Kuka perusti Osmanien valtakunnan?
Osmanien valtakunta
Turkkilaiset nousivat Vähässä-Aasiassa, kun seldžukit vuonna 1071 kukistivat Manzikertin taistelussa Bysantin joukot. Heimon yksi haara perusti tämän jälkeen Rūmin sulttaanikunnan. Vuonna 1301 rum-seldžukkien soturiyhteisön johtaja Osman I (Uthmān) otti sulttaanin arvonimen ja julisti maan itsenäiseksi Ottomaanivaltioksi pääkaupunkinaan Söğüt. Murad I:n aikana osmanit valtasivat Edirnen, jonka jälkeen suurvisiiri Çandarlı Halil pašša loi valtakunnalle uuden armeijan janitsaarit.
Fatma Sultan
Fatma Sultan, joskus myös Fatima Sultan, (1605/1606 Istanbul, Osmanien valtakunta – 1667/1670 Istanbul, Osmanien valtakunta) oli Osmanien valtakunnan kuningashuoneen prinsessa, joka tunnetaan useista poliittisista avioliitoistaan. Fatma Sultan oli sulttaani Ahmed I:n ja tämän puolison Kösem Sultanin tytär. Osmanien interregnum
Mehmed saattoi viimein julistaa itsensä Osmanien valtakunnan sulttaaniksi. Sisällissota oli yksi useista perimyssodista ja -kiistoista sekä veljessurmista, joita Osmanien valtakunnassa koettiin. Osmanien interregnum
Osmanien valtakunta jakautui poikien kesken. Vanhin pojista Süleyman hallitsi pohjoista Kreikkaa, Bulgariaa ja Traakiaa, ja hän piti pääkaupunkinaan Edirneä. Toinen pojista İsa julisti itsensä Bursan itsenäiseksi valtiaaksi ja Mehmed, jonka tilukset olivat suurimmat, perusti sulttaanikunnan Amasyaan. Musa jäi vielä Timur Lenkin vangiksi, kuten myös Mustafa, joka vapautui 1405 ja joka yritti nostaa uuden kapinan 1415. Aasian historia
Arabien valtakausi päättyi kun nykyisten turkkilaisten kielelliset esivanhemmat seldžukit saapuivat Vähään-Aasiaan Keski-Aasiasta 1000-luvun alussa. Osmanien valtakunta oli heidän perillisiään. Islamilainen maailma koki toisen vakavan takaiskun mongolien hävittäessä Lähi-itää 1200-luvulla. Vakavin yksittäinen isku lienee ollut Bagdadin hävitys. Mongolit ilmeisesti lopettivat Mesopotamian alueen korkeakulttuurien pitkän historian. Vuosituhansia vanha kastelukanavien verkosto rappeutui pysyvästi, eikä sitä enää korjattu. Valtavat alueet muuttuivat viljelysmaasta aavikoiksi. Toiseksi syyksi tähän on esitetty maaperän suolan lisääntymistä, joka on yleinen ilmiö keinokastelluilla seuduilla. Joka tapauksessa Mesopotamian alueen kanavaverkosto rappeutui jotakuinkin mongolien hyökkäyksen aikoihin. Osmanien valtakunta
Nuorturkkilaiset tekivät Turkissa vallankumouksen 24. heinäkuuta 1908. Sulttaani Abd-ul-Hamid II yritti vastavallankumousta, jolloin nuorturkkilaiset erottivat hänet 27. huhtikuuta 1909. Assur-Uballit I
Assur-Uballit I oli Assyrian kuningas, joka hallitsi 1365–1330 eaa. Hän perusti ensimmäisen Assyrian valtakunnan ja aloitti Keski-Assyrian kauden. Yhdessä heettiläisten kanssa hän tuhosi Mitannin ylivallan ja hävitti Niniven. Myöhemmin hän liittoutui kassiittien kanssa ja päätti heettiläisten ja hurrilaisten valltakauden.
Assur-uballit I antoi tyttärensä Muballiṭat-Šērūan avioliittoon Babylonian kuninkaan Burna-Burialish II:n kanssa. Bysantin ja osmanien sodat
Harvinainen valtioiden välille perustettu liitto ei kestänyt, vaan Mehmed I:n kuolema ja Murad II:n nousu valtaistuimelle samanaikaisesti Johannes VIII:n nousun Bysantin valtaistuimelle kanssa vuonna 1421 johtivat maiden välisten suhteiden huononemiseen. Kumpikaan johtaja ei ollut tyytyväinen vallinneeseen tilanteeseen. Johannes VIII Palaiologos teki harkitsemattoman liikkeen nostattamalla kapinan ottomaanien valtakuntaa vastaan: eräs Mustafa, jonka bysanttilaiset olivat vapauttaneet, väitti olevansa Bayezidin kadonnut poika. Vastoin kaikkia odotuksia Mustafa onnistui kokoamaan Euroopassa tuekseen huomattavan sotajoukon, joka päihitti Murad II:n alaiset. Muradin raivoisa vastus lopulta murskasi tämän nousukkaan, ja vuonna 1422 alkoivat Thessalonikin (1422–1430) ja Konstantinopolin piiritykset. Mustafa II
Mustafa II (6. helmikuuta 1664 – 28. joulukuuta 1703) oli Osmanien valtakunnan sulttaani vuodesta 1695 vuoteen 1703. Hän oli sulttaani Mehmed IV:n poika ja luopui vallasta vuonna 1703 veljensä Ahmed III:n hyväksi. Valtakautensa loppupuolella yritti palauttaa sulttaanin vallan, joka oli ollut symbolista 1600-luvun keskivaiheilta asti, jolloin Mehmed IV oli luovuttanut vallan suurvisiirille. Mustafa II:n toiseen suunnitelmana saada vaihtoehtoinen pohja vallallensa saavuttamalla ratsuväkeen kuuluvien timarien uskollisuus, mutta näiden ratsumiesten asema oli koko ajan muuttumassa heikommaksi eikä hän onnistunut vallanpalautuksessa vaan häntä vaadittiin luopumaan kruunusta. Turkin historia
Kun turkkilaiset olivat voittaneet Bysantin valtakunnan Manzikertin taistelussa vuonna 1071 he alkoivat hylätä paimentolaisjuuriaan, saivat pysyvämmän roolin Anatoliassa ja synnyttivät Seldžukkien valtakunnan. Valtakunta ei kuitenkaan kestänyt pitkään, sillä vuoteen 1243 mennessä mongolit olivat voittaneet seldžukkiarmeijat, ja hiljalleen valtakunnan mahti hiipui. Seldžukkien vanavedessä Osman I:n hallitsema pieni turkkilainen ruhtinaskunta kehittyi osmanien valtakunnaksi ja täytti romahtaneiden seldžukkien ja bysanttilaisten jättämän tyhjiön. Jo 1300-luvulla osmannien valtakuntaan kuului suurin osa sekä Anatoliasta että Balkanin niemimaasta. Bysantti pysyi kuitenkin itsenäisenä pienvaltiona vuoteen 1453 saakka, jolloin osmannit valloittivat loputkin siitä ja tekivät sen pääkaupungista, Konstantinopolista, oman pääkaupunkinsa, jonka nimeksi tuli Istanbul. Turkki
Kun turkkilaiset olivat voittaneet Bysantin armeijan Manzikertin taistelussa vuonna 1071 he alkoivat hylätä paimentolaisjuuriaan, saivat pysyvämmän roolin Anatoliassa ja synnyttivät Seldžukkien valtakunnan. Valtakunta ei kuitenkaan kestänyt pitkään, sillä vuoteen 1243 mennessä mongolit olivat voittaneet seldžukkiarmeijat, ja hiljalleen valtakunnan mahti hiipui. Seldžukkien vanavedessä Osman I:n hallitsema pieni turkkilainen ruhtinaskunta kehittyi osmanien valtakunnaksi ja täytti romahtaneiden seldžukkien ja bysanttilaisten jättämän tyhjiön. Jo 1300-luvulla osmanien valtakuntaan kuului suurin osa sekä Anatoliasta että Balkanin niemimaasta. Bysantti pysyi kuitenkin itsenäisenä pienvaltiona vuoteen 1453 saakka, jolloin osmanit valloittivat loputkin siitä ja tekivät sen pääkaupungista, Konstantinopolista, oman pääkaupunkinsa, jonka nimeksi tuli İstanbul. Kreikan–Turkin sota (1919–1922)
Sodan geopoliittinen tausta liittyy Osmanien valtakunnan hajottamis­hankkeeseen, joka oli välitön seuraus ensimmäisestä maailman­sodasta ja Osmanien toimista Lähi-idän sota­näyttämöllä. Osana jako­suunnitelmaa Triple Entente lupasi Kreikalle maa-alueen Smyrnan ympäriltä. Sodan aikana Turkin osmani­hallitus luhistui täysin ja suuri osa sen alueista jaettiin voittaja­valtioille Sèvresin rauhan­sopimuksella 10. elokuuta 1920. Osmanien arkkitehtuuri
Osmanien arkkitehtuuri on Osmanien valtakunnan arkkitehtuuria, joka kehittyi Bursassa ja Edirnessä 1400- ja 1500-luvuilla. Se kehittyi seldžukkien arkkitehtuurista ja sai vaikutteita persialaisesta, bysanttilaisesta ja mamelukkien islamilaisesta arkkitehtuurista. Akaba
Osmanien valtakunta valtasi Aqaba vuonna 1514 pyhiinvaeltajien turvaamiseksi. Osmanien valtakunnan aikana pääasiallinen pyhiinvaellusreitti siirtyi kuitenkin kulkemaan Ma’anin kautta Aqaban sijaan, mutta sitä käytettiin ajoittain kun pääasiallinen reitti oli uhattu. Vuonna 1840 Ibrahim paššan joukot miehittivät kaupungin ja päätyivät lopulta sopimukseen Osmanein kanssa egyptiläisten pyhiinvaeltajien turvaamisesta miehityksensä oikeutukseksi. Pyhiinvaellusreitin merkitys väheni kuitenkin edelleen Suezin kanavan valmistuttua vuonna 1866 ja Hijazin rautatien avauduttua vuonna 1905. Brittien miehitettyä Egyptin vuonna 1888 Osmanien ja brittien välinen raja oli epäselvä. Osmanit sijoittivat Aqapaan varuskunnan vuonna 1892. Tammikuussa 1906 maiden välille puhkesi kriisi brittien yritettyä perustaa rajavartioaseman Umm Rashrashiin nykyisessä Eilatissa. Painostuksesta Osmanien sulttaani Abd-ul-Hamid II hyväksyi lopulta Sinain ja Osmanien valtakunnan toisistaan erottavan hallinnollisen rajan, joka kulki hieman Akaban länsipuolelta. Laillisesta rajasta ei kuitenkaan tehty sopimusta, mikä muodosti ongelmia myöhemmin. Osmanit alkoivat myös varautua tuleviin konflikteihin vahvistamalla puolustuksiaan Akabassa. Kaarle V (keisari)
