Mitä René Girard pitää kaiken inhimillisen kulttuurin perustana?
René Girard
René Girard pitää kaiken inhimillisen kulttuurin perustana jäljittelyä eli mimesistä. "Mimeettinen halu" taas merkitsee sitä, että jäljittely kohdistuu toisen haluihin. Girardin mukaan jäljittelemme yksilöitä, joiden kaltaisia haluaisimme olla, ja näin jäljitellessämme heitä päädymme haluamaan samoja asioita kuin he. Girardin mukaan riitelevät lapset ja nykykulttuurin snobit ovat mimeettisessä haluamisessaan toistensa kaltaisia: se, mitä toisella on, on arvokasta ja taistelemisen arvoista siksi, että toinen haluaa sitä.
Ihminen
Musiikki on ihmisen kulttuurille ominainen ääneen perustuva taiteen ja viestinnän muoto. Sen synnyn arvellaan liittyneen puheen kehittymiseen, ja siihen ovat saattaneet vaikuttaa luonnon äänien – kuten lintujen – matkiminen, työliikkeiden rytmi ja ihmisen leikkisä ja seurallinen perusolemus. Nykyisin musiikki on yksi levinneimmistä viihteen muodoista ihmiskunnan keskuudessa. Ihmisarvo
Ihmisen moraaliseen luonteeseen, ihmisyyteen, kuuluu ihmisarvo. Ihmisarvo on ihmisoikeuksien perusta. Yhteisten oikeuksien tarkoituksena on taata jokaiselle ihmiselle arvokas elämä. Ihmisoikeudet, toisin kuin ihmisarvo, liittyvät läheisesti poliittiseen ja sosiaaliseen ympäristöön, ilman tätä yhteyttä ihmisoikeuksia ei voi olla. Solidaarisuus
Solidaarisuudella oli keskeinen osa myös ranskalaisen kansantaloustieteilijän Charles Giden (1847–1932) ajattelussa. Gide ryhtyi vastustamaan liberalistisen oppisuunnan hallitsevaan asemaan noussutta kansantaloustieteellistä ajattelua Ranskassa. Ajatteluunsa hän sai vaikutteita sekä biologiasta että sosiologiasta. Erityisesti häneen vaikutti Charles Fourier, joka oli arvostellut vapaan markkinakilpailun luomia yhteiskunnallisia epäkohtia. Solidaarisuus muodostui Giden ajattelun perustavaksi käsitteeksi. Hän löysi solidaarisuuden ilmentymiä niin luonnossa, kansantaloudessa kuin yhteiskunnan sosiaalisissa riippuvuuksissa, mutta solidaarisuus oli Giden mielestä eettisesti arvokasta vain silloin kun se oli tietoisen vapaaehtoista. Hän loi oman solidarismiksi nimetyn kansantaloudellisen oppisuunnan, jonka mukaan yhteiskunnassa voitaisiin siirtyä vähitellen yhteistoiminnan talouteen, jossa työntekijät itse hallitsevat tuotantovälineitä. Giden ajattelussa solidarisuuteen liittyviä arvoja ja päämääriä voitiin pyrkiä toteuttamaan osuustoiminnallisten yhteenliittymien avulla, ”hyvää tarkoittavien ihmisten vapaaehtoisella yhteenliittymisellä”. Väkivalta ja pyhä
Uskonnon Girard näkee alkuperältään ja funktioltaan keinona säännellä sosiaalista väkivaltaa ja luoda sosiaalista koheesiota. Hän esittää, että uhraamisen kautta yhteisöä uhkaava väkivalta saadaan rituaalisesti ajettua pois, kohdistettua ulos sen sijaan, että se suuntautuisi yhteisöön itseensä. Girardin mukaan uhraaminen on toisin sanoen olennaisesti uskontoon liittyvä ilmiö; uskonnon funktio olisi pitää väkivalta yhteisön ulkopuolella syntipukkimekanismin tai sen rituaalisten korvikkeiden avulla. Girard kirjoittaa, että missä ”nykyaikainen kritiikki on lähes yksimielistä” pitäessään Sigmund Freudin Toteemia ja tabua (1913) kestämättömänä, hän näkee työllä olevan todellista arvoa pyrkiessään osoittamaan, että Freudin teoria alkumurhasta tulee lähelle hänen oman työnsä tematiikkaa. René Descartes
Descartesia pidetään usein ensimmäisenä nykyaikaisena ajattelijana, joka tarjosi filosofisen kehyksen kehittymässä olleille luonnontieteille. Teoksessaan "Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta" hän pyrki pääsemään perustavanlaatuiseen joukkoon periaatteita, jotka voidaan tietää todeksi ilman mitään epäilystä. Tähän päästäkseen hän hyödynsi metodologista skeptismiä: hän halusi epäillä kaikkia ajatuksia, joita voidaan epäillä. Antiikin skeptikoista Descartes erottui siinä, että hän pyrki löytämään perustan luonnontieteille, kun taas skeptikot pyrkivät pidättäytymään kaikista sen kaltaisista lausumista. Uusi romaani
Uuden romaanin kirjailijat eivät myöskään jakaneet Sartren ihmiskeskeistä maailmankuvaa. Teoksessaan "Pour un nouveau roman" (1963) Robbe-Grillet arvosteli aikansa elänyttä käsitystä, jonka mukaan ihminen on kaikkeuden keskipiste. Uutta romaania on arvosteltu epäinhimillisyydestä, koska kuvaus on ulkokohtaisen kylmää ja esineellistä. Robbe-Grillet kiisti syytökset sanomalla, että ihminen on läsnä joka sivulla, joka rivillä ja joka sanassa, sillä kaikki nähdään ihmiskatseen kautta. Kulttuuri
Kulttuurin käsitteen syntyessä 1700- ja 1800-luvun Euroopassa sillä tarkoitettiin ihmisen ”hengen viljelyä” maanviljelyksen tai puutarhanhoidon tapaan. 1800-luvulla sillä alettiin viitata yksilön kehittymiseen erityisesti koulutuksen kautta, ja myöhemmin kansallisten pyrkimysten ja ideaalien toteutumiseen. 1900-luvun puolivälissä jotkut tiedemiehet käyttivät kulttuurin käsitettä viittaamaan universaaleihin inhimillisiin kykyihin. 1900-luvun mittaan kulttuuri kehittyi antropologian keskeiseksi käsitteeksi, sisältäen kaikki inhimilliset ilmiöt, jotka eivät perustu suoraan geeneihin. Geert Hofstedellä kulttuuri tarkoittaa ”kollektiivista mielen ohjelmointia, joka erottaa yhden ryhmän tai kategorian ihmiset toisista”. Subjekti (filosofia)
René Descartesia voidaan pitää nykyaikaisen subjektiajattelun perustajana. Hän käyttää termiä "Mietiskelyissään" kuitenkin edelleen merkityksessä, joka edeltää nykyajan filosofiassa esiintyvää merkitystä: hän kutsuu sielua subjektiksi sikäli, että se on ajatusten tai ideoiden ("cogitationes") kantaja. Hän käyttää kyllä substantiivia ”Moy” (minä), mutta hän kutsuu tätä termillä "res" (olio, asia) ja "substantia" (substanssi). Nykyajan filosofian kannalta on kuitenkin merkityksellistä se, että hän pyrki osoittamaan tämän minän olemassaolon varmuuden (cogito ergo sum). Ajattelevasta minästä tulee kaiken tieteellisesti todennettavissa olevan todellisuuden perusta. Näin termin subjekti merkitys alkaa siirtyä ontologiasta kohti tietoteoreettista merkitystä. Autenttisuus (taide)
Rousseau oli samaa mieltä Descartesin kanssa sanomalla, että moraalinen taju ja autenttisuus ovat luonnon ääniä sisässämme. Herder kehitti tätä ajatusta yleistäen, että luovuus, autenttisuus ja alkuperäisyys ovat olemassolon mittoja. Identiteettimme perustuu kokemuksiin ja siihen, miten me tulkitsemme kokemuksia. Jean-Paul Sartre
Ajattelussaan Sartre korostaa äärimmäisyyksiin asti ihmisen väistämätöntä vapautta ja vastuuta. Jumalaa ei ole olemassa, eikä mikään muukaan ihmisen ulkopuolinen voi asettaa arvoja tai päämääriä yksilön elämälle. Arvojen luominen ja tavoitteiden asettaminen on ihmisen tehtävä. Ihminen valitsee itsensä jonkinlaisena jokaisena hetkenä uudestaan ja luo omat arvonsa ja toimii niiden mukaisesti, mutta on silti vapaa valitsemaan ne uudestaan. On itsepetosta ajatella, ettei itseään tai omaa suhtautumistaan mihin tahansa voi muuttaa. Maailma on mieletön paikka. Millään ei ole oikeutusta olla olemassa. Helena Kekkonen
Alustuspuheenvuorossaan Humanismin päivillä Kekkonen lausui muun muassa: ”…humanismini pohjana on tavoite toimia 'taistelevana, radikaalina humanistina', mikä tarkoittaa pyrkimystä aktiiviseen vaikuttamiseen maailman rakenteellisen ja avoimen väkivallan vähentämiseksi tai poistamiseksi. Jatkuvalla rauhaa edistävän taiteen käytöllä voi yrittää säilyttää herkkyyttä sekä toisaalta kehittää rohkeutta nykyisistä poikkeavien ratkaisujen etsimiseen yhteiskunnan ongelmiin.” Maurice Merleau-Ponty
