Kuka oli Gavrilo Principe?
Gavrilo Princip
Gavrilo Princip [ɡǎʋrilɔ prǐntsip] (25. heinäkuuta 1894 Obljaj, Bosnian vilajet, Itävalta-Unkari – 28. huhtikuuta 1918 Terezín, Pohjois-Böömi, Itävalta-Unkari) oli Bosnian serbeihin kuulunut opiskelija, joka ampui Itävalta-Unkarin kruununperillisen, arkkiherttua Frans Ferdinandin ja tämän vaimon herttuatar Sophien Sarajevossa 28. kesäkuuta 1914. Tämä Sarajevon laukauksina tunnettu murha johti Itävalta-Unkarin sotatoimiin Serbiaa vastaan, mikä monimutkaisten liittosopimusten takia toimi laukaisevana tekijänä ensimmäisen maailmansodan syttymiselle. Musta käsi
Vuonna 1914 Mustaan käteen kuulunut opiskelija Gavrilo Princip murhasi Itävalta-Unkarin arkkiherttuan Frans Ferdinandin ja hänen vaimonsa Sophien. Tämä Sarajevon laukauksina tunnettu tapahtuma johti epäsuorasti ensimmäisen maailmansodan syttymiseen myöhemmin samana vuonna. Serbian hallitus suojeli pitkään Mustan käden johtoa, mutta vuonna 1917 heidät päätettiin eliminoida. Järjestön johtajia syytettiin prinssihallitsija Aleksanterin salamurhan suunnittelusta ja heidät todettiin näytösoikeudenkäynnissä syyllisiksi. Dimitrijević ja kaksi muuta teloitettiin Kreikan Salonikissa, jossa Serbian johto oli tuolloin maanpaossa. Syytteet olivat todennäköisesti tekaistuja.
Giorgio de Chirico
De Chirico tunnetaan parhaiten vuosien 1909 ja 1919 välisen metafyysisen kauden maalauksistaan, joita sävyttää intensiivinen ja usein painostavakin tunnelma. Ranskalainen kirjailija ja taidekriitikko Guillaume Apollinaire oli erityisen ihastunut de Chiricon teoksiin ja esitteli niitä monille merkittäville tuleville surrealisteille. De Chiricon työllä katsotaankin olleen voimakas vaikutus surrealismin kehitykseen. Muun muassa Max Ernst, Salvador Dalí, René Magritte ja Philip Guston ovat saaneet häneltä vaikutteita. Oopperan historia
Georg Friedrich Händel (tai "George Frideric Handel") oli säveltänyt oopperoita jo kotimaassaan Saksassa. Hän sai merkittäviä vaikutteita italialaisesta oopperasta asuttuaan maassa useita vuosia ja tavattuaan muun muassa Alessandro Scarlattin. Händelin läpimurto Englannissa tapahtui vuonna 1711 ensi-iltansa saaneen oopperan "Rinaldon" myötä, ja hän asettui pian pysyvästi maahan. Händel sävelsi suurimman osan teoksistaan Englannissa, ja hänestä tuli Englannin kansalainen vuonna 1727. Händel saavutti suurta arvostusta oopperasäveltäjänä ja sävelsi sekä ohjasi oopperoita lähes kolmenkymmenenkuuden vuoden ajan. Tunnetuimpia hänen yli neljästäkymmenestä italialaistyylisestä oopperastaan ovat "Almira" 1705, "Giulio Cesare" (Julius Caesar, 1724) ja "Ariodante" (1735). Händel sävelsi myös lukuisia oratorioita, joita esitettiin hänen johtamassaan teatterissa paaston aikana, jolloin oopperoiden esittäminen oli kiellettyä. Musiikillisesti Händelin oopperoiden ja oratorioiden välillä ei juuri ole eroa. Leopoldo O’Donnell
Leopoldo O’Donnellin esi-isät olivat irlantilaista O’Donnellin mahtisukua, joka oli lähtenyt Irlannista vuoden 1690 Boynen taistelun jälkeen. O’Donnell nousi ensi kerran maineeseen taistellessaan ensimmäisessä karlistisodassa (1833–1839) kuningatar Isabella II:lle uskollisissa joukoissa. Hänet nimitettiin sodan lopussa vuonna 1839 Aragonian, Valencian ja Murcian kenraalikapteeniksi. Saavutettuaan voiton Lucenan taistelussa 17. heinäkuuta 1839 hänelle myönnettiin Lucenan kreivin arvo. O’Donnell osallistui 1841 Pamplonassa epäonnistuneeseen yritykseen syrjäyttää sijaishallitsija Baldomero Espartero ja palauttaa leskikuningatar Maria Kristiina sijaishallitsijaksi. O’Donnell joutui tämän vuoksi lähtemään maanpakoon Ranskaan. Hän palasi kuitenkin 1843 osallistuakseen Esparteron syrjäyttäneeseen sotilaskapinaan, jossa hänellä oli keskeinen rooli. Vuosina 1844–1848 O’Donnell toimi Kuuban sotilaskäskynhaltijana. Hänet nimitettiin 1850 armeijan jalkaväen tarkastajaksi, mutta hän erosi tehtävästään jo seuraavana vuonna ja ryhtyi toimimaan oppositiossa. Edoardo Porro
Edoardo Porro (1842–1902) oli italialainen lääkäri. Hän syntyi Padovassa ja valmistui lääketieteen tohtoriksi Pavian yliopistosta vuonna 1865. Siellä hänestä tuli vuonna 1875 obstetriikan professori. Porro toimi samassa tehtävässä Milanossa vuosina 1885–1892. Hän paranteli keisarileikkausten tekniikoita ja kuvaili niitä kuuluisimmassa kirjoituksessaan "Della amputazione utero-ovarica come complemento di taglio cesareo". Vuonna 1876 hänen puoleensa kääntyi hädissään Julie Covallini, joka oli odottanut lasta neljä viikkoa yli ajan. Covallinin lantio oli epämuotoinen, ahdas ja vino. Koska oli selvää, ettei Covallinin lasta voitu pelastaa, Porrolle tuli mieleen yrittää pelastaa Covallini paloittelemalla sikiö. Selvisi, ettei tämä ollut mahdollista, koska Covallinin lantion epämuotoisuus oli niin vakava, että esti paitsi synnytyksen, myös sikiön paloittelun, mutta Porro keksi toimivan ratkaisun: Porro amputoi Covallinin kohdun, mistä Covallini selvisi hengissä. Kuningas Umberto I nimitti Porron Italian senaatin jäseneksi vuonna 1891. Sarajevon laukaukset
Princip tuomittiin 20 vuodeksi vankilaan. Hän kuoli tuberkuloosiin vuonna 1918. Mustan käden johtaja Dragutin Dimitrijevic teloitettiin yhdessä kolmen toverinsa kanssa vuonna 1917. Fysiikka
1600-luvulle asti tieteessä vallinneet käsitykset olivat etupäässä peräisin Raamatusta sekä Aristoteleen ja muiden antiikin filosofien opeista. Lopulta kirkon vallan rapistuminen sekä maailmankuvan muuttuminen ja uudet innovaatiot aloittivat tieteellisen vallankumouksen, jonka katsotaan alkaneeksi vuonna 1543, jolloin Nikolaus Kopernikus julkaisi "De revolutionibus orbium coelestium" -teoksen. Kopernikus kuoli pian julkaisemisen jälkeen. Katolisen kirkon vallan murenemiseen vaikuttivat kirjapainon kehittäminen ja kirkon sisäiset ongelmat.
Yhtenä suurimpana fyysikkona pidetty Galileo Galilei vastusti näyttävästi kirkon oppeja. Galilei loi pohjan klassiselle fysiikalle ja häntä kutsutaan usein klassisen fysiikan isäksi. Galilei teki paljon liikkeeseen liittyviä tutkimuksia. Yksi kuuluisimmista tarinoista on, että Galilei pudotteli eri painoisia kappaleita Pisan kaltevasta tornista. Galilei huomasi mittaustensa ja Aristoteleen oppien välillä ristiriidan: kappaleiden putoamisaika ei riipu kappaleiden massasta. Galilei kehitti myös nykyisen tieteellisen menetelmän, jonka mukaan teorian ja kokeiden pitää olla sopusoinnussa. Muita Galilein aikalaisia olivat Christiaan Huygens, Johannes Kepler ja Blaise Pascal. Samalla vuosisadalla termodynamiikka alkoi kehittyä nopeasti. Jo Galilei esitti lämpömittarin toimintaperiaatteen, mutta varsinaisesti termodynamiikan isänä voidaan pitää Otto von Guerickea, joka kehitti 1650-luvulla ensimmäisen tyhjiöpumpun. Termodynamiikkaa kehittivät von Guericken jälkeen muun muassa Thomas Young ja Robert Boyle. Roger II
Rogerista oli tullut yksi Euroopan mahtavimmista kuninkaista. Roger otti Palermon hoviinsa vaikutusvaltaisia henkilöitä eri kansallisuuksista, kuten kuuluisan arabialaisen maantieteilijän Al Idrisin, joka laati hänelle aikakauden merkittävimmän maailmankartan Tabula Rogerianan sekä kreikkalaisen historioitsijan Nilus Doxopatriusin. Kuningas arvosti oppineisuutta ja harjoitti suvaitsevuutta eri uskontoja, kansallisuuksia ja kieliä kohtaan. Roger teki Sisiliasta myös johtavan merimahdin Välimerellä. Voimakasta laivastoa johtivat arabialaisittain "emiirit" (myöhemmin sanasta johtui amiraali). Sisilia valtasi alueita Afrikan rannikolta, kuten Tripolin 1146 ja Bônen 1148, mutta nämä alueet menetettiin seuraavan hallitsijan aikana, eivätkä ne koskaan muodostuneet kiinteäksi osaksi kuningaskuntaa. Ruhtinas (kirja)
Ruhtinas ("Il Principe") on Niccolò Machiavellin vuonna 1513 kirjoittama kirja, joka julkaistiin vasta vuonna 1532. Se on renessanssin ajalle hyvin tyypillinen: se on ohjekirja hallitsijoille. Teos on erityisesti osoitettu Lorenzo de' Medicille, joka oli myös paavi Leo X:n veljenpoika, siinä toivossa, että hän Machiavellin ohjeiden avulla osoittautuisi siksi suureksi hallitsijaksi, jota Firenze kaipasi palauttaakseen itsenäisen valta-asemansa. Luultavasti Machiavelli myös toivoi, että kirja saattaisi hänet takaisin Medicien suosioon, hän voisi palata maanpaosta ja nousta takaisin politiikan keskiöön. Ferruccio Parri
Parri oli alkujaan lehtimies. Hän osallistui sotilaana ensimmäiseen maailmansotaan ja haavoittui useasti. Fasistien noustua valtaan Italiassa hän liittyi fasisminvastaiseen Giustizia e Libertà (”Oikeus ja vapaus”) -ryhmään ja auttoi vuonna 1926 sosialistijohtaja Filippo Turatia pakenemaan maasta. Parri joutui viettämään vuosia vankilssa poliittisen toimintansa vuoksi. Toisen maailmansodan aikana hän toimi vastarintaliikkeessä salanimellä "Maurizio" ja edusti Kansallisen vapautuksen komitean sotilaskomiteassa Partito d'Azione (”toiminnan puolue”, PdA) -puoluetta. Saksalaiset onnistuivat pidättämään hänet Milanossa, mutta hänet vapautettiin Sveitsissä osana vankienvaihtoa. Sodan jälkeen Parrista tuli kesäkuussa 1945 pääministeri ja hän kokosi hallituksensa vastarintaliikettä tukeneista puolueista. Hän erosi jo saman vuoden marraskuussa, ja hänen seuraajakseen tuli kristillisdemokraatti Alcide De Gasperi. Tuhannen retkikunta
Tapahtumien taustalla oli Italian yhdistymisliikkeen ajautuminen Sardinian kuningaskunnan ja sen pääministeri Camillo Cavourin johtoon. Keväällä 1859 puhjenneessa sodassa Itävaltaa vastaan Sardinia sai vallattua Ranskan tuella Itävallalta Lombardian ja sodan myötä Toscanassa, Parmassa, Modenassa sekä Kirkkovaltion pohjoisissa legaateissa oli tapahtunut vallankumous, jonka jälkeen ne olivat liittyneet vapaaehtoisesti Sardiniaan. Koska Ranskan keisari Napoleon III oli kuitenkin halunnut yllättäen tehdä rauhan Itävallan kanssa, Italian yhdistyminen näytti keskeytyneen ennen kuin se ehti ulottumaan maan etelä- ja keskiosiin. Varsinkin radikaalimmat yhdistymisen tavoittelijat eivät olleet tähän lainkaan tyytyväisiä, sillä he halusivat korvata eteläisen Italian itsevaltiaat kansanvaltaisella hallinnolla. Tähän joukkoon kuului myös tunnettu vapaustaistelija Garibaldi, joka oli käytännön syistä asettunut Sardinian kuningas Viktor Emanuel II:n palvelukseen. Garibaldi kuitenkin tuskastui Cavourin varovaiseen etenemiseen ja päätti toimia oma-aloitteisesti. Lisäksi saadakseen Napoleon III:n hyväksynnän Keski-Italian alueiden liittämiselle Sardiniaan Cavour oli joutunut keväällä 1860 lupautumaan siihen, että Sardinia luovutti Savoijin ja Nizzan alueet Ranskalle. Garibaldi oli pettynyt siihen, että Cavour kävi kauppaa Italian alueilla.