Vuonna 1529 osmanit yrittivät valloittaa Wienin, mutta epä­onnistuivat, ja näin muslimien eteneminen Keski-Euroopassa saatiin pysäytetyksi. Kaarlen ja Suleimanin kamppailu Välimeren herruudesta ratkesi kuitenkin sulttaanin hyväksi, vaikka espanjalaiset saavuttivatkin voittoja ja onnistuivat muun muassa valloittamaan Tunisin vuonna 1535. Osmanien laivasto hallitsi itäistä Väli­merta voitettuaan Prevezan taistelun vuonna 1538 ja vielä ylivoimaisemmin Kaarlen kuoleman jälkeen vuonna 1560 käydyn Djerban taistelun jälkeen. Samaan aikaan islamilaiset barbareskit, jotka toimivat sulttaanin vallan ja valvonnan alaisina, tekivät toistuvasti tuhojaan Espanjan ja Italian rannikoilla, lamauttivat Espanjan merikaupan ja nakersivat Habsburgin vallan perustuksia. Stanford J. Shaw
Hänen aviopuolisonsa Ezel Kural Shaw osallistui teoksen "History of the Ottoman Empire and Modern Turkey" kirjoittamiseen. Teosta on arvosteltu laajasti asiavirheistä ja poliittisen kannan ottamisesta erityisesti osmanien ajan viimeisen vuosisadan ja Armenian kansanmurhan kohdalla. Shawit muun muassa esittivät, ettei kansanmurhaa olisi tapahtunut, vaan Osmanien valtakunta päinvastoin teki kaikkensa suojellakseen pakkosiirtämiään armenialaisia, joita puolestaan Shawit syyttivät "perusteettomien joukkomurhatarinoiden keksimisestä". Monet muut Osmanien valtakuntaan ja Turkin historiaan erikoistuneet historioitsijat, kuten Colin Imber, Speros Vryonis ja V. L. Ménage ovat arvostelleet Shawia Turkin historian valkopesemisestä. Osmanien interregnum
Anatoliassa kuitenkin Muratia tukenut arvovaltainen Mihaloğlu (Osmanien valtakuntaa perustamassa olleen emiiri Köse Mihalin jälkeläinen) suostutteli Mustafan liittolaisia pettämään herransa ja siirtymään Muradin puolelle. Myös osa Mustafaa tukeneista, kuten Cüneyt Bey, päätti hylätä hänet. Mustafa luopui toivostaan ja pakeni Rumeliin Muradin joukkojen takaa-ajamana. Murad II:n armeija sai Mustafan lopulta kiinni ja hänet teloitettiin. Mahmud II
Kreikka oli kuulunut Osmanien valtakuntaan 1400-luvun Bysantin valtakunnan romahtamisesta lähtien. Joittenkin kreikkalaisten oli onnistunut ajan myötä nousta huomattaviin asemiin valtakunnassa, mutta oli myös niitä, jotka halusivat irti eri kansaan ja eri uskontoon kuuluvien herrojen alaisuudesta. Vuonna 1814 perustettiin itsenäisyyttä ajamaan Odessassa Venäjällä seura nimeltä Etairia Filike, joka levisi nopeasti ulkokreikkalaisten keskuudessa. Kreikassakin liike sai erityisesti Peloponnesoksen niemimaalla useita vaikutusvaltaisiakin tukijoita, kuten kleftipäällikkö Theodore Kolokotroniksen, Manin kuvernöörin Petrobey Mavromikaliksen ja Patraksen piispan Germanoksen. Liikkeen johtoon kaavailtiin aluksi Venäjän ulkoministerinä toimivaa Ioannis Kapodistriasta, mutta hänen kieltäydyttyään tehtävään valittiin Venäjän armeijan upseerina toimiva Aleksandros Ypsilantis. Helmikuussa vuonna 1821 Ypsilantiksen johtamat joukot hyökkäsivät Prut -joen yli osmanien alueelle. Pian tämän jälkeen piispa Germanos nosti kirkon salkoon vallankumouslipun Kreikan vapaussodan alkamisen merkiksi. Beerseba
Beerseba palaa historiankirjoihin vasta Osmanien valtakunnan vallattua alueen Egyptin mamelukeilta vuonna 1514. Osmanien valta aavikolla oli lähinnä muodollinen ja Negevin todellisia hallitsijoita ovat alueen beduiiniheimot, joille Beerseban alueella oli ilmeisesti jonkinlaista merkitystä. Vuonna 1841 Egyptin Ibrahim pašša ja osmanit sopivat Egyptin hallitsevan eteläistä pyhiinvaellusreittiä Siinain niemimaan läpi ja he hallitsivat näin Aqabaa ja Rafahia. Beersebasta tuli osmanien hallitsema raja-aluetta. Sen strateginen merkitys lisääntyi brittien vallattua Egyptin vuonna 1882. Osmanit pyrkivät nyt takaamaan paikallisten beduiinien uskollisuuden ja Beerseban piirikunta eli "qada" perustettiin vuonna 1900. Alkuperäisen kaupunkisuunnitelman loivat insinöörit Sa’id Effendi al-Nashashibi ja Effendi al-Nashashibi apunaan kaksi ulkomaalaista insinööriä. Vuosina 1900–1903 Beersebaan rakennettiin esimerkiksi parakit ja vuoden 1904 jälkeen valmistui moskeija ja koulu. Vuonna 1902 kaupungissa oli 300 asukasta. Vuonna 1906 valmistui puolestaan mylly ja suurmoskeija ja vuonna 1914 saksalaisten rakentama kapearaiteinen rautatie Jerusalemiin ja Jaffaan. Beduiineja kannustettiin asettumaan aloilleen esimerkiksi myöntämällä heille maata. Armenia
Seldžukit ja heidän seuraajansa osmanien valtakunta hallitsivat aluetta vuodesta 1071. Uusi armenialaisvaltio, Kilikian armenialaiskuningaskunta eli Vähä-Armeenia syntyi Välimeren rannalle Kilikiaan. Se oli eurooppalaisten liittolainen ristiretkien ajan taisteluissa nousevaa muslimivaltaa vastaan kunnes joutui turkkilaisten mamelukkien käsiin vuonna 1375. Kilikian armenialaiskuningaskunnan valtakaudella luotiin klassista taidetta ja kirjallisuutta, ja meriyhteys rohkaisi monia armenialaisia muuttamaan länteen, muihin Välimeren maihin ja jopa Hollantiin asti. Tanzimat
Tanzimat (”uudelleenjärjestäminen”) on nimitys sarjalle uudistuksia, jotka toteutettiin Osmanien valtakunnassa Abdul Mejid I:n ja Abd-ul-Azizin sulttaanikausilla vuosien 1839–1876 välillä. Uudistusten tarkoituksena oli modernisoida valtakuntaa eurooppalaisten esikuvien pohjalta. Ertuğrul
Ertuğrul (1191/1198 – 1281), tunnetaan myös nimellä Ertoğrul, oli Osmanien valtakunnan perustajan Osman I:n isä. Ertuğrul oli Oğuzin turkkilaisen Kayı-heimon johtaja. Hänen saapumisensa Rümin sultanaatin avuksi taistelussa Bysanttia vastaan 400 hevosmiehensä kanssa Anatoliaan Mervistä käynnisti tapahtumaketjun, joka johti Osmanien valtakunnan syntymiseen. Poikansa Osmanin tavoin häntä kutsuttiin usein arvonimellä "Ghazi", islamin suuri soturi. Mehmed pašša Sokolović
Mehmed nimitettiin diplomaattisen ja sotilaallisen menestyksensä ansiosta valtakunnan korkeimpaan virkaan, suurvisiiriksi Suleiman Suuren aikana 28. heinäkuuta 1565. Hän oli valtakunnan todellinen hallitsija Suleimanin pojan Selim II:n aikana. Selimin aikana Osmanien valtakunta ja Venäjä sotivat keskenään ensimmäisen kerran, kun Venäjä oli vallannut Astrahanin kaanikunnan. Mehmed pašša kehitti uskaliaan suunnitelman, joka onnistuessaan olisi ratkaissut monta ongelmaa. Hänen ajatuksenaan oli järjestää sotaretki Don- ja Volga-jokien alajuoksuille, ja rakentaa niiden väliin kanava. Kanava olisi luonut osmaneille yhteyden Mustaltamereltä Kaspianmerelle ja siirtänyt Astrahanin ja jokien eteläpuolisen Kaukasian joko Krimin kaani Devlet I Girayn tai osmanien hallintaan. Samalla Osmanit olisivat saaneet jalansijan Kaspianmerelle Persiaa vastaan. Vuonna 1569 tehty Astrahanin sotaretki päättyi kuitenkin turkkilais-tataariarmeijan karvaaseen tappioon, joskin seuranneissa rauhanneuvotteluissa Mehmed pašša sai ajettua läpi joitakin sodalle asetettuja tavoitteita. Osmanien valtakunta
1500-luvulla siihen liitettiin Selim I:n (1512–1520) alaisuudessa Egypti, Hijaz (Mekan ja Medinan alueet), Palestiina, Algeria ja alueita Punaisen meren rannalta. Suleiman I Suuren (1520–1566) aikana Ottomaanien valtakuntaan liitettiin lisäksi Välimeren rantakaistale Egyptistä Tunisiaan, Kaksoisvirran maa, Unkari ja alueita Euroopassa aina Wieniin asti. Osmaninturkki
Osmaninturkkia kirjoitettiin arabialaisella kirjaimistolla, ja siinä oli niin paljon arabialaisia, kreikkalaisia ja persialaisia lainasanoja, että tavallisen kansalaisen oli vaikea ymmärtää sitä. Vuonna 1928, Turkin tasavallan perustamisen myötä (1923), vaihdettiin käyttöön latinalaiset aakkoset, ja lainasanoista pyrittiin eroon; tosin niitä on edelleen paljon arkisanastossa. Ibrahim I
Ibrahim I (5. marraskuuta 1615 – 12. elokuuta 1648) (arabiaksi ابراهيم الأول) oli Osmanien valtakunnan sulttaani vuodesta 1640 kuolemaansa asti. Mesopotamia
Kaupunkivaltiot nousivat ja toivat taloudellista ja poliittista vakautta. Akkadin valtakunta syntyi 2350 eaa. ja Akkadin ja Marin kaupungit kasvoivat nopeasti. Arkkitehtuurista ja kuvanveistosta kehittyi koristeellista, ja useita tärkeitä keksintöjä tehtiin, kuten sotavaunu, purjevene ja sylinterileimasin. Sargon Suuren tytär Enheduanna on varhaisin nimeltä tunnettu kirjailija. Marin kirjastossa oli yli 20 000 nuolenpääkirjoitustaulua.