Husserlilaisesta fenomenologiasta ja psykologisen tutkimuksen tuloksista on myös muodostunut Merleau-Pontyn ajatus intentionaalisuudesta. Merleau-Pontylle intentionaalisuus ei ole sellainen älyllinen kokoava ”päätös”, kuin miksi sitä usein muissa yhteyksissä usein kuvataan. Ihmisen kaikki toiminta on intentionaalista, eikä intentionaalisuus rajoitu ainoastaan mentaalisiin toimintoihin, ihminen on intentionaalinen koko psykofyysisellä olemuksellaan. Ruumiillista intentionaalisuutta pidetäänkin usein Merleau-Pontyn filosofian tärkeimpänä antina. Essentialismi
Aristoteleen näkemys oli, että on olemassa erityinen idea tai muoto, joka määrittää olion esimerkiksi ihmiseksi. Platon oli ottanut tämän ajatuksen oman ideamaailmansa lähtökohdaksi ja hän määritti ihmisen sielun piirteeksi joka erottaa tämän kaikesta muusta. Vastaavaa näkemystä ovat sittemmin kannattaneet muun muassa René Descartes ja Immanuel Kant. Vastaavanlainen olemusajattelu on erittäin tyypillistä myös erilaisille kristillisille ihmiskäsityksille, joissa ihmiset nähdään toimivina sieluina osana korkeampaa suunnitelmaa. Euroopan unionin historia
Pasifistinen kirjailija Victor Hugo esitti vuonna 1851, että Euroopan pitäisi yhdistyä rauhanomaisesti, yhteistyön ja yhdenvertaisen jäsenyyden avulla. Nobelisti Aristide Briand puhui ”moraalisesta unionista” kuvatessaan Euroopan integraatiohanketta 1920-luvulla. Kirjailija Paul Valéryn mukaan Euroopan vallan perustan muodostavat ”Jerusalem, Ateena ja Rooma”. Euroopan komission puhemies José Manuel Barroso on korostanut, ettei eurooppalaisten tule unohtaa myöskään arabilais-islamilaisia, slaavilaisia ja kelttiläisiä juuriaan. Paneurooppalaisen liikkeen perustaja, herttua Richard Coudenhove-Kalergi julisti vuoden 1948 Eurooppa-kongressissa, että menneisyyden jaloin perusta on kreikkalaisen individualismi ja kristillinen sosialismi. Ruth Benedict
Benedictin mukaan kulttuurit rakentuvat sen mukaan, mitä ihmisyhteisöt kulttuurilaitoksissaan arvostavat ja millaisia sosiaalisia merkityksiä asioille annetaan: nuoruuden korostus, puberteetti, sota, avioliitto, taide. Muut kulttuurin osat muotoutuvat palvelemaan tätä tiettyä ja tietyllä tavalla arvossa pidettyä asiaa. Kulttuurin muotojen tuntemus on sosiaaliselle ajattelulle välttämätöntä ja ajattelu muotoutuu kulttuurin eri muotojen toteutuessa. Benedictin teoreettinen lähestymistapa on kulttuurisissa teorioissa ja vertailuissa. Benedict teki itse kenttätöitä ja Kulttuurin muodot - teoksessa olevat etnografiset esimerkit ovat myös hänen kenttätyötään. Pääpaino ei antropologille epätyypilliseen tapaan ole kuitenkaan etnografioissa ja vertailussa, vaan kulttuurisissa teorioissa. Benedict tutki pienimuotoisia yhteisöjä ja laajensi ymmärrystä suurempien yhteiskuntien ongelmiin soveltaen tutkimustuloksia siellä. Benedictin mukaan ihmiset sitoo yhteen kulttuuri: Yhteiset ideat, tavat, käytänteet ja standardit. Edellä mainittujen tutkiminen on hänen mukaan tie kulttuurin ymmärtämiseen. Humanistiset tieteet
Humanistiset tieteet ovat ryhmä tieteitä, joita yhdistää kiinnostus ihmisen toiminnan eri puoliin. Humanistiset tieteet tutkivat kulttuuria ja ihmisten tuottamia erilaisia kulttuurisia tapoja, rakenteita, muotoja, tieteellisiä rakennelmia ja tapahtumakulkuja. Humanististen tieteiden tulosten avulla ihminen voi ymmärtää itsensä ja yhteisönsä kieltä, historiaa, taidetta, uskontoa ja inhimillisen kanssakäymisen eri muotoja (esimerkiksi viestintä, työelämä, vapaa-aika). Humanistiset tieteet saattavat auttaa ihmisyksilöä ymmärtämään hänen omia tekojaan ja pyrkimyksiään. Tieteiden lähestymistapa on usein geneettinen, eli miten jokin kulttuuri tai kulttuuri-ilmiö on muodostunut ihmisten ja ihmisryhmien tekojen ja kokemusten muovaamana. Esimerkiksi oppihistoria selvittelee muun muassa luonnontieteitä kulttuuri-ilmiönä, miten luonnontieteellinen tieto on kehittynyt ja muuttunut jonakin valittuna ajankohtana. Väkivalta ja pyhä
Girard kirjoitti teoksen toimiessaan professorina Buffalossa sijaitsevassa New Yorkin osavaltionyliopistossa ("State University of New York"). Kirja on vuosikymmenen tutkimusten lopputulos ja tarjoaa ensimmäisen kattavan esityksen Girardin mimeettisen halun teorian sovellutuksista antropologiassa sekä mytologioiden ja kreikkalaisten tragedioiden tutkimuksessa. Relaatioestetiikka
Relaatioestetiikan tai relaatiotaiteen () lähtökohtina ovat ihmissuhteet tai ihmissuhteiden kokonaisuus ja niiden sosiaalinen konteksti. Ranskalainen taidekriitikko ja kuraattori Nicolas Bourriaud määritteli relaatioestetiikan kartoittaessaan 1990-luvun taidetta esseekokoelmassaan Esthétique Rélationnel (1997). Logoterapia
Franklin mukaan todellisen ihmisyyden ydin on kyky suuntautua itsensä ulkopuolelle. Logoterapian perustana on oletus, että elämällä on aina tarkoitus. Näkemyksen mukaan ihminen tavoittelee elämäntarkoitusta, jonka voisi toiminnallaan toteuttaa tai jota voisi edistää (toiminnan tie ihmisten tai yhteisen hyvän puolesta). Toinen vaihtoehto on, että ihminen omistautuu antoisiin, syviin elämyksiin esimerkiksi luonnosta, taiteesta tai toisesta ihmisestä (yhteys itsensä ulkopuolelle). Kanssaihminen, jota ihminen voi rakastaa, voi tarjota tien elämäntarkoituksen täyttämiseen. Kolmas mahdollisuus on elämän tarkoituksen täyttäminen valitsemalla arvokas suhtautuminen toivottomalta tuntuvaan tilanteeseen. Tällöinkin ihminen voi valita asennoitumistavan tilanteeseen. Ihminen, kulttuuri ja taide
Esipuheessa tekijä toteaa kirjasen olevan suppea johdatus kulttuurifilosofian ja taiteenfilosofian ongelmiin. Se ei ole luonteeltaan järjestelmällinen katsaus vaan eräiden yleisten ja perustavien kysymysten tarkastelu. Oksala toteaa kulttuurin ilmentymiin kuuluvan esimerkiksi kielen, moraalin, tekniikan, tieteen ja elinkeinojen. Yksityiskohtaisemman katsauksen kohteeksi otetun taiteen hän mainitsee olevan oletettavasti jokaista ihmistä lähellä. Syntipukki
Sosiologiassa syntipukin käsitettä on jäsennetty attribuution ja projektion avulla. Jos ihmiset ovat turhautuneita tai onnettomia, he kohdistavat vihamielisyytensä usein ryhmiin tai yksilöihin, jotka ovat epäsuosittuja, erottuvia ja voimattomia. Viholliskuvaa voidaan kehitellä myös tietoisesti, jotta tietty sosiaalinen, etninen tai poliittinen vähemmistö voitaisiin asettaa vastuuseen yleisistä ongelmista. Uskontotieteilijä René Girard esittää alun perin "Väkivalta ja pyhä" -teoksessa esittelemässään antropologisessa teoriassaan, että "syntipukkimekanismi" () kuuluu keskeisesti inhimilliseen kulttuuriin. Toteemi ja tabu
Teoksessa esitettyihin hypoteeseihin on suhtauduttu pääasiallisesti kielteisesti, mutta ranskalainen teoreettinen antropologi René Girard on nähnyt sen tulevan virheistään huolimatta jossain määrin oikeaanosuva ja katsonut sen tulevan lähelle omassa Väkivalta ja pyhä -teoksessaan esittelemäänsä ja puolustamaansa näkemystä. Tarve
Seppo Auran mukaan yleisemmän psykologisen teorian osana ei ole olemassakaan erityistä tarveteoriaa, koska siinä tarvetta käsitellään aina yhteydessä muihin psykologisiin tasoihin. Auran mukaan ihmisen toiminnan perusta ei ole tarpeiden tyydyttämisessä, vaan siinä vuorovaikutuksessa, jossa yksilöt ja ihmisryhmät ovat suhteessa yhteiskuntaansa ja kulttuuriinsa. Ranskalaisen filosofin Lucien Séven mukaan tarpeen käsitettä voidaan pitää peruskäsitteenä vain ihmisen esihistoriallisten vaiheiden selittämisessä. Myöhemmin sillä ei hänen mielestään enää ole samaa selitysvoimaa. Pierre Teilhard de Chardin
Teilhard de Chardinin kirjoituksia on julkaistu postuumisti. Nissä hän pyrkii yhdistämään antropologisen evoluutioajattelun ja kristillisen luomisajatuksen.
