Onko U-Boot sukellusvenettä käytetty sodassa?
U-vene
U-vene, () eli "U-Boot" () on Saksan laivaston sukellusvene. Myös englanninkielinen muoto lyhenteestä, "U-boat", tarkoittaa saksalaista sotilassukellusvenettä, varsinkin ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikaista (myös Itävallan sotilassukellusvenettä ensimmäisessä maailmansodassa). Saksalaisten sukellusveneiden luokituksen tunnuksena oli kummassakin maailmansodassa yleensä U ja numero väliviivalla tai ilman.
General Dynamics Electric Boat
Ensimmäisen yhtiön valmistama ydinkäyttöinen sukellusvene "USS Nautilus" laskettiin vesille tammikuussa 1954 ja ensimmäinen mannertenvälisin ohjuksin varustettu sukellusvene "USS George Washington" laskettiin vesille 1959. HMS Sturgeon (73S)
Alus yritti 14. syyskuuta Norjan rannikolla upottaa sisaraluksensa "HMS Swordfishin" laukaisemalla kolme torpedoa, mutta kaikki menivät ohitse. Tapauksen seurauksena Amiraliteetti kasvatti sukellusveneiden toiminta-alueiden välisen etäisyyden neljästä kuuteentoista merimailiin. Alus yritti tuloksetta upottaa Saksan laivaston sukellusveneen "U-23". Alus siirrettiin 5. marraskuuta sukellusveneiden uudelleen organisoinnin yhteydessä 6. sukellusvenelaivueeseen. Alus upotti 20. marraskuuta ensimmäisen aluksensa Saksan laivaston sukellusveneidentorjuntatroolari "V-209":n, joka oli samalla ensimmäinen brittiläisen sukellusveneen tekemä upotus toisessa maailmansodassa. Taiyō
Sodan aikana alus osallistui lukuisiin lentokoneidenkuljetustehtäviin. Alukseen osui sodan aikana useita torpedoita. Ensin Yhdysvaltain laivaston sukellusvene "USS Trout" torpedoi aluksen Trukin edustalla 28. syyskuuta 1942, "USS Tunny" 9. huhtikuuta 1943 ja "USS Cabrilla" 24. syyskuuta 1943. Joka kerta alus korjattiin. Alus upposi Cape Bolinaon lähistöllä 18. elokuuta 1944, kun "USS Rasher" torpedoi aluksen sen ollessa matkalla Manilaan. Torpedo-osuma aiheutti polttoaineräjähdyksen. Aluksen 1 200 hengen miehistöstä 747 hukkui ja 400 selvisi hengissä. U-93 (1940)
"U-93" liitettiin palvelukseen otettaessa 7. Sukellusvenelaivueeseen, jonka kotisatamana oli aluksi Kiel ja myöhemmin Saint-Nazaire. Alus oli 1. lokakuuta saakka koulutettavana, minkä jälkeen se oli operatiivisessa palveluksessa tuhoutumiseensa saakka. Alus lähti 5. lokakuuta 1940 merelle Kielistä ja saapui 7. lokakuuta Kristiansandiin. Pienoissukellusvene
Alus oli hiukan pidennetty torpedo, johon oli asennettu ohjailulaitteet ja kaksi satulaa selkään: taistelukärki vaihdettiin irrotettavaksi. Aluksissa ei ollut minkäänlaista ohjaamokuomua. Miehistönä oli kaksi laitesukeltajaa, yleensä upseeri ja aliupseeri. Alus ajettiin pinta-ajona kohteen lähelle, sillä suunnistamiseen oli käytössä ainoastaan ohjaajan rannekompassi. Alukset oli varustettu painevedellä toimivilla leikkureilla sukellusveneverkkoja varten. Vihollisen kuuntelulaitteet olisivat kuitenkin havainneet leikkurien äänen helposti, joten niitä ei yleensä käytetty. Lisäksi sukellusveneverkoissa oli hälyttämään tarkoitettuja räjähteitä, jotka saattoivat olla vaarallisia suojattomille rynnäkkösukeltajille. Hyökkäystä varten yleensä odotettiin verkon avaamista jonkin aluksen kulkua varten ja sukellusalus ajoi samalla sisään pohjaa pitkin. Tämä käytäntö loppui kun britit alkoivat pudotella rynnäkkösukeltajien surmaksi käsikranaatteja veteen aina kun verkko avattiin. HMS Ark Royal (91)
"HMS Ark Royal" lähti 10. syyskuuta sukellusveneidentorjuntapurjehdukselle suojanaan hävittäjät "HMS Eskimo", "HMS Faulknor", "HMS Firedrake" ja "HMS Foxhound". Alus otti 14. syyskuuta vastaan "S/S Fanad Headilta" hätäkutsun, jossa alus ilmoitti joutuneensa sukellusveneen ahdistelemaksi noin 200 merimailin päässä rannikosta. Tukialus kääntyi ja kiihdytti vauhtiaan lähettääkseen 3 Blackburn Skua -lentokonetta hätään joutuneen aluksen avuksi, mutta joutui samalla itse sukellusvene "U-39:n" maaliksi. Sukellusvene laukaisi kaksi torpedoa, jotka menivät väistöliikkeen vuoksi ohi. Tukialuksen saattajina toimineet kolme F-luokan hävittäjää hyökkäsivät sukellusveneen kimppuun ja pakottivat sen pintaan. "U-39" oli ensimmäinen toisessa maailmansodassa upotettu saksalainen sukellusvene. Yhdysvaltain laivaston historia
Kylmää sotaa valtamerillä hallitsi sotapelit, joissa esimerkiksi Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton sukellusveneet seurasivat toisiaan päiväkausia. Lothar-Günther Buchheim