Mahdollisuuden Garibaldille tarjosi Molempain Sisiliain kuningaskuntaan kuulunut Sisilian saari, jonka asukkaat olivat tyytymättömiä itsehallintonsa menettämiseen ja vastustivat kiihkeästi heitä Napolista käsin hallinneita Bourboneita. Sisilian Palermossa puhkesi 4. huhtikuuta 1860 kapina, joka levisi eri puolille saarta. Garibaldi päätti hyödyntää tilaisuuden ja iskeä Molempain Sisiliain kuningaskuntaa vastaan. Hän kokosi 1 089 miestä käsittäneen vapaaehtoisjoukon ("I Mille"). Giuseppe Garibaldi
Saatettuaan päätökseen Sisilian valloituksen Garibaldi ylitti Messinan­salmen ja marssi pohjoiseen päin. Garibaldi otettiin vastaan vapauttajana ja kansallisankarina. Hän saapui Molempain Sisiliain kuningas­kunnan pääkaupunkiin Napoliin 7. syyskuuta 1860. Hän ei kuitenkaan koskaan voittanut kuningas Frans II:ta. Suurin osa Sisilian armeijasta oli uskollista kuninkaalle, ja he olivat linnoittautuneet asemiin Voltarno-joen pohjoisrannalle. Vaikkakin Garibaldin joukkoja oli n. 25 000, Garibaldi ei voinut voittaa heitä. Voltarnon päätaistelut käytiin 1.–2. lokakuuta 1860. Francesco Crispi
Francesco Crispi (4. lokakuuta 1819 Ribera, Sisilia – 12. elokuuta 1901 Napoli) oli italialainen poliitikko, joka toimi Italian pääministerinä vuosina 1887–1891 ja 1893–1896. Hänellä oli myös merkittävä rooli Italian yhdistymisessä vuonna 1860. Hän oli nuorempana radikaali tasavaltalainen, mutta kääntyi myöhemmällä urallaan monarkian kannattajaksi. Crispin itsevaltainen toiminta pääministerinä herätti paljon arvostelua, ja hänen uraansa tahrasivat skandaalit. Hänen toisen hallituksensa siirtomaavalloituspolitiikka epäonnistui surkeasti. Enrique Principe
Enrique Principe (16. maaliskuuta 1912 – 7. lokakuuta 1974) oli argentiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 22. syyskuuta 1934 ja nimitettiin Santa Fen arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Abila Lysaniaen titulaaripiispaksi 28. marraskuuta 1957. Piispaksi vihkiminen seurasi 16. maaliskuuta 1958. Pääkonsekraattorina toimi Nicolás Fasolino, jota avustivat Francisco Vicentín ja Manuel Marengo. Urbano Rattazzi
Rattazzista tuli yhdistyneen Italian pääministeri Bettino Ricasolin jälkeen maaliskuussa 1862. Pian sen jälkeen Italian yhdistymiseen osallistunut vapaustaistelija Giuseppe Garibaldi tarjoutui valtaamaan vapaaehtoisineen Rooman, joka oli jäänyt vielä yhdistyneen Italian ulkopuolelle ja jota Ranskan joukot miehittivät. Rattazzi antoi aluksi hyväksyntänsä Garibaldin hankkeelle, mutta muuttikin sitten mielensä, ja lähetti joukkoja pysäyttämään Garibaldin. Kun kansallissankarina pidetty Garibaldi haavoittui Rattazzin lähettämiä joukkoja vastaan käymässään Aspromonten taistelussa, Rattazzin kansansuosio romahti. Hän joutui tämän seurauksena eroamaan joulukuussa 1862. Hän pääsi palaamaan pääministeriksi huhtikuussa 1867, mutta viiden vuoden takainen näytelmä toistui, kun Garibaldi lähti jälleen yrittämään Rooman valtausta. Rattazzi pelkäsi tämän johtavan sotaan Ranskaa vastaan, mutta koska hän ei kansalaismielipiteen vuoksi uskaltanut lähteä uudelleen pysäyttämään Garibaldin joukkoja, hän erosi oma-aloitteisesti pääministerin paikalta saman vuoden lokakuussa. Hän oli kuitenkin Italian vasemmiston johtaja kuolemaansa asti. Galileo Galilein tapaus
Seuraavina vuosina Galilei pysytteli poissa kopernikaanisesta polemiikista, mutta 1630 hän palasi kirjoittamaan kirjaa aiheesta ja niin 1632 julkaistiin "Dialogo dei due massimi sistemi del mondo". Sillä oli inkvisition muodollinen lupa, sillä kirjassa esitettiin tasapainoinen näkemys kummastakin teoriasta. Käytännössä kuitenkin kopernikaanista teoriaa kohdeltiin paremmin, ja paavi Urbanus VIII:n näkemys asiasta oli laitettu hahmolle nimeltä Simplicio, virnuiluksi paaville. Galilei määrättiin ilmestymään inkvisition eteen tuomittavaksi. Francesco Crispi
Sisiliasta kotoisin ollut Crispi toimi aluksi asianajajana Napolissa, jossa hänestä tuli kumouksellinen tasavaltalainen. Hän osallistui vuoden 1848 vallankumoukseen Sisiliassa ja toimi vallankumoushallinnon edustajakokouksessa, kunnes kuningas Ferdinand II vuonna 1849 palautti Bourbonien vallan Sisiliaan. Crispi pakeni tällöin Torinoon, jossa hän toimi lehtimiehenä. Kun hänen epäiltiin sekaantuneen Giuseppe Mazzinin vuoden 1853 vallankumousyritykseen Milanossa, hän joutui lähtemään kokonaan Italiasta, ensin Maltalle, sitten Ranskaan ja lopulta Mazzinin luo Lontooseen. Yhdessä Mazzinin johtamien tasavaltalaisten kanssa Crispi suunnitteli Italian yhdistymisen käynnistyvän Sisiliasta alkavalla kapinalla. Hän matkusti vuonna 1859 kahdesti väärällä passilla Sisiliaan valmistelemaan kansannousua. Hän myös suostutteli Giuseppe Garibaldin nousemaan toukokuussa 1860 maihin Sisiliassa tuhannen vapaaehtoisen kanssa ja avustamaan kansannousua. Garibaldin miehet saivat nopeasti koko saaren valtaansa. Kun Garibaldi julistautui Sisilian diktaattoriksi, Crispistä tuli hänen asettamansa hallituksen sisäministeri.
Kun Garibaldi valtasi pian myös Napolin, Crispi seurasi häntä ja toimi muutaman päivän ajan Garibaldin hallinnon ulkoministerinäkin. Tasavaltalainen Crispi joutui nyt vastakkain Sardinian kuningaskunnan pääministerin Camillo Cavourin kanssa, joka halusi liittää Garibaldin valtaamat Molempain Sisiliain kuningaskunnan alueet Sardinian kuninkaan alaisuuteen. Crispi joutui eroamaan, ja Cavourin toivoma yhdistäminen toteutettiin lokakuussa 1860, jolloin syntyi Italian kuningaskunta. Crispi valittiin 1861 Italian parlamenttiin Sisilian edustajana, jossa hän onnistui hankkimaan itselleen paljon vastustajia. Tultuaan siihen tulokseen, että Italian yhtenäisyys oli tasavaltalaisuutta tärkeämpää, hän ilmoitti 1864 hyväksyvänsä monarkian, ja rikkoi näin välinsä Mazzinin kanssa. Crispi perusteli kääntymystään kuuluisalla julistuksella: ”"Monarkia yhdistää meitä, tasavalta jakaisi meidät"”. Hän perusteli asiaa laajemmin seuraavana vuonna julkaisemassaan pamfletissa "Republica e monarchia". Luigi Capello
Capello osallistui kenraalimajurina Italian–Turkin sotaan ja johti italialaista kolonnaa Kyrenaikassa lokakuussa 1912 käydyissä taisteluissa. Hänet nimitettiin 1913 divisioonankomentajaksi ja ylennettiin myöhemmin kenraaliluutnantiksi. Italian liityttyä ensimmäiseen maailmansotaan toukokuussa 1915 Capello komensi ensin jalkaväkidivisioonaa ja syyskuusta 1915 alkaen II armeijakuntaa Isonzon rintamalla. Hän osallistui Isonzon taisteluihin ja johti elokuussa 1916 menestyksekästä hyökkäystä Goriziaa vastaan. Hän ei tullut toimeen pääesikunnan päällikön, kenraali Luigi Cadornan kanssa, joten hänet siirrettiin seuraavana talvena toissijaisena pidetylle Trentinon rintamalle. Kesäkuussa 1917 Capello palasi Isonzon rintamalle Italian 2. armeijan komentajaksi. Yhdennessätoista Isonzon taistelussa elokuussa 1917 hän onnistui valtaamaan Bainsizzan ylängön. Tämä vähäinen eteneminen valui kuitenkin hukkaan italialaisten kärsittyä katastrofaalisen tappion Caporetton taistelussa saman vuoden lokakuussa. Capello oli sairastunut juuri ennen keskusvaltojen hyökkäystä, ja palasi tehtäviinsä hyökkäyksen käynnistyttyä 24. lokakuuta. Kun asemien puolustaminen ei näyttänyt enää mahdolliselta eikä Cadorna antanut hänelle lupaa vetäytymiseen, Capello luovutti 26. lokakuuta armeijan komennon kenraali Luca Montuorille. Kesken taistelun suoritettu komentajanvaihdos luultavasti edisti italialaisten tappiota. Peronismi
Peronismin vastustajat ovat korostaneet sitä, että aatteella on paljon yhteistä fasismin kanssa, koska se kannattaa korporativismia, vahvaa hallintoa ja kansallismielisyyttä. Kuitenkaan peronismi ei ole fasistinen aate, vaikka se omaksuikin piirteitä 1930–1940-lukujen vaihtoehtohallinnoista, kuten Italiasta, Saksasta, Espanjasta ja Unkarista. Varsinkin Italian pääministeri, "Il Duce" Benito Mussolini teki vaikutuksen Peróniin vuonna 1938, ja hän solmi tämän kanssa läheiset suhteet. Erityisesti Perón arvosti Mussolinin sisäpolitiikkaa. Italiasta Perón omaksui ajatuksensa korporativismista. Myöhemmin myös Espanjalla oli oma merkittävä vaikutuksensa peronismin kehittymiseen, koska Perón vietti 18 vuotta maanpaossa generalissimo Francisco Francon johtamassa falangistisessa ja francolaisessa Espanjassa sen jälkeen, kun hänet oli syrjäytetty sotilasvallankaappauksessa nimeltä "Vapauttava vallankumous" ("Revolucíon Libertadora") vuonna 1955. Francoon Perón kuitenkin suhtautui kaksijakoisesti. Ivo Andrić
Andrić syntyi Travnikin kylässä nykyisessä Bosniassa. Hänen isänsä kuoli pojan ollessa kolmevuotias, ja poika muutti äitinsä kanssa Višegradiin. Hän kävi koulunsa Višegradissa ja Sarajevossa, ja aloitti yliopisto-opinnot Zagrebissa mutta siirtyi Wieniin. Andrić liittyi nuorbosnialaisten liikkeeseen, jossa harrastettiin itsenäisyyspyrkimysten ohella kirjallisuutta. Kun liikkeen jäsen Gavrilo Princip ampui Sarajevon laukaukset, Andrić pidätettiin salaliittoon osallisena ja vapautettiin vasta 1917. Benedetto Cairoli