Chardin esitti ensimmäisenä ajatukset sekä noosfääristä ("noosphère"), ihmiskunnan yhteisestä tietoisuudestatietoisuudesta että omegapisteestä. Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change
Catton pitää ihmisen ylimielisyytenä sitä, että ekologisten järjestelmien ei katsota koskevan ihmistä samoin kuin muita eliölajeja. Mikäli jokin tavoite ei onnistukaan, on vika muissa ihmisissä, ei ympäristössä. Esimerkiksi kommunismi ja kansallissosialismi rakentuivat tälle periaatteelle, ja kolmannen maailman kehittämisen oletetaan myös olevan vain ihmisistä kiinni. Todellisuudessa kuitenkin, Cattonin mukaan, todella merkitsevät prosessit ovat ekologisten systeemien tuotosta. Kaikki eliölajit ovat riippuvaisia toisistaan. Ihminen on riippuvainen esimerkiksi kasvien hiilidioksidista erottamasta hapesta sekä niiden fotosynteesin kautta keräämästä energiasta, jota myös fossiilisten polttoaineiden energia edustaa. Eliölajit muodostavat symbioottisia riippuvaissuhteita sekä antibioottisia kilpailuasetelmia samoista ekologisista lokeroista. Symbioottisten suhteiden vuoksi ihminen ei voi muodostaa maapallolle yhden lajin monokulttuuria, ja antibioottisten suhteiden vuoksi kasvu johtaa väistämättä kilpailuun muiden lajien kanssa sekä myös lajin sisällä. Ihmisarvo
Kantin (s.1724) filosofiassa on väite järjellisen olennon luontaisesta ja ehdottomasta arvosta. Se on riippumaton mielipiteistä ja arvostuksista ja viittaa arvokkuuteen. Ihmisarvo on niin ikään valtiosta ja vallalla olevasta oikeusjärjestelmästä riippumaton. Jokainen ihminen ansaitsee henkilökohtaisen kunnioituksen ja arvostuksen sekä ystävällisen ja inhimillisen kohtelun. Se tarkoittaa että inhimillistä olentoa ei saa kohdella esineenä eikä toista ihmistä saa käyttää hyväkseen. Ihmisarvo on luovuttamaton. Julkisen vallan velvollisuutena on kunnioittaa ja suojella sitä. The Origin and Development of the Moral Ideas
"The Origin and Development of the Moral Ideas" on yleisesitys moraalikäsitysten historiasta ja alkuperästä. Sen pääaineistona ovat sosiaaliantropologiset tutkimustiedot ja konkreettisia esimerkkejä on runsaasti, mutta teoksen ote on enemmän moraalifilosofinen kuin Westermarckin aiemmissa teoksissa. Teos sisältää perusteellisimman esityksen Westermarckin eettisen relativismin teoriasta, jonka mukaan moraali on aina yksilöllistä ja suhteellista eikä yleispäteviä moraalisääntöjä voi olla olemassa. Ympäristön antamat palkinnot (hyväksyntä) ja rangaistukset (paheksunta) määräävät sen, minkälaisia tekoja yksilö oppii pitämään hyvinä tai pahoina. Moraalin pohjana ovat niin sanotut korvauksen tunteet ("retributive emotions"), jotka ovat kehittyneet biologisten vaistojen pohjalta. Siveelliset arvostelmat ovat merkityksellisiä vain kunkin yhteisön omaksumien sääntöjen piirissä, ja yhteisön säännöt taas kehittyvät evoluution kautta sellaisiksi, että ne parhaiten tukevat yhteisön olemassaoloa. Ihmiskunnan rationaalisuuden kehittyessä siveelliset tunteet ovat alkaneet kohdistua yhä enemmän tekojen motiiveihin itse ulkoisten tekojen sijasta. Jean-Jacques Rousseau
Merkittävimmissä teoksissaan Rousseau samasti luonnon villin ihmisen alkukantaiseen tilaan. Myöhemmin hän katsoi luonnon tarkoittavan sitä spontaania tapahtumasarjaa, jossa ihminen rakentaa itsekeskeistä, vaistoihin perustuvaa luonnettaan ja pientä maailmaansa. Näin luonto edustaa hänelle sisäistä eheyttään, jonka vastakohtana on yhteiskunnan suorittama orjuutus ja vankeuttaminen. Näin takaisin luontoon palaaminen tarkoittaa sitä, että ihmiselle palautetaan hänen luonnollisen kehityksensä voimat, jolloin hänet asetetaan kaikkien yhteiskunnan ahdistavien kahleiden ja ennakkotuomioiden ulkopuolelle. Tämä ajatus vaikutti merkittävästi myöhempään romantiikkaan. Jean-Jacques Rousseau
Rousseau lähti kollektivistisesta vapauskäsityksestä – mikäli kansan yhteistahto määrää jotain, tämä myös on kansalle parhaaksi, eikä kansan kollektiivisen vapauden periaatetta loukata vaikka individualistisessa mielessä jonkun yksilön vapautta loukattaisiinkin. Rousseaun mielestä päätöksenteon tulisi ilmentää vaikeasti kuvattavaa ilmiötä, jota hän kutsui "yleistahdoksi". Pieni kirja suurista hyveistä
Comte-Sponvillen mukaan moraalin alkuperä on monessa lähteessä, ja ihmisten tulisi yhdistää Charles Darwinin, Émile Durkheimin, Kantin ja buddhalaisuuden ajatukset ja ymmärtää, että moraalin ainesosat ovat luonto, yhteiskunta, järki ja myötätunto. Comte-Sponvillen mielestä harhaluulojen elättäminen on ihmisen onnen tiellä. Viisas elää nykyhetkeä, toimii siinä ja iloitsee siitä, kuvailee suomentaja Comte-Sponvillen ajattelua. René Girard
Mainonta tarjoaa erinomaisen esimerkin mimeettisen halun hyödyntämisestä: mainonta ei nykyään perustu niinkään rationaalisesti siihen, kuinka hyvä tuote on, vaan sponsoroituihin malleihin, joiden kaltainen kuluttaja tahtoisi olla: urheilijoihin, pop-taiteilijoihin, julkkiksiin jne. Mainonta ja toisten omistamat merkkituotteet toimivat siis halua ohjaavina malleina, aivan kuin vanhempien halut lapselle. Väkivalta juontuu siitä, että kun ihmiset päätyvät haluamaan samaa asiaa, he alkavat kilpailla keskenään. Näin käy silloinkin kun resursseista ei sinänsä ole pulaa vaan niitä on runsaasti – ihmisten jäljittelytaipumus johtaa keskinäiseen kilpailuun ja mahdollisesti väkivaltaan. Ihminen, kulttuuri ja taide
Kirja on julkaistu osana Gummeruksen oppikirjasarjaa, jonka teokset on tarkoitettu korkeakoulujen yleisopintojen oppikirjoiksi sekä filosofiasta kiinnostuneelle yleisölle. Oksala kirjoitti teoksen Jyväskylän yliopiston Yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan yleisopintokursseihin kuuluvan luentosarjan ”Kulttuurifilosofia” pohjalta. Hän sai kirjoittamiseen Suomen Kulttuurirahaston apurahan. Generation P
Filosofis-satiiriseksi fantasiaksi luonnehdittu "Generation P" on ennen kaikkea varoittava esimerkki ja kauhistuttava kuvaus elämästä yhteiskunnassa, johon kuuluvat sellaiset käsitteet kuin manipulointi, valheellisuus, rahanahneus, oman edun tavoittelu, kateus ja julma väkivalta. Tatarskin ollessa Ouija-kirjoituslaudan avulla yhteydessä sissijohtaja Che Guevaraan tämä kertoo Siddhartha Gautama Buddhan viestittävän, että ihmisen elinaikaisen surkeuden tilasta on olemassa ulospääsy, mutta pelastus ei saavuta monia. Laudan avulla viestivä ääni sanoo tämän liittyvän uuteen kulttuuriseen tilaan, jota kaikkien uskontojen vanhoissa pyhissä teksteissä kutsutaan koittavaksi ”pimeyden ajaksi” – ja että tosiasiassa tämä pimeyden aika on jo läsnä. Kauhistuttavasta kehityskulusta varoittavassa, spiritistisessä istunnossa saamassaan viestissä Tatarski kuulee ihmisen alkavan sulautua osaksi teknologiaa ja virtuaalitodellisuutta; Homo Zapiens, joka on tiedostamattaan sulautunut tv-lähetykseen, on enää ainoastaan pelkkä tila eikä persoonallisuus. Maailmanlopun Che Guevara sanoo täyttävän kaikki ihmiset suunnattomalla autuudella – ja tämän lopun olevan pelkkä televisiolähetys. Idries Shah
Shahin tarkoituksena oli osoittaa kaikkien kulttuurien pohjalla olevat olennaiset tekijät ja yksilöllistä käyttäytymistä määräävät näkymättömät tekijät. Hän jätti vähemmälle huomiolle länsimaisen taipumuksen keskittyä ulkoisiin ja pinnallisiin seikkoihin, jotka usein heijastivat vain tapoja ja tottumuksia, ja kiinnitti huomiota kulttuurin alkuperään ja ihmisten tiedostamattomiin ja sekalaisiin motiiveihin ja niiden muovaamiin ryhmiin. Hän myös osoitti kuinka sekä yksilön että ryhmän tasolla lyhyen aikavälin katastrofit usein osoittautuivat siunauksiksi - ja päinvastoin - ja silti tietoisuus tästä ei ollut suuresti vaikuttanut ihmisten tapaan reagoida kulloisinkiin tapahtumiin. Edward Tylor
Tylor piti spiritismiä uskonnon alkumuotona. Tylorin mukaan animismi on vanhin uskonto. Hänen pääteoksensa on "Primitive Culture", jossa hän ensimmäisenä esittää animismin, sen alkuperän ja kehittymisen yksityiskohtaisen selityksen. Teoksessa hän väittää, että usko jumaliin on saanut alkunsa siten, että muinaisuudessa ihmisillä oli unien, hallusinaatioiden ja kuoleman selittämiseksi tarve, joka sai ihmiset päättelemään, että on olemassa sielu, joka jättää ihmisen väliaikaisesti nukahtaessa ja lopullisesti kuolemassa, henkiä uskottiin olevan myös esineissä ja kasveissa ja tämä ajattelu sai ihmiset rupeamaan palvomaan niitä. Uhraaminen syntyi Tylorin käsityksen mukaan sitä kautta, että ihminen alkoi käydä kauppaa mielikuvituksensa tuottamien olentojen kanssa. Tylorin mukaan jokaisessa kansassa on kolme kehitysvaihetta. Ihminen
Filosofia on noin 600–400 eaa. välisenä aikana antiikin Kreikassa syntynyt ajatteluperinne ja oppiala, joka pyrkii tutkimaan todellisuuden perimmäistä olemusta, tiedon yleisiä ehtoja, kauneuden ja arvojen olemassaoloa, hyvän yhteiskunnan ehtoja, ihmisenä olemisen luonnetta sekä näihin kytkeytyviä yleisiä teemoja. Jakob Lorber
