinin ja Ardahanin alueisiin vastineeksi Batumin sisällyttämisestä autonomisena Neuvosto-Georgiaan. Myös Abhasia ja Etelä-Ossetia saivat autonomian. Elokuun kansannousu
Kansannousun menestys jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi. Vaikka se eteni pidemmälle kuin Tšeka oli odottanut, neuvostoviranomaisten vastareaktio oli nopea. Stalin häivytti kaikki epäilykset Georgian levottomuuksien merkityksistä Moskovassa yhdellä sanalla: "Kronstadt", jolla hän viittasi Kronstadtin kapinaan, laajaan mutta epäonnistuneeseen neuvostomerimiesten kapinaan vuonna 1921. Puna-armeijan lisäjoukkoja Semjon Pugatševin komennuksessa lähetettiin paikalle nopeasti, ja Georgian rannikko saarrettiin, jotta georgialaiset emigranttiryhmät eivät pääsisi maahan. Puna-armeijan ja Tšekan joukot hyökkäsivät ensimmäisiin kapinallisiin kaupunkeihin Länsi-Georgiassa – Tšiaturaan, Senakiin ja Abašaan – jo 29. elokuuta, ja onnistuivat karkottamaan kapinalliset metsiin ja vuorille 30. elokuuta mennessä. Puna-armeijan joukot käyttivät tykistöä ja ilmavoimia taistellessaan sissejä vastaan, mutta sissit onnistuivat edelleen vastustamaan puna-armeijaa erityisesti Gurian alueella. Guria oli useiden georgialaisten menševikkijohtajien kotipaikka ja sen vuoksi äärimmäisen epälojaali bolševikkeja kohtaan. Tbilisi, Batumi ja jotkut suuremmat kaupungit, joissa bolševikeilla oli enemmän valtaa, pysyivät hiljaisina, kuten myös Abhasia ja suurin osa etnisien vähemmistöjen asuttamista alueista. Georgian sota
Venäläisten joukkotiedotusvälineiden mukaan mukaan Venäjän ilmavoimien Suhoi Su-27-hävittäjät ja Suhoi Su-24-pommittajat olivat saaneet täydellisen ilmaherruuden Etelä-Ossetian yllä. Georgian demokraattinen tasavalta
Vuonna 1920 Neuvosto-Venäjän aiheuttama uhka kasvoi. Valkoisen armeijan hävittyä puna-armeija eteni Kaukasusta kohti, ja tilanne Georgiassa kiristyi. Tammikuussa Neuvostohallitus ehdotti Georgialle, Armenialle ja Azerbaidžanille liiton muodostamista Etelä-Venäjän ja Kaukasuksen alueen valkoisia armeijoita vastaan. Demokraattisen tasavallan hallitus kieltäytyi kaikista sotilasliitoista, viitaten puolueettomuuspolitiikkaansa, mutta ehdotti poliittisten neuvottelujen aloittamista maiden välisistä suhteista, toivoen tämän johtavan Georgian itsenäisyyden tunnustamiseen Moskovassa. Venäjän johtajien Georgian kieltäytymistä kohtaan lausumaa ankaraa kritiikkiä seurasivat paikallisten kommunistien yritykset järjestää suuria hallituksenvastaisia mielenosoituksia. Ne eivät kuitenkaan onnistuneet. Georgian sota
Venäjä ei vetäytynyt kovinkaan nopeasti haltuunsa saamilta alueelta, vaan ryhtyi ottamaan haltuunsa ja tuhoamaan sille käyttökelvottomia Georgian sotavarusteita. Venäjä tuhosi 21 Georgian rikkoontunutta T-72- tai T-55-panssarivaunua Gorin alueella ja otti loput 44 haltuunsa sotasaaliina. Potissa Georgian ilmoitusten mukaan Venäjä tuhosi Georgian merivoimien tutkan ja muuta infrastruktuuria. Lisäksi Georgia ilmoitti Venäjän räjäyttäneen tärkeän rautatiesillan Tbilisistä Mustanmeren suuntaan johtavalta rautatieltä. Venäjä on vaikeuttanut Georgian toimia mm. räjäyttämällä itä–länsi-suuntaisen rautatien rautatiesillan kohdalta. Venäjän kerrostalopommit
Venäjän joukot olivat alkaneet luoda turvallisuusvyöhykettä Dagestaniin elokuun alussa. Tšetšeenisissien vastahyökkäys Dagestaniin tapahtui 7. lokakuuta. Sissit tekivät siellä hyökkäyksiä ja räjäyttivät pommeja. Venäjä vastasi omalla operaatiollaan elokuun lopulla, ja kapinalliset vetäytyivät Tšetšeniaan syyskuun loppupuolella. Jo syyskuussa venäläiset sotilaskoneet hyökkäsivät Tšetšenian pääkaupungin Groznyin ympäristössä oleviin kohteisiin. Tämä ja kerrostalopommit ajoivat Tšetšenian sotaan Venäjän kanssa. Venäjä julisti sodan 1. lokakuuta, ja maavoimat alkoivat edetä alueelle lokakuun loppupuolella.
Lännessä ja Venäjälläkin melko suositun teorian mukaan turvallisuuspalvelu FSB itse räjäytti tai räjäytytti pommit.
Terroriteot pantiin sitten tšetšeeni- ja muiden muslimiterroristien syyksi. Näin saatiin tekosyy Tšetšenian sodan aloittamiselle. Kun KGB-taustainen pääministeri Vladimir Putin esiintyi kovin sanoin televisiossa terroristeja vastaan, hänestä tuli kansan silmissä tiukka terroristeja tuhoava sankari. Tämän maineen turvin Putin voitti presidentinvaalit. FSB sai miehensä Venäjän johtoon häikäilemättömästi juonitellen. Korruptiosyytteitä vastaan pyristelevä presidentti Boris Jeltsin saatiin pelastettua. Tämän mukaan terrori-iskujen perimmäinen motiivi olisi ollut Venäjän hajoamisen estäminen. Ainakin osa iskujen tekijöistä saattoi olla FSB:hen kytköksissä olevia rikollisia. Teoriaa näyttäisi tukevan se, että Rjazanissa nähtiin nuorten venäläisten näköisten ihmisten asentavan pommia kellariin. Räjäytys pystyttiin estämään, mutta miliisi ei ehtinyt saada asentajia kiinni. Räjäytyksiä ei enää tämän jälkeen sattunut.
Tapausta esitettiin muutaman päivän ajan TV:ssä epäonnistuneena terrori-iskuna, kunnes FSB:n johtaja Nikolai Patrušev sanoi sen olleen harjoitus. Lisäksi Venäjä aloitti Tšetšenian vastaisen hyökkäyksen valmistelun jo keväällä 1999. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Vaikka Georgian sosiaalidemokraattisella hallituksella olikin suhteellisen korkea kannatus ja se sai aikaan joitakin onnistuneita uudistuksia, se ei kyennyt luomaan maahan vakaata taloutta tai rakentamaan vahvaa ja kurinalaista armeijaa, joka olisi kyennyt vastustamaan helposti ennustettavissa olevaa bolševikkiuhkaa. Maassa oli merkittävä määrä Venäjän keisarillisessa armeijassa palvelleita päteviä upseereja, mutta armeija jäi aliravituksi ja huonosti varustetuksi. Rinnakkainen puolustusjärjestelmä, Georgian kansankaarti, värvättiin menševikkipuolueen jäsenten keskuudesta. Se oli sen vuoksi armeijoista kunnioitetumpi ja kurinalaisempi, mutta politisoitunut ja puoluevirkailijoiden hallitsema. Länsivaltojen ja Venäjän välinen kriisi 2014–
Venäjän–Georgian sota vuonna 2008 kiristi jännitteitä maiden välillä. Lännen vuonna 2010 esittämä ajatus sijoittaa torjuntaohjuksia Puolaan oli Venäjän mielestä uhka sille, ja länsi peruikin Pohjois-Koreaa vastaan suunnatun kilven viimeisen vaiheen. Myös Syyrian sisällissodasta käydyssä keskustelussa näkyi suurvaltojen, Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton perillisen Venäjän vastakkaisasettelu. Timur Lenkin hyökkäykset Georgiaan
Timur Lenk saapui Kaukasukselle ensimmäisen kerran vastatakseen Tokhtamyshin ryöstöretkeen, joka kulki Kaukasian alueen läpi Pohjois-Iraniin vuonna 1385. Se aloitti hallitsijoiden väliset avoimet vihamielisyydet. Timur vastasi käynnistämällä täysimittaisen invaasion niihin maihin, jotka sijaitsivat hänen nousevan valtakuntansa itärajojen ja Tokhtamyshin kaanikunnan välissä. Vallattuaan Azerbaidžanin ja Karsin Timur marssi Georgiaan. Hänen virallinen kronikkansa "Zafarnama" kuvaa hänen hyökkäystään Georgiaan jihadiksi. Timur lähti Karsista ja hyökkäsi vuoden 1386 lopulla väkivaltaisesti Samtskheen, Georgian kuningaskunnan eteläisimpään ruhtinaskuntaan. Sieltä hän marssi Tbilisiin, jonne Georgian kuningas Bagrat V oli sulkenut itsensä. Kaupunki kaatui 21. marraskuuta 1386. Bagrat V vangittiin ja käännytettiin islamiin miekalla uhaten. "Georgian kronikka" ja Tovma Metsobetsi mainitsevat kuninkaan luopuneen uskostaan, mutta esittävät sen viekkaana juonena, jonka avulla kuningas sai Timurin luottamuksen. Bagratille annettiin noin 12 000 miehen armeija, jonka avulla hänen tuli nousta takaisin Georgian hallitsijaksi, sillä hänen ollessaan Timurin hovissa Georgiaa oli hallinnut Bagratin poika ja yhteishallitsija Giorgi VII. Vanha kuningas aloitti kuitenkin salaiset neuvottelut Giorgin kanssa. Giorgi järjesti väijytyksen Bagratin turkkilaisille saattajille ja vapautti kuninkaan. Georgian historia