Cairoli osallistui vallankumousvuoden 1848 aikana lombardialaisten opikelijoiden protesteihin Itävaltaa vastaan. Hän kuului 1859–1860 Garibaldin vapaaehtoisiin ja haavoittui Palermon valtauksen yhteydessä. Hän oli vuosina 1860–1864 ja 1867–1870 Italian parlamentin edustajakamarissa Pavian edustajana ja kuului Garibaldin tavoin jyrkkään vasemmistoon. Cairoli valittiin maaliskuussa 1878 edustajakamarin puhemieheksi, mitä hän siirtyi pian pääministeriksi Agostino Depretisin tilalle ja otti samalla itselleen ulkoministerin salkun. Cairoli haavoittui Giovanni Passannanten kuningas Umberto I:ä vastaan 17. marraskuuta 1878 Napolissa tekemässä murhayrityksessä, kun hän yritti suojata kuningasta. Tämä lisäsi hänen suosiotaan, mutta hänen hallituksensa kuitenkin kaatui kuukautta myöhemmin hänen kilpailijoidensa muodostettua liittouman sitä vastaan. Italian historia
Krimin sota heikensi Itävallan kansainvälistä asemaa. Sardinian pääministeri Camillo Cavour ja Ranskan keisari Napoleon III tapasivat kesällä 1858 ja sopivat sodasta Itävaltaa vastaan – sopimusta edelsi italialaisen nationalistifanaatikon tekemä Napoleon III:n murhayritys. Sardinia ei lyhyessä toisessa itsenäisyyssodassa saavuttanut tavoitteitaan, mutta taitavalla diplomatialla Cavour sai vuonna 1860 sovittua Toscanan ja Emilian liittymisen Sardiniaan, jonka jälkeen Sardinia hallitsi suurta osaa Pohjois- ja Keski-Italiaa. Italiassa oli nyt neljä valtiota: Piemonte-Sardinia, Molempain Sisiliain kuningaskunta, Kirkkovaltio ja Itävallan hallitsema Venetsia. Italian historia
1840-luvulla yhdistymisaate, risorgimento, alkoi saada enemmän merkitystä muun muassa Giuseppe Mazzinin Nuori Italia -liikkeen kautta. Myös Sardinian monarkit, kuten Carlo Alberto ja etenkin Viktor Emanuel II, alkoivat lämmetä yhdistymisajatukselle. Kasvanut liikehdintä johti laajoihin kapinoihin käytännössä koko Italiassa Euroopan hulluna vuonna 1848. Sardinian Carlo Alberto julisti kapinoiden yhteydessä Itävaltaa vastaan sodan, jota on sanottu ensimmäiseksi itsenäisyyssodaksi. Itävalta löi sardinialaiset ja Carlo Alberto luopui kruunusta Viktor Emanuel II:n hyväksi. Kapinat kukistettiin myös Toscanassa, Milanossa ja Napolissa. Roomassa tilanne kärjistyi vuonna 1849 niin, että Paavi Pius IX joutui pakenemaan kaupungista, ja sinne julistettiin tasavalta. Rooman puolustusta järjesti Giuseppe Garibaldi. Lopulta Ranska ja Itävalta miehittivät Rooman, johon kapinat päättyivät. Gavriil Konstantinovitš Romanov
Gavriilin puolisolla oli vaikutusvaltaisia tuttavia, muun muassa kirjailija Maksim Gorki, joka järjesti heidät Suomen kautta Pariisiin. Maanpaossa Gavriil tuki Kirill Vladimirovitš Romanovia tämän kruununtavoittelussa. Kirill taas antoi Antoninan käyttää arvonimeä ruhtinatar Romanovskaja-Strelninskaja. Kirillin poika Vladimir antoi Gavriilille oikeuden käyttää suuriruhtinaan arvonimeä. Giuseppe Garibaldi
Garibaldi palasi Italiaan vallankumousvuotena 1848 ja tarjosi palveluksiaan Sardinian kuningas Kaarle Albertille. Monarkki toteutti jotakin liberaalisia uudistuksia, mutta suhteet Garibaldin kanssa olivat viileät ja epäluottavaiset. Rooman tasa­valta oli julistautunut itsenäiseksi, mutta ranskalaiset sotavoimat oli lähetetty Napoleon III:n käskystä pysäyttämään itsenäisyyspyrkimykset. Garibaldi otti Mazzinin kehotuksesta johdettavakseen Rooman puolustuksen. Hänen vaimonsa Anita taisteli hänen kanssaan. Kaupunki kuitenkin vallattiin 30. kesäkuuta 1849 ja Garibaldin oli paettava pohjoiseen Itä­vallan sotilailta. Anita kuoli lähellä Ravennaa heidän pakonsa aikana. Italian yhdistyminen
Camillo Cavour tuli Piemonte-Sardinian pääministeriksi 4. marraskuuta 1852. Krimin sota heikensi Itävallan kansainvälistä asemaa. Tammikuussa 1858 Felice Orsinin murhayritys Napoleon III:ta vastaan käynnisti Sardinian Camillo Cavourin ja Ranskan keisari Napoleon III:n neuvottelut sodasta Itävaltaa vastaan. Toinen Italian itsenäisyyssota syttyi 1859. Vuonna 1860 solmitun sopimuksen mukaan Itävallan tappion jälkeen Sardinia saisi Itävallan Italian alueet, Toscanan ja Emilian. Ranska puolestaan saisi Sardinialta osan sen läntisistä alueista. Sota syttyi, Itävalta hävisi ja sopimus pantiin täytäntöön. Keväällä 1860 Apenniinien niemimaalla oli enää neljä erillistä valtiota. Yksi niistä oli San Marino, joka säilyi ainoana niemimaan hajanaisista, erillisistä valtioista itsenäisenä. Perustuslailliset
Professori Leo Mechelin oli oikeustieteellisiin tutkimuksiinsa nojaten esittänyt, että vaikka keisari oli Venäjällä yksinvaltias, Suomen suuriruhtinaana hän oli Suomen perustuslakien alainen, eikä hänellä ollut Suomessa itsevaltiaan oikeuksia. Keisari Nikolai II:n vuonna 1899 antama helmikuun manifesti ja eräät sitä seuranneet lait ja määräykset katsottiin syntytapansa vuoksi Suomen perustuslakien vastaisiksi. Tärkein vaikuttaja ja perustuslaillisten päävihollinen oli yhtenäistämispolitiikkaa ajanut kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov. Napolin kuningaskunta
Ranskalaiset karkottivat 1799 kuningas Ferdinand IV:n Sisiliaan ja tekivät Napolista tasavallan. Se sortui jo muutaman kuukauden jälkeen kardinaali Ruffon johtamaan vastavallankumoukseen, jota tuki brittiamiraali Horatio Nelsonin merioperaatio. Ferdinand palasi tämän jälkeen uudelleen koko valtakunnan hallitsijaksi vuosiksi 1801–1806, minkä jälkeen vallankumoukselliset saivat mantereen puoleisen osan itselleen ja sitä hallitsivat Joseph Bonaparte (1806–1808) ja Joachim Murat (1808–1815). Vuonna 1815 Ferdinand sai takaisin valtakuntansa ja julistautui Molempain Sisiliain kuninkaaksi. Hän ja hänen seuraajansa hallitsivat taantumuksellisen aatteen mukaisesti, kunnes Giuseppe Garibaldi vapautti Sisilian ja valloitti Napolin 1860, jolloin kuningaskunta liittyi yhtyneeseen Italiaan. Giuseppe Pinelli
Giuseppe Pinellin tapaus on vuosikymmenten aikana vaikuttanut useisiin eri alojen taiteilijoihin. Vuoden 1997 kirjallisuuden Nobel-palkinnon saanut Dario Fo kirjoitti jo 1970 farssin "Erään anarkistin tapaturmainen kuolema", josta on myöhemmin tullut yksi hänen tunnetuimpia näytelmiään. Näytelmän nimi perustuu tutkintotuomari Giuseppe Caizzin alustavaan lausuntoon, jossa tämä kuvasi Pinellin kuolemaa "täysin tapaturmaiseksi" ("del tutto accidentale"). Pinellistä on valmistunut ainakin kolme elokuvaa. Ensimmäinen oli Elio Petrin ja Nelo Risin yhdessä tekemä, kahdesta lyhyestä dokumentista koostuva "Documenti su Giuseppe Pinelli" (1970). Pari vuotta sen jälkeen valmistui Pier Paolo Pasolinin dokumentti "12 dicembre" (1972) ja 40 vuotta myöhemmin Marco Tullio Giordanan ohjaama "Romanzo di una strage" (2012), joka käsittelee pommi-iskua myös laajemmin. Myös Carlo Ponti halusi tuottaa Pinellin tapauksesta elokuvan, joka olisi perustunut Camilla Cedernan kirjaan "Pinelli. Una finestra sulla strage" (1971), mutta suunnitelma kaatui, todennäköisesti koska Pinellin leski Licia oli sitä vastaan. Pontin suunitelmien mukaan elokuvan olisi ohjannut Giuliano Montaldo ja Lician osaa olisi näytellyt Sophia Loren, mikä oli yksi niistä asioista jotka saivat lesken vastustamaan suunnitelmaa. Hänen mielestään Loren oli "liian kaunis". Ferdinand II (Sisilia)
Sisilian Palermossa puhkesi 12. tammikuuta 1848 menestyksekäs vallankumous, joka sai myös Napolin liberaalit astumaan esiin vaatimustensa kanssa. Ferdinand II katsoi olevansa pakotettu myöntämään 29. tammikuuta valtakunnalleen perustuslain, joka perustui Ranskan vuoden 1830 peruskirjaan. Kuningas joutui nimittämään samalla liberaalin hallituksen. Hän joutui Napolin liberaalien painostuksesta muuttaman perustuslakia myöhemmin vielä demokraattisempaan suuntaan sekä hyväksymään huhtikuussa 1848 joukkojen lähettämisen Pohjois-Italiaan sotimaan Itävaltaa vastaan Italian yhdistymisen puolesta. Sisilian saaren parlamentti julisti 13. huhtikuuta Bourbonien vallan päättyneen Sisiliassa. Kun Ferdinand II kieltäytyi tunnustamasta huhtikuussa Napolissa valittua parlamenttia kansallikokoukseksi, Carlo Troyan liberaalihallitus erosi ja kuninkaan vallankaappausta pelätessään radikaalit sekä kansalliskaartilaiset ryhtyivät pystyttämään pääkaupungin kaduille barrikadeja. Ferdinand määräsi tulittamaan kaupunkia sitä ympäröineistä linnakkeista ja otti sen takaisin haltuunsa 15. toukokuuta uskollisina pysyneiden sotajoukkojen, sveitsiläisrykmenttien ja katuköyhälistön ("lazzaroni") avulla. Murskattuaan kaiken vastarinnan Ferdinand palautti valtansa seuraavan kolmen päivän aikana syrjäyttämällä perustuslain, hajottamalla parlamentin, nimittämällä konservatiivisemman hallituksen ja kutsumalla Itävaltaa vastaan lähetetyt joukot takaisin. Giovanni Spadolini