Tellus on vain mitättömän pieni osa suunnatonta maailmankaikkeutta, mutta samalla se on kosmisen draaman päänäyttämö. Siellä ihmisten on määrä päättää omasta vapaasta tahdostaan, haluavatko he antaa jumalallisen energian puhdistaa itsensä niin, että heidän sielunsa voisi vapautua materian kahleista ja palata henkiseen todellisuuteen. Lorber opetti, että elämä on jatkuvat henkistymis- ja puhdistumisprosessi, jonka päämäärä on luopua täydellisesti materiasta ja yhdistyä uudelleen jumaluuteen, joka on puhdas henkinen todellisuus. Tämän saavuttaakseen ihminen voi joutua käymään läpi useita elämiä joko maapallolla tai jollain muulla planeetalla. Lorber uskoi siis jälleensyntymisoppiin. Hänen mielestään ihmisen suora vapautuminen materiasta on hyvin harvinaista. Toisaalta hän opetti, että jokainen sielu tulee lopulta vapautumaan materiasta ja löytämään uudelleen henkisen minänsä. Lorber opetti siis universalismia eli kaikkien pelastumista. Viime kädessä koko maailmankaikkeus tulee vapautumaan alkuperäiseen vapauteensa. Kestävä kehitys
Ekososiaalisen sivistys­käsityksen lähtökohtana on hierarkia, joka ekologisen, sosiaalisen ja taloudellisen ulottuvuuden välillä vallitsee. Ihmistä ei voi olla olemassa ilman elinvoimaisia luonnon ekosysteemeitä. Esimerkiksi ravinnontuotanto edellyttää maaperän uusiutumista ja suotuisaa ilmastoa. Luonnon ilmaiseksi tarjoamia ekosysteemipalveluja – kuten kasvien pölytyksiä, ilman puhdistusta ja kalaston uusiutumista – on jokseenkin mahdoton korvata ihmisvoimin. Talous perustuu luonnonvarojen hyödyntämiseen ja ihmisen panoksiin. Talouden selkäranka murtuu, jos elämän edellytyksiä turvaavat ekosysteemit turmeltuvat. Alan Sokal
Sokal halusi osoittaa, että humanististen tieteiden edustajat syyllistyvät usein lainaamaan luonnontieteellisiä käsitteitä ilman, että he kunnolla ymmärtävät niitä. Kritiikin kärki oli suunnattu varsinkin ranskalaisfilosofeja, kuten Baudrillardia, Derridaa, Lacania, Deleuzea ja Guattaria kohtaan. Theory of Culture Change
Steward hylkää aiemmat evolutionismiteoriat liian yleistävinä. 1800-luvun unilineaarisen evolutionismi perusajatus oli, että kaikki kulttuurit käyvät läpi samat kehistyvaiheet varhaiskantaisista yhteisöistä kohti monimutkaisempia sivilisaatioita. Universaali evolutionimmi puolestaan yleisti kulttuurien kehityksen kokonaisvaltaisesti, ja puhui yhdestä kulttuurista monien kulttuurien sijaan. Multilineaarisen evolutionismin lähtökohtana on oletus, että kulttuurien välisiä samankaltaisuuksia on, mutta ne eivät kuitenkaan esiinny kaikkialla kaikissa ihmisyhteisöissä. Hänen mielestään kulttuuriset lait ja ilmiöt eivät ole universaaleja, vaan kulttuureja tutkittaessa on otettava huomioon niiden paikalliset olot ja trendit. Kulttuurit voivat toisin sanoen kehittyä lukemattomin eri tavoin. Kulttuurimatkailu
Kulttuuriksi voidaan kokea paikan henki sekä kaikki ihmisen siellä aikaansaama ja muokkaama tieteessä, taiteessa, teknologiassa ja elinkeinoissa. Kulttuurimatkailun perustaa ovat alueellinen kulttuuritarjonta, rakennettu ja rakentamaton ympäristö, festivaalit ja tapahtumat, tilaisuudet ja näyttelyt. Siihen voi sisältyä vierailut eri kohteissa ja menneisyyden monumenteilla, mutta myös matkakohteiden nykyisen kulttuurin ja elämäntavan kuluttamista. Uskontokritiikki
Pihlströmin mukaan uskonto on inhimillisen elämän ongelmallinen osa, jonka hyväksyttävyyden arvioinnista jokaisen on otettava omassa elämässään sekä älyllinen että moraalinen vastuu. Kaiken uskontojen arvostelun lähtökohtana on omakohtainen älyllinen vastuu, jatkuva valmius itsensä arvosteluun, sekä yksilön että yhteisön tasolla. Pihlströmin mukaan se käytännöllinen jumalausko, joka on hänen mielestään periaatteessa (ongelmallisesti) oikeutettavissa, ei nojaudu mihinkään tiedolliseen arvovaltaan. Se nousee hänen mukaansa ihmisen aidoista uskonnollisista kokemuksista. Pihlström toteaa, että jos joku kykenee omasta elämästään kumpuavilla kysymyksillä rakentamaan uskontonsa, jumalansa, hänellä on siihen oikeus. Mutta jos hän tukeutuu pelkästään järjestäytyneiden uskontojen arvovaltaisina pitämien kirjoitusten välityksellä itsensä ilmaisevaan jumaluuteen, hän Pihlströmin mukaan ”epäinhimillistää uskonnon”, koska kaikki uskonnot ovat ihmisen luomuksia. Väkivalta ja pyhä
Väkivalta ja Pyhä () on alun pitäen vuonna 1972 ranskaksi julkaistu ranskalaisen teoreettisen antropologin René Girardin teos, jossa Girard esittää kulttuurisen järjestyksen syntyä ja funktiota sekä primitiivisiä yhteiskuntia ja ihmisyhteisöjä yleensä koskevia hypoteeseja. Teos on herättänyt runsaasti sekä kritiikkiä että ylistystä ja kiitosta. Anarkokapitalismi
Anarkokapitalistien mielestä omistusoikeus on universaali oikeus. Kirjassaan "Ethics of Liberty" Murray Rothbard kirjoittaa siitä, mille omistusoikeus perustuu. Hän aloittaa toteamalla, että jokaisen ihmisen täytyy omistaa itsensä ja oma työnsä, koska muuten toimijan täytyy olla orja tai yksi omistajista. Rothbardin mukaan yhteisomistaminen on kuitenkin hankalaa, sillä jotta ihminen voisi tehdä edes yksinkertaisimpia päätöksiä, tulee hänen saada lupa siihen jokaiselta muulta kanssaomistajalta, jotka itsekään eivät omistaisi itseään, eivätkä siten voisi antaa lupaa. Kun ihminen omistaa työnsä, tulee hänen omistaa myös työnsä tulos ja se, mihin työ on liitetty, koska ne ovat suoraa seurausta toimijan työstä. Käytännössä tämä tarkoittaa, että ihminen, joka esimerkiksi kaataa puun metsästään ja yhdistää puuhun työnsä valmistaen tuolin, omistaa tuon tuolin luonnollisesta oikeudesta johtuen. Uskonnollinen väkivalta
Laajemmassa mielessä uskontoihin ja aatteisiin liittyvää väkivaltaisuutta ovat tarkastelleet esimerkiksi ranskalainen yhteiskuntafilosofi René Girard, niin ikään ranskalainen journalisti ja tutkija Regis Debray ja amerikkalainen psykoanalyytikko Ruth Stein. L’Humanité
Lehden ensimmäisessä numerossa Jaurès loi lehden toiminnalle kaksi keskeistä periaatetta: 1) etsiä laajalti luotettavaa informaatiota, jota kaikki älyllisesti vapaat ihmiset voivat lukea ja ymmärtää sekä muodostaa itsenäisesti näkemyksensä maailmasta ja 2) taloudellinen itsenäisyys. Jean-François Lyotard
Lyotardin tuotantoa luonnehtii universaalien, metakertomusten ja yleisyyksien vastustus. Hän on jyrkän kriittinen valistusajan ”universalististen” näkemyksien suhteen, ja useiden hänen teostensa tarkoitus on kaivaa maata niiden perusperiaatteiden alta, jotka luovat tällaisia yleistäviä näkemyksiä. Kuuluisin esimerkki, teoksessa "La Condition postmoderne: Rapport sur le savoir" (suom. Tieto postmodernissa yhteiskunnassa) (1979), on Lyotardin väite nykyajan (postmodernin yhteiskunnan) ”epäluulosta metakertomuksia kohtaan”. Metakertomukset – eli "suuret kertomukset" – ovat laajoja, yleispäteviksi pyrkiviä ja maailmaa selittäviä teorioita tai filosofioita, kuten historiallinen kehityskertomus, kristinusko, usko tieteen kykyyn saavuttaa absoluuttinen tieto tai absoluuttisen vapauden mahdollisuuteen. Lyotard väittää, että postmodernissa yhteiskunnassa ei enää uskota tällaisten kertomusten eli narratiivien voivan edustaa kaikkia tai sisältää kaikki olennainen. Olemme nykyään herkkiä erojen, moninaisuuden sekä uskomusten ja halujen yhteensopimattomuuden suhteen. Tämän takia postmodernia aikaa luonnehtii pienten kertomusten (mikronarratiivien) runsaus. Mikronarratiivien käsitteen Lyotard luo soveltamalla ja uudelleentulkitsemalla Wittgensteinin käsitystä kielipeleistä. Humanistiset tieteet
Humanistisen tutkimuksen kohteena voi olla kokonainen kulttuuri kielineen, historioineen ja tapoineen tai pelkästään yksi ainutkertainen tapahtuma, käsite, taideteos, esine tai esimerkiksi yksi yksilö, vaikkapa Albert Einstein. Humanistinen tutkimus käyttää lähes kaikkia tieteiden luomia metodeja tutkimuksissaan. Filosofi J. E. Salomaan mukaan jokaista humanistista tutkimusta varten on luotava oma lähestymistapansa. Humanistisista tieteistä on erkaantunut lukuisa määrä muita tieteitä. Esimerkiksi kansantaloustiede oli vielä 1900-luvun alussa osa taloushistoriaa. Kulttuurirelativismi
Kulttuurirelativismi on näkemys, jonka mukaan ihmisyksilön tekoja ja käsityksiä tulee tarkastella ja arvostella yksilön oman kulttuurin kautta. Ajattelutavan tiettävästi varhaisin akateeminen esittäjä oli antropologi Franz Boas, joka tosin ei itse käyttänyt termiä "kulttuurirelativismi". Boas kirjoitti vuonna 1887: ”Sivilisaatio ei ole absoluuttista, vaan – – suhteellista ja – – omat käsityksemme ovat tosia vain oman sivilisaatiomme puitteissa.” Ihmisyyden tunnustajat
