Mihin Lavrenti Berija kuoli?
Lavrenti Berija
Berija tuomittiin erityistuomioistuimessa, eikä hänelle sallittu edustajaa eikä valitusoikeutta. Kun kuolemantuomio julistettiin, Berija anoi Moskalenkon mukaan armoa polvillaan, mutta hänet ja hänen alaisensa teloitettiin välittömästi. Hänen vaimonsa ja poikansa lähetettiin työleirille. Berijan kuoleman jälkeen MVD hajotettiin ja salainen poliisi alennettiin ministeriöstä komiteaksi (nimellä KGB), eikä kukaan tiedustelujohtaja enää saanut samanlaista valta-asemaa kuin Berija.
Robert Bernardis
Eversti Claus von Stauffenberg yritti surmata Hitlerin räjäyttämällä pommin Hitlerin päämajassa Sudenpesässä 20. heinäkuuta 1944. Tietämättä Hitlerin jääneen eloon Bernardis antoi ensimmäiset käskynsä yrittääkseen saada vallankaappauksen liikkeelle. Salaliitto kuitenkin epäonnistui ja siihen osallistuneet pidätettiin. Bernardis tuomittiin nopeasti kuolemaan kansantuomioistuimessa. Hänet hirtettiin monien muiden tovereidensa lailla teräsvaijerilla Plötzenseen vankilassa elokuussa 1944. Teloitukset filmattiin Hitlerin käskystä hänen katseltavakseen. Luettelo televisiosarjan Päivien viemää henkilöistä
Larry palasi Salemiin vuonna 2002, kun hän kidnappasi Hope Bradyn. Hän halusi kostaa Hopelle, koska tämä oli jättänyt hänet. Hän halusi kostaa myös Bolle ja Victorille. Larry lavasti Lexie Carverin syylliseksi Hopen kidnappaukseen, mutta Bo, Lexie, Abe, Jennifer ja muut tajusivat lopulta totuuden ja kehittivät monimutkaisen juonen yhdessä poliisien kanssa saadakseen Hope onnellisesti kotiin. Larryn uskottiin kuolleen, mutta hän oli elossa ja juoni kostoa ja houkutteli Colin Murphyn tappamaan Bo, väittäen että Stefano DiMera oli testamentissaan niin käskenyt, kun Larryn juonet paljastui DiMeroiden kätyrille Raymond Grantille, Larry tappoi hänet. Colin oli vähällä ampua Bon, mutta Nicole ampui Colinin samana iltana. Larry vangitsi Hopen ja talossa samaan aikaan olleen Bellen, mutta Shawn (joka uskoi tappaneensa Colinin vaikkei ollutkaan tappanut) vapautti heidät ja pelasti. Larry joutui vankilaan kun Victor kiristi ottamaan syyt Colinin murhasta vaikka oikea murhaaja oli Nicole. Larryn luultiin kuolleen vankilapakonsa jälkeen, mutta todellisuudessa Larry auttoi Nicolea Victorin murhasuunnitelmissa. Nicole varasti Tohtori Rolfin ruumiin ja ruumiin uskottiin olevan Larry. Larry kuoli lopullisesti heinäkuussa 2003 paetessaan autolla Nicolea ja Bradya. Aleksis Kivi
Kiven todellisesta sairaudesta ja kuolinsyystä ei ole varmaa tietoa. Psykiatri Lauri Saarnion mukaan Kiven oireet viittasivat johonkin elimelliseen aivosairauteen. 2010-luvulla on esitetty, että Kiven oireet ja kuolema olisivat johtuneet borrelia-bakteerin aiheuttamasta aivotulehduksesta tai Alzheimerin taudista. Galaktion Tabidze
Stalinin vainojen aikaan vuonna 1937 Tabidzen vaino Olga Okudžava pidätettiin ja karkotettiin Siperiaan, jossa hän menehtyi vuonna 1944. Galaktionin serkku ja runoilijakollega Titsian Tabidze, kuten useat runoilijan kumppanit, pidätettiin myös ja lopulta teloitettiin. Tabidze joutui itse Lavrenti Berijan kuulustelemaksi ja pahoinpitelemäksi. Tämä ajoi hänet masennukseen ja alkoholismiin. Hänen pitkä hiljaisuutensa ja yksinäisyytensä kuitenkin säästi hänet puhdistuksilta; hän sai edelleen titteleitä ja palkintoja sekä julkaisi uusia runoja, mutta hänen elämänsä oli suistunut täysin raiteiltaan. Vakavasti sairaana ja masentuneena hänet vietiin lopulta Tbilisin psykiatriseen sairaalaan, jossa hän päätti elämänsä hyppäämällä sairaalan ikkunasta Tšavtšavadze-kadulle Tbilisin keskustassa vuonna 1959. Hänet haudattiin Mtatsmindan Pantheoniin, jossa hänen hautajaisiinsa osallistui kymmeniä tuhansia henkilöitä. Kuoleman jälkeen
Nuori tutkija Andrei Bagrov viettää yksinäistä elämää tätinsä kanssa. Opiskelutoveri Tsenin houkuttelee Andrein juhliin, jossa tämä tapaa salaperäisen näyttelijän Zoja Kadminan. Zoja yrittää lähestyä Andreita, mutta tämä torjuu hänet. Ennen seuraavaa esitystä Zoja juo myrkkyä ja kuolee näyttämölle. Kuultuaan itsemurhasta Andrei hankkii käsiinsä Zojan kuvan ja päiväkirjan ja saa selville, että tyttö oli rakastunut häneen ensi silmäyksellä. Zoja alkaa ilmestyä Andreille unessa ja vähitellen myös valveilla ollessa. Andrei menettää järkensä ja kuolee odottaen jälleen tapaavansa Zojan. Valeri Tškalov
Tškalov kuoli 15. joulukuuta 1938 testatessaan Polikarpov I-180 -hävittäjän prototyyppiä. Laskussa kone törmäsi moottorin sammuttua lentokentän läheiseen voimalinjan pylvääseen. Kuten aina lentokonetehdas haki syytä lentäjästä. Virallisen tutkimuksen mukaan koneen moottori sammui, koska se jäähtyi liikaan, koska siihen ei oltu asennettu jäähdytyskiduksia. Prikaatinkenraali Tškalov oli kaksinkertainen Lenin-palkinnon saaja ja Neuvostoliiton sankari. Useita teollisuuden johtajia pidätettiin (muun muassa Tomaševitš, S. Beljakin) ja Nikolai Polikarpovin ura lentokoneiden pääsuunnittelijana käytännössä päättyi tähän onnettomuuteen. Aleksandr Solovjov
Vuoden 1878 lopussa Solovjov saapui Pietariin, jossa hän ehdotti Zemlja i voljan jäsenille Aleksanteri II:n murhaamista. Huhtikuun 21. päivänä 1879 hän yritti omasta aloitteestaan murhata keisarin Palatsiaukiolla, ampui kolmesti ohi ja joutui pidätetyksi. Murhayrityksen jälkeen hän oli vangittuna Pietari-Paavalin linnoituksessa. Oikeudenkäynnissä Solovjov tuomittiin kuolemaan ja hänet hirtettiin Smolenskin kentällä. Olga Kameneva
Olga erosi miehestään Levistä, joka lähti toisen naisen, Tatjana Glebovan, matkaan ja sai tämän kanssa lapsen. Olga jatkoi kuitenkin aktiivista poliittista uraansa läheisessä yhteistyössä veljensä Levin kanssa. Kun Lenin kuoli, Lev Trotsky ajautui valtataisteluun Josif Stalinin kanssa. Tämä valtataistelu päättyi tunnetusti Stalinin voittoon, Trotski päätyi lopulta maanpakoon Meksikoon, jossa hänet myöhemmin salamurhattiin Stalinin kätyreiden toimesta. Olgakin pidätettiin ja vangittiin. Vankina ollessaan hänen molemmat poikansa pidätettiin, vangittiin ja teloitettiin. Olga itse teloitettiin ampumalla syyskuun yhdestoista päivä vuonna 1941 Medvedevin metsässä. Napoleonin kuolema
Kuolinsyyksi todettiin vatsasyöpä. Napoleon itse oli ennen kuolemaansa epäillyt vatsasyövän lisäksi myös murhayrityksen mahdollisuutta ja olikin toivonut, että hänelle tehdään ruumiinavaus, johon britit eivät saisi osallistua. Napoleonin ruumis avattiin biljardipöydällä. Ruumiinavausta todisti seitsemäntoista henkilöä, joista seitsemän oli britannialaisia lääkäreitä. Britit julistivat Napoleonin kuolleen vatsasyöpään, mutta useat nykypäivän tutkijat pitävät kuolinsyynä myrkytystä arsenikilla tai sitten sitä, että Napoleonin huoneen tapetit alkoivat kosteassa Saint Helenan ympäristössä tuottaa arsenikkia. Napoleonin testamentin viidennessä pykälässä lukee: Jimi Hendrix
Aamulla 18. syyskuuta 27-vuotias Hendrix menehtyi asunnossaan Lontoossa nautittuaan alkoholia ja barbituraatteihin kuuluvia "Vesparax"-unilääkkeitä. Toisin kuin usein väitetään, huumausaineilla ei ollut suoranaista osuutta kuolemaan. Kyseessä oli ilmeisesti tapaturma. Kuolinsyy oli todennäköisimmin oksennukseen tukehtuminen, sillä sydänkohtauksesta ei ilmeisesti ollut kyse. Hendrixin löytänyt nainen kertoi, että tämän sydän löi, mutta hän ei herännyt. Murhasta vihjaileville salaliittoteorioille ei ole kyetty esittämään todisteita, eikä itsemurhaakaan pidetä todennäköisenä. Tosin Hendrixin roudari James "Tappy" Wright on väittänyt kirjassaan, että vuonna 1973 kuollut Hendrixin manageri Mike Jeffery olisi vuosi Hendrixin kuoleman jälkeen kertonut surmanneensa tämän työntämällä tämän suuhun barbituraatteja ja viiniä. Nikolai Kibaltšitš