EU:n seuraavana vuonna laatiman raportin mukaan Georgialla oli suuri vastuu väkivaltaisuuksien laukeamisessa. Venäjä miehitti suuren osan Georgiasta, tuhosi Georgian infrastruktuuria ja perusti maahan tarkastuspisteitä. Selkkaus päättyi reilun viikon jälkeen solmittuun tulitaukosopimukseen. Sen jälkeen Venäjä tunnusti Abhasian ja Etelä-Ossetian itsenäisiksi. Tiflisin pankkiryöstö 1907
Tiflisin pankkiryöstö 1907 oli Venäjän keisarikuntaan kuuluneen Georgian pääkaupungissa Tiflisissä (nyk. Tbilisi) 26. kesäkuuta 1907 tapahtunut Venäjän valtionpankin rahakuljetuksen ryöstö, jonka tarkoituksena oli rahoittaa vallankumouksellisen bolševikkipuolueen toimintaa. Ryöstöön liittyneessä kranaatti-iskussa Tiflisin Jerevan-aukiolla sai surmansa kymmeniä sivullisia. Ryöstöä johti bolševikkeja tukenut armenialais-georgialainen ammattirikollinen Simon Ter-Petrosjan eli ”Kamo”, mutta sen varsinaisena suunnittelijana pidetään Josif Stalinia (oikea nimi Josif Džugašvili), jonka poliittisella uralla tapaus merkitsi käännekohtaa. Pääosaa varsinaisista ryöstäjistä ei saatu kiinni, mutta joukko korkea-arvoisia bolševikkeja jäi kiinni yrittäessään vaihtaa ryöstösaaliiseen kuuluneita seteleitä ulkomailla. Vaikka itse ryöstö oli menestys, siitä koitui lähinnä haittaa bolševikeille. Samtredia
Strategisen sijaintinsa vuoksi Samtredialla oli huomattava rooli Georgian levottomuuksissa 1990-luvun alussa: laajalti uutisoidussa välikohtauksessa 26.–30. heinäkuuta 1990 neuvostovastaiset oppositioryhmät tukkivat Samtredian risteyksen ja pakottivat siten Georgian neuvostojohdon ottamaan käyttöön vapaamielisen vaalilain. Maalis–huhtikuussa 1991 risteyksen tukki vuorostaan Zviad Gamsakhurdian uusi hallitus yrittäessään painostaa Neuvostoliiton keskushallintoa. Saarto aiheutti kuitenkin vakavia vahinkoja Georgian taloudelle ja naapurimaa Armenialle, joka oli suureksi osaksi riippuvainen Georgian rautateistä. Myöhemmin vuonna 1993 Samtredia joutui yhdeksi Georgian sisällissodan keskeisimmistä taistelukentistä, jossa syrjäytetylle presidentti Gamsakhurdialle uskolliset joukot ottivat yhteen vallankaappauksen jälkeistä hallitusta kannattavien joukkojen kanssa ja pitivät lyhyen aikaa kaupunkia hallussaan 17.–23. lokakuuta 1993 uhaten kaikkia yhteyksiä Tbilisiin. Vaikka Samtredia on ollut siitä lähtien rauhallinen, Neuvostoliiton kaatumisen jälkeinen kriisi johti syvään taloudelliseen taantumaan, jonka vaikutukset jatkuivat yli vuosikymmenen. Georgia
1800-luvun lopun poliittinen, sosiaalinen, taloudellinen ja kulttuurinen kehitys loivat pohjan vuosisadan alun vallankumouksille ja Georgian itsenäisyydelle. Huomattavaan asemaan maan poliittisessa evoluutiossa nousi marxilainen liike. Sen johtohahmoihin kuului Noe Žordania, joka nousi menševikkisiiven johtoon sosiaalidemokraattien jakautumisen jälkeen. Hänen vastustajiinsa kuului bolševikkien Josif Stalin. Vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen Žordanian menševikit jäivät hallitsevaan asemaan Georgiassa. Vuoden 1917 vallankumouksissa keisarikunta kaatui, ja Georgia julistautui Saksan suojeluksessa itsenäiseksi lyhytikäisestä Transkaukasian federaatiosta seuraavan vuoden toukokuussa. Vuonna 1919 järjestetyissä vapaissa vaaleissa menševikit säilyttivät asemansa uuden Georgian demokraattisen tasavallan johdossa. Georgia kärsi kuitenkin talousvaikeuksista. Euroopan suurvallat tunnustivat Georgian itsenäisyyden ja Leninin Neuvosto-Venäjä seurasi niitä, mutta jo seuraavana vuonna Venäjän puna-armeija vyöryi Georgiaan, maan hallitus joutui pakenemaan ja suuria alueita Georgiasta luovutettiin Turkille. Georgian sota
Venäjän presidentti Medvedev määräsi lopettamaan sotatoimet puolenpäivän aikaan 12. elokuuta Venäjän saavutettua tavoitteensa. Georgia syytti Venäjää tulitaon rikkomisesta heti seuraavana päivänä. Georgian demokraattinen tasavalta
Sissivastarinta Neuvostojoukkoja kohtaan jatkui, mutta murskattiin lopulta vuonna 1924. Tätä seurasivat ankarat sortotoimenpiteet ja terrori, jossa tapettiin tuhansia georgialaisia aatelisia, intellektuelleja ja tavallisia kansalaisia. Maa liitettiin lopulta osaksi Neuvostoliittoa, ensin osana Transkaukasian sosialistista neuvostotasavaltaa (1922), ja myöhemmin omana neuvostotasavaltanaan (1936). Abhasian sota (1992–1993)
Pian sodan alkamisen jälkeen osoittautui, että kummallakaan osapuolella ei ollut sotilaallista voimaa voittaa sota nopeasti. Georgialaiset organisoitiin huonosti ja suurella osalla ei ollut varsinaista sotilaskoulutusta. Abhaasien johtaja Vladislav Ardzinba sai puolelleen venäläisiä vaikuttajia politiikasta ja armeijasta. Georgialaisten johtaja Ševardnadze, Gorbatšovin entinen ulkoministeri, nähtiin monien venäläisten keskuudessa petturina. Abhaasit saivat käsiinsä aseita armeijan tukikohdasta Gudautasta. Myöhemmin sodan aikana Izvestija uutisoi, että abhaasien puolella taisteli venäläisiä, joilla oli käytössään esimerkiksi panssarivaunuja ja tykistöä. Maaliskuussa 1993 georgialaiset ampuivat myös alas venäläispilotin ohjaaman Su-27 hävittäjäkoneen. Toinen abhaaseja auttanut ryhmä olivat vapaaehtoisina abhaasien puolelle tulleet tšerkessit ja tšetšeenit, joita alkoi saapua elokuussa 1992. Monet heistä olivat niin sanotun vuoristokansojen konfederaation kannattajia. Heidän joukossaan oli muiden mukana sittemmin Venäjän vastaisessa sodassa kuuluisaksi tullut tšetšeeni Šamil Basajev. Basajev johti operaatiota 2.-3. lokakuuta 1992, jossa hänen joukkonsa valtasivat Gagran yllätyshyökkäyksellä georgialaisilta. Georgian sota
1. elokuuta eteläossetialaiset separatistit syyttivät Georgian armeijaa kolmen sen joukkojen jäsenen ampumisesta Tskhinvalissa ja kolmen siviilin surmaamisesta kranaatinheitintulella. 2. elokuuta eteläossetialaisia naisia ja lapsia siirrettiin Venäjälle. Abhasian sota (1992–1993)
Georgialaistamistoimet päättyivät Stalinin kuoltua 1950-luvulla. Mihail Gorbatšovin uudistusten myötä abhaasit ja georgialaiset syyttivät molemmat toisiaan separatismista. Abhaasit näkivät georgialaisten halun irrottautua Neuvostoliitosta uhkana ja georgialaiset pelkäsivät abhaasien erottautuvan Georgiasta. Vuonna 1989 molemmat osapuolet järjestivät mielenosoituksia, jotka kärjistyivät 16 henkilön kuolemaan johtaneisiin yhteenottoihin saman vuoden heinäkuussa. Neuvostojoukot palauttivat kuitenkin järjestyksen. 25. elokuuta 1990 abhaasit julistivat Abhasian Neuvostoliittoon sidonnaiseksi tasavallaksi ja Georgian johtaja Zviad Gamsakhurdia julisti puolestaan maansa itsenäiseksi. Jännitteet vaikuttivat kuitenkin lievenevän, kun molemmat osapuolet saivat sovittua vallanjaosta elokuussa 1991. Sen mukaan abhaasit olisivat saaneet 28 paikkaa Abhasian 65-paikkaisessa parlamentissa, kun georgialaiset saisivat 26, sekä venäläiset ja armenialaiset 11 molemmat. Suunnitelmat romuttuivat kun Neuvostoliitto romahti ja Gamsakhurdia syöstiin vallasta Georgiassa. Samana vuonna päättyi Georgian käymä Etelä-Ossetian sota, josta vapautui nyt siellä taistelleet puolisotilaalliset joukot. Georgia oli myös perinyt entisen Neuvostoliiton Transkaukasian sotilasalueen varustuksen ja sillä oli näin ensimmäistä kertaa käytössään raskasta aseistusta. Georgian kansallinen neuvosto