Keskimmäisellä pronssikaudella 2119–1700 eaa. laajenivat assyrialaiset Assurin, Nimrudin, Šarrukinin, Durin ja Ninivein kuningaskunnat. Babylonian dynastia nousi ja toi kaupankäyntiä ja sotia. Gutilaiset kukistivat Akkadin valtakunnan ja hallitsivat Mesopotamian politiikkaa kunnes Sumer löi heidät. Amorilaiset tunkeutuivat Mesopotamiaan osittain rauhanomaisesti, osittain aseiden voimalla toisen vuosituhannen eaa. vaihteen tienoilla. He valtasivat vanhoja valtioita ja perustivat uusia, ja antoivat näin kuoliniskun sumerilaisten poliittiselle vallalle. Hammurabi hallitsi aluetta 43 vuoden ajan 1700-luvulla eaa. Hänet muistetaan Hammurabin laista. Babylonin kaupungista tuli alueen johtava älyn ja taiteiden keskus. Babylonin valtasivat heettiläiset, joita seurasivat kassiitit. Muinaisheettiläisen valtakunnan heikennyttyä nousi Mitanni suurvallaksi. Osman II
Osman II (3. marraskuuta 1604 − 20. maaliskuuta 1622) oli Osmanien valtakunnan sulttaani vuodesta 1618 kuolemaansa asti. Turkin historia
Osmanien valtakunta oli 623-vuotisen historiansa aikana vuorovaikutuksessa niin itäiseen kuin läntiseenkin maailmaan. 1500- ja 1600-luvuilla se kuului maailman voimakkaampiin poliittisiin entiteetteihin, ja joutui usein törmäyskurssille Itä-Euroopan valtioiden kanssa hankkiessaan tasaisesti lisää alueita Balkanilta ja Puola-Liettuan eteläosista. Valakia
Kun koko Balkan oli osmanien vallassa ja Konstantinopoli kukistunut Mehmed II:lle 1453, romanialaisten ruhtinaskunnat joutuivat alistumaan Osmanien valtakunnan herruuteen kolmeksi vuosisadaksi. Mikael Rohkea yhdisti 1600-luvulla kolme ruhtinaskuntaa lyhyeksi ajaksi, muttei saavuttanut itsenäisyyttä. Turkkilaisille maksetut verot sallivat Valakian ja Moldavian kuitenkin säilyä itsenäisinä. Usman dan Fodio
Usman dan Fodio syntyi 15. joulukuuta 1754 Marattassa lähellä Sokotoa, joka kuului tuolloin Gobirin hausakuningaskuntaan. Hänen perheensä kuului islaminuskoiseen fulanioppineistoon ja hänen isänsä oli imaami. Alueen fulanit kuuluivat Toronkawa-klaaniin, jotka päätyivät Gobirin alueelle Senegambiasta lähteneiden muuttoliikkeiden mukana 1400-luvulla. Usman dan Fodio sai islamilaisen koulutuksen ja hänen myöhempään ideologiaansa vaikuttivat alueella vallinnut väittely islamin luonteesta. Uudistusmieliset uskonoppineet jakautuivat kahteen leiriin, jotka kannattivat väkivaltaista tai väkivallatonta islamin uudistusta alueella. Usman alkoi ottaa osaa uskonnolliseen väittelyyn vuonna 1774 ja hänestä tuli näiden kahden leirin keskitien kannattaja. Usman uskoi olevansa "mujaddid", eli Allahin lähettämä islamin uudistaja, jollaisia ilmeni muutamien satojen vuosien välein ja joiden tehtävä oli valmistella mahdin saapumista. Usman saarnasi Gobirissa, sekä lähistön Zamfaran ja Kebbin kuningaskunnissa kannattajilleen, jotka uskoivat hänen olevan mujaddideista viimeinen. Tärkä osa hänen saarnaustaan oli polyteismin kitkeminen paikallisesta islamista ja myös perinteisiä uskoja harjoittavien käännyttäminen. Osmanien valtakunta
Krimin niemimaan omistus, Balkanin ja Mustanmeren hallinta sekä Venäjän halu saada lämpimänveden satama Mustanmeren rannalta ja näin ympärivuotinen kulku Välimerelle olivat kysymyksiä, joiden vuoksi Venäjä ja Osmanien valtakunta kävivät keskenään monta sotaa samoilla alueilla. Samat kysymykset olivat syynä myös Krimin sodan syttymiseen, vaikka pinnalta katsoen syy oli uskonnollinen. Vuonna 1774 Kutšuk Kainardžissa solmitun rauhan mukaan osmanit sallivat Venäjälle oikeuden rakentaa ortodoksinen katedraali Istanbuliin. Venäläiset, jotka kokivat olevansa ortodoksisen kirkon suojelijoita, laajensivat tämän oikeuden kattamaan koko Osmanien valtakunnan alueilla asuvien ortodoksien edunvalvontaa ja julistivat Venäjän ortodoksien suojelijaksi turkkilaisten alueilla. Osmanit kuitenkin kiistivät tällaisen oikeuden olemassaolon ja uusi sota alkoi lokakuussa 1853. Osmanien valtakunta
Wien yritettiin vallata uudelleen 1683 suuressa Turkin sodassa, jossa osmanit ajettiin lopullisesti Tonavan eteläpuolelle. Osmanien valtakunta
Valtakunnan rappeutumisen perussyy oli, että hovi etääntyi kansasta. Sulttaani saattoi joutua perinpohjaisesti virkamiehistön (suurvisiirin) manipuloimaksi. Lopulta usea hallitsija keskittyi haareminsa ja virkamiehistön sisäisten juonittelujen sekä huvittelujen maailmaan. Tästä teki havaintoja vuonna 1600 hovissa vieraillut englantilainen diplomaatti Sir Thomas Sherley. Kun myös sulttaanin pojat elivät suljetussa hovissa, he eivät saaneet tulevissa tehtävissään tarpeellisia hallitustaitoja tai tietoja kansan elämästä. Selim II
Selimin aikana Osmanien valtakunta kohtasi sodassa ensimmäistä kertaa tulevan kiistakumppaninsa Venäjän, joko oli turkkilaisille merkinnyt aiemmin vain kauppakumppania. 1550-luvulla Venäjän laajeni pohjois-Kaukasiaan, jota Osmanien valtakunta ja sen vasalli ja liittolainen Krimin kaanikunta pitivät etupiireihinsä kuuluvana. Krimin kaanikunta oli sotinut Venäjää vastaan jo pitkään, mutta osmanien ensimmäiset sotatoimet alkoivat keväällä 1569, jolloin turkkilaisten ja Krimin tataarien muodostama sotaretkikunta marssi Don- ja Volga-jokien väliselle alueelle. Sotaretkeen sisältyi olennaisesti suunnitelma joet yhdistävän kanavan kaivamiseksi, jonka valmistuttua entinen Astrahanin kaanikunta voitaisiin vallata venäläisiltä. Jokien alajuoksujen hallinta ja niiden välisen kanavan valmistuminen olisi merkinnyt koko niiden eteläpuolisen Kaukasian hallintaa sekä suoraa vesikulkureittiä Mustanmeren ja Kaspianmeren välille. Sotaretkeä ja kanavan kaivamistöitä vaikeuttivat puutteellinen huolto ja aromaastosta johtuvat vaikeat elinolosuhteet sekä tataarien ja turkkilaisten välillä ollut epäluottamus enemmän kuin venäläisten vastatoimet. Syksyn lähestyessä osmani- ja tataariarmeijoille annettiin vetäytymiskäsky ja ne poistuivat Astrahanista marssien suuren ja kuivan aroalueen halki. Turkkilaisten ja tataarien keskinäiset välit heikkenivät kärsivät ja osmaniarmeija koki suurimmat tappionsa nälästä ja vesipulasta johtuen paluumarssin aikana. Ensimmäinen Venäjän ja Osmanien valtakunnan yhteenotto päättyi jälkimmäisen sotilaalliseen tappioon, vaikka seuranneissa neuvotteluissa osmanit saivat ajettua läpi osan sodalle asettamistaan tavoitteista. Baban
1700-luvulta 1800-luvulle Babanien emiirikunnan historiaa leimasi kilpailu muiden kurdiruhtinaskuntien kuten Botanin ja Soranin kanssa, sekä Osmanien valtakunnan ja Persian välinen kilpailu alueella. Babanin tuki Khana Paššan valtakaudella Osmanien Bagdadin "walille" osoittautui ratkaisevaksi näiden Persian vastaisen sodan aikana 1723-1747. Hänen seuraajansa Sulayman Paššan valtakaudella Babanien emiirikunta käsitti Koyn sanjakin ja suuria alueita Länsi-Persiasta. Babanien valta oli kuitenkin huteralla pohjalla suvun sisäisen kilpailun takia. Osmanit ja persialaiset tukivat omia suosikkejaan toisiaan vastaan ja hallitsijat vaihtuivatkin usein vain muutamien vuosien tai jopa kuukausien välein. Babanien vaikutusvalta kärsi merkittävästi Osmanien valtakunnan uudistuksista ja rajasopimuksista Persian kanssa vuosina 1823 ja 1847. Babanien hallitsijoiden autonomia päättyi Aḥmad Pašša Babanin tappioon Ḵoyissa vuonna 1847, jolloin hänen hallitsemansa alue liitettiin kiinteästi Osmanien valtakuntaan. Osmanit asettivat valtaan hänen veljensä Abd-Allah Paššan arvonimellä "qāʾem-maqām", mutta hänetkin vaihdettiin turkkilaiseen virkamieheen vuonna 1851. Babanien hallitsijoiden jälkeläisiä elää yhä Sulaimaniyyan alueella. Mehmed IV
Mehmed IV (osmaniturkiksi محمد رابع, "Meḥmed-i rābi‘", 2. tammikuuta 1642 – 6. tammikuuta 1693) oli Osmanien valtakunnan sulttaani vuodesta 1648 vuoteen 1687. Mehmed nousi valtaistuimelle kuusivuotiaana, jolloin valta ei käytännössä ollut hänen käsissään. Hänen valtakautensa kolmea ensimmäistä vuotta janitsaarien johtajat manipuloivat hovin virkamiehiä ja hallitsivat näin valtakunnan tapahtumia.
Mehmed IV luovutti suurimman osan sulttaanin toimeenpanovallasta suurvisiirilleen pašša Köprülü Mehmedille. Kreikan ortodoksinen kirkko
Osmanien vallan aikana Kreikan kristityt pysyivät Konstantinopolin ekumeenisen patriarkan alaisuudessa, sillä patriarkaatti jatkoi toimintaansa vallatussa kaupungissa. Osmanit käyttivät kirkollista hallintoa oman hallintokoneistonsa apuna kristityn kansanosan hallitsemiseksi. Mehmed II Valloittaja valitsi vuonna 1454 ensimmäiseksi osmanivallan aikaiseksi patriarkaksi Gennadios Skholarioksen, koska halusi virkaan lännen vaikutusta vastustavan henkilön, johon voisi paremmin luottaa. Myöhemminkin patriarkan virka täytettiin poliittisin perustein, tai se päätyi sille, joka yksinkertaisesti tarjosi siitä eniten. Merzifonlu Kara Mustafa pašša
Merzifonlu Kara Mustafa pašša () (1634/1635 Merzifon – 25. joulukuuta 1683 Belgrad) oli Osmanien valtakunnan sotilasjohtaja sekä suurvisiiri vuosina 1676–1683. Suurvisiirikautenaan Kara Mustafa pašša pyrki laajentamaan Osmanien valtakunnan alueita syvemmälle Keski- ja Itä-Eurooppaan. Hänet teloitettiin pian tappioon päättyneen Wienin taistelun jälkeen 1683. Hänet tunnetaan erityisesti Suuren Turkin sodan käynnistäjänä ja häviäjänä, ja varsinkin vanhemmassa länsimaisessa historiankirjoituksessa häntä kohtaan on oltu hyvin kriittisiä. Suurvisiirinä hän oli konservatiivinen, mutta onnistui muun muassa aloittamaan osmanien laivaston ajanmukaistamisen. Musa Çelebi
Hajaannuskausi sai alkunsa, kun sulttaani Bayezid I jäi vangiksi Timur Lenkille hävittyään Ankaran taistelun 1402. Osmanien valtakunta jäi käytännössä ilman hallitsijaa ja hallinnollinen tilanne vaikeutui entisestään kun Bayezid kuoli vankeutensa aikana seuraavan vuoden maaliskuussa. Osmanien valtakunta jakautui poikien kesken. Vanhin pojista Süleyman hallitsi pohjoista Kreikkaa, Bulgariaa ja Traakiaa, ja hän piti pääkaupunkinaan Edirneä. Toinen pojista İsa julisti itsensä Bursan itsenäiseksi valtiaaksi ja Mehmed, jonka tilukset olivat suurimmat, perusti sulttaanikunnan Amasyaan. Musa jäi vielä Timur Lenkin vangiksi, kuten myös Mustafa, joka vapautui 1405 ja joka yritti nostaa uuden kapinan 1415. Safavidit
Isma'ilista tuli safavidien dynastian perustaja hänen johtaessaan vuonna 1499 joukon kizilbaš-sotureita Gilanista ensin Šervanšah-dynastian pääkaupunkia Bakua vastaan ja myöhemmin myös Ak Kojunlu-ruhtinaita vastaan. Näin Luoteis-Persian hallitsijaksi noussut Isma'il kruunautti itsensä šaahiksi Tabrizissa laajentaen myöhemmin vielä valtakuntaansa Irakin ja Iranin ylängön alueille. Hän teki myös kaksitoistašiialaisuudesta valtakuntansa valtionuskon. Ennen pitkälti sunnalainen Persia šiialaistui ja šiialaisuudesta tuli myös Persian asukkaiden identiteetin tärkeä osa, joka erotti heidät sunnalaisista ryhmistä, kuten turkkilaisista, uzbekeista ja paštuista. Isma'ilin onnistui lyödä vihollisensa uzbekit vuonna 1510 käydyssä Mervin taistelussa, mutta lopulta hän menetti alueensa Itä-Anatoliassa hänen kärsittyään tappion osmaneille Čalderanin taistelussa vuonna 1514. Isma'il kuoli vuonna 1524. Hänen seuraajakseen nousi tuolloin vain kymmenvuotias Tahmasp I. Kizilbašien eri ryhmittymän kamppailivat vaikutusvallasta ja uzbekit tekivät uusia hyökkäyksiä Persiaan. Čalderanin taistelun jälkeen musketteja ja kenttätykistöä hankkineen Persian armeijan onnistui kuitenkin ajaa uzbekit Amudarjan taakse. Tahmasp kuoli vuonna 1576 ilman selvä'ä seuraajaa, mistä heräsi jälleen valtakamppailu. Trebizondin keisarikunta
Manuel III liittoutui Timur Lenkin kanssa, ja hyötyi siitä timureiden lyötyä osmanit Ankaran taistelussa 1402. Timurideista huolimatta Osmanien valtakunta valloitti Bysantin 1453, eikä Trebizondin keisari Johannes IV voinut kuin puolustautua ja pelätä samaa kohtaloa. Ensin osmaanien sulttaani Murad II koetti valloittaa pääkaupungin meritse 1442, mutta maihinnousu epäonnistui ja torjuttiin. Kun Mehmed II piiritti Belgradia 1456, Amasyan käskynhaltija hyökkäsi Trebizondiin. Vaikka hänet lyötiin, sai hän paljon vankeja, ja vaati heistä kalliit lunnaat. Somalian historia