Vapauduttuaan Kibaltšitš liittyi Zemlja i voljan "Svoboda ili smert" (”Vapaus tai kuolema”) -nimiseen terroristiryhmään, jossa hän vastasi räjähdysaineiden valmistamisesta. Zemlja i voljan hajottua hän kuului Narodnaja voljan toimeenpanevaan komiteaan. Hän hoiti maanalaista kirjapainoa ja laati järjestön ohjelmajulistuksia. Räjähdysaineasiantuntijana Kibaltšitš osallistui Odessassa suoritetun keisarillisen junan räjäyttämisen, Stepan Halturinin Talvipalatsin pommiattentaatin ja Aleksanteri II:n murhan valmisteluun. Murhan jälkeen hänet pidätettiin. Vankilassa hän suunnitteli rakettimoottorilla toimivan lentokoneen. Kibaltšitš ja neljä muuta murhan osanottajaa, Andrei Željabov, Sofja Perovskaja, Timofei Mihailov ja Nikolai Rysakov tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin Pietarissa Semjonovskin kentällä. Bolšaja sovetskaja entsiklopedija
Edeltäjänsä tavoin tietosanakirjan toinen laitos heijastaa Neuvostoliiton poliittisessa elämässä ja ideologiassa tapahtuneita muutoksia. Esimerkiksi Lavrenti Berijan pidätyksen ja kuolemantuomion jälkeen vuonna 1953 tietosanakirjan tilaajille lähetettiin ylimääräisiä sivuja, joilla oli tarkoitus korvata jo aikaisemmin ilmestynyt Berijaa käsittelevä artikkeli. Sen paikalle tuli artikkeli Beringinsalmesta. Myöhemmin tällaisesta käytännöstä luovuttiin, mutta politiikan muutokset heijastuivat yhä teoksen sisällössä. Niinpä sen ensimmäisissä osissa suhtaudutaan jyrkän kielteisesti Titon Jugoslaviaan, mutta myöhemmin sävy muuttui positiiviseksi. Samoin esimerkiksi Kalmukiaa ja kalmukkeja käsiteltiin vasta lisäosassa sen jälkeen kun heidät oli vuonna 1956 rehabilitoitu. Lavrenti Berija
Useat kirjoittajat uskovat Berijan vapaamielisyyden olleen suosiontavoittelua, jolla pyrki valtaan. Hänen menneisyytensä uskotaan kuitenkin estäneen sen, että hän olisi voinut olla uskottava vapautumisen keulakuva. Olennaisena osana Neuvostoliiton uudistuksia salainen poliisi otettiin valtion ja puolueen valvontaan, eikä Berija voinut tehdä tätä, koska poliisi oli hänen valtansa takeena. Ristiretket vendejä vastaan
Vuonna 1173 Valdemar teki ryöstöretken vagrien maille. Alue oli muutaman vuosikymmenen ajan kuulunut Saksin valtapiiriin. Tämän jälkeen Valdemar hyökkäsi myös liutizien maita vastaan, ja vendit ostivat rauhan valtavalla rahasummalla. Sota jatkui silti vuonna 1177. Tällä kertaa Valdemar ja Henrik Leijona tekivät jälleen yhteistyötä. Tanskalaiset ryöstelivät pommerilaisten aluetta kahtena vuonna peräkkäin, ja pommerilaiset maksoivat lopulta suuret lunnaat, jotta tanskalaiset solmisivat heidän kanssaan rauhan. Tämän jälkeen seurasi rauhallisempi kausi. Valdemar alkoi suunnitella uutta sotaretkeä, mutta sairastui ja kuoli vuonna 1182. Samaan aikaan Henrik Leijona oli joutunut vaikeuksiin keisari Fredrik Barbarossan kanssa. Hän kärsi tappion keisaria vastaan ja joutui maanpakoon. Georgi Berijev
Georgi Mihailovitš Berijev () (s. 13. helmikuuta 1903, Tiflis; k. 12. heinäkuuta 1979 Moskova) oli neuvostoliittolainen lentokoneinsinööri, joka tuli kuuluisaksi lentoveneistään. Stjepan Radić
Radić haavoittui kuolettavasti 20. heinäkuuta 1928, kun serbien Radikaalin kansanpuolueen montenegrolainen kansanedustaja Puniša Račić ampui häntä kesken parlamentin istunnon Belgradin parlamenttitalossa. Samassa yhteydessä Račić surmasi myös kaksi muuta Kroatian talonpoikaispuolueen merkittävää edustajaa, Đuro Basaričekin sekä Radićin veljenpojan Pavle Radićin, ja haavoitti vielä kahta muuta. Stjepan Radić kuoli vammoihinsa kaksi viikkoa myöhemmin Zagrebissa. Hänen murhansa ajoi Jugoslavian poliittiseen kriisiin, jonka seurauksena kuningas Aleksanteri kumosi tammikuussa 1929 perustuslain ja perusti diktatorisen hallinnon. Kroatian talonpoikaispuolueen johtajaksi tuli Radićin jälkeen Vladko Maček. Dmitri Bogrov
14. syyskuuta 1911 hän ampui kahdesti Venäjän pääministeriä Pjotr Stolypinia Kiovan oopperatalossa Nikolai Rimski-Korsakovin oopperan "Tsaari Saltanin tarina" väliajalla. Stolypin kuoli haavoihinsa 5 päivää myöhemmin. Bogrov hirtettiin teostaan 24. syyskuuta 1911. Stolypinin kuoleman tutkinta keskeytettiin keisari Nikolai II:n määräyksestä. Vladimir Linderman
Linderman syntyi juutalaisen perheeseen. Linderman pakeni 2002 Latviasta, kun hänet pidätettiin räjähteiden hallussapidosta. 
Häntä epäiltiin suunnitelmasta murhata Latvian presidentti Vaira Vīķe-Freiberga. Venäjällä Linderman oli opposition varjoparlamentin, Venäjän kansalliskokouksen jäsen. Hän kirjoitti nimimerkillä "Abel" mm. nettilehtiin kasparov.ru ja Limonka. Venäjä karkotti hänet vuonna 2008 takaisin Latviaan, jossa hän sai ehdollisen tuomion. Vjatšeslav Molotov
Politbyroon jäsenenä Molotov hyväksyi lukuisia kansanvihollisten joukkoteloituksia. 5. maaliskuuta 1940 politbyroo hyväksyi Lavrenti Berijan valmisteleman 25 700 Puolan intelligentsian jäsenen teloituksen, johon sisältyi myös 14 700 puolalaista sotavankia. Katyńin verilöylynä tunnetusta tapahtumasta syytettiin sodan jälkeen saksalaisia. Liettuan historia
Kremlin sisäisessä valtataistelussa Lavrenti Berija etsi itselleen tukea neuvostotasavalloista esittämällä alkuperäisväestön aseman vahvistamista venäläisten kustannuksella. Päätöslauselma hyväksyttiin toukokuussa 1953. Vaikka Berija hävisi kamppailun, säilyi päätöslauselma. Liettuassa tämä näkyi siinä, että muualta Neuvostoliitosta tulleista virkailijoista 3 000 kutsuttiin takaisin. Myös kommunistinen puolue alkoi liettualaistua läpi 1950-luvun. LKP:n jäsenistä oli liettualaisia vuonna 1964 60 prosenttia. Puolueen uusi liettualainen jäsenistö suhtautui kommunismiin käytännöllisemmin kuin sen vanha, puolueen maanalaisen kauden kokenut jäsenistö, jonka suhtautuminen liettualaiseen yhteiskuntaan oli ollut vihamielistä. Ignacy Hryniewiecki
Narodnaja voljan terroristit yrittivät murhata keisari Aleksanteri II:n seitsemän kertaa, onnistumatta. 13. maaliskuuta 1881 Hryniewiecki heitti pommin keisaria kohti Nevski prospektilla, lähellä Talvipalatsia. Aleksanteri haavoittui ja kuoli neljän tunnin kuluttua. Hryniewiecki kuoli räjähdyksessä. Isku Aleksanteria vastaan oli ehkä ensimmäinen itsemurhaisku. S-25 Berkut
R-113 ohjus, lopullisesti V-300, oli nestemäistä polttoainetta käyttävällä rakettimoottorilla varustettu komento-ohjattu ilmatorjuntaohjus. Ohjuksessa oli herätesytytin ja se laukaistiin pystysuoraan. Tulenjohtojärjestelmään kuului B-200-tutka ja se perustui Wasserfallin "Strassburg–Kehl"-järjestelmän huomattavasti parannettuun versioon. Kaukovalvontatutkana oli A-100 ja järjestelmän ”aivoina” oli analoginen BESM-laskin. Jotta 20 yhtäaikaisen maalin tulittaminen onnistuisi yhdellä yksiköllä, B-200-tutka kehitettiin sektorikeilauksella toimivaksi monitoimitutkaksi. Näitä tutkia oli yhteensä 56. V-300-ohjuksen koeammuntoja tehtiin 1951–1952 ja koko järjestelmän testauksia 1952–1953. Sarjatuotantoversio testattiin 1954 ja lopullisesti järjestelmä hyväksyttiin sotavarustukseen 7. toukokuuta 1955 nimekkeellä S-25. Suunnitteluvaiheen aikana tapahtui huomattavia organisaatiomuutoksia vuonna 1953 Stalinin kuoleman jälkeen, jolloin Lavrenti Berija pidätettiin ja Sergo Berija menetti asemansa. Jaakko Wallenberg
Wallenberg haastettiin Lapuan käräjille ja tuomittiin "väärien uskonnollisten oppien levittämisestä" kuolemaan harhaoppisuuden ja epäsiveellisen toiminnan nojalla. Ainoa laissa oleva rangaistukseen oikeuttava peruste lienee ollut konventikkeliplakaatti, Ruotsissa 1726 annettu asetus, jolla kiellettiin kaikki yksityiset hartauskokoukset. Konventikkeliplakaattia käytettiin Suomessa 1800-luvulla herännäisyyttä vastaan Kalajoen käräjillä. Asetus kumottiin kirkkolaissa vasta 1869. Hovioikeus lievensi Wallenbergin tuomion määräämättömäksi ajaksi työvankeutta (jota pidettiin "viivästettynä kuolemantuomiona"), ja Wallenberg kuoli varsin pian, 30. heinäkuuta 1799 (klo 12.00) Hämeenlinnan vankilassa, ilmeisesti lavantautiin. Arkadi Appolonov
Joulukuussa 1950 Appolonov nimitettiin valtion turvallisuusjoukkojen varaministeriksi. Vuosina 1951-1952 hän opiskeli vielä esikuntatyöskentelyä sotilasakatemiassa, mutta kurssin jälkeen joulukuussa 1952 hän ei palannut enää aktiivipalvelukseen. Appolonovin syrjäyttäminen liittyi Stalinin maaliskuussa 1953 tapahtuneen kuoleman jälkeen käytyyn valtataisteluun, jossa sisäasiain komissaari Lavrenti Berija syrjäytettiin. Appolonovin katsottiin kuuluneen Berijan lähipiiriin. Fjodor Terentjev