Georgian kansallisen neuvoston jäsenet valittiin Georgian kansalliskongressissa, joka pidettiin Tbilisin Valtionvarainministeriön teatterissa (nykyinen Tbilisin ooppera- ja balettiteatteri). Kongressi alkoi 19. marraskuuta 1917 ja päättyi 23. marraskuuta. Siihen osallistui 329 edustajaa maan kaikista tärkeistä poliittisista puolueista ja sosiaalisista järjestöistä aina ammattiliitoista aatelisten yhdistyksiin ja kirkkoon saakka. Kongessi pidettiin Venäjällä tapahtuneen bolševikkien vallankaappauksen vuoksi; Georgia kuului tuolloin edelleen muodollisesti Venäjään. Neuvostoa hallitsi Georgian sosiaalidemokraattinen puolue ja menševikki Akaki Tškhenkeli valittiin sen puheenjohtajaksi. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Georgialaisten puolustusyritykset Kutaisin lähellä lannistuivat edelleen, kun puna-armeijan joukko-osasto hyökkäsi yllättäen Pohjois-Kaukasukselta edeten lähes läpäisemättömän Mamisonin solan kautta syvässä lumessa ja alas Rionin laaksoon. Suramissa 5. maaliskuuta 1921 käydyn verisen yhteenoton jälkeen myös 11. puna-armeija ylitti Likhin vuorijonon maan länsiosaan. Neuvostojoukot saapuivat 10. maaliskuuta Kutaisiin, jonka Georgian johto, armeija ja kansankaarti olivat hylänneet paeten Mustanmeren satamakaupunkiin Batumiin Lounais-Georgiassa. Osa georgialaisista joukoista vetäytyi vuorille ja jatkoi taistelua. Strategic Defense Initiative
Reaganin kauden varustelukilpaa ja etenkin SDI:tä on väitetty erääksi syyksi Neuvostoliiton kansantalouden romahdukseen. Yhdysvallat ei pystynyt hankkeen puitteissa rakentamaan kattavaa ohjuspuolustusta 1980-luvun teknologialla. Neuvostoliitto kuitenkin vastasi haasteeseen lisäämällä omien ohjustensa määrää (muun muassa SS-18 Satan -ohjus, jonka Neuvostoliitto nimesi SDI:n vasta-aseeksi, ja Buran-sukkula) aikana, jolloin sen kansantaloudessa oli ongelmia. Georgian sota
Keskiviikkona 6. elokuuta separatistit väittivät tuhonneensa kaksi Georgian panssariajoneuvoa Georgian yrittäessä ottaa haltuunsa tärkeää tietä hallitsevan ylängön. Georgia kielsi menettäneensä ajoneuvoja. Georgian presidentti Mihail Saakašvili määräsi iltapäivällä 6. päivä tulitauon, joka rikkoutui lähes välittömästi. Georgian mukaan osseetit yrittivät hyökätä Avnevin kylään. Separatistit syyttivät Georgiaa Hetagurovon kylän tulittamisesta konekivääreillä, kranaatinheittimillä ja panssarivaunuilla. Georgian yhdentymisministerin Temuri Jakobašvilin mukaan kapinallisjoukot tulittivat kahdeksaa georgialaiskylää ja osseettien mukaan georgialaiset tulittivat tykistöllä pääkaupunki Tskhinvalia ja osseettikyliä.
Georgia toi paikalle runsaasti raskasta aseistusta, muun muassa BM-21-raketinheittimiä. Georgia syytti Venäjän rauhanturvajoukkoja asettumisesta Etelä-Ossetian separatistien puolelle. Georgian sota
Georgian sota oli elokuun 2008 ensimmäisellä puoliskolla Georgian sotavoimien ja eteläossetialaisten separatistien, abhasialaisten separatistien sekä Venäjän joukkojen välillä käyty sota. Vuonna 1991–1992 alueella oli käyty Etelä-Ossetian sota. Venäjän federaation historia 2008 alkaen
Medvedev on tukenut voiman käyttöön pohjautuvaa ulkopolitiikkaa tarpeen vaatiessa, mistä on osoituksena Venäjän–Georgian sota elokuussa 2008. Venäjä on perinteisesti tukenut osseetteja, jotka haluavat irtautua Venäjän naapurivaltio Georgiasta. Etelä-Ossetia ja Abhasia ovat olleet 1990-luvun alkupuolelta lähtien käytännössä irtaantuneita Georgiasta. Georgian johtaja Miheil Saakašvili määräsi joukkonsa valtaamaan Etelä-Ossetian. Venäjä vastasi nopeasti, ja elokuussa 2008 Venäjän joukot vyöryivät Abhasiaan ja Etelä-Ossetiaan, sekä myös niiden rajojen yli Georgiaan. Molemmat sodan osapuolet rikkoivat ihmisoikeuksia. Georgialaisten hillitön tulitus kohdistui ajoittain vahingossa siviileihinkin, ja venäläiset sotilaat ryöstelivät georgialaisten koteja. Neuvostoliitto
Vuonna 1979 neuvostoarmeija kuitenkin puuttui suoraan sisällissotaan Afganistanissa. Neuvostoliiton tavoitteena oli tukea sille ystävällismielistä maallista hallintoa, jota uhkasivat muslimisissit. Yhdysvallat ja Pakistan tukivat sissejä taloudellisesti ja sotilaallisilla varusteilla, muun muassa toimittamalla niille amerikkalaisia Stinger-ilmatorjuntaohjuksia, joilla oli tarkoitus taistella neuvostojoukkojen ilmaherruutta vastaan. Mihail Gorbatšov veti viimein joukot maasta 1988. Merisodankäynti Georgian sodassa
Ukrainan presidentti Viktor Juštšenko ilmoitti, etteivät Georgian merisaartoon lähteneet alukset voi palata enää Krimin laivastotukikohtaan. Ilmoitus tarkentui myöhemmin presidentin määräykseksi, että venäläisten on ilmoitettava 72 tuntia ennen alusten palaamista Krimin laivastotukikohtaan. Venäjän federaatio kiisti kiellon laillisuuden Venäjän ja Ukrainan sopimukseen kuulumattomana, ja Ukrainan pääministeri Julija Tymošenko epäili Viktor Juštšenkon määräyksen laillisuutta sopimusten perusteella. Tämän jälkeen heräsi epäilys siitä, että Julija Tymošenko olisi syyllistynyt maanpetokseen, mitä alettiin tutkia. Zviad Gamsakhurdia
Georgian itsenäisyyttä ajanutta kansansuosikkia Gamsakhurdiaa vastaan käynnistettiin KGB:n aloitteesta laaja kansainvälinen mustamaalaus- ja disinformaatiokampanja, jossa oli mukana myös CIA. Kampanjoinnin syynä olivat muun muassa Kaspianmeren öljy- ja kaasuesiintymien kulkureitit. Suuri osa presidenttiä tukeneesta sivistyneistöstä liittyi oppositioon, ja Gamsakhurdian vastaisissa mielenosoituksissa presidenttiä nimiteltiin ”ceausescuksi”, ”fasistiksi” ja ”verenimijäksi”. Neuvostoliiton entisellä ulkoministerillä Eduard Ševardnadzella oli vahva osuus siihen, että Gamsakhurdia syöstiin neuvostoarmeijan tuella vallasta jo seitsemän kuukauden kuluttua. Tämä pakeni Georgiasta 6. tammikuuta 1992 maanpakoon Armeniaan ja Tšetšeniaan. Hän palasi kuitenkin jo syyskuussa 1993 johtamaan Länsi-Georgiassa aseistettua kapinaa, joka epäonnistui, ja hän kuoli hämärissä olosuhteissa Tšetšeniassa vuoden 1993 lopussa. Ordžonikidzen taistelu
Ordžonikidzen taistelu oli toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu Ordžonikidzen (nyk. Vladikavkazin) kaupungista Kaukasuksella marras–joulukuussa 1942. Saksan hyökättyä 25. lokakuuta 1942 Kaukasukselle, operaatio Edelweissin aikana, 700 panssarivaunua armeijaryhmä A:sta (johon kuului muun muassa 1. panssariarmeija) hyökkäsivät Elchotowon alueelta viidenkymmenen kilometrin päähän aluepääkaupunki Ordžonikidzea kohti. Kaupunki oli pohjoinen lähtöpiste Georgian sotilastielle ja sitä kautta saksalaiset olisivat edenneet jopa Tbilisiin asti. Hyökkäävät saksalaisjoukot kohtasivat alueella voimakasta vastarintaa ja eteneminen oli hidasta. 2. marraskuuta 1942 Saksan 13. ja 23. panssaridivisioonat saavuttivat kaupungin länsilaidan kovan taistelun jälkeen. Taistelun aikana neuvostosotilas Pjotr Barbašov sulki omalla ruumiillaan vihollisen puolustuspesäkkeen ampuma-aukon, varmistaen voiton saapuville alaosastoille. Tästä urotyöstä hänelle myönnettiin postuumisti Neuvostoliiton sankarin kunnianimi. 7. marraskuuta 1942 Neuvostoliiton joukot kaupungin pohjois- ja eteläpuolella tuhosivat yli 300 saksalaispanssarivaunua. Nelipäiväinen Vladikavkazin taistelu päättyi panssarijoukkojen täydelliseen tappioon. Tämän jälkeen saksalaiset joukot pysähtyivät kaupungin laitamalle aloittaen joulukuun loppuun asti kestävän asemasodan, jota huonot sääolosuhteet ja lumimyrskyt vaikeuttivat. Saksalaiset eivät enää saavuttaneet uusia alueellisia voittoja kaukasuksella. Georgian sota