Romaania seurasi täysin todellisuuteen pohjautuvan sukellusvenetrilogian ensimmäinen osa "U-Boot-Krieg" vuonna 1976. Kaksi seuraavaa osaa, "U-Boot-Fahrer" sekä "Zu Tode Gesiegt" julkaistiin molemmat vuonna 1998. Trilogia sisältää yhteensä yli 5000 sodan aikana otettua valokuvaa. Buchheim kirjoitti myös kirjan "Der Abschied" (2000) matkastaan ydinkäyttöisellä rahtialus NS Otto Hahnilla. Aluksen kapteenina toimi tuolloin Heinrich Lehmann-Willenbrock. H. C. Stülcken Sohn
Ensimmäisen maailmansodan aikana yhtiö valmisti Saksan keisarikunnan laivastolle yhden pienen sukellusveneen "U-157", joka palveli sodan aikana tunnetun päällikön Max Valentinen alaisuudessa. Alus teki sodan pisimmän partiomatkan 27. marraskuuta 1917 – 15. huhtikuuta 1918 eli 139 päivää. Toisen maailmansodan aikana yhtiö valmisti Kriegsmarinelle 24 kappaletta tyypin VIIC sukellusveneitä. Yhtiö käytti työvoimanaan Neuengammen keskitysleirin vankeja. U-29 (1936)
U-29 oli yksi kymmenestä Saksan laivaston VIIA-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa. Alus tilattiin 1. huhtikuuta 1935 AG Weseriltä Bremenistä ja aluksen kölin lasku tapahtui 2. tammikuuta 1936. Alus laskettiin vesille 29. elokuuta ja otettiin palveluskäyttöön 16. marraskuuta ensimmäisenä komentajanaan Hans Fischer. Tyyppi XXI
Veneessä oli kuusi torpedoputkea keulassa ja sen asehuoneeseen oli mahdollista varastoida 17 torpedoa. Siinä oli myös hydraulinen järjestelmä putkien uudelleenlatausta varten, jolla kaikki putket saatiin ladattua nopeammin kuin VIIC:ssa ladattiin yksi putki. Tyyppi XXI pystyi ampumaan 18 torpedoa alle 20 minuutissa. Siinä oli myös kehittynyt aktiivinen kaikumittain sekä kuuntelulaite ( NIBELUNG), jolla tähtäämisen voi tehdä jopa ilman periskoopin apua.
Valmistusmenetelmää kehitettiin siten, että runko rakennettiin kahdeksassa osassa, kuljetettiin proomuilla telakalle ja koottiin siellä. Tarkoitus oli lyhentää rakennusaikaa 22 kuukaudesta yhdeksään. Tässä oli myös ongelma koska sisämaan konepajoilla ei ollut tarvittavaa kokemusta, joten osat eivät usein sopineet yhteen ja vaativat runsaita jälkikorjauksia. Blohm & Voss Hampurissa, AG Weser Bremenissä ja F. Schichau Danzigissa kokosivat kaikkiaan 118 venettä, joista vain neljä saatiin taistelukuntoon ennen sodan loppua. Ainoastaan kaksi veneistä, "U-2511" ja "U-3008" ehtivät taistelupartioon ennen sodan päättymistä, mutta ne eivät upottaneet yhtään alusta. "U-2511":n päällikkö Adalbert Schnee oli määrätty Karibianmerelle testeihin, kun sota loppui. Schnee väittää, että hän pääsi antautumisen jälkeen upotusasemaan "HMS Norfolkin" saattueen keskelle ilman sukellusveneen huomaamista, mutta tätä ei ole pystytty vahvistamaan.
Liittoutuneiden ilmapommitukset tuhosivat 22 kappaletta tyypin XXI aluksia telakoille, omat miehistöt upottivat 4. toukokuuta 1945 amiraali Dönitzin käskystä 84 venettä. Jäljelle jääneet kaksitoista venettä jäivät liittoutuneille, joille ne antoivat runsaasti vaikutteita seuraavan sukupolven sukellusveneille. Yhdysvaltain laivastoon liitettiin "U-2513" ja "U-3008". "U-3017" liitettiin Britannian kuninkaalliseen laivastoon nimellä "HMS N41" ja "U-2518":sta tuli Ranskan laivaston "Roland Morillot". "U-3515", "U-2529", "U-3035" ja "U-3041" saivat Neuvostoliiton laivastossa nimet "B 27", "B 28", "B 29" ja "B 30". Länsi-Saksa nosti vuonna 1957 sodan lopussa upotetun "U-2540":n, josta tuli vuosiksi 1960–1968 Bundesmarinen "tutkimusalus" "Wilhelm Bauer". Vene museoitiin 1984 Bremerhavenin merimuseoon. Sukellusvene U-96
Kuvauksia varten rakennettiin kaksi realistisen kokoista jäljennöstä VIIC-tyypin sukellusveneestä, jonka piirustukset saatiin Chicagon tiede- ja teollisuusmuseosta. Toinen tehtiin studion sisällä tapahtuvia kuvauksia varten ja toinen, kelluva versio, La Rochellessa tapahtuvia kuvauksia varten. Lisäksi rakennettiin kolme pienempää mallia. Yksi niistä oli kauko-ohjaimella ohjattava 12-metrinen versio, joka pystyi jopa sukeltamaan. Kahta muuta, 6- ja 3-metristä versiota, käytettiin vedenalaisissa kohtauksissa ja trikkikuvauksessa. Viisi metriä korkea keinutuslaite rakennettiin imitoimaan aaltojen vaikutusta. Eräässä vaiheessa kuvauksia sukellusvenejäljennös irtoutui keinutuslaitteessa ja iskeytyi maahan, mutta vakavammilta vahingoilta kuitenkin vältyttiin.
