Perustivatko kveenit monia nykyisiä norjalaisia kyliä ja kaupunkeja?
Kveenit
Kveenit perustivat useita nykyisiä norjalaiskyliä ja -kaupunkeja. Esimerkiksi Altan kaupunki Pohjois-Norjassa on vanha kveenien siirtokunta "Alattio". Alattio oli kveenien tärkein siirtokunta aina 1800-luvun puoleen väliin, minkä jälkeen Vesisaaresta tuli kveenien "pääkaupunki".
Norjan läänit
Lääneillä on virallinen numeronsa vuodesta 1919 alkaen. Numero 13 on ollut käyttämättömänä vuodesta 1972, kun Bergen liitettiin osaksi Hordalandin lääniä. Tässä listassa ovat läänit ja niiden nykyiset pääkaupungit. Kartassa ovat läänien nykyiset rajat. Lääneillä on alkujuurensa kuningas Sverre Sigurdinpojan (1184–1202) aikaisissa ylimysten valtapiireissä. Silloin niiden nimikin oli "len". Maunu VI Lainparantaja muutti hallintoa niin että lääninherrat olivat selvemmin kuninkaan alamaisia. Ä´vv
Ä´vv on Neidenin (koltansaam. "Njauddâm", suom. "Näätämö") kylässä Etelä-Varangin kunnassa Norjassa sijaitseva kulttuurihistoriallinen kolttasaamelaismuseo. Museon tarkoituksena on kertoa kolttien elämäntavasta, historiasta ja kielestä. Kake
Tlingiteihin kuuluva kake-heimo on asuttanut Kupreanofinsaarta esihistoriallisista ajoista lähtien. Eurooppalaiset uudisasukkaat pelkäsivät kakeja 1700- ja 1800-luvuilla. Kakesodassa Yhdysvaltain laivasto tuhosi kolme kake-kylää vuonna 1869 Sitkassa tapahtuneen ampumavälikohtauksen jälkeen. Kaket rakensivat uudelleen yhden kylän 1890-luvulla nykyisen Kaken paikalle. Kveenit
Norjaan muuttaneista nykysuomalaisista kveenit eroavat identiteettinsä perusteella. ”Uuskveeneillä” on suomalainen identiteetti. Itä-Ruijaan muuttaneiden jälkeläisistä useat pitävät itseään suomalaisina ja kieltään suomen kielenä toisin kuin Länsi-Ruijassa. Syynä tähän on myöhäisempi muutto Norjaan ja tiiviimmät yhteydet Suomeen. Kvenland
Tanskalainen kielentutkija Rasmus Rask esitti vuonna 1815 hypoteesin, että kveenit olivat suomalaisia, jotka olivat asuneet Ruotsin puolella kunnes joutuivat vetäytymään 1200- ja 1300-luvuilla. Hän piti "Kveenien merta" (Qwaensae) Pohjanlahtena. Idea kveenien suomalaisuudesta sai tukea suomalaiselta kielimieheltä ja historioitsijalta Anders Johan Sjögrenilta. Sjögrenin mukaan kveenit olivat ikivanha suomalainen heimo, jolla oli välillä ystävällisiä ja välillä vihamielisiä kontakteja karjalaisiin, kunnes ruotsalaiset ja norjalaiset ajoivat heidät Pohjanlahden itäpuolelle. Ajatus kveenien suomalaisuudesta sai tässä vaiheessa kannatusta myös Ruotsissa, muun muassa Erik Gustaf Greijeriltä vuonna 1825. Myös norjalainen historioitsija Peter Andreas Munch piti kveenejä yhtenä Suomen heimona ja kirjoitti Kvenlandin käsittäneen Suomen rannikkoseudun sekä Ruotsin Länsipohjan. Kvenland
1900-luvun alkupuolella Kvenlandia tutkineet Artturi H. Virkkusen ja J. V. Ruuthin linja oli, ettei enää edes keskusteltu mahdollisuudesta, että kveenit olisivat jotain muuta kansallisuutta kuin suomalaisia. Samalla linjalla jatkoi muun muassa tarkemman tutkimuksen aiheesta tehnyt Kustavi Grotenfelt vuonna 1909 ja Carl Schybergson vuonna 1918. Norja
Norjan asuttaminen alkoi pian jääkauden jälkeen mannerjäätikön vielä sulaessa, kun saamelaisten esi-isät vaelsivat maan pohjoisosiin noin 11 000 vuotta sitten. Kun ilmasto lämpeni, Keski-Euroopasta alkoi muuttaa lisää väkeä Keski- ja Etelä-Norjaan kalastuksen, hylkeenpyynnin ja metsästysmahdollisuuksien houkuttelemina. Villipeurat seurasivat vetäytyvää jäätikön reunaa, ja niitä seuraavat metsästäjät olivat ensimmäiset Norjan sisämaahan edenneet ihmiset. Seuraavina vuosituhansina asutus vakiintui, ja Rooman valtakunnan kanssa käytiin kauppaa rautaesineistä, kankaista ja keramiikasta. Rautaisten työkalujen avulla metsiä raivattiin pelloiksi ja rakennettiin entistä suurempia laivoja. 500-luvulle mennessä norjalaiset oppivat itse sulattamaan ja muokkaamaan suorautaa. Kveenin kieli
Norjalaisen tutkijan Terje Aronsenin mukaan kveenien puhuma kieli ei ollut suomea ja hän antoi sille nimen kveeni. Opetuskieleksi suomen rinnalle kveeni otettiin Porsangin Pyssyjoella 1983. Asiaan kohdistui tuolloin luja vastustus, koska monien mielestä kveeni oli haukkumasana. Ajan kuluessa nimitys kuitenkin vakiintui käyttöön. Teoriat kveenien ja historiallisten kainulaisten välisistä yhteyksistä ovat johtaneet myös kainu-nimen käyttöönottoon. Tätä nimeä käyttää muun muassa Ruijan Kaiku -lehti.. Toisaalta kveeni on hyväksytty viralliseksi nimeksi kansainväliseen tiedesanastoon. Kurseniekit
Kuurien heimo asutti nykyistä Kuurinmaata ja osia Liettuasta 500-1500-luvuilla. Nimitystä kuuri käytettiin sekä alueen latvialaisista että liiviläisistä. Myöhemmin nimitys tarkentui tarkoittamaan vain balttialaisia. Kuurilaiset tunnettiin hyvinä merimiehinä ja merirosvoina. Mahdollisesti kuurit olivat saarenmaalaisten kanssa hävittämässä Ruotsin vanhaa kaupunkia Sigtunaa vuonna 1187. Saksalainen ritarikunta kukisti kuurit Baltian ristiretkien aikana ja Kuurinkynnäs jäi miltei asuttamattomaksi tuhojen takia. Kuurilainen etninen identiteetti hävisi, kun kuurit omaksuivat latvialaisen tai liettualaisen identiteetin. Nykyiset kuurit ovat 1400-1600-luvuilla Kuurinkynnäkselle tulleiden Kuurinmaalaisten siirtolaisten jälkeläisiä. Kuurinkynnäkselle muuttaneet säilyttivät kuurilaisen identiteettinsä kun taas Kuurinmaan kuureista tuli latvialaisia ja liettualaisia. Kuurilaisia eli myös muissa Itä-Preussin osissa, mutta he sulautuivat saksalaisiin. 1800-luvun lopulla kuurilaisia arvioitiin olevan 4000 ja heitä eli Memelistä Danzigiin ulottuvalla alueella. Vuonohevonen
Viikingit veivät vuonohevosia Skotlannin läntisille saarille ja Islantiin. Vuonohevosia kasvatetaan Pohjoismaissa, pääasiassa Norjassa. Nykyaikoina niitä on viety myös Tanskaan, Saksaan ja muihin Keski-Euroopan maihin, missä niiden kestävyyttä pidetään suuressa arvossa. Vuonohevoset ovat Keski-Euroopassa jo niin yleisiä, että rotutaustaltaan epämääräisten keskieurooppalaisten hevosten ja ponien hallakkoväritys on tavallisesti lähtöisin vuonohevosristeytyksistä. Kvadit
Kvadit tai quadit () olivat kansainvaellusajan germaaniheimo, jonka katsottiin lukeutuvan sveebeihin, joskin arkeologisten löytöjen perusteella he olivat lähempänä langobardeja. Kvadit asuivat Mainin keski- ja alajuoksun pohjoisrannalla. Kvadit liittoutuivat markomannien kanssa Roomaa vastaan vuosina 166–180. Heimo muutti 400-luvun alussa vandaalien mukana Espanjaan, jonne he perustivat kuningaskunnan. Visigootit valloittivat kvadien kuningaskunnan 585. Norbergin kunta
Vuonna 1889 Norberign maalaiskuntaan perustettiin Norbergin taajaväkinen yhdyskunta. Vuoden 1952 kuntauudistuksessa koko maalaiskunta muutettiin Norbergin kauppalaksi. Samalla muodostettiin Västerfärnebon "suurkunta" yhdistämällä entiset Fläckebon, Karbenningin ja Västerfärnebon maalaiskunnat. Vuonna 1971 muodostettiin nykyinen Norbergin kunta yhdistämällä Norbergin kauppala ja Västerfärnebon maalaiskuntaan kuulunut Karbenningin seurakunta. Ruotsin historia
Ruotsin alueelta lähti myös liikkuvien skandinaavisten ja balttien laivastojen mukaan joukkoja, viikinkejä, joita kutsuttiin myöhemmin idässä yhteisellä nimellä rusit. He kävivät kauppaa, ryöstivät ja perustivat uudisasutuksia Itämeren alueella sekä idäntien varsilla eli Venäjällä ja Mustallamerellä. Keski-Ruotsissa sijaitseva Birka oli kuuluisa viikinkikaupan keskus Jyllannin niemimaalla sijaitsevan Hedebyn, Räävelin, Olhavajoen rannalla olevan Holmgårdin ja Oslon eteläpuolella olevan Kaupangin ohella. Viikinkiretkillä hankittua hopeaa haudattiin aarteina. 900-luvun jälkipuoliskolla idänkauppa hiipui. Bysantin keisari puolestaan kokosi kuuluisan valiojoukkonsa varjagikaartin viikinkisotureista. Viikingit olivat sotaisia ja taistelivat paljon myös keskenään. Harald Sinihammas toi kristinuskon Tanskaan ja yhdisti ensimmäisen kerran Tanskan ja Norjan 900-luvun loppupuolella. Ruotsin keskeiseksi alueeksi muodostui Sveanmaa, erityisesti Uppsalan ja Mälaren ympäristö. Nykyisen Ruotsin alueet Kalmarista etelään ja Skåne kuuluivat Tanskalle, joka pystyi hallitsemaan merenkulkua Tanskan salmissa. Tanska pystyi keräämään suuria veroja Danelagenista Englannista. Tanskan asema heikentyi 1200-luvulla, kun nouseva Hansaliitto alkoi kuljettamaan kauppatavaroita Lyypekin ja Hampurin välillä jokia pitkin ohitse Tanskan. Nevel
Nevel mainitaan ensimmäisen kerran Iivana IV:n perustamien kaupunkien luettelossa. Vuodesta 1580 lähtien se siirtyi useita kertoja Venäjältä Puolalle ja Liettualle. Vuonna 1772 kaupunki liitettiin lopullisesti Venäjään, ja siitä tuli aluksi Pihkovan, sittemmin Polotskin ja Vitebskin lääneihin kuuluneen Nevelin kihlakunnan keskus. Vuonna 1896 juutalaiset muodostivat puolet kaupungin asukkaista. Nevelin kihlakunnan väestöstä valtaosa oli valkovenäläisiä. Køge