Venäjän uutistoimiston RIA Novostin sivuille hyökättiin ja ne kaatuivat muutamaksi tunniksi 10. elokuuta. Venäläisen englanninkielisen tv-kanavan RussiaTodayn sivuilla hyökättiin ja ne kaatuivat 12. elokuuta noin vuorokauden ajaksi. Leninin testamentti
Leniniä innoitti Stalinin kansallisuuspolitiikan tuomitsemiseen vuoden 1922 lopulla kärjistynyt Gruusian kysymys. Tällöin Stalin ja hänen suojattinsa Sergo Ordžonikidze pyrkivät brutaalein keinoin Georgian venäläistämiseen. Leniniä järkytti varsinkin marraskuussa 1922 sattunut tapaus, jossa Ordžonikidze oli kesken kokouksen hyökännyt puukon ja raskaan paperipainon kanssa Georgian kommunistijohtaja Mikheil Okudžavan kimppuun, ja Stalin pyrki jälkeenpäin suojelemaan Ordžonikidzea seurauksilta. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Georgia onnistui irrottautumaan Venäjästä vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen kaoottisten jälkiseurausten aikana. Kun maa oli epäonnistuneesti yrittänyt muodostaa Armenian ja Azerbaidžanin kanssa federatiivisen tasavallan, Georgian johtajat julistivat maan itsenäiseksi 26. toukokuuta vuonna 1918 nimellä Georgian demokraattinen tasavalta. Vaikka Georgia kärsikin sisäisistä ongelmista ja satunnaisista konflikteista naapuriensa kanssa, se onnistui säilyttämään itsenäisyytensä ja sai uudet rajansa suhteellisen hyvään hallintaan Venäjän sisällissodan aikana. Georgian historia
Helmikuussa 1921 puna-armeija valloitti Georgian lyhyen sodan jälkeen. Georgian hallitus joutui pakenemaan. Hajanaista vastarintaa 1921–1924 seurasi laaja isänmaallinen kansannousu elokuussa 1924. Georgian–Venäjän vakoilujupakka
Georgian ja Venäjän suhteiden on laajasti raportoitu tiukentuneen vuoden 2003 marraskuun Georgian samettivallankumouksen jälkeen, jolloin uudistusmielinen Mikheil Saakašvili nousi valtaan. Georgian sota
EU:n tilaama, lähes 1200-sivuinen raportti on kattavin selvitys sodasta. Sen mukaan Georgia aloitti sodan, mutta se tapahtui Venäjän pitkään jatkuneen provokaation jälkeen. Brysselissä 2009 julkistettu raportti pitää sekä Venäjää että Georgiaa syypäinä vuoden 2008 elokuussa käytyyn sotaan. Venäjän propaganda vaikutti vuoden eu-raporttiin. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Moskovan mukaan suhteet Georgiaan rapautuivat siksi, että Georgia väitetysti rikkoi maiden välistä rauhansopimusta, pidätti uudelleen georgialaisia bolševikkeja ja esti Armeniaan suuntautuneiden saattueiden kulun, ja koska maan epäiltiin tukevan Pohjois-Kaukasuksen aseistettuja kapinallisia. Georgian demokraattinen tasavalta
Pohjoisessa Georgia rajautui useisiin Venäjän sisällissodan eri osapuolten hallitsemiin alueisiin, kunnes bolševikit saivat jalansijan Pohjois-Kaukasuksella keväällä 1920. Neuvosto-Venäjän ja Georgian välisen rajan määritti vuoden 1920 Moskovan rauhansopimus. Sotšin konfliktin aikana Venäjän valkoisten joukkojen kanssa Georgia piti lyhyen aikaa hallussaan Sotšin aluetta (1918). Georgian sota
Alueen konfliktit alkoivat vuonna 1991. Etelä-Ossetian sodassa vuosina 1991–1992 sai surmansa arviolta 2 000 ihmistä. Konfliktin seurauksena alueen georgialaisia muutti muualle Georgiaan. Aselepo solmittiin vuonna 1992. Aselepoa valvomaan perustettiin Venäjän ja Georgian yhteinen rauhanturvaoperaatio, johon osallistui 500 rauhanturvaajaa Venäjältä, Pohjois-Ossetiasta ja Georgiasta kustakin. Tbilisin mielenosoitukset 1956
Tapahtumien katsotaan lopullisesti muuttaneen georgialaisten suhtautumisen Neuvostoliittoon epäluuloiseksi. Neuvostoliitto yritti kyllä parantaa suhteita tukemalla georgialaisten kulttuurityötä ja järjestämällä suurelliset Georgian 1500-vuotisjuhlat vuonna 1958. Nuorten kapinallisuus ilmeni hajanaisina maanalaisina neuvostovastaisina ryhminä. Mielenosoituksen osallistujina tai silminnäkijöinä oli Georgian tulevia itsenäisyysmiehiä kuten Merab Kostava ja Zviad Gamsakhurdia. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Neuvostoliiton historioitsijat pitivät Georgian ja Neuvosto-Venäjän välistä konfliktia osana Venäjän sisällissotaa, johon ympärysvallat sekaantuivat. Puna-armeijan hyökkäys oli virallisen neuvostoversion mukaan vastaus avunpyyntöön, joka seurasi Georgian työläisten ja talonpoikien aseellista kapinaa. Käyttäen kontrolliaan koulutuksessa ja mediassa neuvostohallinto loi onnistuneesti kuvan populaarista sosialistisesta vallankumouksesta. Suurin osa georgialaisista historioitsijoista ei saanut pääsyä kirjastojen rajoitettuihin "spetshran"-erikois- ja käsikirjoituskokoelmiin, joissa käsiteltiin myös neuvostohistorian "ei-hyväksyttävää" osaa, erityisesti imperialistisiksi tulkittavia toimia tai tietoja, joiden voitiin tulkita vastustavan yleistä käsitystä kansan kapinasta menševikkejä vastaan. Georgian mafia
Melkein kaikki johtajat Venäjällä vuoden 1917 vallankumouksessa aloittivat uransa jollain tavallisten rikosten parissa. Josef Stalin oli mukana useissa ryöstöissä ml. kuuluisa pankkiryöstö kotimaansa Georgian pääkaupungissa Tbilisissä 1907. He ottivat lempinimensäkin bandiiteilta, Stalinin lempinimi oli Koba. Dzerzhinsky oli lempinimeltään Iron Felix. Georgian sota
Vuonna 2004 Georgian presidentiksi valittiin Kiovan valtionyliopistossa ja Yhdysvalloissa opiskellut Mikheil Saakašvili. Hän oli luvannut palauttaa Georgian reuna-alueet takaisin maansa tosiasialliseen valvontaan, missä ne eivät ole olleet 1992 jälkeen, mitä varten Georgia alkoi varustautua Yhdysvaltain, Israelin ja Ukrainan tuella. Valtion varoista huomattava osa kohdistettiin varustautumiseen. Syksyllä 2006 Georgia pidätti venäläisiä upseereita syytettyinä vakoilusta. Venäjä käynnisti painostuskampanjan, jossa boikotoitiin georgialaisia tuotteita. Talvisodan tausta
Neuvostoliitto haki 1930-luvun puolivälistä lähtien itselleen edullisempia rajoja ja tukikohtia Suomesta. Vuonna 1938 NKVD-agentti Boris Jartsev esitti konkreettiset vaatimukset Suomelle vedoten Saksan uhkaan: Suomen olisi pitänyt solmia puolustusliitto Neuvostoliiton kanssa. Suomi torjui vaatimukset eikä Suomen hallitus tajunnut Jartsevin toimineen Neuvostoliiton ylimmän johdon valtuuttamana. Molotov–Ribbentrop-sopimuksen jälkeen syksyllä 1939 Neuvostoliitto esitti julkisesti vaatimuksensa, joihin kuului nyt maiden välisen rajan siirtäminen Karjalankannaksella kauemmas Leningradista. Suomi oli valmis vain aivan pienimuotoiseen rajanoikaisuun, mikä ei riittänyt Neuvostoliitolle. Lopulta Neuvostoliitto hyökkäsi Suomeen ilman sodanjulistusta 30. marraskuuta 1939. Georgia
Georgian–Venäjän sota iski vuonna 2008 maan talouteen. Saakašvili arvioi sodan aiheuttaneen Georgian infrastruktuurille 1,4 miljardin euron vahingot. Georgialle päätettiin myöntää lokakuussa 2008 yhteensä 4,55 miljardin dollarin suuruinen apupaketti. Talous on noussut jaloilleen hitaasti vuosina 2010-2013, mutta ulkomaiset investoinnit eivät ole nousseet konfliktia edeltävälle tasolle. Georgian sota
Torstaina 7. elokuuta Georgian presidentti Mikheil Saakašvili ilmoitti kuuden aikaan televisiopuheessaan tulitauosta ja neuvottelujen alkamisesta perjantaina. Noin kello kymmenen illalla Georgian joukot siirtyivät tykistön tukemina Etelä-Ossetian eteläisiin kyliin. Taistelut jatkuivat koko yön Tskhinvalin laitamilla. Etelä-Ossetian joukot kertoivat tuhonneensa yöllä noin 30 Georgian panssaria. Kaupungin väestö pakeni tykistötulta kellareihin. Puhelinyhteydet kaupunkiin katkesivat perjantaina puolen päivän aikoihin. Georgialainen kenraali kuvasi operaatiota "perustuslaillisen järjestyksen palauttamiseksi." Abhasian sosialistinen neuvostotasavalta