Terentjev kuoli tuolloisessa kotikaupungissaan Leningradissa olosuhteissa, jotka ovat jääneet epäselviksi. Hän oli ollut mukana Kaukolovan kisoissa, joissa voitti kilpailun. Väitettiin, että kun voittoa oli juhlittu vodkan voimalla, hän olisi tullut huoltoautolla kotiin, ajanut sen autotalliin ja jättänyt sen käyntiin ja näin kuollut häkämyrkytykseen. On epäilty sitä, miten hän olisi voinut humalassa ajaa auton kotiin ja talliin ja jättää auton käyntiin ja sitten lukita ovet ja jäädä auton sisään. On arveltu, että häntä ei haluttu mukaan Innsbruckin kisoihin, jonne hän oli ilmoittanut tähtäävänsä, ja että hänellä olisi ollut vielä muitakin, valtiolle kiusallisia aikomuksia, ja tilanne olisi ratkaistu järjestämällä hänen kuolemansa. Vladimir Lenin
Tšekan kuulusteluissakaan Kaplan ei suostunut paljastamaan rikostovereitaan, joten hänet ammuttiin 3. syyskuuta 1918. Samana päivänä "Izvestija"-lehdessä bolševikit vaativat ”murskaamaan vastavallankumouksen hydran massiivisella terrorilla”, ja 5. syyskuuta puolalaisen Feliks Dzeržinskin johtama Tšeka antoi määräyksen ”punaisesta terrorista.” Seuraavina kuukausina myös teloitettiin 800 SR-läistä ja muuta vastustajaa oikeudenkäynneittä. Ajan mittaan luvut vain nousivat, jopa viralliset luvut puhuivat tuhansista, eräät arviot 200 000:sta uhrista. Sosialistivallankumouksellinen puolue kiellettiin. Menševikkien sallittiin aloittaa marraskuussa uudelleen toimintansa, kun he lupasivat pysyä lojaalisti oppositiossa. Aleksei Petrovitš
Aleksein saavuttua Venäjälle tammikuussa 1718 Pietari I:n pakotti hänet luopumaan kruunusta ja ilmiantamaan salaliittolaiset. Kenraalikunnasta, senaattoreista ja synodin jäsenistä koostunut korkein oikeus tuomitsi hänet kesäkuun 24. päivänä kuolemaan. Viikon ajan kidutettu Aleksei menehtyi ennen tuomion täytäntöönpanoa. Erään tiedon mukaan Pietari I:n lähipiiriin kuuluneet henkilöt kuristivat hänet Pietari-Paavalin linnoituksen vankisellissä. Hänet haudattiin Pietari-Paavalin katedraalin portaikon alle. Eufrosynen huhtikuussa 1717 synnyttämän lapsen kohtalo on tuntematon. Natalja Lavrova
Lavrova kuoli 25-vuotiaana 23. huhtikuuta 2010 Penzan lähellä sattuneessa auto-onnettomuudessa, jossa hänen sisarensa ajama auto joutui kolariin toisen auton kanssa. Lavrova ja hänen sisarensa kuolivat onnettomuudessa heti. Lavrenti Berija
Joulukuussa 1945 Berija luopui asemastaan sisäisten asioiden ministeriössä (MVD, NKVD:n seuraaja) mutta varapääministerinä hallitsi yhä kansallisen turvallisuuden asioita. Stalin lähestyi 70. ikävuottaan, ja salainen vallanperimyskamppailu hallitsi sodanjälkeisiä vuosia. Sodan jälkeen Stalinin todennäköisin seuraaja oli Andrei Ždanov, Leningradin puolueen johtaja sodan aikana ja kaikkien kulttuuriasioiden vastaava vuodesta 1946. Vuonna 1946 Berija liittoutui Malenkovin kanssa Ždanovia vastaan. Leningradin intellektuellit, kuten Anna Ahmatova, joutuivat vainotuiksi. Sandro Akhmeteli
Akhemetlin suhde vastaperustettuun Georgian neuvostohallintoon oli vaikea. Vaikka Akhmeteli oli vallankumouksellinen ja vasemmistolainen, hänen kokeellisuutensa ja ekspressionisminsa eivät juurikaan sopineet bolševikkien doktriineihin. Vuoden 1924 neuvostovastaisen kansannousun aikana hänet pidätettiin lyhyeksi aikaa ja kuulusteltiin ryhmänsä johdosta. Salainen poliisi tuomitsi sen mahdolliseksi salaliitoksi. Akhmetelin täytyi hajottaa Durudži Lavrenti Berijan painostuksesta vuonna 1927, mutta hänen menestyksensä toi hänelle turvaa Moskovan silmissä. Hänen taitonsa koreografiassa ja spektaakkelimaisissa massakohtauksissa toivat hänelle kansainvälistä mainetta. Kun hänen mestariteoksensa "Lamara", Grigol Robakidzen näytelmä, oli voittanut palkinnon vuoden 1930 Moskovan draamaolympialaisissa, Akhmeteli ja hänen seurueensa kutsuttiin kiertueelle Yhdysvaltoihin. Tämä hälytti neuvostoviranomaiset. Kun Robakidze oli skandaalimaisesti loikannut Saksaan myöhemmin samana vuonna, Berija aloitti uuden hyökkäyksen Akhmetelia vastaan. Paradoksaalisesti "Lamaran" esittämistä jatkettiin Neuvostoliiton teatteritaiteen saavutusten osoittamiseksi, tosin ilman kirjailijan nimeä näytelmän julisteissa. Akhemeteli tuotti viimeisen merkittävän työnsä Friedrich Schillerin draamaan "Rosvot" perustuen vuonna 1933, mitä seurasi hänen voitonkiertueensa Moskovaan. Aleksanteri II (Venäjä)
Samana päivänä kun Aleksanteri II allekirjoitti ilmoituksen aikeistaan, Vera Fignerin johtamaan Narodnaja voljaan kuuluva puolalainen aktivisti heitti pommin Katariinankanavan sillalla Aleksanteri II:n vaunuja kohti. Keisari säilyi vahingoittumattomana, mutta kun hän astui ulos vaunuista, toinen terroristi heitti pomminsa aivan lähelle. Keisari kuoli saamiinsa vammoihin Talvipalatsissa. Narodnaja voljan terroristit olivat tehneet tätä ennen jo seitsemän epäonnistunutta murhayritystä keisaria vastaan. Nikolai Starostin
Uusi liiga- ja sarjajärjestelmä oli muodostettu vuonna 1936. Moskovan Dynamo voitti liigan ja Spartak cupin 1937. Spartak voitti liigan ja cupin vuonna 1938 ja 1939. Lavrenti Berija, salaisen poliisin päällikkö ja Dynamon puheenjohtaja oli nuoruudessaan pelannut jalkapalloa Starostin vastaan ja kärsinyt tappion 1920-luvulla. Starostin vangittiin 20. maaliskuuta 1942. Hän vietti seuraavat kaksi vuotta Lubjankan vankilassa. Starostin tuomittiin 10 vuodeksi työleireille Siperiaan. Starostin vapautui vuonna 1953. Starostin valittiin Neuvostoliiton jalkapallomaajoukkueen valmentajaksi. Hän toimi Spartakin puheenjohtajana vuosina 1955–1992. Venäjän kerrostalopommeja koskevat salaliittoteoriat
Felstinski ja Litvinenko syyttävät Lazovskia tai häntä lähellä olevia tahoja terrori-iskuista. Moskovassa oli sattunut aiemminkin outoja räjäytyksiä, esimerkiksi vuosina 1994 ja 1996. Näiden räjäytysten tarkoitus olisi ollut kääntää kansan mielipide tšetšeenejä vastaan. Silti vuoden 1996 räjäytysten aikaan Lazovski oli pidätettynä, mutta iskujen tekijänä saattoi olla joku Lazovskiin kytköksissä ollut mies. Lavovskin tekemiä rikoksia tutki 1990-luvulla Moskovan rikosmiliisi MUR ja myös FSB:n terrorisminvastaisen osaston 1. jaos UBT. UBT:n Lazovskin asioita tutkinut Jevgeni Makejev erotettiin Jevgeni Kolesnikovin noustua hänen esimiehekseen vuonna 1995. Mutta miliisi pidätti silti Lazovskin 1996, ja tämä joutui vankilaan vuonna 1997. Selvisi, että kuusi Moskovan FSB-virkailijaa kuului Lazovskin rikollisryhmään. Moskovan rikosmiliisin puolella Lazovskin rikoksia tutkinut Vladimir Iljitš Tšai murhattiin vuonna 1997, ja muillekin Lazovskin asioista perillä oleville sattui outoja asioita. Näin Lazovski vapautettiin todisteiden puutteessa vuonna 1998. Lazovski kuoli vuonna 2000 tuntemattomien ampumana. Kuolinaika huhtikuussa oli melko pian Putinin valtaan nousun jälkeen. Belisarius
Marraskuussa 562 paljastui salaliitto keisari Justinianusta vastaan. Salaliittolaiset olivat suunnitelleet keisarin murhaa, ja heihin kuului myös kaksi Belisariuksen palvelijaa. Heidät vangittiin, ja kuulusteluissa yksi heistä kertoi kidutettuna Belisariuksen olleen myös juonessa mukana. Belisarius vietiin Konstantinopolin kaupunginprefektin eteen, ja hän joutui vastaamaan syytteisiin keisarillisessa palatsissa joulukuussa 562. Belisarius joutui luopumaan palvelijoistaan, omaisuudestaan ja kunnianosoituksistaan, ja hänet asetettiin kotiarestiin. Belisarius alistui tuomioon eikä vastustellut. Tutkimusten jälkeen Belisarius todettiin syyttömäksi, ja heinäkuussa 563 hänen omaisuutensa ja kunniansa palautettiin. Belisarius vietti kuitenkin loppuelämänsä katkerana ja pettyneenä. Hän kuoli Konstantinopolissa maaliskuussa 565 vain muutama kuukausi ennen Justinianusta. Lääkärien salaliitto
Stalinin kuoltua vangitut lääkärit vapautettiin 31. maaliskuuta sisäministeri Berijan määräyksestä. Neuvostoyleisölle asiasta ilmoitettiin Pravdassa 6. huhtikuuta. Valtionturvallisuusministeri Mihail Rjumin erotettiin ja myöhemmin teloitettiin syyllisyydestä aiheettomaan vainoon. Lavrenti Berija