Petersen pyrki alusta lähtien mahdollisimman tarkkaan todenmukaisuuteen. Sukellusveneen sisätilat kopioitiin pienintä yksityiskohtaa myöten. Kameramies Jost Vacanon täytyi työskennellä sukellusvenejäljennöksen sisällä ilman kamerakiskoja tai liikuteltavia seiniä. Suurin osa sukellusveneen sisälle sijoittuvista kohtauksista kuvattiin kannettavalla tarkoitusta varten tehdyllä Arriflex-kameralla. Vacanon täytyi suojautua kypärällä sekä vartalosuojuksilla välttyäkseen loukkaantumisilta. Steven Spielberg lainasi eräässä vaiheessa kuvauksia La Rochellessa käytettyä sukellusvenejäljennöstä käytettäväksi muutamassa kohtauksessa elokuvassa "Kadonneen aarteen metsästäjät" (1981). Petersenin kuvausryhmän saatua jäljennöksen takaisin sen runko kuitenkin katkesi ja sukellusvene upposi, minkä seurauksena kuvaukset keskeytyivät joksikin aikaa. Itämeren laivasto
Laivaston merkittävimpiin operaatioihin kuuluivat Tallinnan evakuointi etenevien saksalaisten edeltä, Hangon evakuointi ja Leningradin ja Kronstadtin puolustus. Sodan aikana laivasto oli saarrettu Suomenlahden perukkaan miinakentillä ja sukellusveneverkoilla. Suomen solmittua aselevon 1944 laivaston sukellusveneet pääsivät operoimaan Itämerellä käyttäen tukikohtanaan muun muassa Turkua ja tekivät muutamia merkittäviä upotuksia kuten "Wilhelm Gustloff", "General von Steuben" ja "Goya". Upotusten sotilaallista arvoa himmentää se, että kaikki olivat pakolaisia ja haavoittuneita sotilaita täyteen lastattuja aseettomia kauppalaivoja – "Steuben" jopa kansainvälisin tunnuksin merkitty sairaalalaiva. Risteilijä
Ilma-ase muutti toisessa maailmansodassa täydellisesti merisodankäynnin luonteen. Nopeinkaan risteilijä ei pystynyt pakenemaan lentokonetta, joiden kyky hyökätä yli aavan meren parani. Upotussodassa puolestaan sukellusvene nousi tärkeimmäksi aseeksi. Tämä muutos johti itsenäisesti toimivien laivojen tai pienten alusryhmien operaatioiden loppumiseen ja 1900-luvun toisella puoliskolla laivasto-operaatiot perustuivat erittäin suuriin laivastoihin, jotka pystyivät torjumaan lähes kaiken kokoiset ilmahyökkäykset. Tämän takia useimmat merivoimat muuttivat laivastojensa kokoonpanoa yleiskäyttöön tarkoitetuista sotalaivoista tiettyyn tarkoitukseen suunniteltujen alusten suuntaan, kuten esimerkiksi sukellusveneiden torjuntaan tai ilmatorjuntaan. Vain Yhdysvaltain, Venäjän ja Perun laivastot operoivat vielä risteilijöillä. Näistä kaksi ensimmäistä maata ovat varustaneet ydinkäyttöisiä risteilijöitä. Sukellusvene
1930-luvulla erityisesti Yhdysvaltain laivastossa ja Brittilaivastossa siirryttiin järjestelmään, jossa dieselmoottori ei enää pyörittänyt suoraan potkuria, vaan dieselmoottori pyöritti pinta-ajossa erillistä generaattoria, joka tuotti virtaa potkuria pyörittävällä sähkömoottorille, sekä latasi samalla akkuja. Tämä dieselsähköinen voimansiirto antoi uusia käyttömahdollisuuksia: sukellusvene pystyi esimerkiksi kulkemaan hitaalla nopeudella vaikka dieselmoottori toimi täydellä teholla, jolloin akkujen lataaminen tehostui ja akkujen lataamiseen tarvittava aika pinta-ajossa tai snorkkelisyvyydessä väheni. Dieselsähköinen voimansiirto myös vähensi dieselmoottorin tuottamaa ääntä, koska dieselmoottori voitiin erottaa painerungosta. Sukellusvene-elokuva
Sukellusvene-elokuva on sukellusveneistä kertova ja tapahtumiltaan niiden ympärille sijoittuva sotaelokuvan alalaji. Ne usein keskittyvät päättäväiseen sukellusveneen miehistöön, joka joutuu taistelemaan vihamielisiä sukellusveneitä tai sukellusvenetorjuntaan tarkoitettuja sotalaivoja vastaan. Tyyppi VII
VIIC oli Saksan sukellusvenelaivaston työhevonen vuodesta 1940 lähtien ja se pysyikin tuotannossa koko sodan ajan. Tyyppiä rakennettiin sodan kuluessa 568 kappaletta. Ensimmäinen tyypin vene oli "U-69", joka laskettiin vesille Kielissä loppuvuodesta 1939. VIIC oli tehokas sotakone, jota käytettiinkin menestyksekkäästi lähes kaikilla sotanäyttämöillä. Pian sen käyttöönoton jälkeen Saksa kuitenkin menetti yliotteen sukellusvenesodassa liittoutuneille. U-vene
