Milloin Tony Blair valittiin työväenpuolueen johtajaksi?
Gordon Brown
Työväenpuolueen johtajan John Smithin äkillisen kuoleman jälkeen 1994 pidettiin Brownia mahdollisena seuraajana puolueen johtoon. Hän jätti kuitenkin tämän tehtävän Tony Blairille, minkä vuoksi on pitkään huhuttu, että heidän välillään on asiasta olemassa jonkinlainen sopimus. Sen mukaan Blair olisi luvannut astuvansa syrjään määrittelemättömänä ajankohtana tulevaisuudessa, ja jättävänsä tehtävät Brownille, josta tällöin tulisi pääministeri. Riippumatta siitä, mitä todella tapahtui, on tämä suhde Blairin ja Brownin välillä näytellyt tärkeää roolia "uuden Labourin" edesottamuksissa. He ovat yleensä pitäneet yhtä huolimatta uutisiinkin päässeistä jännitteistä ja kiistoista. Tony Blair
Smith kuoli yllättäen sydänkohtaukseen toukokuussa 1994. Blair voitti johtajakilvassa John Prescottin ja Margaret Beckettin. Oppositiojohtajana hän sai paikan Privy Councilista, joka oikeutti puhutteluun "The Right Honourable." Vuoden 1994 puoluekokouksessa Blair ilmoitti aikovansa muuttaa puolueen peruskirjan kohtaa IV, joka määritteli sen tavoitteet ja arvot. Muutos tapahtui kohtaan, joka määritteli puolueen tavoitteeksi "tuotannontekijöiden, jakelun ja vaihdon yhteisen omistuksen", jonka katsottiin viittaavan laajamittaiseen sosialisointiin. Hän oli kirjoittanut jo 1993 Fabian Societyn pamfletin joka arvosteli kohtaa. Uusi, pääsiäisenä 1995 ylimääräisessä kokouksessa hyväksytty kohta määritteli Labourin "demokraattiseksi sosialistipuolueeksi." Muutos oli äänestäjille selvä merkki linjanmuutoksesta, mutta myös aiheutti kiivasta keskustelua etenkin puolueen vasemmistosiivessä. Se oli myös ensimmäinen kerta kun Labour määriteltiin sosialistipuolueeksi. Tony Blair
Anthony Charles Lynton ”Tony” Blair (s. 6. toukokuuta 1953 Edinburgh, Skotlanti) oli Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri vuosina 1997–2007. Hän toimi Labour-puolueen puheenjohtajana vuosina 1994–2007. Hän katkaisi konservatiivipuolueen 18 vuoden mittaisen valtakauden ja johti puolueensa kolmeen peräkkäiseen vaalivoittoon. Blairia seurasi pääministerinä hänen hallituksensa valtiovarainministeri Gordon Brown.
George Lansbury
Vuonna 1929 Lansburysta tuli Ramsay MacDonaldin toisen työväenpuolueen hallituksen yleisten töiden ministeri (First Commissioner of Works). Hallituksen kaaduttua kaksi vuotta myöhemmin ja työväenpuolueen kärsittyä vaalitappion 1931 Lansbury kieltäytyi ministerintehtävästä seuraavassa MacDonaldin ja Stanley Baldwinin kokoomushallituksessa. Hänet valittiin kuitenkin työväenpuolueen johtajaksi 1932, koska oli ainoa ministeritason poliitikko joka onnistui uusimaan paikkansa parlamentissa. Vähitellen hän alkoi kohdata vastustusta kristillisen elämänkatsomuksensa takia. Vuonna 1935 hänet korvasi Clement Attlee. Korean työväenpuolueen puheenjohtaja
Korean työväenpuolueen puheenjohtaja on Korean työväenpuolueen johtajalle annettava arvonimi, joka otettiin käyttöön ensimmäisen kerran 9. toukokuuta 2016. Korean työväenpuolueen ensimmäinen ja nykyinen puheenjohtaja on Pohjois-Korean ”suuri johtaja” Kim Jong-un, joka oli aiemmin toiminut Korean työväenpuolueen sihteerinä vuodesta 2012. Margaret Beckett
Beckett valittiin niukasti uudelleen parlamenttiin Derbyn eteläisestä vaalipiiristä 1983. Hän piti varjohallituksen sosiaaliministerin ja myöhemmin valtio­varain­ministeriön valtiosihteerin paikkoja. Vuonna 1992 Beckett valittiin Labourin varajohtajaksi John Smithin ollessa puheenjohtajana. Toukokuusta heinäkuuhun 1994 hän oli puolueen johtaja Smithin yllättävän kuoleman jälkeen. Puheenjohtajan vaalissa hän jäi kolmanneksi Tony Blairin ja John Prescottin jälkeen. Suomen Työväenpuolueen perustava kokous
Puolue ei julistautunut sosialidemokraattiseksi, koska aate oli vielä erityisesti maaseudulla suhteellisen tuntematon, lisäksi huomioon otettiin senaatin mahdolliset reaktiot. Ongelmana oli myös ammattiyhdistysten ja puolueen välinen suhde, jota ei sosialidemokraattien keskuudessa vuonna 1899 oltu vielä ratkaistu edes Keski-Euroopassa. Kokouksessa käytetyt puheenvuorot sisälsivät kuitenkin runsaasti luokkataisteluretoriikkaa sekä sosialistista ja marxilaista julistusta. Suomen Työväenpuolueen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Turun Työväenyhdistyksen puheenjohtaja filosofian tohtori Nils Robert af Ursin, joka hoiti tehtävää vuoden 1900 tammikuuhun saakka. Puoluesihteeriksi valittiin Ursinin tavoin Turussa vaikuttanut opettaja J. K. Kari. Puoluehallitukseen valittiin yhteensä 17 henkilöä, valituiksi tulivat myös jäsenyydestä kieltäytyneet A. B. Mäkelä ja Eetu Salin. Tony Blair
Tony ja Cherie Blair avioituivat vuonna 1980. Heillä on neljä lasta: Euan, Nicky, Kathryn ja Leo. Cherie Blair on katolilainen ja lapsista Euan ja Nicky kävivät katolista koulua. Myös Tony Blair omaksui katolisen uskon vaimonsa myötä. Katoliseen kirkkoon hän liittyi kuitenkin vasta pääministerikautensa jälkeen ennen joulua 2007. Nuorin poika Leo (s. 20. toukokuuta 2000) on ensimmäinen istuvalle brittipääministerille syntynyt lapsi sitten 1800-luvun.
Blair liittyi Labour-puolueeseen pian lähdettyään Oxfordista 1975. Hänet valittiin alahuoneeseen 1983 vastaperustetusta Sedgefieldin vaalipiiristä, jota hän edusti siitä lähtien. Blairin lähtö politiikkaan tapahtui Labourin pitkän oppositiokauden aikana ja sen hävitessä neljät peräkkäiset vaalit vuodesta 1979 vuoteen 1992. Parlamentissa Blair samastui Labourin silloiseen maltillisempaan ”pehmeään vasemmistoon”, mutta ajoi silti Britannian eroa EEC:stä ja yksipuolista ydinaseriisuntaa ja oli Campaign for Nuclear Disarmament -rauhanliikkeen jäsen. David Cameron
Cameron valittiin 4. huhtikuuta 2000 konservatiivien ehdokkaaksi Witneyn vaalipiirin kansanedustajaksi vuoden 2001 vaaleihin. Hän oli aiemmin yrittänyt päästä Kensington & Chelsean vaalipiirin sekä sen jälkeen Wealdenin vaalipiirin konservatiiviehdokkaaksi. Witneyn vaalipiiri oli ollut aiemmin konservatiiveille varma voitto, mutta istuva kansanedustaja Shaun Woodward oli siirtynyt työväenpuolueen edustajaksi. Vuoden 2001 vaaleissa Cameron voitti Woodwardin ja pääsi Witneyn kansanedustajaksi Britannian parlamentin alahuoneeseen eli House of Commonsiin. William Haguen johtama konservatiivipuolue kuitenkin hävisi vaalit Tony Blairin johtamalle työväenpuolueelle. Martine Aubry
Aubry liittyi sosialistipuolueeseen vuonna 1974 ja pääministeri Édith Cresson nimitti hänet työministeriksi vuonna 1991, mutta hän menetti paikkansa 1993, kun oikeistopuolue Rassemblement pour la République (RPR) voitti parlamenttivaalit. Lionel Jospin kuitenkin nimitti hänet sosiaaliministeriksi päästyään pääministeriksi vuonna 1997. Aubry jätti paikkansa hallituksessa vuonna 2001 asettuakseen ehdolle Lillen pormestariksi, johon virkaan hänet valittiinkin. Hän menetti paikkansa Ranskan kansalliskokouksessa vuoden 2002 vaaleissa, mutta pormestariksi hänet valittiin uudelleen maaliskuussa 2008. Gordon Brown
James Gordon Brown (s. 20. helmikuuta 1951 Glasgow) on brittiläinen poliitikko, joka toimi kesäkuusta 2007 toukokuuhun 2010 Labour-puolueen puheenjohtajana ja Britannian pääministerinä. Hän oli edeltäjänsä Tony Blairin hallituksessa valtiovarainministerinä vuodesta 1997 alkaen. Britannian parlamentin alahuoneessa hän on 1983 alkaen edustanut skotlantilaista Dunfermlinen itäistä vaalipiiriä. Alastair Campbell
Alastair John Campbell (s. 25. toukokuuta 1957 Yorkshire, Englanti) on brittiläinen toimittaja, poliittinen neuvonantaja ja kirjailija. Campbell toimi pääministeri Tony Blairin johtavana neuvonantajana ja viestintäpäällikkönä vuosina 1997–2003. Campbell aloitti Blairin palveluksessa jo vuonna 1994 kun tämä siirtyi oppositiojohtajaksi. Hän avusti Labouria myös vuosien 2005 ja 2010 vaalikampanjoissa. Campbell on "Daily Mirrorin" entinen politiikan toimittaja. V niin kuin verikosto (elokuva)
Jotta viimeinen kohtaus Westminsterissä saatiin kuvatuksi, alue Trafalgar Squarelta ja Whitehallilta Parlamenttitalolle ja Big Benille asti piti sulkea 00.00-05.00 väliseksi ajaksi. Tämä oli ensimmäinen kerta kun tämä alue jouduttiin sulkemaan elokuvan kuvausten takia Pääministeri (kuvausten aikana) Tony Blairin poika Euan Blair työskenteli elokuvan tuotannossa ja hänen sanottiin (Stephen Fryn mukaan) auttaneen tekijöitä saavuttaneen ennätyksellisen kuvausoikeuden. Tämä aiheutti kritiikkiä Blairia kohtaan kansanedustaja David Davisilta, johtuen elokuvan sisällöstä. Tekijät kuitenkin kiistivät Blairin osallisuuden sopimuksessa, sanoen että lupa saavutettiin yhdeksän kuukauden mittaisella neuvottelulla 14 eri viraston kanssa. Sidney Webb
Webb valittiin vuonna 1892 Deptfordin edustajana Lontoon kaupunginvaltuustoon, johon hän kuului vuoteen 1910. Hänet valittiin Lontoon teknisen opetuksen lautakunnan puheenjohtajaksi, missä asemassa hän uudisti kaupungin koulujärjestelmän. Hänen johdollaan valtion toisen asteen koulut Lontoossa uudistettiin, ammattikoulutusta lisättiin ja alakoululaisille luotiin stipendijärjestelmä. Lontoon yliopisto muutettiin useista itsenäisistä yksiköistä muodostuvaksi korkeakouluverkostoksi. Webb myös auttoi Robert Morantia konservatiivihallituksen vuosina 1902 ja 1903 säätämien koululakien valmistelussa. Kun Beatrice Webb oli vuosina 1905–1909 jäsenenä köyhäinhoitolain uudistusta valmistelleessa komiteassa, Sidney auttoi häntä laatimaan raporttina julkaistun komitean vähemmistön eriävän mielipiteen, jossa esitettiin tulevan brittiläisen hyvinvointivaltion pohjapiirrokset.