Berijan nimi yhdistetään läheisesti puhdistuksiin, vaikka hän vapauttikin leireiltä 100 000 syyttömänä vangittua, ja syy vieritettiin Ježovin niskoille. Pidätykset ja teloitukset jatkuivat kuitenkin lähes entiseen tapaan, ja 1940 niiden tahti kiihtyi taas. Berija valvoi myös väestön pakkosiirtoja Puolan itäosasta ja Baltian maista. Maaliskuussa 1940 järjestettiin 25 700 puolalaisen teloitus. Josif Stalin
Kun Stalin oli kuollut, neuvostojohdossa käytiin lyhytaikainen valtataistelu, jonka päätteeksi salaisen poliisin johtaja Lavrenti Berija syrjäytettiin ja teloitettiin vankilassa ilman oikeudenkäyntiä. Neuvostoliiton johtoon nousivat ministerineuvoston puheenjohtajaksi Georgi Malenkov ja kommunistisen puolueen pääsihteeriksi Nikita Hruštšov. Viktor Vladimirov
Jäätyään eläkkeelle Vladimirov ryhtyi valmistelemaan myös kriittistä tutkielmaa Suomen ja Neuvostoliiton suhteista vuosina 1938–1948, mutta vielä 1980-luvulla sensuuri esti sellaisen julkaisemisen Neuvostoliitossa. Vasta Neuvostoliiton hajottua hänen työnsä pääsi vauhtiin. Kolmiosaiseksi suunnitellusta teoksesta ehti kuitenkin valmistua vain ensimmäinen osa, sillä Vladimirov menehtyi vatsasyöpään helmikuussa 1995. Kyseisen teoksen julkaisi Suomessa Otava nimellä "Kohti talvisotaa". Taikaministeriö
Bertha lähti kesälomalle Albaniaan, missä lordi Voldemort piileskeli. Lordi Voldemort mursi häneen langetetun muistiloitsun ja nyhti häneltä tietoja ja lopuksi tappoi Jorkinsin. Vladimirs Petrovs
Latvian venäläismiehityksen ja sitä seuranneen toisen maailmansodan saksalaisvalloituksen jälkeen Petrovs oli Venäjällä ja joutui rangaistusleirille, jossa kuoli keuhkokuumeeseen 1943. Hänet rehabilitoitiin vasta 1989. Konstantine Gamsakhurdia
Vuoden 1924 neuvostovastaisen kansannousun kukistamisen jälkeen Gamsakhurdia erotettiin Tbilisin valtionyliopistosta, jossa hän opetti Saksan kirjallisuutta. Pian hänet pidätettiin ja karkotettiin Solovetskin saarille Vienanmerelle, jossa hän vietti muutaman vuoden. Vapauduttuaan hänet pakotettiin hiljaisuuteen. Itsemurhan reunalla horjunut kirjailija taisteli masennustaan vastaan kääntämällä Dantea. 1930-luvun alussa hän sai Lavrenti Berijan suojelun ja kykeni aloittamaan kirjoittamisen uudelleen, yrittäen laatia "sosialistisen" romaanin "Mtvaris motatseba" (, 1935–1936), joka kertoi rakkaudesta ja kollektivisoinnista Abhasiassa. Hänen seuraava teoksensa oli psykologinen novelli "Khogais Mindia" (, 1937). Berija kuitenkin suhtautui kumpaankin teokseen kriittisesti. Gamsakhurdia pidätettiin pian suhteesta Valtionkustantamon nuoreen, viehättävään trotskilaiseen johtajaan Lida Gasvianiin. Berija kuulusteli häntä, kertoi hänelle ironisesti, että seksuaaliset suhteet kansanvihollisten kanssa olivat sallittuja, ja vapautti hänet. Walter Ulbricht
Ollessaan maanpaossa Neuvostoliitossa Ulbricht ei saavuttanut neuvostojohdon kunnioitusta, vaan häntä piti mm. Lavrenti Berija "lurjuksena", joka eteni urallaan ilmiantamalla vastustajiaan. Häntä pidettiin byrokraattisena johtajana, jolle kaikki, mikä tuli Josif Stalinilta, oli ehdoton käsky. Ulbricht säilytti kuitenkin henkensä Stalinin vainoissa 1930-luvulla. Arbi Barajev
Barajevin kuolemasta 23.6.2001 on ristiriitaisia tietoja. Virallisen venäläisen version mukaan hän kuoli onnistuneen armeijan erikoisoperaation seurauksena. Tutkiva journalisti Sanobar Shermatova puolestaan kertoo, että Barajev piileskeli Alhan-Kalassa juuri armeijan päämajassa, mistä tšetšeenivihamiehistä koostunut GRU-osasto (Venäjän sotilastiedustelu) hänet vangitsi. Barajevia kuulusteltiin 11 tuntia, minkä jälkeen hänet teloitettiin. Lavrenti Berija
Useat puoluejohtajat epäilivät Berijan motiiveja. Hruštšov vastusti Berijan–Malenkovin liittoa, mutta ei aluksi kyennyt haastamaan sitä. Tilaisuus tuli kesäkuussa 1953, kun Itä-Saksan kansannousu puhkesi Itä-Berliinissä. Tämä vakuutti Molotovin, Malenkovin ja Nikolai Bulganinin siitä, että Berijan politiikka oli vaarallista ja että se heikensi Neuvostoliiton asemaa. Muutamia päiviä Berliinin tapahtumien jälkeen Hruštšov suostutteli puolueen muut johtajat vallankaappaukseen Berijaa vastaan, ja pääliittolainen Malenkov hylkäsi hänet nopeasti. Juri Gagarin
Gagarin kuoli 27. maaliskuuta 1968 MiG-15UTI-harjoitushävittäjän lennolla koelento-olosuhteissa (painottomuuden simulointeja) lähellä Kiržatšin kaupunkia. Vladimir Serjoginin ohjaama lentokone syöksyi maahan tultuaan jyrkässä kulmassa kolmikilometrisen pilvikerroksen läpi pyrkien koneen oikaisuun vasta pilvikerroksen loputtua 600 metrin korkeudella. Pilvikerros ulottui kuitenkin alemmas ja koneen oikaisuun ei riittänyt tilaa. Vuonna 2013 kosmonautti Aleksei Leonov julkaisi uusia tietoja tapahtumasta. Leonovin mukaan onnettomuuden aiheutti Su-15-hävittäjä, joka lensi niin läheltä Gagarinin MiG-15-konetta, että tämä kääntyi nurin, joutui syvään kierteeseen ja syöksyi maahan. Vladimir Bierko
Kun Erwich oli saanut haltuunsa kanisterit, Bierko sai selville Nathansonin todelliset aikeet ja lähetti miehensä eliminoimaan entisen liittolaisensa. Bierko ei kuitenkaan tiennyt, että ennen kuolemaansa Nathanson luovutti Jack Bauerille mikrosirun, jonka avulla kanisterit kyettäisiin jäljittämään. Vaikka Bierko oli kieltänyt miehiään käyttämästä hermokaasua Yhdysvaltain maaperällä, Erwich yritti kokeilla Sentoxin tappavuutta Sunrise Hillsin ostoskeskuksessa, mutta Bauer esti terroristien aikeet ja Bierko puukotti Erwichin kuoliaaksi rangaistuksena hermokaasun luvattomasta käytöstä. Koska CTU:n Los Angelesin osasto oli Nathansonin mikrosirun avulla jäjlittämässä kanistereita, Bierko ymmärsi, että kaasun salakuljettaminen pois Yhdysvalloista oli mahdotonta ja hän otti yhteyden presidentti Loganiin. Puhelinkeskustelussa hän kiristi presidenttiä kertomaan Suvarovia kuljettavan autosaattueen ajoreitin, sillä muussa tapauksessa Bierko uhkasi käyttävänsä Sentoxia yhdysvaltalaisia siviilikohteita vastaan. Presidentti kertoi Bierkolle autosaattueen ajoreitin, mutta saatuaan tietää vaimonsa Marthan olevan saattueen kyydissä hän rikkoi sopimuksensa Bierkon kanssa ja varoitti salaista palvelua terroristien laatimasta väijytyksestä. Terroristien salamurhayritys epäonnistui ja Bierko päätti käyttävänsä hermokaasua Venäjän sijasta Yhdysvaltain maaperällä. Lavrenti Berija
Berija etsi Moskovasta teini-ikäisiä tyttöjä, jotka hänen apurinsa toimittivat hänelle, joskus viisi, kuusi tai seitsemänkin kerrallaan. Tytöt pakotettiin strippaamaan, ja sen jälkeen Berija raiskasi heidät. Aleksanteri I (Jugoslavia)
9. lokakuuta 1934 Aleksanteri saapui valtiovierailulle Marseilleen, Ranskaan. Ranskan ulkoministeri Louis Barthou tuli kuningasta vastaan satamaan. Kun heidän autonsa lähti satamasta kohtia keskustaa eräs mies astui esille ja ampui Aleksanterin ja ulkoministeri Barthou'n ja autonkuljettajan. Murhaaja oli bulgarialainen Vlado Tšernozemski, Makedonian vallankumousliikkeen johtajan, Ivan Mihailovin autonkuljettaja. Hän sai iskun ratsupoliisin miekasta ja kaatui maahan jolloin yleisö rupesi pieksemään häntä. Kun yleisö poistui poliisin käskystä, Tšernozemski oli kuollut. Aleksandr Beljajev
Viimeiset vuotensa Beljajev eli Puškinissa Leningradin eteläpuolella. Juuri ennen toisen maailmansodan alkamista Beljajev joutui leikkaukseen, minkä vuoksi hän ei noudattanut käskyä evakuoitua. Saksalaiset miehittävät Puškinin ja Beljajev kuoli siellä nälkään tammikuussa 1942. Saksalaiset vangitsivat hänen vaimonsa ja siskonsa ja toimittivat nämä keskitysleirille Puolaan. H. P. Blavatsky
Tapauksesta on myös toinen versio, jonka mukaan Metrovich olisi ollut laivalla Blavatskyn kanssa ja saanut surmansa räjähdyksessä. Kolmannen version mukaan Metrovich todellakin kuoli Kairossa, mutta kuolinsyy oli myrkytys, jota on epäilty myös salamurhaksi. Neuvostoliiton ensimmäinen pommituslento Berliiniin