Kaupunki perustettiin virallisesti vuonna 1288 kauppakaupungiksi, ja oli myöhäiskeskiaikana tärkeä kauppakaupunki. Køgen noitavainoissa (1608–1615) ainakin 15 henkilöä tuomittiin noituudesta ja poltettiin roviolla. Køge kärsi Tanskan ja Ruotsin välillä käydyistä sodista (1643–1720) ja Napoleonin sotien alueella käydyssä Køgen taistelussa vuonna 1807. Kaupunki pysyi pienenä 1800-luvun lopulle asti, kunnes teollisuuden kehittyminen toi lisää asukkaita kaupunkiin. Nykyään Køge on Tanskan 18. suurin taajama. Thorbjørn Egner
Kardemumman kylä on toteutettu Kristiansandin eläintarhassa, jossa vierailee vuosittain satojatuhansia matkailijoita. Egner itse laski kylän peruskiven 22. huhtikuuta 1990. Hän ei ehtinyt koskaan nähdä kyläänsä valmiina.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Egnerin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.Egnerin lukukirjat korvasivat Nordahl Rolfsenin aiemmat lukukirjat ja olivat laajalti käytössä Norjan kouluissa 1950-luvulta 1970-luvulle. Egner toimitti kirjat yhteistyössä Karen Jacobsenin ja Helene C. Kløvstadin kanssa. Hän myös kirjoitti itse tekstejä ja kuvitti lukukirjoja. Kveenit
Kveenien asutusalueet sijaitsevat nykyään pääasiallisesti Pohjois-Tromsissa ja Finmarkussa. Asuinalueita Pohjois-Tromsissa ovat Yykeänperä, Raisi ja Naavuono. Länsi-Finmarkussa kveeniasutusta löytyy Alattiosta ja Porsangin kylistä Lemmijoelta ja Pyssyjoelta. Itä-Finmarkussa kveenejä on Pykeijassa, Näätämössä, Paatsjoella, Vesisaaressa, Annijoella ja Kallijoella. Myös Tenon kunnasta löytyy kveenejä. Kveeni on virallinen kieli Porsankin kunnassa. Pohjoiset ristiretket
Vendit olivat länsislaavilainen kansa, joka asui Itämeren rannikolla Elbe- ja Oderjokien välisellä alueella. Vendien länsipuolella oli Saksa, itäpuolella Puolan kuningaskunta. Vendit olivat hyvin organisoituja ja heillä oli monia kaupunkeja. Vendiläiset laivastot ryöstelivät Tanskan rannikkoa ja tekivät ryöstöretkiä Saksin alueelle. Saksit ja tanskalaiset tekivät myös omia kostoretkiään vendien alueelle. Vuonna 1147 paavi Eugenius III julisti bullan, jonka mukaan Pohjois-Euroopan kristityt saivat sotia heidän lähellään asuvia pakanoita vastaan ja lähteä ristiretkelle Jerusalemiin. Vuoden 1147 ristiretki jäi ainoaksi viralliseksi ristiretkeksi vendejä vastaan. Tanskalaiset jatkoivat kuningas Valdemar I:n ja piispa Absalonin johdolla vendien alueiden ryöstelyä. Vuonna 1168 tai 1169 tanskalaiset valtasivat Rügenin saarella sijainneen Arkonan linnoitetun kaupungin. Kaupungissa sijaitsi pakanajumala Svantovitin kultin päätemppeli. Arkonan valtauksen jälkeen tanskalaiset alistivat suuren osan vendien maista valtaansa vuoteen 1185 mennessä. Vendien ruhtinaat omaksuivat ajan myötä kristinuskon ja muun muassa Mecklenburgin ja Pommerin hallitsijasuvut juonsivat juurensa vendiläisistä pakanaruhtinaista. Olav Tryggvason
Olav oli maanpaossa kääntynyt jo kristityksi ja hänet konfirmoitiin Andoverissa vuonna 994, Ethelredin toimiessa hänen kummisetänään. Kuultuaan Haakon Sigurdinpoikaa vastaan nousseesta kapinasta Olav palasi Norjaan vuonna 995. Haakonin kuoltua Olav valittiin yksimielisesti kuninkaaksi. Pian valintansa jälkeen hän aloitti Norjan käännyttämisen kristinuskoon. Hänen vaikutusvaltansa ulottui kuitenkin vain rannikkoalueille ja läntisille saarille, eikä hän pystynyt vakiinnuttamaan kristinuskoa eikä hallintoa Norjassa. Olav pystyi silti viemään kristinuskon Shetlantiin, Färsaarille, Orkneysaarille, Islantiin ja Grönlantiin. Hän perusti vuonna 997 Trondheimin, josta tuli maan ensimmäinen pääkaupunki. Olav kaatui Svoldin taistelussa vuonna 1000. Kveenit
Historiantutkimuksessa muinaiset kveenit ovat olleet monien tulkintojen kohde. Nykyisin heidän yleensä otaksutaan olleen Lounais-Suomen alueelta tulleita eränkävijöitä, myöhemmässä vaiheessa Perämeren alueen jokilaaksojen suomalaisia uudisasukkaita. 1600- ja 1700-luvuilla norjalaiset kutsuivat kveeneiksi Tornion- ja Kemijokilaakson suomalaisia. Pitäjä
Erään mahdollisen selityksen kirkkopitäjien alkuperälle Pohjoismaissa on kehittänyt kielitieteilijä Stefan Brink. Pohjoismaissa harjoitetun lähetystyön ensimmäisessä vaiheessa 900- ja 1000-luvuilla mahtimiehet Skandinaviassa ja Islannissa rakennuttivat yksityisestä aloitteestaan kirkkoja tiluksilleen. Todennäköisesti tämä ei vielä johtanut varsinaiseen kirkolliseen jaotukseen. Vasta 1000-luvun lopulla ja 1100-luvulla kirkkoa alettiin johtaa keskitetysti, mikä johti muun muassa hiippakuntien perustamiseen. Tähän aikaan kuninkaat rakennuttivat "valtakirkkoja" strategisesti tärkeille paikoille Norjan Trøndelagiin sekä ilmeisesti myös eräille seuduille Ruotsiin, kuten Itä-Götanmaan, Hälsinglandin ja Gotlannin kruununtiloille. Vasta tämän jälkeen muodostuivat todelliset kirkkopitäjät, mikä läheisesti liittyi kymmenysten käyttöönottoon. Keskeisille paikoille sijoitettujen pitäjänkirkkojen ympärille perustettiin hautausmaat, jotka olivat koko seudun yhteisiä, ja samalla tilojen omat hautausmaat jäivät pois käytöstä. Niinpä 1200-luvulla hylättiin esimerkiksi Ångermanlandin Skelettåkern, joka todennäköisesti sijaitsi erään yksityisten toimesta rakennetun kirkon ympärillä ja jossa kristillisiä hautauksia oli suoritettu jo noin vuodesta 1000 saakka. Bergen
Norjasta tuli osa Tanskaa 1300-luvun lopulla. Bergen nousi koko Norjan merkittävimmäksi kauppakeskukseksi. Tärkein kauppatavara oli Pohjois-Norjasta saatu kuivattu turska, jota kuljetettiin muualle Eurooppaan. Norjaan puolestaan tuotiin viljaa, vaatteita ja mausteita. Saksalaiset Hansakauppiaat perustivat noin vuonna 1350 kaupunkiin siirtokunnan. Hansakauppiaat asuivat Bergenissä omalla alueellaan Vågenoin itärannalla, minne he rakensivat asuinrakennuksensa ja suuria satamalaitureita. Nimellä Bryggen tunnettu alue on valittu Unescon maailmanperintöluetteloon. Vuonna 1429 vitaaliveljet hyökkäsivät Bergeniin, ryöstivät sen ja polttivat sen maan tasalle. Kaupungissa on ollut useita muitakin pahoja tulipaloja, tunnetuimmat vuosina 1702 ja 1916. Norjan historia
Todelliset kaukoretkeilijät purjehtivat Pohjois-Atlantille ja Jäämerelle. Nämä olivat enimmältään norjalaisia, jotka olivat jääneet sivuosaan eteläsuunnan ryöstämisessä. Yksi tällainen oli Turgeis-niminen viikinkipäällikkö, joka perusti 840 Dublinin kaupungin ja piti siellä asuneita kelttiläisheimoja pelon vallassa. Norjalaiset pitivät hallussaan myös osaa Skotlannista ja Englannin länsirannikosta, jonka paikannimistö nykyäänkin todistaa norjalaisvallasta. Islanti löydettiin ilmeisesti 840-luvulla, joskin siellä asui ennestään pieni määrä kelttejä. Grönlanti löytyi, kun norjalainen Erik Punainen karkotettiin Islannista vuonna 982. Tämän poika Leif Eriksson löysi "Viinimaan, jossa ruoho tuskin koskaan lakastui". Vinlandiin tehtiin useita retkiä, mutta pysyvää asutusta ei muodostunut paikallisten heimojen (intiaanien) vihamielisyyden takia. Viinimaana pidetään Newfoundlandin aluetta, josta on löytynyt arkeologisia todisteita viikingeistä. Bouvet’nsaari
Norjalainen liikemies Lars Christensen päätti 1920-luvulla, että Bouvet’nsaari olisi otollinen paikka valaanpyyntiasemalle. Hänen päämääränään oli myös saada Norjan haltuun Antarktisia maita. Hän sai 31. elokuuta 1927 Norjan hallitukselta oikeuden ottaa Norjan haltuun kaikki maat, jotka eivät ole vielä muiden valtioiden omistuksessa. Tästä syystä Christensen keskittyi ja Bouvet’nsaareen. Hän lähetti tutkimusalus "Norvegian" tutkimaan seutua. Aluksen kapteeni Harald Horntvedt astui maihin 1. joulukuuta 1927 ja julisti saaren kuuluvan Norjalle. Hän rakensi sinne myös pienen vajan, joka kuitenkin tuhoutui pian myrskytuulessa. Vajan tarkoituksena oli toimia suojana mahdollisesti haaksirikkoutuvilla merimiehille. Vajan rakentaminen oli myös perinteinen norjalainen tapa julistaa maan omistajuutta. "Norvegian" miehistö tutki saarta kuukauden ajan. Färsaarten historia
Norjalaiset saapuivat Färsaarille 800-luvulla. Ensimmäiset asukkaat olivat maanviljelijöitä ja talonpoikia, jotka olivat etsimässä uutta maata tai paenneet sortoa Skandinaviasta. "Färsaarelaisten saaga" kertoo, että Grímr Kamban olisi ollut Färsaarten ensimmäinen asukas. Hänen ensimmäinen nimensä on muinaisnorjaa ja toinen iiriä, joten hän saattoi olla Britteinsaarilla asunut viikinki. Vágarin saarelta on löytynyt myös riimukivi, jonka mukaan Torkil Onundarson olisi ollut saarten ensimmäinen asukas.