Sidney ja Beatrice Webb pyrkivät vaikuttamaan päätöksentekoon puolueettomina asiantuntijoina, mutta kokiessaan tämän strategian menettävän tehoaan he päättivät vuonna 1914 liittyä työväenpuolueen jäseniksi. Sidney Webb ystävystyi puolueen johtajan Arthur Hendersonin kanssa ja hänet valittiin jo vuonna 1915 puoluetoimikuntaan, jossa hän vaikutti seuraavat kymmenen vuotta. Yhdessä vaimonsa kanssa Webb laati vuonna 1918 julkaistun työväenpuolueen ohjelmajulistuksen "Labour and the New Social Order", joka säilyi puolueen ohjelmana useita vuosikymmeniä. Webb oli asiantuntijajäsenenä vuonna 1919 asetetussa niin sanotussa Sankeyn komissiossa, joka selvitti mahdollista kaivostoiminnan kansallistamista. Webb valittiin vuonna 1922 äänivyöryllä parlamentin alahuoneeseen Seaham Harbourin vaalipiiristä. Hän oli vuonna 1924 Board of Traden puheenjohtajana eli kauppaministerinä Ramsay MacDonaldin johtamassa ensimmäisessä työväenpuolueen hallituksessa. Kun MacDonald palasi pääministeriksi vuonna 1929, Webbistä tuli siirtomaaministeri ja hänelle myönnettiin Passfieldin paronin arvo, jolloin hän siirtyi alahuoneesta ylähuoneeseen. Hän valitsi päärinarvonsa nimen Hampshiressa omistamansa Passfield Corner -nimisen tilan mukaan. Siirtomaaministerinä Webb yritti huonolla menestyksellä ratkoa Palestiinan mandaattialueeseen liittyneitä kiistoja. Shimon Peres
Hänet valittiin työväenpuolueen johtajaksi vuonna 1977, mutta puolue hävisi parlamenttivaaleissa Likudille. Winston Churchill
Työväenpuolueen hävittyä vuoden 1951 vaalit Churchillistä tuli jälleen pääministeri. Vuonna 1953 hänelle myönnettiin kaksi suurta kunnianosoitusta; Sukkanauharitarikunnan jäsenyyden lisäksi hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto ”historiallisen ja elämäkerrallisen kuvauksen hallinnasta samoin kuin loistavista puheista inhimillisten arvojen puolustajana”. Saman vuoden kesäkuussa aivohalvaus halvaannutti hänen kehonsa vasemman puolen. Churchill piti 10. lokakuuta 1953 puolueensa vuosikokouksessa puheen, jossa hän korosti idän ja lännen välisen konferenssin järjestämisen olevan tärkeää. Hän erosi terveyssyistä 5. huhtikuuta 1955, mutta säilytti virkansa Bristolin yliopiston kanslerina. Seuraavien vuosien aikana hän kirjoitti ja lopulta julkaisi neliosaisen teoksen "History of the English Speaking Peoples". Vuonna 1956 saksalainen Aachenin kaupunki myönsi hänelle Karlspreis-palkinnon hänen ajatuksestaan "Euroopan Yhdysvalloista". Vuonna 1959 Churchill peri arvonimen "Father of the House" (pisin yhtäjaksoinen toiminta alahuoneen edustajana) ollen pisimpään yhtäjaksoisesti palvellut kansanedustaja – vuodesta 1924. Hän säilytti asemansa vuonna 1964 tapahtuneeseen alahuoneesta eroamiseen asti. Vuonna 1963 Churchill kutsuttiin Yhdysvaltojen kunniakansalaiseksi. Tony Blair
Huolimatta Irakin-politiikan arvostelusta Blair johti Labourin kolmanteen vaalivoittoonsa toukokuussa 2005. Sen enemmistö kutistui 66 paikkaan sen saatua 35 % äänistä. Blairin hallituksen kannatus oli laskusuunnassa myös vaalien jälkeen. Hän johti Euroopan unionin puheenjohtajuutta vuoden 2005 toisella puoliskolla. Sitä varjostivat kuitenkin 7. heinäkuuta tehdyt pommi-iskut Lontoossa ja seuraavat kahden viikon kuluttua. Blair matkusti henkilökohtaisesti Singaporeen kolme päivää ennen kansainvälisen olympiakomitean kokousta ja tapasi 20 sen 116 jäsenestä ja vakuutteli heitä valitsemaan Lontoon vuoden 2012 olympialaisten pitopaikaksi Ensimmäisen tappionsa parlamentissa Blair koki marraskuussa 2005, kun 49 Labourin jäsentä äänesti hallitusta vastaan kaataakseen terrorismilain lisäyksen, joka olisi pidentänyt epäiltyjen pidätysaikaa ilman syytteitä 90 päivään 14:stä. Tämän jälkeen Blairia alettiin pitää väistyvänä pääministerinä ja vaadittiin ilmoittamaan päivämäärä, jona hän jättäisi tehtävänsä. Edelleen yhä huonommin menevän Irakin sodan jälkeen toukokuun 2006 mielipidemittauksessa Blairiin tyytyväisiä oli enää 26 %. Eräiden nuorempien ministerien eron jälkeen Blair ilmoitti syyskuussa 2006 eroavansa vuoden kuluessa. Blairia varjosti myös ns. arvonimiä-rahaa-vastaan-skandaali (Cash for honours), jossa Labour oli myöntänyt aatelisarvoja lahjoituksia ja pitkäaikaisia matalakorkoisia lainoja vastaan. Blairia kuulusteltiin joulukuussa 2005 ja tammikuussa 2007. Bruno Kreisky
Kreisky valittiin Itävallan parlamenttiin, valtiopäiville sosialistina vuoden 1956 vaaleissa. Hänet valittiin puolueen johtoon Bruno Pittermannin kanssa. Vuoden 1959 vaalien jälkeen hänestä tuli ulkoministeri, mutta 1966 hän jätti viran. Kreisky valittiin sosialistipuolueen puheenjohtajaksi 1967. sosialistit voittivat vaalit maaliskuussa 1970, jolloin Kreiskysta tuli liittokansleri. Tony Benn
Benn oli pääri, 2. Stansgaten varakreivi, vuodesta 1960 lakiuudistukseen vuonna 1963, jolloin aatelisarvosta luopuminen tuli mahdolliseksi. Tällöin Labourin vasemmistolaitaa edustanut Benn luopui tittelistään voidakseen jatkaa kansanedustajana.