Luutnantti Aleksandr Panfilovin ohjaama Peltjakov Pe-8 sai osumia omasta ilmatorjunnasta Saarenmaalla Virossa ja joutui kääntymään takaisin. Kone yritti palata Suomen rannikon kautta, mutta kaksi oikeanpuoleista moottoria pysähtyi öljyvuodon takia, ja kone putosi Lapinjärvelle. Miehistöstä 6 kuoli ja 5 joutui vangiksi, kone tuhoutui. Majuri Mihail M. Urgjamovin lentämästä koneesta loppui polttoaine, ja se joutui laskeutumaan Kalininiin traktoritehtaan lähelle, missä se tankattiin kanistereista uudelleen ja pystyi palaamaan myöhemmin lentokentälleen. Majuri Aleksander A. Kurbanin lentämä Petljakov-koneen moottorit sammuivat, jolloin hän joutui käynnistelemään niitä pienin syöksyin, jotka kuluttivat ylimääräistä polttoainetta. Krasnoje seloon pakkolaskeutuneena kone tankattiin Puskinoon paluuta varten, mikä onnistui. Pavel Beljajev
Beljajeville tehtiin kohtalokkain seurauksin vatsahaavaleikkaus, sillä hän sairastui peritoniittiin ja kuoli vain 44-vuotiaana. Hänet on haudattu Novodevitšin nunnaluostariin Moskovaan. Sojuz 1
Vladimir Komarov oli ensimmäinen neuvostoliittolainen kosmonautti, joka osallistui toisen kerran avaruuslennolle. Hän sai surmansa laskeutuessaan maanpinnalle. Hän oli ensimmäinen lennon aikana surmansa saanut avaruuslentäjä. Syynä Komarovin kuolemaan oli sotkeutunut laskuvarjo, joka ei avautunut kunnolla eikä siten kyennyt hidastamaan riittävästi aluksen vauhtia. Taustalla oli ollut insinöörien valtava kiire saada aluksen ensilento tehtyä Neuvostoliiton 50-vuotisjuhliin mennessä. Aluksessa oli laskuvarjovian lisäksi paljon muitakin ongelmia. Aluksen suojakilpeä vahvistettiin ja siten päävarjo piti tehdä isommaksi. Sen säilytystilaa ei kuitenkaan suurennettu ja päävarjo piti puunuijien avulla sulloa sinne. Siksi se ei avautunut laskeutumisvaiheessa laukaisuvarjon vetämänä. Komarov avasi tällöin manuaalisesti varavarjon, jonka narut sekoittuivat kohtalokkain seurauksin laukaisuvarjoon. Neuvostoliiton avaruusohjelmassa oli tapana, ettei huonoja uutisia kerrota selväkielellä viranomaisten kesken, vaan käytettiin salakieltä: "Kosmonautti voi erinomaisesti" tarkoitti että lasku oli onnistunut; "Kosmonautti voi hyvin" tarkoitti hänen kuolleen. Komarovin maahaniskusta ilmoitettiin sanomalla että "Kosmonautti voi huonosti" mikä aiheutti hämminkiä lennonohjauksessa, koska sen merkitystä ei ymmärretty. Alus törmäsi maahan nopeudella noin 40 m/s (140 km/h) Sergei Kovaljov
Kovaljov on kritisoinut avoimesti Boris Jeltsinin ja Vladimir Putinin hallintojen autoritaarisia taipumuksia. Kovaljov erosi 1996 presidentin ihmisoikeuskomission johdosta julkaistuaan Jeltsinille suunnatun avoimen kirjeen, jossa hän kritisoi presidenttiä demokratian periaatteiden pettämisestä. 2002 hän organisoi julkisen tutkintakomitean, joka pyrki selvittämään Moskovan kerrostaloräjäytykset 1999 (ns. Kovaljovin komissio). Komission työt jäivät kesken, koska sen jäsen Sergei Jušenkov murhattiin, toinen jäsen Juri Štšekotšihin kuoli äkillisesti (väitteiden mukaan tallium-myrkytykseen) ja sen oikeudellinen neuvonantaja ja tutkija Mihail Trepaškin pidätettiin. Johannes Lauristin
Neuvostovalta osoittautui tässä vaiheessa väliaikaiseksi, sillä Saksa aloitti kesäkuussa 1941 hyökkäyksen Neuvostoliittoon. Johannes Lauristin esiintyi Viron radiossa viimeisen kerran 22. elokuuta. Neuvostoliitto alkoi evakuoida Tallinnaa laivoilla 27. elokuuta maayhteyden jo katkettua muuhun Neuvostoliittoon. Lauristin menetti tässä yhteydessä henkensä. Hänen kuolemansa on jäänyt epäselväksi. Virallisten tietojen mukaan hän kuoli hävittäjä "Volodarskin" upottua Jumindan niemen miinakentässä matkalla Leningradiin. Jotkut ovat väittäneet, että omat kommunistit surmasivat hänet, koska hän ei olisi ollut yhtä mieltä Stalinin antamista perääntymiseen liittyvistä hävitysmääräyksistä. Pál Szalai
Sodan jäljeen Szalai vapautettiin, sillä perusteella, että hän oli auttanut Wallenbergia. Vuonna 1953 Szalai joutui kuitenkin näytösoikeudenkäyntiin Moskovassa ja vankilaan. Hän vapautui Lavrenti Berijan kuoltua 1953. Hän muutti 1956 Yhdysvaltoihin. Szalai kuoli Los Angelesissa 1994. Venäjän kerrostalopommit
Litvinenko myrkytettiin poloniumilla Lontoossa vuonna 2006. Lebed kuoli helikopterionnettomuudessa Tšetšeniassa, ja Politkovaskaja surmattiin. Tuntemattomat murhamiehet ovat surmanneet monta muutakin Tšetšenian sotatoimien ihmisoikeusrikkomuksia arvostellutta ihmisoikeusaktivistia, muun muassa Natalia Estemirovan. Kartli-Kakhetin kuningaskunta
Paavali hyväksyi tarjouksen alustavasti, mutta muutti mielensä ennen neuvottelujen päättymistä ja antoi 18. joulukuuta 1800 asetuksen, jossa Kartli-Kakheti liitettiin Venäjään ja sen bagratidikuninkaat syöstiin valtaistuimelta. Paavali salamurhattiin hieman myöhemmin. Sanotaan, että hänen seuraajansa Aleksanteri I harkitsi liitoksen perumista, mutta ei kyennyt valitsemaan oikeaa kruununperillistä Bagrationi-suvusta ja päätti pitää asetuksen voimassa 12. syyskuuta 1801. Kuningas Giorgi kuoli 28. joulukuuta 1800 eikä saanut koskaan tietää menettäneensä kruunun. Seuraavaan huhtikuuhun mennessä venäläiset joukot ottivat maan hallinnon haltuunsa, ja helmikuussa 1803 Davit Bagrationi vietiin sotilassaattueessa Tbilisistä Pietariin. Lilja Brik
Lilja Brik teki itsemurhan 87-vuotiaana, jolloin hän oli parantumattomasti sairas. Häneltä jäi veistoksia ja tekstejä. Vastikään julkaistut sisarusten väliset kirjeet viideltä vuosikymmeneltä (toista maailmansotaa lukuun ottamatta) kertovat Neuvostoliiton elämästä ja kulttuurista. Venäjän federaatio 1999–2008
Putinin aikana on sattunut Venäjällä ja ulkomailla joitain poliittisia murhia, joiden uskotaan olevan joidenkin venäläisten isänmaallisten tahojen tekemiä. Murhien ilmeisenä syynä on ollut Tšetšenian sodan ja hallituksen arvostelu. Poliittisten "toisinajattelijoiden" kirjoitukset raivostuttavat luonnostaan monia isänmaallisia. Vuonna 2000 loikannut Putinia ja Tšetšenian sotaa kovasti arvostellut entinen turvallisuuspalvelun työntekijä Alexandr Litvinenko kuoli maanpaossa Lontoossa vuonna 2006 myrkytykseen, joka johtui radioaktiivisesta poloniumista. Noin kuukautta ennen tätä Tšetšenia sotaa arvostellut Anna Politkovskaja ammuttiin kotirappuunsa. Venäjän valtio ei ainakaan vielä vuonna 2007 luovuttanut Litvinenkon murhasta epäiltyä Isoon-Britanniaan oikeudenkäyntiin. Johannes Paavali II
Iältään jo 84-vuotiaalle paaville nousi 31. maaliskuuta virtsa­tie­tulehduksen aiheuttama 40 asteen kuume, ja hänen verenpaineensa laski. Seuraavan yön ja aamun aikana paavi sai sydän­kohtauksen sekä tulehduksen aiheuttaman verenmyrkytyksen. Paaville annettiin kuoleville ja sairaille tarkoitettu voitelu eli niin sanottu viimeinen voitelu. Paavi oli saanut sen kerran aikaisemminkin vuoden 1981 murhayrityksen yhteydessä. Paavin tilaa kuvattiin nyt äärimmäisen vakavaksi. Hänellä ilmeni munuaisongelmia ja verenpaine vaihteli. Kardinaaleja ja piispoja alkoi saapua Roomaan enteillen lähestyvää paavinvaalia. Aamulla 2. huhtikuuta paavi ei kyennyt enää osallistumaan hänen läsnä ollessaan järjestettyyn messuun ja oli ajoittain tajuttomana. Käytännössä messuun osallistumiseksi olisi riittänyt pienikin ele, joten paavin tila oli jo hyvin huono. Paavi kuoli 2. huhtikuuta 2005 illalla kello 21.37 paikallista aikaa (CEST) sydänkohtaukseen ja verenmyrkytykseen 84-vuotiaana. Paikalla olleet sanovat, että hänen viimeinen sanansa oli ”Amen”. Kuolemasta ilmoitettiin lehdistölle tekstiviestillä ja sähköpostilla ja pian tämän jälkeen Pietarinaukiolla odottaneelle suurelle väkijoukolle. Jaakko Rahja
Rahja kuoli keuhkotuberkuloosiin. Hänet on haudattu Petroskoin Lenininaukion veljeshautaan ikuisen tulen viereen. Paolo Iašvili