Vaikka saksalaiset väittivät voittaneensa Skagerrakissa brittien Grand Fleet säilytti johtavan asemansa merellä. Saksalaiset katsoivat olevansa pakotettuja ryhtymään jälleen tehokkaaseen sukellusvenesotaan kauppalaivoja vastaan. Vara-amiraali Reinhard Scheer, Saksan syvän meren laivaston komentaja, kannatti rajoittamatonta sukellusvenesotaa vakuuttuneena siitä, että huoltokuljetusten suuret menetykset pakottaisivat Britannian hakeutumaan varhaisiin rauhanneuvotteluihin ennen kuin Yhdysvallat ehtisi reagoida tehokkaasti. U-573
U-573 oli Saksan laivaston vuonna 1941 vesillelaskettu tyypin VIIC sukellusvene. Toisessa maailmansodassa alus teki neljä partiomatkaa, joiden aikana se upotti ainoastaan yhden aluksen. Alus vaurioitui syvyyspommeista Algerin luoteispuolella ja se internoitiin Cartagenassa 2. toukokuuta 1942. Espanja osti aluksen 2. elokuuta liittäen sen laivastoonsa nimellä G7. Sukellusvene
Suomen laivasto sai käyttöönsä sukellusveneitä ensimmäisen kerran vuonna 1930. Sukellusveneiden nimet olivat Vetehinen, Vesihiisi ja Saukko. 1931 valmistui neljäs sukellusvene nimeltään Iku-Turso. Sukellusveneet valmisti saksalaisten opastuksella ja lisensseillä Crichton-Vulcanin telakka Turussa, joka toimitti veneitä myös saksalaisille. Telakan yksityinen prototyyppi lunastettiin valtiolle ja siitä tuli viides sukellusvene Vesikko (nykyisin museona Suomenlinnassa). Pariisin rauhansopimuksessa Suomelta evättiin oikeus sukellusveneiden käyttöön, vaikka sittemmin eduskunta on kumonnut sopimuksen kiellot (ydinaseita mukaan lukematta). Sukellusvene
Ennen ydinkäyttöisiä sukellusveneitä suurin osa 1900-luvun sukellusveneistä käytti akkukäyttöisiä sähkömoottoreita liikkumiseen sukelluksissa ja bensiini- tai dieselmoottoreita pinnalla liikkumiseen ja akkujen lataamiseen. Alkuaikojen sukellusveneet käyttivät bensiiniä, mutta koska bensiini on syttymisherkkää polttoainetta, siirryttiin sukellusveneissä käyttämään vähemmän syttymisherkkää kerosiinia ja sen jälkeen dieselöljyä. Dieselmoottoreita asennettiin sukellusveneisiin jo ennen ensimmäistä maailmansotaa. U-479
U-479 oli Saksan laivaston tyypin VII -sukellusvene. Yhdysvaltain laivaston alukset
Lentotukialukset ovat keskeinen osa laivaston strategista iskukykyä. Yhdysvaltain lentotukialukset ovat suurempia kuin muiden maiden käytössä olevat lentotukialukset. Modernit lentotukialukset CV-67:stä lähtien on tyypillisesti nimetty poliitikkojen mukaan, sitä aikaisemmat on nimetty taistelujen tai kuuluisien laivojen mukaan. Alla on esitelty kaikki nykyään käytössä olevat lentotukialukset kotisatamineen. Kaikki entiset ja nykyiset lentotukialukset löytyvät luettelosta Yhdysvaltain laivaston lentotukialuksista ja luettelosta Yhdysvaltain laivaston saattuetukialuksista.Suurimmat maihinnousualukset muistuttavat pientä lentotukialusta ja kykenevät operoimaan V/STOL-, VTOL- ja STOVL-lentokoneita sekä pystyvät laskemaan ilmatyynyaluksia (LCAC) ja vastaavia vesille. Maihinnousualukset on tyypillisesti nimetty toisen maailmansodan lentotukialusten mukaan, mikä tapa periytyy siitä, että ensimmäiset nykytyyppiset maihinnousualukset olivat konvertoituja lentotukialuksia.Yhdysvaltain laivaston kaikki sukellusveneet ovat ydinvoimalla varustettuja ja niitä on kahta päätyyppiä: staregiset ballistisin ohjuksin varustetut (SSBN) ja taktiset hyökkäyssukellusveneet (SSN). Strategisilla veneillä on tehtävänään kuljettaa ydinkärjin varustettuja sukellusveneestä ammuttavia ballistisia ohjuksia (SLBM). Hyökkäyssukellusveneillä on useita taktisia tehtäviä, kuten vastustajan laivojen ja sukellusveneiden upottaminen, risteilyohjusten laukaiseminen ja tiedustelu. Ohio-luokan veneissä jatkettiin taistelulaivoilta periytyvää tapaa nimetä laivaston tulivoimaisin kalusto osavaltioiden mukaan. Hyökkäysveneet on nimetty pääsääntöisesti kaupunkien mukaan. Aikaisemmat hyökkäyssukellusveneet nimettiin kalojen mukaan ja ballistiset "kuuluisien amerikkalaisten" mukaan.Muita sukellusveneitä, entisiä ja nykyisiä: Suomen sukellusveneet
Aluksi Melkko käsittelee yleisesti sukellusveneiden historiaa, sen jälkeen sukellusveneiden käyttöä Itämerellä ensimmäisessä maailmansodassa. Moneen lukuun jakautuva osuus kattaa Suomen sukelluslaivaston synnyn ja sen käytön talvi- ja jatkosodassa. Oman osansa saa miehistön lomaelämä. Sisällysluettelosta on jäänyt pois luku ”Suomen sukellusveneiden viimeiset vaiheet”, jossa kerrotaan niiden kohtalo rauhansopimuksen jälkeen. U-vene