Hän oli Postmaster General (lähinnä vastaa viestintäministeriä) vuosina 1964–1966, teknologiaministeri vuosina 1966–1970, teollisuusministeri vuosina 1974–1975 ja energiaministeri vuosina 1975–1979. John Prescott
Hänet valittiin 1970 Labourin edustajaksi Itä-Hullin vaalipiiristä Labourin pitkän oppositiokauden aikaan. Vuonna 1994 hänestä tuli Labourin varapuheenjohtaja. Vuoden 1997 vaalivoiton jälkeen hänestä tuli varapääministeri ja First Secretary of State vastuullaan ympäristö, liikenne ja alueet. Varapääministerin vakinaistettiin Britannian hallitukseen 2001. Prescott ilmoitti 10. toukokuuta 2007, samana päivänä kuin Tony Blair, eroavansa kesäkuussa. Zinovjev-kirje
Vuonna 1998 Tony Blairin työväenpuolueen johtama hallitus nimitti Britannian ulkoministeriön historiantutkijan Gill Bennettin tutkimaan Zinojevin kirjeen alkuperän. Bennettin tutkimukset päätyivät siihen lopputulokseen, että kirjeen laatijat olivat joukko Riiassa, Latviassa asuneita valkoisia venäläisiä emigrantteja, jotka olivat toimittaneet kirjeen Britannian salaisen palvelun agenttien haltuun. Anthony Giddens
Giddens on toiminut myös Tony Blairin neuvonantajana, ja häntä pidetäänkin yhtenä Britannian työväenpuolueen 1990-luvulla omaksuman niin sanotun kolmas tie -ideologian keksijöistä. Kirjassaan "Over to You, Mr Brown – How Labour Can Win Again" (2007), Giddens käsittelee Britannian työväenpuolueen tulevaisuutta. Ken Follett
Follett osallistui 1970-luvun lopulla Britannian työväenpuolueen toimintaan. Poliittisen toimintansa aikana hän tutustui puoluevirkailija Barbara Broeriin, josta tuli vuonna 1982 hänen toinen vaimonsa. Barbara Follett valittiin parlamenttiin vuonna 1997 edustamaan Stevenagen kuntaa, ja uudelleen hänet valittiin 2001. Follett itse on yhä huomattava työväenpuolueen tukija ja rahoittaja. Gibraltarin sosialistinen työväenpuolue
Gibraltarin sosialistinen työväenpuolue (Gibraltar Socialist Labor Party, GSLP) on Gibraltarilla toimiva vasemmistopuolue. Se on Gibraltarin vanhin edelleen aktiivinen puolue. Sen juuret ovat ammattiyhdistysliikkeessä, ja jo ennen sen perustamista puolueen perustaja Joe Bossano oli aktiivinen brittiläisessä ammattiyhdistysliikkeessä ja Labour-uolueessa työskennellessään Lontoon East Endissä. Palattuaan Gibraltarille hän oli Britannian kuljetusalan työntekijöiden ammattiliitto TGWU:n paikallisedustaja. Hän oli pääministeri 1988-1996 ja oppositiojohtaja 1984-1988 ja 1996-2011. Tony Blair
Vuonna vuonna 1999 hän sai Aachenin Karlspreisin Euroopan idean ja rauhan edistämisestä. Tony Benn
Anthony Neil Wedgwood ”Tony” Benn (3. huhtikuuta 1925 – 14. maaliskuuta 2014) oli brittiläinen poliitikko. Hän kuului Labour-puolueeseen ja istui maansa parlamentissa vuosina 1950–1961, 1963–1983 ja 1984–2001. Tony Blair
Blair syntyi Edinburghissa. Hänen vanhempansa ovat Leo ja Hazel Blair. Leo Blair oli glasgow’laisen satamatyöläisen ottopoika, lakimies ja yliopiston luennoitsija. Muutaman nuoruusvuotensa Tony Blair vietti Australian Adelaidessa, jossa Leo Blair luennoi lakia yliopistolla. Perhe palasi Britanniaan 1950-luvun lopulla. Blair kävi yksityistä Choristers Schoolia ja Fettes College -sisäoppilaitosta Oxfordissa. Koulusta päästyään hän vietti vuoden Lontoossa yrittäen luoda uraa promoottorina rockmusiikin parissa. Opiskeluaikanaan hän soitti kitaraa ja lauloi yhtyeessä "Ugly Rumours". Hän meni kuitenkin opiskelemaan oikeustiedettä St John's Collegessa Oxfordin yliopistossa. Hän valmistui vuonna 1975 ja sai seuraavana vuonna lakimiehenoikeudet. Hänen äitinsä kuoli hänen ollessaan yliopistossa. Tulevan vaimonsa Cherie Boothin hän tapasi harjoitteluaikoinaan. Työväenpuolue (Yhdistynyt kuningaskunta)
Toukokuun 1929 vaaleissa Labour sai jälleen enemmistön alahuoneessa ja MacDonald muodosti toisen hallituksensa liberaalien tuella. Vuoden 1931 talouskriisin jälkeen puolue hajosi kahtia, MacDonaldin ja osan ministereistä mentyä hallitukseen konservatiivien ja liberaalien kanssa, ja suurimman osan puolueesta jäädessä oppositioon. MacDonaldin ”National Labour” menetti nopeasti kannatustaan, ja opposition Labour keräsi entisen tukensa muodostaen Churchillin konservatiivien kanssa toukokuussa 1940 sota-ajan koalitio­hallituksen. John Smith (poliitikko)
Smith oli Roy Hattersleyn kampanjapäällikkö tämän pyrkiessä puoluejohtajaksi ja piti useita ministeriasemia Labourin varjohallituksessa sen pitkän oppositiokauden aikana. Callaghania seurasivat Labourin johdossa sen aikana Michael Foot ja Neil Kinnock. Smith sai sydänkohtauksen vuonna 1988, mutta toipui. Hänestä tuli viimein Labourin johtaja 18. heinäkuuta 1992. Hänen lyhyen johtajakautensa aikana Labour muutti sääntöjään siten, että ammattiliitot menettivät vuosina 1981–1993 johtajavaalissa nauttimansa 40 prosentin äänivallan puoluekokouksissa, ja se korvattiin ääni-per-jäsen-periaatteella.
11. toukokuuta 1994 Smith piti puheen Park Lane Hotellissa noin viidellesadalle kuulijalle. Seuraavana aamuna kello 8.05 hän sai sydänkohtauksen, ja hänet julistettiin kuolleeksi sairaalassa 12. toukokuuta 1994 kello 9.15. Smithin seuraajaksi Labourin johdossa tuli ensin varajohtaja Margaret Beckett ja vaalin jälkeen Tony Blair. Jack Straw
Straw nimitettiin sisäministeriksi Työväenpuolueen vuoden 1997 vaalivoiton jälkeen. Hän ajoi vuonna 2000 läpi Regulation of Investigatory Powers Actin, joka lisäsi poliisin valtuuksia terrorismia vastaan. Entinen pääministeri Thatcher ylisti Straw’ta tästä, mutta eräät pitivät hänen toimiaan autoritaarisina. Hän lisäsi Euroopan ihmisoikeussopimuksen määräykset Britannian lakiin. Kevin Rudd
Ruddin ja työväenpuolueen johtajaksi 2004 valitun Mark Lathamin suhteet viilenivät, kun Latham lupasi vetää Australian joukot Irakista jouluksi 2004, jos tulisi valituksi pääministeriksi, kysymättä ulkopolitiikasta vastaavan Ruddin kantaa. Latham ei kuitenkaan pystynyt vaalivoittoon lokakuun 2004 vaaleissa ja erosi yllättäen tammikuussa 2005. Rudd kieltäytyi kuitenkin puheenjohtajan virasta, ja Kim Beazley valittiin. Joulukuun 2006 mielipidemittauksissa Ruddin kannatus oli kaksinkertainen Beazleyhin verrattuna. Beazley ilmoitti puolueen johtajavaalista, jossa Rudd valittiin 4. joulukuuta 2006 puolueen johtajaksi. Euroopan sosialidemokraattinen puolue
Euroopan sosialistit ovat tänään silti enemmän hajallaan kuin koskaan historiassaan. Näin on ollut jo 1990-luvulta alkaen. Eurooppalaisen sosialidemokratian suuntautumisen vaihtoehdot ovat kiteytyneet kahdessa keskeisessä vaikuttajassa Tony Blairissä ja Lionel Jospinissä. Blair on puolustanut Gerhard Schröderin kanssa politiikan avaamista niin sanotulle kolmannen vaihtoehdolle [The third way, Der Neue Mittel), ja Jospin on taistellut perinteisemmän sosialismin puolesta, joka on puolustanut valtion roolia ja eritoten julkisten palveluiden ylläpitämistä sekä poliittista ja sosiaalista Eurooppaa. Tony Blair
Blair nimettiin myös useissa yhteyksissä vahvaksi ehdokkaaksi Euroopan unionin presidentin virkaan, kun Lissabonin sopimus oltiin saamassa vihdoin voimaan. Kotimaassaan Blairia vastustivat konservatiivit sekä muun muassa Jean-Claude Juncker. Trotskilaisuus
Eräs tunnettu trotskilaisena itseään pitänyt vallankumousteoreetikko oli Palestiinassa 1917 syntynyt ja Isossa-Britanniassa vuodesta 1947 asunut kirjailija ja toimittaja Yigael Gluckstein (1917-2000), joka tunnetaan paremmin nimellä Tony Cliff. Cliffin keskeisiin ajatuksiin kuului kritiikki Neuvostoliittoa kohtaan. Tuo kritiikki perustui ajatukseen siitä, ettei Neuvostoliitto ollutkaan sosialistinen, vaan valtiokapitalistinen. Tunnetuin suomalainen, joka on pitänyt Neuvostoliittoa valtiokapitalistisena, on ollut vuosina 1982-1994 Suomen tasavallan presidenttinä toiminut Mauno Koivisto. Myös maolaiset ovat pitäneet Neuvostoliittoa valtiokapitalistisena mutta vasta vuoden 1953 jälkeistä Neuvostoliittoa. Tony Cliff katsoi, että Neuvostoliitossa valtio oli ottanut kapitalistiluokan paikan työläisten riistäjänä. Trotskin mukaanhan Neuvostoliitto ei ollut sen paremmin sosialistinen kuin valtiokapitalistinenkaan, vaan "rappeutunut työväenvaltio", jota johti loisiva byrokratia. Suomessa Tony Cliffin ajatuksia on kannattanut virallisesti Sosialistiliitto vuodesta 2000 lähtien. Vuonna 2004 perustettu Komitean työväeninternationaalin puolesta (CWI) kanssa sympatisoiva järjestö Sosialistinen Vaihtoehto, joka aloitti uudelleen toimintansa vuonna 2010, taas puolustaa teoriaa "rappeutuneesta työväenvaltiosta". Australia
Työväenpuolueen hallituskausi kesti vuodet 1983–1996. Pääministeri Paul Keating pyrki lähentämään maata Aasiaan ja tekemään siitä tasavallan. Tasavallan kannatus kansanäänestyksessä vuonna 1999 jäi kuitenkin 45 prosenttiin. Tasavaltaa olisi johtanut parlamentin nimittämä presidentti. John Howardin johtama liberaalipuolue piti hallitusvaltaa yhteistyössä kansallispuolueen kanssa vuosina 1996–2007. Howard veti tiukkaa linjaa: Australia tuki Irakin sotaa, vastusti Kioton ilmastoprotokollaa, kohteli tylysti turvapaikanhakijoita ja kieltäytyi pyytämästä anteeksi aboriginaaleilta näiden kokemaa riistoa ja syrjintää. Vuonna 2007 vaalit voitti työväenpuolue Kevin Ruddin johdolla, ja Rudd toimi pääministerinä aina kesäkuuhun 2010 asti, jolloin pääministeriksi nousi Ruddin varapääministeri Julia Gillard, Australian ensimmäinen naispääministeri. Työväenpuolue (Israel)