Abhasia oli aiemmin ollut Georgian demokraattisen tasavallan autonominen provinssi. Se joutui neuvostojoukkojen hallintaan, kun Neuvosto-Venäjän puna-armeija hyökkäsi Georgiaan helmi–maaliskuussa vuonna 1921. 4. maaliskuuta 1921 puna-armeija otti yhdessä paikallisten vallankumoustaistelijoiden kanssa haltuunsa Abhasian pääkaupungin Suhumin, jonne perustettiin väliaikainen neuvostohallinto, Abhasian vallankumouskomitea (revkom). 31. maaliskuuta 1921 Abhasian SNT julistettiin perustetuksi erityisessä konferenssissa, johon osallistuivat Sergo Ordžonikidze, Šalva Eliava, Efrem Ešba ja Nestor Lakoba, mutta kysymys tasavallan suhteista Georgiaan ja Venäjään jätettiin avoimeksi. 21. toukokuuta 1921 Georgian revkom toivotti tervetulleeksi uuden "itsenäisen Abhasian sosialistisen neuvostotasavallan" ja sanoi, että suhteiden laadusta pitäisi sopia tasavaltojen ensimmäisissä omissa työväen kongresseissa. Georgian sota
Heinäkuussa 2008 Etelä-Ossetia valitti kuitenkin Georgian aktivoituneesta toiminnasta, ja Venäjän federaatio järjesti ylilennon usealla hävittäjälentokoneella Tskhinvalin yläpuolella, mitä Georgia piti ilmatilan loukkauksena. Venäjän federaation ulkoasiainministeriö tunnusti ylilennon, mutta ilmoitti, että toimi oli tarkoitettu "viilentämään Tbilisin kuumapäitä". Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Päätös kannattaa hyökkäystä ei kuitenkaan ollut yksimielinen. Sitä vastusti Karl Radek ja se pidettiin salassa Trotskilta, joka oli tuohon aikaan Uralin alueella. Trotski oli niin suuttunut keskuskomitean päätöksestä ja Ordžonikidzen roolista sen toteuttamisessa, että palatessaan Moskovaan hän vaati, tosin turhaan, erityisen asiaa tutkivan puoluekomission perustamista. Myöhemmin Trotski kuitenkin sopeutui tapahtuneeseen ja jopa puolusti hyökkäystä erityisessä lehtisessä. Georgian sota
Georgian presidentti Mikheil Saakašvilia haastateltiin 8. elokuuta 2008 yhdysvaltalaisella CNN-kanavalla, jossa hän vetosi kansainväliseen yleisöön ja sanoi muun muassa että Georgia on tilanteessa kuin Suomi oli vuonna 1939 Neuvostoliiton kanssa. ja maan puolustautuvan venäläistä aggressiota vastaan ja Venäjän hyökänneen Georgiaan sekä "amerikkalaisia arvoja vastaan." Tuossa haastattelussa Saakašvili ei vielä sanonut Georgian olevan sodassa, vaan puolustautuvan aggressiota vastaan. Huhtikuun 9. päivän tragedia
Huhtikuun 9. päivän tragedia radikalisoi Georgian neuvostovaltaa vastustavan opposition. Muutamaa kuukautta myöhemmin snt:n korkeimman neuvoston 17.–18. marraskuuta pidetyssä kokouksessa tuomittiin virallisesti Georgian demokraattisen tasavallan miehitys ja liittäminen Neuvosto-Venäjään vuonna 1921. Augustus Agar
Harry Ferguson on esittänyt teorian, että Kronstadtiin tehdyillä hyökkäyksillä oli tarkoitus provosoida Neuvosto-Venäjä hyökkäämään rajan yli Suomeen ja vetää Suomi mukaan Venäjän sisällissotaan. Suunnitelman takana olisi ollut Britannian tiedustelupalvelu MI6, ja se olisi liittynyt Suomen valtionhoitajana toimineen Mannerheimin lähipiirin vallankaappaussuunnitelmiin. Naratšjärven taistelu
Venäläisten päätöksen taustalla ryhtyä hyökkäykseen oli Verdunin taistelu, jonka häviämisen uhka sai Ranskan Joseph Joffren painostamaan muita ympärysvaltoja ryhtymään hyökkäyksiin keskusvaltoja vastaan. Venäjän ohella hyökkäykseen ryhtyi tosin vain Italia, jolla silläkään ei ollut menestystä. Venäläiset päättivät suorittaa oman hyökkäyksensä Valko-Venäjällä. Suunnitelmana oli vapauttaa saksalaisille menetetyt alueet Baltian provinsseissa. Hyökkäysalueella oli vain noin 75 000 saksalaista 300 000 venäläistä vastaan. Venäläiset joukot olivat kuitenkin melko kokemattomia ja tämän puutteen korjaamiseksi hyökkäyksen tueksi asetettiin 1 000 tykkiä. Aikanaan tämä tarkoitti suurinta tykkikeskitystä taistelussa. Ruusuvallankumous
Georgian samettivallankumous (tai Tšekkoslovakian vuoden 1989 verettömän vallankumouksen tapaan Georgian ruusuvallankumous tai Ruusujen vallankumous) on tapahtumasarja, joka sai alkunsa Neuvostoliitosta itsenäistyneen Georgian toisen presidentin, Eduard Ševardnadzen kannattajien vaalipetosepäilyistä 2. marraskuuta 2003 järjestetyissä parlamenttivaaleissa. Epäilemäänsä vaalipetosta vastustavat mielenosoittajat kokoontuivat Tbilisiin ja Ševardnadze luopui 23. marraskuuta 2003 presidentin virasta. Georgia
Vaikka liitos Venäjään merkitsi itsenäisyyden menetystä ja Georgian ortodoksisen kirkon autokefalia lakkautettiin vuonna 1811, liitos avasi myös uuden ikkunan Eurooppaan ja vakautti maan tilanteen – puolessatoista vuosisadassa Georgian väkiluku kasvoi kahdeksankertaiseksi. Maan hallinto järjestettiin venäläisen mallin mukaan. Tyytymättömyys uutta isäntää kohtaan johti kuitenkin kansannousuihin jo vuonna 1812 ja uudelleen 1820-luvun alussa sekä epäonnistuneeseen vallankaappausyritykseen vuonna 1832, joka päätti toiveet Bagrationi-dynastian uudesta valtaannoususta. Vuosisadan puolivälissä Georgia alkoi vähitellen teollistua ja samalla vanhan aateliston ja feodaalijärjestelmän merkitys väheni. Kulttuurin ja koulutuksen elpyminen merkitsi kansallisen tietoisuuden uutta heräämistä ja akateemista kiinnostusta maan menneisyyttä kohtaan. 1800-luvun lopun vuosikymmenet merkitsivät pienimuotoista teollista vallankumousta: rautatie Tbilisistä Potiin avattiin vuonna 1872, muuttoliike maaseudulta kaupunkeihin kiihtyi ja pääkaupungin väkiluku kaksinkertaistui. Panslavismi toi mukanaan venäläistämistoimia, joita vastustavan isänmaallisen liikkeen johtajaksi nousi Ilia Tšavtšavadze. Etelä-Ossetian konflikti
1980-luvun loppupuolella Georgian sosialistisessa liittotasavallassa noussut nationalismi ja maan siirtyminen kohti itsenäisyyttä alkoivat herättää vastustusta Ossetian nationalistisessa organisaatiossa, Ademon Nykhasissa. Organisaatio vaati suurempaa itsenäisyyttä ja lopulta yhdistämistä Venäjälle kuuluvaan Pohjois-Ossetiaan. 10. marraskuuta 1989 Etelä-Ossetian korkein neuvosto hyväksyi päätöksen, jolla Etelä-Ossetia yhdistettäisiin Venäjän sosialistiseen federatiiviseen neuvostotasavaltaan kuuluvaan Pohjois-Ossetian autonomiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan. Päivää myöhemmin Georgian korkein neuvosto kumosi päätöksen. 23. marraskuuta tuhannet georgialaiset nationalistit marssivat Zviad Gamsakhurdian ja muiden opposition johtajien johtamina Etelä-Ossetian pääkaupunkiin Tskhinvaliin pitämään kokousta. Ossetialaiset tukkivat tien ja Puna-armeijan väliintulo esti kahden mielenosoituksen yhteenoton. Puna-armeijan komentajat saivat Georgian mielenosoittajat kääntymään takaisin. Myöhemmissä georgialaisten ja ossetialaisten yhteenotoissa kuitenkin haavoittui useita ihmisiä. Georgianjuutalaiset
Georgiasta tuli lyhyeksi aikaa itsenäinen valtio Venäjän keisarikunnan romahduksen jälkeen vuonna 1918. Itsenäinen Georgia soi juutalaisille jälleen täydet oikeudet ja he osallistuivat suuremmissa määrin julkisiin tapahtumiin. Georgian lyhyt itsenäisyys päättyi bolševikkien kautta 1920-luvulla ja Georgiasta tuli osa Neuvostoliittoa. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan Neuvostoliitossa oli yli 21 000 georgianjuutalaista, joista 96,6 % puhui georgiaa äidinkielenään. Toisen maailmansodan aikana Georgian juutalaisia palveli Neuvostoliiton armeijassa ja kotirintamalla. Israel itsenäistyi vuonna 1948, mutta Neuvostoliiton viranomaiset estivät paikallisten juutalaisten maastamuuton maahan. Vuonna 1969 useat georgianjuutalaisperheet kirjoittivat kirjeen Yhdistyneille kansakunnille vaatien oikeutta muuttaa Israeliin ensimmäisenä vetoomuksena asian puolesta Neuvostoliitossa. Israel käytti tätä sittemmin laajasti kampanjoidessaan juutalaisten kohtelua vastaan Neuvostoliitossa. Maastamuuttoa koskevia säädöksiä lievenettiin sen jälkeen, kun joukko georgianjuutalaisia järjesti nälkälakon Moskovassa vuonna 1971. Georgian demokraattinen tasavalta