Giovanni Spadolini (21. kesäkuuta 1925 – 4. elokuuta 1994) oli italialainen poliitikko, lehtimies ja historioitsija. Hän oli vuodesta 1961 Firenzen yliopiston nykyajan historian professori. Lehtimiehen uran hän aloitti kirjoittamalla artikkeleita useihin tunnettuihin lehtiin, kuten esimerkiksi "Il Mondo", "La Stampa" ja "Il Messaggero" ja oli ennen täysiaikaisesti politiikkaan siirtymistä muun muassa "Corriere della Sera"-lehden johtaja vuosina 1968-72 kunnes hänet valittiin Italian senaattiin vuoden 1972 vaaleissa. Hän toimi puolustusministerinä, opetusministerinä ja kulttuuriministerinä useissa eri hallituksissa ja viimein Italian pääministerinä vuosina 1981–1982. Hän oli myös senaatin puheenjohtaja vuosina 1987–1994. Hän edusti Italian tasavaltalaista puoluetta (Partito Repubblicano Italiano, PRI), joka on pieni liberaalipuolue. Spadolini oli ensimmäinen pääministeri sitten vuoden 1945, joka ei kuulunut kristillisdemokraatteihin. Leonardo da Vinci
Leonardolla oli monia ystäviä, jotka tunnetaan nykyään historiallisesta merkittävyydestään tai menestyksestä alallaan. Heitä olivat matemaatikko Luca Pacioli, jonka kanssa Leonardo laati kirjaa 1490-luvulla, ja Cesare Borgia, jonka palveluksessa hän oli vuosina 1502–1503. Samaan aikaan hän tapasi myös Niccolò Machiavellin, johon hän myöhemmin ystävystyi läheisesti. Hänen ystäviinsä kuuluivat myös Franchinus Gaffurius ja Isabella d’Este. Leonardolla ei vaikuta olleen läheisiä ystävyyssuhteita naisiin Isabella d’Esteä lukuun ottamatta. Hän piirsi Isabellasta muotokuvan matkalla Mantovan halki. Kuvaa käytettiin nähtävästi kadonneen maalauksen luonnoksena. Pietro Nenni
Nenni oli lähtöisin maanviljelijäperheestä ja toimi nuoruudessaan lehtimiehenä. Vuonna 1911 hänet pidätettiin Italian ja Turkin välisen sodan vastaisen lakon järjestämisestä ja hän tutustui vankilassa Benito Mussoliniin. Myöhemmin hänestä tuli kuitenkin Mussolinin ja fasismin tiukka vastustaja. Nenni liittyi PSI:hin vuonna 1921 ja tuli puolueen äänenkannattajan "Avantin!" päätoimittajaksi. Hänet pidätettiin vuonna 1925 sosialistijohtaja Giacomo Matteottin murhaa käsitelleen kirjasen julkaisemisesta ja seuraavana vuonna hän pakeni Ranskaan. Nenni asui pitkään maanpaossa ja osallistui antifasistiseen toimintaan. Espanjan sisällissodan aikana hän oli vapaaehtoisiin kansainvälisiin prikaateihin kuuluneen Garibaldi-prikaatin poliittinen komissaari ja yksi sen perustajista. Gestapo pidätti hänet Vichyn Ranskassa vuonna 1940 ja hänet siirrettiin 1943 Italiaan, jossa häntä pidettiin vankina Ponzan saarella. Italian vallanvaihdoksen jälkeen hänet vapautettiin marsalkka Pietro Badoglion määräyksellä elokuussa 1943. Nicola Porpora
Kirjakauppiaan poika Nicola Porpora pääsi kymmenvuotiaana Poveri di Gesù Cristo -konservatorioon Napolissa, jossa hänen opettajiaan olivat Gaetano Greco, Matteo Giordano ja Ottavio Campanile. Porporan esikoisooppera "Agrippina" kantaesitettiin Napolin kuninkaallisessa palatsissa marraskuussa 1708. Napolissa tuotettiin myös oopperat "Flavio Anicio Olibrio" (1711) ja "Basilio, re d’oriente" (1713). Don Pasquale
Oopperan ensi-ilta oli Pariisin Italialaisessa teatterissa Théâtre Italien 3. tammikuuta 1843. Esityksen pääosissa olivat Giulia Grisi (Norina), Luigi Lablache (Don Pasquale), Antonio Tamburini (Malatesta), Giovanni Mario (Ernesto) sekä Federico Lablanche (notaari). Andrei Gavrilov
Gavrilov asuu Sveitsissä. Hänet tunnetaan esimerkiksi Franz Lisztin Niccolò Paganinin musiikkiin pohjautuvan "La Campanellan" tulkinnasta, mutta myös muiden säveltäjien, kuten Sergei Prokofjevin, Mili Balakirevin ja Johann Sebastian Bachin levytyksistä. Giuseppe Garibaldi
Giuseppe Garibaldi (, syntymänimeltään Joseph Marie Garibaldi; 4. heinäkuuta 1807 Nizza, Ranskan ensimmäinen keisarikunta – 2. kesäkuuta 1882 Caprera, Italian kuningaskunta) oli italialainen nationalisti ja Italian yhdistäjä. Hän osallistui jokaiseen suurempaan taisteluun Italiassa kolmen vuosikymmenen aikana ja taisteli sekä Euroopassa että Etelä-Amerikassa. Garibaldi nousi ensimmäiseksi kansainväliseksi vallankumoussankariksi, ja oli aikoinaan ehkä maailman kuuluisin mies. Häntä kunnioitetaan etenkin Italiassa. Gavriil Konstantinovitš Romanov
Suuriruhtinas Gavriil Konstantinovitš Romanov (15. heinäkuuta 1887 – 28. helmikuuta  1955) oli venäläinen aatelismies ja suuriruhtinas Konstantin Konstantinovitš Romanovin (Venäjän keisari Nikolai I:n pojanpoika) toiseksi vanhin poika. Nikolai I oli siis Gavriilin isoisoisä. Primo Nebiolo
Nebioloa kritisoitiin suuresta egosta, diktaattorimaisesta johtotavasta ja kyseenalaisesta taktikoinnista. Hän muun muassa kiristi itselleen Kansainvälisen olympiakomitean jäsenyyden sanomalla, että hän ei anna eteläafrikkalaisten juoksijoiden osallistua Barcelonan olympialaisiin mikäli häntä ei valita. Nebiolon uraan mahtui myös muita skandaaleita. Hänet liitettiin rahoitussotkuun, kun Rooman olympiastadionia kunnostettiin jalkapallon vuoden 1990 MM-kilpailuja varten, mutta Nebioloa ei koskaan virallisesti syytetty. Vuonna 1987 yleisurheilun MM-kilpailuissa Roomassa italialainen pituushyppääjä Giovanni Evangelisti hyppäsi pronssille, mutta hän menetti mitalin, kun selvisi, että italialaiset mittamiehet olivat huijanneet mittauksessa. Primo Nebiolon osallisuus asiaan ei koskaan selvinnyt, mutta hän oli tuolloin myös Italian yleisurheiluliiton puheenjohtaja. Šio Aragvispireli
Aragvispireli liitti ajan eurooppalaisia vaikutteita, erityisesti Maupassantia ja Przybyszewskia, kansalliseen primitiivistä ihannoivaan perinteeseen, joka oli tyypillinen Georgian ylämaiden kirjailijoille, kuten Aleksandre Qazbegille. Näytelmässään "Šio tavadi" (, "prinssi Šio") vuonna 1905 hän omaksui symbolistisen näkökulman Georgian historiaan, mutta teos ei menestynyt. Hänen menetynein teoksensa, romaani "Gabzaruli guli" (, "murtunut sydän") vuodelta 1920, on tunteellinen satu, joka kertoo prinsessan ja kultasepän rakkaudesta. Jopa neuvostokriitikot, jotka olivat jatkuvasti hyökänneet Aragvispirelin kolkkoa ekspressionismia vastaan, ylistivät sitä. Hän ei juuri kirjoittanut myöhemmällä iällä. Luis Carrero Blanco
Luis Carrero Blanco (4. maaliskuuta 1903 Santoña, Kantabria, Espanja – 20. joulukuuta 1973 Madrid, Espanja) oli espanjalainen amiraali. Diktaattori Francisco Franco nimitti hänet kesäkuussa 1973 pääministeriksi, ja häntä pidettiin Francon todennäköisenä seuraajana. Bourbonin prinssi Juan Carlos aiottiin palauttaa kuninkaaksi Francon jälkeen, mutta häntä oli tarkoitus ohjata Carrero Blancon avulla oikeaan suuntaan Francon politiikan tulevaisuuden turvaamiseksi Espanjassa. ETA surmasi Carrero Blancon pommi-iskussa, mikä saattoi edesauttaa Espanjan siirtymistä demokratiaan, sillä Francon kuollessa kaksi vuotta myöhemmin hänelle ei jäänyt ideologisesti sopivaa seuraajaa. Giovanni Guareschi
Giovannino (Giovanni) Oliviero Giuseppe Guareschi (1. toukokuuta 1908 Fontanelle di Roccabianca, Italia – 22. heinäkuuta 1968) oli italialainen toimittaja, pilapiirtäjä ja humoristi, jonka luomista henkilöhahmoista tunnetuin on maalaispappi Isä Camillo. Agostino Depretis
Agostino Depretis (13. tammikuuta 1813 Mezzana Corti, Stradella – 29. heinäkuuta 1887 Stradella) oli italialainen poliitikko, joka toimi Italian pääministerinä 1876–1878, 1878–1879 ja 1881–1887. Hänen valtakautensa suhteellinen poliittinen vakaus perustui niin sanottuun "transformismoon" eli joustavaan hallitusyhteistyöhön, jossa kabinetin ministerit ja puolueet vaihtelivat pääministerin säilyessä samana. Gigo Gabašvili
Giorgi "Gigo" Gabašvili (, 9. marraskuuta 1862 – 28. lokakuuta 1936) oli georgialainen taidemaalari ja kouluttaja. Hänen teoksillaan oli erityisen suuri vaikutus, sillä hän oli ensimmäinen georgialainen realisti, joka maalasi lukuisia erilaisia aiheita sekä öljy- että vesiväreillä, kuten muotokuvia, maisemia ja kohtauksia jokapäiväisestä elämästä. Giovanni Gentile
Giovanni Gentile (; 30. toukokuuta 1875 Castelvetrano, Sisilia – 15. huhtikuuta 1944 Firenze, Italia) oli italialainen uus-hegeliläinen idealistinen filosofi, jota voi verrata Benedetto Croceen. Hän kuvasi itseään “fasismin filosofiksi” ja hän haamukirjoitti Benito Mussolinille merkityn "La Dottrina del Fascismo" (1932; 'Fasismin oppijärjestelmä'). Hän kehitti myös oman filosofisen järjestelmän aktualistinen idealismi. Ferdinand (Toscanan kruununprinssi)
Cosimo III piti Ferdinandin sivussa hallitusasioista, joten Ferdinand omistautui taiteille, erityisesti musiikille. Hän oli itse lahjakas cembalonsoittaja ja kokosi ympärilleen muusikoita ja soitinrakentajia, jotka saivat kehitellä uusia soitintyyppejä. Yksi Ferdinandin suojateista oli pianon keksijänä pidetty soitinrakentaja Bartolomeo Cristofori, jonka hän kutsui Venetsiasta Toscanan pääkaupunkiin Firenzeen. Ferdinand tuki myös nuorta saksalaista säveltäjää Georg Friedrich Händeliä, jonka ensimmäinen italialainen ooppera "Rodrigo" kantaesitettiin Firenzessä vuonna 1707. Muita Ferdinandiin yhteydessä olleita säveltäjiä olivat Alessandro Scarlatti, Giacomo Antonio Perti ja Bernardo Pasquini. Sarajevon laukaukset