Työväenpuolue on lähtöisin 1930-luvulla perustetuista puolueista. Nykyinen Työväenpuolue syntyi tammikuussa 1968 kolmen vasemmistolaisen puolueen yhdistyessä. Niistä suurin, Mapai hallitsi maata 1948–1977. Toinen oli Ahdut ha-'Avoda–Po'ale Tziyyon, jonka muodostivat 1944 Mapaista eronneet ja kolmas Rafi (Reshimat Po'ale Yisra'el), joka syntyi Israelin ensimmäisen pääministerin David Ben-Gurionin erottua Mapaista 1965 kiistojen vuoksi. Syed Kamall
Syed Kamall liittyi konservatiivipuolueeseen vuonna 1987. Hänen ensimmäisen ehdokkuutensa vaaleissa oli vuonna 1994, kun hän asui Bathissa ja asettui ehdolle paikalliseen valtuustoon. Hän oli ehdolla uudestaan seuraavana vuonna, mutta ei tullut kummallakaan kerralla valituksi. Hänen seuraava ehdokkuutensa oli Lontoon kaupunginvaltuustoon vuonna 2000. Hän oli ehdolla City and Eastin vaalipiiristä, jossa hän sai 19 266 ääntä eli 19,50 prosenttia annetuista äänistä. Hän ei tullut valituksi, vaan enemmistön vaalipiirin äänistä, noin 46 prosenttia, sai työväenpuolueen John Biggs. Kamall ei tullut valituksi myöskään ollessaan konservatiivien ehdokas West Hamin vaalipiirissä vuoden 2001 parlamenttivaaleissa. West Hamin vaalipiirin paikkaa pidettiin etukäteen varmana työväenpuolueen voittona. Kamall sai 4 804 ääntä eli 16,4 prosenttia vaalipiirissä annetuista äänistä. Parlamenttiin valittiin työväenpuolueen Tony Banks, joka sai noin 70 prosenttia äänistä. Ehud Barak
Barak toimi Israelin sisäministerinä vuonna 1995 ja ulkoministerinä 1995–1996. Vuonna 1996 hänet valittiin Israelin parlamenttiin knessetiin ja valittiin ensimmäisen kerran Työväenpuolueen johtajaksi. Israelin pääministeriksi hän nousi vuonna 1999, päihittäen pääministerivaaleissa selvällä vaalivoitolla aiemman pääministerin Benjamin Netanyahun. Vuoden 1999 pääministerivaalit pidettiin Israelin parlamenttivaalien yhteydessä, joissa Barak onnistui johdattamaan vasemmistopuolueista koostuvan One Israel -liittoutumansa vaalivoittoon, tosin hyvin kapeaan sellaiseen. Trygve Bratteli
Brattelin palattua Norjaan vuonna 1945 hänestä tuli Työväenpuolueen varapuheenjohtaja. Hän työskenteli puolustuskomiteassa ja hänestä tuli puolueen johtaja 1965. Bratteli oli kansanedustajana Norjan suurkäräjillä vuosina 1950–1981 ja toimi myös finanssi- ja liikenneministerinä. Työväenpuolueen ensimmäisen pääministerin Einar Gerhardsenin erottua Brattelin vastuulla oli löytää Työväenpuolueen hallituksille uusi suunta. Britannian kansallispuolue
Nykyisen puolueen perusti 1980-luvun alussa John Tyndall. Tyndallin seuraajaksi puolueen johtajana nousi Nick Griffin. Harold Wilson
Vuonna 1945 hänet valittiin parlamentin alahuoneeseen. Hän työskenteli hallituksen parlamentaarisena sihteerinä työministeriössä. Sitten ulkomaankaupan valtiosihteerinä, joka mahdollisti muutamia matkoja Neuvostoliittoon. 14. lokakuuta 1947 Wilson oli hyväksytty kauppa- ja teollisuusministeriksi ja hänestä tuli nuorin jäsen hallitukseen 20. vuosisadalla. Työväenpuolueen oppositiokaudella vuoden 1951 jälkeen hän käytti lehdistöä tehokkaasti hyväkseen. Vuodesta 1959 hän työskenteli alahuoneen puhemiehenä. Vuonna 1963 hänet valittiin työväenpuolueen johtajaksi. Ken Livingstone
Livingstone haki uudelleen Labour-puolueen jäsenyyttä 2002, mutta hänen hakemuksensa hylättiin. Loppuvuodesta 2003 mielipidemittaukset näyttivät Labourin viralliselle ehdokkaalle heikkoa kannatusta ja puolue, mukaan kukien Blair itse pelkäsi tulevansa nöyryytetyksi jäädessään neljännelle sijalle. Vuoden 2004 alussa puolueen kansallinen keskuskomitea hyväksyi uudelleen Livingstonen jäsenyyden "totuuskokeen" jälkeen ja hänet otettiin mielihyvin viralliseksi ehdokkaaksi vuoden 2004 pormestarinvaaliin. Yhdistyneen kuningaskunnan parlamenttivaalit 2001
Pääministeri Tony Blairin johtama Työväenpuolue menetti kuusi edustajanpaikkaa mutta säilytti silti laajan enemmistön alahuoneessa. Näin ollen Blairin hallitus jatkoi Britannian johdossa. Suurin oppositioryhmä, Konservatiivipuolue, voitti vain yhden lisäpaikan. Absoluuttisesti suurin voittaja olivat Liberaalidemokraatit, jotka saivat kuusi lisäpaikkaa. Pohjois-Irlannissa Ulsterin unionistipuolue menetti kolme paikkaa Demokraattiselle unionistipuolueelle ja kaksi paikkaa Sinn Féinille. Anthony Eden
Labour-puolueen voitettua vaalit sodan jälkeen kesällä 1945, Eden meni oppositioon Konservatiivipuolueen varajohtajana. Monet olivat kuitenkin jo tuolloin sitä mieltä, että hänen pitäisi haastaa Churchill kilpailuun puolueen johtajuudesta. Eden oli kuitenkin liian lojaali Churchilille tehdäkseen näin. People's Quantitative Easing
Iso-Britannian työväenpuolueen puheenjohtaja Jeremy Corbyn omaksui ajatuksen ekonomisti Richard Murphylta, jonka mukaan kansanvaltaista keskuspankkirahoitusta toteuttaminen tulisi aloittaa vuonna 2020 mikäli harjoitettu määrällinen keventäminen ei onnistu siihen mennessä muuttamaan vallitsevaa matalan inflaation, matalan korkotason, matalien palkkojen ja korkean työttömyyden tilannetta. Mikäli talouskasvua tapahtuu, ei kansanvaltaiselle keskuspankkirahoitukselle ole tarvetta, sillä kasvanut verokertymä mahdollistaisi tarvittavat investoinnit. HSBC:n pääekonomisti Stephen King, ja Standard Life's kansainvälinen talouden pääasiantuntija Jeremy Lawson tukevat kansanvaltaisen keskuspankkirahoituksen käyttöönottoa mikäli määrällinen keventäminen ei onnistu luomaan talouskasvua. Myös kansainvälisen valuuttarahaston entinen pääekonomisti Olivier Blanchard on ilmoittanut kannattavansa politiikkaa keinona ratkaista talouskriisejä. Peter Mandelson
Mandelson opiskeli Oxfordin yliopistossa filosofiaa sekä valtio- ja taloustieteitä. Hän toimi ensimmäisessä Euroopan yhteisöjen nuorisofoorumissa Ison-Britannian valtuuskunnan johtajana Strasbourgissa 1979. Mandelson siirtyi työväenpuolueen kampanja- ja viestintäjohtajaksi 1985 oltuaan maansa ammattiliittojen keskusjärjestön talousasiantuntijana ja television ajankohtaisohjelmien tuottajana. Hän oli Tony Blairin kampanjapäällikkö vuoden 1997 parlamenttivaaleissa. Tarja Cronberg
Cronberg toimi vihreiden puheenjohtajana vuodet 2005–2009. Hänet valittiin ensimmäisen kerran puolueen johtoon 22. toukokuuta 2005, vain kaksi kuukautta puolueeseen liittymisensä jälkeen, ja jatkokaudelle keväällä 2007. Vuoden 2009 puoluekokouksessa Cronberg ei asettunut ehdolle jatkokaudelle, ja vihreiden uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Anni Sinnemäki, joka siirtyi kesäkuussa 2009 Cronbergin tilalle työministeriksi. Adam Price
Adam Robert Price (s. 23. syyskuuta 1968, Carmathen) on Britannian parlamentin alahuoneen jäsen, joka valittiin vuoden 2001 vaaleissa. Hän edustaa walesilaista Plaid Cymru -puoluetta. Hän aloitti 25. elokuuta 2004 liikkeen aloittaakseen Britannian pääministeri Tony Blairiin kohdistuvan virkavirheestä johtuvan erottamismenettelyn ("impeachment"), jota edellisen kerran käytettiin 150 vuotta aikaisemmin kun parlamentti ei kyennyt yksiselitteisesti erottamaan kuninkaan nimittämää ministeriä poliittisella epäluottamuslauseella. Ramsay MacDonald
MacDonald palasi parlamenttiin 1922 Aberavonin piiristä Walesista. Nyt puolue oli jälleen yhtenäinen, ja hänet valittiin uudelleen johtajaksi. Liberaalien alamäki oli selvä, ja 1922 vaaleissa työväenpuolueesta tuli suurin oppositiopuolue Stanley Baldwinin konservatiivihallitukselle. Tähän mennessä MacDonald oli luopunut jyrkän sosialistisesta linjastaan ja vastusti työväenliikkeessä Venäjän vallankumouksen jälkeen pyyhkinyttä radikalismin aaltoa. MacDonaldista tuli kommunismin vannoutunut vastustaja. Päinvastoin kuin Ranskan sosialistipuolue ja Saksan SPD, työväenpuolue ei hajonnut sosiaalidemokraatteihin ja kommunisteihin, vaan Communist Party of Great Britain pysyi pienenä ja eristyneenä. Robert Maxwell
Vuonna 1964 Maxwell valittiin Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin alahuoneeseen työväenpuolueen edustajaksi. Hän toimi Buckinghamin vaalipiirin edustajana vuoteen 1970, jolloin hän menetti paikan konservatiivien William Benyonille. Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattinen Liitto
Vuoden 1970 eduskuntavaaleissa TPSL sai vain 1,4 prosentin kannatuksen ja menetti kaikki eduskuntapaikkansa. Nurmijärven Kiljavalla 30. toukokuuta 1970 pidetyssä puoluekokouksessa puolueen puheenjohtajaksi valittiin Uuno Nokelainen. Puheenjohtajan paikan jättänyt Aarre Simonen valittiin puoluevaltuuston johtoon. Vuoden 1972 eduskuntavaaleissa kannatus oli 1,0 prosenttia, millä ei taaskaan noustu eduskuntaan. Tämän jälkeen TPSL poistettiin puoluerekisteristä mutta hyväksyttiin siihen pian takaisin puolueen saatua kerätyksi tarvittavat 5000 kannattajakorttia. Vuonna 1972 puolueen nimi muutettiin muotoon Työväen ja Pienviljelijäin Sosialistinen Liitto. Puolan historia
Vuoden 1947 vaalien jälkeen johtoon nousi Puolan yhdistynyt työväenpuolue ("Polska Zjednoczona Partia Robotnicza", PZPR) stalinisti Bolesław Bierutin johdolla. Vuonna 1952 Puola julistettiin virallisesti kansantasavallaksi ("Polska Rzeczpospolita Ludowa"). Stalinin kuoleman jälkeen Puolan johtoon nousi Władysław Gomułka. Kesäkuussa 1956 työläiset kapinoivat Poznańissa kulutustavaroiden puutteen ja ruuan hinnan vuoksi. 1960-luvulla Puolan talousongelmat olivat jatkuvia. Vuoden 1970 levottomuuksien jälkeen Gomułkan korvasi Edward Gierek. Länsilainojen turvin Puolan talouskasvu oli 1970-luvun alussa maailman nopeimpien joukossa. Yhdysvaltain presidentit Nixon, Ford ja Carter vierailivat kukin vuorollaan maassa. Vuoden 1973 öljykriisi johti uuteen talouskriisiin ja hinnankorotukset levottomuuksiin, erityisesti 1976 Radomissa. Puolalainen Krakovan piispa Karol Wojtyła valittiin lokakuussa 1978 paaviksi nimellä Johannes Paavali II. Hän vieraili kotimaassaan kesäkuussa 1979.