Ihmisyyden tunnustajien ideologia pohjautuu teosofian ja kristosofian periaatteisiin. Tärkeitä periaatteita ovat esimerkiksi ihmisyyden rajaton arvo, ihmisen henkisyyden tunnustaminen ja karman, syyn ja seurauksen laki eli ajatus siitä, että ihmisen tekemä paha ja hyvä vaikuttaa hänen elämänkohtaloonsa. Liikkeen kannattajat tunnustavat jälleensyntymisopin. Liikkeen elämän kunnioituksen periaatteen mukaisesti jotkut sen jäsenistä ovat kasvissyöjiä. Liike on tullut tunnetuksi myös pasifismistaan. Sen jäsenet eivät suorita aseellista palvelusta, vaan he valitsevat yleensä totaalikieltäytymisen ja vankeuden. Liikkeellä on vuodesta 1979 ollut pasifismia edistävä taidenäyttely "Aseeton Suomi", ja se tuo rauhantyötä esille myös teatterin, esitelmien ja kirjoitusten keinoin. Ideologiaansa liike ammentaa sekä Jeesuksen opetuksista, ennen muuta vuorisaarnasta, hindulaisuudesta, buddhalaisuudesta että suomalaisten muinaisuskonnosta, ennen kaikkea Kalevalasta. Se tulkitsee Kalevalaa Pekka Ervastin oppien mukaan symbolisena teoksena, joka opettaa ”ikuisia totuuksia” luonnosta, ihmisen henkisestä kehittymisestä sekä kuolemanjälkeisestä elämästä. Ihmisyyden tunnustajien mukaan Suomen kansa on ollut ikivanha tietäjäkansa. Antonin Artaud
Artaud'n näkemyksen mukaan länsimaisen teatterin perisynti on se, että sen keskiössä on ihminen. Itämaisessa teatterissa maailmankaikkeus on tärkein, ei ihminen. Artaud’n mielestä länsimaissa teatterin perusajatus on prostituoitu, kuten kaikki muukin. Antropomorfismi
Esimerkiksi jotkut älykkään suunnittelun teorian kriitikot ovat esittäneet sitä yhdeksi ihmisenkaltaistamisen muodoksi. Ihmisenkaltaistaminen puolestaan on seurausta toisten ihmisten tärkeydestä ihmiselle. Vaikka ihmisenkaltaistaminen on harha, siihen liittyvä taktiikka ei sitä välttämättä ole. Epävarmuuden vallitessa on ensin kiinnitettävä huomio tärkeisiin asioihin kuten toisiin ihmisiin. Sigmund Freudin mukaan kaikki monimutkaisimmatkin uskonnot ovat peräisin luonnon inhimillistämisestä. Uskonnollinen humanismi
Sekulaarit humanistit ovat esittäneet kysymyksen, miksi on syytä puhua uskonnollisesta humanismista tai humanismista uskontona ja mikä heidät erottaa sekulaarihumanisteista. Ericson sanoo kirjassaan "The Humanist Way" (1988), että hartaus, herkkyys, yhteenkuuluvuus ja pyhyyden ja luonnon kokeminen ihmisten, luonnon ja kaikkeuden kokonaisuuden edessä on uskontojen ja uskonnollisuuden ydin ja olennainen osa ihmisen mieltä. Se jää joka tapauksessa jäljelle, vaikka usko henkilölliseen jumalaan häviää. Fundamentalismi (tietoteoria)
Rationalismi on yleisnimitys tietoteoreettisille kannoille, jotka katsovat, että järki on tiedon lähde ja arvosteluperuste. Rationalistit katsovat yleisesti, että nk. totuudet tai järki ovat tärkeimmät tietoteoreettiset perusoletukset. Historiallisesti René Descartesissa kiteytyvää mannermaista rationalismia on pidetty empirismin antiteesinä, vaikka monet rationalistit ovat katsoneet, että järki on vahvimmillaan kun empiirinen todistusaineisto tukee sitä tai on johdonmukainen sen kanssa. Näin rationalismi itse asiassa riippuu empiirisistä tieteistä uskomusten oikeutuksia analysoidessaan. Descartes katsoi, että osa totuuksista voidaan tietää sisäsyntyisesti ja näin ne muodostavat ihmisen perustavanlaatuiset sisäsyntyiset uskomukset (tai tiedon). Nykyaikainen rationalismi ei aina jaa tätä näkemystä. Julien Offray de La Mettrie
Parhaiten La Mettrie tunnetaan teoksesta "Ihmiskone" ("L’homme machine"), jossa hän hylkäsi kartesiolaisen mieli-aine-dualismin ja käytti konetta ihmisolennon metaforana. René Descartes oli pitänyt eläimiä "koneina", mutta La Mettrien mukaan myös ihmiset ovat koneita. Traditionalistinen koulukunta
Guénon katsoi, että kaikilla aidoilla perinteisillä uskonnoilla on yhteinen esoteerinen ydin, josta hän käytti käsitettä "philosophia perennis", ”ikuinen filosofia”. Hän perusti työnsä pääosin hindulaisiin, taolaisiin, islamilaisiin, juutalaisiin ja kristillisiin lähteisiin. Esoteerinen tieto on "puhdasta metafysiikkaa", rationaalisuuden ylittävää tietoa jumalallisesta, jonka perimmäinen päämäärä on yksilön yhtyminen absoluuttiseen, ylipersoonalliseen olemukseen. Yksilö nähdään pohjimmiltaan absoluutista erottamattomana, missä kohtaa Guénon viittaa hindulaisen veda-uskonnon käsityksiin atmanista, brahmanista ja mokšasta. Guénonin mukaan hindulainen "Sanatana Dharma" "polveutuu suoremmin alkuperäisestä perinteestä". Hänestä idän uskonnot ylipäätään ilmensivät paremmin puhdasta metafysiikkaa, joka ei kuitenkaan itsessään ole kulttuurisidonnaista. Gilles Deleuze
Deleuzen filosofeja ja taiteilijoita koskevat tutkimukset ovat tarkoituksellisen toisinajattelevia. Esimerkiksi teoksessaan "Nietzsche ja filosofia" Deleuze väittää Nietzschen "Moraalin alkuperästä" olevan järjestelmällinen vastaus Kantin "Puhtaan järjen kritiikkiin". Tosiasiassa Nietzsche ei teoksessaan mainitse Kantin ensimmäistä kritiikkiä, ja "Moraalin alkuperän" moraaliset teemat ovat kaukana Kantin tietoteoreettisesta painotuksesta. Samoin Deleuze väittää yksiäänisyyden olevan Spinozan filosofian pääperiaate siitä huolimatta, että käsite puuttuu täysin kaikista Spinozan teoksista. Objektivismi (Rand)
Objektivismi on Ayn Randin kehittämä filosofia. Sen kahdesta perusajatuksesta ensimmäinen painottaa yksittäisen ihmishenkilön arvoa. Ihmisen oma onnellisuus ja hyvinvointi ovat hänen elämänsä tavoite, tuottavien saavutusten ollessa jaloin päämäärä, järjen ollessa ainoa ehdoton perusta. Toisen perusajatuksen mukaan arvot eivät ole mitenkään ehdottomia todellisuuden ominaisuuksia, mutteivät ne myöskään ole satunnaisia, henkilöstä riippuvia mielipiteitä. Randin mielestä oikein muotoiltu arvokäsitys siis vain yksinkertaisesti vastaa yksittäisen ihmisen tarpeita. Kulttuurintutkimus
Kulttuurintutkimuksen synnyn kannalta keskeisiä teoksia ovat muun muassa Roland Barthesin "Mytologioita" (1957), Raymond Williamsin "Culture and Society" (1958) ja Richard Hoggartin "The Uses of Literacy" (1957). Kukin teoksista pyrkii omalla tavallaan tarkastelemaan toisen maailmansodan jälkeisiä kulttuurisia ja yhteiskunnallisia muutoksia. Alfred Korzybski
Vuonna 1938 hän perusti tätä oppia levittämään ja kehittämään Institute of General Semantics -nimisen instituutin ja johti sitä kuolemaansa asti. Oppirakennelman keskeisin väite kuului, että ihmistietoa rajoittaa ihmisten hermoston rakenne sekä luonnollisten kielten rakenne. Ihmiset eivät voi kokea maailmaa suoraan vaan ainoastaan abstraktioidensa, kuten verbalisoimattomien mielikuvien tai "ounastelujen" ("gleanings"), kautta, ja nämä juontuvat heidän hermostontiloistaan sekä sanallisista viitteistä, jotka ilmaistaan ja johdetaan kielellisistä muodoista. Ihmiskeskeisyys
Ihmiskeskeisyys on monen länsimaisen uskonnon ja filosofian perususkomus. Ajattelutavan juuret on nähty Raamatun luomiskertomuksessa, jossa ihminen luodaan Jumalan kuvaksi valtaamaan maan ja hallitsemaan muita olentoja. Tämä käsitys esiintyy paitsi juutalaisessa ja kristillisessä teologiassa, myös Aristoteleen "Politiikassa" ja Immanuel Kantin moraalifilosofiassa. Pierre-Joseph Proudhon
Proudhonin mielestä ihminen ei ole luonnostaan hyvä tai paha, vaan ihmisen hyvyys tai pahuus juontuu ulkoisista oloista. Jotta ihmiset voisivat elää Proudhonin kuvaamassa yhteiskunnassa, heidän tulisi olla huomattavasti valistuneempia kuin nyt ja kunnioittaa muita ihmisiä suuresti, jotta hallintokoneisto kävisi turhaksi. Hallinnon tulisi olla eräänlainen julkinen tila, jossa vaihtaa mielipiteitä tärkeistä kysymyksistä. Proudhon myönsi kuitenkin utopiansa vaikeuden, sillä oikeudenmukaisuus on henkinen ominaisuus, joka kehittyy ihmisessä hitaimmin, ja sen esiin saaminen vaatii ankaraa ja tarmokasta kasvatusta. Teosofia
Ihminen on mikrokosmos, ja eri planeettakausien kehityksellä on ihmisessä omat vastaavuutensa esimerkiksi aisteina sekä tajunnan eri tasoina ja ominaisuuksina. Ihmisessä voidaan siten erottaa seitsemän prinsiippiä, jotka ovat ātma eli kaikkiallinen henki, buddhi eli henkinen sielu, manas eli inhimillinen sielu, kāma rūpa eli himo- tai tunnekeho, linga sharīra eli fyysisen kehon kaksoispuoli ts. astraalikeho, prāna eli elonhenkäys elävässä olennossa ja sthūla sharīra eli fyysinen keho. Neljännen juurirodun aikana ihmiskunnassa oli vielä toimivana ”kolmas silmä” eli henkinen näkökyky, jonka fyysinen elin on nyt surkastunut ja tunnetaan käpyrauhasena. Uskonnon alkuperä
Kuuluisia Girardin teorian kannattajia tai siihen ainakin suopeasti suhtautuvia ovat esimerkiksi Michel Serres, Roger Scruton ja Gianni Vattimo. Näistä ensiksi mainittu on jopa verrannut Girardia Charles Darwiniin. René Girard
Mimeettinen halu johtaa siis mimeettiseen väkivaltaan. Mimeettinen väkivalta tarkoittaa väkivaltapyrkimyksiä, jotka tulevat jäljitellyksi. Juuri mimeettinen väkivalta, johon mimeettisen halun perusvietti johtaa, on keskeinen Girardin antropologisessa teoriassa. Ongelmana nimittäin on, että kun mimeettinen halu kiihdyttää kilpailua lähestulkoon eksponentiaalisesti, se lisää yhteisön väkivaltaisuutta. Niinpä mimeettinen halu on yhtäältä synnyttämässä kulttuuria, koska nimenomaan taitavan jäljittelyn kyky on kulttuurin synnylle välttämätön, ja toisaalta uhkaa myös tuhota kulttuurin, koska se luo yhteisöön mimeettisen väkivallan kehiä. Hannah Arendt