Nuori Bosnia -järjestöön kuuluva bosnialainen opiskelija Gavrilo Princip ampui arkkiherttua Frans Ferdinandin ja tämän vaimon Sophien 28. kesäkuuta 1914 Sarajevossa. Quirino Cristiani
Quirino Cristiani (2. heinäkuuta 1896 Italia – 2. elokuuta 1984 Argentiina) oli argentiinalainen elokuvatuottaja ja animaatioiden tekijä. Cristiani muutta Italiasta Argentiinaan 1900. Hän teki maailman ensimmäisen pitkän piirrosfilmin ("El Apóstol", 1917), joskin kunnia usein erheellisesti annetaan Walt Disneyn pitkälle piirroselokuvalle "Lumikki ja 7 kääpiötä". Hän teki myös ensimmäisen pitkän piirretyn äänielokuvan, joka oli "Peludópolis", 1931. Agostino Depretis
Depretis valmistui lakimieheksi vuonna 1834 Paviasta ja viljeli sen jälkeen muutaman vuoden ajan sukutilaansa sekä toimi asianajajana kotiseudullaan Stradellassa. Hän ryhtyi Italian yhdistymisliikkeen ja Giuseppe Mazzinin kannattajaksi, ja vallankumousvuonna 1848 hänet valittiin Sardinian kuningaskunnan vastaperustettuun parlamenttiin. Hän ei kuitenkaan osallistunut Mazzinin vuonna 1853 masinoimaan epäonniseen kansannousuyritykseen Milanossa. Depretis kuului parlamentin vasemmisto-oppositioon, ja vastusti Sardinian pääministeriksi tullutta Camillo Cavouria. Hän perusti "Il Diritto" -nimisen sanomalehden vasemmiston äänenkannattajaksi. Vuonna 1859 Depretis nimitettiin vastikään Sardiniaan liitetyn Brescian kuvernööriksi. Seuraavana vuonna hänet lähetettiin Sisiliaan, jonka Giuseppe Garibaldin vapaaehtoisjoukot olivat juuri vallanneet, tarkoituksenaan varmistaa Sisilian liittäminen yhdistyvään Italiaan. Serbian taistelut (ensimmäinen maailmansota)
Serbian taistelut Balkanilla ensimmäisessä maailmansodassa koettelivat maata pahoin. Ensimmäinen maailmansota alkoi Sarajevon laukauksista, joissa serbien tukemaan anarkistiryhmään kuuluva opiskelija Gavrilo Princip ampui Itävalta-Unkarin kruununprinssin. Itävalta julisti tämän takia sodan. Alussa Serbia onnistui kahdesti torjumaan Itävallan joukot, mutta syksyllä 1915 Saksan, Itävallan ja Bulgarian yhteishyökkäyksen jälkeen serbiarmeijan rippeet vetäytyivät Albaniaan. Heinäkuun kriisi
Heinäkuun kriisi sai alkunsa niin sanotuista Sarajevon laukauksista 28. kesäkuuta 1914, jolloin Sarajevossa Bosniassa tarkastusmatkalla ollut Itävalta-Unkarin kruununprinssi, arkkiherttua Frans Ferdinand ja hänen vaimonsa Sophie joutuivat salamurhan uhriksi. Murhaaja oli bosnialainen opiskelija Gavrilo Princip, joka kuului kiihkokansallismielisten serbien Musta käsi -nimiseen maanalaiseen järjestöön. Operaation taustalla oli Serbian sotilastiedustelun johtaja Dragutin Dimitrijević, joka oli samalla myös Musta käsi -järjestön johtaja salanimellä "Apis". Serbian pääministeri Nikola Pašić oli kuullut murhasuunnitelmasta etukäteen ja yrittänyt varoittaa Itävallan hallitusta, mutta hänen peitellysti muotoiltua varoitusviestiään ei oltu ymmärretty. Vaikka Serbian hallitus ei ollut vastuussa arkkiherttuan murhasta, Itävallassa se yhdistettiin pian tekoon. Giorgio de Chirico
Giorgio de Chirico (10. heinäkuuta 1888 – 20. marraskuuta 1978), taiteilijanimeltään myös Népo, oli merkittävä italialainen esi-surrealistinen taidemaalari. De Chirico perusti taidesuuntauksen, joka tunnetaan nimellä "scuola metafisica" (metafyysinen taide). Benito Mussolini
Mussolinin vielä noustessa kohti valtaa fasistijoukot olivat hyökkäilleet katolisten pappien ja nuorisokerhojen kimppuun. Hän kuitenkin havaitsi voivansa käyttää katolista kirkkoa oman valtansa legitimoimiseen, joten hän lähestyi kirkkoa antamalla kastaa vaimonsa ja lapsensa sekä rahoittamalla kirkkojen kunnostuksia. Italian oikeussaleihin ja luokkahuoneisiin palautettiin krusifiksit. Vastustaessaan kommunisteja, protestantteja, vapaamuurareita ja juutalaisia Mussolini löysi paljon liittolaisia kirkosta. Vuonna 1929 Mussolini ja kardinaali Pietro Gasparri allekirjoittivat lateraanisopimukset, joissa Italia muun muassa tunnusti Vatikaanivaltion. Emilio Usiglio
Emilio Usiglio (8. tammikuuta 1841 Parma – 8. heinäkuuta 1910 Milano) oli säveltäjä ja kapellimestari. Hänen ensimmäinen oopperansa oli "La locandiera" (1861). Hänen suurimmaksi menestyksekseen nousi toinen koominen ooppera, "Le educande di Sorrento" (1868). Hän sävelsi balettiakin. Naamiohuvit
Krimin sodan jälkeen Euroopan poliittinen tilanne oli tulenarka. Englanti ja Ranska halusivat Italian yhdistyvän Vittorio Emmanuelin alaisuuteen. Italiassa kuohui. Napoleon III yritettiin tappaa Pariisin oopperassa 14.1.1858. Samana vuonna Napoleon III tapasi Camillo Cavourin Plombièresissä siitä alkoi Italian yhdistyminen. Seuraavana vuonna Giuseppe Garibaldi aloitti joukkoineen itsenäisyystaistelun. Emilio Aguinaldo
Aguinaldo oli sukujuuriltaan osin kiinalainen, osin tagalogi. Hän opiskeli Pyhän Tuomaan yliopistossa Manilassa. Hän oli Cavite Viejon kaupungin pormestarina, kun Katipunan-salaseuran johtama kapina Espanjan valtaa vastaan käynnistyi vuonna 1896. Aguinaldo oli itse liittynyt Katipunaniin edellisenä vuonna, ja hänestä tuli kapinajoukkojen paikallinen johtaja. Andrés Bonifacion johtama kapina eteni aluksi katastrofaalisesti, mutta Aguinaldo onnistui kääntämään kapinallisten sotaonnen päästyään käsiksi espanjalaisten aseisiin. Saavutettuaan useita voittoja Aguinaldo kohosi nopeasti suositummaksi kuin komentajana epäonnistunut Bonifacio. Maaliskuussa 1897 Tejerosin konventti valitsi Aguinaldon vallankumoushallituksen presidentiksi. Tämä tapahtui päivää ennen kuin hän täytti 28 vuotta. Bonifacio kieltäytyi hyväksymästä päätöstä, joten Aguinaldo pidätytti Bonifacion ja hieman myöhemmin hänet tuomittiin kuolemaan petturina. Vittorio Occorsio
Vittorio Occorsio (9. huhtikuuta 1929 Rooma – 10. heinäkuuta 1976 Rooma) oli italialainen syyttäjä. Hän tuli tunnetuksi julkisuudessa vuonna 1967, kun Italian sotilaallisen tiedustelupalvelun (SIFAR) entinen komentaja, kenraali Giovanni De Lorenzo haastoi "L'Espresso"-lehden oikeuteen kunnianloukkauksesta, lehden paljastettua De Lorenzon vuonna 1964 tekemän vallankaappaussuunnitelman (ns. "Piano Solo"). Oikeudenkäynnin aikana syyttäjänä toiminut Occorsio oivalsi, että toimittaja Lino Jannuzzin julkaisema artikkeli asiasta oli täysin todenmukainen, ja vaati siksi tämän vapauttamista syytteestä ja De Lorenzon asettamista syytettyjen penkille. Oikeus ei kuitenkaan tähän suostunut vaan tuomitsi Jannuzzin ja lehden pääjohtajan Eugenio Scalfarin kunnianloukkauksesta. Skandaali paisui valtaviin mittasuhteisiin ja asiaa tutkimaan asetettu parlamentaarinen komitea päätyi lopulta tulokseen että Occorsio oli ollut oikeassa ja Jannuzzin julkaisemat tiedot pitivät paikkansa. Venäjän keisarikunta
Kesäkuussa 1914 Gavrilo Princip murhasi Itävallan arkkiherttua Franz Ferdinandin Sarajevossa. Itävalta-Unkari esitti uhkavaatimuksen Serbialle, jota se piti syyllisenä. Vaikka Serbia oli valmis myöntymään suurimmalta osin, Itävallalle vastaus ei kelvannut ja se veti lähettiläänsä Serbiasta. Itävallan sodanjulistuksen 28. heinäkuuta jälkeen liittosuhteiden verkosto lähti toimimaan Venäjän julistettua 1909 tukevansa Serbian itsenäisyyttä, Saksan tuettua Itävalta-Unkaria ja Ranskan Venäjää. Saksan hyökättyä Ranskaan Belgian läpi sota laajeni maailmansodaksi. Giuseppe Garibaldi
Sardinian pääministerin Cavourin ja Garibaldin välit olivat huonot. Cavour esti Garibaldin pääsyn Roomaan. Cavour laajensi Sardinian kuningaskuntaa ottamalla haltuunsa Sisilian ja Napolin. Garibaldi joutui syrjään vallasta. Viktor Emanuel II teki asian selväksi Garibaldille lokakuussa 1860. Garibaldi luopui heti päällikkyydestä ja vetäytyi Capreran saarelle. Sardinian kuningaskunta
Sardinian kuningaskunnan pääministeriksi nousi 1850-luvulla Cavourin kreivi Camillo Benso (1810–1861). Hän teki Ranskan kanssa sopimuksen, jossa Napoleon III lupasi auttaa Sardiniaa tulevassa sodassa Itävaltaa vastaan ja vastineeksi Sardinia luovuttaisi Savoijin ja Nizzan Ranskalle. Tämä käynnisti tapahtumaketjun, joka vuoteen 1870 mennessä johti Italian täyteen yhdistymiseen. Kaarle Albert
Kaarle Albert tuli kuninkaaksi Kaarle Felixin kuoltua vuonna 1831, mikä antoi jälleen uutta toivoa liberaaleille ja Italian yhdistymisen kannattajille. Hän ei kuitenkaan armahtanut vuoden 1821 kaappauksen osanottajia, ja kukisti itse uuden salaliittohankkeen vuonna 1833. Vaikka Kaarle Albert ei halunnut tinkiä hallitsijan yksinvallasta, hän piti silti yhä tavoitteenaan Italian vapauttamista Itävallan alaisuudesta, sillä Itävaltaan hän suhtautui hyvin vihamielisesti. Omassa valtakunnassaan hän kevensi raskasta hallintoa ja uudisti lainsäädäntöä, edistäen siten taloudellista kehitystä. Hän myös vahvisti kaikessa hiljaisuudessa Sardinian sotavoimia.