Ensimmäinen sukellusvene Saksassa oli keksijä ja insinööri Wilhelm Bauerin vuonna 1850 Saksan laivastolle suunnittelema "Brandtaucher". Schweffel & Howaldt rakensi sen Kielin telakallaan. Vuonna 1905 Saksan laivastolle rakennettiin Karp-luokan sukellusvene, joka nimettiin "U1":ksi. Siinä oli kaksinkertainen runko, Kortingin petrolimoottori ja yksi torpedoputki. Puolet suuremmassa "U2":ssa oli kaksi torpedoputkea. Dieselmoottori tuli Slaivaston sukellusveneisiin vasta U19-luokan myötä 1912–1913. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa Saksalla oli 48 sukellusvenettä palveluskäytössä tai rakenteilla. Sukellusveneluokkia oli 13 erilaista. Yhdysvaltain laivaston historia
Laivaston sukellusveneentorjuntaryhmä valtasi saksalaisen U-505 sukellusveneen 4. kesäkuuta 1944. Tämä oli ensimmäinen kerta sitten 1800-luvun, kun Yhdysvaltain laivaston alus valtasi vihollisaluksen merellä. U-571 (elokuva)
S-33 saapuu saksalaissukellusveneen luo, jonka jälkeen Tyler miehistöineen valtaa sukellusveneen onnistuneesti. Siirrettyään sukellusveneen miehistön S-33:een, aluksen päällikkö Dahlgren huomaa tulevan torpedon, joka osuu S-33:n upottaen sen. Tyler ja jäljelle jääneet miehet jotka olivat U-veneellä näkevät S-33:n tuhon ja Tyler ottaa päällikkyyden Dahlgrenin hukuttua ja määrää U-veneen sukeltamaan. He onnistuvat upottamaan saksalaisten huoltosukellusveneen merenalaisessa kamppailussa. Etsiessään eloonjääneitä pinnalta he pelastavat saksalaismiehen, joka osoittautuu myöhemmin saksalaissukellusveneen päälliköksi valehdellen olevansa sähkömies. Gato-luokka
Gato-luokka oli Yhdysvaltain laivaston sukellusveneluokka, johon kuului kaikkiaan 77 vuosina 1940–1944 valmistettua sukellusvenettä ("USS Gato" SS-212 – "USS Tullibee" SS-284). Luokan alukset palvelivat toisessa maailmansodassa. Alukset olivat kaksirunkoisia avomerikelpoisia sukellusveneitä, jotka perustuivat Yhdysvaltain T-luokan veneisiin. Alustyypin polttoainesäiliöihin mahtui 378–472 tonnia polttoainetta, ja ne kykenivät sukeltamaan 95 metrin syvyyteen. S/S Ukkopekka
Toisen maailmansodan aikana Suomen merivoimat otti sen käyttöönsä, asentaen siihen 20 millimetrin Madsen-konetykin ohjaamon katolle ja keulakannelle (-pakalle) 40 mm ilmatorjuntatykin (Vickers). Aluksen peräkannelle asennettiin kiskot syvyyspommeille, syvyyspommeja sekä pommien sidontalaitteet sukellusveneiden torjuntaan. Laivan runkoon asennettiin myös vesikuuntelulaitteet. Alukselle majoittui tykkiryhmä. Aseistettuna se toimi saattoaluksena, meriliikenteen valvontatehtävissä Ahvenanmaan pohjoispuolella, sekä muualla saaristomerellä. Muita alukselle kuuluneita tehtäviä olivat mm. väylävartiointi ja sukellusveneiden kuuntelu. U-99 (1940)
U-99 oli Saksan laivaston VIIB-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa. Palveluksensa aikana "U-99" teki kahdeksan taistelupurjehdusta, joiden aikana alus upotti 35 kauppalaivaa yhteensä 198 218 rekisteritonnia sekä kolme tukilaivaa (46 440 rekisteritonnia). Sukellusvene myös vaurioitti viittä kauppalaivaa (37 965 grt) sekä valtasi yhden 2 136 rekisteritonnin aluksen.
Alus tilattiin 15. joulukuuta 1937 Friedrich Krupp Germaniawerft AG:lta Kielistä ja sen köli laskettiin 31. maaliskuuta 1939. Alus laskettiin vesille 12. maaliskuuta 1940 ja se otettiin palvelukseen 18. huhtikuuta ensimmäisenä komentajanaan Otto Kretschmer. Karl Dönitz
Dönitzin komennossa U-venelaivasto kamppaili Atlantin hallinnasta vuonna 1940 yrittäessään aiheuttaa ruokapulan Britanniassa tuhoamalla elintärkeitä kauppalaivoja. Sukellusveneet tuhosivat laivoja Dönitzin jo ensimmäisen maailmansodan aikana kehittämän ”susilaumataktiikan” mukaisesti. HMS Dulverton
Lentokoneen havaittua 30. lokakuuta 70 mailia pohjoiseen Niilin suistosta Saksan laivaston sukellusveneen "U-559" lähtivät "HMS Dulverton", "HMS Petard", "HMS Pakenham" ja "HMS Hurworth" Aleksandriasta vapauttamaan "HMS Echon" etsintätehtävästä. Osasto jahtasi sukellusvenettä kymmenen tuntia, jonka jälkeen sukellusvene nousi pintaan yön laskeutuessa. Hävittäjien tykkituli pakotti sukellusveneen antautumaan, jolloin "HMS Petardilta" lähetetty valtausmiehistö takavarikoi Enigma-laitteen sekä siihen liittyvän dokumentaation. Sukellusvene upposi etsinnän aikana, jolloin kaksi valtausmiehistönjäsentä sai surmansa ja Enigma-laite tuhoutui. Seuraavana päivänä "HMS Dulverton" saattoi "HMS Petardin" Haifaan. Sodankäynnin historia
