Mitä vuoden 1783 Pariisin sopimuksessa päätettiin?
Yhdysvaltain vapaussota
1780-luvun alussa itsenäisyystaistelijat käänsivät sodan lopullisesti edukseen ja vuonna 1783 Pariisin sopimuksessa Ison-Britannian kuningaskunta tunnusti Amerikan yhdysvallat. Yhdysvaltain vapaussota
Britannia ja siirtokunnat aloittivat rauhanneuvottelut Pariisissa vuonna 1782 ja syyskuussa 1783 solmittiin Pariisin rauha. Iso Britannian kuningaskunta tunnusti siirtokuntien itsenäisyyden ja luovutti kaikki intiaaniliittolaistensa maat Appalakkien ja Mississippijoen väliltä Yhdysvalloille. Washingtonin ohella ansioituivat muun muassa siirtokuntien Euroopan lähettiläs Benjamin Franklin ja itsenäisyysjulistuksen laatija Thomas Jefferson.
Amerikan vallankumoukselliset, patriootit, nauttivat parhaimmillaan 45 prosentin kannatusta väestössä ja heitä vastassa olevia lojalisteja kannatti sodan aikana enimmillään 20 prosenttia. Kaiken kaikkiaan 250 000 patrioottia vastassa oli 50 000 lojalistia.
Kansainväliset prikaatit
Ranska ja Iso-Britannia halusivat pysytellä erossa Espanjan sisällissodasta ja pyrkivät patoamaan sen pelkäksi paikalliseksi konfliktiksi Pyreneitten niemimaalle. Näin ollen Ranska teki elokuun alussa 1936 Ison-Britannian tukeman ehdotuksen kansainvälisestä puuttumattomuussopimuksesta, jonka tarkoitus oli estää ulkovaltoja toimittamasta joukkoja tai aseita Espanjan sisällissodan osapuolille. Muutaman viikon kuluttua 27 Euroopan maata hyväksyi Ranskan ehdotuksen, ja sopimusta valvomaan perustettiin puuttumattomuuskomitea. Myös Saksa, Italia ja Neuvostoliitto allekirjoittivat puuttumattomuussopimuksen. Kun kävi selväksi, että Saksa ja Italia pitivät puuttumattomuuskomiteaa pilkkanaan tukemalla aktiivisesti Francoa, Neuvostoliitto ryhtyi toimittamaan Espanjan tasavallan hallitukselle aseita ja neuvonantajia. Lisäksi Komintern sai ohjeet ryhtyä kokoamaan ulkomaisista vapaaehtoisista Kominternin sotilaallisessa ja poliittisessa ohjauksessa toimivaa sotilasyksikköä lähetettäväksi Espanjaan. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Britannia tunnusti Yhdysvaltain itsenäisyyden vapaussodan päätyttyä 3. syyskuuta 1783 Pariisin rauhansopimuksella. Ranskan Indokiinan sota (1858–1863)
Vuonna 1862 Pohjois-Vietnamissa alkoi kristittyjen tukema Tự Đứcin vastainen kapina ja tämän vuoksi kesäkuussa 1862 hän allekirjoitti Saigonin sopimuksen, jolla Ranska sai Saigonin ja valloittamansa kolme maakuntaa sen ympäristöstä, Poulo Condoren saaren ja suuret sotakorvaukset. Ranskan kaupankäynnille avattiin kolme satamakaupunkia ja ranskalaisille sotalaivoille sallittiin kulku ylös Mekongjokea. Lisäksi sopimuksessa taattiin toimintavapaus ranskalaisille lähetyssaarnaajille ja uskonnonvapaus. Ranskalaiset olivat yllättyneitä siitä, kuinka helposti Tự Đức taipui nöyryyttävään sopimukseen. Tehtyään rauhan Ranskan kanssa Tự Đức kukisti Pohjois-Vietnamin kapinan vuonna 1865. Fontainebleaun sopimus
Fontainebleaun sopimus oli Ranskan ja Espanjan 27. lokakuuta 1807 tekemä salainen sopimus, jonka mukaan maat hyökkäisivät Portugaliin ja jakaisivat sen kolmeen osaan. Suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut sopimuksen mukaisesti. Espanjalle sopimus oli kuitenkin jatkossa epäedullinen, sillä sopimuksen mukaan Ranskan joukoilla oli vapaa läpikulku Espanjan läpi Portugaliin. Ranska käytti tätä Espanjan alistamiseen. Kaappari
Kaapparin ja merirosvon välinen raja oli usein häilyvä. Monet kuuluisat merirosvot, kuten esimerkiksi kapteeni Kidd, olivat entisiä kaappareita. Kaappaustoiminta sodankäynnin yhteydessä kiellettiin Pariisin rauhansopimuksessa 1856. Pariisin rauha (1856)
Sopimuksen nojalla Sevastopol palautettiin Venäjälle, joka luopui vaatimuksista että Osmanien valtakunnan tulisi tunnustaa Venäjän keisari kaikkien kristittyjen suojelijaksi Osmanien valtakunnassa, Moldova ja Valakia jäivät autonomisina osmanien alaisiksi valtioiksi, Mustameri ja Ahvenanmaa demilitarisoitiin. Käytännössä tämä tarkoitti kieltoa korvata brittilaivaston tykeillään hajottama Bomarsundin linnoitus uudella linnoituksella. Kolmoisinterventio
Sopimuksen ehtojen mukaan Japanille luovutettiin Liaodongin niemimaa, mukaan lukien Port Arthurin satamakaupunki, jonka se oli valloittanut Kiinalta. Heti kun sopimuksen ehdot olivat tulleet julkisuuteen Venäjä, jolla oli omat suunnitelmansa ja valtapiirinsä Kiinassa, ilmaisi huolensa Japanin aluelisäyksestä ja sopimuksen vaikutuksesta Kiinan vakauteen. Venäjä suostutteli Ranskan ja Saksan painostamaan Japania diplomaattisesti, jotta se palauttaisi saamansa alueen Kiinalle suurempaa sotakorvausta vastaan. Baselin rauha
Sota oli alkanut vuonna 1792 aluksi vain Ranskan ja Itävallan välisenä, mutta Ranskan vastaiseen liittokuntaan olivat kesään 1793 mennessä liittyneet myös Preussi, Iso-Britannia, Espanja, Alankomaat, Sardinian kuningaskunta ja eräät pikkuvaltiot. Ranska oli kuitenkin vähitellen päässyt sodassa voitolle. Syksyllä 1794 se miehitti Reininmaalla Kölnin ja Bonnin sekä valloitti Alankomaat kokonaan. Samaan aikaan Puolan tapahtumat siirsivät Preussin mielenkiinnon toisaalle ja se siirsi suuren osan joukoistaan Ranskan vastaiselta rintamalta tukahduttamaan Puolan kansannousua. Ensimmäisenä Ranskan vastaisesta liittokunnasta irtautui Toscanan suurherttuakunta, joka solmi rauhan helmikuussa 1795. Kutšuk Kainardžin rauha
Krimin liittäminen mahdollisti myös toisen askeleen laajenemiselle. 1783 Venäjä solmi Georgian kuninkaan Erekle II:n kanssa sopimuksen, joka siirsi Georgian Venäjän protektoraatiksi. Näin Venäjä sai yhteyden myös Kaukasuksen eteläosiin. Pariisin rauhansopimus (1947)
Kolmen voittajavaltion – Neuvostoliiton, Yhdysvaltain ja Britannian – ulkoministerit sopivat neuvottelussaan Moskovassa joulukuussa 1945, että viimeistään 1. toukokuuta 1946 pidettäisiin Pariisissa rauhankonferenssi, joka vahvistaisi Italian, Bulgarian, Romanian, Unkarin ja Suomen kanssa solmittavat rauhansopimukset. Siihen mennessä olisi saatava sopimusluonnokset valmiiksi. Voittajavaltioista Ranska ja Kiina eivät osallistuneet tähän kokoukseen. Krimin sota
Krimin sota sai päätöksensä Pariisissa, jossa allekirjoitettiin 30. maaliskuuta 1856 Pariisin rauhansopimus. Sopimuksen nojalla Sevastopol palautettiin Venäjän keisarikunnalle, joka luopui vaatimuksista, että Osmanien valtakunnan tulisi tunnustaa Venäjän keisari kaikkien kristittyjen suojelijaksi Osmanien valtakunnassa, Moldova ja Valakia jäivät autonomisina osmanien alaisiksi valtioiksi, Mustameri ja Ahvenanmaa demilitarisoitiin. Käytännössä tämä tarkoitti kieltoa korvata brittilaivaston rikki tykeillään ampuma Bomarsundin linnoitus uudella linnoituksella. Pekingin rauhansopimus
Toinen oopiumisota huipentui 18. lokakuuta 1860 siihen, että brittiläiset ja ranskalaiset joukot tunkeutuivat Kiellettyyn kaupunkiin Pekingissä. Kun tämä osoitti Kiinan lopullisesti hävinneen sodan, prinssi Gong pakotettiin allekirjoittamaan Qing-hallituksen edustajana kaksi sopimusta, toinen niistä Britannian edustajana toimineen James Bruce Elginin, toinen Ranskan edustajana toimineen Jean-Baptiste Louis Gros'n kanssa. Vaikka Venäjä ei ollut osallistunut sotaan, prinssi Gong allekirjoitti myös kolmannen sopimuksen Venäjän edustajana toimineen Nikolai Ignatjevin kanssa. Pariisin kommuuni