Färsaarille perustettiin pian norjalainen hallintojärjestelmä. Tinganesissa oli saarten valtiollinen "ting", ja sen alaisuudessa oli paikallisia kokoontumispaikkoja. "Färsaarelaisten saagan" mukaan kristinusko tuli Färsaarille noin vuonna 1000, samoihin aikoihin kuin Islantiin. Uskonnon saarille toi hallitsevan Gøtuskeggjar-suvun edustaja Sigmundur Brestisson. Hän oli vieraillut Norjassa ja luvannut kuningas Olav Tryggvasonille käännyttävänsä saarelaiset. Färsaarelaiset maanviljelijät vastustivat muutosta, mitä seurasi verinen ajanjakso, johon liittyi myös yleistä vastustusta norjalaishallintoa vastaan.
"Färsaarelaisten saagan" mukaan "ting" hyväksyi 1035 norjalaisten vallan ja saarista tuli osa Norjan kuningaskuntaa. Saaret tulivat jatkossa sekä poliittisesti että taloudellisesti entistä riippuvaisemmaksi Norjasta. Paikallinen talous joutui vieraan vallan alaisuuteen, ensin Norjan ja sitten hansaliiton. Kirkko alkoi myös käyttää saarilla valtaa, ja se aloitti noin vuonna 1300 Kirkjubøuriin katedraalin rakentamisen. Siihen tarvittiin paljon paikallisia varoja, mikä sytytti kapinan piispaa kohtaan. Katedraali jäi lopulta rakentamatta. Svea (Huippuvuoret)
Norjan valtiollinen kaivosyhtiö Store Norske Spitsbergen Kulkompani osti Svean kaivokset miljoonalla Norjan kruunulla vuonna 1934. Yhtiö korjasi tulipalon aiheuttamat vauriot ja tutki alueen hiilivarantoja toista maailmansotaa edeltävinä vuosina. Toiminta keskeytyi toisen maailmansodan aikana, jolloin kaivoskaupunki kärsi myös merkittäviä tuhoja jouduttuaan saksalaisen sukellusveneen tykkitulen kohteeksi elokuussa 1944. Svea uudelleenrakennettiin sodan päätyttyä, mutta kaivos jouduttiin sulkemaan jo vuonna 1949 hiilen matalan maailmanmarkkinahinnan takia. Kaivostoiminta käynnistyi suuren innostuksen saattelemana uudelleen vuonna 1970, mutta ilo jäi lyhyeksi: Sveasta oli löydetty todennäköisesti koko Huippuvuorten suurimmat hiilivarannot, mutta niiden louhinta ei ollut kannattavaa, sillä esiintymän kivihiili oli varsin epäpuhdasta. Kaivos suljettiin jälleen 17 vuotta myöhemmin heikon kannattavuuden takia, ja Svean kaivoskaupungin väestö putosi pienimmillään jopa 12–15 henkilöön vuonna 1997.
Pitkäpäätylouhintamenetelmällä () toimiva uusi Svea Nordin kaivos avattiin Norjan suurkäräjäin päätöksellä joulukuussa 2001. Kaivostoiminta jatkui kannattavana aina vuoteen 2005, jolloin kaivoksessa sattunut tulipalo johti kahdeksan kuukauden seisokkiin. Svean koilispuolella sijaitsevassa Lunckefjelletissa alettiin valmistella myös kaivostoiminnan aloittamista, mutta alueen kaivokset eivät koskaan päässeet täysimittaiseen käyttöön. Koko Svean kaivoksen toiminta keskeytettiin jälleen vuonna 2015 hiilen matalien maailmanmarkkinahintojen takia. Vesisaari
1800-luvulla Vesisaareen muutti suuri määrä suomalaisia, ja vuosisadan vaihtuessa yli puolet sen väestöstä oli suomenkielisiä kveenejä. Nykyisin väestö on melkein kokonaan norjalaistunut. Vesisaaressa on nykyään nähtävillä kolmikieliset nimikyltit. Saamelaisten historia
Norja verotti keskiajalla Jäämeren rannikon lapinkyliä Snåasesta Varankiin, Koltan Lappia ja Kuolan Lappia sekä sisämaan lapinkyliä Rounalasta Inariin. Kavieng
Alankomaalaiset vierailivat alueella 1500-luvulla, mutta saksalaiset perustivat Kaviengin vasta 1900-luvun alussa. Japanilaiset pommittivat kaupunkia toisen maailmansodan aikana. Norjan historia
Norjan historia yhtenä valtiona alkoi noin tuhat vuotta sitten, vaikka nykyisen Norjan alueella on ollut asutusta sitä ennenkin, paikoin jo jääkauden jälkeisestä ajasta alkaen. Vuonojen ja vuorten pilkkomassa maastossa yhdyskunnat ovat pysyneet toisistaan erillään, ja meri on ollut sekä yhdistävä että erottava tekijä. Skandinaavien varhaiset Grönlannin siirtokunnat
Inuitit mainitsevat "kablunat"-kansan, jonka kanssa he olivat ystäviä ja taistelivat. Kun norjalaiset tapasivat inuitit, he olivat mielissään. 1800-luvulla eläneen inuit-metsästäjä Aronin mukaan muuan ilkeä inuit-tyttö olisi yllyttänyt molempia käymään toistensa kimppuun. Yllytyksen takia ensin norjalaiset tappoivat inuit-naisia ja -lapsia miesten ollessa kaukana metsästämässä. Pari inuit-naista pääsi pakoon. Inuitit raivostuivat ja hyökkäsivät norjalaisten kimppuun jäävuoreksi naamioidulla umiakilla ja sytyttivät norjalaisten talon tuleen. Norjalaiset eivät huomanneet mitään ennen kuin oviaukko oli tulessa. Norjalaiset kuolivat liekkeihin ja pakoon yrittävät yhtä lukuun ottamatta inuitien nuoliin. Yksi norjalainen pääsi pakoon pienellä laivalla. Inuitit surmasivat riitaa haastaneen tytön.. Inuitit selvisivät ilmaston muutoksista, koska heidän metsästystapansa olivat arktisiin oloihin paremmin sopeutuvia, mm. hylkeen pyynti kajakeilla ja valaan pyynti umiakeilla. Norjan väestö
Kveeniä eli ruijan murteita puhuvat kveenit Tromsan- ja Finnmarkin lääneissä. Kielellä on Norjassa noin 6 500 puhujaa. Kuten saamelaiskielienkin puhujiin, myös kveeneihin kohdistettiin norjalaistamistoimia. Samoin kuin saame, kieli alkoi elpyä 1970-luvulla ja vuodesta 2006 lähtien kieltä on voinut opiskella Tromssan yliopistossa. Kveeni on virallinen kieli Porsangissa. Götenen kunta
Vuoden 1952 kuntauudituksessa alueen 20 aiemmasta maalaiskunnasta muodostettiin kolme "suurkuntaa":
Götenen kauppala oli yksi niistä harvoista kauppaloista, jotka muodostettiin tämän kuntauudistuksen yhteydessä. Vuonna 1967 Husabyn ja Kinnekullen maalaiskunnat liitettiin kauppalaa, joka vuonna 1971 muuttui Götenen kunnaksi. Kunnan keskustaajama Götene oli taajaväkinen yhdyskunta vuosina 1918–1951. Toinen taajaväkinen yhdyskunta Lundsbrunn (Ledsjön ja Skälvumin maalaiskunnissa) oli olemassa vuosina 1915–1957. Luettelo kveenien paikannimistä
Tällä sivulla on lueteltu Pohjois-Norjan suomenkielisiä (eli kveeninkielisiä) paikannimiä. Kveenit
Kveenit ovat Pohjois-Norjan eli "Ruijan" (Finnmark) suomalaisperäistä väestöä. Kveenit ovat Jäämeren rannikolle 1700- ja 1800-luvuilla pääasiallisesti Tornionjokilaaksosta, Peräpohjolasta ja Lapista muuttaneiden suomalaisten jälkeläisiä. Tästä väestöryhmästä käytetään joskus myös nimitystä "Ruijan suomalaiset" sekä "norjansuomalaiset". Kveenit on hyväksytty Norjassa kansalliseksi vähemmistöksi vuonna 1999. Kveenin kieli sai Norjassa kansallisen vähemmistökielen aseman vuonna 2005. Saamelaisten historia
Ruotsalais-norjalainen yhteisalue jaettiin vuonna 1751 Strömstadin sopimuksella. Ruotsin vaikean ulkopoliittisen tilanteen ja ruotsalaisten rajakomissaarien välinpitämättömyyden vuoksi Norja onnistui saamaan äärimmäisen edullisen sopimuksen, joka luovutti sen omistukseen Aviovaaran, Koutokeinon ja Lappojärven lapinkylät sekä puolet Tenon ja neljänneksen Utsjoen lapinkylistä. Thulen kulttuuri
Norjalaiset viikingit olivat tekemisissä Thulen kulttuurin eskimojen ja ehkä Dorsetin kulttuurin paloeskimojenkin kanssa suunnilleen vuosien 980–1500 tienoilla. He perustivat vuoden 985 jälkeen kolme siirtokuntaa Etelä-Grönlantiin, jossa oli tuolloin huomattavasti nykyistä lämpimämpää. Eskimot ja norjalaiset viikingit kävivät kauppaa keskenään ja sotivatkin. Inuitit saapuivat Luoteis-Grönlantiin noin 1200 jaa., jonka jälkeen saapuivat viikinkien metsästysalueelle Nordsetaan ja Läntisen siirtokunnan alueelle noin 1300 jaa., ja Itäisen siirtokunnan alueella noin 1400. Sävsjön kunta
Vuonna 1863 Sävsjön alueella sijainneista yhdeksästä pitäjästä muodostettiin kustakin oma maalaiskunta. Yhdenkään nimi ei tuolloin ollut "Sävsjö". Norra Ljungan ja Vallsjön maalaiskuntiin perustettiin vuonna 1882 Sävsjön taajaväkinen yhdyskunta, joka käsitti samannimisen rautatieaseman ympärille kasvaneen yhdyskunnan. Vuonna 1947 Norra Ljunga ja Vallsjö yhdistettiin Sävsjön kaupungiksi, jolloin taajaväkinen yhdyskunta lakkautettiin. Tämä oli viimeisimpiä kaupunkien perustamisia Ruotsissa. Pohjoissaamelaiset
1800-luvulla Norja aloitti voimakkaat norjalaistamistoimet saamelaisia ja kveenejä vastaan. Norjan kielen ja kulttuurin vaikutus levisi voimakkaasti saamelaisalueille. Ruotsin ja Suomen puolella kehitys ei ollut yhtä nopeaa. 1850-luvulla lestadiolaisuus alkoi levitä pohjoissaamelaisten keskuuteen. Henkinen herääminen ja huonontuneet mahdollisuudet harjoittaa poronhoitoa johtivat Koutokeinon kapinaan 1853. Tapahtuma kiihdytti norjalaistamistoimia, mutta aallonharjansa ne saavuttivat 1900–1940-luvuilla. Toisen maailmansodan jälkeen tilanne rauhoittui jonkin verran. Skandinaavien varhaiset Grönlannin siirtokunnat