Vuonna 1944 Englannissa ja Saksassa otettiin käyttöön suihkulentokone, jonka kehitys kiihtyi sodan jälkeen. Helikoptereita on käytetty laajasti sotatoimissa 1950-luvulta lähtien. Suihkukoneet nousivat tärkeään rooliin Korean sodassa. Lentokoneiden väliset ilmataistelut ovat harvinaistuneet 1970-luvulta lähtien. Yhdysvalloilla on häivelentokoneita, joita ei havaita tutkalla. Täsmäpommituksissa tarvitaan vähemmän ja pienempiä pommeja (ja ohjuksia) kuin mattopommituksissa. Yksi nykyaikainen pommikone voi tuhota yhden lennon aikana 80 kohdetta ja korvaa siten tuhansia toisen maailmansodan pommikoneita. U-30 (1936)
Sukellusveneen uran ensimmäinen upotus oli matkustaja-alus "Athenia" (13581 brt) toisen maailmansodan ensimmäisenä sukellusveneupotuksena. Sukellusveneen komentajana toimi Fritz-Julius Lemp. Luettelo Yhdysvaltain laivaston sukellusveneluokista
Luettelo Yhdysvaltain laivaston sukellusveneluokista listaa Yhdysvaltain laivaston sukellusveneluokat alkaen ensimmäisistä ennen ensimmäistä maailmansotaa valmistetuista aina viimeisimpään valmisteilla olevaan Virginia-luokkaan. Yhdysvaltain laivaston sukellusveneet on valmistettu luokittain eli samansuunnitelman mukaisesti on valmistettu useita aluksia. Pienet vaihtelut parannuksia toteutettaessa suunnitelmiin, joten luokkien myöhäisemmät alukset saattoivat olla parempia kuin edeltäjänsä. Samoin veneitä muokattiin palvelusaikana toisinaan jopa merkittävästi, mikä aiheutti poikkeamia luokkien yleiseen linjaan. Kaikesta huolimatta luokan alukset muistuttivat havaittavasti toisiaan.Veneiden nimissä SS on hyökkäyssukellusvene, SSG risteilyohjussukellusvene, SSB ballistinen ohjussukellusvene ("Boomer"), N tarkoittaa ydinkäyttöistä (nuclear). SLBM
Ohjuksilla oli merkittävä rooli kylmässä sodassa. Sukellusveneistä laukaistavat ohjukset toimivat osana kauhun tasapainoa; vaikka joku sodan osapuolista olisi tuhonnut vastustajansa yhteiskunnan ja ydinasetukikohdat ydinasein, olisivat valtamerillä piilossa seilanneet sukellusveneet pystyneet tekemään iskun hyökkääjävaltioon.Ranska otti omat sukellusveneistä laukaistavat MSBS-ydinohjuksensa käyttöön vuonna 1971. Ranskan ydinsukellusvenelaivasto käsittää 6 alusta, aluksi niitä oli 3-4. Nykyistä ohjusasetta käytettäneen aina 2040-luvulle saakka. Ranskan käyttämät SLBM-ohjukset olivat aluksi 2-vaiheisia, sittemmin 3-vaiheisia. UGM-27 Polaris
Polaris-ohjelma käynnistyi vuonna 1956. Yhdysvaltain ensimmäinen ohjussukellusvene USS George Washington (SSBN-598) laukaisi ensimmäisen Polaris-ohjuksen sukelluksissa olevasta sukellusveneestä onnistuneesti 20. heinäkuuta 1960. Polaris A-2 oli käytännössä päivitetty A-1 ja tuli palveluskäyttöön vuoden 1961 lopulla; sitä käytettiin 13 sukellusveneessä kesäkuuhun 1974. W-47-ydinkärjen kanssa koetut jatkuvat ongelmat saivat laivaston etsimään vähintään yhtä tuhovoimaista W-47:n korvaajaa. Ratkaisuna oli W-58-ydinkärjen käyttö kolmen ydinkärjen ”ryväksenä” Polaris A-3:ssa, lopullisessa mallissa. A-3 korvasi A-1:n ja A-2:n Yhdysvaltain laivastossa ja otettiin käyttöön brittien Polaris-joukoissa. A-3:n kantamaa oli pidennetty 2 500 merimailiin (4 630 km) W-58 ydinkärjen räjähdysvoiman ollessa 200 kT. A-3 oli monikärkiohjus, jonka kolme ydinkärkeä (MRV) eivät kuitenkaan kyenneet ohjautumaan itsenäisesti kohteisiinsa. Kolmen ydinkärjen sanottiin vastaavan räjähdysvoimaltaan yhtä megatonnin ydinkärkeä. Myöhemmät A-3-ohjukset olivat myös vastustuskykyisiä EMP:tä vastaan laukaisun kiihdytysvaiheen aikeena. Ne tunnettiin nimellä A-3T ("Topsy") ja olivat lopullinen tuotantomalli. Mir (sukellusalus)
Maailma oli kylmässä sodassa 1980-luvun alussa. Yhdysvallat yritti salaisesti estää sukellusalusten viennin Neuvostoliittoon kun selvisi, että suomalaiset olivat onnistuneet valmistamaan painekammion, joka kestäisi 6 000 metrin syvyydessä. CIA:ssa epäiltiin, että aluksia voitaisiin käyttää yhdysvaltalaisten vedenalaista tiedonhallintajärjestelmää vastaan.