1980-luvun alussa maa oli raskaissa veloissa ja yritys nostaa lihan hintaa 1980 johti lakkoihin ja ammattiliitto Solidaarisuuden perustamiseen. Sitä johti Gdańskin Lenin-telakan sähkömies Lech Wałęsa. Solidaarisuus pakotti hallituksen neuvotteluihin. Syyskuussa 1980 Gierekin korvasi Stanisław Kania. Opposition voiman kasvun ja puolueen vallan murenemisen vuoksi johtoon nimitettiin 1981 puolustusministeri kenraali Wojciech Jaruzelski, joka julisti maan sotatilaan. Lähes kaikki Solidaarisuuden johtajat pidätettiin. Länsimaat asettivat Puolan ja Neuvostoliiton boikottiin ja levottomuudet jatkuivat vuosia. Sotatila kumottiin vähitellen ja vangitut vapautettiin 1980-luvun kuluessa. Työväenpuolue (Yhdistynyt kuningaskunta)
Vaalitappio aiheutti tyytymättömyyttä ja Labour jakautui kahteen siipeen. Vuonna 1981 puolueesta irtosi oikeistolaisempi ryhmä, joka muodosti uuden sosiaalidemokraattisen puolueen liittoutuen vanhan liberaalipuolueen jäänteiden kanssa 1988 Liberaalidemokraattiseksi puolueeksi. Donald Tusk
Tusk erosi Vapausliitosta vuonna 2000 hävittyään kamppailun puolueen puheenjohtajuudesta Bronisław Geremekille, minkä jälkeen hän oli mukana perustamassa Kansalaisfoorumia (Platforma Obywatelska, lyh. PO) vuonna 2001. Kansalaisfoorumi nousi parlamenttiin jo samana vuonna pidetyissä vaaleissa, ja Tusk toimi Sejmin varapuhemiehenä 2001–2005. Tuskista tuli Kansalaisfoorumin puheenjohtaja vuonna 2003. Jack Straw
John Whitaker ”Jack” Straw (s. 3. elokuuta 1946) on englantilainen Työväenpuolueen poliitikko, joka toimi maansa sisäministerinä Tony Blairin hallituksessa vuosina 1997–2001, ulkoministerinä 2001–2006 sekä 5. toukokuuta 2006 lähtien Työväenpuolueen parlamenttiryhmän johtajana Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin alahuoneessa ja 28. kesäkuuta 2007 – 11. toukokuuta 2010 Brownin hallituksen oikeusministerinä, lordikanslerina ja ensimmäisenä ministerinä. Parlamentissa Straw on toiminut vuodesta 1979 Blackburnin vaalipiirin edustajana. Työväenpuolue (Yhdistynyt kuningaskunta)
Britannian työväenpuolue on perustettu 27. helmikuuta 1900 Lontoossa. Sen alkuperäinen nimi oli "Labour Representation Committee", ja se toimi kannattaen työväenliikkeen tukemia parlamenttiehdokkaita. Saatuaan 29 paikkaa ryhmän parlamentin jäsenet päättivät ottaa nimen "The Labour Party" vuonna 1906. Labour muodosti ensimmäisen vähemmistöhallituksensa liberaalipuolueen tuella tammikuussa 1924 pääministerinään Ramsay MacDonald. Konservatiivit kuitenkin palasivat valtaan kuusi kuukautta myöhemmin "Daily Mailin" julkaistua väärennetyn kommunistikauhua herättäneen kirjeen neljä päivää ennen vaaleja. Gordon Brown
Brownin nousu puolueen johtoon nosti Labourin suosiota ja sen ollessa 10 %-yksikön johdossa konservatiiveja elokuussa 2007 spekuloitiin ennenaikaisten vaalien järjestämisellä. Brownin arveltiin muuttavan puolueen linjaa vasemmistolaisemmaksi, mistä ei kuitenkaan näkynyt merkkejä. Hallituksen tavoitteena oli päinvastoin lakkauttaa matalin 10 %:n veroaste, joka nostaisi matalimman verotason kahteenkymmeneen prosenttiin 5,3 miljoonalta vähimmin ansaitsevalta. Aie aiheutti vakavaa hajaannusta puolueen riveissä ja jopa erouhkauksia hallituksessa. Myös pyrkimys pidentää terroristiepäiltyjen pidätysaika ennen syytteitä 42:een vuorokauteen nosti 50 Labourin edustajaa hallitusta vastaan. Lopullisessa äänestyksessä kesäkuussa 2008 terrorismilaki meni niukasti läpi alahuoneessa Ulsterin unionistien tuella 36:n Labourin edustajan äänestäessä hallituksen esitystä vastaan.
Laki kaatui kuitenkin lopulta murskaluvuin ylähuoneen vastustukseen, ja sisäministeri Jacqui Smith ilmoitti luopuvansa sen ajamisesta. Winston Churchill
Kaksi vuotta myöhemmin vuoden 1924 vaaleissa hänet valittiin konservatiivien tukemana perustuslaillisena edustamaan Eppingiä, missä on nykyään hänen patsaansa. Seuraavana vuonna hän liittyi virallisesti konservatiiveihin ja kommentoi: ”Kuka tahansa voi vaihtaa puoluetta ("rat"), mutta vaatii tiettyä kekseliäisyyttä vaihtaa vielä uudestaan puoluetta ("re-rat")”. Hänet nimitettiin valtiovarainministeriksi ("Chancellor of the Exchequer") vuonna 1924 Stanley Baldwinin hallitukseen, ja hänen vastuullaan oli Britannian paluu kultakantaan. Vuoden 1926 yleislakon aikana Churchillin kerrotaan ehdottaneen konekiväärien käyttämistä lakkoilevia kaivosmiehiä vastaan. Churchill valvoi hallituksen "British Gazette" -lehteä ja sanoi kiistan aikana, että ”joko valtio murtaa yleislakon tai yleislakko murtaa valtion”. Lisäksi hän väitti, että Benito Mussolinin fasismi oli "tehnyt palveluksen koko maailmalle", koska se oli näyttänyt ”tavan taistella vallankumouksellisia voimia vastaan” – Churchill piti siis vahvaa hallintoa suojamuurina näköpiirissä olevaa kommunistista vallankumousta vastaan. Tyne ja Wear
Alue on perinteistä työväenpuolueen tukialuetta. Parlamenttivaaleissa se muodostaa 14 vaalipiiriä, ja vuoden 2005 vaaleissa jokaisesta niistä valittiin parlamenttiin työväenpuolueen ehdokas. Kunnallishallinto päätyi vuoden 2005 vaaleissa muualla työväenpuolueen käsiin, mutta Newcastlessa liberaalidemokraatit veivät enemmistön. Italian sosiaalinen liike
MSI:n kannatus nousi uudelle tasolle 1980-luvun alussa. Gianfranco Fini tuli puheenjohtajaksi vuonna 1987. Toiseksi puolueen näkyväksi hahmoksi kohosi 1990-luvun alussa Benito Mussolinin pojantytär Alessandra Mussolini. Vuoden 1993 paikallisvaaleissa Fini oli lähellä tulla valituksi Rooman ja Mussolini Napolin pormestariksi, kun MSI sai kummassakin kaupungissa liki kolmanneksen äänistä. Niin sanotun "tangentopoli"-korruptioskandaalin paljastuminen samoihin aikoihin hyödytti MSI:tä, sillä Italian johtavista puolueista poiketen se ei ollut sotkeentunut korruption verkostoon. Vuonna 1994 MSI:n tilalle perustettiin uusi Kansallinen liitto ("Alleanza Nazionale", NA), joka liittoutui Silvio Berlusconin perustaman Forza Italia -puolueen kanssa. Kansallinen liitto sai vuoden 1994 parlamenttivaaleissa 13,4 prosentin kannatuksen ja pääsi mukaan Berlusconin lyhytikäiseen ensimmäiseen hallitukseen. MSI lakkautettiin virallisesti seuraavana vuonna. Finin johtamana AN otti nyt selkeämmin etäisyyttä uusfasistiseen perintöönsä. Fini irtisanoutui ”kaikenlaisista diktatuureista” sekä omista aiemmista lausunnoistaan, joissa hän oli ihaillut Benito Mussolinia. Entisen MSI:n radikaalisiipi perusti tällöin Fiamma Tricolore (”Trikoloriliekki”) -nimisen puolueen. Jim Bolger
Bolger valittiin tuolloin oppositiossa olleen Kansallispuolueen johtoon vuonna 1986. Bolgerin johdolla puolue hävisi vuoden 1987 vaalit, mutta saavutti seuraavissa vuoden 1990 vaaleissa voiton Työväenpuolueen jäädessä oppositioon. Yhdistyneen kuningaskunnan parlamenttivaalit 1951
Vaalituloksen seurauksena Labourin johtaja Clement Attlee joutui luovuttamaan pääministerin viran konservatiivien johtajalle Winston Churchillille, joka palasi valtaan yli kuuden vuoden tauon jälkeen. Ennen seuraavia vaaleja Churchill vetäytyi syrjään maan ja puolueensa johdosta, ja hänen seuraajakseen valittiin vuonna 1955 Anthony Eden. Eduskuntavaalit 1995
Vaalikamppailun keskeisiksi aiheiksi nousivat työllisyys ja valtiontalouden säästöt. Presidentti Martti Ahtisaari lupasi valituksi tultuaan keväällä 1994 puuttua työttömyysongelmaan ja asetti sitä pohtimaan entisen valtakunnansovittelijan Matti Pekkasen johtaman työryhmän, jonka mietintö – ns. Pekkasen paperi – valmistui kolmen kuukauden työskentelyn jälkeen syyskuun alussa 1994. Kun vaaliohjelmat julkistettiin ja vaalikampanjointi aloitettiin tammikuussa 1995, voitiin todeta suurimpien puolueiden tavoitteiden olevan samansuuntaiset: työttömyys oli puolitettava, inflaatio pidettävä kurissa ja valtionvelan kasvu pysäytettävä seuraavalla vaalikaudella. Kaikki tavoitteet olivat suoraan Pekkasen työryhmän mietinnöstä, mutta puolueiden välillä oli eroja säästökohteiden painotuksissa. Sosialidemokraatit vaativat elinkeinotukien ja varsinkin maataloustukien leikkaamista, Keskusta vastusti puuttumista perusturvaan ja Kokoomus piti esillä omaa veronkevennysohjelmaansa. Puheenjohtajien välinen kiistely henkilöityi selvimmin SDP:n Paavo Lipposeen ja Keskustan Esko Ahoon. Kokoomuksen puheenjohtajaksi kesällä 1994 valittu Sauli Niinistö joutui pariksi viikoksi sivuun vaalikamppailusta hänen vaimonsa saatua surmansa auto-onnettomuudessa matkalla Kokoomuksen vaalikampanjan avaustilaisuuteen. Lyhyen suruajan jälkeen Niinistö palasi julkisuuteen ja nousi oman puolueensakin yllätykseksi vaalien kärkihahmoksi keräten maan suurimman henkilökohtaisen äänisaaliin. George Galloway
Galloway oli perustamassa uutta Labouria vasemmistolaisempaa Respect – The Unity Coalitionia. Toukokuun 2005 vaaleissa hän pudotti parlamentista Labourin Bethnal Green and Bowin vaalipiirin edustajan Oona Kingin. Kampanjoinnista tuli yksi vaalin seuratuimpia ja likaisimpia: Oona King kannatti Irakin sotaa, hän oli vankka pääministeri Blairin tukija, mediajulkkis ja toinen musta nainen, joka on valittu parlamenttiin. Hänen äitinsä oli myös juutalainen ja vaalipiirin äänestäjistä lähes puolet muslimeja. Galloway sai 15 801 ääntä, 823 enemmän kuin King. Tony Blair
Vuonna 2001 Blair johti Labourin uudelleen vaalivoittoon, jossa saavutettu 167 paikan alahuoneen enemmistö oli suurin pääministerin ikinä toiselle kaudelle saama. Vaalikampanja perustui terveydenhuollon ja koulutuksen parantamiseen. Konservatiivit puolestaan keskittyivät vastustamaan euroa. Vaikka veroja ei edelleenkään korotettu, opposition mukaan Blairin hallitus nosti salaa veroja (ns. stealth taxes) menojen rahoittamiseksi, koska kokonaisveroaste nousi, ja esim. siirtämällä varoja lotosta, terveyskeskusmaksuilla, taajuuksien huutokaupasta Britannian siirtyessä digitaaliseen televisioon ja jättämällä veroprogression ennalleen tulojen kasvaessa.