Majeerteenien sulttaanikunta syntyi 1700-luvun puolivälissä. Obbiasta nousi kaksi huomattavaa hallitsijaa, majeerteenien sulttaani Boqor (kuningas) Osman Mahamuud ja hänen klaaniveljensä sulttaani Yuusuf Ali Keenadiid. Britit tukivat Boqor Osman Mahamuudia, koska tämä suojeli rannikolle haaksirikkoutuneita merimiehiä. Sopimuksillaan sekä karjan, strutsin sulkien ja arabikumin kaupalla majeerteenien sulttaanikunta pysyi itsenäisenä aina 1900-luvulle. Bysantin ja osmanien sodat
Ristiretkeläiset olivat vallanneet Konstantinopolin 1204, ja sen jälkeen Bysantin valtakunta oli hajaannuksen vallassa. Bysantti valtasi Konstantinopolin takaisin vuonna 1261. Samaan aikaan turkkilaisten Rumin sulttaanikunta alkoi menettää vaikutusvaltaansa Vähässä-Aasiassa. Bysantti valtasi Nikean vuonna 1261. Osmanihallitsija Osman I tunsi asemansa vahvaksi ja julistautui sulttaaniksi, minkä jälkeen hänen valtakuntansa tunnetaan Osmanien valtakuntana vuodesta 1299. Bysantin–arabien sotien jälkeen turkkilaiset olivat asettuneet Anatoliaan. Bagdadin rautatie
Rautatien rahoituksesta ja insinöörityöstä vastasivat lähinnä saksalaiset pankit ja yhtiöt, jotka olivat aiemmin 1890-luvulla rakentaneet Anatolian rautatien, joka yhdisti Istanbulin, Ankaran ja Konyan. Radan valmistuminen olisi merkinyt Berliinistä Bagdadiin ulottuvaa rautatieverkkoa. Saksalaiset pyrkivät perustamaan Bagdadiin Persianlahden satamaa. Osmanien valtakunta puolestaan halusi säilyttää valtansa Arabiassa ja pyrki ulottamaan vaikutusvaltaansa Punaisen meren kautta Egyptiin, jota hallitsi Iso-Britannia. Saksalaiset hankkivat pääsyn ja omistajuuden Irakin öljykentille ja rautatie Basraan olisi merkinnyt helpompaa kulkua Saksan siirtomaavallan itäisiin osiin Suezin kanavan ohi. Islamin historia
1500-luvulla osmanit liittivät valtakuntaansa Syyrian, Mekan ja Medinan. Valtion hallintokielenä oli turkki. Persiassa valtaa pitävät Safavidi dynastia omaksui šiialaisuuden. Seuraavalla vuosisadalla osmanit saavuttivat suurimman laajuutensa, mutta valtakunta alkoi heikentyä sisäisesti. Erityisesti muutokset maailmankaupassa heikensivät taloutta. Kurdit
Persiassa syntyi safavidien dynastia vuonna 1501, ja Iranin šaahi Ismail I julisti šiialaisuuden valtakuntansa uskonnoksi. Sen seurauksena Persian ja Osmanien valtakunnan välillä syttyi sota, ja kurdit jäivät kahden tulen väliin. Sunnimuslimeina kurdit tukivat osmaneja, ja kun osmanit voittivat sodan, suurin osa Kurdistanista siirtyi osmanien hallintaan, mutta osa jäi Persialle. Kuusitoista kurdiemiraattia sai Osmanien valtakunnassa virallisen aseman ja "de facto" itsenäisyyden. Osa kurdialueista ei kuitenkaan alistunut osmanien valtaan. Kurdit suostuivat puolustamaan valtakunnan itärajaa ja saivat sen vastineeksi verovapauden. Kurdien tuki osmaneille johti Persian safavidien entistä kovempaan linjaan heitä kohtaan, mikä johti koviin otteisiin sodissa sekä kurdien pakkosiirtoihin. Arabien valtakunta
Voittajat häpäisivät Syyriassa olleet Umaijadien haudat, joista säästettiin vain Omar II:n hauta. Suurin osa suvun jäsenistä jäljitettiin ja tapettiin kuten Marwanin. Abbasidit käyttivät tähän tylyä juonta: He julistivat armahduksen lopuille umaijadeille, joista 80 kerääntyi ottamaan armahduksen vastaan, mutta heidät murhattiinkin. Yksi Hishamin pojanpojista, Abd ar-Rahman I, selviytyi takaa-ajoista ja murhajuonista. Hän perusti Al-Andalusin kuningaskunnan Iberiaan ja julisti perheensä uudeksi Umaijadien kalifaatiksi.
Arabialais-islamilaisen kulttuurin suhteen pätee kehityskulun perustotuus, että kaikki uusi syntyy aiemmasta. Sanalla jatkuvuus voidaan parhaiten kuvata oloja kaikkialla, minne arabit ensimmäisen valloituskautensa kuluessa saapuivat. Arabien valloitukset eivät merkinneet käänteentekevää murrosta Lähi-idän historiassa vaan liittyivät osana jatkumoon, jossa myöhäisantiikin hellenistinen kulttuuri jatkui ja sai vähitellen islamilaistuneen muodon. Hellenismi sai uuden kodin arabian kielessä ja arabialais-islamilaisessa kulttuurissa. Kääntäminen kreikasta arabiaan oli merkittävin yksittäinen syy siihen, että islaminuskoiseen maailmaan 700- ja 800-luvulla syntyi uusi ja pitkälti maallistunut kaupunkilaiskulttuuri. Abbasidien aikana vuosina 786-861 kreikkalaisen kirjallisuuden kääntämisestä oli tullut systemaattista, kalifien sponsoroimaa käännöstoimintaa. Tällöin käännettiin arabiaksi lukematon määrä kreikkalaisten auktoreiden tekstejä; arabeja kiinnosti nimenomaan luonnontieteellinen, lääketieteellinen ja filosofinen kirjallisuus. Antiikin kreikkalaisista tuli muslimien opettajia ja antiikin Kreikan tieteistä ja viisaudesta tuli myös islamilaisen oppineisuuden perusta. Arabien käännosprosessin kohdalla ei kulunut pitkääkään aikaa tekstien kääntämisestä, kun jo arabian kieltä käyttäneet muslimioppineet omissa teoksissaan kehittivät antiikin perintöä edelleen. Arabialais-islamilainen kulttuuri omaksui todella hellenismin hengen, vaikkakin vain muutamaksi vuosisadaksi. 
Myös intialainen kulttuuri ja viisauskirjallisuus vaikutti, joskin vähemmän, arabialaisen kulttuurin muotoutumiseen. Arabit lainasivat intialaisten maanviljelytaitoja, kehittivät niitä valloittamillaan alueilla ja veivät niitä aina Eurooppaan asti. Mutta Intiasta saatiin muutakin: vuoden 770 vaiheilla Bagdadiin saapui joukko intialaisia oppineita mukanaan matemaattisia ja astronomisia sanskritinkielisiä tekstejä. Nämäkin käännettiin kalifin määräyksestä arabiaksi. Joitakin vuosikymmeniä myöhemmin al-Khwarizmi (k. n. 844.) yhdisti toisiinsa kreikkalaisen, persialaisen ja intialaisen matemaattisen ja astronomisen osaamisen ja kehitti sitä merkittävästi. Hän otti myös käyttöön "intialaiset numerot", jotka Euroopassa tunnetaan "arabialaisina numeroina", koska eurooppalaiset omaksuivat nämä arabeilta. Islamilaisissa maissa 700-luvun lopulla alkanut kirjallisen kulttuurin nopea kasvu johti kirjastojen perustamiseen. Monet hallitsijat tukivat kirjailijoita ja tiedemiehiä, kokosivat heitä säännöllisesti - usein viikoittain - hoviinsa keskustelemaan, käännättivät kirjallisuutta ja perustivat hovikirjastoja. Opetustoimen keskus taas oli moskeija, ja suuria kirjastoja karttui, enimmäkseen lahjoituksina, varsinkin suurkaupunkien päämoskeijoiden yhteyteen. Hovi- ja moskeijakirjastojen lisäksi oli luonnollisesti yksityiskirjastoja, joista tärkeimpiä pääsivät käyttämään muutkin kuin niiden omistajat. Ne täydensivät arvokkaalla tavalla moskeijoiden uskonnolliseen kirjallisuuteen keskittyneitä kokoelmia, varsinkin filosofien, logiikan, geometrian, tähtitieteen, musiikin, lääketieteen ja luonnontieteiden osalta.Maailmanvallan ja suuren kulttuurialueen sisäiselle liikenteelle olivat meriyhteydet keskeisen tärkeitä. Abbasidikalifaatin harjoittaman Intian valtameren kaupan keskuksiksi kehittyivät Etelä-Irakin Basra ja Persian Siraf. Kairon perustaminen siirsi 900-luvun lopulla kaupan painopistettä Persianlahdelta Punaisenmeren suuntaan. Intian valtamerellä liikennöivät vilkkaasti arabialaiset laivat, jotka purjehtivat säännöllisesti Intiaan, 800- ja 900-luvuilla jopa Kiinaan. Etelän suunnalla reitit ulottuivat Etelä-Arabiaan ja Itä-Afrikan rannikolle. Kauppiaat olivat arabeja, persialaisia ja juutalaisia. Lännen arvokkaimpia kauppatavaroita olivat Länsi-Afrikasta tuotu kulta, metallit, oliiviöljy ja Espanjan silkki. Bagdadin kautta kulki myös tärkeä reitti koilliseen, Nishapuriin ja sieltä edelleen Keski-Aasiaan, mistä puolestaan päästiin Kiinan silkkitielle. Orjakauppa oli tuolloin myös yleistä, sillä kansainvälisessä kaupassa orjat olivat arvostettua tavaraa markkinoilla. Islamin lain mukaan orjia oli kohdeltava oikeudenmukaisesti ja lempeästi, mutta orjalla ei ole oikeutta omistaa tai periä mitään. Orjalla oli kuitenkin oikeus tehdä palkkatyötä ja näin ansaitsemillaan rahoilla lunastaa itsensä vapaaksi. Orjia ostettiin palvelijoiksi Afrikasta ja muualta Keski-Aasiasta.
Valtakunnan laajetessa maatalous monipuolistui ja sen tuotto parani. Eräs syy oli vilkastunut kauppa, jonka tuomia pääomia sijoitettiin maatalouden tehostamiseen. Suurin osa uusista lajeista saatiin idästä. Kiinasta ja Intiasta levisivät Persian kautta Välimeren alueelle riisi, sokeriruoko, puuvilla, vesimeloni, munakoiso, sitrushedelmät, aprikoosi, persikka, päärynä ja sahrami. Kastelutekniikka levisi myös idästä länteen: Andalusiassa otettiin käyttöön Syyrian mallin mukainen ammennuspyörä sekä persialaisilta opittu tunneleita pitkin kulkeva kastelujärjestelmä.Kaupan kasvu ja maatalouden lisääntynyt tuotto kasvattivat rahatalouden merkitystä, ja jalometallien tuonti teki mahdolliseksi lyödyn rahan laajamittaisen käytön. Abbasidien kultadinaari pysyi vuosisatoja kansainvälisen kaupan keskeisenä valuuttana, ja suuret määrät islamilaisia hopearahoja kulkeutui kaupan mukana niin Bitteinsaarille kuin Ruotsiin ja Suomeenkin. Rahatalouteen liittyi pannijärjestelmän kehittyminen. Tukkukauppiaat myönsivät panttia vastaan lainoja, ja niitä antoivat myös veronkerääjät ja rahanvaihtajat. Kaupassa käytettiin erilaisia luottoja ja maksujärjestelyjä. Tämä kaikki edellytti yhteisiä, kaikkia sitovia sääntöjä, ja tässä suhteessa islam osoittautui tehokkaaksi kokoavaksi voimaksi. Malin kuningaskunta
Malin perustaminen tunnetaan lähinnä perimätiedon ja joidenkin kirjoitettujen arabilähteiden perusteella. Guinealaisen historioitsijan Souleyman Kantén mukaan Mali perustettiin 1200-luvun alkupuolella, mahdollisesti vuosien 1235–1236 välillä. Valtakunnan perustajana pidetään Sundiataa. Arabihistorioitsija Ibn Khaldun kirjoitti hänestä vuosisata myöhemmin. Hän kutsui Sundiataa nimellä "Mari Jata" ja kertoi tämän hallinneen 25 vuotta. Mandejen suullisissa tarinoissa eli "jeliweissä" Sundiata yhdisti aiemmin hajanaiset mandeheimot oman valtansa alle. Sundiata myös kukisti Ghanan kuningaskunnan valloittaneen Sumangurun ja Souleyman Kanté ajoitti Malin varsinaisen perustamishetken voiton jälkeen pidettyyn neuvostoon. Israelin historia
Alueen valloitti 1517 osmanien valtakunta, johon se kuului vuoteen 1920. Osmanit eli ottomaanit olivat muslimeja, mutta valtakuntaan kuului monia kansoja, jotka saivat säilyttää oman kulttuurinsa ja uskontonsa. Čalderanin taistelu
Osmanien valtakunnassa sulttaani Selim I oli syrjäyttänyt isänsä Bayezid II:n vuonna 1512 ja valtaan noustuaan hän käänsi osmanien valtakunnan leviämissuunnan aiemmasta lännestä kohti itää. Persdiassa olivat nousseet valtaan safavidit šaahi Isma'il I:n johdolla. Isma'il I oli kruunannut itsensä Tabrizissa ja valloittanut alueita Luoteis-Iranissa ja Azerbaidžanissa alueiltaan Irakista ja Iranin ylängöltä. Safavidit olivat šiialaisia ja heitä pidettiin uhkana sunnalaisille osmaneille. Selim I kokosikin yhteen suuren armeijan ja marssi kohti itää. Osmanien valtakunta
Vuosi 1453 on yksi osmanien historian merkkipaaluja, sillä tuolloin Mehmed II valtasi Konstantinopolin Bysantilta päättäen samalla tämän tuhatvuotisen valtakunnan aikakauden. Mehmed II, lisänimeltään Valloittaja, valtasi suuria osia Balkanilta, Anatoliasta ja Mustanmeren rannikolta tehden Osmanien valtakunnasta aikansa suurvallan. Lisäksi hänen aikanaan Krimin kaanikunnasta tuli osmanien tärkein vasallivaltio ja liittolainen sen useissa sodissa. Luettelo kalifeista
"(Sen jälkeen kun mongolit vuonna 1258 valloittivat Bagdadin, osa abbasideista pakeni Kairoon Siellä heidän jälkeläisensä toimivat pääasiassa seremoniallisina kalifeina Egyptiä hallinneiden mamelukkien alaisuudessa.)""Osmanien (ottomaanien) hallitsijasuku oli alkujaan maallinen valloittajasuku, joka käytti alun perin sulttaanin arvonimeä mutta omaksui pian myös joukon alistamiensa kansojen hallitsijoiden arvonimiä".