Dorsetin kulttuuri hävisi ilmaston lämpiämisen takia Etelä-Grönlannista 900–1100, kun dorsetilaiset vetäytyivät riistan perässä pohjoiseen.. Varhaiset inuitit eli eskimot levittäytyivät Länsi-Kanadasta itään valaita pyytämään seuraten ilmaston lämpenemisen vuoksi elinpaikkojaan muuttavia grönlanninvalaita. Luultavasti inuitit hävittivät dorsetilaiset, joiden aseistus oli kehnoa ja jotka asuivat pieninä joukkoina hajallaan. Grönlantiin noin 1200–1400 levittäytynyttä varhaisinuitien kulttuuria sanotaan Thulen kulttuuriksi. Luultavasti jo vuoden 1200 maininnat viittaavat Thulen inuiteihin ja muutamat siirtokuntien nimet viittaavat eskimokieleen. Norjalaiset suhtautuivat luultavasti huonosti Grönlannin inuiteihin, koska pitivät inuiteja mailleen tunkeutujina. Norjalaisethan olivat asuneet satoja vuosia Grönlannissa ennen Thulen inuitien tuloa. Hversu Noregr byggðist
"Hversu Noregr byggðist" näyttää muutenkin häivyttävän yhteyksiä aasa-jumaliin. Toisin kuin tekstissä "Norjan löytäminen", jossa kerrotaan Fornjótrin jälkeläisen Thorrin uhraavan pakanajumalille, "Hversu Noregr byggðist" -tekstin mukaan kveenit uhraavat Thorrille itselleen. Sloveenit (heimo)
Sloveenit () eli Ilmajärven slaavit (и́льменские славя́не, "ilmenskije slavjane") olivat Ilmajärven rannoilla, Olhavan, Lovatin ja Mstan varsilla sekä Mologan yläjuoksulla 500–900-luvuilla elänyt itäslaavilainen heimo. 800–1100-luvuilla seudulle perustettiin Novgorodin ja Staraja Russan kaupungit. Myöhemmin sloveenien asuinalueesta muodostui Novgorodin feodaalitasavallan ydinalue. Osseetit
Osseetit polveutuvat todennäköisesti skyyteistä ja sarmaateista. Nämä kansat asuttivat Etelä-Venäjän tasankoja jo antiikin aikana. Heistä muodostuivat alaanit, jotka olivat löyhästi yhteen liittynyt eri heimojen konfederaatio. Ensimmäiset maininnat heistä ovat 100-luvulta jaa. Kansainvaellusajan aikana osa alaaneista muutti kauas länteen samaan tapaan kuin esimerkiksi gootit ja vandaalit. Muuttajat sulatuivat kuitenkin sittemmin muuhun väestöön. Itään jääneet alaanit jättivät jossakin vaiheessa tasangot ja muuttivat nykyisen Ossetian vuoristoalueelle. Tarkkaa ajankohtaa tälle muuttoliikkeelle ei tunneta. Kultainen orda alisti alaanit vuoteen 1233 mennessä ja Timur Lenkin valtakaudella alaanit hävisivät Kaukausuksen vuoriston pohjoispuolelta. Sittemmin heidän alueensa on kutistunut entisestään turkkilaisten ja kaukasialaisten heimojen paineen alla. Osseetit päätyivät Venäjän keisarikunnan alaisuuteen Georgian mukana. Tuolloin ainut Venäjän Georgiaan yhdistänyt tie kulki Ossetian kautta. Venäläisten sen varrelle vuo0nna 1784 perustamasta Vladikavkazin linnoituksesta tuli myöhemmin Pohjois-Ossetian pääkaupunki. Venäjän valtakaudella vuoriston osseetit alkoivat uudelleen asuttaa nykyisen Pohjois-Ossetian pohjoisosien tasankoja ja suurin osa alueen kaupungeista muodostui tänä aikana. Etelä-Ossetian puolella osseetit ovat asuttaneet samoja keskuksia jo keskiajalta lähtien. Heidän suhteensa georgialaisiin olivat pitkään rauhalliset. Yhteenottoja syntyi kuitenkin 1920-luvulla, ja myöhemmin nämä kaksi osapuolta ovat ottaneet yhteen Etelä-Ossetian sodassa ja Georgian sodassa. Konfliktit johtivat itsenäiseksi julistautuneen Etelä-Ossetian syntyyn. Nestorin kronikka
Kronikka kertoo, kuinka slaavit saivat alkunsa Nooan pojan, Jafatin, poikien perillisistä ja asettuivat nykyisille asuinsijoilleen. Vuosisatoja myöhemmin nykyisen Venäjän alueella asuvat suomalais-ugrilaiset (tsuudit, merjalaiset, vepsäläiset) sekä slaavilaiset (sloveenit ja krivitšit) kansat kyllästyivät maan epäjärjestykseen ja jatkuviin sotiin heimojen välillä. He päättivät kutsua johtajikseen kolme veljestä, Rurikin (Hrörek), Sineuksen ja Truvorin, meren takaa, ”russien” maasta. Näiden veljesten mukaan novgorodilaiset nimittivät maataan "Russkaja zemljaksi", Rusien maaksi. Kronikassa ”russien” alkuperä ei täysin selviä, mutta heidän arvellaan olleen Skandinavian alueelta tulleita viikinkejä eli varjageja. Veljeksistä vanhin, Rurik, nousi Novgorodin hallitsijaksi. Rurikin kuoltua hänen sukulaisensa Oleg (Helgi) liitti Kiovan valtakuntaan ja siirsi pääkaupungin sinne. Kirjanorja
1800-luvun alussa Norja vaihtoi omistajaa: Wienin kongressi 1815, joka Napoleonin sotien jälkeen järjesteli Euroopan karttaa uuteen uskoon, antoi Ruotsille korvaukseksi Norjan, kun Suomi oli siirtynyt vuonna 1809 Ruotsin hallinnasta Venäjälle. Nyt kun poliittista yhteyttä Tanskaan ei enää ollut, ei ollut enää syytä ylläpitää kielellistäkään yhteyttä, ja 1830-luvulta alkaen Norjassa virisi vilkas keskustelu mahdollisista kielellisistä uudelleenjärjestelyistä. Kysymys kuului, pitäisikö tanskalaisesta kirjakielestä kehittää norjalaisempi, vai norjalaisten kansanmurteiden pohjalta luoda kokonaan uusi kirjakieli. Ensimmäistä vaihtoehtoa asettui puoltamaan Knud Knudsen, josta tuli näin kirjanorjan isä; Ivar Aasen kehitti toisen vaihtoehdon mukaisesti uusnorjan. Östersundin kunta
Vuoden 1952 kuntauudistuksessa muodostettiin seuraavat "suurkunnat":
Östersundin kaupunkiin, Frösön kauppalaan ja Häggenåsin maalaiskuntaan uudistus ei vaikuttanut. Vuonna 1963 Häggenås liitettiin kuitenkin osaksi Litin maalaiskuntaa. Vuonna 1971 muodostettiin nykyinen Östersundin kunta yhdistämällä Östersundin kaupunki, Frösön kauppala, Brunflon ja Litin maalaiskunnat sekä Hackåsin maalaiskuntaan kuuluneet Sunnen ja Näsin seurakunnat ja Hallenin maalaiskuntaan kuulunut Norderön seurakunta. Kveenit
Pohjois-Norjassa oli pitkään luonnollinen, elinkeinojen mukaan syntynyt aluejako norjalaisten, saamelaisten ja suomalaisten kesken. Kveenejä pidettiin ahkerina työntekijöinä ja Pohjois-Norjan maatalouden kehittäjinä. Perinteisesti Pohjois-Norjassa norjalaiset olivat toimineet kalastajina ja saamelaiset poromiehinä, mutta Suomesta muuttaneet siirtolaiset toivat mukanaan muutamia hevosia, lehmiä sekä lampaita ja aloittivat maanviljelemisen. Norjan historia
Viikinkiretkien syynä pidetään yleensä Skandinavian väestön liikakasvua. Perheen vanhin poika peri yleensä perheen koko omaisuuden, jolloin muut pojat saattoivat herkästi liittyä kaukomatkalle lähtevään laivueeseen. Retkien tavoitteena oli tavaroiden ja rikkauksien hankkiminen. Kauppaa käytäessä voitiin vastineeksi tarjota turkiksia, nahkoja, meripihkaa, hunajaa ja orjia. 800-luvulta alkaen tuli tavaksi perustaa miehitettyjä tukikohtia kohdemaihin. Tämä johti usein pysyvään asutukseen, paitsi Keski-Euroopassa, jonne tunkeutuminen ei viikingeiltä onnistunut. Swansea
Viikingit perustivat nykyisen Swansean asutuskeskuksen, joka tuolloin tunnettiin vaihtelevasti nimillä "Sweynessie", "Sueinesea" tai "Sweinesei" eli vapaasti käännettynä Sweyn saari. Kymrinkielinen nimi "Abertawe" viittaa Tawejoen suuhun. Keskiajalla kaupunki kasvoi ensin ensin tärkeänä torikaupunkina, mutta myöhemmin sitä hävittivät rutto ja Owain Glyndŵrin Englantia vastaan johtama kapina. 1500-luvun unionilakien myötä Swansea liitettiin Glamorganin kreivikuntaan. Kveenit
Käsitteenä "kveeni" on paljon nykyistä kveenivähemmistöä vanhempi. Kirjallisissa lähteissä on puhuttu kveeneistä ja Kvenland-maasta jo yli tuhat vuotta. Viikinki Ottarin säilyneessä matkakuvauksessa 800-luvulta mainitaan kveenit ("cwenas"). "Egillin, Kalju-Grímrin pojan, saagassa", joka on kirjoitettu 1200-luvulla, mutta joka kuvaa varhaisempia tapahtumia, kveenit ("kvenir") pyysivät Torolf Kveldulfsonilta apua taistelussa karjalaisia vastaan. 1539 tehdyssä Carta marinassa mainitaan mahdollinen kveenien asuttama alue, "Berkara Qvenar", Tromsøn ja Lofotenin välissä. Bräcken kunta
Vuonna 1891 Revsundin maalaiskunnasta erotettiin Nyhemin maalaiskunta. Vuoden 1952 kuntauudistuksessa muodostettiin seuraavat "suurkunnat":