1930-luvun suurten puhdistusten huipulla hän yritti epätoivoisesti pelastaa itsensä tunnustamalla "arvostelukyvyn häiriönsä" ja toistamalla uskollisuuttaan Stalinille ja Berijalle. Hän todisti ja hänen täytyi jopa osallistua julkisiin oikeudenkäynteihin, joissa useita hänen kumppaneitaan erotettiin kirjailijaliitosta, mikä käytännössä tuomitsi heidät kuolemaan. Berijan painostuksesta hän leimasi ranskalaisen kirjailijan ja entisen ystävänsä André Giden "petolliseksi, mustakasvoiseksi trotskilaiseksi rakiksi". Runoilija nujertui täysin, kun hänen ideaalinsa pettivät. Kun Berija vaati Iašvilia joko tuomitsemaan elinikäisen ystävänsä ja symbolistisen runoilijan Titsian Tabidzen tai joutumaan NKVD:n pidättämäksi ja kiduttamaksi, Iašvili meni Georgian kirjailijaliiton rakennukseen ja ampui itsensä kuoliaaksi 22. heinäkuuta 1937. Liiton kokous hyväksyi lauselman, jossa Iašvilin sanottiin teeskennelleen kirjailijaa osallistuessaan maanpetturuuteen ja vakoiluun, ja että hänen itsemurhansa oli "provokatiivinen teko, joka herättää inhoa ja suuttumusta jokaisessa kunnollisten neuvostokirjailijoiden tapaamisessa". Umberto I
Vuonna 1898 puhkesi nälkämellakoita leivän hinnan vuoksi ympäri Italiaa. Milanossa aseistamattomat mielenosoittajat marssivat palatsia kohti, jolloin kenraali Bava-Beccaris määräsi avaamaan tulen. Satoja mielenosoittajia kuoli, mutta kuningas palkitsi kenraalin kuninkaallisen palatsin urheasta puolustuksesta. Anarkisti Gaetano Bresci päätti surmata kuninkaan ja ampui tätä kolme kertaa Monzassa 29. heinäkuuta 1900. Bresci tuomittiin pakkotyöhön, ja hän kuoli jo vuoden kuluttua. Virallisen selityksen mukaan hän oli tehnyt itsemurhan. Noël Bernard
Bernard kuoli vuonna 1981 syöpään. Vaimo Ioana Măgură muutti Kaliforniaan ja jatkoi miehensä työtä. Măgurăn mielestä Securitate surmasi Bernardin altistamalla tämän säteilylle, ja hän yhdisti kuoleman RFE:n toimittajien Cornel Chiriacin ja Vlad Georgescun kuolemantapauksiin. Myös Bulgarian salainen poliisi oli surmannut vuonna 1978 bulgarialaisen toimittajan Georgi Markovin. Lavrenti Berija
Maaliskuussa 2000 Venäjän federaation korkein oikeus hylkäsi Berijan sukulaisten anoman vuoden 1953 tuomion kumoamisen. Vaikka oikeus totesi, että syytteet maanpetoksesta ja vakoilusta olivat perusteettomia, se perusti päätöksensä hänen tunnettuihin henkilökohtaisiin ja poliittisiin rikoksiinsa. Berijan pojan Sergo Berijan mukaan hänen isänsä maine on loattu valehtelemalla ja vailla pohjaa olevalla panettelulla. Leo Tolstoi
Tilanne kärjistyi lopulta niin, että vähän ennen kuolemaansa Tolstoi päätti paeta salaa kodistaan ja elää viimeiset vuotensa yksinäisyydessä. Lääkärinsä ainoana seuranaan Tolstoi poistui kodistaan kylmänä talviyönä. Rakkain tytär Aleksandra lähti pian isänsä perään. Hidas, jääkylmä juna ei ehtinyt pitkällekään, kun Tolstoi sairastui. Hänet siirrettiin Astapovon asemalla asemapäällikön kotiin. Sofja kiiruhti sinne, mutta häntä ei laskettu sisään, koska pelättiin vaimon järkyttävän sairastunutta miestään. Vasta, kun Tolstoi menetti tajuntansa, Sofja päästettiin sisään.. Tolstoi menehtyi 82-vuotiaana ilmeisesti keuhkokuumeeseen. Juri Štšekotšihin
Štšekotšihin kuoli äkillisesti heinäkuussa 2003 outoon sairauteen. Vain muutamaa päivää myöhemmin hänen oli määrä lähteä Yhdysvaltoihin tapaamaan FBI:n tutkijoita. Venäjän viranomaiset julistivat hänen sairauskertomuksensa salaiseksi. Sairauden oireet sopivat radioaktiivisten aineiden aiheuttamaan myrkytykseen ja muistuttavat vahvasti oireita, joista kärsi Aleksandr Litvinenko ennen kuolemaansa 2006. Litvinenko väitti eläessään, että Štšekotšihinin kuolema oli poliittinen salamurha, ja samanlaisia teorioita on esitetty joukkoviestimissä. Sandro Akhmeteli
Akhmeteli ei kuitenkaan onnistunut pakenemaan Berijan valvonnasta. Häntä syytettiin "neuvostovastaisesta toiminnasta" ja poistettiin näyttämöltä vuonna 1935. Teatterin hajoamiseen vaikutti myös Akhmetelin oma ylimielisyys: Akhmeteli ei päästänyt georgialaisia kirjailijoita ("surkea georgian kirjallisuus, surkeat georgialaiset kirjailijat") näyttämölle, ja hänen sanotaan henkilökohtaisesti komentaneen Berijan ulos harjoituksista. Akhmeteli pakeni ihailijoidensa luokse Moskovaan, mutta vuonna 1937 hänet luovutettiin Georgiaan vangittavaksi useiden kollegojensa kanssa. Heitä vastaan sepitettyihin syytteisiin kuuluivat vakoilu Yhdistyneelle kuningaskunnalle ja salajuonet Berijan ja Stalinin murhaamiseksi. Akhemetelia kidutettiin Berijan läsnä ollessa, kunnes hän tuli mykäksi ja halvaantui. Hänet ammuttiin 27. kesäkuuta 1937. Leinon vangit
Valvontakomission luovutusvaatimuksen syistä on esitetty erilaisia näkemyksiä. Useimpien aiheesta kirjoittaneiden mielestä vangitut olivat viattomia, eivätkä muodostaneet mitään todellista uhkaa Neuvostoliitolle. Parvilahti uskoi kyseessä olleen Suomen kommunistien suunnittelema poliittinen puhdistus, ja Boris Berin-Bey syytti muistelmissaan suoraan Yrjö Leinoa hankkeen isäksi. Tutkija Kimmo Rentola on arvellut, että Neuvostoliitto halusi testata kommunistien vaikutusvaltaa Suomessa, mutta on pitänyt tärkeimpänä selittävänä tekijänä neuvostovakoilun intressejä. Osmo Jussilan mukaan koko hankkeen takana oli valvontakomission turvallisuusosaston tiedustelujohtaja Fjodorov, joka oli erityisen kiinnostunut Suomessa toimineista emigranttijärjestöistä ja sai käyttöönsä Valpon näistä keräämiä tietoja. Jotkut ovat yhdistäneet ”Leinon vankien” tapauksen aiemmin Helsingissä sattuneeseen puna-armeijan kapteeni Ivan Belovin ampumiseen. Tapausten yhteydestä ei tosin ole näyttöä. Ilmeisesti valvontakomissio kyllä epäili Suomessa asuneiden venäläisten emigranttien olleen tekemisissä Belovin kuoleman kanssa. Lisäksi Nikolai Saarnion kertoman mukaan Savonenkov oli tapaamisessa hotelli Tornissa kysellyt, oliko Belovin tapauksen tutkinta edistynyt. Leonid Brežnev
Brežnev sai sairauskohtauksen maaliskuussa 1982 ja kuoli lopulta sydänkohtaukseen marraskuussa. Hänet on haudattu Kremlin muurin viereen pääsihteerien rivistöön. Aleksandr Blok
Kesällä 1921 Blokin terveys oli heikentynyt niin pahasti, että Lunatšarski ja Maksim Gorki pyysivät Leniniltä lupaa matkustaa Suomeen hoitoon. Leninin johdolla kokoontunut kommunistisen puolueen politbyroo kieltäytyi ensin antamasta Blokille matkustuslupaa, mutta pyörsi sittemmin päätöksensä ja myönsi matkustusluvan heinäkuussa 1921. Blok ei kuitenkaan ehtinyt matkustaa Suomeen ennen kuolemaansa. Blok kutsui kuolemaa ”ulkomaaksi, johon jokainen matkustaa ilman viranomaisilta etukäteen saatua lupaa”. Hän kuoli sydämen sisäkalvontulehdukseen ja aliravitsemukseen elokuun 7. päivänä 1921. Lavrenti Berija
Elokuussa 1938 Stalin nimitti hänet sisäasiain varakansankomissaariksi huolehtimaan sisäisestä turvallisuudesta ja poliisivoimista. Nikolai Ježovin alainen NKVD pidätti ja tuomitsi miljoonia valtion vihollisiksi syytettyjä ihmisiä kuolemaan ja pakkotyöleireille. Marraskuussa 1938 Berija asetettiin NKVD:n johtoon ylilyönneistä syytetyn Ježovin tilalle, ja sen jälkeen NKVD puhdistettiin ja puolet sen väestä korvattiin Berijan kaukasialaisilla luottomiehillä. Eino Rahja
Rahja pudotettiin SKP:n keskuskomiteasta lopulta vuonna 1927, jonka jälkeen hän kuitenkin yleni puna-armeijassa kenraaliluutnantin arvoiseksi armeijankomentajaksi. Myöhemmin 1930-luvulla Rahja keräsi NKVD:lle Kuusista ja Mannerta vastaan suunnattuja tietoja. Alkoholismista kärsinyt Rahja erotettiin armeijasta 1935 ja vangittiin vielä samana vuonna. Hänelle langettiin kuolemantuomio, mutta Rahja kuoli keuhkotuberkuloosiin vuonna 1936 ennen sen täytäntöönpanoa. Tuomiosta huolimatta Rahja haudattiin sankarillisin menoin Aleksanteri Nevskin hautausmaalle. NKVD:n erikoisleirit
Leireille vangittiin henkilöitä, joiden epäiltiin olevan natsimielisiä, haittaavan Neuvostoliiton linjan toteuttamista tai sattumanvaraisesti ilman ilmeistä syytä. Vangitsemisten taustalla oli NKVD:n johtajan Lavrenti Berijan 18. huhtikuuta 1945 antama käsky No. 00315. Siinä puna-armeija valtuutettiin ottamaan kiinni ilman esitutkintaa ”aktiiviset” natsipuolueen jäsenet, natsijärjestöjen johtajat, henkilöt, joilla on laittomia paino- tai radiolähetyskoneita tai asevarastoja, julkishallinnon virkamiehet ja toimittajat. Enkelit ja demonit (elokuva)