Atatürkin hallitus lakkautti kalifaatin virallisesti 3. maaliskuuta 1924. Bysantin valtakunta
Osmaanien sulttaani Bayezid I piiritti Konstantinopolia vuosina 1397–1402. Keisari Manuel II kiersi Eurooppaa hakien apua Bysantille. Valtakunta pelastui mongolien hyökättyä samaan aikaan osmanien alueille. Osmanien valta elpyi pian. Sulttaani Murad II piiritti vuorostaan Konstantinopolia vuonna 1422. Osmanit valtasivat Thessalonikin vuonna 1430. Nyt keisari Johannes VIII Palaiologos haki apua lännestä ja hyväksyi tämän vuoksi kirkkojen yhdistymisen Firenzen kirkolliskokouksessa vuonna 1439. Osmaneja vastaan saatiin organisoitua unkarilaisten ja latinalaisten ristiretki, niin kutsuttu Varnan ristiretki, mutta se päättyi kristittyjen kannalta katastrofiin Varnan taistelussa vuonna 1444. Kirkkojen yhdistyminen julistettiin lopulta voimaan Konstantinopolissa vuonna 1452. Se ei kuitenkaan juurikaan toteutunut käytännössä yleisen vastustuksen vuoksi. Venäjän keisarikunta
Nikolain pyrkiessä pitämään yllä olemassa olevaa tilannetta Euroopassa, hän otti tiukan asenteen Osmanien valtakuntaa vastaa. Seuratessaan Venäjän perinteistä asemaa ortodoksien suojelijana hän pyrki turkkilaisten hallitseman Balkanin ortodoksien suojelijaksi. Venäjä soti voittoisan sodan osmaneja vastaan 1828 ja 1829 ja solmi 1833 Unkari-Skelissin sopimuksen. Vuoden 1848 vallankumousten kukistamisen vahvistaman kansainvälisen asemansa turvin hän provosoi osmanit sotaan 1853 valloittamalla Moldavian ja Valakian. Pelätessään Venäjän kukistavan osmanit, Britannia ja Ranska liittyivät Krimin sodassa turkkilaisten puolelle. Itävalta vaati Venäjän vetäytymistä, ja Preussi pysyi puolueettomana, jättäen Venäjän ilman liittolaisia. Eurooppalaiset joukot valtasivat Venäjän linnoitetun Sevastopolin tukikohdan vuoden piirityksen jälkeen syyskuussa 1854. Nikolai I kuoli ennen sodan päättymistä, mutta Sevastopolin menetyksen ja Aleksanteri II:n valtaannousun jälkeen aloitettiin rauhanneuvottelut ja sota päättyi Pariisin rauhaan 30. maaliskuuta 1856. Merzifon
Turkkilaisten saavuttua alue siirtyi Danishmendien dynastian haltuun eikä Bysantti saanut vallattua sitä koskaan takaisin. 1300-luvun lopulla Osmanien valtakunnan sulttaani Bayezid I valtasi alueen ja liitti sen valtakuntaansa. Osmanien aikana kaupunki oli tunnettu kulttuurista ja sivistyneistöstään, ja se toimi kirjanoppineiden ja kirjailijoiden kohtauspaikkana. Se oli myös kahden 1600-luvun suurvisiirin, Kara Mustafa paššan ja Hacı Ali paššan syntymäpaikka. Molempien visiirien nimien eteen liitettiin lisänimi "Merzifonlu", merzifonilainen. Vaurastuttuaan erityisesti Kara Mustafa pašša tuki kaupungin infrastuktuuria ja kehittämistä useiden rakennusprojektien muodossa. Hänen perustamansa waqf rakensi Merzifoniin muun muassa koulun, moskeijan ja puhtaan veden lähteen. Kaupungissa oli myös useampia derviššien "tekke"jä, luostareita. 1800-luvulta 1930-luvulle siellä sijaitsi yhdysvaltalainen protestanttien lähetyssaarnaajien keskus. Kaupungin armenialaisvähemmistö kärsi suuria menetyksiä armenialaisten kansanmurhan yhteydessä ensimmäisen maailmansodan aikana. Usman dan Fodio
Vuonna 1780 Usman vaati Gobirin kuningas Dawa Jangwarzoa kääntymään puhtaampaan islamin oppiin. Kuningas oli muslimi lähinnä pintapuolisesti ja hänen valtansa perustui pitkälti perinteisen uskon henkilökulttiin. Jangwarzoa suostui vaatimuksiin ainakin osittain, mutta hän kuoli vuonna 1789 tai 1790. Kuolemaa seurasi vallanperimyskiistat, joihin Usman kykeni vaikuttamaan ja vuonna 1801 vallan peri Yunfa, jota Usman aluksi kohteli nukkehallitsijan tavoin. Fulanien lähteiden mukaan Yunfa yritti kuitenkin lopulta murhata Usmanin ja vangitsi tämän kannattajia. Usman siirtyi Yunfan kuningaskunnan pohjoisosiin, jonne hän perusti imaamina johtamansa islamilaisen valtion. Yunfa näki tämän luonnollisesti kapinana valtaansa vastaan ja seurasi sota. Palestiina (alue)
Balfourin julistuksessa vuonna 1917 britit antoivat tukea juutalaisten pyrkimykselle luoda oma valtio Palestiinaan. Ensimmäinen maailmansota mullisti sultanaatin alueen myös arabivallankumouksen voimin, jossa T. E. Lawrence näytteli brittien puolelta merkittävää osaa. Osmanien valtakunta hajosi. Vuonna 1920 San Remossa liittoutuneet jakoivat keskenään osmanien Lähi-idän alueet. Syyria joutui Ranskan alaisuuteen, Irakista muodostettiin kuningaskunta, joka aluksi kuitenkin oli Ison-Britannian vallan alainen Kansainliiton mandaattialueena. Myös Palestiinasta muodostettiin brittiläinen mandaattialue. Nämä muutokset saivat Kansainliiton hyväksynnän. 
Sunnuntaina huhtikuun 25. päivänä 1920 liittoutuneiden valtioiden Ylin Neuvosto (Iso-Britannian, Ranska, Italia, Japani ja Yhdysvallat tämän ollessa tarkkailijana) hyväksyi San Remo Päätöksen - 500:n sanan pituisen asiakirjan, joka määritteli poliittisen kartan Lähi-Idässä Ottomaanien Valtakunnan luhistuttua. 
Päätös johti kolmen Mandaatin perustamiseen, kuten Kansainliiton vuoden 1919 Peruskirjan Artiklassa 22 määriteltiin. Tulevaisuuden valtiot Syyria-Libanon ja Iraq syntyivät kahdesta mandaatista ja niistä tuli Arabivaltioita. Mutta kolmannesta mandaatista Liittoutuneiden maiden Ylin Neuvosto tunnusti: "juutalaisten historiallisen siteen Palestiinaan ja perusteet heidän kansankodin perustamiselle tuohon maahan" samaan aikaan turvaten ei-juutalaisten asukkaiden "siviili ja uskonnolliset oikeudet ".
San Remo Päätöksen ehdot sisältyivät Sèvres Sopimukseen säilyen muuttumattomina Lausannen Sopimuksen vuonna 1923 tapahtuneeseen lopulliseen ratifioitiin asti. Arabit saivat yhtäläiset kansalliset oikeudet kaikkialla muilla Lähi-Idän alueilla, siis - yli 96 % :in Ottomaanien aikaisemmin hallitsemasta alueesta. Istanbul
Vuonna 1453 kaupunki siirtyi turkkilaisen Osmanien valtakunnan haltuun. Osmanit siirsivätkin pääkaupunkinsa Edirnestä Konstantinopoliin. Kaupunkiin jääneet kristityt ja juutalaiset saivat harjoittaa uskontoaan vapaasti osmanien vapaan vähemmistöpolitiikan johdosta. Tämän millet-järjestelmän mukaan uskonnollisten vähemmistöjen sisäisistä asioista (perheoikeus, uskonnon harjoittaminen ja niin edelleen) päättivät heidän uskonnolliset johtajansa. Myös turkkilaisvallan aikana kaupunki jatkoi eloaan itäisen Välimeren tärkeimpänä poliittisena keskuksena. Osmanien valtakunta
1400-luvun alussa sulttaani Bayezid I:n viisi poikaa sotivat toisiaan vastaan 11 vuotta kestäneen interregnumin ajan, jolloin valtakunnalla ei ollut kiistatonta vallanperijää. Veljistä Mehmed I selviytyi voittajaksi ja peri valtaistuimen 1413. Hänen poikansa Murad II kävi sotaa valtakunnan perimisestä setäänsä vastaan ja lisäksi hänen aikanaan Mustafa Çelebi, viimeinen Bayezid I:n pojista, nostatti Bysantin tuella kaksi kapinaa saadakseen vallan itselleen. Vastaavia perimyssotia pelännyt Mehmed II antoi muualla ja myös osmanien keskuudessa kyseenalaisena pidetyn lakiasetuksen, joka mahdollisti sulttaanin veljien teloittamisen kruununtavoittelijoina valtaannousun yhteydessä. Tämän jälkeen myös muut valtakamppailua pelänneet sulttaanit saattoivat käyttää veljessurmaa valtansa vakiinnuttamisen keinona. Osmanien valtakunta
Ottomaanien valtakunta rappeutui ja sen valtapiiri Euroopassa murentui lopullisesti 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa. Niinpä Kreikka sai itsenäisyyden 1832 käytyään kolmivuotisen vapaussodan Osmanivaltiota vastaan. Alistettujen kansojen irrottautumisen vuoksi valtakuntaa alettiinkin nimittää Euroopan sairaaksi mieheksi. Vuoteen 1913 mennessä aiempi suurvalta oli menettänyt lähes kaikki Euroopassa olleet alueensa sekä myös kaikki Pohjois-Afrikan alueensa. Tähän oli syynä toisaalta valtion sisäinen rappeutuminen, toisaalta Venäjän apu kapinallisille ja panslavismin aatteen leviäminen. Arabien valtakunta
Abu Bakrin seuraajaksi tuli kalifi Omar ibn al-Khattab, Muhammedin appi, jonka kymmenvuotisena hallituskautena (634-644) uusi valtakunta laajeni nopeasti. Arabien aseita seurasi ilmiömäinen menestys. Vajaassa vuosikymmenessä määrältään vähäisemmät ja samanaikaisesti usealla eri rintamalla taistelevat arabit onnistuivat lyömään Bysantin ja Persian armeijat ja liittämään niiltä merkittäviä provinsseja osaksi umman hallitsemaa aluetta. Kevätkesällä 633 arabit tunkeutuivat Mesopotamiaan, sassanidien imperiumin läntisimpään osaan, ja saman vuoden syksyllä toiset arabijoukot aloittivat Syyropalestiinan valloituksen. 630-luvun loppuun mennessä sekä Damaskos että Jerusalem jo olivat arabien hallinnassa, samoin koko Mesopotamia. Pohjois-Afrikan valloitus alkoi arabien tunkeutuessa Egyptiin loppuvuodesta 639. Seuraavalla vuosikymmenellä kukistuivat Egypti ja Persia, ja arabiarmeijat etenivät voitokkaasti niin lännessä pitkin Välimeren etelärannikkoa kuin idässä Afganistanin vuorilla ja Keski-Aasian aroilla. Omarin seuraajaksi tuli kalifi Uthman ja hänen jälkeensä Muhammedin vävy Ali ibn Abi Talib. Kaikki eivät kuitenkaan hyväksyneet Alia kalifiksi, ja sen vuoksi muslimit jakautuivatkin šiialaisiin, jotka eivät hänen kalifinarvoaan hyväksyneet, ja sunnalaisiin, jotka sen hyväksyivät. Ahmed III