Kaarle Albert kääntyi uudelleen rohkeammin liberaalille kannalle ja nimitti uudistusmielisemmän hallituksen vuonna 1847, jolloin toisaalta paaviksi valittiin edistysmielinen Pius IX ja toisaalta Itävallan joukot miehittivät Ferraran. Vallankumouksen levitessä Eurooppaan vuonna 1848 Kaarle Albert antoi 4. maaliskuuta Sardinialle uuden perustuslain, jonka nojalla maahan luotiin edustuksellinen hallinto. Tämä nimellä "Statuto Albertino" tunnettu perustuslaki oli sittemmin voimassa yhdistyneessä Italiassa aina vuoteen 1948. Viktor Emanuel II
Viktor Emanuel II (ital. "Vittorio Emanuele II", 4. maaliskuuta 1820 – 9. tammikuuta 1878) oli Piemonten, Savoijin ja Sardinian kuningas vuodesta 1849 vuoteen 1861. 18. helmikuuta 1861 hän otti käyttöön myös arvonimen Italian kuningas, hän oli yhdistyneen Italian ensimmäinen kuningas. Viktor Emanuel piti tätä arvonimeä hallussaan kuolemaansa asti. Kapriisi
Kapriiseja on sävelletty barokin ajalta lähtien. Silloin kapriisit olivat usein kosketinsoittimelle ja niitä sävelsi muun muassa Girolamo Frescobaldi. Kokonaiselle orkesterille sävelletyistä kapiiseista tunnettuja ovat Nikolai Rimski-Korsakovin "Capriccio espagnol" sekä Pjotr Tšaikovskin "Capriccio italien". Johannes Brahms sävelsi myöhempinä vuosinaan useita kapriiseja pianolle. Kenties esitetyimmät kapriisit ovat Niccolò Paganinin säveltämät 24 kapriisia viululle. Beethoven on säveltänyt virtuoosien keskuudessa suositun "Rondo a Cappriccion". Gigo Gabašvili
Gabašvili syntyi Tbilisissä, Georgiassa (joka kuului silloin Venäjän keisarikuntaan). Hän sai koulutuksensa Pietarin (1886–1888) ja Münchenin (1894–1897) akatemioissa. Palattuaan kotimaahansa hän teki debyyttinsä ensimmäisenä taiteilijana, joka sai kunnian vuonna 1891 järjestää yksityisnäyttelyn Tbilisissä. Vuosina 1900–1920 hän opetti Kaukasian kuvataiteiden edistämisseuran ylläpitämässä taidekoulussa. Gabašvili oli yksi Tbilisin taideakatemian perustaneista professoreista vuonna 1922 ja hänelle annettiin Georgian SNT:n kansantaiteilijan arvonimi vuonna 1929. Gabašvili pysyi vannoutuneena realistina ja vastusti näkyvästi vasemmistolaista taidetta. Hän kuoli Tsikhisdzirissä, Adžariassa vuonna 1936. Venäjän historia
Kesäkuussa 1914 serbiterroristi Gavrilo Princip salamurhasi Itävallan arkkiherttua Frans Ferdinandin Sarajevossa. Itävalta-Unkari esitti uhkavaatimuksen Serbialle, jota se piti syyllisenä. Vaikka Serbia oli valmis myöntymään suurimmalta osin, Itävallalle vastaus ei kelvannut ja se veti lähettiläänsä Serbiasta. Itävallan sodanjulistuksen 28. heinäkuuta jälkeen liittosuhteiden verkosto lähti toimimaan Venäjän julistettua 1909 tukevansa Serbian itsenäisyyttä, Saksan tuettua Itävalta-Unkaria ja Ranskan Venäjää. Saksan hyökättyä Ranskaan Belgian läpi, sota laajeni maailmansodaksi. Dragutin Dimitrijević
Dimitrijevićin uskotaan olleen merkittävässä roolissa arkkiherttuan murhan suunnittelussa vuonna 1914. Serbian pääministeri Nikola Pašić sai vihiä suunnitelmasta ja yritti estää sen toteutumisen varoittamalla Itävalta-Unkarin hallitusta, mutta hänen varoitusviestiään ei ymmärretty. Pašićin antamasta pidätysmääräyksestä huolimatta kolmekin salaliittolaista pääsi livahtamaan Serbiasta rajan yli Bosniaan Frans Ferdinandin vierailun alla. Murhan toteutti lopulta bosnialainen serbiopiskelija Gavrilo Princip, joka oli Mustan käden jäsen. Itävallan viranomaiset saivat pian selville, että attentaatilla oli salaseuran kautta yhteyksiä Serbian sotilasjohtoon ja myös Dimitrijevićin nimi tuli heidän tietoonsa. Seurauksena oli Itävalta-Unkarin ja Serbian välinen selkkaus, joka johti edelleen maailmansodan syttymiseen, sillä Pašićin hallitus kieltäytyi luovuttamasta mahdollisia epäiltyjä Itävaltaan vedoten Serbian suvereeniuteen. Gualtiero Jacopetti
Gualtiero Jacopetti (4. syyskuuta 1919 – 17. elokuuta 2011 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja. Hän kuului mondo-dokumenttien pioneereihin, ja hänen tunnetuimpia töitä ovat "Mondo cane – kova maailma" (1962), "Hyvästi Afrikka" (1966) ja "Hyvästi ihminen" (1971). Hän oli vuonna 1962 ehdolla Cannesin Kultaisen palmun saajaksi. Nicolò Barbaro
Nicolò Barbaro (1420–1494) oli venetsialainen laivaston välskäri. Hän piti päiväkirjaa Konstantinopolin piirityksen ajalta vuonna 1453. Se on ainutlaatuinen silminnäkijän kuvaus silloista maailmanjärjestystä mullistaneesta taistelusta. Taistelun seurauksena turkkilaiset valtasivat itäisen kristikunnan pääkaupungin Konstantinopolin. Alkuperäistä päiväkirjaa säilytetään nykyään Venetsiassa Pyhän Markuksen kirjastossa. Mika Waltari kävi tutkimassa päiväkirjaa vuonna 1952 suunnitellessaan romaaniaan Johannes Angelos. Päiväkirjan marginaalissa olleessa lisähuomautuksessa luki ”"Angelo Zacaria, kreikkalainen kavaltaja turkkilaisille"”. Tästä merkinnästä syntyi romaanin päähenkilö Johannes Angelos. Alfonso La Marmora
La Marmora kävi Torinon sotilasakatemian ja aloitti sotilasuransa 1823 luutnanttina Sardinian kuningaskunnan asevoimien tykistössä. Hän yleni 1845 majuriksi ja osallistui 1848–1849 Sardinian sotiin Itävaltaa vastaan. Hän kunnostautui varsinkin Pastrengon ja Peschieran taisteluissa huhti–toukokuussa 1848 sekä pelasti 5. elokuuta kuningas Kaarle Albertin milanolaisilta vallankumouksellisilta. La Marmora ylennettiin lokakuussa 1848 prikaatinkenraaliksi ja seuraavana vuonna kenraaliluutnantiksi. Huhtikuun 1849 alussa hän kukisti kansannousun Genovassa. La Marmora toimi Sardinian sotaministerinä 1849–1860, joskin välillä hän komensi Krimin sotaan 1855–1856 osallistuneita sardinialaisia joukkoja. Hän osallistui myös vuonna 1859 käytyyn sotaan Itävaltaa vastaan. Camillo Cavourin jouduttua tilapäisesti väistymään La Marmora toimi Sardinian pääministerinä heinäkuusta 1859 tammikuuhun 1860. Vuoden 1861 alussa hän oli hetken yhdistyneen Italian lähettiläänä Berliinissä ja Pietarissa, ja sen jälkeen Milanon sotilaskuvernöörinä sekä lokakuusta alkaen Napolin prefektinä. Command &amp; Conquer -pelisarjan ryhmäkunnat
Nodin eliittijoukkoja kutsutaan Mustaksi kädeksi. Nimi viittaa ensimmäisen maailmansodan aloittaneeseen Musta käsi -järjestöön, jonka jäsen Gavrilo Princip ampui Franz Ferdinandin, Itävalta-Unkarin kruununprinssin. Sattumalta Nodin päämaja, Nodin temppeli, sijaitsee useimmiten Sarajevossa. Mustan käden johtajana toimii Anton Slavik. Kolmannen tiberiumsodan aikaan Mustan käden sotilaat pukeutuivat vahvaan panssariin ja kaapuihin. Varsinaisesti koko Musta käsi -osasto on ensimmäistä kertaa pelattavana -lisäosassa. "Kane's Wrath" -peli esittelee myös toisen Nodin alaisuudessa toimivan järjestön, "Kanen lapset" (The Marked of Kane) joka on kyborgeihin ja tiberium-aseisiin erikoistunut osasto. Erekle II
Vuonna 1783 Venäjä laajeni etelään Krimille ja Katariina II kiinnostui Kaukasian alueesta. Georgijevskin sopimuksessa vuonna 1783 Erekle sai viimein takuut, joita hän oli Venäjältä hakenut. Georgia muutettiin Venäjän protektoraatiksi, Erekle katkaisi muodollisesti kaikki siteensä Persiaan ja antoi ulkopolitiikkansa Venäjän valvontaan. Venäjän–Turkin sodassa 1787–1792 Tbilisiin asettunut pieni venäläinen varuskunta kuitenkin lähti Georgiasta ja jätti Ereklen vastaamaan Persian aiheuttamaan uhkaan yksin. Muhammad Khan Qadžar sai suurimman osan Iranin keskiosan tasangosta haltuunsa vuoteen 1794 mennessä ja halusi tehdä Persiasta jälleen suurvallan, johon Kaukasia kuuluisi. Vuonna 1795 hän vaati Erekleä tunnustamaan Persian ylivallan ja lupasi vastalahjana tehdä Ereklestä walin. Erekle kieltäytyi, ja syyskuussa 1795 yhteensä 35 000 miehen persialainen armeija marssi Georgiaan. Kuningas osallistui henkilökohtaisesti eturintamassa Tbilisin urhoolliseen puolustukseen Krtsanisin taistelussa, mutta hänen pieni noin 5 000 miehen armeijansa tuhoutui lähes täysin. Erekle joutui katselemaan pääkaupunkinsa tuhoa ja sen asukkaiden teurastusta; hän ei olisi halunnut jättää taistelukenttää ja kaupunkia, mutta hänen jäljelle jääneet henkivartijansa ja perheenjäsenensä veivät hänet turvaan. Persian hyökkäys oli Georgialle vakava isku, eikä maa kyennyt toipumaan siitä. Vaikka Erekle oli hylätty ratkaisevalla hetkellä, hänen täytyi edelleen luottaa Venäjän tukeen ja taistella vuonna 1796 yhdessä Katariina II:n lähettämän venäläisen retkikunnan kanssa Persiassa. Katariinan kuolema samana vuonna merkitsi kuitenkin äkillistä muutosta Venäjän Kaukasian-politiikassa, ja hänen seuraajansa Paavali I veti kaikki venäläiset joukot alueelta. Agha Muhammad Khan aloitti toisen sotaretken rankaistakseen georgialaisia liitostaan Venäjän kanssa. Hänet kuitenkin salamurhattiin vuonna 1797, joten Kartli-Kakheti säästyi uudelta hävitykseltä. 
Erekle kuoli vuonna 1798 vakuuttuneena edelleen siitä, että vain Venäjän suojelus voisi taata hänen maansa olemassaolon. Hänen tilalleen valtaistuimelle nousi hänen sairas ja heikko poikansa Giorgi XII, jonka kuoleman jälkeen vuonna 1801 tsaari Paavali I liitti Kartli-Kakhetin Venäjään lopettaen samalla Georgian itsenäisyyden ja Bagrationi-dynastian tuhat vuotta kestäneen valtakauden. Italian kuningaskunta (1861–1946)
Giuseppe Garibaldi voitti Molempain Sisiliain kuningaskunnan armeijat ja valtasi Sisilian ja Italian niemimaan eteläosat. Garibaldi luovutti Etelä-Italian Sardinian kuninkaalle Viktor Emanuel II:lle. Italian ensimmäinen kansallinen parlamentti kokoontui 18. helmikuuta 1861, ja Italia julistettiin kuningaskunnaksi ja Viktor Emanuel II Italian kuninkaaksi. Venetsia siirtyi Itävallalta Italialle 1866 niin sanotun kolmannen itsenäisyyssodan yhteydessä. Heinäkuussa 1870, Ranskan–Preussin sota alkaessa Napoleon III kutsui komentanjansa pois Roomasta. Italian armeija ylitti Raffael Cadornan johdolla Kirkkovaltion rajat 11. syyskuuta 1870. Italian armeija valtasi käydyissä taisteluissa Rooman 20. syyskuuta 1870. Virallisesti Italian hallitus siirtyi Roomaan heinäkuussa 1871. Paavi siirtyi Vatikaaniin. Prima Linea