Vuonna 1974 muodostettiin nykyinen Bräcken kunta yhdistämällä aiemmat Revsundin, Kälarnen ja Bräcken kunnat. Bräcken taajama oli vuosina 1907–1955 taajaväkinen yhdyskunta ja siitä tuli uuden kunnan keskustaajama. Ristiretket vendejä vastaan
Vendit asuivat Itämeren eteläpuolella. Alue oli 900-luvulla ollut saksalaisten hallinnassa, ja he olivat rakentaneet sinne kirkkoja. Saksa oli kuitenkin menettänyt jalansijansa, ja vendit olivat jatkaneet vanhojen jumaliensa palvomista. Kristityt katsoivat, että heillä oli oikeus vallata takaisin maat, jotka olivat kerran olleet kristittyjä. Vendeihin kuului useita länsislaavilaisia kansoja. Läntisimpinä asuivat polabit, vagrit ja obotriitit. Polabit asuivat Elben varrella, vagrit Itä-Holsteinissa ja obotriitit Mecklenburgissa. Idempänä, Oderille asti ulottuvalla alueella, asuivat ljutitseiksi ja viltseiksi kutsutut kansat. Yksi näistä kansoista asui Rügenin saarella, jossa sen kulttipaikka Arkona sijaitsi. Peene-joen itäpuolella asuivat pomeraanit, joiden asuttama alue jatkui aina Veikselille asti. Vendien pääelinkeino oli maanviljely, ja he asuivat etupäässä pienissä kylissä. Vendeillä oli myös useita kaupunkeja. Vagrien pääkaupunki oli Stargard (nykyinen Oldenburg), polabien Ratzeburg ja obotriittien Veligrad (nykyinen Mecklenburg). Idempänä tärkein kaupunki oli Oderin suistossa sijaitseva Szczecin. Eri kansoilla oli yleensä kuningas ("knes"), jonka valta vaihteli suuresti. Usein papistolla oli enemmän sanavaltaa kuin kuninkaalla, ja kaupunkien asukkaat toimivat yleensä itsenäisesti. Sarpsborg
Kaupungin perusti viikinkikuningas Pyhä Olavi vuonna 1016. Siihen aikaan se oli Norjan hallintokaupunki. Vanha kaupunki tuhoutui mutavyöryissä ja romahti jokeen vuosien 1200 ja 1400 välillä. Uusi kaupunki rakennettiin tukevammalle maaperälle, mutta ruotsalaiset valloittajat tuhosivat sen 1567. Koko väestö evakuoitiin silloin Fredrikstadiin. Vähitellen asutus palasi Sarpsborgiinkin. Sarpsborgin ja Fredrikstadin yhteen kasvanut kaupunkikeskus on nykyisin Norjan viidenneksi suurin taajama, jossa on yli 120 000 asukasta. Kveenit
Kveenien olot muuttuivat huomattavasti 1860-luvulta lähtien, jolloin Norjan valtio alkoi kiinnostua maan pohjoisosista. Lakeja muutettiin 1800-luvun lopulla niin, että maanomistamisen edellytyksenä oli norjalainen sukunimi. Sukunimet muutettiin kokonaan norjalaisiksi, käännettiin tai kirjoitettiin norjalaisittain "(esimerkiksi Uusimaa → Osima)". Myöhemmin maanomistamiskäytäntöä muutettiin niin, että ainoastaan norjalainen sai ostaa maata. Vuoden 1895 lain mukaan Norjan kansalaisuuden edellytys oli norjan kielen taito. Kveenien sulautumista Norjan muuhun väestöön edisti myös toinen maailmansota, jonka jäljiltä Pohjois-Norjasta hävisivät näkyvä kulttuuriperintö, kuten esineet ja talot. Tilalle rakennettiin "Norjan yleiskansallinen kulttuuri". Kveenien keskuudessa lestadiolaisuudella oli vahva jalansija. Vapaakirkollinen Väinö Välkiö kierteli 1933 Ruijassa saarnamatkalla. Hänen käsityksensä mukaan kveeniväestön enemmistö kuului kyseiseen herätysliikkeeseen. Venäläisten alkuperä
Ennen Kiovan Venäjän syntyä lukuisat suomalais-ugrilaiset heimot olivat levittäytyneet ympäri Itä-Eurooppaa, alueelle joka kattoi aro- ja metsäalueita Itämereltä Uralvuorille. Esihistoriassa myös 
balttilaisten kielten puhuma-alue oli huomattavasti nykyistä laajempi ulottuessaan muun muassa Valko-Venäjän alueelle. Etelässä, aroseuduilla, liikkui paimentolaiskansoja, jotka puhuivat indoeurooppalaisia kieliä (esimerkiksi skyytit, sarmaatit) ja varhaiskeskiajalta lähtien yhä yleisemmin turkinsukuisia kieliä (esimerkiksi hunnit, kiptšakit). Skövden kunta
Lisäksi Skövden kaupunkiin liitettiin aiemmat kunnat Ryd, Våmb ja Öm. Nykyinen Skövden kunta muodostettiin yhdistämällä kaupunki ja edellä mainitut viisi maalaiskuntaa vuonna 1971. Ainoa poikkeus oli Värsåsiin kuulunut Mofallan seurakunta, joka liitettiin Hjon kuntaan. Askold ja Dir
Rurik rupesi jakamaan maita. Hän otti Novgorodin, Sineus Beloozeron ja Truvor Izborskin. Sen jälkeen osa varjageista halusi lähteä Konstantinopoliin (muinaisskandinaaviksi "Miklagard/Miklagård", muinaisslaaviksi "Tsargrad"). Matkatessaan sinnepäin Dnepriä pitkin he näkivät kukkulalla pienen kaupungin ja kysyivät kenelle se kuuluu. Heille kerrottiin, että se on Kiova ja sen oli rakentanut 3 veljestä: Ki, štšek ja Horiv. Heidän kuoltuaan asukkaat joutuivat maksamaan veroja kasaareille. Askold ja Dir asettuivat kaupunkiin, keräsivät ympärilleen paljon varjageja ja ryhtyivät hallitsemaan poljaaneja. Vårgårdan kunta
Vuonna 1928 Algutstorpin ja Kullings-Skövden maalaiskuntiin perustettiin Vårgårdan taajaväkinen yhdyskunta. Vuonna 1952 muodostettiin Vårgårdan maalaiskunta yhdistämällä 17 entistä maalaiskuntaa, jotka olivat Södra Härene, Kullings-Skövde, Tumberg, Fullestad, Bergstena, Lena, Siene, Algutstorp, Kvinnestad, Asklanda, Ornunga, Ljur, Nårunga, Skogsbygden, Horla, Hol ja Bälinge. Niiden lisäksi kuntaan liitettiin Landan seurakunta entisestä Bråttensby och Landan maalaiskunnasta. Jo vuonna 1955 Bälinge liitettiin Alingsåsin kaupunkiin, joka on osa nykyistä Alingsåsin kuntaa. Vårgårdan taajaväkinen yhdyskunta lakkautettiin vuoden 1963 lopussa. Vuoden 1971 kuntauudistuksessa Vårgårdan maalaiskunta muutettiin nykyiseksi Vårgårdan kunnaksi ilman rajamuutoksia. Bergen
Hansaliiton vaikutus alkoi heiketä 1500-luvulla. Bergen piti silti asemansa merkittävänä kauppakaupunkina, sillä sillä oli monopoli Pohjois-Norjan kauppaan aina vuoteen 1789. Bergen oli jo keskiajalla Pohjoismaiden suurimpia kaupunkeja ja Norjan suurin kaupunki 1830-luvulle asti. Vuodesta 1814 Norja oli unionissa Ruotsin kanssa. Norjasta tuli itsenäinen kuningaskunta 1905, ja eroamisen merkittävimpiä taustahahmoja oli bergeniläinen Christian Michelsen, josta tuli myös Norjan ensimmäinen pääministeri. Rurikinlinna
Holmgardin tärkeydestä kertoo myös se, että viikingit nimittivät sitä ainoana muinais-Venäjän 12 kaupungista myös nimellä "kaupbær" eli kauppakaupunki. Vastaava arvonimi oli Norjassa kolmella kaupungilla: Oslo, Nidaros (nykyinen Trondheim) ja Tunsberg. Jotkin lähteet kertovat, että Holmgardissa oli myös Pyhän Olavin kirkko. Lähes kaikki Gardarikiin liittyvät tapahtumat mainitsevat Holmgardin, joka oli usein varjagien pakopaikka tai jossa mentiin ruhtinaan palvelukseen palkkasotureiksi. Siellä asui myös jonkin aikaa neljä norjalaista kuningasta: Olav Tryggvason, Olav Kyrre, Maunu Haraldinpoika ja Maunu Paljassääri.. Lundin kunta
Vuoden 1862 kunnallislakien astuessa voimaan nykyisen Lundin kunnan alueella sijaitsi Lundin kaupunki ja 21 maalaiskuntaa, jotka perustettiin vanhojen pitäjien tilalle. Ensimmäinen muutos tapahtui vuonna 1914, jolloin Sankt Peters Kloster -niminen kunta liitettiin Lundin kaupunkiin. Veberödin maalaiskuntaan perustettiin vuonna 1919 Veberöd-niminen taajaväkinen yhdyskunta ja vuonna 1941 Dalbyn maalaiskuntaan Dalby-niminen taajaväkinen yhdyskunta. Vuonna 1944 Lundin maalaiskunta liitettiin kaupunkiin. (Aikaisemmin kahdella erityyppisellä kunnalla saattoi olla sama nimi.) Ruotsin historia
Viikinkiajalla skandinaavinen, talonpoikainen elämäntapa ulottui pohjoisessa suurin piirtein Merenkurkun tienoille, Ångermanlandiin saakka. Pohjoisempana asui väestöä, josta käytettiin nimeä kveenit ja tunturialueilla oli toinen kiertävää paimentolaiselämää elävä ryhmä, saamelaiset. Pysyviä rajoja näillä ryhmillä ei ilmeisesti ollut. Pohjanmaalla, merenkurkun molemmin puolin asunut kveeneiksi kutsuttu väestö on ilmeisesti nykyisten Tornionjokilaakson asukkaiden edeltäjiä. Adam Bremeniläinen mainitsee saamelaisten hallitseman Hälsinglandin sijaitsevan Ruotsin ja Norjan välissä. Paavi Innocentius II ja keisari Fredrik I Barbarossa mainitsevat Hälsinlandin Ruotsiin, Norjaan, Tanskaan, Färsaariin ja Grönlandiin verrannollisena alueena. Norjalaisessa Historia Norvegiæ 1100-luvun jälkipuolelta Ångermanlandin (Angaria) katsotaan olevan Norjan rajanaapuri. Pohjoisen Ruotsin väestöjen tuolloisista kielisuhteista ei tiedetä. Ajan kanssa nämä alueet ovat ruotsalaistuneet pohjoista kohden. Åren kunta
Vuonna 1905 Undersåkerin maalaiskuntaan perustettiin Järpenin taajaväkinen yhdyskunta. Vuoden 1952 kuntauudistuksessa muodostettiin seuraavat "suurkunnat":