Vatikaani ilmoittaa julkisuuteen, että camerlengo kuoli laskuvarjohypyssään saamiinsa sisäisiin vammoihin ja että hänet kanonisoitaisiin. Kardinaalit valitsevat hukkumasta pelastuneen kardinaali Baggian uudeksi paaviksi, joka päättää ottaa itselleen nimen Luukas ja uudeksi camerlengoksi kardinaali Straussin. Uusi camerlengo kiittää Robert Langdonia Vatikaanin ja uuden paavin pelastamisesta ja sen kunniaksi lainaa Langdonille Galileon teoksen "Diagramma Veritas" sillä ehdolla, että testamentissaan Langdon palauttaa sen Vatikaanille. Elokuva loppuu uuden paavin kävellessä ulos parvekkeelle väkijoukon hurratessa Pietarinaukiolla. Vasili Blücher
Vuonna 1937 Blücher osallistui Neuvostoliiton korkeimman oikeuden erityistuomioistuimen jäsenenä Mihail Tuhatševskin ja puna-armeijan muiden johtajien tuhoamiseen. Kesällä 1938 hän johti japanilaisten vastaisia sotatoimia Hasanjärven alueella. Neuvostojoukkojen kärsimien tappioiden takia hänet erotettiin Kaukoidän armeijan komentajan tehtävästä elokuussa 1938. Saman vuoden lokakuussa hänet pidätettiin Stalinin käskystä syytettynä neuvostovastaisesta toiminnasta ja osallisuudesta aiemmin tuomittujen upseerien salaliittoon. Hän kuoli Lavrenti Berijan toimeenpaneman kidutuksen seurauksena kuulustelujen 18. päivänä. Hänen maineensa palautettiin vuonna 1956. Gesja Gelfman
Vuoden 1879 lopussa Gelfman liittyi Narodnaja volja -järjestöön. Hän levitti propagandaa nuorison ja työläisten keskuuteen ja toimi salaisten tapaamispaikkojen emäntänä. Syyskuusta 1880 lähtien hän emännöi asuntoa, jossa painettiin Narodnaja voljan "Rabotšaja gazeta" -lehteä. Helmikuussa 1881 hän asettui Nikolai Sablinin kanssa Teležnaja-kadun asuntoon, jossa Aleksanteri II:n murhaa suunnitelleet salaliittolaiset saivat räjähteet ja ohjeet niiden käyttämiseksi. Murhan jälkeen Gelfman pidätettiin Nikolai Rysakovin antaman todistajanlausunnon perusteella. Maaliskuun lopussa hänet tuomittiin kuolemaan hirttämällä osallisuudesta keisarin murhan valmisteluun. Oikeudenkäynnin jälkeen Gelfmanin todettiin olevan raskaana ja hirttotuomiota lykättiin lapsen syntymiseen saakka. Myöhemmin tuomio muutettiin karkotukseksi ja elinkautiseksi pakkotyöksi. Gelfman kuoli vankilassa synnytyksestä aiheutuneeseen märkivään vatsakalvontulehdukseen. Viron patsaskiista 2007
Kapteeni Aleksei Brjantsevin ruumis palautettiin Venäjälle ja haudattiin uudelleen Rostovin. Brjantsev palveli Leningradin rintaman 21. armeijakunnan poliittisena upseerina ja kaatui 22. syyskuuta 1944. Hänen poikansa Viktor Brjantsev halusi vainajan tulevan uudelleen haudatuksi Venäjälle. Toista Arkangeliin palautettavaksi toivottua vainajaa, kapteeni Ivan Sysojevia ei Viron viranomaisten mukaan löydetty. Arkangelin alueen kuvernööri oli varannut 390 000 ruplaa Sysojevin palauttamiseen ja hautaamiseen Arkangeliin. Myös luutnantti Vasili Volkovin ruumis on palautettu Venäjälle. Jelena Varšavskajan ruumista toivotaan palautettavaksi Israeliin ja Stepan Hapikalon ruumista Ukrainaan. Nikita Hruštšov
Presidiumissa alkoi kuitenkin pian valtataistelu. Berija vangittiin kesäkuussa ja teloitettiin pian. Pian vangittiin muitakin tiedustelupalvelun johtajia. Valtiollisen poliisin valtaa vähennettiin ja se alennettiin ministeriöstä komiteaksi (KGB). Malenkov astui alas helmikuussa 1955 syytettynä virheistä. Hän joutui sähkölaitosministeriksi. Pääministeriksi tuli marsalkka Nikolai Bulganin.
Hruštšov tuki puolueen jäsenistöön ja XX puoluekokous kutsuttiin koolle helmikuussa 1956. Puolueen keskuskomitean jäsenistöstä vaihdettiin puolet. Puoluekokouksen lopuksi Hruštšov arvosteli voimakkaasti Stalinia nelituntisessa puheessaan ”henkilökultista ja sen seurauksista”. Puhe esitteli termin ”henkilökultti”. Lehdistö ei julkaissut puhetta, mutta se luettiin puolueen johtaville jäsenille ja levisi pian kansan tietoon. Stalinismista luopuminen merkitsi käännekohtaa Neuvostoliiton historiassa. Puheen motiiveista on monenlaisia tulkintoja. Sitä on kiitelty rohkeaksi yritykseksi uudistaa Neuvostoliittoa. Samalla Hruštšov pönkitti omaa valtaansa ja hyökkäsi kilpailijoitaan vastaan. Dragutin Dimitrijević
Dragutin Dimitrijević (, salanimi Apis; 17. elokuuta 1876 Belgrad – 27. kesäkuuta 1917 Thessaloniki, Kreikka) oli serbialainen upseeri ja tiedustelujohtaja, joka toimi kiihkokansallismielisen Musta käsi -salaseuran puheenjohtajana. Hänen ja eräiden muiden upseerien yhteys 28. kesäkuuta 1914 Sarajevossa tapahtuneeseen Itävalta-Unkarin kruununprinssi Frans Ferdinandin salamurhaan johti ensimmäisen maailmansodan puhkeamiseen. Serbian hallitus suojeli pitkään Dimitrijevićiä, mutta kääntyi vuonna 1917 häntä vastaan, jolloin hänet tuomittiin näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettiin. Pablo Neruda
Kansainvälinen oikeuslääketieteilijöiden asiantuntijaryhmä ilmoitti vuonna 2017 uusista tutkimuksista, joiden mukaan Neruda ei kuollut eturauhassyöpään. Ruumiista löydettiin tuntematonta bakteeria, jonka alkuperää tutkitaan. Tutkijat eivät toistaiseksi pysty määrittelemään murhattiinko Neruda. Neruda kuoli santiagolaisessa sairaalassa, jossa kuoli myös entinen presidentti Eduardo Frei, mikä osaltaan vaikutti epäilyksiin murhasta..Kaj Chydenius on säveltänyt Nerudan runoja: ”Jos minä kuolisin”, ”La reina”, ”Vedenneito ja juopot”, ”Väli-Amerikka”, joita on levytetty. Viktor Abakumov
Vuonna 1932 Abakumov siirrettiin OGPU:n palvelukseen. Lavrenti Berijan noustua Neuvostoliiton sisäasiain kansankomissariaatin johtoon hänet nimitettiin NKVD:n Rostovin alueen päälliköksi. Stalinin vainojen aikana hän tuli tunnetuksi julmuudestaan. Víctor Borja
Borja voitti Meksikon maajoukkueessa olympiapronssia Berliinissä 1936. Samaan joukkueeseen kuului myös hänen veljensä Carlos Borja. Borja teki itsemurhan. Leinon vangit
Suurin osa sai kymmenen vuoden pituisen työleiri- tai vankituomion, mikä tuohon aikaan oli 58 §:n perusteella tuomituille itse asiassa suhteellisen lievä rangaistus. Parvilahti ja Dahm saivat harvinaisen lyhyen viiden vuoden tuomion, mutta rangaistuksen suorittamisen jälkeen vuonna 1950 heidät molemmat karkotettiin Siperiaan. Pisimmät, 20–25 vuoden vankileirituomiot saivat Kiril Puškarev, Vladimir Kuznetsov ja Vladimir Bastamov. Tuomioiden keskinäinen pituus ei suoranaisesti vastannut asianomaisten merkittävyyttä. Jopa erehdyksessä pidätetty Vasili Maksimov sai 15 vuoden tuomion. Dobrovolski ilmeisesti ainoana joukosta tuomittiin kuolemaan, ja hänet teloitettiin vankilassa vuoden 1946 alussa, joskin muun muassa Björkelund väitti hänen kuolleen vankileirillä. Eräiden henkilöiden osalta on jäänyt kokonaan epäselväksi, minkälaisten syytteiden nojalla ja kuinka pitkiin rangaistuksiin heidät tuomittiin. Vera Figner
Keisarin murhaa seuranneiden pidätysten jälkeen Figner oli Narodnaja voljan toimeenpanevan komitean ainoa vapaalla jalalla ollut jäsen Venäjällä. Figner pakeni Odessaan, jossa hän yritti organisoida uudelleen järjestön toimintaa. Odessassa hän osallistui Stepan Halturinin ja Nikolai Želvakovin suorittaman sotaprokuraattori Strelnikovin murhan suunnitteluun. Figner pidätettiin Harkovassa helmikuussa 1883 Sergei Degajevin tekemän ilmiannon perusteella. Syyskuussa 1884 Pietarin sotaoikeus tuomitsi hänet kuolemaan, mutta yhdeksän päivän kuluttua tuomio muutettiin elinkautiseksi vankeusrangaistukseksi. Sarajevon laukaukset
Princip tuomittiin 20 vuodeksi vankilaan. Hän kuoli tuberkuloosiin vuonna 1918. Mustan käden johtaja Dragutin Dimitrijevic teloitettiin yhdessä kolmen toverinsa kanssa vuonna 1917. Aleksanteri Suuri
Babylonissa Aleksanteri sairastui ystävänsä Medioksen pitämän juhlan jälkeen. Kuten tavallista, juhlan aikana oli juotu suuria määriä viiniä. Hänen vointinsa huononi nopeasti ja hän kuoli 10. kesäkuuta 323 eaa. vain 32 vuoden ikäisenä. Kuolemansyyksi on arveltu muun muassa malariaa, myrkytystä, runsaan alkoholinkäytön seurauksia (haimatulehdus) tai Länsi-Niilin viruksen aiheuttamaa aivokuumetta. Myrkytysteorian takana on esimerkiksi Curtiuksen väite siitä, että Antipatroksen poika Kassandros olisi tuonut myrkyn mukanaan Euroopasta ja että Kassandroksen veli Iollas, joka oli Aleksanterin juomanlaskija, olisi myrkyttänyt kuninkaan. Muut historioitsijat kuten Arrianos väittävät kuitenkin, ettei Aleksanteria myrkytetty. Narodnaja volja