Kansainliiton kiellettyä Georgian liittymisen maa sai "de jure" -tunnustuksen liittoutuneilta 27. tammikuuta 1921. Tämä ei kuitenkaan estänyt Neuvosto-Venäjää hyökkäämästä Georgiaan kuukautta myöhemmin. Timur Lenkin hyökkäykset Georgiaan
Turkkilaismongolialainen valloittaja Timur Lenk hyökkäsi Georgiaan, kristittyyn kuningaskuntaan Kaukasuksella, useita kertoja vuosina 1386–1404 tuhoisin seurauksin. Timurin laaja valtakunta ulottui suurimmillaan Keski-Aasiasta Anatoliaan saakka. Hyökkäykset liittyivät läheisesti Timurin ja Tokhtamyshin väliseen taisteluun. Tokhtamysh oli Kultaisen ordan viimeinen kaani ja Timurin kilpailija. Georgian historia
Georgia pakotettiin liittymään "Transkaukasian neuvostotasavaltaan", johon kuuluivat Armenia, Georgia ja Azerbaidžan. Neuvostohallinto erotti maasta useita historiallisia alueita Turkille (Tao-Klardžeti), Armenialle (Loren alue), Azerbaidžanille (Hereti/Saingilo) ja Venäjälle (osa Mustanmeren rannikkoa). Neuvostovalta oli julmaa: noin 50 000 ihmistä teloitettiin 1921–1924 ja yli 150 000 tapettiin Stalinin ja hänen salaisen poliisin georgialaisen päällikön Lavrenti Berijan puhdistuksissa 1935–1938, 1942 ja 1945–1951. Vuonna 1936 Kaukasian neuvostotasavalta hajotettiin ja Georgia muodosti Gruusian sosialistisen neuvostotasavallan. Georgian sota
Georgian keskuspankin sivuille murtauduttiin, ja ne korvattiin kuvilla, joissa Georgian presidentin kuva oli lisätty 1900-luvun tunnettuja diktaattoreita esittäviin kuviin. Georgian puolustusministeriön sivuille oli murtauduttu. Hyökkäys muistutti tekotavaltaan Viroon vuonna 2007 kohdistunutta kyberhyökkäystä. Georgian ulkoministeriön sivuille murtauduttiin, ja ne korvattiin kuvilla, joissa rinnastetaan Georgian presidentti ja Adolf Hitler. Georgian sota
Georgian viranomaiset päättivät 11. elokuuta ”taistella disinformaatiota vastaan” ja keskeyttivät kaikkien venäläisten televisiokanavien lähetykset maassa. Georgian johtava internetyhteyden tarjoaja Caucasus Online esti pääsyn kaikki .ru-päätteen verkkosivulle. Myös useita georgialaisia uutispalveluja, kuten Rustavi 2, civil.ge, media.ge ja Interpressnews.ge suljettiin tai ne kaadettiin. Vladimir Arutinian
Aluksi Georgian viranomaiset raportoivat, että kranaatti ei ollut toimintakunnossa, mutta myöhemmin kävi ilmi, että se oli neuvostoliittovalmisteinen RGD-5-kranaatti, joka mahdollisesti ei lauennut, koska se oli osunut yleisön joukossa olleeseen tyttöön, mikä pehmensi sen törmäystä ja esti sitä laukeamasta. Timur Lenkin hyökkäykset Georgiaan
Georgialaiset kuuluivat ensimmäisiin ei-islaminuskoisiin kansoihin, jotka kärsivät Timurin hyökkäyksistä. Ensimmäisessä ainakin seitsemästä invaasiosta Timur ryösti Georgian pääkaupungin Tbilisin ja vangitsi Georgian kuninkaan Bagrat V:n vuonna 1386. Georgialaiset taistelivat lyhyen aikaa Timurin joukkoja vastaan, mikä sai aikaan uuden turkkilaismongolialaisten armeijoiden hyökkäyksen. Bagratin poika ja seuraaja Giorgi VII aloitti päättäväisen vastarinnan ja taisteli suuren osan valtakaudestaan (1395–1405) Timuria vastaan. Timur johti suurinta osaa hyökkäyksistä itse alistaakseen Georgian itsepäisen kuninkaan valtaansa. Vaikka hän ei saanutkaan Georgiaa tiukasti hallintaansa, maa kärsi iskun, josta se ei koskaan toipunut ennalleen. Siihen mennessä kun Giorgi VII:n oli pakko hyväksyä Timurin rauhanehdot ja suostua maksamaan suojelurahaa, hän ei hallinnut juuri muuta kuin tuhoutuneita kaupunkeja, hävitettyä maaseutua ja särkynyttä kuningaskuntaa. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Välikohtauksia syntyi myös Dušetin kaupungissa ja osseettien keskuudessa Koillis-Georgiassa. Osseetit eivät pitäneet Georgian hallituksesta, sillä se ei suostunut antamaan heille autonomiaa. Georgialaiset joukot onnistuivat hillitsemään liikehdintää joillakin alueilla, mutta Neuvosto-Venäjän hyökkäyksen valmistelut olivat jo pitkällä. Kun Georgian armeija siirtyi Lorriin murskaamaan kapinaa, Lenin lopulta myöntyi Stalinin ja Ordžonikidzen toistuviin pyyntöihin sallia puna-armeijan hyökätä Georgiaan. Lopullisen päätöksen teki 14. helmikuuta Neuvosto-Venäjän kommunistisen puolueen keskuskomitea: Georgian historia
Beijingin olympialaisviikolla yritti Georgia sotilaallista ratkaisua aseleponeuvottelujen kestäessä 7.–8. elokuuta 2008 Venäjän federaation pääministeri Vladimir Putinin ollessa olympialaisissa sillä tuloksella, että Venäjän federaatio lähetti ensin Etelä-Ossetiaan neljä moottoroitua rykmenttiä Rokin solan kautta ja myöhemmin 9 000 laskuvarjosotilasta Abhasiaan varmistamaan Kodorin solan. Voimasuhteiden tasoituttua georgialaissotilaat vetäytyivät ja pakenivat kohti Tbilisiä luovuttaen Gorin kaupungin, 65 T-72- ja T-55-taistelupanssarivaunua sekä noin 30 miehistönkuljetusvaunua sekä ensimmäisen prikaatin varikon venäläisille. Osa viivyttämään jätettyä reserviä antautui miltei taisteluitta. Georgia
Georgialaiset eivät alistuneet uuteen kohtaloonsa ja sissisotaa miehitysjoukkoja vastaan käytiin useilla alueilla. Vuoden 1924 elokuun kansannousu epäonnistui: kommunistit surmasivat vähintään 7 000–10 000 henkeä ja karkottivat 20 000 Siperiaan. Vaikka Leninin NEP-politiikka edesauttoi seuraavan vuosikymmenen aikana taloudellista kasvua ja teollistumista, Georgian maatalouden väkivaltainen pakkokollektivisointi 1930-luvun alussa sai aikaan lukuisia kansannousuja ympäri maata. Georgian teollistamista jatkettiin toisen viisivuotissuunnitelman aikana Stalinin nimittämän Lavrenti Berijan johdolla. Hänellä oli keskeinen asema Stalinin vuosien 1936–1937 suuressa puhdistuksessa, joka iski rajusti Georgian jäljelle jääneeseen älymystöön. Georgialaisilla oli merkittävä rooli toisessa maailmansodassa, mutta Stalinin terrori jatkui vielä sodankin jälkeen. Georgian demokraattinen tasavalta
Neuvostolähteiden mukaan suhteet Georgiaan huononivat, sillä maan väitettiin rikkovan rauhansopimusta, estävän maan läpi Armeniaan kulkevien saattueiden kulkua, pidättävän uudelleen bolševikkijohtajia ja tukevan Pohjois-Kaukasuksen kapinallisia. Toisaalta Georgia syytti Moskovaa hallituksenvastaisten mielenosoitusten lietsomisesta eri puolilla maata ja rajakahakoiden aiheuttamisesta Zaqatalan alueella (silloin osa Georgiaa), josta kiisteltiin Azerbaidžanin kanssa. Lorrin "neutraali alue" aiheutti myös haasteita, sillä Neuvosto-Armenia vaati Georgian (Armenian tasavallan kaatumisesta lähtien) alueella pitämien joukkojen vetämistä pois. Puna-armeija
Saksalaishyökkäyksen Neuvostoliiton maaperällä aiheuttamat tuhot saivat Neuvostoliiton muodostamaan kylmän sodan doktriinin, jonka tavoite oli taistella vihollisia vastaan niiden omalla maaperällä tai mahdollisesti satelliittivaltioiden puskurivyöhykkeellä. Turvatakseen tuon puskurivyöhykkeen olemassaolon neuvostojoukot kukistivat kaikki sosialisminvastaiset kansannousut DDR:ssä, Unkarissa ja Tšekkoslovakiassa 1950- ja 1960-luvuilla. Venäjän hyökkäys Hivaan 1839–1840
Venäjän hyökkäys Hivaan 1839–1840 oli Venäjän keisarikunnan tekemä sotaretki Hivan kaanikuntaa vastaan talvella 1839–1840. Virallinen syy hyökkäykselle oli paikallisen hallitsijan rankaisu venäläisten karavaanien ryöstelystä ja venäläisten orjien otosta, mutta sotaretki oli myös osa niin sanottua suurta peliä eli Venäjän ja Britannian kilpailua vallasta Keski-Aasiassa. Sotaretki ei koskaan saavuttanut tavoitteitaan, vaan venäläiset joutuivat kääntymään takaisin ankaran talven takia ja kärsivät suuria tappioita. Georgian sota