Arendt on tullut tunnetuksi erityisesti politiikan ja toiminnan filosofina. Merkittävässä teoksessaan "The Human Condition" (1958; suom. "Vita Activa. Ihmisenä olemisen ehdot", 2002) hän esittää, että filosofia on Platonista lähtien syyllistynyt inhimillisen toiminnan merkityksen vähättelemiseen. Yhteisessä maailmassa toimiminen, esineiden valmistaminen, työ ja politiikka ovat Arendtille filosofian lähtökohta. Työn merkitys on ihmiselämän välttämättömyyksien ylläpito. Arendtin mukaan "työn ehto on elämä itse": koska olemme kytköksissä luontoon, joudumme ylläpitämään elämää tekemällä työtä. Tämä on lähellä marxilaista ajattelutapaa työstä. Valmistaminen luo puitteet ihmisten keskinäiselle kulttuuriselle kanssakäymiselle ja poliittiselle vaikuttamiselle. Kaikki olemisen ehdot edellyttävät toisiaan: valmistaminen kohoaa työn syklisen kiertokulun yläpuolelle pysyvyydellään ja toiminta poistaa valmistamisen aiheuttaman välineellistämisen ja merkityksettömyyden ongelman. Giovanni Pico della Mirandola
Pico della Mirandolan tunnetuin teos on "Ihmisen arvokkuudesta" ("Oratio de Hominis Dignitate", 1488), jota on kutsuttu renessanssin manifestiksi. Se käsittelee sitä, miten Jumala luomakunnan luotuaan jäi kaipaamaan ajattelevaa olentoa, joka arvostaisi luomakunnan kauneutta. Jumala ei kuitenkaan olemisen ketjusta löytänyt paikkaa ihmiselle valmiissa maailmassa ja antoi ihmiselle kyvyn oppia tarkkailemalla imitoimaan mitä tahansa elämän muotoa. Tämän pohjalta Pico pohtii ihmisen elämän lähtökohtia ja tarkoitusta. Picon maailmankuvaa kutsutaan ihmiskeskiseksi eli antroposentriseksi. Picon filosofian lähtökohtana on, että ihminen eroaa muista luojanluomista olennoista siinä, että ihmisellä on vapaa tahto ja omatunto. Joukko ja valta
Ihmisen ruumis ja kouriintuntuva todellisuus määräävät ihmisen toimintaa, kehitystä ja ymmärrystä hyvin pitkälti. Väkivallan perustana on ihmisen ravinnonhankinta. Heti kirjansa aluksi Canetti toteaa: ”Ihminen ei pelkää mitään niin paljon kuin tuntematonta kosketusta.” Mitä kosketuksesta saattaisi seurata? Ihminen tarttuu kädellään saaliiseen, repii sen rikki, vie suuhunsa, puree ja nielee. Saalis kulkee pitkän pimeän taipalen ruumiin sisässä ja saaliista imetään kaikki hyödyllinen ja sulatetaan omaan ruumiiseen, kunnes jäljelle jää vain jätettä ja pahaa hajua. Se poistetaan ruumiista häpeillen. ”Saalis otetaan väkivalloin kiinni ja hotkitaan väkivalloin suihin”, kirjoittaa Canetti ja jatkaa: ”Kun väkivalta lakkaa hätäilemästä, se muuttuu vallaksi.” Ihminen
Yhteiskunta muodostuu ihmisistä ja heidän muodostamistaan yhteisöistä, jotka ovat keskenään tiiviissä vuorovaikutuksessa tietyllä maantieteellisellä alueella. Kaikki yhteiskunnat yhdessä muodostavat koko ihmiskunnan. Kulttuuri tarkoittaa tietylle ihmisryhmälle ominaista käytöstä, tapoja ja historiaa. Ihmisillä on monia arvoja, normeja ja perinteitä, ja ne yhdistävät ryhmiä. Kulttuurinen pääoma
Pierre Bourdieun mukaan sosiaalinen pääoma muodostaa käyttötarkoituksensa perusteella kenttiä, joilla vallitsee tietyt säännöt sille, mitä sosiaalista pääomaa niillä käytetään ja mitä vaikutusta sillä on haltijansa asemaan kentällä. Kentät ovat luonteeltaan hierarkkisia ja ihmiset käyttävät niillä valtaa muihin nähden. Primitiivinen kulttuuri
Kaikki ihmiskulttuuri on alun perin primitiivistä. Primitiivisiin kulttuureihin on suhteuduttu monin tavoin. Alun perin tieteellisesti rasistiset antropologit leimasivat primitiiviset kulttuurit kehittymättömien tai (uskontopiireissä) rappeutuneiden ihmisten luomiksi, jotka tulisivat häviämään korkeakulttuurin eli sivilisaation tieltä. Tämän vuoksi itse sana primitiivi on virheellisesti omaksuttu tarkoittamaan jotain "alkukantaisen huonoa". Georg Henrik von Wright
Näin von Wright korosti ihmistieteiden menetelmän omaleimaisuutta, ja katsoi näin olevansa ”analyyttinen hermeneutikko”. Tällainen näkemys ilmenee muun muassa vuonna 1971 ilmestyneessä tieteenfilosofisessa teoksessa "Explanation and Understanding", joka perustuu Cambridgen yliopistossa pidettyihin Tarner-luentoihin. Von Wrightin mukaan ihmistä intentionaalisesti toimivana kulttuuriolentona tutkivat tieteet eli ihmistieteet voivat vaatia itsenäisen aseman suhteessa luonnontieteisiin. Tämä johtuu siitä, että ihmistieteet pyrkivät ymmärtämään, luonnontieteet puolestaan selittämään. Tämä analyyttinen hermeneutiikka voidaan nähdä sillanrakennusyrityksenä analyyttisen ja hermeneuttisen perinteen välillä. Liberalismi
Individualististen moraaliteorioiden pohjana vaikuttaa vahvasti Immanuel Kantin ajatus, että ihmiset ovat itseisarvo sinällään, eikä heitä saa käyttää keinoina johonkin päämäärään. Kantilainen moraali lähtee siitä, että jos ihmisiä uhrataan yhteisön hyväksi, yhteisö ei kunnioita tarpeeksi heitä ihmisinä eikä pane arvoa sille, että ihmisillä on vain tämä yksi elämä. Kantilla oli myös vahva näkemys, ettei laki saanut suosia ketään, vaan ihmisten tuli olla tasavertaisia lain edessä. Mihin uskot jos et usko?
Nämä vaistonvaraiset käsitteet muodostavat Econ mukaan moraalin perustan. Eco sanoo, että ihmisten on kunnioitettava toisten ruumiillisia oikeuksia, joihin kuuluu myös oikeus puhua ja ajatella. Hänen sanojensa mukaan ihmiskunta ei olisi kokenut kidutusta, joukkomurhia, ja sananvapauden tukahduttamista, jos näitä oikeuksia olisi kunnioitettu. Econ mukaan ihminen voi ymmärtää sen, ettei hänen tule tehdä muille mitään, mitä ei toivoisi tehtävän itselleen. Tämä johtuu siitä, että moraalinen ulottuvuus tulee mukaan heti silloin, kun läsnä on "Toinen". Kaikki moraalisäännöt säätelevät yksilöiden välisiä suhteita. Ihminen on yhteisöllinen olento, jonka määrittää Toinen. Toinen on läsnä ihmisessä itsessään. Econ mukaan nekin ihmiset, jotka tekevät väkivaltaa toisille, tekevän niin vain poikkeuksellisissa tilanteissa. Muina aikoina he haluavat toisilta ihmisiltä hyväksyntää. Econ mukaan yhteisöissä, jotka ovat hyväksyneet kärsimyksen aiheuttamisen ihmisille, Toisen käsite rajoittui omaan yhteisöön. Ulkopuolisia pidettiin epäinhimillisinä, raakalaisina tai vääräuskoisina. Toisen aseman tunnustaminen on Econ mukaan vuosituhantisen kehityksen tulos. Martinin kysymykseen, antaako tietoisuus Toisen merkityksestä ja arvosta ehdottoman perustan moraaliselle toiminnalle, Eco toteaa voivansa vastata ainakin, että sekään mitä Martini kutsuu ehdottomaksi perustaksi ei ole välttämättä saanut uskovaisia välttämään pahoja tekoja. Econ mielestä on ilmeistä, että uskonnoton ihminen voi pyrkiä tekemään elämästään merkityksellisen ja että hän voi ”saada lohtua vain rakkaudesta toisia kohtaan, yrittämällä taata jollekulle muulle kelvollisen elämän, silloinkin kun hän itse on jo poissa”. Aristotelismi
Aristoteles esittää, että kaikilla luonnollisilla olennoilla kuten ihmisyksilöillä on kaikki nämä neljä syytä. Ihmisyksilön materiaalinen syy olisivat liha ja luut, joista hänet on tehty. Formaalinen syy olisi ihmisen suunnitelma, joka on ohjannut ihmisen tekemistä ja ohjaa pitämään hänet ihmisenä olemisen tilassa. Aiheuttaja olisi ihmisyksilön isä, tai kaikkien ihmisten tapauksessa Jumala "liikkumattomana liikuttajana", joka on puhaltanut sielun ihmisiin. Ihmisen päämääräsyy olisi, kuten Aristoteles sanoo: "Ihmisen tarkoitus on elää tietyntyyppistä elämää, ja tämä elämä on sielun toimintoja ja sen tekemiä tekoja, jotka osoittavat järkeä. Näin hyvän ihmisen tulee elää hyvin hyvin. Kukin toiminto on suoritettu hyvin, kun sen loppuunsaattaminen on ilmaissut jonkun sopivan hyveen. Näin ollen inhimillinen hyvä on sellaista sielun toimintaa, joka osoittaa hyveitä." Egon Friedell
Kulttuurin olemukseen kuuluu Friedellin mukaan yhtenäisyys. Siksi kulttuurihistorian tehtävänä on paljastaa, kuinka ajan henki ja filosofia ilmenevät "inhimillisen kulttuuripyramidin" kaikilla tasoilla: taloudessa, yhteiskuntaelämässä, politiikassa ja tieteessä, tekniikassa, tavoissa, taiteessa ja ihmistyypeissä. Olipa kyseessä sitten sävelkulut tai taistelujärjestykset, asetakit ja ohjesäännöt, maljakot ja runomitat, dogmit tai arkkitehtuurin kattomuodot – ne kaikki ovat "ajan jähmettynyttä filosofiaa". Avaimen eri aikakausiin ja niiden sieluun tarjoavat niitä edustavat "suuret miehet", runoilijat ja nerot. Heissä kulttuuriaikakausi Friedellin mukaan tihentyy "selventäväksi poikkileikkaukseksi". Vaikka suurmiehet ovat aikansa luomuksia, niin toisaalta he myös luovat todellisuutta monikertaistamalla itsensä salaperäisellä tavalla ja vaikuttamalla näin ratkaisevasti aikalaistensa tapaan nähdä ja kokea maailmaa. Tällaisia edustavia hahmoja, jotka kokosivat itseensä kaikkien aikalaisten toiveet ja teot, oli Friedellille esimerkiksi Sokrates, Shakespeare, Voltaire, Lessing ja Nietzsche.