26. maaliskuuta uusi 81-jäseninen kaupunginvaltuusto valittiin presidenttinään Louis-Auguste Blanqui. 28. maaliskuuta Pariisin kommuuni julistettiin perustetuksi. Eräät paikalliset vyöhykkeet säilyttivät piirityksenaikaiset organisaationsa. Pariisin kommuuni lakkautti asevelvollisuuden ja korvasi vakinaisen armeijan kaikkien asetta kantamaan pystyvien kansalaisten muodostamalla kansalliskaartilla. Kommuuni myös laittoi lailla jäihin kaikki maksamattomat sota-ajan vuokrat ja kielsi panttilainaamoja myymästä tavaroita ulos. Panttilainaamojen jäädyttämisen syy oli pelko siitä, että työläiset olivat mahdollisesti sodan aikana pantanneet työkalunsa. Kommuuni myös erotti kirkon valtiosta ja teki kaikesta kirkon omaisuudesta valtion omaisuutta, kielsi uskonnon kouluista, siirsi velkavelvoitteita ja kielsi velkakoron. Kirkkojen sallittiin jatkaa uskonnollista toimintaa vain jos ne tarjosivat iltaisin tilat julkisille poliittisille kokouksille. Tämä määräys teki kirkoista tärkeitä kommuunin poliittisia keskuksia. Kommuuni otti myös käyttöön vanhan Ranskan suuren vallankumouksen aikaisen ajanlaskun. John Adams
Marraskuussa 1779 Adams palasi takaisin Eurooppaan diplomaattitehtävissä ja sai yhdessä John Jayn ja Benjamin Franklinin kanssa solmittua vuonna 1783 Pariisin rauhansopimuksen, joka lopetti sotatoimet brittien ja Amerikan siirtokuntien välillä.. Nizzan sopimus
Sopimuksen pääasiallisena tarkoituksena oli uudistaa toimielinten rakennetta kestämään Euroopan unionin laajentuminen. Jo Amsterdamin sopimuksen (1997) oli määrä täyttää tuo tehtävä, mutta se epäonnistui useimpien kysymysten käsittelyssä. Pariisin rauha (1783)
Pariisin rauhansopimus solmittiin vuonna 1783 Amerikan vallankumouksen päättyessä . Pariisin rauha (1763)
Ranska oli menettänyt seitsenvuotisen sodan aikana Kanadan, ja britit olivat vallanneet lisäksi ranskalaisia siirtokuntia Karibialla ja Intiassa. Ludvig XV pyysi maaliskuussa 1762 virallisten rauhanneuvotteluiden aloittamista. Britanniassakin oltiin halukkaita rauhaan, sillä sota oli maksanut jo paljon ja vuonna 1760 valtaan noussut Yrjö III oli edeltäjäänsä Yrjö II:sta valmiimpi rauhaan. Ensimmäiset tunnustelut keskeytyivät, kun Ranska ja Espanja tekivät perhesopimuksen, joka ajoi Espanjan mukaan sotaan. Ison-Britannian pääministeri John Stuart ja ranskalainen diplomaatti Étienne François de Choiseul jatkoivat kuitenkin salaisia neuvotteluita. He tekivät kesäkuussa 1762 epävirallisen sopimuksen. Ranskan toinen keisarikunta
Jo vuonna 1853 julkaistu muistio kehotti ranskalaisia toimimaan Indokiinassa. Vuonna 1857 joukko espanjalaisia lähetyssaarnaajia surmattiin nykyisessä Vietnamissa. Se tarjosi hyvän tekosyyn lähettää maahan sotajoukkoja. Saigon vallattiin vuonna 1859 nopeasti, ja vuonna 1861 Annamin keisari suostui tekemään Ranskan keisarikunnan kanssa sopimuksen. Kristillinen lähetystyö sallittiin, ja maa taipui Ranskan keisarin ”suojeluun”. Napoleon III piti Ranskan kansalliskokouksessa tunteikkaan puheen, jossa hän totesi Ranskan nyt hyödyntävän alueen luonnonvaroja ja sivistävän sitä kaupankäynnillä. Kambodža taipui Ranskan suojeluun 1863, ja vuoteen 1870 mennessä oli Mekongjoen alue Ranskan vallassa. Lê Ðức Thọ
Vuonna 1969 Lê Đức Thọ ja Yhdysvaltain ulkoministeri Henry Kissinger aloittivat rauhanneuvottelut, jotka johtivat neljä vuotta myöhemmin allekirjoitettuun Pariisin rauhansopimukseen. Sopimus johti tulitaukoon Vietnamin sodassa ja Yhdysvaltojen vetäytymiseen Vietnamista. Vuoden 1973 Nobelin rauhanpalkinto myönnettiinkin molemmille pääneuvottelijoille. Lê Đức Thọ kuitenkin kieltäytyi palkinnosta, ja muistutti, ettei hänen kotimaassaan ole vielä rauhaa. Tällöin hänestä tuli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa Nobelin rauhanpalkinnosta vapaaehtoisesti kieltäytynyt. Myöskään Kissinger ei vastaanottanut palkintoaan henkilökohtaisesti ja halusi palauttaa sen myöhemmin. Yhdysvaltojen joukot vetäytyivät Vietnamista maaliskuussa 1973. Sodankäynti jatkui silti kiivaana, sillä Etelä- ja Pohjois-Vietnamin joukkojen välisissä yhteenotoissa kuoli keskimäärin 2980 ihmistä kuukaudessa tulitauosta huolimatta. Tulitaukoa seurannut vuosi 1974 oli sodan raskain ihmisuhrien määrässä mitattuna. Sota päättyi 30. huhtikuuta 1975, kun pohjoisvietnamilaiset joukot valtasivat Etelä-Vietnamin pääkaupungin Saigonin. Neuvostoliiton asevoimat
Toisen maailmansodan seurauksena neuvostoliittolaisia joukkoja jäi Itä-Eurooppaan Pariisin rauhansopimuksenkin tultua allekirjoitetuksi. Se päätti toisen maailmansodan monen maan osalta. Jännitystä aiheuttavaksi kysymykseksi jäi Saksan jako sekä mahdollinen kysymys Saksan yhdistämisestä samoin kuin Itä-Euroopan maiden ulkopolitiikka suhteessa Neuvostoliittoon. Euroopan ulkopuolella Neuvostoliiton armeija antoi asiantuntija-apua ja teknistä apua monissa siirtomaasodissa Aasiassa, Latinalaisessa Amerikassa ja Afrikassa entisiä siirtomaavaltoja vastaan taistelleille marxilaisille tai sellaisiksi julistautuneille vapautusliikkeille. Korean sodassa Neuvostoliiton ilmanvoimat tarjosi jopa hävittäjälentäjiä Pohjois-Korealle kiinalaisten tapaan ja Vietnamin sodassa tekninen apu oli merkittävää muun muassa ilmatorjunnan osalta. Moskovan rauhansopimus (1940)
Moskovan rauhaa kutsuttiin jo sen voimassa ollessa myös välirauhaksi niin Suomen kuin Neuvostoliitonkin puolella. Neuvostoliitto määritteli sopimuksessa vain sotatoimien lopettamisen ehdot ja jätti Suomen ja Neuvostoliiton keskinäiset suhteet selvitettäviksi myöhemmissä järjestelyissä. Sitä ei kuitenkaan tule sekoittaa vuonna 1944 solmittuun Moskovan välirauhaan, joka päätti jatkosodan. Lopullisesti Suomen ja Neuvostoliiton sekä Britannian ja eräiden muiden liittoutuneiden välisen sodan tulokset määriteltiin Pariisin rauhansopimuksessa vuodelta 1947.š Élysée-sopimus
Sopimus määrittelee Ranskan ja Saksan välisen yhteistyön puitteet ulko-, puolustus-, koulutus- ja nuorisopolitiikassa. Sopimus velvoittaa maiden hallitukset sekä hallitusten johtajat tapaamaan säännöllisesti. Sopimuksen nähdään olevan sovinto kahden perivihollisen välillä. Sopimuksen allekirjoittajille oli tärkeää, että sopimus ei ole vain valtion johtajien välinen sopimus vaan että se lähentää sopijamaiden kansalaisia toisiinsa. Tämän johdosta perustettiin "Ranskalais-saksalainen nuorisotoimisto" (, ) edistämään kansainvälistä vaihtoa ja monet Ranskan ja Saksan kaupungit, koulut ja alueet ovat solmineet ystävyyssopimuksen. Ranskan historia
Maastrichtin sopimus astui voimaan 1. marraskuuta 1993. Tammikuussa 1996 Ranska päätti maanalaisen ydinkoesarjansa ja oli elokuussa 1996 mukana hyväksymässä ydinkoekieltosopimusta Geneven aseidenriisuntakokouksessa ja YK:n yleiskokouksessa. Ranskan osuus Euroopan rahaliiton EMU:n kolmannen vaiheen toteutumisessa 1. tammikuuta 1999 oli ratkaiseva Saksan ohella. 29. toukokuuta 2005 Ranskan kansanäänestys vastusti (54,87 % vastaan) Euroopan unionin perustuslakiluonnosta. Pariisin rauha (1815)
Kun vuoden 1814 rauhansopimus oli kohdellut hävinnyttä Ranskaa varsin lempeästi, nyt voittajat määräsivät sille selkeämmin rankaisevat rauhanehdot. Vuoden 1792 rajojen sijasta Ranskalle määrättiin nyt vuoden 1790 alussa voimassa olleet rajat, eli Ranska menetti Savoijin ja Saarin alueet. Se joutui luovuttamaan raja-alueita Itävallalle, Preussille, Alankomaille, Sveitsille ja Sardinialle. Lisäksi Ranska joutui maksamaan 700 miljoonan frangin edestä sotakorvauksia ja sen alueelle määrättiin asetettaviksi kolmesta viiteen vuoteen 150 000 miehen suuruiset miehitysjoukot, joiden ylläpidon Ranska joutuisi itse maksamaan. Ranska määrättiin myös palauttamaan Napoleonin joukkojen Saksasta ja Italiasta ryöstämät taideaarteet. Varsinkin Saksassa näitäkin rauhanehtoja pidettiin liian lievinä Ranskalle. Miehitysjoukkojen poisvetämisestä Ranskasta sovittiin vuoden 1818 Aachenin konferenssissa. Aouzoun kaistale
Vuonna 1935 solmitussa Lavalin–Mussolinin sopimuksessa Ranska lupasi luovuttaa Italialle vuoden 1899 rajalinjan eteläpuolella sijainneen alueen, joka aikaisemmin oli kuulunut osmanien valtakuntaan. Maiden parlamentit hyväksyivät sopimuksen, mutta sen lopullinen ratifiointi jäi suorittamatta ja nykyisen rajan suuntainen Aouzoun kaistale säilyi Ranskan hallinnassa.