Prima Linea oli Italiassa 1977–1983 toiminut marxilais-leniniläinen aseellinen järjestö. Sen perustivat vuoden 1976 lopussa Sergio Segio, Roberto Rosso, Enrico Baglioni ja Enrico Galmozzi. Järjestön jäsenet tulivat pääasiassa aikaisemmin toimintansa lopettaneista maltillisemmista äärivasemmistolaisista järjestöistä, kuten Lotta Continua. Prima Linean päämäränä oli luoda Italiaan proletariaatin diktatuuri, ja se tehtäisiin "tuhoamalla vihollinen" aseilla. Järjestön päämäärä oli siis periaatteessa suunnilleen sama kuin Punaisten prikaatien. Suurin näiden kahden järjestön välinen ero oli aluksi se, että Prima Linean jäsenet eivät piileskelleet salaisissa osoitteissa, eivätkä käyttäneet väärennettyjä henkillöllisyystodistuksia. Heidän taktiikkansa oli jäsenyyden salassa pitäminen. Prima Linean jäsenet kävivät päiväaikaan töissä tai opiskelivat ja yrittivät kaikin tavoin vaikuttaa tavallisilta kansalaisilta, vaikka heillä oli kotona aseita vaatekomeroon tai kylpyammeen taakse kätkettynä. Prima Linea oli uhrien lukumäärässä laskien Punaisten prikaatien jälkeen toiseksi menestyksekkäin lyijyvuosien äärivasemmistolaisista terroristijärjestöistä. Prima Linea teki kaikkiaan 101 aseellista hyökkäystä joiden tuloksena 18 ihmistä kuoli ja 23 joutui sairaalahoitoon. Ehkä tunnetuin järjestön murhaama henkilö oli niin sanottua Piazza Fontanan pommi-iskua tutkinut tuomari Emilio Alessandrini, joka ammuttiin autoonsa 29. tammikuuta 1979 kello 08.30 aamulla, hänen juuri kyyditettyään poikansa kouluun. Tätä hyökkäystä johti Marco Donat Cattin, jonka isä, kristillisdemokraattinen poliitikko Carlo Donat Cattin, oli ministerinä useassa Italian hallituksessa. Ugo Falena
Falena työskenteli 1900-luvun alussa näytelmäkirjailijana, teatterinjohtajana ja kriitikkona. Hänen sentimentaalisista komedioistaan tunnetuimpia ovat "Il signor Principe" (1911), "Romeo e Giuletta" (1912), "L’ultimo lord" (1925) ja "Vendetta di Demostene" (1930). Vuonna 1909 Falenasta tuli Film d’Arte Italianan taiteellinen johtaja. Hän ohjasi muun muassa elokuvat "Salomé" ja "Francesca da Rimini" (molemmat 1910) ja houkutteli elokuva-alalle tunnettuja teatterinäyttelijöitä kuten Ermete Novelli, Maria Jacobini ja Francesca Bertini. Myöhemmin Falena työskenteli muun muassa Tespi Filmillä ja Galatea Filmillä. Espanjan sisällissota
Kansallismielisten nopea eteneminen aiheutti syyskuun 4. päivänä pääministeri José Giralin eroamisen. Hänen tilalleen nimitettiin Francisco Largo Caballero, jonka uuteen hallitukseen tulivat kansanrintamassa mukana olleiden puolueiden lisäksi myös anarkistit. Samaan aikaan kansallismieliset valitsivat johtajakseen kenraali Francon, joka nimettiin generalissimoksi syys-lokakuun vaihteessa. Pian hän otti vielä käyttöön nimityksen "caudillo". Syksyn aikana sotaan liittyivät myös kansallismielisiä tukeneet Saksa ja Italia sekä tasavaltalaisten puolella ollut Neuvostoliitto. Myös ensimmäiset kansainväliset vapaaehtoiset saapuivat molempien osapuolien tueksi. Viktor Emanuel II
Viktor Emanuel syntyi Torinossa, Carignanin prinssin Carlo Alberton ja Itävalta-Toscanan Teresian vanhimpana poikana. Kymmenvuotiaana hänestä tuli Sardinian kruununprinssi. Sardinian ja Piemonten kuningaskunnat yhdistettiin hänen isänsä Kaarle Albertin ollessa vallassa. Kaarle Albert soti vuonna 1848 Itävaltaa vastaan, mutta kärsi tappion Novaran taistelussa seuraavana vuonna. Kaarle Albert luopui kruunusta, ja Viktor Emanuelista tuli Sardinia-Piemonten kuningas 24. maaliskuuta 1849. Sarajevon laukaukset
”Nuori Bosnia” (serbiaksi Млада Босна, kroaatiksi "Mlada Bosna") oli bosnialainen radikaali järjestö, jonka tavoitteena oli vapauttaa Bosnia Itävalta-Unkarin vallasta. Gavrilo Princip liittyi siihen vuonna 1908, kun Bosnia liitettiin Itävalta-Unkariin. Hän pyrki Serbian armeijaan, mutta ei päässyt. Sen sijaan hänet värvättiin Mustaan käteen vuonna 1912. San Marino
Kun Napoleon valtasi Italian, hän kunniotti San Marinon itsenäisyyttä ja tarjosi jopa sille lisäalueita. Muut Euroopan valtiot tunnustivat San Marinon Napoleonin sodat päättäneessä vuoden 1815 Wienin kongressissa. Italian yhdistymisen aikana Giuseppe Garibaldi ja muut vallankumoukselliset saivat turvapaikan San Marinosta. Otto von Guericke
Otto von Guericke (30. marraskuuta 1602 Magdeburg – 21. toukokuuta 1686 Hampuri) oli saksalainen valtiomies, fyysikko ja insinööri. Hän kehitti tyhjiöpumppua ja oli varhaisia sähköilmiöiden tutkijoita. Giuseppe Garibaldi
Garibaldi valtasi nopeasti vapaaehtoisjoukkojen kanssa Sisilian länsiosat. Garibaldi voitti armeijan joukot Calatafilmissa 13. toukokuuta 1860. Garibaldi julisti itsensä Sisilian diktaattoriksi. Hän hyökkäsi Palermoon, saaren pääkaupunkiin ja asetti sen saartoon 27. toukokuuta 1860. Brittiläinen amiraali hyväksyi rauhanehdot. Emilio Gino Segrè
Emilio Gino Segrè (1. helmikuuta 1905 – 22. huhtikuuta 1989) oli italialaissyntyinen yhdysvaltalainen fyysikko. Hän sai Owen Chamberlainin kanssa vuonna 1959 Nobelin fysiikanpalkinnon antiprotonin löytämisestä. La Bella Principessa
La Bella Principessa on nuorta naista esittävä maalaus, joka on todettu sormenjälkien perusteella renessanssiajan italialaisen taidemaalarin Leonardo da Vincin teokseksi. Teos oli ensi kertaa yleisön nähtävillä Göteborgissa kesällä 2010. Teos oli suojattu panssarilasin taakse. Joachim Murat
Murat liittyi husaarina ratsuväkeen ja sai mainetta Ranskan vallankumoussotien aikana Napoleonin joukoissa. 
Murat myös johti Napoleonin ratsuväkeä hyökkäyksessä Egyptiin 1798.
Napoleon nimitti Muratin Ranskan marsalkaksi vuonna 1804, antoi hänelle arvonimet Bergin ja Clementen herttua vuonna 1806, sekä nimitti hänet Napolin ja Sisilian kuninkaaksi 1808. Murat oli merkittävässä roolissa Napoleonin Venäjän sotaretkellä 1812.
Napoleonin menetettyä valtansa Sisilian seuraava kuningas Ferdinand I vangitsi Muratin ja teloitutti hänet. Teloitus tehtiin ampumalla "Castello di Pizzo"n linnassa 13. lokakuuta 1815. Linna sijaitsee Etelä-Italiassa Pizzon kunnassa. Kaarle Emanuel III
Kaarle Emanuel III tuli hallitsijaksi, kun hänen isänsä Viktor Amadeus II luopui kruunusta vuonna 1730. Viktor Amadeus II yritti palata valtaan seuraavana vuonna, jolloin Kaarle Emanuel vangitutti hänet. Hän kuoli seuraavana vuonna vankeudessa. Kaarle Emanuel oli saanut sotilaallisen koulutuksen ja osoittautui taitavaksi sotapäälliköksi, jonka tukeen useat muut Euroopan hallitsijat nojasivat 1700-luvun alkupuolella käydyissä sodissa. Puolan perimyssodassa (1733–1738) hän liittoutui Ranskan ja Espanjan kanssa ja ryhtyi henkilökohtaisesti Pohjois-Italian sijoitettujen ranskalaisten ja sardinialaisten joukkojen ylipäälliköksi. Vuonna 1734 hän löi itävaltalaiset Parman ja Guastallan taisteluissa sekä valtasi heiltä Milanon. Sodan päättäneessä Wienin rauhansopimuksessa Novara ja Tortona liitettiin Sardinian kuningaskuntaan. Girolamo Prigione
Girolamo Prigione (12. lokakuuta 1921 Castellazzo Bormida – 27. toukokuuta 2016 Alessandria) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Alessandria (della Paglian) hiippakuntaan 18. toukokuuta 1944. Hänet nimitettiin Lauriacumin titulaariarkkipiispaksi sekä apostoliseksi nuntiukseksi El Salvadoriin ja Guatemalaan 27. elokuuta 1968. Piispaksi vihkiminen seurasi 24. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Amleto Giovanni Cicognani, jota avustivat Giovanni Benelli ja Giuseppe Almici. Luigi Capello
Luigi Capello (14. huhtikuuta 1859 Intra, Novaran maakunta – 25. kesäkuuta 1941 Rooma) oli italialainen kenraali, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa. Luigi Pirandello
Fasismin ideologia ei kuitenkaan lopulta sopinut Pirandellolle. Hän oli siihen aivan liian yksilökeskeinen. Hänen kuvaamansa tragediat ovat aina yksilön tragedioita. Hän oli vakuuttunut ajatuksestaan, että myös kollektiiviset kapinat ovat yksilön murhenäytelmän peittely-yrityksiä, Hän alkoi olla jatkuvissa riidoissa fasistipuolueen johdon kanssa ja vuonna 1927 hän repi fasistipuolueen jäsenkirjan hämmentyneen puoluesihteerin edessä. Tämän jälkeen fasistisen Italian salainen poliisi OVRA valvoi Pirandelloa tämän kuolemaan saakka. Príncipe
Príncipellä on saaren eristäytyneisyydestä ja köyhyydestä huolimatta kehittynyt sille ominaisia perinteitä. Useat Portugalista siirtomaa-aikana tulleet siirtolaiset olivat kotoisin Pohjois-Portugalin Minhon maakunnasta, joten saaren kulttuurin ilmentymillä, kuten hitaassa "dexa"-tanssissa on havaittavissa kulttuurinen yhteys Minhoon. Nuorena kuollut kapverdeläistaustainen Camilo Domingos lauloi Kap Verden kreolikielellä suosittuja "kizomba"-lauluja, ja hänelle on nykyisin omistettu muistolaatta Santo Antóniossa. Suosittu Gilberto Gil Umbelina laulaa saaren omalla lung’íye-kielellä. Saarelta on kotoisin myös nyttemmin jo lopettanut Ilha Verde -yhtye. São Joaquimin plantaasilta on kotoisin "bulaué"-musiikkia soittava lyömäsoitinyhtye. "Bulaué" on angolalaista alkuperää. Kapverdeläistä alkuperää edustaa puolestaan "puita"-tanssi, joka on säilynyt parhaiten Sundyn plantaasilta kotoisin olevan ryhmän ansiosta. Príncipeläinen Protásio Dias Xavier Pina (1960–1999) oli tunnettu naiiveista seinämaalauksistaan, jotka kuvaavat Príncipen ja São Tomén maisemia sekä perinteisiä tansseja. Hänen maalauksiaan on esillä eri puolilla São Tomén saarta, kuten lentoasemalla. Tunnettuja príncipeläisiä runoilijoita ovat sotaisia runoja kirjoittanut aktivisti ja entinen kansanedustaja Marcelo da Veiga (1892–1976) sekä plantaasien kurjia oloja ja Portugalin siirtomaahallinnon sortoa runoissaan kuvannut Manuela Margarido (1925–2007). Georgia
Yhdistyneen Georgian viimeinen kuningas oli Aleksandre I. Hänen jälkeensä maa jakautui useisiin kuningas- ja ruhtinaskuntiin. Georgiasta tuli yksinäinen, islamilaisten valtioiden ympäröivä, hajautunut kristitty enklaavi. Bagrationi-dynastia jakautui kolmeen haaraan, jotka hallitsivat Imeretissä, Kartlissa ja Kakhetissa. Hajanainen Georgia ei kyennyt vastustamaan osmanien valtakunnan ja safavidien Persian valtapyrkimyksiä Kaukasiassa. Kuitenkin 1700-luvulla Bagrationi-kuninkaat alkoivat saada vaikutusvaltaansa takaisin Persian nimellisen vallan alla, ja vuonna 1762 kuningas Erekle II yhdisti Kartlin ja Kakhetin kuningaskunnat uudeksi, itsenäiseksi Kartli-Kakhetin valtioksi. Georgia kärsi kuitenkin sisällissodista ja dagestanilaisten hyökkäyksistä, ja vuoteen 1800 mennessä maan väkiluku oli laskenut alle puoleen miljoonaan. 1700-luvun lopussa Venäjän vaikutusvalta Kaukasiassa kasvoi, ja Venäjän joukot miehittivät ajoittain osia Georgiasta. Vuonna 1795 persialaiset tuhosivat Tbilisiä ja vuonna 1799 kuningas Giorgi XII pyysi suojelusta Venäjältä kuningaskuntansa pelastamiseksi. Venäjä liitti Kartli-Kakhetin itseensä kahden vuoden kuluttua. Länsi-Georgian itsenäisiksi jääneet ruhtinaskunnat kokivat saman kohtalon asteittain 1800-luvun kuluessa. Italian historia