Vuosina 2000–2005 kuilu rikkaiden ja köyhien välillä pieneni tutkimusten mukaan "merkittävästi." Tämä kehitys oli nopeinta 30 rikkaimman maan joukossa, vaikka Britannia oli edelleenkin yksi teollisuusvaltioiden epätasa-arvoisimmista yhteiskunnista, 1970-luvun puolivälistä alkaneen tuloerojen kasvun jälkeen. Vuonna 2005 rikkain 10 % tienasi yhdeksän kertaa enemmän kuin köyhin kymmenys. Kenneth Clarke
Clarkella oli joukko ministerinasemia jo Thatcherin ja Majorin hallituksissa ja hän oli 1990-luvulla viimeisenä konservatiivien valtiovarainministerinä 1993–1997 ennen työväenpuolueen valtakautta nostamassa Britanniaa lamasta. Hänen euromyönteisyyttään pidetään syynä siihen, ettei hän itse ikinä noussut puolueen johtoon kolmesta yrityksestä huolimatta. Työväenpuolue (Yhdistynyt kuningaskunta)
Työväenpuolue eli Labour-puolue ("The Labour Party") on toinen Britannian kahdesta pääpuolueesta konservatiivipuolueen ohella. Aatteeltaan se on keskusta-vasemmistolainen ja sosiaalidemokraattinen. Työväenpuolue on ollut Britannian hallituksen johdossa vuosina 1924, 1929–1931, 1945–1951, 1964–1970, 1974–1979 ja 1997–2010. Puoluetta ovat edustaneet pääministerit Ramsay MacDonald, Clement Attlee, Harold Wilson, James Callaghan, Tony Blair ja Gordon Brown. Tällä hetkellä se on oppositiossa. Puolueen väliaikaisena puheenjohtajana toimi 8.5.2015 alkaen Harriet Harman siihen asti, kunnes uusi puheenjohtaja Jeremy Corbyn valittiin vuoden 2015 parlamenttivaalitappion jälkeen eronneen Ed Milibandin tilalle. Binyamin Ben-Eliezer
Ben-Eliezer valittiin knessetiin ensimmäisen kerran 1984. Hän oli työväenpuolueen puheenjohtaja ja puolustusministeri 2001–2002. Hän oli ehdolla uudelleen puoluejohtajaksi vaaleissa 2005 ja tuli kolmanneksi. Työväenpuolue (Yhdistynyt kuningaskunta)
Smithin jälkeen puolueen johtoon nousi Tony Blair. Hänen johdollaan puolueen ohjelmasta poistettiin sinne 1918 lisätty tavoite tuotannon tekijöiden yhteisestä omistuksesta. Blair kuvasi ideologiaansa keskitieksi ("Third Way"; kolmas tie) Thatcherin ajan uusliberalismin ja sosialismin välillä. Yksi suosituimmista ajettavista asioista oli uusi minimipalkkalaki. Puolue itse brändättiin nimellä "new Labour" vaalikampanjassa. Labour sai lisää kannattajia keskiluokasta sitoutuessaan pitämään menot edellisen hallituksen tasolla ja olemaan koventamatta verotusta. Jeremy Corbyn
Jeremy Bernard Corbyn (s. 26. toukokuuta 1949 Chippenham, Wiltshire, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen poliitikko. Hänet valittiin Britannian työväenpuolueen puheenjohtajaksi syyskuussa 2015. Corbyn on ollut kansanedustaja vuodesta 1983. Bernie Ecclestone
Ecclestone on tukenut Britannian työväenpuoluetta Labour Partya. Vuonna 2000 nousi kohu, kun Ecclestone lahjoitti puolueelle miljoona puntaa. Kohun vuoksi lahjoitus palautettiin Ecclestonelle. Toisaalta Ecclestone on esittänyt myönteisiä kannanottoja muun muassa Hitleristä ja Husseinista ja sanonut kallistuvansa pikemmin totalitarismin kuin demokratian suuntaan. OK Computer
"OK Computerin" julkaisemisen aikoihin suosittu brittipop oli menettämässä parhaan teränsä, ja Britannia kävi läpi poliittista muutosta. Kriitikoiden mielestä albumin teema heijasti ajan henkeä, ja sitä pidettiin myös selityksenä albumin menestykselle. Kun albumi ilmestyi kesäkuussa 1997, sen ajateltiin olevan suunnitelma seuraavan vuosisadan rock'n'rollista. 