Rajalinja vahvistettiin Libyan itsenäistymisen (1951) jälkeen Ranskan ja Libyan välistä ystävyyssopimusta solmittaessa vuonna 1955. Pariisin rauhansopimus (1947)
Suomen oli korvattava vahingot, jotka se aiheutti Neuvostoliiton alueeseen, erityisesti Itä-Karjalaan kohdistamilla sotatoimilla ja miehityksellä. Korvausten suoritusaika kesti vuoteen 1952 ja olivat arvoltaan 300 miljoonaa dollaria. Espanjan perimyssota
Utrechtin rauhankokoukseen ei kuulunut aselepoa, mutta silti Oxford ja St John eivät olleet aikeissa taistella keskenään kalliisti ja mahdollisesti vahingoittaen Flanderin sotaretkeä. Jo ennen kuin Filip V antoi vastauksensa ”Savoijin sunnitelmaan”, kuningatar Anna oli antanut Marlborough’n seuraajalle, Ormonden herttualle, tämän ”rajoituskäskyn” (21. toukokuuta), kieltäen tätä käyttämästä brittiläisiä joukkoja ranskalaisia vastaan. Itse asiassa Annan ministerit olivat hylänneet liittolaisensa ja tehneet erillisen sopimuksen Ranskan kanssa, mutta he olivat vakuuttuneita siitä, että he olivat saavuttaneet parhaimman mahdollisen sopimuksen, ei vain itselleen, mutta myös Suurliiton muille jäsenmaille, joita pyydettiin liittymään aselepoon. Kuitenkin hollantilaiset – jotka eivät olleet saaneet takuita heidän strategisista ja kaupallisista intresseistään – olivat taistelemisen kannalla; kuten oli myös prinssi Eugene, joka oli päättäväinen murtamaan loput Pohjois-Ranskaa turvaavat linnakkeet ja painostamaan Ludvig XIV:ta tekemään runsaita myönnytyksiä. 4. heinäkuuta 1712 Eugene valtasi Le Quesnoyn; 17. heinäkuuta hän piiritti Landreciesin, viimeisen "pré carré" linnakkeen hänen ja Pariisin välissä. Brittiläiset olivat jo vetäytyneet takaisin Ghentiin ja Bruggeen, ja yhdenmukaisena Ranskalle tekemänsä sopimuksen kanssa, he miehittivät Dunkirkin. Kaikesta huolimatta suurin osa Ormonden saksalaisista ja tanskalaisista apujoukoista liittyivät Eugenen joukkoihin joka, Szatmárin rauhan ja Rákóczin kapinan jälkeen, sai apujoukkoja myös Unkarista antaen itävaltalaiselle komentajalle lukumääräisen edun. Silti Villars, rohkaistuna brittiläisten vetäytymisestä, päätti hyökätä. Harhauttaen Landreciesin piirittäjiä, Ranskan komentaja työntyi Denainiin ja kukisti Albermarlen kreivin hollantilaisen miehitysjoukon 24. heinäkuuta. Voitto oli käänteentekevä. Ranskalaiset valtasivat myöhemmin Liittoutuneiden pääasiallisen ammusvaraston Marchiennesissä 30. heinäkuuta, jonka jälkeen he käänsivät hyväkseen edelliset tappiot Douaissa, Le Quesnoyssa ja, lokakuun alussa, Bouchainissa. "Pré carré" oli saatettu entiselleen. Pressburgin rauha
Pressburgin rauha voi viitata johonkin neljästä rauhansopimuksesta, jotka on solmittu Pressburgissa eli nykyisessä Bratislavassa. Tunnetuin on "neljäs Pressburgin rauha", joka liittyy Napoleonin sotiin ja solmittiin 1805 Ranskan ja Itävallan välillä. Keisarien Napoleon I ja Frans II edustajat allekirjoittivat rauhansopimuksen 26. joulukuuta 1805. Siinä vahvistettiin tappiot, jotka Itävalta oli kokenut Ulmissa (syys-lokakuussa samana vuonna) ja Austerlitzissä (2. joulukuuta). Rauhanehdoissa Itävalta joutui luovuttamaan huomattavia maa-alueita Ranskalle, Baijerille ja Preussille. Sopimuksen seurauksena Kolmas liittokunta ja Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta lakkasivat olemasta. Charles Maurice de Talleyrand
Kun Napoleonin oli syösty vallasta ja Ludvig XVIII astui valtaistuimelle huhtikuussa 1814, Talleyrand oli yksi Bourbon-suvun restauraation alullepanijoista. Hän oli Ranskan pääneuvottelija Wienin kongressissa ja allekirjoitti Pariisin sopimuksen. Hänen ansiostaan sen ehdot olivat Ranskalle hyvin edulliset. Aluksi päätöksiä tekivät vain suurvallat; Itävalta, Yhdistynyt kuningaskunta, Preussi ja Venäjä. Talleyrandin vaatimuksesta myös Ranska ja Espanja otettiin mukaan takahuoneisiin. Ranska sai pitää 1792 rajansa ja sai Avignonin ja Salmin, jotka olivat olleet itsenäisiä vallankumouksen alkaessa. Kuitenkin Preussi sulautti itseensä pienemmät Saksan ruhtinaskunnat, ja sen armeijat tulivat Ranskan rajalle. Lapsen oikeuksien sopimus
Yleissopimus lapsen oikeuksista (CRC, engl. Convention on the Rights of the Child) on Yhdistyneiden kansakuntien tekemä sopimus, joka on ensimmäinen kansainvälinen lainsäädännöllisesti sitova alle 18-vuotiaiden ihmisten täysimääräisten ihmisoikeuksien takaamiseksi kaikissa tilanteissa ja olosuhteissa. Lapsen oikeuksien sopimus määrittelee lapsen kansalais-, kulttuuri-, talous-, poliittiset ja sosiaaliset oikeudet. Ramsarin sopimus
Ramsarin sopimus oli ensimmäinen nykyaikaisista, valtioiden välisistä luonnonsuojelun ja luonnonvarojen viisaan käytön sopimuksista. Alun perin sopimuksella pyrittiin suojelemaan kosteikkoja ja vesialueita erityisesti vesilintujen elinalueina, mutta sittemmin sopimus on laajentunut kattamaan vesialueiden suojelemisen kokonaisuudessaan, ja siinä tunnustetaan niiden merkitys elämän monimuotoisuuden säilyttämisessä. Alkuperäisiä sopijavaltioita oli 18, mutta nyttemmin sopimuksen on allekirjoittanut 158 valtiota, ja siihen kuuluu 1 752 kohdetta, joiden yhteispinta-ala on noin 161 miljoonaa hehtaaria. Pariisin yliopisto
Alkuperäinen Pariisin yliopisto lakkautettiin Ranskan vallan­kumouksen aikana vuonna 1793. Sen tilalle perustettiin erillisinä toimineet oikeustieteellinen, lääketieteellinen ja teknillinen korkeakoulu sekä normaalikouluja. Yli sata vuotta myöhemmin, 1896, perustettiin uusi Pariisin yliopisto yhdistämällä siihen saakka erillisinä toimineet oikeustieteellinen, lääketieteellinen, humanistinen ja luonnontieteellinen tiedekunta. Dardanellit
Salmen hallinta tai sen käyttöoikeus oli Venäjän keisarikunnan ulkopolitiikan keskeisiä tavoitteita 1800-luvulla. Osmanien valtakunnan häviämän Venäjän-Turkin sodan seurauksena Venäjä pakotti vuonna 1833 turkkilaiset allekirjoittamaan Hünkâr İskelesin sopimuksen. Sopimuksessa Venäjä sai halutessaan kieltää Mustanmeren ulkopuolisten valtioiden sotalaivojen kulun salmessa. Tämä olisi käytännössä antanut Venäjälle vapaat kädet Mustallamerellä. Sopimus havahdutti länsivallat, jotka pelkäsivät mahdollista Venäjän laajentumista Välimerelle. Lontoon salmikokouksessa heinäkuussa 1841 Britannia, Ranska, Itävalta ja Preussi pakottivat Venäjän hyväksymään sopimuksen, jossa rauhanaikana ainoastaan turkkilaiset sotalaivat saisivat kulkea salmen lävitse. Britannia ja Ranska lähettivät laivastonsa salmen lävitse hyökätessään Krimille Krimin sodassa vuonna 1853. Venäjä hävisi sodan ja vanha sopimus uudistettiin Pariisin rauhassa vuonna 1856. Sopimus oli teoreettisesti voimassa 1900-luvulle saakka. Uusi Ranska
Kardinaali Richelieu, Ludvig XIII:n neuvonantaja, toivoi Uuden Ranskan kehittyvän yhtä merkittäväksi kuin englantilaiset siirtokunnat. Vuonna 1627 Richelieu perusti "Compagnie de la Nouvelle-Francen" ("Uuden Ranskan yhtiö") panostaakseen Uuteen Ranskaan ja tehdäkseen Québecistä merkittävän kauppa- ja maataloussiirtokunnan. Hän lupasi maapalstoja sadoille uusille uudisasukkaille. Champlain nimitettiin Uuden Ranskan kuvernööriksi. Richelieu kielsi muita kuin katolilaisia asumasta alueella. Protestantteja vaadittiin hylkäämään uskonsa tullakseen hyväksytyiksi Uuteen Ranskaan. Tämä sai sai monet heistä muuttamaan englantilaisiin siirtokuntiin. Katolinen kirkko ja lähetyssaarnaajat, kuten jesuiitat, vakiintuivat alueelle. Richelieu otti käytäntöön myös puolittain feodalistisen maatalousjärjestelmän, joka säilyi St. Lawrencen laakson luonteenomaisena piirteenä 1800-luvulle saakka. Avioliitto
Vastauskonpuhdistuksen osana vuonna 1563 Trentin neuvosto määräsi, että roomalaiskatolinen avioliitto tunnustettiin vain, jos se oli solmittu papin ja kahden muun todistajan läsnä ollessa. Neuvosto myös auktorisoi vuonna 1566 julkaistun katekismuksen, jonka mukaan avioliitto velvoitti ”elinikäiseen yhteiselämään”. Saint-Pierre ja Miquelon
Kun Britannia vaati saarten omistajuutta Utrechtin rauhassa vuonna 1713, saarilla ei ollut asutusta. Saaret luovutettiin uudestaan Ranskalle Pariisin rauhassa 1763. Ranska asutti saaret 350 Ranskasta karkotetulla henkilöllä. Britannia valtasi saaret Yhdysvaltain vapaussodan aikana vuonna 1793. Ranskalla saaret palautettiin Pariisin rauhassa 1814. Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka
Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka (YUTP) on yksi Euroopan unionin ulkopolitiikan välineistä. 