Kulttuurihistoriallisen esityksen ainoana oikeana "taidemuotona" Friedell piti anekdoottia, jossa ihmisiä ja tapahtumia kuvataan terävin yksityiskohdin, liioitellen ja paradokseja viljellen. "Historian suuri kuperapeili" heijastaa menneisyyden piirteet valtavampina ja vääristetympinä, mutta sitä vaikuttavampina ja selvempinä. "Yritykseni ei tarkoita uuden ajan tilastoa, vaan sen anekdotiikkaa, se ei tahdo olla nykyajan kansayhteisön kantakirja, vaan sen perhekronikka tai, miksei, sen chronique scandaleuse", Friedell kirjoitti. Esikuvikseen ja edeltäjikseen kulttuurihistorioitsijoina hän kirjoitustyössään nosti muun muassa Ralph Waldo Emersonin, Jacob Burckhardtin, Hippolyte Tainen ja Oswald Spenglerin.
"Uuden ajan kulttuurihistorian" johtoajatus on eurooppalaisen ihmisen "sielunkriisi", jonka tausta oli mustan surman aiheuttama kollektiivinen trauma. Sen seurauksena ihminen vieraantui ja etääntyi ihanteellisesta keskiaikaisesta olotilastaan. Metafyysis-uskonnollisen elämänasenteen tilalle astui vähitellen kaikki elämänalueet valtaava rationalismi, mikä lopulta 1800-1900-lukujen vaihteessa johti maailmansodan katastrofiin ja "todellisuuden sortumiseen". Luonnontila
John Locke jatkoi tästä todeten, että kansalaisilla on tiettyjä loukkaamattomia, luonnollisia oikeuksia. Jean-Jacques Rousseau puolestaan kielsi valistusajalle luonteenomaisen kehitysuskon ja väitti, että luonnontilassa ihmiset olivat vapaita ja hyviä, pahojen tapojen ja väkivallan ollen pikemminkin sivilisaation luomus. Erityisesti Rousseau syytti yhteiskunnallisia hierarkioita, omistusoikeutta ja markkinoita. Georges Cuvier
Koska fossiiliaineisto oli puutteellista, Cuvier kehitti niin sanotun luomisopillisen katastrofi­teorian, joka selitti muun muassa sukupuuttoja. Hän esitti myös tunnetun lentävän lauseen "fossiilista ihmistä ei ole olemassa." Cuvier oli kirjaimellisesti Raamattuun uskova ja ensimmäinen kehitysteorian eli evoluution merkittävistä vastustajista. Cuvier uskoi lajien muuttumattomuuteen ja tyrmäsi arvovallallaan täysin Jean-Baptiste Lamarckin ja Saint-Hilairen kannattaman evoluutioteorian. Hän löysi varhaisesta evoluutioteoriasta puutteita ja virheitä, mutta häneltä jäi huomaamatta teorian lukuisat kohdat, jotka olivat täysin oikein. Tärkein Lamarckin perusajatus oli, että eliöt ovat muuttuneet vähitellen ja sopeutuneet ympäristöönsä. Ranskassa käytiinkin ensimmäinen yhteenotto kehitysopillisten ajatusten esittäjien ja eläinten muuttumattomuuden puolustajien välillä. Cogito ergo sum
”Cogito, ergo sum” (latinaa: ”ajattelen, siis olen [olemassa]”) on René Descartesin filosofinen lausuma, josta on tullut länsimaisen rationalismin kulmakivi. Descartes halusi filosofiassaan epäillä kaikkea ja etenkin aistihavaintoja järjestelmällisesti. Kuitenkin hän tuli siihen tulokseen, että kaikesta huolimatta yksi asia on varma: vähintään subjektin henkisen minän, ajattelevan mielen, on oltava olemassa, koska jokinhan epäilee aistien antamaa todistusta. Lausuma kuvaa tätä havaintoa. Friedrich Nietzsche
”Tahto valtaan” ("Der Wille zur Macht") on Nietzschen filosofisen ajattelun perusperiaate. Hän kuvasi sen aktiivisena tapahtumasarjana, jossa mikä tahansa asia, mukaan lukien ihminen, suuntaa ja pyrkii laajentamaan omaa luovaa energiaansa. Hän uskoi sen olevan kaikkeuden tärkein perusvoima, voima kaikkien luonnonilmiöiden takana ja voima, johon kaikki muut voimat voidaan palauttaa. Kulttuurin perustekijöitä
Kulttuurin perustekijöitä on filosofi Erik Ahlmanin kulttuurifilosofinen teos, jonka julkaisi Gummerus vuonna 1939. Kustantaja otti teoksesta uusintapainoksen vuonna 1976 ja Jyväskylän yliopiston filosofian laitos julkaisi siitä pehmeäkantisen näköispainoksen vuonna 1992. Skientologia
Opiskeluja jatkamalla skientologin luvataan saavan kyvyt, jotka vapauttavat hänet inhimillisestä kuolevaisuudesta. Skientologiassa edistyvä etenee "siltaa kohti totaalista vapautta". Skientologian mukaan ihminen on kuolematon sieluolento, jolla on ollut aikaisempia elämiä. Skientologit uskovat polveutuvansa 75 miljoonaa vuotta sitten maapallolle lentokoneen tapaisilla aluksilla saapuneesta theta-kansasta. Hubbard sanoi yhdistäneensä uskontoon monen uskonnollisen ajattelijan ajatuksia. Tieteellisenä itseään pitävän skientologian esoteerinen oppi muistuttaakin olemukseltaan hieman gnostilaisuutta ja joitain itämaisia uskontoja Hubbard oli tutustunut itämaisiin uskomuksiin, ja pohjasi uskonnon muun muassa hinayana-buddhalaisuuteen sekä Vedaan. Hubbard puhui liikkeen perustamisvaiheessa muun muassa dharmasta. Skientologiassa on uskonnon lisäksi myös eräänlaista psykologiaa ja terveysajattelua. Näin skientologiassa yhdystyvät jotkut idän uskontojen piirteet kuten sielunvaellus joihinkin läntisiin ajatuksiin. H. P. Blavatsky
Ihminen on mikrokosmos, ja eri planeettakausien kehityksellä on ihmisessä omat vastaavuutensa esimerkiksi aisteina sekä tajunnan eri tasoina ja ominaisuuksina. Ihmisessä voidaan siten erottaa seitsemän prinsiippiä, jotka ovat ātma eli kaikkiallinen henki, buddhi eli henkinen sielu, manas eli inhimillinen sielu, kāma rūpa eli himo- tai tunnekeho, linga sharīra eli fyysisen kehon kaksoispuoli eli astraalikeho, prāna eli elonhenkäys elävässä olennossa ja sthūla sharīra eli fyysinen keho. Neljännen juurirodun aikana ihmiskunnassa oli vielä toimivana ”kolmas silmä” eli henkinen näkökyky, jonka fyysinen elin on nyt surkastunut ja tunnetaan käpyrauhasena. Jean-Jacques Rousseau
Teoksessaan "Discours sur les sciences et les arts" Rousseau väitti, että taiteet ja tieteet eivät olleet hyödyttäneet ihmiskuntaa, koska niitä eivät olleet edistäneet ihmisten tarpeet vaan ihmisten ylpeys ja turhamaisuus. Myös kehityksen tuomat mahdollisuudet laiskotteluun ja ylellisyyteen edesauttoivat ihmiskunnan turmeltuneisuutta. Hän ehdotti, että tiedon lisääntyminen oli tehnyt hallituksista vahvempia ja murskannut ihmisten vapauden. Hänen johtopäätöksensä oli, että aineellinen kehitys oli pohjimmiltaan kaivanut perustuksen aidon ystävyyden alta ja korvannut sen kateudella, pelolla ja epäilyllä. Franz Boas
Boasin keskeinen anti antropologialle oli kulttuurirelativismin liittäminen antropologiseen tutkimukseen. Boasin mukaan erot eri ihmisryhmien välillä johtuivat historiallisista, sosiaalisista ja maantieteellisistä olosuhteista, ja kaikilla populaatioilla oli täydellinen ja yhtä kehittynyt kulttuuri. Boasin mukaan olisi tieteellisesti harhaanjohtavaa arvioida toisia kulttuureja länsimaisen ”kehitystason” perusteella. Hänen näkemyksensä kyseenalaistivat aikaisemmat Louis Henry Morganin ja Edward Tylorin teoriat, joiden näkemyksen mukaan kaikki kulttuurit kehittyivät tiettyjen vaiheiden kautta. Psykonomia
Kirsi Rekola kirjoittaa:
"Psykonomia perustuu nimenomaan inhimillisyyteen. 
Koska oikeudenmukaisuus ja suvaitsevaisuus ovat se perusta, 
johon haave paremmasta tulevaisuudesta rakentuu, 
meidän on oltava oikeudenmukaisia 
ja pyrittävä ymmärtämään kaikkia, vaikka emme hyväksy kaikkea. 