Ahmed III, myös Aḥmad III (30. joulukuuta 1673 – 1. heinäkuuta 1736) oli Osmanien valtakunnan 23. sulttaani. Hän hallitsi valtakuntaa 27 vuotta 1703–1730. Hän oli sulttaani Mehmed IV:n ja hänen vaimonsa "Valide Sultan" Emetullah Rabia Gülnûş Sultanin toinen poika. Ajanjaksoa vuonna 1718 solmitusta Passarowitzin rauhasta vuoteen 1730, jolloin Ahmed III luopui vallasta, kutsutaan nimellä "Tulppaanikausi" (). Tuona aikana Osmanien valtakuntaa hallitsi käytännössä hänen vävypoikansa suurvisiiri Nevşehirli Damat İbrahim pašša vaimonsa Hatice Sultanin kanssa. Bayezid I
Bayezid I (1354–1403, kutsumanimeltään "Yıldırım" ’salama’) oli Osmanien valtakunnan sulttaani vuodesta 1389 vuoteen 1402. Hän astui valtaistuimelle isänsä Murad I:n salamurhan jälkeen ja antoi välittömästi kuristaa nuoremman veljensä Yakubin estääkseen tätä kaappaamasta valtaa. Mohammad Abdille Hassan
Tappioita kärsinyt dervišši-armeija vahvistautui, ja aloitti uudet sotatoimet brittejä vastaan vuonna 1908. Britit alkoivat harkitsemaan poistumista Afrikan sarvesta ja vuonna 1910 Somalian protektoraatin hylkäämistä päätettiin kokeilla. Siirtomaaviranomaiset poistuivat osasta rannikon kaupunkeja, mutta heidän poistumistaan seurasi useita klaanien välisiä kahakoita. Seuraten kolonialismin moralistisena perusteluna käytettyä ajatusta Pax Britannicasta viranomaiset palasivat pian takaisin. Derviššit jatkoivat brittien vastustamista Mohammadin johdolla. Vuonna 1914 Euroopassa puhkesi ensimmäinen maailmansota. Joskus on esitetty, että Mohammad olisi liittoutunut Saksan keisarikunnan ja Osmanien valtakunnan kanssa samalle puolelle, ja että derviššit olisivat käyneet sotaa heidän tuellaan, mutta tämä ei pidä paikkaansa. Käytännössä ainoa saksalainen, joka pääsi Mohammadin puheille oli mekaanikko nimeltään Emil Kirsche, joka oli paennut Somalimaahan sen jälkeen, kun ranskalaiset joukot olivat vallanneet Djiboutin. Kirsche vietiin Mohammadin puheille, ja hänelle näytettiin lajitelma erilaisia kivääreitä, jotka hänen tuli korjata. Osmaneihin Mohammad suhtautui suopeammin kuin kristittyihin ja Osmanien valtakunta lähetti 1917 hänelle kirjeen, jossa hänet virallisesti nimitettiin Somalian emiiriksi. Kirje jäi kuitenkin matkalla italialaisten käsiin, joten on mahdollista, ettei Mohammad koskaan saanut tietää nimityksestään. Osmanien valtakunta
Ensimmäisessä maailmansodassa Ottomaanien valtakunta taisteli Saksan rinnalla keskusvaltojen puolella. Venäjä julisti sodan ottomaaneille 5. marraskuuta 1914 ja seuraavana päivänä seurasivat Ranska sekä Britannia. Puolessa vuodessa Osmanien 800 000 miehen armeija oli neljän rintaman sodassa. Sota kesti osmanien osalta neljä vuotta ja siihen osallistui kaikkiaan miestä, joista 325 000 kuoli taisteluissa. Astrahanin sotaretki
Osmanien kunnianhimoista suunnitelmaa ajoi kyvykäs serbialaissyntyinen Mehmed pašša Sokolović, jota usein pidetään Selim II:n ajan todellisena hallitsijana. Hänet oli värvätty nuorena devşirme-järjestelmän kautta osmanien hallintoon, jossa hän oli edennyt aina suurvisiiriksi, valtakunnan toiseksi tärkeimmäksi mieheksi. Vaikka asema osmanivaltakunnan huipulla oli yleensä haastava sekä sisä- että ulkopoliittisista syistä, Mehmed pašša pystyi säilyttämään virkansa 14 vuotta. Tänä aikana hän ehti todistaa kaksi sulttaanin vaihdosta. Ajatus suuren kanavan rakentamisesta Donin ja Volgan välille ei ollut häneltä ainutlaatuinen, sillä aiemmin hän oli yrittänyt kaivauttaa Välimeren ja Punaisenmeren yhdistävän kanavan Suezille. Suleiman, joka oli ollut etusijassa kiinnostunut operaatioistaan lännessä, oli kuitenkin torjunut Mehmedin idean kanavan kaivamisesta pohjoisessa olevien jokien välille. Vuonna 1566 Mehmed esitteli suunnitelmansa uudelleen Selimille, jonka mielestä suunnitelma oli kiinnostava ja mahdollinen. Mohácsin taistelu
15600-luvun alussa Unkarin valtaistuimelle oli noussut kuningas Ludvig II ja Osmanien valtakunnan hallitsijaksi oli kohonnut sulttaani Suleiman. Osmanien sulttaani hallitsi 12–13 miljoonaa alamaista, kun taas Unkarin väkiluku oli noin 4 miljoonaa. Unkaria vaivasi arvovaltaisen johdon puuttuminen ja sitä seurannut eri ryhmittymien keskinäinen kilpailu, kun taas vastaavasti Osmanien valtakunnalla oli tehokas hallintokoneisto. Osmaneilla oli myös suuri ja kurinalainen armeija. Unkari oli puolestaan sotilaallisesti valmistautumaton suureen yhteenottoon, vaikkakin maiden välisellä rajaseudulla tapahtui jatkuvia kahakoita ja tehtiin ryöstöretkiä. Osmanit kokivat Unkarin uhkana etenkin, koska maan Habsburgihallitsijoilla oli läheiset suhteet osmanien päävastustajana pidetyn Espanjan kuningas ja Saksan keisari Kaarlen kanssa. Unkarin tasanko oli myös portti hyökkäykselle Itävaltaan. Osmanien arkkitehtuuri
Osmanien arkkitehtuuri kehittyi jo ennen kuin osmanivaltakunta oli vallannut osan Eurooppaa. Varhaisissa osmanien rakennuksissa näkyi elementtä sekä bysanttilaisesta että seldžukkien arkkitehtuurista. Osmanit rakentivat kivestä, kun keskiaasialaisessa arkkitehtuurissa suosittiin tiiliä. Varsinaisesti omaksi tyylisuunnaaksi osmanien arkkitehtuuri kehittyi 1400-luvun loppupuolella. Todellista huippukauttaan se eli arkkitehti Sinanin aikana 1500-luvulla. Jemen
Samaan aikaan pohjoisessa osmanien valta rajoittui kaupunkeihin, kun taas maaseudun heimot olivat imaamin hallinnassa. Osmanien valtakunta hajosi ensimmäisen maailmansodan jälkeen ja Jemenin kuningaskunta julistautui itsenäiseksi vuonna 1918. Maan ensimmäiseksi hallitsijaksi tuli imaami Yahyan al-Badr. Kuningaskunta oli sulkeutunut sekä takapajuinen ja Yahyan oli julma hallitsija. Yahyanin alamaiset murhasivat hänet vuonna 1948, ja valtaan nousi hänen poikansa Ahmed al-Badr. Vallankumoukselliset tasavaltalaiset murhasivat Ahmedin 1962 ja valtiosta tuli Jemenin arabitasavalta. Samalla maa ajautui samalla monivuotiseen sisällissotaan, jonka aikana yli 250 000 ihmistä sai surmansa. Dervišši-valtio
Dervišši-valtio (, ) oli somalien muslimivaltakunta 1900-luvun alussa. Valtion perusti uskonnolinen johtaja Mohammad Abdille Hassan, joka kokosi somalijoukkoja läpi Afrikan sarven ja yhdisti heidät lojalisteiksi, "derviššeiksi". Dervišši-valtio oli kuuluisa islamilaisessa maailmassa sekä länsimaissa vastarinnastansa Britannian ja Italian imperiumeja vastaan. Dervišši-valtio karkotti brittiläisen imperiumin neljässä eri sotaretkessä, ja pakotti britit vetäytymään rannikkoalueelle. Lähi-idässä ja Euroopassa saadun maineen vuoksi Dervišši-valtiota pidettiin keskusvaltojen suurvaltojen Osmanien valtakunnan ja Saksan keisarikunnan liittolaisena. Dervišši-valtio säilyi läpi ensimmäisen maailmansodan Afrikan ainoana itsenäisenä muslimivaltiona. Neljännesvuosisadan kestäneen vastarinnan jälkeen Britannia lopulta päihitti Dervišši-valtion vuonna 1920. Turkin historia
Antautuminen maailmansodassa lokakuussa 1918 ja Sèvresin sopimus elokuussa 1920 merkitsivät ympärysvaltojen miehitystä Istanbulissa ja İzmirissä. Miehitys antoi nuorturkkilaiselle liikkeelle lisää voimaa ja kannatusta turkkilaisten keskuudessa. Mustafa Kemal Paššan, Gallipolin taistelussa kunnostautuneen sotilaskomentajan, johdolla käytiin Turkin itsenäisyyssota, jonka tarkoituksena oli Sèvresin sopimuksen ehtojen kumoaminen. 18. syyskuuta 1922 mennessä miehitysarmeijat oli karkotettu, ja maahan syntyi uusi turkkilainen valtio. Vastaperustettu parlamentti lakkautti 1. marraskuuta 1922 muodollisesti sultanaatin ja lopetti samalla Osmanien valtakunnan 623 vuoden mittaisen valtakauden. Lausannen sopimus vuonna 1923 johti vastamuodostetun "Turkin tasavallan" suvereenisuuden tunnustamiseen osmanien valtakunnan seuraajavaltiona. Tasavalta julistettiin virallisesti syntyneeksi 29. lokakuuta 1923 uudessa pääkaupungissa Ankarassa. Osman III
Osman III (2. tammikuuta 1699 – 30. lokakuuta 1757) oli Osmanien valtakunnan sulttaani vuodesta 1754 vuoteen 1757. Hän oli Mustafan II:n poika ja Mahmud I:n nuorempi veli. Maininnan arvoista hänen lyhyessä hallintokaudessaan oli Istanbulin palo ja lisääntyvä suvaitsemattomuus ei-muslimeja kohtaan. Kristittyjä ja juutalaisia vaadittiin käyttämään erityisiä vaatteita tai merkkejä. Ahmed II
Ahmed II () (osmaniturkiksi: سليمان ثانىاحمد ثانى) oli Osmanien valtakunnan sulttaani vuosina 1691–1695. Hän oli kahden edellisen sulttaanin Mehmed IV:n ja Osman II:n nuorempi veli, ja heidän edeltäjänsä Ibrahim I:n poika. Turkki
Ympärysvaltojen miehitykset İstanbulissa ja İzmirissä ensimmäisen maailmansodan jälkiselvittelyjen aikana vaikuttivat Turkin kansallisliikkeen syntyyn. Mustafa Kemal Paššan, Gallipolin taistelussa kunnostautuneen sotilaskomentajan, johdolla käytiin Turkin itsenäisyyssota, jonka tarkoituksena oli Sèvresin sopimuksen ehtojen kumoaminen. 18. syyskuuta 1922 mennessä miehitysarmeijat oli karkotettu, ja maahan syntyi uusi turkkilainen valtio. 1. marraskuuta 1922 vastaperustettu parlamentti lakkautti muodollisesti sultanaatin ja lopetti samalla osmanien valtakunnan 623 vuoden mittaisen valtakauden. Lausannen sopimus vuonna 1923 johti vastamuodostetun "Turkin tasavallan" suvereenisuuden tunnustamiseen osmanien valtakunnan seuraajavaltiona. Tasavalta julistettiin virallisesti syntyneeksi 29. lokakuuta 1923 uudessa pääkaupungissa Ankarassa. Ankaran taistelu
Molemmat osapuolet menettivät kaatuneina ja haavoittuneina 15 000–40 000 miestä. Voitettuaan osmanien armeijan Timur palautti osmanien aikaisemmin Itä-Anatoliasta valtaamat alueet entisille hallitsijoilleen. Osmanien valtakunnassa alkoi tappion jälkeen hajaannus sulttaanin poikien taistellessa vallasta. Osmanien suku kuitenkin toipui lopulta tappiosta ja nousi jälleen johtavaan asemaan Anatoliassa ja vuonna 1453 osmanien armeijat valtasivat Konstantinopolin Bysantin valtakunnalta, jonka elinikää Ankaran taistelu oli todennäköisesti pidentänyt puolella vuosisadalla. Murad II