Georgialaiset asettuivat puolustukseen MTshetaan 15 km:n päässä pääkaupungista Tblisista. Samana päivänä nähtiin vielä kuuden georgialaisen taisteluhelikopterin hyökkäävän Etelä-Ossetiassa. Seuraavana päivänä puolestaan venäläiset pommittivat Gorin keskustaa miltei kaksi tuntia. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Venäjä oli tunnustanut Georgian itsenäisyyden 7. toukokuuta vuonna 1920 solmitussa Moskovan sopimuksessa, eikä Georgian valloittamisesta oltu Moskovassa yksimielisiä. Hyökkäyksen pääsuunnittelijat olivat kaksi vaikutusvaltaista georgialaissyntyistä neuvostovirkamiestä, Josif Stalin ja Grigori Ordžonikidze, jotka saivat luvan hyökätä Georgiaan neuvostojohtaja Vladimir Leniniltä 14. helmikuuta 1921, maan "talonpoikien ja työläisten kapinan" tukemisen verukkeella. Neuvostojoukot valtasivat Georgian pääkaupungin Tbilisin raskaiden taisteluiden jälkeen ja julistivat Georgian SNT:n syntyneeksi 25. helmikuuta 1921. Maan loppuosa saatiin vallatuksi kolmen viikon sisällä, mutta neuvostovalta Georgiassa vakiintui vasta syyskuussa vuonna 1924. Turkin miehitys Georgian luoteisosassa lähes samanaikaisesti (helmi–maaliskuussa 1921) uhkasi kehittää kriisin Moskovan ja Ankaran välille, ja se johti merkittäviin alueluovutuksiin Neuvosto-Venäjältä Turkille Karsin sopimuksessa. Perevi
"As agreed at the Russia-EU summit in Nice, that work was carried out, and after this Russian units left the Perevi checkpoint. But in response the Georgian leadership made a new provocation by immediately flooding Perevi with its Special Forces troops (more than 120 heavily armed soldiers) in gross violation of the Medvedev-Sarkozy plan and the mandate of the European Union Monitoring Mission, whose job it is to prevent Georgia from militarizing the zones adjacent to South Ossetia. The introduction of the Georgian SF troops was accompanied by PR spin and propaganda with the invitation of foreign correspondents, thus creating a menace of a sharp destabilization of the situation on the border of South Ossetia and Georgia." - MINISTRY OF FOREIGN AFFAIRS OF THE RUSSIAN FEDERATION INFORMATION AND PRESS DEPARTMENT, PRESS RELEASE, On the Situation Surrounding Perevi, 2078-19-12-2008 Georgian sota
Etelä-Ossetialla oli pyrkimyksiä olla osaa Venäjää ja sitä kautta Pohjois-Ossetiaa. Monet omasivat yhä Venäjän passin ja käyttivät Venäjän ruplia. Venäjä maksoi eläkkeitä, sillä Neuvostoliiton aikana työuransa päättäneet olivat Venäjän kansalaisia. Venäjän mukaan jopa puolet Etelä-Ossetian 70 000 asukkaasta on anonut Venäjän federaation kansalaisuutta. Venäjä väitti myös sen sotatoimien syynä olleen suunniteltu suojelemaan omia kansalaisiaan Etelä-Ossetiassa ja se kunnioittaa Georgian alueellista koskemattomuutta. 26. elokuuta 2008 Venäjä kuitenkin tunnusti Etelä-Ossetian ja Abhasian itsenäisyyden. Georgian sota
Venäjän tiedotus on suhtautunut kriittisesti Ukrainaan Georgian armeijan varustajana, vaikka se on ollut vain yksi Georgiaa varustellut valtio. Venäjän federaation tiedottaja, pääesikunnan varapäällikkö kenraalieversti Anatoli Nogovitsyn epäili Venäjän neljän lentokoneen tappion aiheutuneen Ukrainan Georgialle toimittamista BUK M1 -ilmatorjuntaohjuksista. Georgian sota
Tiedotuksesta Venäjän federaation asevoimien puolesta vastasi ja vastaa apulaisesikuntapäällikkö, kenraalieversti Anatoli Nogovitsyn. Georgian puolesta Georgian presidentti Mikheil Saakašvili antoi runsaasti lausuntoja mm. suorissa haastatteluissa BBC World ja CNN-uutiskanavilla, mutta Georgian armeijan puolesta ei Venäjän federaation asevoimien tai Naton tapaista jatkuvaa tiedotusta järjestetty. Georgian valtion ja uutistoimistojen verkkosivustot joutuivat palvelunestohyökkäysten alaiseksi. Ongelman poisti ensimmäisenä Georgian ulkoasiainministeriö, joka perusti Georgian puolustusministeriön ja Georgian ulkoasiainministeriön verkkosivujen poistuttua käytöstä Googlen omistamalle Bloggerille oman sivuston, joka toimi koko ajan. Toisessa vaiheessa Puolan presidentti tarjosi kolmannen kanavan linkkinä Puolan presidentin virallisilta verkkosivuilta puolalaiselle palvelimelle. Georgian ulkoasiainministeriö julkaisee edelleen myös Bloggerilla Georgian puolustusministeriön tiedotteita ja omansa. Vladimir Arutinian
Yhdysvaltain presidentti George W. Bush oli puhumassa tuhansien ihmisten edessä Georgian pääkaupungin Tbilisin Vapaudenaukiolla 10. toukokuuta 2005. Tilaisuudessa oli myös Georgian presidentti Mikheil Saakašvili, joka oli lähellä Bushia. Bush oli juuri aloittanut puheensa, kun Arutinian heitti kankaaseen käärityn kranaatin kohti puhujan koroketta. Kranaatti putosi laukeamatta noin 30 metrin päähän presidenteistä. Bush ja Saakašvili saivat tietää murhayrityksestä vasta tilaisuuden jälkeen. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Samalla kun Turkin ja Neuvosto-Venäjän väliset neuvottelut olivat käynnissä Moskovassa, aselepo menševikkien kanssa salli bolševikkien toimia epäsuorasti ja salavihkaa tuhansien Georgian kansallisen armeijan sotilaiden kautta, jotka olivat liikkeellä Batumin reunamilla ja valmiita taistelemaan kaupungista. 18. maaliskuuta kenraali Mazniašvilin komennuksessa olleet georgialaiset joutuivat rajuun katutaisteluun turkkilaisen varuskunnan kanssa. Taistelun raivotessa menševikkihallitus nousi italialaiseen alukseen ja purjehti maanpakoon ranskalaisten sotalaivojen saattamana. Taistelut loppuivat 19. maaliskuuta, jolloin satama sekä suurin osa kaupungista olivat georgialaisten käsissä. Samana päivänä Mazniašvili luovutti kaupungin Revkomille, ja Žloban ratsuväki saapui Batumiin vahvistaen sen bolševikkihallintoa. Georgia
Neuvostokaudella Georgia oli merkittävä elintarvikkeiden ja mineraalien tuottaja sekä matkailukohde. Maassa oli myös aktiivinen harmaata taloutta harjoittava yksityissektori. Toisaalta Georgia oli myös riippuvainen tuonnista pitääkseen yllä teollisuuttaan. Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen tuonti häiriintyi ja epävakaat poliittiset olot haittasivat talouden uudelleenjärjestelyä. Romahdukseen vaikuttivat myös lakot, rautatieyhteyksien katkeaminen ja Venäjän osittainen kauppasaarto 1990-luvun alussa. Georgian bruttokansantuote laski vuosina 1990–1994 enemmän kuin missään muussa neuvostotasavallassa, jopa 70 prosenttia. Vuoteen 1993 mennessä teollisuustuotanto oli laskenut 60,5 prosenttia ja inflaatio kohonnut 2 000 prosenttiin. Georgia tulikin 1990-luvulla riippuvaiseksi ulkomaiden avusta. Maan tilanteen vakautuessa vuosikymmenen loppupuolella myös taloustilanne alkoi vähitellen parantua. Kansainvälisen valuuttarahaston avulla inflaatio väheni 62 prosentista yhteen prosenttiin kuukaudessa vuosina 1994–1997, ja vuonna 1995 Georgia otti käyttöön oman rahayksikkönsä, larin. Merisodankäynti Georgian sodassa