Sekä "mielenterveyskuntoutujia" että "ammattiauttajia" olisi kohdeltava 
inhimillisesti ja ymmärtäväisesti." Moraali
Alun pitäen Jonathan Haidtin ja Craig Josephin kehittämä "moral foundations theory" esittää, että moraalilla olisi ihmisluonnossa kuusi evolutiivisesti kehittynyttä perustaa: huolehtiminen, oikeudentunto, uskollisuus, auktoriteetti ja pyhyys. Teoria arvostelee Piaget’n ja Kohlbergin näkemyksiä järjen liiallisesta korostamisesta. Transhumanismi
Artikkelissaan "A History of Transhumanist Thought" filosofi Nick Bostrom mainitsee transhumanismin muinaisiksi edeltäjiksi esimerkiksi mytologiset tarinat, joissa ihmiset haluavat saavuttaa uudenlaisia kykyjä (muun muassa Gilgameš, Prometheus). Transhumanismin varsinaiset juuret löytyvät kuitenkin renessanssin humanismista ja valistusajalta. Bostromin mukaan Markiisi Condorcet oli ensimmäinen tunnettu ajattelija, joka spekuloi lääketieteen käyttämisestä ihmiselämän pidentämiseen. Suoria edeltäjiä transhumanistisille käsitteille löytyy myös J.B.S. Haldanen esseestä "Daedalus: Science and the Future" (1923), jossa Haldane ennustaa genetiikan ja muiden edistyksellisten tieteiden soveltamisesta ihmisen biologiaan olevan suurta hyötyä tulevaisuudessa. Ihminen
Tiede viittaa systemaattiseen tiedonhankintajärjestelmään, jolla ihmiset pyrkivät ymmärtämään todellisuutta yhä tarkemmin. Tiede perustuu teorioihin, joiden perusteella luodaan ennustuksia ja joita sitten testataan kokeilla. Moderni tiede syntyi Euroopassa uudella ajalla. Tieteen tekemät ennustukset usein hyödyttävät yhteiskuntaa tai yksilöitä, jotka käyttävät niitä. Tiede ja erityisesti teknologian kehitys ovat olleet yksi keskeisimmistä ihmisten kulttuuria ohjaavista tekijöistä. Empirismi
John Locke (1632-1704) vastasi erityisesti René Descartesin puolustamaan mannermaiseen rationalismiin, filosofiseen lähestymistapaan jota ei tulisi sekoittaa yleiseen rationalismiin, ja ehdotti teoksessaan "An Essay Concerning Human Understanding" (1689) uutta ja lopulta hyvin vaikutusvaltaista näkemystä, jossa kaikki inhimillinen tieto on a posteriori -tyyppistä eli kokemukseen perustuvaa. Locke tunnetaan erityisesti näkemyksestään, jonka mukaan ihmisen mieli on "tabula rasa" eli 'tyhjä taulu' tai Locken sanoin "valkoinen paperi", jolle aistihavainnoista seuraavat kokemukset kirjoitetaan ihmisen elämän mittaan. Ideoillamme on kaksi lähdettä: aistiminen ja ajatteleminen. Kummassakin tapauksessa tehdään ero yksinkertaisten ja monimutkaisten ideoiden välillä. Yksinkertaiset ideat eivät ole analysoitavissa, ja voidaan jakaa primaarisiin ja sekundaarisiin ominaisuuksiin. Monimutkaiset ideat yhdistelevät yksinkertaisia ideoita ja jaetaan substansseihin, moodeihin (tiloihin) ja suhteisiin. Lockelle tietämyksemme asioista on havaintoja ideoista, ja nämä havainnot ovat joko yhtäpitäviä tai ristiriitaisia keskenään, mikä on kaukana Descartesin harjoittamasta varmuuden etsinnästä. What Is Good?
Graylingin mukaan ihmiskunnan hyvän elämän etsintä on ollut taistelua humanismin ja uskonnon välillä. Humanismi on pyrkinyt vapauttamaan ihmisen uskonnon vallasta, mutta uskonto on osoittautunut vastustuskykyiseksi niin antiikissa, renessanssin aikana, valistuksen ajalla kuin sen jälkeen. Graylingin mukaan eräs keskeinen syy uskontojen säilymiseen on ollut, että useimmat ihmiset ovat luonnostaan taikauskoisia ja ajattelemattomia, ja uskonnolliset valtarakenteet ovat olleet menestyksellisiä poliittisen vallan tai vaikutusvallan haltuunottamisessa. Näin on toiminut esimerkiksi kristinusko suurimman osan historiaansa, samoin islam. Nykyisin fundamentalismi on voimakasta esimerkiksi Intiassa, Israelissa ja Yhdysvalloissa. Grayling väittää, että suurin osa inhimillisestä edistyksestä on tapahtunut uskontojen vastustuksen edessä, ja että suurin osa ihmisten muusta kuin luonnollisista syistä johtuvasta kärsimyksestä johtuu uskonnon aiheuttamista riidoista ja uskontoon perustuvasta sorrosta. Grayling sanoo toivovansa valistuksen jatkuvan, niin että tulevat sukupolvet tulevat näkemään tämän kaltaiset kirjat muistomerkkeinä menneisyydestä. Solidaarisuus
Giden solidarismissa osuustoiminnan vapaiden yhteenliittymien luoma yhteisomaisuus on niiden omaa ja toiminnan luoma lisäarvo suoritetaan voitto-osuuden muodossa takaisin. Solidarismi säilytti vapaan markkinatalousjärjestelmän perusteet ja hyväksyi myös erot ihmisten taloudellisessa asemassa. Suuret tuloerot eivät kuitenkaan olleet solidarismin aatteen mukaisia, sillä Gide katsoi niiden murtavan yksilön yhteiskuntaan yhdistävät siteet. Gide luetaan Ranskan historiallisen koulukunnan merkittäväksi edustajaksi, ja hänen ajatuksensa poikkesivat melkoisesti silloisen ajan liberalistisen kansantaloustieteen valtavirrasta. Giden yhteiskuntafilosofiset ajatukset olivat lähellä uusklassisen yleisen tasapainon teorian kehittäjän, Léon Walras’n näkemyksiä, ja Gide olikin yksi Walras’n harvoista tukijoista tämän elinaikana. Claude Adrien Helvétius
Helvétius kuvasi katsantokantaansa teoksessa "De l'esprit": oman edun tavoittelu on kaiken ihmistoiminnan pohjana, eikä absoluuttista hyvää tai pahaa ole olemassa. G. I. Gurdjieff
Gurdjieffin luoma järjestelmä sisältää hämmästyttäviä ja arkikokemuksen vastaisia väitteitä: ihminen ei voi tehdä mitään, vaan kaikki hänelle tapahtuu, ihminen on kone. Kuulla on suuri vaikutus ihmiselämään, sodat johtuvat planetaarisista vaikutuksista ja niin edelleen. Varhaisissa luennoissaan Gurdjieff nimitti omaa itsekehittämisen lähestymistapaansa "Neljänneksi tieksi". Yhdistämällä kolme tunnettua, erillistä oppisuuntaa, jotka kukin korostavat joko kehon, järjen tai tunteiden yksipuolista kehittämistä, Gurdjieff kehotti työskentelemään kaikkien näiden kolmen eri alueen parissa samanaikaisesti. Gurdjieffin Työssä yhdistyy näiden kaikkien kolmen eri tyyppisen työn voima, ja siitä puuttuu kunkin eri tyyppisen työn ominainen heikkous. Tämä mahdollistaa sen, että työn avulla voidaan saada aikaan sopusointuinen kehitys. Saharasia
DeMeon mukaan nämä piirteet eivät ole ihmisille luontaisia, vaan ne on aikaansaanut kriisi, joka on luonut uuden kulttuurimallin. Tätä kulttuurimallia on levittänyt laajalle sen sotaisuus ja levittäytymishimo. Hänen mukaansa kyse on eräänlaisesta kollektiivisesta mielenhäiriöstä. Samankaltaista on ehdottanut jo ennen häntä muun muassa Erich Fromm. Frommin mukaan ihmiskunta on jossain vaiheessa suistunut henkisesti raiteiltaan, mutta Fromm ei kuitenkaan kerro tarkemmin miksi tämä tapahtui. DeMeo pyrkii vastaamaan tähän kysymykseen. Hänen teoriansa pohjautuu osittain neuropsykologi James W. Prescottin havaintoihin ja antropologiseen tutkimukseen. Leikkivä ihminen
Huizinga esittää "Leikkivässä ihmisessä" leikin olevan keskeinen osa kulttuurin syntyä. Hän käy läpi esimerkkejä uskonnosta, laista, runoudesta, sodasta, filosofiasta ja taiteesta ja osoittaa, miten niissä kaikissa on leikkisiä piirteitä. Myös eri kielten leikki-sanojen analyysi on keskeinen osa "Leikkivää ihmistä". Arthur de Gobineau
Gobineaun keskeisin väite oli, että eurooppalainen kulttuuri oli levinnyt ensin Kreikasta Roomaan ja sieltä myöhemmin germaanisille ja muille nykyajan kansoille. Hänen mukaansa se periytyi viime kädessä kanta­indo­eurooppa­laisilta, joista eräät antro­pologit olivat jo ennen Gobineauta käyttäneet nimitystä arjalaiset (), vaikka vain indo­iranilaisten tiedetään käyttäneen itsestään tätä nimitystä. Näihin kuului useita ryhmiä, jotka kielen mukaan voitiin jakaa moniin alaryhmiin kuten keltteihin, slaaveihin ja germaaneihin. Human Accomplishment
Murray pyrkii kartoittamaan kulttuurin suurhenkilöitä ja etsimään näitä synnyttäviä kulttuuritekijöitä. Hänen mukaansa tieteellisten ja taiteellisten saavutusten määrä on laskenut 1800-luvun lopulta alkaen. Murrayn mukaan länsimaat ovat onnekkaita, sillä heidän kulttuurinsa pohjana on järkiperäinen kreikkalainen ajattelu ja kristinuskon yksilökeskeisyys eli katolisen kirkon tomismi, jonka mukaan älykkyys on lahja jumalalta. Negridinen rotu
Carl von Linné loi 1700-luvulla pohjan niin kutsutulle ”tieteelliselle rasismille” teoksessaan "Systema naturae" jaotellessaan ihmiset neljään rotuun, joista "Homo sapiens afer" oli ”musta, passiivinen ja laiska”. Von Linnén rotujaottelusta tuli pitkään vallinneen rotukäsityksen pohja. Tämän käsityksen kyseenalaisti brittiläinen luonnontieteilijä Charles Darwin vallitsevien käsitysten vastaisesti vuonna 1872 kirjassaan "Tunteiden ilmeneminen ihmisissä ja eläimissä". Alain Badiou
Teoksessa "Apostoli Paavali: Universalismin perustaja" (1997) Badiou käsittelee apostoli Paavalia ja määrittelee tämän vallankumoukselliseksi ajattelijaksi.
"Etiikassa" Badiou korostaa sitoutumisen tarvetta poliittisessa toiminnassa. Hänen mukaansa on hylättävä radikaalin toiseuden olemassaolo ja ymmärrettävä tämä myös suhteessa omaan subjektiviteettiin. Hän mukailee Lacanin ajatusta, jonka mukaan ihminen ei ole itsessään harmoninen kokonaisuus. Badioun mukaan etiikka on sekä partikulaarista että universaalia ja aidosti eettinen toiminta nousee sitoutumisesta. Slavoj Žižek on viitannut Badioun luomaan Tapahtuman käsitteeseen ("Événement") useasti. Molemmat näkevät Tapahtuman hetkenä, jossa subjekti muodostuu ja jolle uskollisuus leimaa subjektin olemista. Badioun filosofian poliittinen osa onkin nimenomaan Tapahtuman etsimistä, luomista ja sille avoimena pysymistä.