Yorke on sanonut, että hänen sanoituksiinsa vaikuttivat ajatukset konservatiivipuolueen kahdesta vuosikymmenestä, tehomaataloudesta ja globalisaatiosta. Hän myös kertoi uskovansa, että asiat voisivat muuttua, jos Tony Blairin johtama "New Labour" (työväenpuolue) pääsisi hallitukseen. Yhdistyneen kuningaskunnan parlamenttivaalit 2005
Tony Blairin johtama Työväenpuolue voitti vaalit jo kolmannen kerran peräkkäin. Vaalit toivat Britanniaan eniten pienten puolueiden ja itsenäisiä edustajia 60 vuoteen. Albert Reynolds
Fianna Fáil menetti valta-asemansa vuonna 1981 mutta sai sen takaisin seuraavana vuonna. Reynolds palasi samalla hallitukseen saatuaan paikan teollisuus- ja energiaministerinä. Valtapuolue vaihtui uudestaan vuoden 1982 lopulla, ja Fianna Fáil nousi pääpuolueeksi uudelleen 1987, jolloin Reynolds nimitettiin teollisuus- ja kauppaministeriksi. Seuraavana vuonna hän sai valtiovarainministerin tehtävät Euroopan komissioon lähteneeltä Ray MacSharryltä. Valtiovarainministerinä Reynolds alensi tuloveroa ensimmäisen kerran 20 vuoteen ja onnistui markkinoimaan International Financial Services Centrea, jonne noin 200 finanssiyritystä perusti toimipisteen. Tony Blair
Chilcot-raportin mukaan Blair lähetti joukkoja Irakin sotaan ennen rauhanomaisten keinojen käyttämistä loppuun. Keir Hardie
Hardie pyrki 1888 huonolla menestyksellä parlamentin alahuoneeseen ja perusti samana vuonna Skotlannin työväenpuolueen ("Scottish Labour Party"). Vuonna 1892 hänet valittiin alahuoneeseen ensimmäisenä työväenpuolueen edustajana ja tammikuussa 1893 hän osallistui Bradfordissa Itsenäisen Työväenpuolueen (Independent Labour Party, ILP) perustavaan kokoukseen. Heikosta organisaatiostaan huolimatta ILP:llä oli edellytykset vedota Englannin maltilliseen työväenluokkaan, sillä se ei ollut leimallisesti keskiluokkaisten älykköjen hallitsema kuten Fabian Society, mutta ei myöskään edustanut vierasmaista ja ateistista marxismia. Hardie putosi parlamentista vuoden 1895 vaaleissa, minkä jälkeen hän keskittyi ajamaan työväenliikkeen kokoamista yhteen parlamenttipuolueeseen. Helmikuussa 1900 Lontoossa järjestetyssä kokouksessa perustettiin Työväen edustajakomitea ("Labour Representative Committee"), josta vuonna 1906 tuli varsinainen Työväenpuolue ("Labour Party"). Hardie valittiin sen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi, mutta hän jätti tehtävän jo kahden vuoden kuluttua. Alahuoneeseen hän oli palannut jo vuonna 1900 Merthyr Tydfilin edustajana. Tony Blair
Blair valittiin pian 1984 varjohallitukseen valtiovarainhoidon apulaispuhemieheksi. Hän vaati selvitystä Englannin pankin päätöksestä pelastaa konkurssiin mennyt Johnson Matthey Bank lokakuussa 1985 ja nöyryytti hallitusta Euroopan talousyhteisön kriittisellä raportilla maan talouspolitiikasta. Blair herätti puolueen johtajan Neil Kinnockin huomion ja sai vuoden 1987 vaalien jälkeen aseman kauppa- ja teollisuusryhmässä. Hänet valittiin opposition varjohallitukseen 1988 energianministeriksi. Tony Blair
Oppositiossa Labour oli arvostellut konservatiiveja heikkoudesta Bosnian sodan aikana ja 1999 Blair laati julistuksen Kosovon sodasta. Hän ajoi tiukkaa NATO:n politiikkaa Slobodan Miloševićia vastaan. Menestys tässä, kuten myös Sierra Leonen operaatiossa saivat Blairin luottamaan sotatoimiin humanitaaristen arvojen ajamisessa. Blair loi myös vahvan suhteen Yhdysvaltain presidentti Bill Clintonin kanssa. Shimon Peres
Peres oli presidenttiehdokkaana vuonna 2000, mutta hävisi Likudin Katsaville. Barakin häviö Ariel Sharonille 2001 vaaleissa antoi Peresille mahdollisuuden tehdä toinen paluu politiikkaan. Hän johdatti työväenpuolueen kansallisen yhtenäisyyden hallitukseen yhdessä Sharonin Likud-puolueen kanssa ja varmisti Peresille ulkoministerin viran. Muodollinen puoluejohtajuus siirtyi Benjaminin Ben-Eliezerille ja Amran Mitzananille. Peres luopui ulkoministerin virasta työväenpuolueen kärsittyä tappion 2003 vaaleissa. Hän johti vielä puolueen koalitioon Sharonin kanssa vuoden 2004 lopulla. Toimihenkilöunioni TU
Liiton puheenjohtajaksi valittu Antti Rinne oli vuosina 2006–2008 esillä julkisuudessa edeltäjäänsä Ilkka Joenpaloa enemmän. Rinnettä kuvattiin aggressiiviseksi puheenjohtajaksi, sillä olivathan hänen juurensa räväkästä toimintakulttuuristaan tunnetussa Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitossa ja Ertossa. Toimihenkilöunioni olikin julkisuudessa esillä sopimusrajariidassa (nk. ylärajanveto) toisen ammattiliiton YTN:n, sekä erityisesti Nokian ja Wärtsilän kanssa. Toimihenkilöunionin 3 000 jäsentä Yardsin, Bolidenin, Luvatan, Outokummun, Rautaruukin ja Wärtsilän tehtailla lakkoilivat Teknologiateollisuus ry:tä vastaan vuonna 2007 viisi päivää kestäneellä lakolla. Lakon kohteena oli palkkaerimielisyys, joka johti lopulta 4,4 prosentin palkankorotukseen. Aiemmin samana vuonna Toimihenkilöunioni nosti kanteen Stora Ensoa vastaan vuoden 2006 tulospalkkioista, jotka yhtiö jätti maksamatta työnseisaukseen osallistuneille noin 2000 työntekijälle. Myöhemmin Kouvolan hovioikeus tuomitsikin Stora Enson maksamaan lähes 140:lle Anjalankosken tehtaiden toimihenkilölle vuoden 2006 tulospalkkiot korkoineen. Työväenpuolue (Yhdistynyt kuningaskunta)
Sodan päätyttyä Euroopassa toukokuussa 1945 Labour vetäytyi hallituksesta ja sai heinäkuussa 1945 murskavoiton, 46 prosenttia äänistä ja 146 paikan enemmistön. Australian parlamenttivaalit 2013
Edelliset parlamenttivaalit olivat johtaneet Työväenpuolueen vähemmistöhallitukseen. Kesäkuussa 2013 Kevin Rudd syrjäytti Julia Gillardin Työväenpuolueen johdosta ja pääministerin virasta ja julisti vaalipäiväksi 7. syyskuuta. Tony Abbott
Abbott oli työministeri (1998–2003) ja terveysministeri (2003–2007) pääministeri John Howardin hallituksessa. Howardin hävittyä vuoden 2007 vaaleissa hän toimi yhtenä varjohallituksen ministerinä. Hänen poliittinen uransa alkoi kansanedustajan vuonna 1994. Harold Wilson
Harold Wilsonista tuli Ison-Britannian pääministeri lokakuussa 1964. Hän sai niukan vaalivoiton. Tämä antoi huonon lähtökohdan hänen uudistusohjelmalleen. Wilson järjesti uudet parlamenttivaalit puolitoista vuotta myöhemmin, joissa hän sai 99 paikan enemmistön. Hän tehosti julkisuuskuvaansa käyttämällä kansanomaisesti piippua. Tästä tulikin hänen symbolinsa. Hän määräsi tuotteille 15 prosentin tuontimaksun. Tämä ei tietenkään lisännyt luottamusta EFTA:ssa. Hän otti lainaa amerikkalaisilta uudistaakseen Ison-Britannian teollisuutta. Vuosina 1966–1970 hän toteutti voimakkaan säästöohjelman. Marraskuun 18. päivänä 1967 Wilson devalvoi puntaa 14,3 prosentilla. Vaikutukset olivat hitaita. Maksutasealijäämä muuttui ylijäämäksi vuosien 1967–1970 välillä. Tämä kuitenkin mahdollisti jopa 15 prosentin palkankorotukset. Se toi tuloksia ja hinnat pysyivät alhaalla. Työväenpuolueen ammattiyhdistyksen henkilöt vastustivat Wilsonin uudistuksia. Vuonna 1965 Rhodesia julistautui itsenäiseksi Ian Smithin johdolla. Wilson asetti maan boikottiin ja öljysaartoon. Iso-Britannia vähensi sotilaallista tukea ja läsnäoloaan Afrikassa ja Aasiassa. Wilson hävisi vuoden 1970 parlamenttivaaleissa konservatiivien ehdokkaalle Edward Heathille. Vuoden 1974 vaaleissa työväenpuolue voitti ja Harold Wilson valittiin uudelleen pääministeriksi vuosiksi 1974–1976. Gordon Brown
Vuodesta 1976 Brown oli Glasgow College of Technologyn politiikan luennoitsija ja hänestä oli tulossa Skotlannin Labour Partyn merkittävin hahmo. Vuonna 1975 hän julkaisi esseekokoelman maan poliittisesta tulevaisuudesta nimeltä "The Red Paper on Scotland." Brown pyrki parlamenttiehdokkaaksi vuoden 1974 toisissa vaaleissa, muttei päässyt ja hävisi 1979 vaalit konservatiivien ehdokkaalle. Brown vaihtoi alaa toimittajaksi Skotlannin televisioon ja pääsi parlamenttiin vuonna 1983 vaalipiiristä, jossa työväenpuolueella oli vankka kannatus. Tony Blair
Syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen Blair tuki vahvasti Yhdysvaltain ulkopolitiikkaa, sen niin sanottua terrorismin vastaista sotaa, johon liittyivät vuoden 2001 Afganistanin sota ja vuoden 2003 Irakin sotaan. Keväällä 2003 Blair ja Bush yrittivät saada YK:n turvallisuusneuvostoa vakuutettua etteivät asetarkastukset paljastaisi Saddam Husseinin Irakin joukkotuhoaseita, joiden hallituksen ns. Iraq dossier väitti olevan käyttövalmiina "45 minuutin varoitusajalla." Huolimatta laajasta erimielisyydestä, joka johti ministerien eroon (Robin Cook, Clare Short) ja laajasta sodan vastustuksesta huolimatta Blair ja Bush johtivat koalition hyökkäykseen Irakia vastaan maaliskuussa 2003. Irakiin lähti 48 000 brittiläistä sotilasta, 1/3 armeijan vahvuudesta. Kun tarkastajat eivät miehityksenkään jälkeen löytäneet joukkotuhoaseita, Blairin hallitusta syytettiin tiedustelutietojen vääristelystä osoittaakseen Irakin välittömäksi ja suureksi uhaksi. Yhdysvaltain kongressi myönsi Blairille toukokuussa 2003 Yhdysvaltain kongressin kultamitalin ensimmäisenä brittinä sitten Winston Churchillin ja ylisti häntä "uskolliseksi ja luotettavaksi Amerikan liittolaiseksi." Toisaalta myös "Bushin puudeliksi" kutsuttu Blair ei ole (2007) saapunut noutamaan mitaliaan. Enda Kenny
Kennyn johtama Fine Gael voitti helmikuussa 2011 järjestetyt parlamenttivaalit. Siitä tuli parlamentin suurin puolue, mutta ei saavuttanut ehdotonta enemmistöä. Fine Gael aloitti hallitusneuvottelut Työväenpuolueen kanssa. Puolueet pääsivät sopuun koalitiohallituksen muodostamisesta 6. maaliskuuta. Vaalikampanjan aikana Kenny ilmaisi hänen tärkeimpiä tavoitteitaan olevan uudelleenneuvotella Irlannille järjestetyn usean miljardin euron pelastuspaketin ehdoista.