Kuuden viikon päästä Garibaldi valtasi Messinan ja siirtyi sen jälkeen Italiaan, jonka eteläosien valtaus sujui yhtä nopeasti kuin Sisilian. Voitettuaan Calabrian ja Napolin Garibaldi eteni kohti Roomaa, mutta Molempain Sisiliain kuningaskunnan joukkojen rippeet hidastivat hänen etenemistään. Sardinia päätti pitää tilanteen hallinnassaan ja valloitti Kirkkovaltion sen ydinosaa, lähinnä Rooman kaupunkia, lukuun ottamatta. Garibaldi luovutti Etelä-Italian Sardinian kuninkaalle Viktor Emanuel II:lle. Cavour vahvisti liittämiset kansanäänestyksellä, ja vaaleilla valittu ensimmäinen kansallinen parlamentti kokoontui 18. helmikuuta 1861 ja julisti Viktor Emanuelin Italian kuninkaaksi. Italian pääkaupungiksi tuli aluksi Torino, mutta se vaihdettiin Firenzeksi 1865. Viktor Emanuel I
Viktor Emanuel oli kuningas Viktor Amadeus III:n nuorempi poika ja sai aluksi Aostan prinssin arvon. Hän kannatti osallistumista Ranskan vallankumoussotaan ja myötävaikutti siihen, että Sardinia julisti vuonna 1793 sodan Ranskalle. Hän myös vastusti vuonna 1796 rauhan solmimista Ranskan kanssa. Viktor Emanuel tuli kuninkaaksi, kun hänen veljenä Kaarle Emanuel IV luopui kruunusta hänen hyväkseen 4. kesäkuuta 1802. Valtakunta oli tuolloin supistunut käsittämään pelkän Sardinian saaren, sillä kaikki mantereella sijainneet alueet oli jouduttu vuosien 1796 ja 1798 rauhansopimuksissa luovuttamaan Ranskalle. Viktor Emanuel kykeni säilyttämään valtansa Sardiniassa pääasiassa Englannin sotilaallisella tuella vuoteen 1814, jolloin hän Napoleonin kukistumisen jälkeen saattoi palata pääkaupunkiinsa Torinoon. Vuoden 1814 Pariisin rauhassa Ranska joutui palauttamaan Sardinian kuningaskunnalle Nizzan ja osan Savoijia. Seuraavan vuoden uudessa rauhansopimuksessa se joutui palauttamaan loputkin Savoijista. Wienin kongressi päätti kesäkuussa 1815 lisäksi liittää Sardiniaan myös entisen Genovan tasavallan alueet. Carlo Rosselli
Vuonna 1927 Rosselli tuomittiin arestiin Liparin saarelle hänen oltuaan järjestämässä tunnetun sosiologin ja antifasistin Filippo Turatin pakoa Ranskaan. Rossellin lisäksi Turatia oli avustanut muun muassa myöhemmin Italian presidentiksi noussut Sandro Pertini. Heinäkuussa 1929 Rosselli pakeni saarelta Tunisiaan, josta hän jatkoi Ranskaan. Siellä Rosselli oli perustamassa useiden muiden Italian poliittisten pakolaisten kanssa antifasistista Giustizia e Libertà -järjestöä. Hän julkaisi vuonna 1930 ainoaksi jääneen teoksensa, joka sisälsi muun muassa kritiikkiä marxismia kohtaan sekä jyrkkää stalinismin ja Kolmannen internationaalin arvostelua. Italian radikaali vasemmisto tyrmäsi Rossellin ajatukset täysin, maan tunnetuimman kommunistin Palmiro Togliattin mielestä hänen liberaalisosialismillaan ei ollut mitään tekemistä työväenluokan kanssa. Pipin (Italian kuningas)
Paavi kruunasi Pipinin Italian kuninkaaksi Lombardian rautakruunulla. Italian kuninkaana Pipin taisteli baijerilaisia vastaan ja avusti isäänsä menestyksekkäästi tämän sotaretkellä avaareja vastaan vuosina 791–796. Pipin johti myös epäonnistunutta Venetsian piiritystä vuonna 810. Kaarle Suuri oli suunnitellut jakavansa maansa poikiensa kesken ja että Pipin perisi hänen kuoltuaan valtakunnan kaakkoisosat, mm. Italian, Kärntenin ja Baijerin, mutta Pipin ehti kuolla neljä vuotta ennen isäänsä. Pipinillä oli ainakin kuusi lasta, joiden kautta monet Euroopan hallitsijasuvut polveutuvat hänestä. Egrisi
300–600-luvuilla Georgian alue oli jakautunut kahteen vaikutuspiiriin: roomalaiseen Egrisiin ja persialaisten vasallikseen alistamaan Iberiaan. Alue joutuikin kahden suurvallan taistelukentäksi. Egrisi tuli tunnetuksi Prokopioksen kirjoitusten myötä; hän kuvasi pitkää Lazican sotaa, jonka Bysantti ja sassanidien Persia kävivät 500-luvulla. Lazit kärsivät taisteluista vuosikymmenten ajan, kunnes sassanidien kuningas Khosrau I tunnusti Bysantin ylivallan alueella. Tämän jälkeen Egrisi pysyi Bysantin provinssina, kunnes sen valloitti pohjoinen Abhasian kuningaskunta 700-luvun lopulla. Kuningas Leon II nosti uuden yhdistyneen kuningaskunnan pääkaupungiksi Kutaisin. Seuraavalla vuosisadalla kuningaskunnan kirkko vetäytyi Konstantinopolin patriarkaatista ja liittyi yhteen Itä-Georgian kirkon kanssa. Lopulta vuonna 1008 Abhasian ja Kartlin kuningaskunnat yhdistyivät kuningas Bagrat III:n alaisuuteen, ja ensimmäistä kertaa maan itä- ja länsiosat muodostivat yhtenäisen poliittisen alueen, jolle annettiin nyt myös uusi nimi, ”Sakartvelo”. Frans Ferdinand
Frans Ferdinand nimitettiin vuonna 1913 armeijan ylitarkastajaksi. Seuraavana vuonna hän päätti kenraali Oskar Potiorekin kutsusta vierailla Sarajevossa tarkastamassa sotaharjoituksia. Bosnian liittämistä Itävalta-Unkariin vastustanut Musta käsi -salaseura päätti salamurhata arkkiherttuan tämän vierailun aikana. Ensimmäinen 28. kesäkuuta suoritettu attentaatti Frans Ferdinandia vastaan epäonnistui, mutta myöhemmin samana päivänä salaseuraan kuulunut Gavrilo Princip ampui hänet ja hänen vaimonsa näitä kuljettaneeseen autoon. Vittorio Emanuele Orlando
Vittorio Emanuele Orlando (19. toukokuuta 1860 – 1. joulukuuta 1952) oli italialainen poliitikko. Hän toimi maansa pääministerinä vuosina 1917–1919 ja johti Italian valtuuskuntaa Versailles’n rauhassa 1919. Viktor Emanuel I
Palattuaan valtaan valtakuntansa pääosassa Viktor Emanuel kumosi Napoleonin aikana tehdyt hallinnolliset uudistukset, palautti pääosiltaan aatelin ja katolisten sääntökuntien oikeudet sekä erotutti liian radikaaleina pidetyt oppineet Torinon yliopiston oppituoleilta. Hän käynnisti vuonna 1819 joitain vaatimattomia poliittisia uudistuksia, jotka eivät kuitenkaan tyydyttänet liberaaleja. Napolissa Molempain Sisiliain kuningaskunnassa vuonna 1820 puhjennut vallankumousyritys johti maaliskuussa 1821 sotilaskapinaan myös Sardiniassa. Kapinalliset vaativat vapaamielistä perustuslakia. Viktor Emanuel ei suostunut vaatimukseen, mutta hän luopui kruunusta nuoremman veljensä Kaarle Felixin hyväksi. Italian sosialistinen puolue
Francesco Crispin hallitus hajotti PSI:n jo vuonna 1894, mutta se aloitti toimintansa uudelleen muutamaa vuotta myöhemmin, ja sai vuoden 1900 vaaleissa 32 edustajaa parlamenttiin. Varsinkin puolueen johto koostui tuolloin melko maltillisista reformistisista sosialisteista, mutta sen kannattajakunnassa olivat vallalla radikaalimmat suuntaukset. Vallankumouksellinen sosialismi ja syndikalismi kukoisti varsinkin Italian ammattiyhdistysliikkeessä. 1900-luvun alussa PSI:n jyrkempi siipi tunnettiin maksimalisteina. Turatin johtama reformistinen siipi nautti suurta kannatusta varsinkin Pohjois-Italian suurkaupungeissa ja Po-joen laakson alueella. 1900-luvun alussa PSI:n johtajat tukivat hiljaisesti reformipolitiikkaa harjoittaneita Giovanni Giolittin hallituksia, ja sosialistit integroituivat näin poliittiseen järjestelmään. Vallankumoukselliset syndikalistit erosivat protestina puolueesta vuonna 1907, mutta säilyttivät edelleen vahvan aseman ammattiyhdistysliikkeessä, mikä hillitsi sosialistijohtajia menemästä liian pitkälle yhteistyössä porvarillisten hallitusten kanssa. Vuonna 1912 PSI:stä erosi puolestaan maltillisin reformistisiipi, joka perusti Italian reformistisen sosialistipuolueen ("Partito Socialista Riformista Italiano", PSRI).
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua osa PSI:n radikaalisiivestä ryhtyi kannattamaan Italian osallistumista sotaan. Näihin kuului muun muassa puolueen "Avanti!"-lehden päätoimittaja Benito Mussolini, joka erotettiin vuonna 1914 puolueesta. Puolueena PSI tuki Italian puolueettomuutta ja vastusti sotaa, toisin kuin useimmat muut toisen internaationalin sosialistipuolueet, jotka asettuivat omien maidensa sodankäynnin tueksi. Puolue esitti näkyvästi sodanvastaisia vetoomuksia, mutta ilmoitti pidättyvänsä Italian sotaponnistelujen sabotoimisesta. Principes
Principes (mon.; yksikössä "princeps") olivat Rooman tasavallanaikaisen armeijan toinen rivistö. Heidän tehtävänään oli tukea hastati-rivistöä sen väsyttyä tai vetäydyttyä taaksepäin. Princepsien varustus oli suureksi osaksi samanlaista kuin hastatuksien; kypärä, scutum-kilpi, gladius-miekka sekä pilum-heittokeihäs. Princepsejä oli legioonassa noin 1 200 ja he olivat hastatuksia vanhempia, noin 30-vuotiaita. Leonardo da Vinci
Leonardo teki suuren osan työstään Milanossa vuodesta 1482 vuoteen 1499, jolloin Ranskan kuningas Ludvig XII miehitti kaupungin. Siellä häneltä tilattiin kuuluisimmista teoksistaan kaksi, "Luolamadonna" neitseellisen syntymän veljeskunnalle ja "Pyhä ehtoollinen" Santa Maria delle Grazien luostarille. Asuessaan Milanossa vuosina 1493–1495 Leonardo luetteloi elätettäviensä joukkoon Caterina-nimisen naisen verodokumenteissaan. Caterina kuoli vuonna 1495, ja hänen hautajaistensa yksityiskohtaisen menoluettelon perusteella hän oli Leonardon äiti eikä palvelustyttö.
Leonardo työskenteli Ludovicolle usean eri hankkeen parissa. Niihin kuului lavojen ja kilpailujen valmistelu erikoistilaisuuksiin, kupolin suunnittelu Milanon katedraaliin ja Francesco Sforzan, Ludovicon edeltäjän, valtavan ratsastajapatsaan mallin valmistus. Leonardo teki savesta valtavan hevosen mallin, jota alettiin kutsua nimellä ”Gran Cavallo”. Se oli suurempi kuin ainoat kaksi renessanssin ajan ratsastajapatsasta, Donatellon Gattemelatan patsas Padovassa ja Verrocchion Bartolomeo Colleonin patsas Venetsiassa. Seitsemänkymmentä tonnia pronssia varattiin sen valamiseen. Monumentti jäi keskeneräiseksi usean vuoden ajaksi, mikä ei ollut Leonardolle lainkaan epätavallista. Vuonna 1492 hevosen savimalli valmistui, ja Leonardo teki jo yksityiskohtaisia suunnitelmia sen valamista varten. Michelangelo vihjasi töykeästi, ettei Leonardo kykenisi valamaan sitä. Marraskuussa 1494 Ludovico antoi pronssin kanuunoiden valmistukseen kaupungin puolustamiseksi Kaarle VIII:n hyökkäykseltä. Francesco Patrizi da Cherso
Francesco Patrizi da Cherso (1529-1597) tunnettu myös nimillä Franciscus Patricius ja Frane Petric, oli italialainen filosofi ja luonnontieteilijä. Hän kehitti omintakeisen maailmankaikkeuden selitysteorian. Sen mukaan avaruus jatkuu samanalaisena äärettömyyksiin - mitään sisäkkäisiä taivaankansia tai viidettä alkuainetta ei ole olemassa. Tähtienvälinen ääretön tyhjyys on täynnä auringon säteilemää valoa. Tämä valo aiheuttaa kaikki materiaalisen maailman tapahtumat. Se muuntuu perusalkuaineiksi kuumaksi ja kylmäksi, ja näiden vuorovaikutuksesta syntyy kaikki aine. Patrizi myönsi että maapallo pyörii oman aksenlinsa ympäri, mutta ei uskonut sen kiertävän Aurinkoa. Vaikka Aurinko oli keskeinen tekijä maailmassa merkitykseltään, Patrizi ei pitänyt sitä maailmankaikkeuden keskipisteenä.