Järpenin taajaväkinen yhdyskunta lakkautettiin vuonna 1958. Vuonna 1971 Ruotsissa siirryttiin yhtenäiseen kuntamuotoon, jolloin maalaiskunnat muutettiin kunniksi. Tuolloin Hallenin maalaiskuntaan kuulunut Norderön seurakunta liitettiin Östersundin kuntaan. Åren kuntablokin kuntaliitos toteutettiin kuitenkin vasta vuonna 1974, jolloin loppuosa Hallenia sekä Kall, Mörsil, Undersåker ja Åre muodostivat nykyisen Åren kunnan. Suur-Suomi
Pohjois-Norjassa on suomenkielinen vähemmistö, kveenit. Suomenkielinen asutus oli levinnyt varsinkin 1860-luvulla. Kveeneillä oli tapana eristäytyä omiin yhdyskuntiinsa. Akateeminen Karjala-Seura ja Suomalaisuuden Liitto tekivät aktiivisesti kveenityötä vuosina 1927 – 1934 välillä. Tärkein aktiviteetti oli suomenkielisen materiaalin ja propagandan levittäminen eri kanavien kautta. Toiminta hiipui vuodesta 1931 lähtien ja päättyi 1934, mutta mainittujen järjestöjen lehdissä kveenien asioita käsiteltiin vielä tämänkin jälkeen. Venäjän historia
Skandinaaviset viikingit, joita bysanttilaiset kutsuivat varjageiksi, yhdistivät ryöstelyn ja kaupan ja alkoivat retkeillä Baltiasta Mustallemerelle ja Kaspianmerelle johtavilla vesireiteillä. Jokien varrella asuneet slaavit palkkasivat varjageja usein suojelijoikseen. Vanhimpien kronikoiden mukaan Rurik-nimisestä varjagista tuli Novgorodin ruhtinas n. vuonna 860. Todellisuudessa hänen hallintopaikkanaan saattoi olla Laatokanlinna (Novgorodin kaupunki perustettiin nykyarkeologian mukaan aikaisintaan noin 930). Noin vuonna 880 hänen seuraajansa ottivat haltuunsa Kiovan ja perustivat Kiovan Venäjän, tai "Kiovan Rusin", Dnepr-joen laaksoon. joka oli aiemmin ollut kasaarien vallassa. Kiovan Venäjä käsitti jo 800-luvun lopussa laajan alueen, joka toimi nykyisen Venäjän esimuotona. Varsinaisesta Venäjästä ei kuitenkaan vielä voi puhua siitäkään syystä, että Kiovan Venäjä voidaan nähdä niin ikään Ukrainan ja Valko-Venäjän alkuna. Kainulaiset
Historiantutkimuksessa kainulaiset- ja Kainuu-nimet on usein samaistettu viikinkiajan ja keskiajan lähteissä esiintyviin norjalaisperäisiin kveeni- ja Kvenland-nimiin. Nimien alkuperästä on esitetty useita erilaisia teorioita. Jouko Vahtolan mukaan sekä suomenkielisen "kainu"-sanan että muinaisnorjalaisen "kven"-sanan taustalta voi löytyä "alavaa maata" tarkoittava germaaninen sana *"hwainoo". Teoriaa on kuitenkin kritisoitu äännehistoriallisin perustein. Jorma Koivulehto puolestaan katsoo, että "kainu" on ollut "väyläaukkoa, vesiväylää, järven tai meren selkää, joen suuta" tarkoittava lounaissuomalainen sana. Perämeri miellettiin kainuksi, joten sen rannikkoseudut saivat Kainuu-nimen ja niiden asukkaita kutsuttiin kainulaisiksi. Koivulehdon mukaan "kven" on norjalainen väännös sanasta kainu. Trondheim
Trondheimin alueella on ollut asutusta tuhansia vuosia. Se oli aikoinaan tärkeä viikinkiasutuksen keskittymä, ja kaupunki sen katsotaan olleen vuodesta 997 lähtien, jolloin viikinkikuningas Olav Tryggvason nimesi sen virallisesti. Trondheimista tuli pian perustamisensa jälkeen Norjan ensimmäinen pääkaupunki, ja siellä muun muassa kruunattiin uudet kuninkaat. Pääkaupunkina se toimi vuoteen 1217 saakka. Olav Tryggvason nimesi kaupungin alun perin Kaupangeniksi (”kauppapaikka, markkinapaikka”), mutta sittemmin sen nimeksi vakiintui Nidaros, jonka nimisenä se säilyi läpi keskiajan, kunnes siitä alettiin käyttää myöhäiskeskiajalla nykyistä nimitystä Trondheim. Viikinkiaika
Kun "tanskalaiset" valloittivat kuningaskuntia, "norjalaiset" keskittyivät tutkimaan vähemmän kartoitettuja alueita. Suurin osa heidän ryöstelystään keskittyi Skotlantiin ja erityisesti Irlantiin, jossa heidän rannikkotukikohdistaan kehittyi vähitellen maan ensimmäiset kaupungit: Dublin, Wexford, Waterford ja Limerick ovat pohjanmiesten perustamia. He myös asuttivat Mansaaren, Orkneysaaret, Shetlandinsaaret ja Färsaaret. Kreevinit
Kreevinit polveutuivat Inkerinmaalla eläneistä vatjalaisista. Inkerinmaa oli ollut 1200-luvulta lähtien katolilaisen kirkon kiinnostuksen kohteena. Kalparitaristo rakensi alueelle Kaprion linnan, mutta joutui luopumaan siitä myöhemmin. Saksalaiseen ritarikuntaan kuulunut Vinke von Overberg teki alueelle vuosina 1444–1447 sotaretken, jonka aikana ritarikunta otti noin 3 000 vatjalaista sotavankia, jotka siirrettiin Bauskan kaupunkiin Zemgalen alueelle Latviaan rakentamaan linnaa. Monet alueen alkuperäiset asukkaat olivat kuolleet kulkutauteihin, joten työvoimaa piti tuoda muualta. Kun linnoitus valmistui, vatjalaiset jäivät Bauskan alueelle maanviljelijöiksi. Suomalaiset heimot
Muita, historiallisia maakuntia vastaaviin heimoihin rinnastuvia suomalaisten alaryhmiä ovat olleet nykyisillä Suomen lähialueilla inkeriläiset, näiden sekä karjalaisten historiallisina alaryhminä Karjalassa ja Inkerinmaalla erotetut äyrämöiset ja savakot, Ruotsissa ja osaksi myös Norjan eteläosissa asuneet metsäsuomalaiset ja Ruotsissa vieläkin asuvat länsipohjalaiset sekä Norjan pohjoisosissa asuvat kveenit eli ruijansuomalaiset. Ulkosuomalaisten ryhmiä ovat lisäksi olleet kuolansuomalaiset ja kauempana etenkin amerikansuomalaiset ja sittemmin myös suomalaiset monissa muissa maissa. Borlängen kunta
Vuonna 1891 Stora Tunan maalaiskuntaan perustettiin Borlängen taajaväkinen yhdyskunta. Vuonna 1898 se erotettiin maalaiskunnasta Borlängen kauppalaksi. Stora Tunaan perustettiin vuonna 1925 toinen taajaväkinen yhdyskunta, Domnarvet. Se erotettiin vuonna 1929 omaksi maalaiskunnaksi. Borlängen kauppala ja Domnarvetin maalaiskunta yhdistettiin vuonna 1944 Borlängen kaupungiksi. Vuoden 1952 kuntauudistuksessa Torsångin maalaiskunta liitettiin Stora Tunan maalaiskuntaan. Vuonna 1971 muodostettiin nykyinen Borlängen kunta yhdistämällä Borlängen kaupunki ja Stora Tunan maalaiskunta. Norjan historia
Keskiaikana Norjan pääkaupunki oli "Nidaros" (nykyinen Trondheim), vaikkakin sitä hallittiin Tanskan vallan aikana Kööpenhaminasta käsin. Kaupan keskus oli Bergen (entinen Tyskebrygge), joka oli hansakaupunki. Oslo (aikaisemmin Christiania/Kristiania) oli hetken aikaa pääkaupunkina 1300-luvulla. Sen kasvu alkoi vasta, kun sinne perustettiin yliopisto vuonna 1811. Keski-Norjassa on säilynyt kymmeniä keskiaikaisia sauvakirkkoja, joita alun perin oli laajasti koko Skandinaviassa. Vanhimmat säilyneet sauvakirkot ovat 1100-luvulta. Kirkon rakenne perustuu puisiin pystypaaluihin eli sauvoihin, joiden varaan koko kirkko on pystytetty. Katonharjassa on usein eläinhahmoja, kuten lohikäärmeen päitä. Rakennustapa on omaperäinen, ja siinä on vaikutteita roomalaisista basilikoista. Joihinkin kirkkoihin tehtiin uskonpuhdistuksen aikana muutoksia, mutta osa on alkuperäisessä muodossaan. Mutenia
Mutenian kylä sijaitsi alun perin Sompiojärvestä alkunsa saaneen Mutenianjoen varrella. 1840-luvulla paikalla vieraillut M. A. Castrén kuvaili 17 peräkkäisen katovuoden kurjistamia Mutenian oloja äärimmäisen köyhiksi. 1870–1890-luvuilla Sompioon muutti Ruotsin ja Norjan välisen rajasulun vuoksi Koutokeinon ja Enontekiön alueiden porosaamelaisia, joista osa asettui myös Muteniaan. Varsinainen maarekisterikylä syntyi vasta vuonna 1910 suoritetun isojaon myötä. Maantie kylään saatiin 1936, kun Lokasta Korvasen ja Mutenian kautta Vuotsoon johtanut yhteys valmistui. Kveenit
Vesisaaressa Norjan Ruijassa paljastettiin 1977 Ensio Seppäsen veistämä maahanmuuttajien muistomerkki eli kveeni-patsas, jota oli paljastamassa Norjan kuningas Olavi V, Ruotsin kuningas Kaarle XVI Kustaa sekä Suomen tasavallan presidentti Urho Kekkonen. Kvenland
Alueen suomalaista väestöä kutsuttiin keskiaikaisissa kirjoituksissa kveeneiksi ja heidän maataan Kvenlandiksi islantilaisen Níkulás Bergssonin Leiðarvísir og borgarskipan -nimisessä kuvauksessa pohjoisen kansoista vuodelta 1157. Kvenland mainitaan myös mm. 1100-luvulla kirjoitetussa "Fundinn Noregr" -teoksessa, vuoden 1200 paikkeilla kirjoitetussa Orkneylaisten saagassa sekä Egillin, Kalju-Grimrinpojan saagassa, jonka vanhin säilynyt transkriptio (kirjallinen kopio) on kirjoitettu noin vuoden 1240 paikkeilla. Näissä saagoissa esitellään joukko legendaarisia Finnlandin ja Kvenlandin kuninkaiksi ja hallitsijoiksi kuvailtuja hahmoja. Egillin, Kalju-Grimrinpojan saaga toteaa Faravidin olleen "Kvenlandin kuningas". Etne