Se on toinen Euroopan unionin kolmesta peruspilarista. Vuonna 1992 allekirjoitettu Maastrichtin sopimus määrittelee YUTP:n käsittävän kaikki Euroopan unionin turvallisuuteen liittyvät kysymykset, mukaan lukien asteittain määriteltävä yhteinen puolustuspolitiikka. Amsterdamin ja Nizzan sopimukset edelleen syvensivät ja määrittelivät tarkemmin yhteistyötä muun muassa kriisinhallinnan ja Länsi-Euroopan unionin suhteen. Pariisin rauhansopimus (1947)
Suomen rauhanvaltuuskuntaan kuuluivat pääministeri Mauno Pekkala, ulkoministeri Carl Enckell, professori Väinö Voionmaa, sosiaaliministeri Lennart Heljas, kansanedustaja, kouluneuvos John Österholm ja pääsihteerinä lakitieteen tohtori Tauno Suontausta sekä asiantuntijoina Suomen Neuvostoliiton-lähettiläs Cay Sundström, kontra-amiraali Svante Sundman, kenraalimajurit Ilmari Karhu ja Frans Helminen, vuorineuvos Wilhelm Wahlforss ja professori Kaarlo Kaira. Allekirjoittajina olivat Suomen puolesta ulkoministeri Enckell ja maatalousministeri Vihtori Vesterinen ja Suomen Ranskan-lähettiläs Johan Helo sekä liittoutuneista Neuvostoliiton, Britannian ja Tšekkoslovakian sekä Britannian dominiosta Australian, Etelä-Afrikan, Intian, Kanadan ja Uuden-Seelannin kuin myös Neuvostoliittoon kuuluneiden Ukrainan ja Valko-Venäjän edustajat. Suomen osalta Pariisin rauhansopimus astui voimaan Neuvostoliiton ratifioitua sen 15. syyskuuta 1947. Valvontakomission viimeiset jäsenet poistuivat Helsingistä 25. syyskuuta 1947, ja välittömästi tämän jälkeen presidentti J. K. Paasikivi julisti yhtäjaksoisesti 30. marraskuuta 1939 lähtien voimassa olleen sotatilan päättyneeksi. Sota-ajan luoma poikkeustila päättyi lopullisesti tasavallan suojelulain voimassaolon lakattua kolme kuukautta myöhemmin. Kemiallinen ase
Kansainvälisellä Pariisin sopimuksella (1993) sovittiin taistelukaasujen kehittämisen, valmistuksen, käytön ja varastoinnin kieltämisestä sekä niiden hävittämisestä. Sopimuksen allekirjoitti 164 maata ja sen on ratifioinut 75 maata. Ratifioinnin jättivät tekemättä Iran, Kiina ja Venäjä. Allekirjoittajamaat sopivat täyttävänsä sopimuksen ehdot vuoteen 2007 mennessä. Sopimuksen ulkopuolelle jättäytyivät muun muassa Libya ja Irak. Ottawat
Sota loppui Pariisissa tehtyyn rauhaan 1763. Rauhan yhteydessä tehtiin myös päätös jakaa suuria alueita algonkinkieliryhmän intiaanien alkuperäisistä maa-alueista englantilaisille. Brittien häikäilemättömyys maiden omimisessa sai alueen heimot raivon valtaan. Samaan aikaan delawarien profeetta Neolin saarnasi intiaaneille vanhojen perinteiden vaalimisesta, ja punaisten kansojen yhdistymisestä brittejä vastaan. Monet heimopäälliköt uskoivat yhä intiaanien voimaan, niin myös Pontiac, joka vihassaan englantilaisia kohtaan uskoi myös Uuden-Ranskan uuteen nousuun. Katolisen kirkon historia
1600-luvulla Ranskan hengellisen elämän puolella oltiin halukkaita korottamaan tavallisen papiston tasoa. Tavoite oli sikäli tärkeä, että hiippakuntapapiston koulutuksellisessa ja moraalisessa tasossa oli ympäri Eurooppaa pahojakin puutteita. Papiston tason kohottamiseksi perustettiin pappisseminaareja, joissa pappien lisäksi koulutettiin myös opettajia toisiin seminaareihin. Samaan aikaan merkittävät ajattelijat kuten Blaise Pascal, Jean Mabillon, Jacques Bénigne Bossuet ja François Fénelon antoivat oman panoksensa ranskan katolilaisuudelle. Kaiken lisäksi Ludvig XIII lupasi 1638 "pyhittää kuningaskuntansa pyhälle Neitsyelle". Louisianan osto
Espanjalaisten valta Mississippijoen länsipuolella osoittautui kuitenkin lyhytikäiseksi. Ranskassa valtaan noussut Napoleon vaati vuonna 1800, että Espanjan kuningas Kaarle IV luovuttaa alueen takaisin Ranskalle. Kaarle IV suostui vaatimukseen ja salainen San Ildefonson sopimus alueen luovuttamisesta Ranskalle allekirjoitettiin seuraavan vuoden maaliskuussa, joskin Napoleon otti alueen käytännössä hallintaansa vasta vuonna 1802. Sopimuksen salaisen luonteen vuoksi Yhdysvalloissa ei heti huomattu, että alueen hallinta oli siirretty espanjalaisilta ranskalaisille. Sopimuksen yhteydessä Napoleon lupasi Kaarlelle, ettei Ranska tulisi myymään aluetta enää kolmannelle osapuolelle. Lupaus osoittautui kuitenkin hyvin lyhytaikaiseksi. Entente cordiale
Entente cordiale (ranskaa, ”sydämellinen yhteisymmärrys”) oli Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan välinen liitto, joka muodostui 1904. Koska Yhdistynyt kuningaskunta ei virallisesti tehnyt liittosopimuksia, Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan välistä kumppanuutta kutsuttiin sydämelliseksi yhteisymmärrykseksi, ranskaksi L’Entente cordiale. 
Muodoltaan entente ei ollut valtiosopimus, vaan pelkkä julistus, jossa on myös salaiset osuudet ja joka käsitti Pohjois-Afrikan jaon Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan kesken. Entente päätti Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan välisen kilpailun ja sai maat toimimaan yhdessä johdonmukaisesti kilpailussaan Saksan, Itävalta-Unkarin ja Italian muodostaman kolmiliiton kanssa sekä Venäjän tukemisessa Itävalta-Unkaria vastaan. Benjamin Franklin
Franklin lähetettiin Yhdysvaltain neuvottelijana Ranskaan. Hän asui Passyn esikaupungissa lähellä Pariisia vuodet 1776–1785. Franklin neuvotteli liittolaissopimuksen Ranskan kanssa Britanniaa vastaan 1778 ja neuvotteli Pariisin rauhasta 1783. Lontoon sopimus (1786)
Lontoon sopimus oli sopimus, joka allekirjoitettiin Ison-Britannian kuningaskunnan ja Espanjan välillä 14. heinäkuuta 1786. Se käsitteli brittiläisten siirtokuntien asemaa Moskiittorannikolla, Keski-Amerikassa. Venäjän keisarikunta
Huonosti päättyneen Krimin sodan jälkeen Venäjä harjoitti varovaista ulkopolitiikkaa. Vuoden 1856 Pariisin sopimus oli demilitarisoinut Mustanmeren ja vei Venäjältä Bessarabian ja kaistaleen maata Tonavan suulla. Länsi-Euroopan valtiot saivat oikeuden suojella Osmanien valtakunnan kristittyjä Venäjän sijaan, jolla tämä oikeus oli ollut vuodesta 1774 Kutšuk-Kainirjin sopimuksesta asti. Aleksanteri II:n ensimmäinen tavoite oli saada jälleen sotalaivastolleen pääsy Bosporinsalmesta. Britanniaa ja Itävaltaa (vuodesta 1867 Itävalta-Unkaria) pidettiin tämän suunnitelman suurimpina esteinä, joten Ranskasta, Preussista ja Yhdysvalloista tuli tärkeitä kumppaneita. Preussi (vuodesta 1871 Saksan keisarikunta) korvasi Britannian pankkiirina. Neuillyn rauhansopimus
Neuillyn rauhansopimus sai nimensä Pariisin Neuilly-sur-Seinen kaupunginosan mukaan, jossa sopimus allekirjoitettiin 27. marraskuuta 1919 Pariisin rauhankonferenssin aikana. Konferenssin tarkoituksena oli määrätä keskusvalloille langetetut korvaukset ja rajamuutokset. Neuillyn sopimus koski tältä osin Bulgariaa. Länsi-Traakiasta tehtiin ympärysvaltioiden protektoraatti ja se annettiin sittemmin vuonna 1920 Kreikalle San Remon konferenssissa. Bulgarian länsirajalta liitettiin neljä pientä erillistä aluetta Jugoslavian kuningaskuntaan. Bulgarian sodan aikana itseensä liittämä Etelä-Dobrudzha annettiin takaisin Romanialle. Yhteensä Bulgaria menetti 8 690 neliökilometriä maa-alueitaan naapureilleen. Se velvoitettiin myös maksamaan korvauksia ympärysvalloille 2 250 miljoonan kultafrangin edestä, joka piti maksaa 37 vuoden kuluessa. Bulgarian armeijaa pienennettiin, mutta se sai pitää 20 000 vapaaehtoista sotilasta, 10 000 santarmia ja 3 000 rajavartijaa. Pariisin ilmastosopimus
Sopimuksessa lämpötilan nousu rajataan 1,5 asteeseen esiteolliseen aikaan verrattuna. Sopimuksessa myös sovittiin kehittyneiden maiden ilmastorahoituksessa kehitysmaille, joskin Kiina onnistui torjumaan itseään velvoittavan osallistumisen rahoitukseen. Kaikkein haavoittuneimmille maille voidaan myös myöntää vahingonkorvauksia. Sopimusta tarkastellaan viiden vuoden välein. Sopimuksessa annetut päästötavoitteet ja sitoumukset eivät kuitenkaan ole riittäviä vaaditun enintään 1,5 asteen lämpemisen kanssa, vaan sopimuksessa maat sitoituvat pyrkimään saavuttamaan päästöjensä huippukohdan mahdollisimman nopeasti ja pääsemään lasku-uralle. Pariisin rauha (1973)
Sopimuksen pääneuvottelijat, ulkoministerit Lê Ðức Thọ ja Henry Kissinger saivat vuoden 1973 Nobelin rauhanpalkinnon, joskin Lê Ðức Thọ kieltäytyi ottamasta sitä vastaan. Münchenin sopimus
Valmistautuessaan yhteenottoon, joka kaikista osapuolista tuntui väistämättömältä, eurooppalaiset suurvallat olivat asettaneet armeijansa valmiustilaan ensimmäisen kerran ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Münchenin sopimus näytti rauhoittaneen väliaikaisesti sudeettialueen kriisin, ja siten oli vältetty sota. Oli kuitenkin varmaa, että vielä pahempaa oli tulossa, niin arvioitiin joka maassa. Neuvostoliitto oli kuitenkin merkittävin pois jäänyt valtio Münchenin sopimuksesta, jonka muut eurooppalaiset suurvallat olivat sopineet, vaikka Neuvostoliitto oli Ranskan veroinen kumppani 1936 Tšekkoslovakian turvallisuutta takaavassa sopimuksessa. Fronde