Toimittaja Arkadi Mamontovin julkaiseman yhteenvedon mukaan 10. elokuuta 2008 kello 18 oli Mustallamerellä lähestymässä kaksi maihinnousualusta, joissa oli 500 venäläistä sotilasta matkalla Abhasiaan varusteineen. Niitä saattoivat ohjusvene "Miraž" sekä toinen Venäjän laivaston alus. Kello 18:39 venäläiset havaitsevat viiden Georgian merivoimien aluksen lähestyvän, jolloin venäläisalus ampuu ohjuksen georgialaisalusten keskelle varoitukseksi. Georgialaisalukset kiihdyttävät nopeuttaan, jolloin "Miraž" ampuu meritorjuntaohjuksen osuen "Tbilisiin" 18:41:20. Etäisyyttä on noin 25 kilometriä. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Georgialaiset komentajat suunnittelivat keskittävänsä joukkonsa Mtskhetan kaupunkiin Tbilisin luoteispuolella ja jatkavansa taistelua uusilla puolustuslinjoilla. Tbilisin menetys kuitenkin lannisti pahasti georgialaiset joukot, joiden täytyi lopulta hylätä asemansa Mtskhetassa. Armeija hajosi vähitellen vetäytyessään länteen, ja vastarinta lähestyviä venäläisjoukkoja kohtaan oli suureksi osaksi järjestäytymätöntä, mutta ajoittain rajua. Neuvostojoukoilta kesti toiset kaksi viikkoa saada haltuunsa Itä-Georgian muut merkittävät kaupungit. Elokuun kansannousu
Kansannousun tarkoituksena oli palauttaa Georgian itsenäisyys Neuvostoliitosta. Sitä johti Georgian itsenäisyyden komitea, ryhmä neuvostovastaisia poliittisia järjestöjä Georgian menševikkipuolueen ajamana. Se oli kolmivuotisen bolševikkihallinnon vastaisen kamppailun huipentuma. Bolševikit olivat ottaneet vallan käsiinsä sen jälkeen, kun Neuvosto-Venäjän puna-armeija oli hyökännyt Georgian demokraattiseen tasavaltaan vuoden 1921 alussa. Puna-armeija ja Tšeka kukistivat kansannousun, mitä seurasi aalto sortotoimia, joissa useita tuhansia georgialaisia tapettiin. Elokuun kansannoususta tuli yksi viimeisistä varhaista neuvostohallitusta vastaan suunnatuista kapinoista, ja sen epäonnistuminen merkitsi kommunistisen hallinnon lopullista perustamista Georgiaan. Georgian historia
Gamsakhurdia valittiin presidentiksi 26. toukokuuta 1991 – hän sai 86 prosenttia äänistä. Hänen hallintoaan syytettiin autoritäärisuudesta ja hallitsemattomuudesta, ja nationalistit ja reformistit liittyivät vastahakoisesti Gamsakhurdiaa vastustavaan koalitioon. Suuri määrä riiteleville osapuolille saatavilla olevia maahan jääneet neuvostoarmeijan aseita ja puolisotilaallisten joukkojen vallankasvu vaikeuttivat valmiiksi kireää tilannetta. 22. joulukuuta 1991 aseistautuneet oppositioryhmät aloittivat väkivaltaisen vallankaappauksen, jossa Gamsakhurdia ja hänen tukijansa savustettiin ulos Tbilisin hallintorakennuksista. Gamsakhurdia onnistui pakenemaan Georgiasta Tšetšeniaan tammikuussa 1992. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Georgiassa älymystön vastustus bolševikkihallitusta kohtaan ja ajoittainen sissisodankäynti kehittyivät suureksi kapinaksi elokuussa 1924. Sen epäonnistuminen ja sitä seuranneet laajamittaiset sortotoimenpiteet, jotka nouseva Neuvostoliiton turvallisuusupseeri Lavrenti Berija masinoi, laskivat rajusti Georgian yhteiskunnan moraalia ja eliminoivat sen vahvimmin itsenäisyyttä kannattaneen osan. Viikon sisällä, elokuun 29. ja syyskuun 5. päivän välillä vuonna 1942, teloitettiin yhteensä 12 578 ihmistä – pääosin Georgian aatelia ja älymystöä – ja yli 20 000 karkotettiin Siperiaan. Georgiassa neuvostohallinto kyseenalaistettiin merkittävästi vasta 1970-luvun lopulla neuvostovastaisten liikkeiden aallon nousun myötä. Georgian sota
Tiedot Georgian panssarivaunujen ja muiden panssaroitujen ajoneuvojen tappioista vaihtelevat. Eteläosseettien mukaan 9. elokuuta 2008 Tskhinvalin takaisinvaltauksessa Georgian armeija olisi menettänyt 12 panssarivaunua. 16. elokuuta 2008 ilmoitti Venäjän federaation asevoimien maavoimien komentajan avustaja eversti Igor Konašenkov, että se oli ottanut haltuunsa Tskhinvalin alueelta Georgian 65 panssarivaunua, joista 21 tuhottiin Venäjän federaation asevoimien käyttöön sopimattomina ja sotasaaliiksi otettiin 44. Haltuun jäi myös viisi 9K33 Osa -ilmatorjuntalaitteistoa, 15 BMP-2:a, sekä tšekkoslovakialaisvalmisteisia DANA-haupitseja. Gorin alueelta runsaasti georgialaisten varustusta, muun muassa 15 jätettyä panssarivaunua. Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Neuvostoliitto miehitti Afganistanin joulukuussa 1979 osana kylmää sotaa. Neuvostoliitto juuttui pitkään ja uuvuttavaan sotaan, jonne lähetettiin myös valkovenäläisiä miehiä. Afganistanin sodassa kuoli 770 valkovenäläistä ja moni mies teki itsemurhan välttääkseen sotaan joutumisen. Sota nostatti hiljalleen nousevaa tyytymättömyyttä, sillä kansa ei voinut käsittää sen syitä. Georgian vuoden 1978 mielenosoitukset
Transkaukasian alueen kolme neuvostotasavaltaa – Georgia, Armenia ja Azerbaidžan – olivat ainoat Neuvostoliiton tasavallat, joissa nimikansan kielellä oli valtionkielen asema. Kun vuoden 1978 alussa tuli ajankohtaiseksi ottaa myös neuvostotasavalloissa käyttöön uudet perustuslait, koko Neuvostoliiton vuoden 1977 perustuslakiin pohjautuen, neuvostoviranomaiset yrittivät poistaa kielianomalian Transkaukasian kolmelta tasavallalta. Uudessa pykälässä tasavaltojen kielille olisi annettu tasavertainen asema venäjän kanssa. Suunnitelma osoittautui hyvin epäsuosituksi, mutta Georgiassa kysymys kielestä oli erityisen herkkä. Hanketta vastustavat protestit olivatkin helposti ennustettavissa, sillä kaksi vuotta aiemmin huhtikuussa 1976 tehty ehdotus pitää joitakin kursseja venäjäksi georgialaisissa korkeakouluissa oli joutunut julkisen suuttumuksen kohteeksi. Vaikka tilanne Armeniassa ja Azerbaidžanissa säilyi rauhallisena, tapahtumat etenivät Georgiassa yllättävän dramaattisesti. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
25. helmikuuta voitokas puna-armeija saapui Tbilisiin, ja bolševikkisotilaat aloittivat laajamittaisen ryöstelyn. Mamia Orakhelašvilin ja Šalva Eliavan johtama Revkom siirtyi kaupunkiin ja julisti menševikkihallituksen kaadetuksi, Georgian kansallisen armeijan ja kansankaartin hajotetuiksi ja Georgian sosialistisen neuvostotasavallan perustetuksi. Samana päivänä Moskovassa Lenin sai onnittelut komissaareiltaan: "Punainen lippu liehuu Tbilisin yllä. Kauan eläköön Neuvosto-Georgia!" Georgian historia
Helmikuussa 2005 pääministeri Žvania kuoli ja virkaan nimitettiin Zurab Nogaideli. Georgia on osallistunut Irakin sotaan, ja toukokuussa 2005 Yhdysvaltain presidentti George W. Bush vieraili maassa. Huhtikuun 9. päivän tragedia
20 henkeä, pääasiassa nuoria tyttöjä ja vanhoja naisia, kuoli ja yli 4 000 henkeä loukkaantui myrkkykaasun sekä pamppujen ja lapioiden iskujen aiheuttamien vammojen vuoksi. Aseistariisutut miliisit yrittivät evakuoida paniikkiin joutuneita ihmisiä, mutta opposition journalistien salaa kuvaama video näyttää, että sotilaat eivät sallineet lääkärien auttaa loukkaantuneita, ja sotilaat hyökkäsivät myös ambulanssien kimppuun. Videolle saatu kuva panssarivaunua tikulla hakkaavasta nuoresta miehestä muodostui Georgian neuvostovastaisen liikkeen symboliksi. Georgian vuoden 1978 mielenosoitukset
Vuoden 1977 alussa KGB onnistui tukahduttamaan suurimman osan venäläisistä toisinajattelijaryhmistä ja se siirtyi Georgiaan, jossa georgialaiset oppositiojohtajat Merab Kostava ja Zviad Gamsakhurdia pidätettiin huhtikuussa. Tämä ei kuitenkaan onnistunut vaimentamaan liikettä. Uudet ja vaikutusvaltaiset toisinajattelijat, kuten Tamar Tškheidze, Avtandil Imnadze, myöhemmin Giorgi Tšanturia ja Irakli Tsereteli ryhtyivät tukemaan vankilaan suljettuja johtajia, ja useita maanalaisia julkaisuja (samizdat) perustettiin. Tähän aikaan Georgiasta tuli neuvostotasavalta, jossa kaikkein suurin osuus väestöstä oli saanut korkeakoulutusta koko Neuvostoliitossa. Kasvava määrä opiskelijoita – erityisesti maaseudun koulutetut nuoret, joilla ei ollut juurikaan yhteyttä kommunistiseen puolueeseen ja nomenklaturaan – muodosti hedelmällisen maaperän neuvostovastaisuudelle.