Etne on kunta Hordalandin läänissä Norjassa. Etnen kunta perustettiin 1. tammikuuta 1838. Suurin osa Skånevikin kunnasta yhdistettiin Etneen 1. tammikuuta 1965. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Ernen kunnassa oli 4 040 asukasta. Toinen ristiretki Suomeen
Lars Huldén on osoittanut ruotsalaisasutusta edeltäneitä vanhoja suomalaiskyliä olleen kuitenkin suojaisissa paikoissa pitkin rannikoita, mutta ne eivät sijaintinsa puolesta ole näkyneet Suomenlahdella merelle. Myös Huldén ajoittaa ruotsalaisasutuksen synnyn 1200-luvulle. Kauko Pirinen puolestaan on katsonut myös ”Ahvenanmaan kuuluneen Turun hiippakuntaan 1200-luvun puolivälissä kun kirkollisen verotusjärjestelmän perusteet on laskettu” ja ”kirkollisen verotuksen olevan Ahvenanmaalla siinä määrin samankaltainen kuin Suomen ruotsalaisalueilla ja vastaavasti Ruotsin oloista poikkeava”. Lars Hellbergin mukaan Ahvenanmaan nykyinen ruotsalaisasutus on nimistönsä valossa samanaikaista ja samankaltaista kuin muukin suomalaisasutus ja sitä on edeltänyt kiinteä, maataviljelevä suomalaisasutus. Näin ollen on syytä olettaa myös Ahvenanmaan saaneen nykyisen ruotsinkielisen väestönsä vasta 1200-luvun puolivälistä lähtien, varsinkin kun Ahvenanmaan vanhin kivikirkko on ajoitettu 1280-luvulle. Vanhin Ahvenanmaata koskeva asiakirjalähde on päivätty 3.5.1281. Kveenit
Kiinteä suomalaisasutus Pohjois-Norjaan alkoi syntyä 1700-luvulla ja vilkkainta siirtolaisuus oli 1800-luvun jälkipuoliskolla. Tornionlaaksosta sekä muualtakin Suomesta muutti ihmisiä Länsi-Ruijaan sesonkikalastajiksi ja maanviljelijöiksi. Itä-Ruijaan väestöä siirtyi 1840-luvulta lähtien Oulun, Kuusamon, Kemin, Tornion, Kemijärven, Kittilän ja Sodankylän suunnalta. Pääasiallinen muuton syy olivat katovuodet ja Suomen väestönkasvu. Norjan kirjallisuus
Norjan kansainvälisesti tunnetuin kirjailija Henrik Ibsen (1828–1906) julkaisi ensimmäisen näytelmänsä, muinaiseen Roomaan sijoittuvan "Catilinan" vuonna 1850 ja hallitsi koko vuosisadan loppupuolen norjalaista draamaa. 1850- ja 1860-luvuilla hän kirjoitti antiikkiin ja Norjan varhaishistoriaan sijoittuvia näytelmiä esikuvinaan muun muassa englantilainen William Shakespeare ja tanskalainen Adam Gottlob Oehlenschläger. Tärkeimpiä kansallisromantiikan ja realismin välimaastoon lukeutuvia näytelmiä ovat "Kongs-Emnerne" (1863, , WSOY 1884), joka liittää 1200-luvulla käydyn kuningas Haakon Haakoninpojan ja Skule-jaarlin valtataistelun 1800-luvun kansakunnan rakentamisen henkeen, ja "Peer Gynt" (1867), joka yhdistää norjalaisia kansallisromanttisia ja myyttisiä aineksia psykologiseen kehityskertomukseen ja identiteetin etsimiseen. Norja
Unescon Maailmanperintöluettelossa on Norjasta seitsemän kohdetta. Länsi-Norjan vuonot Geirangerfjord ja Nærøyfjord ovat listalla luonnonarvojen takia, muut ovat kulttuurikohteita: Altan kalliopiirrokset ajalta 4200–500 eaa., Bergenin Bryggen eli 1400-luvun rahtisatama puisine makasiineineen, 1600-luvulla perustettu kaivoskaupunki Røros, Struven ketju (osa kansainvälistä kohdetta), Urnesin puukirkko 1200-luvun alusta ja Vegan saaristo, kulttuurimaisema napapiirillä, jossa haahkanuntuvat ovat olleet merkittävä elinkeino. Skandinaavien varhaiset Grönlannin siirtokunnat
Skandinaavien varhaisten Grönlannin siirtokuntien tuho tapahtui melko varmasti välillä 1350-1450 jaa. Norjalaiset viikingit purjehtivat länteen Islannista ja perustivat silloin nykyistä lämpimämpään Grönlannin eteläosaan siirtokuntia, jotka elivät karjanhoidolla ja metsästyksellä. Ensin tuhoutui pieni läntinen siirtokunta joko nälkään tai inuitien hyökkäykseen. Suuremman itäisen siirtokunnan tuhosta on kiistelty, mutta syyksi veikataan useasti ilmaston muutoksen ja eroosion aiheuttamaa laidunmaiden tuoton laskua, mistä seurasi nälkä. Grönlannin eteläosa oli pohjoisen sijaintinsa takia karjataloudelle epävarmaa keskiajan lämpökaudellakin. Pieni jääkausi viilensi ilmastoa vuosina 1300-1350. Kasvukausi lyheni ja eroosio pilasi laidunmaatDiamond 2005, s. 285.. Viileneminen osaltaan tyrehdytti myös Grönlannin kaupan. Kaiken lisäksi Grönlannin viemien kauppatavaroiden suosio väheni, kun niitä vastaavia alkoi saada helpommin muualta, ja kauppa heikkeni ratkaisevasti noin vuonna 1370. Ensio Seppänen
Vesisaaressa Norjan Ruijassa paljastettiin vuonna 1977 hänen veistämänsä maahanmuuttajien muistomerkki eli kveenipatsas, jota olivat paljastamassa Norjan ja Ruotsin kuninkaat sekä Suomen tasavallan presidentti. Kemissä on yhdeksän patsasta, kuten "Hyppäävät lohet". Ylitorniolla on viisi patsasta ja Kukkolankoskella Lauttamies-patsas. Sodankylässä on veistos "Poro ja lappalainen". Pellossa on kilpahiihtäjä ja olympiavoittaja "Eero Mäntyrannan hiihtäjäpatsas, "Kaarteetki täysillä". " Suurin osa muistomerkeistä sijaitsee Suomen, Ruotsin ja Norjan pohjoisosissa. Kveenit
1700- ja 1800-luvuilla kveeni-nimitys siirtyi tarkoittamaan Norjalle kuuluvalle Jäämeren rannikolle muuttaneita suomalaissiirtolaisia. Norjalaistamiskaudella, joka jatkui 1870-luvulta aina toiseen maailmansotaan saakka, kveeni-sanalla oli kielteinen merkitys ja nykyäänkin se saatetaan mieltää sellaiseksi. Toisen maailmansodan jälkeen nimityksen käyttö on vaihdellut ja sen tarkoituksesta on keskusteltu. On kiistelty esimerkiksi siitä, lasketaanko suomalaisen ja norjalaisen yhteinen lapsi kveeniksi. Pykeija
Suurin osa kylän asukkaista osaa kveeniä, suomen murretta. Norjan kieli on kuitenkin yleistynyt kotikielenä ja suomen kielen taito on katoamassa. Pääosa asukkaista on 1800-luvun puolivälissä Suomen Lapista köyhyyttä ja nälkää pakoon lähteneen siirtolaisjoukon jälkeläisiä. Kylä säästyi toisen maailmansodan tuhoilta. Kylään kuljettiin lautalla Vesisaaresta 1960-luvulle saakka, jolloin sinne valmistui maantie. Nøgne Ø
Henrik Ibsen asui Grimstadissa runoa kirjoittaessaan ja paikalliselta hautausmaalta löytyy myös Terje Vigenin hautakivi. Vigenin itsepäisyys kohdata myrskyävä meri symboloi panimon asennetta mennä markkinoille sen perustamisvaiheessa vähemmän tunnettujen oluttyyppien kera. Qaqortoq
Qaqortoqin perusti norjalainen kauppias Anders Olsen vuonna 1775. Lähellä Qaqortoqia ovat myös Hvalseyn ja Hvalseyn kirkon rauniot, kuuluisimmat skandinaavien rauniot Grönlannissa. Tynset
Tynset on kunta Hedmarkin läänissä Norjassa. Tynsetin kunta (silloinen "Tønsæt") perustettiin 1. tammikuuta 1838. Alvdalin kunta erotettiin Tynsetistä vuonna 1864, ja Kviknen kunta yhdistettiin siihen vuonna 1966. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Tynsetin kunnassa oli 5 570 asukasta. Kvinnherad
Kvinnherad on kunta Hordalandin läänissä Norjassa. Kvinnheradin kunta (silloinen "Kvindherred") perustettiin 1. tammikuuta 1838. Kuntaan liitettiin 1. tammikuuta 1965 koko Fjelbergin kunta, suurin osa Varaldsøyn kunnasta ja osia Skånevikin kunnasta. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Kvinnheradin kunnassa oli 13 305 asukasta. Suomen esihistoria
Viikinkiaikana (noin vuodet 800–1025) kauppa ja yhteydet vilkastuivat ja kaupunkimaisia asutuksia alkoi syntyä Itämeren piirissä. Aina 900–luvun lopulle saakka liikenne viikinkien idäntiellä oli merkittävää. Skandinaviassa viikinkiaika on esihistoriallisen kauden viimeinen jakso. Pohjoismaissa tärkeimmät kauppakaupungit olivat Mälar-järven Birka Keski-Ruotsissa, Etelä-Jyllannin Hedeby nykyisessä Saksassa ja Oslovuonon Kaupang Norjassa. Aikakauden vilkkailla kauppareiteillä liikkui Ahvenanmaan ja luultavasti pieniä määriä manner-Suomenkin alueen asukkaita. Skagen
Skagen on 8 088 asukkaan taajama ja alue Tanskassa Jyllannin pohjoiskärjessä. Se tunnetaan pitkistä hiekkarannoistaan, jotka leviävät sekä niemen itä- että länsirannikolle. Skagenin sarveksi kutsuttu niemi () muodostaa Kattegatin ja Skagerrakin salmien maantieteellisen rajan. Skagen oli aiemmin itsenäinen kunta, mutta 1. tammikuuta 2007 Tanskan kuntauudistuksen yhteydessä se muodosti yhdessä Sæbyn ja Frederikshavnin kuntien kanssa nykyisen Frederikshavnin kunnan.