Seurasi menestyksekäs kuninkaallinen esiintyminen parlamentin istuntoon Louvressa. Istunnossa päätettiin, että tuomarit "eivät saa missään tapauksessa osallistua valtion asioiden käsittelyyn". Kapinan lopputulos oli päinvastainen kuin sen tavoite, sillä kuninkaan itsevaltius tuli nyt mahdolliseksi. Mazarin palasi 3. helmikuuta 1653 Pariisiin ja hänet otettiin riemulla vastaan. Viimeinen kapinallisten hallussa ollut kaupunki Bordeaux antautui heinäkuussa 1653. Pariisin rauha (1763)
Sodan tilanne oli muuttunut selvästi, kun viralliset neuvottelut käynnistyivät. Britit olivat vallanneet Espanjalta Havannan. Espanjan Kaarle III ei suostuisi luovuttamaan Kuubaa, mutta britit vaativat, että heidän sotasaavutustensa tulisi jotenkin näkyä sopimuksessa. Choiseul ehdotti Amerikan jakoa Ison-Britannian, Ranskan ja Espanjan kesken. Iso-Britannia saisi sen mukaan Ranskalta koko Uuden-Ranskan Mississippijoesta itään ja Espanjalta Floridan vastineeksi Kuubasta. Espanjalle puolestaan siirtyisivät Ranskan alueet Mississippistä länteen, ja näiden luovutusten ansiosta Ranska saisi pitää Isolle-Britannialle sodassa menettäneensä Karibianmeren saaret. Choiseul halusi pitää sokerintuotannon kannalta tärkeät Martiniquen, Guadeloupen ja Saint Lucian saaret. Pariisin rauhansopimus (1947)
Sotien jälkeisen ajan huomattava ulkopoliittinen vaikuttaja Max Jakobson on luonnehtinut Pariisin rauhansopimusta "valmiina ostetuksi puvuksi, joka oli tehty vieraiden mittojen mukaan". Jakobson huomauttaa kuitenkin, että sopimuksen voimaantulon myötä Suomi pääsi eräänlaisesta ehdonalaisesta vapaudesta ja oli jälleen suvereeni valtio. Hänen mukaansa oli onni, että Suomi ehti saada rauhansopimuksensa valmiiksi ennen läntisten liittoutuneiden ja Neuvostoliiton erimielisyyksien kärjistymistä kylmäksi sodaksi, eikä Suomelle käynyt kuten Itävallalle, joka joutui odottamaan omaa rauhansopimustaan vuoteen 1956 saakka. Pariisin konferenssin tärkein saavutus olikin se, että rauhansopimus ylipäänsä saatiin aikaan, mikä kylmän sodan puhkeamista ajatellen tapahtui aivan viime hetkellä. Pariisin rauha (1763)
Pariisin rauha oli 10. helmikuuta 1763 voimaan tullut sopimus, joka päätti yhdessä Hubertusburgin rauhan kanssa seitsenvuotisen sodan. Sen allekirjoittivat Ison-Britannian kuningaskunta, Ranskan kuningaskunta, Espanja ja lisäksi sopimuksessa oli mukana Portugali. Otsonikato
Vuonna 1985 laadittiin otsonikerroksen suojelua koskeva Wienin yleissopimus, jolla hahmoteltiin tulevaa yhteistyötä otsonikerroksen tutkimiseksi ja suojelemiseksi. Päätöstä konkreettisista päästörajoituksista ei vielä saatu aikaan, koska tieteelliset todisteet merkittävästä otsonikadosta puuttuivat. Etelämantereen otsoniohentuma havaittiin kuitenkin vain vähän myöhemmin, mikä toi asialle julkisuutta ja CFC-päästöjen rajoittamiselle poliittista tahtoa. Kaksi vuotta myöhemmin, 16. syyskuuta 1987, kaikkiaan 46 valtion edustajat allekirjoittivat Montrealin pöytäkirjan ja siten sitoutuivat jäädyttämään CFC-yhdisteiden tuotannon vuoden 1986 tasolle ja vähentämään sitä puolella vuoteen 1999 mennessä. Kun kadosta saatiin lisää tieteellisiä tutkimustuloksia, sopimusta vahvistettiin vuonna 1990 Lontoossa. Nyt osanottajat sitoutuivat lopettamaan CFC-yhdisteiden ja halonien käytön kokonaan vuoteen 2000 mennessä lukuun ottamatta hyvin pieniä tärkeitä käyttökohteita muun muassa astmalääkkeissä. Vuoden 1992 kokouksessa Kööpenhaminassa aikataulua kiristettiin vuoteen 1996. Yleissopimus kulttuuriomaisuuden luvattoman tuonnin, viennin ja omistusoikeuden siirron kieltämiseksi ja ehkäisemiseksi
Yleissopimus kulttuuriomaisuuden luvattoman tuonnin, viennin ja omistusoikeuden siirron kieltämiseksi ja ehkäisemiseksi on Pariisissa Unescon yleiskokouksen 16. istunnossa 14. marraskuuta 1970 tehty sopimus, jonka tarkoituksena on estää laiton kaupankäynti kulttuuriomaisuudella. Naisten rauha
Rauhansopimuksen ehdot olivat lähes samat aikaisemman Madridin rauhan kanssa. Frans luopui vaatimuksistaan Napolin kuningaskuntaan, Milanon herttuakuntaan, Genovaan ja Astiin ja oikeuksistaan Flanderissa, Artois'ssa ja Tournaissa. Hänen ja Eleanor Itävaltalaisen Madridin sopimuksessa sovittu kihlaus pidettiin voimassa. Lisäksi Fransin ja Kaarlen piti toteuttaa yhteinen ristiretki muslimeja vastaan. Ainoana erona Madridin sopimukseen Frans ei luovuttanut Burgundin herttuakuntaa Kaarlelle. Koska Frans oli rikkonut Madridin sopimuksen törkeästi ja koska hän sai uudessa sopimuksessa pitää Burgundin tuli hänen maksaa kaksi miljoonaa kultaécua. Fransin muodostaman Kaarlen vastaisen Cognacin liigan muut jäsenet jätettiin sopimuksen ulkopuolelle. Bernhard von Bülow
Vuonna 1903 Edvard VII vieraili Pariisissa. Ranska ja Britannia olivat olleet pitkään vihamiehiä, mutta Edvard halusi parantaa brittien suosiota Ranskassa kiertämällä maata henkilökohtaisesti. Presidentti Émile Loubet kutsuttiin vastavierailulle Lontooseen heinäkuussa. Saksassa tärkeimmät ministerit arvelivat, että tästä uudesta ystävyydestä tuskin seuraa mitään konkreettista, mutta Ranskan Lontoon suurlähettiläs Paul Cambon ja Iso-Britannian ulkoasiansihteeri markiisi Henry Petty-Fitzmaurice aloittivat vakavat neuvottelut virallisesta liittoumasta. Yhtenä osana erimielisyyksien selvittelyä Ranska suostui siihen, että se ei puutu Britannian hallintaan Egyptissä mikäli Britannia tuki Ranskan vaatimuksia Marokosta. 24. maaliskuuta 1904 Ranska virallisesti informoi Saksan suurlähettilästä uudesta anglo-ranskalaisesta konventista. Ruhtinas Radolin, suurlähettiläs, vastasi, että hän piti sopimusta puolueettomana ja oikeutettuna. Saksan lehdistö kirjoitti, että Marokko-sopimus ei vaarantanut Saksan intressejä ja Ranskan väliintulo olojen rauhoittamiseksi saattaisi edistää Saksan kauppaa. Bülow vakuutti Britannia suurlähettiläälle, että hän on mielissään nähdessään Ranskan ja Britannian sopivan erimielisyytensä. Hän kertoi valtiopäiville, että Saksa ei vastusta sopimusta ja hän ei ole huolissaan Saksan intresseistä Marokossa. Sykes–Picot-sopimus
Sykes–Picot-sopimus oli Britannian ja Ranskan vuonna 1916 solmima salainen etupiirisopimus. Ensimmäisen maailmansodan aikana solmitussa sopimuksessa sovittiin Britanniaa ja Ranskaan vastaan taistelevalta Osmanien valtakunnalta vallattavien alueiden jakamisesta etupiireihin. Sopimuksessa luettiin Libanon ja Syyria kuuluviksi Ranskan etupiiriin, kun taas Irak ja Palestiina kuuluivat Britannialle. Sopimuksen mukaiset etupiirit toteutuivat Britannian ja Ranskan edustamien ympärysvaltojen voitettua sodan ja Kansainliiton vahvistaessa vuonna 1922 maiden mandaatit alueisiin. Pariisin rauhansopimus (1947)
Sopimusta tulkittiin ajan myötä sen sanamuotoa väljemmin. Jo varhaisessa vaiheessa 60 lentokoneen rajoituksen katsottiin koskevan ainoastaan taistelukoneita. Vuonna 1963 Neuvostoliitto ja Britannia tulkitsivat sopimusta niin, että puolustukselliset ohjukset olisivat mahdollisia, mikä mahdollisti panssarin- ja ilmatorjuntaohjusten hankkimisen. Bernhard von Bülow
Holsteinilla oli asiasta erilainen näkemys. Marokon miehitys määriteltiin vuoden 1880 Madridin rauhansopimuksen perusteella. Sopimusosapuolia olivat Saksa, Britannia, Ranska, Italia ja Espanja. Holstein väitti, että Saksa oli sivuutettu neuvotteluissa ja Marokko oli maa, jossa Saksan vaikutus ja kauppa olivat lisääntymässä. Nämä tulisivat kärsimään Ranskan hallinnon alla. Aiemmin hän oli tyrmännyt kaikki mahdolliset sopimukset Ranskan ja Britannian välillä. Nyt Ranska tarjosi sotilasapua Marokolle saadakseen maahan järjestyksen. Pariisin rauha (1973)
Sopimukseen sisältyi aselepo, yhdysvaltalaisten sotavankien vapauttaminen ja sen joukkojen poistuminen Vietnamista kahden kuukauden kuluessa. Vietnamin asiat ratkaistaisiin rauhanomaisesti vapaiden vaalien kautta. Rooman sopimus
Rooman sopimus oli tavallaan looginen jatkumo samojen kuuden allekirjoittajamaan vuonna 1951 allekirjoittamalle ns. Pariisin sopimukselle, jolla luotiin Euroopan hiili- ja teräsyhteisö. Tästä yhteistyöstä saadut kokemukset olivat kannustavia ja rohkaisivat rakentamaan vielä pidemmälle menevämpää eurooppalaista yhteistyötä. Kaksiliitto
Sopimuksessa osapuolet sitoutuivat antamaan toisilleen sotilaallista apua, jos toinen joutuisi Venäjän hyökkäyksen kohteeksi, sekä pysymään puolueettomina, jos hyökkääjä olisi jokin muu valtio. Bismarck uskoi sopimuksen turvaavan rauhan säilymisen, sillä Venäjä ei uskaltaisi käydä sotaan, jos tietäisi saavansa vastaansa kaksi suurta valtakuntaa yhdellä kertaa. Ensisijaisesti Venäjää ja toissijaisesti Ranskaa vastaan suunnattuna liitto vastasi nimenomaan Itävalta-Unkarin etuja, mutta täytti myös Bismarckin perustavoitteen Ranskan eristämisestä. Bismarck pyrki myös palauttamaan yhteistyön Venäjän kanssa ja onnistui Itävalta-Unkarin vastutuksesta huolimatta palauttamaan kolmen keisarin liiton vuonna 1881. Se ei kuitenkaan korvannut kaksiliittoa, joka säilyi edelleen voimassa. GCM-sopimus
Global Compact for Migration tai Global Compact for Safe, Orderly and Regular Migration (suom. "Globaali sopimus turvallisesta, järjestelmällisestä ja jatkuvasta muuttoliikkeestä", eli yleisemmin GCM-sopimus tai kansainvälisen siirtolaissopimus eli -kompakti) on Yhdistyneiden kansakuntien laatima maahanmuuttoon ja siirtolaisuuteen liittyvä asiakirja, joka hyväksyttiin YK:n yleiskokouksessa 19. joulukuuta 2018 .