Muistelmateoksessaan presidentti Mauno Koivisto kertoo USA:n suurlähettilään ilmoittaneen uhkauksenomaisesti, että suomalaisyritykset eivät saisi hyväksyntää noin kymmenelle lisenssianomukselleen, jos Neuvostoliitto saisi sukellusalukset. Lisäksi silloinen Yhdysvaltain varapresidentti George Bush kirjoitti Koivistolle kirjeen, jossa hän epäili Rauma-Repolan urakan aiheuttavan vakavan uhan maailmanlaajuiselle turvallisuudelle. SS Volo
SS Volo oli Ellerman's Wilson Linen rahtialus, joka laskettiin vesille 1938 Swan Hunter and Wigham Richardsonin telakalta Newcastlessa. Saksan laivaston sukellusvene "U-75" upotti aluksen torpedoimalla 28. joulukuuta 1941 Välimerellä. T-luokka (sukellusvene)
T-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston toisessa maailmansodassa palvellut sukellusveneluokka, johon kuului 53 hieman ennen sodan alkua ja sodan aikana kolmessa erässä (alaluokassa) valmistettua alusta. Ne oli suunniteltu 1930-luvulla korvaamaan O-, P- ja R-luokkien alukset. Sukellusvenesodankäynti
Sukellusveneiden käyttö sotatoimissa alkoi 1860-luvulla Yhdysvaltain sisällissodassa ja tämän jälkeen ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa. Toisessa maailmansodassa sukellusveneillä oli merkittävä vaikutus sodan osapuolten laivastoihin tuhovaikutuksensa vuoksi. Aiemmin sukellusveneet toimivat lähinnä laivoja vastaan, mutta toisen maailmansodan jälkeen hyökkäyssukellusveneiden rooli on noussut keskeisemmäksi. Hyökkäyssukellusveneet pyrkivät tuhoamaan vihollisen sukellusveneitä. Sukellusvene U-96
Elokuva perustuu toisen maailmansodan aikana sotakirjeenvaihtajana sukellusveneissä toimineen Lothar-Günther Buchheimin romaaniin "Sukellusvene" (1973). "Sukellusvene U-96" oli vuonna 1981 laajin ja kallein Saksassa toteutettu elokuvaprojekti. Elokuva kuvattiin noin 30 miljoonan D-markan budjetilla, ja 250-henkinen ryhmä työskenteli sen eteen kaksi vuotta. Elokuvan kuvaamiseen kului 300 000 metriä filmiä. Sukellusvene Saukko
Sukellusvene Saukko oli Suomen merivoimien sukellusvene vuosina 1930–1945. Laatokalla käytettäväksi suunniteltu Saukko oli poikkeuksellisen pieni sukellusvene, viralliselta nimelliseltä uppoumaltaan vain 99 tonnia. Suomen ja Neuvostoliiton välisen Tarton rauhansopimuksen (1920) mukaan millään järvillä, tässä tapauksessa Laatokalla, ei saanut olla sota-aluksia, joiden uppouma ylittäisi 100 tonnia. U-vene
Yhdysvaltain ensimmäinen reaktio "Lusitanian" upottamineen oli diplomaattisuhteiden katkaisulla uhkaaminen, mikä sai saksalaiset asettamaan jälleen rajoituksia sukellusvenesodalleen. Tämä kuitenkin heikensi sukellusveneiden käytön tehokkuutta, mikä sai saksalaiset hakemaan merisodankäynnissä ratkaisua pinta-aluslaivaston käytöllä. Tämä strategia huipentui Skagerrakin taisteluun. Merenkulun historia
Sukellusveneitä oli yritetty kehittää aiakaisemminkin, mutta ensimmäiset käytännöllisesti toimivat sukellusveneet kehitettiin vasta, kun keksittiin sähköinen moottori ja siihen pystyttiin yhdistämään dieselkone. Ensimmäinen sota, jossa käytettiin sukellusveneitä, oli I maailmansota. Ensimmäinen ydinsukellusvene oli Uss Nautilus. U-vene
Lopulta Saksan strategia epäonnistui tuhoamaan riittävässä määrin ympärysvaltojen merikuljetuksia, mikä johtui pääasiassa saattuejärjestelmän käyttöönotosta, ennen kuin Yhdysvaltain miesvoima ja materiaaliapu saapui Ranskaan. Sodan päättymisen suurimpana syynä oli yhdysvaltalaisen armeijan reservit, mikä aihetti Saksan armeijan romahduksen. Aselepo astui voimaan 11. marraskuuta 1918 ja kaikki jäljelle jääneet saksalaiset sukellusveneet antautuivat. 360:stä rakennetusta sukellusveneestä menetettiin 178, mutta toisaalta 11 miljoonaa tonnia kuljetuksia oli saatu upotettua. U-571 (elokuva)
Sukellusvene U-571 vaurioituu brittihävittäjän syvyyspommien iskuista. Sukellusvene lähettää hätäviestin Berliiniin Enigma-laitteella. Samanaikaisesti kapteeniluutnantti Tyler miehistöineen juhlii kerholla. Juhlinta kuitenkin keskeytyy ja miehistö määrätään töihin. Satamassa he huomaavat että sukellusvene S-33 on muutettu muistuttamaan saksalaissukellusvenettä. Sukellusvene miehistöineen määrätään Operaatio Troijan hevoseen, jonka tarkoituksena on esittää saksalaisten huoltosukellusvenettä ja vallata saksalaissukellusvene miehistöineen ja kaapata Enigma-laite. Robert Ballard
Ballard pyysi vuonna 1982 Yhdysvaltain laivastolta rahoitusta "Titanicin" etsimistä varten. Laivasto suostui rahoittamaan retken sillä ehdolla, että Ballard etsisi ensin Yhdysvaltain 1960-luvulla uponneet ydinkäyttöiset hyökkäyssukellusveneet, USS "Scorpionin" ja USS "Thresherin", ja selvittäisi, missä kunnossa niiden ydinreaktorit olivat pitkän upotusajan jälkeen ja vaikuttiko radioaktiivisuus ympäristöön. Ballard oli kehittänyt "Titanicin" hylyn etsintöjä varten "Argon", vedenalaisen videokelkan, ja laivasto uskoi, että sen avulla sukellusveneet löytyisivät todennäköisimmin. Ballard asetettiin laivaston väliaikaiseen palvelukseen ja hän oli vastuussa sukellusveneiden etsinnöistä ja tutkimisesta. "Thresher" löytyi vuonna 1984 ja "Scorpion" hieman sen jälkeen. U-194