Tanskalaiset kutsuvat Skagenia nimellä "Valon maa" sen vaaleiden hiekkarantojen takia. Skagenin hiekkarannoilla on liikkuvia dyynejä. Kaupunki on turistien suosima varsinkin kesäaikaan, ja turismi on syrjäyttänyt kalastuksen tärkeimpänä elinkeinona, vaikka kaupungissa on suuri kalasatama. Skageniin johtaa rautatie (Skagensbanen) Frederikshavnista. Liikennettä tällä rataosuudella harjoittaa yksityinen rautatieyhtiö Nordjyske Jernbaner. Torkkeli Knuutinpoika
Novgorodilaisten tehtyä kevättalvella 1292 hävitysretken Hämeeseen ruotsalaiset vastasivat tekemällä ensin Karjalaan ja Inkeriin pienemmän vastahyökkäyksen, johon Knuutinpoika tuskin osallistui. Novgorodin kronikka mainitsee ruotsalaisten tehneen kevään 1293 ja kevään 1294 välisenä vuonna uuden retken, jonka aikana he perustivat uuden linnan Karjalaan; sama todetaan Eerikinkronikassa mainitsematta vuotta tai retken johtajaa. Vasta 1400-luvulla elänyt historioitsija Ericus Olai mainitsee Torkkeli Knuutinpojan sekä Västeråsin piispan Peterin vuonna 1293 tehdyn retken alkuunpanijoina. Knuutinpojan tiedetään olleen Tukholmassa saman vuoden helluntain aikoihin, mutta koska hänen toiminnastaan Ruotsissa ei sen jälkeen ole mainintoja ennen vuotta 1295, on hänen oletettu johtaneen retkeä itse. On mahdollista, että Viipurin kohdalla oli jo entuudestaan karjalaisten varustus ja kenties myös suomalaista tai ruotsalaista asutusta, mutta kivisen linnan rakentaminen alkoi joka tapauksessa tämän retken yhteydessä. Ruotsalaiset kävivät myös valtaamassa Käkisalmessa olleen varustuksen, jonka novgorodilaiset kuitenkin valtasivat takaisin jo 1295. Sotaretki nähtiin Ruotsissa ristiretkenä, ja sillä samalla myös varmistettiin Ruotsille jalansija Karjalassa. Grönlanti
Skandinaaviasutus hävisi 1400-luvulla suurelta osin ilmaston kylmenemisen vuoksi, sillä sen seurauksena maanviljely muuttui mahdottomaksi ja myös alueella jatkuvasti vallinnut puupula paheni entisestään. Asiaan vaikuttivat myös skandinaavien ja inuitien väliset konfliktit. Läntinen siirtokunta hävisi ilmeisesti jo vuonna 1350. Islantilainen annaali vuodelta 1379 kuvaa inuitien hyökkäystä grönlantilaisten kimppuun, ja vuosina 1350–1400 kirjoitettu "Grönlannin kuvaus" kertoo läntisen siirtokunnan jääneen alkuasukkaiden haltuun. Viimeinen kirjallinen maininta skandinaaviasutuksesta koskee vuonna 1408 Hvalseyn kirkossa pidettyjä häitä. Pääasiassa kalastuksesta ja hylkeenpyynnistä eläneet inuitit sitä vastoin selvisivät ilmaston kylmenemisestä.
Norjalainen lähetyssaarnaaja Hans Egede (1686–1758) saapui 1720-luvulla Grönlantiin tarkoituksenaan levittää kristinuskoa skandinaavien siirtokuntiin, joita hän uskoi edelleen olevan olemassa. Hän tapasi siellä kuitenkin inuiteja ja päätyi tekemään lähetystyötä heidän keskuuteensa sekä perustamaan Nuukin. Varjagikaarti
Norjalaiset, tanskalaiset ja ruotsalaiset viikingit perustivat 800-luvun lopulla oman valtionsa, Kiovan Rusjin, nykyisen Länsi-Venäjän ja Ukrainan alueelle. Mukana oli myös paljon hämäläisiä, karjalaisia ja virolaisia. Idän suunnasta katsottuna he kaikki edustivat samaa skandinavista kulttuuria. Monet viikingit matkustivat Bysantin valtakunnan pääkaupunkiin Konstantinopoliin, joka oli siihen aikaan Euroopan suurin kaupunki ja monien kauppareittien päätepiste tai risteys. Näitä miehiä kutsuttiin valtionsa mukaan ruseiksi, mutta slaavilaiset ja bysanttilaiset lähteet kutsuivat heitä varjageiksi. Sanan etymologiasta on käyty keskustelua, mutta yleisesti hyväksytyn teorian mukaan se tulee sanasta "vàr" (monikko "vàrar"), joka tarkoittaa luottamusta tai uskollisuudenvalaa: varjagit olivat siis ryhmä miehiä, jotka olivat vannoneet valan toveruudesta ja uskollisuudesta. Kuolansuomalaiset
Kun mukaan lasketaan Petsamon alueen suomalaisväestö, yli 1 400 henkeä, asui Kuolan niemimaalla Arkangelin kuvernementissa miltei 6 500 kuolansuomalaista. Näiden lisäksi pitää lukuun laskea lisää miltei 1 000 Norjan puolelta 1860-luvulla muuttanutta suomalaiset sukujuuret omaavaa kveeniä, jotka asettuivat Muurmannin länsipuolelle Vaitolahteen ja Tsipnavolakiin eli Sabbenjargaan (Tsipniemeen) Kalastajasaarennolla. Kvenland
Kvenlandia ruotsalaisena etujoukkona tai helsinglantilaisina pitivät puolestaan ruotsalainen arkeologi Hans Hildebrand ja historioitsija Harald Hjärne. Uppsalan yliopiston suomalais-ugrilaisen kielitieteen professori Karl Bernhard Wiklund myöhemmin myös puolusti linjaa, jonka mukaan kveenien suomalaisuus ei ole varmaa, ensimmäisen kerran artikkelillaan vuonna 1895. Venäläiset
Nykyiset venäläiset (isovenäläiset) ovat muodostuneet suuresta joukosta muinaisia slaavilaisia, balttilaisia ja suomalais-ugrilaisia heimoja,sekä viikinkejä ja niihin sulautuneita muita väestöaineksia. Novgorodin ja Kiovan hallinnon hajottua 1100-luvulla väestöaineksesta erottuivat vuosisatojen kuluessa nykyiset venäläiset (isovenäläiset), valkovenäläiset ja ukrainalaiset (vähävenäläiset). Vega (saaristo)
Vegan saari asutettiin 10 000–11 000 ja pienemmät saaret 1 500 vuotta sitten. Saaristoon kehittyi vuosisatojen aikana omaperäinen kulttuuri, jossa haahkojen kasvatus on ollut tärkeänä osana toimeentuloa. Vegalaiset ovat keränneet haahkoilta sekä niiden untuvaa että munia. Haahkojen kasvatus ja kalastus ovat muodastaneen saaristoon kulttuurimaiseman, joka on valittu myös Unescon maailmanperintöluetteloon. Perinteinen kulttuuri oli vaikeuksissa erityisesti 1950-luvulla, jolloin Norjassa kannustettiin asutuksen keskittymiseen isoimpiin kaupunkeihin. Vegassakin monia saaria hylättiin, ja nykyään saariston 1 300 asuvat enää muutamalla saarella. Saarista kaikkiaan 56 on ollut asuttuna jossain historian vaiheessa. Bryggen
Saagojen mukaan kuningas Olav Kyrre perusti Bergenin kaupunki vuonna 1070. Siitä kasvoi nopeasti tärkeä kauppakeskus ja Norjan vanhan kuningaskunnan tärkein kaupunki. Eveenit
Eveenit ovat verrattain hiljattain muodostunut etninen ryhmä. He ovat muodostuneet paljolti evenkeistä ja vielä 1800-luvulla eveenejä pidettiin vain evenkien alaryhmänä. Eveenit muodostuivat omana etnisenä ryhmänään, kun heihin sulautui muun muassa jukagiireja, korjakkeja ja muita ryhmiä. Eveenien oman evenkeistä erillisen ryhmän muodostuminen tapahtui todennäköisesti 1400–1600-lukujen välillä. Eveenien nykyiset etniset rajat muodostuivat 1700-luvulla heidän muuttaessaan korjakkien aiemmin asuttamille alueille Ohotanmerelle. 1800-luvulla eveenejä muutti lisäksi Kamtšatkaan ja Tšuktšien niemimaalle. Vaikutteita alettiin saada paikallisten kansojen lisäksi myös venäläisiltä, joihin läheisimmät suhteet kehittyivät Ohotanmeren rannikolla. Jakuuttien vaikutus oli myös voimakasta, mistä syystä osa eveeneistä omaksui jakuutin kielen. Neuvostovallan aikana 1920-luvun lopulla aloitettiin kollektivisointi. Tämän seurauksena alkoi syntyä eveenien kiinteää asutusta ja eveenien kansallinen identiteetti alkoi voimistua. Toisaalta myös esimerkiksi seka-avioliitot alkoivat yleistyä läheisempien muiden kansojen kontaktien takia. Ngô Quyên
Ngô Quyên (noin 897-944) oli vietnamilainen kenraali, joka voitti kiinalaiset vuonna 938 Bạch Đằngin taistelussa, joka lopetti kiinalaisten lähes tuhat vuotta jatkuneen vallan Vietnamissa. Hän perusti Vietnamin ensimmäisen keisarikunnan, antoi sille nimen Đại Việt ja siirsi pääkaupungin Co Loaan. Hänen jälkeensä maata hallitsivat keskenään kilpailevat lääninherrat.