Bysantilaiset suostuttelivat Mustafa Çelebin (tunnetaan myös Düzmece Mustafana) yrittämään sisällissodan sytyttämistä ja nuoren sulttaanin syöksemistä valtaistuimelta. Mustafa voittikin Muradin armeijan ja julisti itsensä Adrianopolin (nykyisen Edirnen) sulttaaniksi. Muradin joukot kuitenkin saavuttivat hänet Ulubatissa, lähellä Bursaa ja teloittivat hänet. Tämän jälkeen Murad loi uuden armeijan, "Azeb"in, vuonna 1421 ja marssi läpi Bysantin keisarikunnan ja ryhtyi piirittämään pääkaupunkia Konstantinopolia. Muradin piirittäessä kaupunkia bysanttilaisten onnistui yhdessä muutamien Anatolian itsenäisten turkkilaisvaltioiden kanssa lähettää Muradin nuorempi veli, 13-vuotias Mustafa, kapinoimaan veljeään vastaan ja piirittämään Bursaa. Muradin täytyi keskeyttää Konstantinopolin piiritys kohdatakseen kapinoivan veljensä. Hän vangitsi prinssi Mustafan ja teloitti tämän. Anatolian valtiot jotka jatkuvasti juonittelivat häntä vastaan - Aydın, Germian, Mentese ja Teke - liitettiin osaksi Osmanien valtakuntaa. Arabien valtakunta
Arabien valtakunta oli laaja valtakunta, jonka islaminuskoiset arabit perustivat Muhammadin jälkeisenä aikana 600-luvulla ja 700-luvun alussa valloitusretkillään. Laajimmillaan valta­kunta ulottui Espanjasta ja Etelä-Ranskasta Intian ja Kiinan rajoille saakka. Muhammadin seuraaja Omar I perusti arabien maailmanvallan valloittamalla Jerusalemin, minne rakennettu Kalliomoskeija oli yksi islamin pääpyhäköistä. Tämän jälkeen valloitukset suuntautuivat Mesopotamiaan, Persiaan ja Egyptiin. Umaijdien dynastia levitti islamia Eurooppaan asti, ja 800-luvulla muslimit hallitsivat nykyistä Espanjaa. Espanjan Córdoban itäinen vastine oli Bagdad, josta tuli Abbasidien kalifikunnan pääkaupunki ja joka toimi noin 500 vuotta islamilaisen orientin keskuksena. Istanbul
Osmanit eivät varsinaisesti muuttaneet kaupungin nimeä, vaan käyttivät nimiä "Konstantiniye" (Konstantinopolin turkkilainen muoto) ja "Stanbulin" rinnakkain aina valtakunnan kukistumiseen asti vuonna 1923. Kun Turkista tuli tasavalta vuonna 1923, siirsi maan ensimmäinen presidentti Mustafa Kemal Atatürk pääkaupungin Ankaraan. Vuonna 1955 Turkin hallitus järjesti Istanbulin kreikkalaisten vainon ja omaisuuden tuhoamisen syyskuun 6. ja 7. päivän välisenä yönä, jonka seurauksena valtaosa kaupungin kreikkalaisista muutti kaupungista. Selim I
Selim hyökkäsi ja tuhosi Mamelukien sulttaanikunnan Marj Dabiqin taistelussa ja al-Raydaniyyan taistelussa, joka johti Syyrian, Palestiinan ja Egyptin liittämiseen Osmanien valtakuntaan. Hän myös yletti Ottomaanien vallan Mekan ja Medinan pyhiin kaupunkeihin. Kun Egypti ja sen Arabian provinssit otettiin mamelukeilta, Selim julisti olevansa ”"Khadim ul Haremeyn"” (Kahden pyhäkön palvelija) ”"'Hakim ul Haremeyn"” (Kahden pyhäkön hallitsija) sijaan. ”Pyhäköt” viittaavat Masjid al-Haramin moskeijaan Mekkassa ja Masjid al-Nabawiin Medinassa, jotka ovat kaksi pyhintä paikkaa islaminuskossa. Kuten isoisänsä Fatih, myös Selim julisti olevansa kalifi (arabiaksi Muhammadin seuraaja); ”Islamin suojelija”, jonka katsottiin olevan koko islamin johtaja, niin šiiojen kuin sunnien. Selim määräsi sodan Persian šaahi Ismail I:stä vastaan, joka myös julisti olevansa kalifi. Sotaretki joka seurasi määräystä oli voittokulkue Selimille, jonka horjumattomuus ja rohkeus voitto janitsaarien niskoittelun. Turkin itsenäisyyssota
Nykyisen Turkin edeltäjä, Osmanien valtakunta taisteli Saksan rinnalla ensimmäisessä maailmansodassa. Lokakuussa 1918 turkkilaiset antautuivat ympärysvalloille, Mehmed Talat ja puolueen ministeriö erosivat ja aselepo allekirjoitettiin brittiläisen taistelulaivan kannella Aigeianmerellä. Beirut
Osmanien valtakunta kukisti mamelukit vuonna 1517, jolloin Syyria ja Egypti liitettiin heidän valtakuntaansa. Beirut kuului Osamnien valtakuntaan seuraavien 400-vuoden ajan, mutta pitkään lähinnä nimellisesti paikallisten hallitsijoiden käyttäessä suurta osaa vallasta. Osamnien valtakunta jakautui maakuntiin ("willayat")), joiden johdossa oli "wali" ja osia alueista hallitsivat paikalliset ruhtinaskunnat. Yksi tällaisista perustettiin Libanoninvuorten alueelle. Vuonna 1598 Libanoninvuorten ruhtinas Fakhreddin II Maan sai maksua vastaan johtoonsa alueet Aleppon, Palmyran ja Palestiinan välillä, mukaan lukien Beirutin, josta joidenkin historioitsijoiden mukaan tuli Fakhreddinin dynastian pääkaupunki. Fakhreddin rakennutti kaupunkiin muun muassa italialaistyylisen palatsin. Kaupunki oli tuolloin muutaman tuhannen asukkaan kokoinen. Sen väestön enemmistö oli sunnimuslimeja ja kreikkalais-ortodoksisia kristittyjä. Kaupungissa oli myös pienet vähemmistöt maroniitteja ja druuseja. Venäläinen laivasto-osasto valtasi kaupungin hetkellisesti Venäjän–Turkin sodan aikana vuonna 1773, jolloin kaupungissa oli noin 6 000 asukasta. Osmanien saatua kaupungin takaisin sitä hallitsi druusiruhtinas Bashir Shehab II, jonka tuoma poliittinen vakaus elvytti kaupungin taloutta ja kasvua. Singhasari
Ken Arok (tai Ken Angrok) perusti Singhasarin kuningaskunnan 1222 sen jälkeen, kun hän oli voittanut Kedirin kuningaskunnan armeijat Genterin taistelussa 1221. Tätä ennen Arok oli Tumapelin (nykyisen Malangin kaupungin lähettyvillä) kaupungin hallitsija, joka oli Kedirin vasallivaltio. Tarinan mukaan Arok oli rakastunut edellisen kuvernöörin Tunggul Ametungin raskaana olleeseen vaimoon Putri Dedesiin, ryöstänyt Dedesin ja tapattanut Ametungin, jotta olisi päässyt Tumapelin hallitsijaksi. Dedesin ja Ametungin poika Anusapati seurasi Arokia Singhasarin valtaistuimella. Turkki
Alueen ensimmäisen merkittävän valtakunnan muodostivat heettiläiset, 1700–1200-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. Myöhemmin hallitsivat fryygialaiset, indoeurooppalainen kansa, kunnes kimmerialaiset tuhosivat heidän valtakuntansa 600-luvulla eaa. Fryygiaa seuraavista valtiosta voimakkaimpia olivat Lyydia, Kaaria ja Lyykia. Lyydialaiset ja lyykialaiset puhuivat indoeurooppalaisia kieliä, mutta molempiin kieliin oli sulautunut ei-indoeurooppalaisia elementtejä ennen heettiläis- ja helleenikausia. Lähi-itä
Eurooppalaiset tekivät vuodesta 1095 lähtien joukon ristiretkiä varsinkin Palestiinan valloittamiseksi kristityille, mikä joksikin ajaksi onnistuikin, mutta sittemmin arabit saivat vallatuksi alueen takaisin. Alueelle tekivät hävitysretkiä myös Keski-Aasiasta tulleet mongolit Tsingis-kaanin ja hänen seuraajiensa aikana. Seuraavien vuosisatojen kuluessa Osmannien valtakunta valloitti vähitellen melkein koko Lähi-idän ja piti sitä hallinnassaan ensimmäiseen maailmansotaan (1914–1918) saakka. Seldžukit
Aasiasta levittäytyneet mongolit valtasivat Erzurumin vuonna 1242 ja samana vuonna he löivät Kay Khosraun II:n johtaman seldžukkien armeijan Kuzadagissa. Mongolien jäljiltä Vähä-Aasia jakautui pieniin emiraatteihin, jotka puolestaan kukistuivat, kun Pohjois-Fryygian Osman I laajensi aluettaan ja perusti Osmanien valtakunnan. Osmanin joukkoja kutsuttiin osmaneiksi. Osmanien valtakunta
Turkin itsenäisyyssota käytiin vuosina 1919–1923 ensimmäisen maailmansodan jälkinäytöksenä. Se johti nykyisen Turkin tasavallan syntymiseen 29. lokakuuta 1923 presidentiksi nousseen Kemal Atatürkin johtamana. Osmanien valtakunnan historian katsotaan päättyneen tähän. Kösem Sultan
Osmanien valtakunnassa oli vallinnut käytäntö, jonka mukaan valtaan nousseen sulttaanin tuli teloittaa veljensä. Tavan syntymiseen oli vaikuttanut suuresti Osmanien interregnum, ajanjakso 1400-luvulla, jolloin sulttaani Bayezid I:n pojat taistelivat vallasta eikä valtakunnalla ollut kiistatonta hallitsijaa 11 vuoteen. Murat kuitenkin kuunteli Kösemiä neuvonantajana, ja Kösem onnistui säästämään Ibrahim I:n, josta tuli sulttaani Muratin kuoltua. Murat menehtyi maksakirroosiin vuonna 1640 ja eli isänsä lailla vain 27-vuotiaaksi. Ibrahim oli kuitenkin epävarma hallitsija; hän oli joutunut elämään arestissa ja alituisessa kuolemanpelossa siitä lähtien, kun Murat oli tapattanut hänen veljensä. Hän oli neuroottinen, kärsi päänsärystä ja paniikkikohtauksista ja osoittautui aikaa myöten tehtäväänsä mielenterveydeltään sopimattomaksi. Muutama ensimmäinen vuosi hänen hallinnostaan sujui hyvin, mutta aikaa myöten Kösem otti jälleen vallan varsinaisena hallitsijana. Hänen kilpailijansa oli suurvisiiri Kemankeş Kara Mustafa pašša, josta itse sulttaani piti. Kösem liittoutui suurvisiiriä vastaan hoviin Ibrahimia hoitamaan tuomansa henkiparantaja Cinci Hocan ja visiiri Sultanzade Semiz Mehmed paššan kanssa. Kolmikko arvosteli lakkaamatta suurvisiiria, joka pyysi useita kertoja saada erota. Ibrahim ei myöntänyt eroa, mutta lopulta erotti Mustafa paššan itse tammikuussa 1644, jonka jälkeen hänet teloitettiin. Il-kaanien valtakunta