Samana päivänä kuin Aleksanteri II allekirjoitti perustuslakiluonnosta Vera Fignerin johtamaan Narodnaja voljaan kuuluva puolalainen aktivisti Ignacy Hryniewiecki heitti pommin Katariinankanavan sillalla Aleksanteri II:n vaunuja kohti, joka kuoli saamiinsa vammoihin Talvipalatsissa. Narodnaja voljan terroristit olivat tehneet tätä ennen jo seitsemän epäonnistunutta murhayritystä keisaria vastaan. Jumalan nimeen
Teoksen tapahtumaympäristö on uutta tsaaria odottava Venäjä, joka on joutunut tietokonesabotaasin uhriksi. Tapauksen selvittämiseen paneutuu amerikkalaista ajatushautomoa johtava Timothy ”Lurija” Mason, jonka henki on vaarassa. Hän kuitenkin selviytyy mutta menettää läheisensä. Murhayrityksen tekijä on surullisenkuuluisan Berijan pojanpoika Vladimir ”Vlad” Tšernjajev, ja tämän vaimo puolestaan on Anastasia Nikolajevna Romanovan tyttärentytär. Vladin tehtävä on nostaa poikansa Aleksei uudeksi tsaariksi, ja yritystä pyrkii estämään Lurija. Lauri Viita
Vuonna 1965 Viita julkaisi toisen romaaninsa "Entäs sitten, Leevi", joka oli tarkoitettu romaanitrilogian ensimmäiseksi osaksi. Hän kuitenkin kuoli tapaturmaisesti saman vuoden joulukuussa. Viitaa kuljettaneeseen taksiin törmäsi maantiellä rattijuopon ajama kuorma-auto, ja Viita kuoli saamiinsa vammoihin seuraavana päivänä Töölön sairaalassa 49-vuotiaana. Rattijuoppo sai vuoden ja viiden kuukauden vankeustuomion. Kuolinpäivänä ilmestyi kirjallisuuslehti Parnassossa jäähyväisenä Viidan runosikermä "Onni". Tosin tilanpuutteen vuoksi siitä puuttui viimeinen, kahdeksas sikermä. Venäjän kerrostalopommeja koskevat salaliittoteoriat
Kun Berezovski julkaisi 2002 elokuvan "FSB blows up Russia", (suomeksi 'FSB räjäyttää Venäjän'), noin 40 prosenttia kansasta uskoi siihen, vaikka tiedettiin, että Berezovskilla oli liiketoimia tšetšeenien kanssa. Selvisi myös että FSB:n agentti Vladimir Romanovitšin näköinen mies vuokrasi silminnäkijöiden mukaan erään kellareista, joihin asennettiin pommi. Romanovitš kuoli pian autokolarissa Kyproksella. Fjodor Dostojevski
Dostojevski oli poliittisesti valveutunut ja kuului nuoruudessaan muun muassa Ilja Petroševskin sosialistisiin fourieristeihin, minkä johdosta hänet vuonna 1849 vangittiin ja tuomittiin kuolemaan. Yhdessä muiden vankien kanssa hänet marssitettiin telotuspaikalle, pappi antoi viimeisen ehtoollisen ja ensimmäiset vangit määrättiin teloitusriviin. Viime hetkellä paikalle saapui lähetti kertomaan armahduksesta. Valeteloitus oli osa rangaistusta. Dostojevski lähetettiin vankileirille Siperiaan. Dostojevski vapautui vankileiriltä vuoden 1854 alussa, mutta vasta vuonna 1859 hän palasi vaimonsa Maria Isajevan ja ottopoikansa Pavelin kanssa Pietariin. 1860-luvun alussa Dostojevski toimitti yhdessä veljensä kanssa aikakauslehti "Vremjaa" (Aika), jossa ilmestyivät jatkokertomuksina myös hänen romaaninsa "Muistelmia kuolleesta talosta" (1860) ja "Sorrettuja ja solvattuja" (1861). Lauttasaaren välikohtaus
Kolonnan kärki ehti Lauttasaaressa sijainneen "Vulcanin kumikorjaamon" rakennuksen luo, kun takaa kuultiin neljä laukausta klo 1.58. Pistoolilla ammutut luodit osuivat heinäkuorman päällä maanneeseen kapteeni Ivan Beloviin, joka putosi kuorman päältä ja jäi kuolleena makaamaan tielle lähellä Lauttasaarentien ja Pohjoisniementien (nyk. Gyldenintie) risteystä. Venäläiset eivät ehtineet nähdä ampujaa, joka pakeni paikalta. Yöllä hänestä kertoi poliisille suomalainen silminnäkijä, jota ei enää myöhemmin tavoitettu. Dragutin Dimitrijević
Ei tiedetä varmasti, miksi Pašić ja sijaishallitsijana toiminut prinssi Aleksanteri kääntyivät Mustaa kättä vastaan, mutta joka tapauksessa järjestö ja sen johtajat päätettiin eliminoida. Erään teorian mukaan syynä oli toteutumaton ajatus erillisrauhan neuvottelemisesta Itävalta-Unkarin kanssa. Dimitrijevićiä ja viittä muuta upseeria syytettiin salaliitosta ja kaappaushankkeesta. Oikeudenkäynti pidettiin Thessalonikissa Kreikassa, jossa Serbian hallitus tuolloin toimi maanpaossa. Dimitrijevićia ja muita syytettiin prinssi Aleksanterin salamurhan suunnittelusta, mutta ei kuningas Aleksanteri I:n murhasta vuonna 1903 tai Frans Ferdinandin murhasta vuonna 1914. Kolmen kuukauden oikeudenkäynnin jälkeen Dimitrijević todettiin syylliseksi ja tuomittiin kuolemaan 18. kesäkuuta 1917. Hänet teloitettiin ampumalla kahdeksan päivää myöhemmin Serbian liittolaismaiden Venäjän ja Yhdistyneen kuningaskunnan vastalauseista huolimatta. Häntä kohti jouduttiin ampumaan 20 laukausta, ennen kuin hänet todettiin kuolleeksi. Uljas uusi maailma
Myöhemmin Lenina yrittää vietellä Johnia, mistä tämä suuttuu ja pakottaa Leninan pakenemaan kylpyhuoneeseen. Kesken kaiken Johnille ilmoitetaan Lindan kuolemasta jonka seurauksena hän poistuu paikalta äkkiä. John tapaa Lindan, joka makaa kuolinkeskuksessa ja kuolee äkkiä. Myöhemmin John ja Helmholtz alkavat heittää Delta-ihmisille jaettuja huumeannoksia pois ja heidät ja Bernard pidätetään. Putinismi
Joitain hallituksen politiikkaa, mm Tšetšenian sotaa arvostelleita toimittajia ja poliitikkoja on murhattu tai muuten kuollut Venäjällä eikä syyllisiä ole saatu kiinni. Esimerkiksi Galina Starovoitava murhattiin 1998, melko pian sen jälkeen kun Putin oli noussut Pietarin turvapalvelun johtajaksi. Lehtimiehistä muun muassa Igor Domnikov kuoli oudosti. Ensimmäisen Tšetšenian sodan sovitellut kenraali Aleksandr Lebed kuoli helikopterionnettomuudessa 2002, ja vuonna 2003 tapettiin Sergei Jutšenkov, joka oli ollut mukana Moskovan kerrostaloräjähdyksiä tutkivassa niin sanotussa Kovalevin komiteassa, jonka muita jäseniä myrkytettiin, mukiloitiin ja joista selvinneet menettivät paikkansa duumassa. Venäläisen Forbes-lehden pääjohtaja tutki Tšetšenian jälleenrakennusvarojen väärinkäyttöä ja murhattiin, niin kuin vastaavia asioita tutkinut Andrei Kozlovkin. Tšetšenian sotaa ja Putinin Venäjää arvostellut toimittaja Anna Politkovskaja murhattiin lokakuussa 2006. Sofja Perovskaja
Heinäkuussa 1877 Perovskaja palasi Pietariin osallistuakseen niin sanottun 193:n oikeudenkäyntiin, jossa hänet vapautettiin syytteistä. Kesällä 1878 hänet karkotettiin Aunuksen kuvernementtiiin, mutta matkalla hän pakeni. Tämän jälkeen Perovskaja liittyi Zemlja i volja -järjestöön ja sen hajottua kesällä 1879 Narodnaja voljaan. Sen toimeenpanevan komitean jäsenenä hän osallistui Aleksanteri II:n murhayritysten valmisteluun. Keisarin kuolemaan johtaneen attentaatin olivat suunnitelleen Perovskaja ja hänen aiemmin pidätetty aviomiehensä Andrei Željabov. Vladimir Lenin
Leninin sairastuttua lääkärit kielsivät häneltä poliittisen toiminnan, ja puolueen politbyroo nimitti Stalinin tiedonvälittäjäksi. Tänä aikana Stalin riiteli Leninin puolison Nadežda Krupskajan kanssa. Kuultuaan riidasta Lenin loukkaantui ja saneli ”testamenttinsa”, jossa hän arvosteli Stalinin käytöstapoja ja arvosteli muitakin puolueen johtohenkilöitä. Leninin kuoleman jälkeen ”testamentti” luettiin bolševikkien 13. puoluekokouksessa ja valtuutetut tahtoivat Stalinin jatkavan puolueen pääsihteerinä. Edes Trotski ei vastustanut Stalinin johtajuuden jatkamista. Lavrenti Berija
Berija oli varhain maanmiehensä Josif Stalinin tukena hänen valtaannousussaan kommunistisessa puolueessa ja neuvostohallituksessa. Vuonna 1924 Berija johti kansallismielisten kapinan tukahduttamista Tbilisissä, jossa sanotaan teloitetun 5 000. Tästä hänet nimitettiin palkinnoksi Transkaukasian SFNT:n OGPU:n salaisen poliittisen osaston johtoon. Vuonna 1931 hänestä tuli Gruusian kommunistisen puolueen pääsihteeri ja koko Transkaukasian 1932. Tässä toimessa hän oli vastuussa Stalinin puhdistuksista ja pakkokollektivisoinnista.