Parlamentin jäsenet kokoontuivat ensimmäisen kerran vaalien jälkeen 9. maaliskuuta 2011 ja valitsivat Kennyn Irlannin uudeksi taoiseachiksi äänin 117–27. Samana päivänä hän myös ilmoitti uuden hallituksen ministerien nimet. Kenny on 59 vuoden ja 11 kuukauden iässä toiseksi vanhin henkilö, joka on ensimmäistä kertaa aloittanut taoiseachin virassa. Tony Cliff
1940-luvun lopulla hän kehitti teorian, jonka mukaan Neuvostoliitto ei ollut työväenvaltio vaan eräänlainen byrokraattinen valtiokapitalismi. Teoria on leimannut vahvasti suuntausta, johon hän kuului siitä lähtien seuraavat viisi vuosikymmentä. Vaikka Cliff erottuikin teoreettisesti "ortodoksisesta trotskilaisuudesta" sen jälkeen, kun hänet oli erotettu Neljännestä Internationaalista 1950-luvulla, hän piti itseään aina trotskilaisena. Kansalaisfoorumi (puolue)
Vuoden 2011 vaaleissa Kansalaisfoorumi menetti hiukan asemiaan, mutta säilyi Sejmin suurimpana puolueena saaden 39,2 % äänistä ja 207 paikkaa Sejmiin sekä 63 paikkaa senaattiin. Kansalaisfoorumia pidettiin vaalien ennakkosuosikkina, Puolan talous oli selvinnyt hyvin maailmanlaajuisesti talouskriisistä ja vaalikampanjassa korostuivat talousasiat arvokeskustelun jäädessä taustalle. Vaalivoiton myötä Donald Tuskista tuli ensimmäinen kommunismin jälkeisen Puolan pääministeri, joka voitti toisen kauden pääministerinä. Kansalaisfoorumi jatkoi vaalien jälkeen hallituksessa yhdessä Puolan kansanpuolueen kanssa. Donald Tusk siirtyi Eurooppa-neuvoston puheenjohtajaksi vuonna 2014 ja Puolan pääministeriksi nousi Ewa Kopacz. Työväenpuolue (Yhdistynyt kuningaskunta)
Puolueen kärsittyä massiivisen tappion se joutui uudistumaan ja siirtyi politiikassaan keskustaa kohti. Puolueelle koitti pitkä oppositiokausi sen hävittyä vaalit 1987 ja 1992. Vuoden 1992 häviön jälkeen puolueen johtoon nousi John Smith. Hän muutti sääntöjä siten, että ammattiyhdistysliikkeen valta ehdokkaiden valintaan väheni. Smith kuoli yllättäen sydänkohtaukseen toukokuussa 1994. Tony Blair
10. toukokuuta 2007 Blair ilmoitti eroavansa pääministerin tehtävistä 27. kesäkuuta 2007. Hän ilmoitti asiasta vaalipiirissään Sedgefieldissä. Tuota ennen Labour oli kokenut tappion Englannin toukokuun 2006 paikallisvaaleissa. Blair erosi aikataulunsa mukaisesti 24. kesäkuuta Labourin puheenjohtajan ja kolme päivää myöhemmin pääministerin paikalta. Hänen seuraajakseen tuli odotetusti Gordon Brown. 1990-luku
Kolmessa Länsi-Euroopan maassa tapahtui vuosikymmenen aikana merkittäviä vallanvaihdoksia. Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Margaret Thatcher erosi yllättäen virastaan syksyllä 1990, ja uudeksi pääministeriksi tuli valtiovarainministeri John Major. Konservatiivipuolue kärsi tappion vuoden 1997 parlamenttivaaleissa ja pääministeriksi nousi työväenpuolueen Tony Blair. New Statesman
"Statesman" pelastui uhkaavalta konkurssilta, kun sen otti haltuunsa liikemies Philip Jeffrey, mutta 1996,sen jälkeen johtokunnassa oli kiistelty Jeffreyn suunnitelmista, se myytiin Geoffrey Robinsonille, Työväenpuolueen kansanedustajalle ja liikemiehelle. Hän potkaisi Plattin pois ja nimitti päätoimittajaksi Ian Hargreavesin, joka vuorostaan irtisanoi suurimman osan vasemmistolaistoimittajista ja muutti "Statesman" linjan, niin että se tuki Tony Blairia työväenpuolueen johtajana. Hargreaves jälkeen oli vuorossa Peter Wilby vuonna 1998, ja hän käänsi lehden taas vasemmalle. Muutos ei mennyt ilman ristiriitoja. Vuonna 2002 "Statesmania" syytettiin antisemitismistä, kun se julkaisi tutkimuksiin perustuvan jutun "Sionisti vaikuttajista", Britannian juutalaisyhteisöstä, jota se nimitti "Kosher-salaliitoksi". Jutun kuvituksen oli kultainen daavidintähti, joka lävisti Yhdysvaltojen lipun. Wilbyn poliittinen toimittaja John Kampfner astui hänen jälkeensä päätoimittajaksi toukokuussa 2005 suurten sisäisten ristiriitojen jälkeen. Tony Blair
Blair uudisti puolueen julkisuuskuvaa ja sai sen sitoutumaan vapaaseen markkinatalouteen, inflaation vastaiseen politiikkaan, rikollisuuden vastustamiseen ja tukeen Euroopan yhdentymiselle. Hän käytti termiä "New Labour" kuvaamaan eroa puolueen menneisyyteen. Toukokuun 1995 paikallisvaalit Labour voitti selvästi. Vuoden 1996 puoluekokouksessa Blair ilmoitti kolmeksi päätavoitteekseen "koulutuksen, koulutuksen ja koulutuksen." John Majorin johtama epäsuosittu konservatiivihallitus, joka itsessään oli jakautunut Eurooppa-kysymyksessä hävisi selvin luvuin vuoden 1997 vaalit Labourin saadessa 66 % parlamenttipaikoista (418 vs. konservatiivien 165 ja liberaalidemokraattien 46) ja Blairista tuli maan nuorin pääministeri sitten vuoden 1812 Lordi Liverpoolin. Kautensa alussa Blair oli Britannian suosituin pääministeri kautta aikain. Ehud Barak
Tammikuussa 2007 Barak ilmoitti pyrkivänsä uudelleen Israelin työväenpuolueen puheenjohtajaksi. Puheenjohtajavaalin ensimmäisellä kierroksella hän sai 39 % äänistä. Toisella kierroksella hän voitti täpärästi toisen pääehdokkaan, Ami Ayalonin. Hänet valittiin Israelin puolustusministeriksi 18. kesäkuuta 2007, Amir Peretzin erottua. Barakin kaudella Israelin puolustusvoimat hyökkäsi Gazaan. Hän oli Työväenpuolueen pääministeriehdokas vuoden 2009 parlamenttivaaleissa. Vaaleissa Työväenpuolue jäi neljänneksi. Ed Miliband
Edward Samuel ”Ed” Miliband (s. 24. joulukuuta 1969 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen Labour-puoluetta edustava poliitikko ja puolueen entinen puheenjohtaja, jona hän toimi syyskuusta 2010 syyskuuhun 2015. Hän seurasi tehtävässä Gordon Brownia. Milibandin jälkeen Labourin puheenjohtajaksi valittiin Jeremy Corbyn. Korean työväenpuolue
Puoluetta johti vuodesta 1945 Kim Il-sung aina kuolemaansa vuonna 1994 asti. Tämän jälkeen puolueen ylintä valtaa käytti keskuskomitea, kunnes vuonna 1997 puolue valitsi pääsihteerikseen Kim Jong-ilin. Kim Jong-ilin kuoltua puolueen keskuskomitean johtajaksi valittiin joulukuussa 2011 hänen poikansa Kim Jong-un. Korean työväenpuolueessa on useita miljoonia jäseniä, joiden valitsema edustajakokous nimittää useita kymmeniä jäseniä käsittävän keskuskomitean ja yhdeksänjäsenisen politbyroon. Anders Fogh Rasmussen
Rasmussenia innosti etenkin Britannian Tony Blairin johtama Työväenpuolue, ja hän toi Venstren lähemmäs keskustaa omaksuen vaikutteita sosiaalidemokratiasta. Toni Brunner
Brunner toimi Sveitsin kansanpuolueen puheenjohtajana 1. maaliskuuta 2008 – 23. huhtikuuta 2016. Hän seurasi tehtävässä Ueli Maureria, joka oli johtanut puoluetta vuodesta 1996. Ennen valintaansa puheenjohtajaksi Brunner toimi puolueen varapuheenjohtajana (vuodesta 2000) ja johti puolueen Sankt Gallenin kantonin piirijärjestöä (vuodesta 1998). Brunner johti puoluettaan kaksissa parlamenttivaaleissa, vuosina 2011 ja 2015. Näistä jälkimmäisissä puolue saavutti ennätystuloksensa, 29,4 prosenttia äänistä ja 65 paikkaa. Tammikuussa 2016 Brunner ilmoitti luopuvansa puolueen puheenjohtajuudesta saman vuoden huhtikuussa. Hänen seuraajakseen valittiin Albert Rösti. Suomen Työväenpuolueen perustava kokous
Työväenpuolueen perustamisen pohjana oli suurimmissa työväenyhdistyksissä vuosikymmenen aikana tapahtunut radikalisoituminen ja sosialististen aatteiden leviäminen. Wrightiläisen työväenliikkeen perustaja ja johtohahmo Viktor Julius von Wright oli siirretty syrjään jo vuonna 1896 Tampereella järjestetyssä toisessa edustajainkokouksessa ja Turun kokouksen jälkeen sen jättivät myös muut porvarit, kuten liberaalit nuorsuomalaiset. Konservatiivipuolue (Yhdistynyt kuningaskunta)
Vuonna 1975 Keith Josephin ja Margaret Thatcherin johtamat monetaristit haastoivat puolueen puheenjohtajan Edward Heathin, ja Thatcher valittiin puolueen johtoon 1975. Britannian talousvaikeudet, mukaan lukien Kansainvälisen valuuttarahaston väliintulo, talven 1978–1979 lakot ja kasvava inflaatio johtivat työväenpuolueen häviöön ja konservatiivipuolueen voittoon vuoden 1979 vaaleissa 43 paikan erolla. Thatcheristä tuli Britannian ensimmäinen naispääministeri. Poul Nyrup Rasmussen
Rasmussen valittiin kansankäräjille vuonna 1988, ja hänestä tuli Tanskan sosiaalidemokraattisen puolueen puheenjohtaja 1992. Pääministeriksi Rasmussen valittiin vuonna 1993 sen jälkeen, kun Poul Schlüterin johtama porvarihallitus oli joutunut eroamaan tamilipakolaisten kohteluun liittyneen kohun vuoksi. Pääministerinä Rasmussen toimi vuoteen 2001 saakka, minkä jälkeen hän siirtyi pois puolueen johtotehtävistä 2002. Jo Cox
Hänet valittiin alahuoneeseen parlamenttivaaleissa 2015. Työväenpuolueessa Coxia pidettiin nousevana vaikuttajana ja naisena, jolla on mahdollisuus vaikuttaa ihmisten elämään ja tehdä maailmasta parempi paikka. Työväenpuolueen puheenjohtajavaaleissa Cox nimesi Jeremy Corbynin ehdokkaakseen, mutta äänestikin Liz Kendallia, joka tuli neljänneksi. Puheenjohtajavaalien jälkeen Coxia arvosteltiin yhden tukemisesta ja toisen äänestämisestä, mutta tällä ei ollut haitallista vaikutusta hänen maineeseensa parlamentissa, jossa häntä pidettiin yhtenä suosituimmista ja mahdollisesti kyvykkäimmistä jäsenistä.