Valtakunnan juuret ulottuvat Tšingis-kaanin valloituksiin vuosina 1219-1224, mutta sen varsinainen perustaja oli Tšingis-kaanin pojanpoika ja suurkaanien Möngken ja Kublain veli Hülegü. Hän sai 1250-luvulla Möngkeltä tehtävän valloittaa muslimien alueet Egyptiin asti. Tuhoisa sotaretki, jonka yhteydessä muun muassa Bagdad hävitettiin täysin, pysähtyi kuitenkin Palestiinaan Möngken kuoltua. Kublai-kaanin tultua valituksi suurkaaniksi, Hülegü palasi hallitsemaan maitaan. Il-kaani tarkoittaa "alikaania", ja viittaa muodolliseen alistumiseen Kublai-kaanin Pekingissä sijainneelle valtaistuimelle. Hülegün perilliset hallitsivat aluetta kahdeksan vuosikymmentä kääntyen lopulta islamiin. Il-kaanit jatkoivat sotimista mamelukkeja vastaan, mutta eivät saaneet heitä kunnolla lyödyksi ja joutuivat lopulta luopumaan valtapyrkimyksistään Syyriassa. Riita mamelukkien kanssa oli niin katkera, että il-kaanit pyrkivät vielä islamiin kääntymisen jälkeenkin liittoutumaan Euroopan kristittyjen kanssa mamelukkeja vastaan. Il-kaanien epäonnistumiseen Syyriassa vaikuttivat suuresti vihollisuudet pohjoisessa sijainneen toisen mongolivaltion Kultaisen ordan kanssa. Naisten sultanaatti
Naisten sultanaatti () on nimitys noin sata vuotta kestäneelle ajanjaksolle, jolloin Osmanien valtakunnan varsinaisina hallitsijoina tai rinnakkaishallitsijoina toimi useita kuninkaallisen haaremin naisia. Naisten sultanaatin ajan katsotaan alkaneen Suleiman Suuren kuoleman 1566 aikoihin ja päättyneen vuonna 1656, jolloin Köprulu-suvun jäseniä alkoi nousta valta-asemiin. Ajan sulttaanit olivat usein alaikäisiä, jolloin varsinaista valtaa pitivät heidän äitinsä, Valide Sultanit, tai vaimonsa, Haseki Sultanit. Monet näistä naisista olivat orjataustaisia, kuten kuninkaalliset haareminaiset yleensä olivat. Suleiman Suuri
Osmanien valtakunta saavutti huippukohtansa ja muuttui maailmanvallaksi Suleimanin valtakaudella. Vaikka valtakunta jatkoi kasvamistaan vielä vuosisadan verran hänen kuolemansa jälkeen, sen jälkeen seurasi kuitenkin pitkä taantuminen. Mehmed I
Kun Timur Lenk voitti osmanit Ankaran taistelussa ja vangitsi Beyazid I:n, syntyi 11 vuotta kestänyt osmanien interregnum, hajaannuskausi ilman kiistämätöntä hallitsijaa Osmanien valtakunnassa. Hajaannuskauden aikana Bayezidin pojat kukin vuorollaan tavoittelivat sulttaaniutta Mehmediltä, jonka Timur Lenk oli valinnut vallanperijäksi. Mehmedin onnistui valloittaa joitakin osia Anatoliasta, mikä takasi hänelle suurimman tuonaikaisen sotilasreservin Osmanien valtakunnassa. Ensimmäiseksi hän soti veljeään İsaa vastaan ja voitti tämän Ulubadin taistelussa 1403. İsa pakeni, mutta joutui pian Mehmedin agenttien surmaamaksi. Mehmed tuki veljeään Musaa, kun tämä kukisti heidän vanhimman veljensä Rumelian hallitsijaksi julistautuneen Suleimanin vuonna 1410. Koska Musan julma ja mielivaltainen hallinto herätti vihaa ja katkeruutta niin ulkomailla kuin kotimaassakin, Mehmed liittoutui Bysantin keisarin Manuel II Palaiologoksen kanssa. Mehmed pystyi nyt kulkemaan Dardanellien salmen kautta, valtasi nopeasti Traakian ja surmautti veljensä Musan. Osmanien valtakunta
Osmani oli keinotekoinen hovin ja virkakoneiston käyttämä kieli, jota kirjoitettiin arabialaisin kirjaimin. Vuonna 1928 Turkin tasavallassa otettiin käyttöön Istanbulin alueella käytettyyn puhekieleen pohjaava nykyturkki. Siitä seurasi mm. seuraavia muutoksia: kirjaimisto vaihdettiin latinalaiseksi ja kieltä puhdistettiin arabialaisista ja persialaisista vaikutteista (joidenkin arvioiden mukaan jopa kaksi kolmasosaa osmanin sanastosta oli lainaa näistä kielistä – myös vaikutus kielioppiin oli suuri), sekä luotiin runsaasti uudissanoja. Kielitieteessä sana "osmani" kielen nimenä tarkoittaa osmanivaltiossa käytettyä turkin kieltä, erotukseksi myöhemmästä turkin kielestä tai muista turkkilaisista kielistä. Arabinationalismi
Kansallismieliset ajatukset ja tunteet tulivat enemmän esille Ottomaanien valtakunnan hajoamisen aikoihin. Turkkilaisvastaisuus voimistui Jamal Paššan aloitettua salaseurojen julmat vainot, joissa surmattiin useita isänmaallisia ajattelijoita vuosina 1915–1916. Samaan aikaan britit yllyttivät šarif Husainin aloittamaan arabien kansannousun ensimmäisen maailmansodan aikana. Ottomaanit kukistettiin ja Husainin pojan, prinssi Feisal ibn Husseinin johtamat arabikapinalliset valtasivat Damaskoksen 1918. Yritys yhdistää arabit Faisalin johtamaksi Syyrian kuningaskunnaksi jäi lyhytaikaiseksi. Syldavia
Historiaa: Aina 500-luvulle asti Syldaviaa asuttivat paimentolaisheimot joiden alkuperä on tuntematon. Maahan hyökkäsi slaavilaisia kansoja mutta turkkilaiset tunkeutuivat maahan 900-luvulla ja ajoivat slaavit vuoristoon alangoilta. Nykyinen Syldavia perustettiin vuonna 1127, kun slaavijohtaja "Hveghi" ajoi turkkilaiset pois maasta ja otti hallitsijanimekseen Muskar. Borduria valloitti Syldavian 1195, kunnes Ottokar I ajoi heidät pois maasta vuonna 1275. Syldavian tunnetuin ja arvostetuin hallitsija oli Ottokar IV, joka nosti Syldavian maailman kartalle ja kehitti Syldaviaa. Hän loi lain, jonka mukaan Syldavian hallitsijan on pidettävä hallussaan valtikkaansa, muuten tämä hallitsija menettää asemansa. Istanbul
Istanbul (, vuosina 667 eaa. – n. 330 jaa. "Byzantion", vuosina n. 330–1930 "Konstantinopoli", virallisesti nimen muutti vasta Mustafa Kemal Atatürk v. 1930) on Turkin väestöltään suurin kaupunki (yli 13,6 milj. asukasta), ja maan kulttuurin, viestinnän, viihteen ja talouden keskus. Se sijaitsee maan luoteisosassa Marmaranmeren pohjukassa Bosporinsalmen molemmin puolin, pohjoisessa kaupunki ulottuu Mustallemerelle. Kaupunki ulottuu sekä Euroopan että Aasian puolelle. Istanbul oli Osmanien valtakunnan (1290–1923) pääkaupunki vuodesta 1453 alkaen. Kaupungin historialliset alueet on lisätty UNESCOn Maailman kulttuuriperinnön listaan vuonna 1985. Libya
Arabit tulivat 600-luvun puolimaissa Libyan alueelle, kalifi Omar I:n (hallitsi 634–644) johdolla, joka valtasi Tripolin.
Arabit alkoivat asuttaa rannikkoa jättäen sisämaan berberiheimoille. Libyan rannikko oli kuitenkin strategisesti tärkeä, joten muut valtiot kiinnostuivat alueesta. Aragonian kuningas Ferdinand Katalonialainen valtasi Tripolin vuonna 1510 ja luovutti sen Maltan ritarikunnalle vuonna 1530, mutta alue ei kuitenkaan pysynyt Maltan hallussa kuin parikymmentä vuotta. Turkkilainen merirosvo Dragut valloitti alueen vuonna 1551 ja perusti sinne turkkilaisen provinssin. 1700-luvulla provinssi alkoi irtautua Turkista, vaikka paššat maksoivat silti veroja ottomaaneille. Ottomaanien valtakunta hallitsi koko Libyaa lukuun ottamatta Kyrenaikan kaupunkia, jota hallitsi šeikki Muhammed Ibn Ali al-Senusi. Ottomaanien valta Välimeren Afrikan rannikolla mureni, kun ranskalaiset valtasivat Algerin vuonna 1830 ja Tunisian vuonna 1881, Libya jäi Ottomaanien valtakunnalle vuoteen 1911 asti. Venäjän historia
Nikolain pyrkiessä pitämään yllä olemassa olevaa tilannetta Euroopassa, hän otti tiukan asenteen Osmanien valtakuntaa vastaa. Seuratessaan Venäjän perinteistä asemaa ortodoksien suojelijana, hän pyrki turkkilaisten hallitseman Balkanin ortodoksien suojelijaksi. Venäjä soti voittoisan sodan osmaneja vastaan 1828 ja 1829 ja solmi 1833 Unkiar-Skelissin sopimuksen. Vuoden 1848 vallankumousten kukistamisen vahvistaman kansainvälisen asemansa turvin hän provosoi osmanit sotaan 1853 valloittamalla Moldavian ja Valakian. Pelätessään Venäjän kukistavan osmanit, Britannia ja Ranskan liittyivät Krimin sodassa turkkilaisten puolelle. Eurooppalaiset joukot valtasivat Venäjän linnoitetun Sevastopolin tukikohdan vuoden piirityksen jälkeen syyskuussa 1854. Nikolai I kuoli ennen sodan päättymistä, mutta Sevastopolin menetyksen ja Aleksanteri II:n valtaannousun jälkeen aloitettiin rauhanneuvottelut ja sota päättyi Pariisin rauhaan 30. maaliskuuta 1856. Osman I
Osman I (1258 – 1324) (osmaniksi عُثمَان ʿUthmān) oli Osmanien valtakunnan virallinen perustaja. Hän syntyi vuonna 1258 vähäpätöiseen islaminuskoiseen turkkilaissukuun ja nousi isänsä Ertuğrulin kuoltua heimonsa päälliköksi ("bey") sekä Domaniçin ja Söğütin kylien hallitsijaksi, joista jälkimmäistä Osman piti alueensa pääkaupunkina. Valtakunnan kasvu alkoi turkkilaisen Eskenderumin heimon ja Eskişehirin (turkiksi "Vanha kaupunki") valloituksella 1301–1303, vaikka Osman olikin julistanut itsenäisyyden Seldžukien valtakunnasta ja perusti "Ottomaanien ruhtinaskunnan". Kreikan historia
1300-luvulta lähtien uudeksi uhaksi kehittyi turkkilainen Osmanien valtakunta. Osmanit valtasivat suuren osan Manner-Kreikkaa 1390–1450. Samaan aikaan Venetsian tasavalta valtasi pääosan läntisestä Kreikasta ja Kreikan saaristosta ja perusti Kreikan alueelle linnoituksia taistellakseen osmaneja vastaan. Bysantti kukistui lopullisesti vuonna 1453 turkkilaisten vallattua Konstantinopolin ja tämän jälkeen pääosan valtakunnan muista viimeisistä alueista, mukaan lukien Ateenan 1456 sekä Mystraksen 1460 ja pääosan muusta Peloponnesoksesta 1503. Näin Kreikasta tuli osa Osmanien valtakuntaa. Kyproksenkreikkalaiset
Osmanien valta-aika (1570–1878) jätti vain rajoitetun vaikutuksen kyproksenkreikkalaiseen kulttuuriin. Osmanit hallitsivat monikansallista valtakuntaansa paikallisten uskollisten "milletien" tai uskonnollisten yhteisöjen kautta. Millet-järjestelmän hyväksyminen mahdollisti kyproksenkreikkalaisen kulttuurin säilymisen, ja maata johti Konstantinopolin sijasta Kyproksen kirkon arkkipiispa. Huolimatta uskonnollisesta suvaitsevaisuudesta osmanivalta oli rankkaa ja tehotonta. Turkkilaiset uudisasukkaat yhdessä kreikkalaisten kanssa kärsivät Konstantinopolin syrjivästä hallinnosta vuosisatoja. Vähemmistö kyproksenkreikkalaisista kääntyi islamiin tuona aikana, ja heitä on joskus kutsuttu historioitsijoiden parissa ”uusmuslimeiksi”.