Ulkoministeriön lausunnon mukaan GCM-sopimus ei ole sitova ja sen tarkoitus on, että maailmanlaajuiseen siirtolaisuuden haasteeseen vastataan yhdessä maailmanlaajuisesti. Ulkoministeriön mukaan tulevina vuosikymmeninä siirtolaisuuden määrää tulee kasvattamaan ilmastonmuutos sekä väestönkasvu. GCM-sopimus ei ole juridisesti sitova. Mur des Fermiers généraux
Maaseudulta Pariisiin tuotavista tavaroista perittiin säädösten mukaan pikkutullia ("octroi"). Sen vuoksi kaupungista ulos johtavien teiden varsilla oli tullipuomit. Kun kaupunkia ei kuitenkaan ollut ympäröity muureilla, ainoastaan huonokuntoisilla aidoilla eikä joka puolelta niilläkään, tullin alaista tavaraa oli jokseenkin helppo salakuljettaa ohi virallisten tulliteiden. Tämän vuoksi veronvuokraajat ("fermiers généraux") ehdottivat vuonna 1782 kuningas Ludvig XVI:lle, että Pariisi olisi tullivalvontaa varten ympäröitävä uudella muurilla. Vuonna 1784 asian ottivat puheeksi Ferme généralen tuolloinen johtaja, kemisti Antoine Lavoisier, ja yleinen finanssitarkastaja Charles Alexandre de Calonne. Heidän vaikutuksestaan hanke hyväksyttiin ja muuri rakennettiin. Uusi muuri rakennettiin aikaisemmin purettua ulommaksi, ja vanhat faubourgitkin jäivät sen sisään. Turun–Ahvenanmaan vahvistettu asema
Suunnitelma käsitti 18 rannikkopatteria, jotka sijoitettiin pääasiassa Krimin sodan päätteeksi 30. maaliskuuta 1856 Venäjän keisarikunnan ja sodan voittaneiden Osmanien valtakunnan, Ranskan keisarikunnan sekä Yhdistyneen kuningaskunnan kesken Pariisin rauhassa demilitarisoimalle Ahvenanmaalle. Mustanmeren osalta Venäjä oli ilmoittanut jo 1870, ettei se katso demilitarisoinnin koskevan Mustanmeren aluetta Pariisin rauhan mukaisesti. Ahvenanmaan osalta ei tiettävästi tuonkaltaista julistautumista irti rauhansopimuksen määräyksistä tehty ensimmäiseen maailmansotaan mennessä, jossa Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta olivat ententenä ja ympärysvaltoina Venäjän keisarikunnan liittolaisia, kun taas Osmanien valtakunta oli Saksan puolelle menneenä ja keskusvaltoihin liittyneenä Venäjänkin vihollinen. Nizzan sopimus
Nizzan sopimus on Eurooppa-neuvoston Nizzassa omaksuma sopimus kahden Euroopan unionin perustamissopimuksen uudistamiseksi. Perustamissopimukset olivat Maastrichtin sopimus ja Euroopan talousyhteisön ja atomienergiayhteisön perustanut Rooman sopimus. Nizzan sopimus astui voimaan 1. helmikuuta 2003. Ranskan perustuslakia säätävä kansalliskokous
Perustuslakia säätävän kansalliskokouksen tärkeimpiä saavutuksia olivat vanhojen feodaalisten etuoikeuksien ja instituutioiden lakkauttaminen, josta päätettiin 4.–5. elokuuta 1789 ”vallankumouksen helluntaiyönä” tunnetussa istunnossa, vapauden ja tasa-arvon ihanteille perustunut, 26. elokuuta 1789 annettu ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistus, katolisen kirkon maaomaisuuden kansallistaminen marraskuussa 1789 ja pappien muuttaminen valtion virkamiehiksi papiston siviilihallintolailla heinäkuussa 1790, Ranskan jakaminen 83:een departementtiin helmikuussa 1790, periytyvien aatelisarvojen lakkauttaminen kesäkuussa 1790, ja viimein 13. syyskuuta 1791 vahvistettu uusi perustuslaki. Perustuslakia säätävä kansalliskokous piti viimeisen istuntonsa 30. syyskuuta 1791. Perustuslain astuttua voimaan se hajaantui ja sen seuraajaksi valittiin Ranskan lakiasäätävä kansalliskokous, joka aloitti toimintansa 1. lokakuuta 1791. Yhdysvaltain arkkitehtuuri
Vuonna 1776 kongressin jäsenet julistivat Amerikan 13 siirtokunnan itsenäisiksi. Vuoden 1783 Pariisin rauhansopimus tunnusti uuden tasavaltalaisen maan, Amerikan Yhdysvaltojen, olemassaolon. Vaikka poliittiset suhteet Yhdistyneeseen kuningaskuntaan katkesivat, englantilaiset vaikutteet jatkoivat olemassaoloaan rakennuksissa tässä uuden maailman osassa. Julkiset, hyväntekeväisyys ja kaupalliset tilaukset kehittyivät samanaikaisesti väestön kasvun ja alueellisen laajentumisen kanssa. Uudet liittovaltion ja oikeuslaitoksen instituutioiden rakennukset omaksuivat klassisia vaikutteita (pylväät, kupolit, päätykolmiot), viitaten kreikkalais-roomalaiseen antiikkiin. Arkkitehtuuria koskevat julkaisut moninkertaistuvat, vuonna 1797 Asher Benjamin julkaisi "The Country Builder's Assistant". Amerikkalaiset halusivat varmistaa itsenäisyytensä kaikilla elämän aloilla: politiikassa, taloudessa, mutta myös kulttuurissa perustamalla yliopistoja ja museoita. 1900-luvun lopussa tämä itsenäisyys ja dynamismi näkyivät parhaiten. Pariisin rauhankonferenssi
Rauhansopimusten lisäksi konferenssissa pohdittiin sitä, miten ensimmäisen maailmansodan kaltaiset katastrofit voitaisiin jatkossa estää. Päätettiin perustaa Kansainliitto, jonka tehtäväksi tuli konfliktien rauhanomainen sovittelu ja aseistariisunnan edistäminen. Varsinkin Yhdysvaltain presidentti Wilson uskoi siihen, että Kansainliitto edistäisi maailmanrauhaa. Ranskan lippu
Ranskan suuren vallankumouksen aikana Pariisin taistelijat pitivät näkyvissä sinistä ja punaista kokardia, jotka olivat kaupungin tunnusvärit. Muutama päivä Bastiljin valtauksen jälkeen La Fayette sai ajatuksen kuninkaallisen symbolivärin, valkoisen, liittämisestä pariisilaisten kokardiin. Uusi kokardi sai heti melkoisen suosion. Saattaa olla, että Yhdysvaltain vapauden puolesta taistelemassa ollut La Fayette näki tuossa kolmen värin yhdistelmässä yhtymäkohdan Yhdysvaltain kokardiin. Asetelma «sininen kiinni tangossa, valkoinen keskellä ja punainen liehumassa» hyväksyttiin asetuksella 15. helmikuuta 1794 ja se astui voimaan 20. toukokuuta 1794. Näin haluttiin välttää sekasortoa meritaisteluissa, sillä merisotilaat olivat ryhtyneet kapinaan ja he taistelivat vielä vanhan valkoisen kuninkaallisen laivaston lipun alla. Maa-armeija oli vuodesta 1791 ja Kansalliskaarti vuodesta 1789 (jolloin Pariisin korttelit valmistivat heille lipun) kantanut kolmiväristä lippua, mutta mitä erilaisimmin yhdistelmin. Hubertusburgin rauha
Hubertusburgin rauha () oli 15. helmikuuta vuonna 1763 Preussin, Itävallan ja Saksin välillä solmittu rauhansopimus. Rauha solmittiin saksilaisessa Hubertusburgin linnassa ja yhdessä Pariisin rauhan kanssa se päätti vuonna 1756 alkaneen seitsenvuotisen sodan. Sotaa edeltäneet rajat eivät kokeneet rauhan myötä merkittäviä muutoksia. Sleesia jäi osaksi Preussia ja Preussi nousi eurooppalaisten mahtien joukkoon. Ensimmäinen barbareskisota
Marokon sulttaanikunnan tiedettiin harjoittaneen merirosvoutta Välimerellä. Englanti ja Ranska olivat suostuneet maksamaan merirosvoille suojelurahaa, joten brittiläisten ja ranskalaisten laivojen ei juurikaan tarvinnut pelätä merirosvojen hyökkäyksiä. Amerikan vallankumouksen jälkeen Ranskan kanssa solmittu liittosopimuksen myötä yhdysvaltalaislaivat olivat Ranskan suojeluksessa. Vuoden 1783 jälkeen Ranska ei enää taannut amerikkalaisten laivojen turvallisuutta Välimerellä, ja vuonna 1784 Yhdysvaltain kongressi päätti maksaa merirosvoille. Jean Monnet
Pariisin sopimus vuonna 1951 saattoi voimaan "Korkean viranomaisen" (nyk. Euroopan komissio), "parlamentin", "tuomioistuimen", jonka tehtävänä oli valvoa sopimuksen noudattamista, ja ministerineuvoston, jonka tehtävänä oli jäsenvaltiossa noudatettavan politiikan yhteensovittaminen. Ne olivat esivaiheita eurooppalaisen liittovaltion muodostamiseksi ja loivat perustat nykyisen Euroopan unionin keskeisille toimielimille. Kuningatar Annan sota
Vuonna 1712 solmitun alustavan rauhansopimuksen jälkeen Utrechtin rauha päätti sodan vuonna 1713. Ranska joutui luovuttamaan Hudsoninlahden, Acadien ja Newfoundlandin Britannialle, mutta sai pitää Cape Bretonin ja muut Saint Lawrencen lahden saaret. Jotkut rauhansopimuksen ehdot olivat epämääräisiä eikä niissä mainittu intiaaniheimoja, luoden perustan tuleville konflikteille. Uusi Ranska
Vuonna 1702 syttyneessä kuningatar Annen sodassa irokeesit pysyivät puolueettomina. Québec selviytyi molemmissa sodissa englantilaisten hyökkäyksiltä, mutta Port Royal ja Acadia kukistuivat. Vuonna 1713 tehty Utrechtin rauha liitti Newfoundlandin ja osan Acadiaa englantilaisille. Suuri siirtomaasota
Seitsenvuotinen sota päättyi vuonna 1763 Pariisin rauhansopimukseen.
Ranska joutui luopumaan kaikista alueistaan Pohjois-Amerikan mantereella. Maa säilytti vain kalastusoikeuden Newfoundlandin pohjoisrannikolla ja oikeuden takuuksi sille luovutettiin Saint-Pierre ja Miquelon. Montrealista, Quebecistä ja Trois-Rivièresistä tehtiin brittien alaisuudessa Quebecin siirtokunta, jonka rajat olivat paljon entistä pienemmät. Lunévillen rauha
Ranskan sotamenestys oli ajanut toisen liittokunnan tappiolle samoin kuin ensimmäisenkin. Kenraali Jean Victor Moreaun komentama armeija löi itävaltalaiset perinpohjaisesti Hohenlindenin taistelussa 3. joulukuuta 1800 ja ryhtyi sitten takaa-ajoon. Joulupäivänä Itävallan armeija taipui Steyrissä aselepoon. Pohjois-Italiassa olleet itävaltalaiset joukot solmivat 15. tammikuuta 1801 erillisen aselevon Trevisossa. Rauhansopimus syntyi Ranskan Lunévillessä 9. helmikuuta. Se pääosin toisti vuoden 1797 Campo Formion rauhan ehdot: Ranska saisi pitää Reinin länsipuoliset alueet, Belgian ja valloituksensa Italiassa. Syrjäytetty Toscanan suurherttua Ferdinand III ja alueitaan läntisessä Saksassa menettäneet ruhtinaat saisivat kompensaationa entisiä kirkollisia ruhtinaskuntia. Itävalta joutui tunnustamaan Ranskan perustamat vasallivaltiot Batavian, Helvetian, Cisalppisen ja Ligurian tasavallan. Sopimuksen allekirjoittivat Ranskan puolesta Napoleonin veli Joseph Bonaparte ja Itävallan puolesta ulkoministeri Johann Ludwig von Cobenzl. Espanjan perimyssota
Itävallan kykenemättömyys säätää sotilaallista ratkaisua Espanjassa tai Flanderissa oli vahvistanut Ranskan ja Britannian neuvotteluasemia Utrechtissa. Siisppä maaliskuussa 1713, kreivi Sinzendorf, keisarin edustaja rauhankokouksessa, allekirjoitti sopimuksen koskien keisarillisten joukkojen vetäytymistä Kataloniasta: keisarinna jätti Barcelonan 19. maaliskuuta, jonka jälkeen Starhemberg lähti Barcelonasta heinäkuussa. Kaarle VI oli ollut halukas tekemään epämieluisia myönnytyksiä sodan lopulla, mutta Ludvig XIV:n diplomaattien viime hetken vaatimukset Utrechtissa – mukaan lukien Luxemburgin luovutus Baijerin vaaliruhtinaalle, välitön virallinen tunnustus Filip V:n Espanjan kuninkuudesta, ja takuu siitä että Itävalta ei laajentaisi hallintaansa Pohjois-Italiassa Mantovaan ja Mirandolaan – olivat liikaa. Tuloksena Kaarle VI päättii jatkaa taistelua, mutta lopuille Suurliiton jäsenmaille sota oli ohi. Ranskan ja Venäjän liitto
Salaiset neuvottelut käytiin elokuussa 1892 Boisdeffren ja Venäjän pääesikunnan päällikön kenraali Nikolai Obrutševin välillä. Ns. Boisdeffren-Obrutševin sopimus allekirjoitettiin 18. elokuuta 1892. Sen mukaan Venäjä lähettäisi Ranskan tueksi 800 000 miestä, mikäli Saksa tai Saksan tukema Italia hyökkäisi Ranskaan. Ranska taas lähettäisi vastaavasti 1 200 000 miestä Saksan tai Saksan tukeman Itävalta-Unkarin hyökätessä Venäjälle. Kolmannen kohdan mukaan sekä Ranska että Venäjä mobilisoisivat heti kaikki voimansa, jos yksikin kolmiliiton maa toimeenpanisi liikekannallepanon. Pariisin rauha (1973)
Pariisin rauha 1973 oli Vietnamin sodan loppuvaiheessa tammikuussa 1973 solmittu rauhansopimus Yhdysvaltojen, Vietnamin tasavallan, Etelä-Vietnamin kansallisen vapautusrintaman ja Pohjois-Vietnamin välillä. Yhdysvallat sitoutui siinä vetämään joukkonsa pois Vietnamista. Taistelut lakkasivat noin vuoden ajaksi myös Etelä- ja Pohjois-Vietnamin välillä. Rauhansopimusta pidetään joskus pelkkänä aseleposopimuksena, koska se ei ratkaissut alueen jännitteitä. Taistelu Ranskasta
Aselepo Ranskan ja Saksan välille allekirjoitettiin 22. kesäkuuta Compiègnessa samassa junavaunussa, missä oli solmittu myös ensimmäisen maailmansodan päättänyt aselepo vuonna 1918 (sodan lopussa Hitler antoi tuhota vaunun, jottei siellä tehtäisi enää samanlaisia symbolisia sopimuksia). Ehtojen mukaan Saksa otti haltuunsa kolme viidesosaa Ranskasta, muun muassa koko Atlantin rannikon. Etelässä sai toimia ns. Vichyn Ranska, joka sai myös pitää siirtomaansa. Aselepo Italian kanssa solmittiin 24. kesäkuuta, jolloin alkoi tulitauko kaikilla rintamilla. Taistelu Ranskasta oli päättynyt. Satavuotinen sota
Vuonna 1435 burgundilaiset kuitenkin vaihtoivat puolta Filip III:n johdolla, solmivat Arrasin sopimuksen ja palauttivat Pariisin kuninkaalle. Burgundilaisten uusi liitto oli hatara, mutta heidän intressinsä Alankomaissa eivät enää jättäneet aikaa Ranskan tilanteeseen sotkeutumiseen. Niinpä Kaarle VII oli kiistatta Ranskan kuningas, ja ehti aselevon aikana lujittaa valtakuntaa, purkaa vanhentuneita feodaalirakenteita ja vahvistaa armeijaa. Paul Cambon
Cambon nimitettiin suurlähettilääksi Lontooseen elokuussa 1898, keskellä Ranskan ja Ison-Britannian suhteita hiertänyttä Fashodan kriisiä. Seuraavina vuosina hän pyrki lämmittelemään maiden välejä. Ranskan ja Ison-Britannian kiistat sovittanut entente cordiale -sopimus, joka allekirjoitettiin 8. huhtikuuta 1904, oli hänen uransa merkittävin saavutus. Sopimus toi Ranskalle brittien tuen ja siten vahvisti huomattavasti Ranskan asemaa ensimmäisessä ja toisessa Marokon kriisissä vuosina 1905–1906 ja 1911, joissa Saksa yritti haastaa Ranskan aseman Marokossa. Sopimus myös raivasi tietä Ranskan ja Ison-Britannian liitolle ensimmäisessä maailmansodassa. Sotaa edeltäneinä vuosina Cambon kehitti hyvän yhteistyösuhteen varsinkin Ison-Britannian ulkoministeri Edward Greyn kanssa, ja maiden ulkopolitiikka läheni huomattavasti toisiaan. Heinäkuun kriisin aikana 1914 Cambon pyrki varmistamaan Ison-Britannian tuen Ranskalle sodan puhjetessa. Myös maailmansodan aikana hänellä oli keskeinen rooli brittien ja ranskalaisten yhteistyössä. Pariisin rauhansopimus (1947)
Pariisin rauhassa vahvistettiin Moskovan välirauhansopimus vuodelta 1944. Luovutettuihin alueisiin kuuluivat luovutettu Karjala, Suomenlahden ulkosaaret, Sallan–Kuusamon alue ja Petsamo. Pariisin rauha (1814)
Pariisin rauhansopimus oli 30. toukokuuta 1814 allekirjoitettu rauhansopimus, joka päätti Napoleonin sotiin kuuluneen kuudennen liittokunnan sodan. Sopimuksen osapuolina olivat sodan hävinnyt Ranska sekä voittajavaltiot Iso-Britannia, Itävalta, Preussi, Venäjä, Ruotsi ja Portugali. Espanja solmi heinäkuussa 1814 Ranskan kanssa erillisen rauhansopimuksen, jossa oli sama sisältö. Erillissotateesi
Liittoutuneiden ”kolme suurta” Franklin D. Roosevelt, Josif Stalin ja Winston Churchill keskustelivat Saksan ja sen liittolaisille asetettavasta ehdottoman antautumisen vaatimuksesta 1. joulukuuta 1943 Teheranissa. Roosevelt puhui Suomen puolesta ja samoin Churchill. Stalin joutui myöntämään, että ”kansa, joka on niin rohkeasti taistellut itsenäisyytensä puolesta, ansaitsee tulla otetuksi huomioon”. Hän esitteli rauhanehtonsa: vuoden 1940 rajan palauttaminen voimaan, Petsamon liittäminen Neuvostoliittoon, suomalaisten aiheuttamien vahinkojen ”50-prosenttinen korvaaminen”, saksalaisten karkottaminen maasta ja armeijan demobilisaatio. Näin vaatimus ehdottomasta antautumisesta ei koskenut Suomea, minkä on katsottu tukevan käsitystä Suomen erillissodasta. Toisaalta Suomen tuleva asema kuitenkin ratkaistiin vasta 1944 torjuntataisteluissa. Myös Pariisin rauhansopimukseen 1947 kirjattiin yksiselitteisesti Suomen olleen liitossa Saksan kanssa. Epätasa-arvoiset sopimukset
Kiina joutui solmimaan lisää epätasa-arvoisia sopimuksia hävittyään 1856–1860 käydyn toisen oopiumisodan Isolle-Britannialle ja Ranskalle. Vuoden 1858 Tianjinin sopimus antoi ulkomaalaisille oikeuden liikkua Kiinan sisämaassa ja lähestyssaarnajille luvan toimia Kiinassa sekä määräsi Kiinan avaamaan 10 uutta satamaa ulkomaisille kauppialle ja Jangtse-joen kansainväliselle vesiliikenteelle, vapauttamaan oopiumin kaupan sekä luovuttamaan Pekingistä residenssit ulkomaisille lähettiläille. Samana vuonna Venäjä ja Kiina solmivat Aigunin sopimuksen, joka määräsi valtioiden välisen rajan kulun Mantšuriassa. Kiinan hallitus kieltäytyi ratifioimasta Tianjinin ja Aigunin sopimuksia, jolloin Ranska ja Iso-Britannia käynnistivät sotatoimet uudestaan ja miehittivät Pekingin. Kiina pakotettiin allekirjoittamaan Pekingin rauhansopimus, joka sisälsi aiempien sopimusten ehtojen voimaansaattamisen. Lisäksi Kiina joutui luovuttamaan Venäjälle myös Ussuri-joen itäpuoliset alueet. Tätä seurasi taas sarja muiden maiden kanssa tehtyjä vastaavia sopimuksia. Yhdistyneiden Kansakuntien yleissopimus huumausaineiden ja psykotrooppisten aineiden laitonta kauppaa vastaan
Aiemmat huumeidenvalvontasopimukset keskittyivät käyttäjien sijaan huumeiden valmistajiin ja salakuljettajiin. Vuoden 2003 artikkelissaan "The Mechanics and Dynamics of the UN System for International Drug Control" David Bewley-Taylor ja Cindy Fazey selittävät: "Vuoden 1988 Yleissopimus oli yritys saavuttaa poliittinen tasapaino huumeita kuluttavien ja tuottavien maiden välillä. Laittoman tarjonnan tukahduttaminen ei siten ollut vain tuotantomaiden (esim. Aasian ja Etelä-Amerikan kehitysmaat), vaan myös kuluttajamaiden (esimerkiksi Euroopan ja Pohjois-Amerikan teollisuusmaat) vastuulla." Luettelo välirauhansopimuksen perusteella lakkautetuista järjestöistä
Välirauhansopimuksen korvanneeseen Pariisin rauhansopimukseen sisällytettiin vastaava 8. artikla, jonka mukaan Suomi sitoutui vastaisuudessakin olemaan sallimatta välirauhansopimuksessa kiellettyjen tai vastaavantyyppisten järjestöjen toimintaa. Syyskuussa 1944 annettu niin sanottu ”Castrénin asetus” kuitenkin raukesi Pariisin rauhansopimuksen tullessa voimaan, joten sen jälkeen valtioneuvostolla ei enää ollut valtuuksia järjestöjen lakkauttamiseen vaan lakkauttamisten oli tapahduttava yhdistyslain mukaisesti oikeusistuimen päätöksellä. Pariisin rauhansopimuksen perusteella lakkautettiin vielä 1970-luvun lopulla neljä Pekka Siitoimen perustamaa kansallissosialistista järjestöä. Pekingin rauhansopimus
Brittien ja ranskalaisten tavoitteena sodassa oli ollut polttaa Kielletty kaupunki rangaistukseksi siitä, miten Qing-virka­miehet olivat kohdelleet eurooppalaisia vankeja. Koska suunnitelman toteuttaminen olisi vaarantanut rauhan­sopimusten alle­kirjoittamisen, he kuitenkin päättivät sen sijasta polttaa Kiinan keisarille kuuluneen Kesä­palatsin. Pontiacin kapina
Nähdessään liittonsa murenevan Pontiac asetti toivonsa ranskalaisten apuun brittien lyömiseksi. Tämä toive raukeni turhana. Lokakuussa 1763, vajaa puoli vuotta kapinan alkamisesta, Pontiac sai kirjeen ranskalaiselta majuri de Villiersilta, joka kehotti ottawapäällikköä luopumaan turhasta verenvuodatuksesta ja elämään rauhassa brittien kanssa kuten ranskalaiset. Pariisissa tehty rauhansopimus oli virallisesti päättänyt seitsenvuotisen sodan kahden eurooppalaisen suurvallan välillä. Kuningas Yrjö III kielsi samana vuonna antamassaan julistuksessaan uudisasukkaiden muuton Appalakkien länsipuolelle. Tämä tieto sai Pontiacin luopumaan Fort Detroitin piirityksestä, mutta ei kuitenkaan taisteluista. Hänen sotaliittonsa väkivaltaisuudet jatkuivat seuraavan vuoden loppupuolelle. Syyskuussa 1764 suurin osa wyandoteista ja ottawista vetäytyi kapinasta. Ohion delawaret, senecat ja shawneet tekivät samoin kuukautta myöhemmin. Pyreneiden rauha
Pyreneiden rauha solmittiin Ranskan ja Espanjan välillä vuonna 1659. Rauhansopimuksella päättyi maiden välillä vuodesta 1635 jatkunut sotatila, joka oli alkanut kolmikymmenvuotisen sodan myötä ja jatkunut sen jälkeenkin. Sopimuksen perusteella Roussillon ja suurin osa Artoista sekä Flanderin Gravelines liitettiin Ranskaan. Lisäksi Espanjan Filip IV:n oli tunnustettava Ranskan Westfalenin rauhassa saamat aluevoitot. Sopimus solmittiin Bidasoajoen Konpantzia-nimisessä saaressa. Suuri siirtomaasota
Suuri siirtomaasota tai ranskalais- ja intiaanisota oli Ranskan ja Ison-Britannian välillä käyty sota Pohjois-Amerikassa vuosien 1754 ja 1763 välillä. Ohiojoen laakson hallinnasta alkanut sota levisi muutaman vuoden jälkeen myös mantereen ulkopuolelle ja Euroopassa alkanut sota tuli tunnetuksi seitsenvuotisena sotana. Sota päättyi Pariisin rauhansopimukseen, jolla Ranska menetti alueensa Pohjois-Amerikassa. Regensburgin rauhansopimus
Regensburgin rauhansopimus päätti Espanjan ja Ranskan välisen sodan. Sopimus solmittiin 15. elokuuta 1684 Regensburgin kaupungin dominikaanikonventissa, ja solmijoina olivat toiselta puolelta Ranskan kuningas Ludvig XIV ja toiselta puolelta Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Leopold I sekä Espanjan kuningas Kaarle II. Lopullisessa sopimuksessa kuningas Ludvigin annettiin pitää unionin kautta saamansa alueet, kuten Strasburg ja Luxemburg, kun taas Kortrijk ja Diksmuide (nykyään Belgiaa), palautettiin Espanjalle. Rauha ei kuitenkaan ollut ehdoton, vaan ainoastaan kahdenkymmenen vuoden aselepo. Pariisin alueliitos 1860
Aiheena alueliitokseen olivat Pariisissa Georges-Eugène Haussmannin johdolla suoritetut laajat uudisrakennustyöt, Alueliitoksesta päätettiin Napoleon III:n 16. kesäkuuta 1859 annetulla lailla, "Loi sur l'extension des Limites de Paris" ("Laki Pariisin rajojen laajentamisesta.") Acadia
Utrechtin sopimuksessa vuonna 1713 Acadia luovutettiin Isolle-Britannialle, jolloin Acadia nimettiin uudelleen Nova Scotiaksi. Utrechtin sopimus ja siihen liitetty Englannin kuningatar Annan kirje takasivat acadialaisille mahdollisuuden lähteä Nova Scotiasta ilman erillisiä ehtoja. Samaan aikaan Ranska pyrki houkuttelemaan siirtolaisia muuttamaan Saint Johnin ja Cape Bretonin saarille, joista jälkimmäinen oli korvannut Placentian ranskalaisten kaupankäynnin keskuksena. Saarten hankalien elinolosuhteiden takia suurin osa Nova Scotiassa asuvista acadialaisista päätti kuitenkin jäädä aloilleen. Englantilaisia asukkaita sen sijaan ei ollut Nova Scotiassa vielä nimeksikään. Englantilaiset yrittivätkin estää acadialaisia lähtemästä Nova Scotiasta, sillä muuten alueelle ei olisi jäänyt tarpeeksi maanviljelijöitä. Lisäksi englantilaiset pelkäsivät acadialaisten mukanaan viemien kauppasuhteiden vaikuttavan Cape Bretonin saaren ja muiden alueiden valtasuhteisiin. Ranskalaiset puolestaan ajattelivat, että jäämällä Nova Scotiaan, acadialaiset estäisivät alueen englantilaisen kolonisaation. Vietnamin sota
Tammikuussa 1973 solmittiin Pariisin rauhansopimus, jossa Yhdysvallat vetäytyi Vietnamista ja taistelut lakkasivat Etelän ja Pohjoisen välillä. Vietkong ja Pohjois-Vietnam aloittivat kuitenkin joulukuussa 1974 hyökkäyksen, Ho Chi Minh -kampanjan, joka päättyi Etelän tappioon. Pariisin meridiaani
Washingtonin konferenssissa vuonna 1884 sovittiin kansain­välisestä nolla­meridiaanista. Konferenssiin osallistuneet Ranskan ja Ison-Britannian edustajat kiistelivät siitä, oliko sellaiseksi valittava Pariisin vai Greenwichin meridiaani. Molemmat kulkivat maansa huomattavimman observatorion kautta.