Lokakuussa 1994 sukellusvene kuljetettiin Merenkurkun yli Ruotsin Uumajaan, missä se kokosi jälleen suuren kävijämäärän. Sukellusvene oli vuonna 1981 Ruotsin rannikolla karille ajaneen U 137 -sukellusveneen sisaralus. Tapahtuma sai aikanaan suuren huomion ja ruotsalaisten mielenkiinto neuvostoliittolaisia sukellusveneitä kohtaan oli yhä suurta. Tämän jälkeen alus kuljetettiin Örnsköldsvikin, Sundsvallin ja Gävlen kautta Tukholmaan. Siellä se asetettiin näytteille Vasa-museon vierelle vuonna 1995. Samalla paikalla se oli seuraavat neljä vuotta, vuoteen 1999 saakka, jolloin alus häädettiin pois Tukholmasta. Sukellusvene siirrettiin Norrköpingkiin, missä sitä yritettiin myydä neljän miljoonan Norjan kruunun hintaan. Kauppoja ei syntynyt, ja aluksen seuraavat satamat olivat vuonna 2000 Kalmar sekä vuonna 2003 Helsingborg. Sukellusvene sai siellä taas osakseen vastustusta, joten se päätettiin siirtää Landskronaan vuonna 2004 sekä laittaa jälleen myyntiin. Tällä kertaa hinta oli 250 000 euroa. Lopulta vuonna 2007 alus myytiin Thaimaahan. U-vene
Pariisin rauhankonferenssin 1919 osana Versailles’n rauhansopimusta rajoitti Saksan laivaston kokoa ja kielsi sukellusveneiden rakentamisen. Sopimusta kuitenkin kierrettiin: sukellusveneiden suunnittelutoimisto Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw perustettiin Alankomaihin ja torpedoiden käytön tutkimusohjelma käynnistettiin Ruotsissa. Ennen toisen maailmansodan syttymistä Saksa ryhtyi rakentamaan sukellusveneitä ja kouluttamaan miehistöjä. Nämä toimenpiteet piilotettiin muun muassa tutkimukseksi. Kun asia paljastui, Britannia ja Saksa pyrkivät sopimaan kahdenvälisellä laivastosopimuksella 18. kesäkuuta 1935 pariteetista sukellusveneiden suhteen. Toisen maailmansodan alkaessa Saksalla oli 65 sukellusvenettä, joista 21 oli merellä valmiina sotaan. HMS Dreadnought (1906)
"HMS Dreadnought" oli 1907–1912 Kotilaivaston () lippulaivana. Nopeampia, raskaammin aseistettuja ja vahvemmin panssaroituja taistelulaivoja laskettiin kuitenkin vesille koko ajan, ja vuonna 1910 alus alkoi jo olla vanhentunut. Se oli haavoittuva etenkin torpedohyökkäyksille. Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa alus oli Scapa Flowssa 4. taistelulaivueen lippulaivana Pohjanmerellä.
Aluksen ainoaksi merkittäväksi voitoksi jäi saksalaisen sukellusveneen "U-29" (Otto Weddigen) upotus törmäämällä 18. maaliskuuta 1915. "Dreadnought" on ainoa taistelulaiva, joka on upottanut sukellusveneen. Alus oli vuoden 1916 alussa huollettavana. Vanhentuneisuutensa vuoksi alus siirrettiin toukokuussa 1916 Sheernessiin 3. taistelulaivueen, joka koostui King Edward VII -luokan aluksista, lippulaivaksi torjumaan saksalaisten taisteluristeilijöiden uhkaa. Se palautettiin Suureen laivastoon ("Grand Fleet") 4. Taistelulaivueen lippulaivaksi maaliskuusta elokuuhun 1918, jolloin se oli jo huonossa kunnossa jatkuvan partioinnin takia. Tämän jälkeen se asetettiin Rosythiin reserviin. Laiva poistettiin käytöstä 31. maaliskuuta 1920, myytiin T. Ward & Companylle 1922 romutettavaksi. Se purettiin 1923 Invernessissä. U-vene
Saksan laivaston sukellusveneiden tärkein tehtävä kummassakin maailmansodassa oli taloudellinen sodankäynti: merireittien tehokas laivastosaarto ja huoltokuljetusten perillepääsyn estäminen. Scapa Flow
14. lokakuuta 1939 saksalainen sukellusvene U-47, päällikkönään Günther Prien, teki uhkarohkean teon ajamalla pinta-ajossa brittien nenän alta tukikohtaan ja torpedoimalla taistelulaiva HMS Royal Oakin. Sukellusvene selvisi vielä takaisin kotiin. U-573
Vaikka tyypin VII alukset olivat toisen maailmansodan päätyttyä vanhentuneita, alus oli Espanjan laivaston modernein sukellusvene. Laivastossa oli lisäksi kaksi italialaista Archimede-luokan ja neljä Espanjassa valmistettua alusta, jotka kaikki olivat 1930-luvun alkupuolelta. "G7":llä ei ollut tutkaa eikä siihen ollut mahdollista asentaa snorkkelia. Vuonna 1951 Empresa Nacional Bazán aloitti suunnittelun aluksen varustamisesta snorkkelilla, mutta työ keskeytyi laivaston hankkiessa Yhdysvalloista Balao-luokan aluksen "USS Krakenin". U-luokka (sukellusvene)
Nämä pienehköt sukellusveneet, joiden uppouma oli noin 630 tonnia, oli alun perin suunniteltu aseistamattomiksi koulutusveneiksi korvaamaan ikääntyvät H-luokan alukset. Ensimmäiset kolme tilattiin vuonna 1936, ja ne muutettiin valmistuksen aikana kuljettamaan neljää sisäistä ja kahta ulkoista torpedoa. Lisäksi kahta ensimmäistä lukuun ottamatta kaikki luokan alukset aseistettiin kolmituumaisella tykillä, vaikka tykkimiehistöllä ei ollutkaan omaa luukkua kulkemista varten. Kulku tykille tapahtui komentotornin kautta. Saksan rajoittamaton upotussota
Saksan rajoittamaton upotussota eli rajoittamaton sukellusvenesota oli Saksan sotavoimien toimintatapa Pohjois-Atlantin, Pohjanmeren ja Englannin kanaalin alueella ensimmäisen maailmansodan loppupuolella vuosina 1917–1918. Sillä tarkoitettiin, että kaikki vihollisen ja puolueettomien maiden alukset upotetaan ilman varoitusta. Tätä perusteltiin sillä, että Iso-Britannia oli asettanut Saksan kauppasaartoon eikä siis päästänyt puolueettomien maiden laivoja Saksaan.. Tähystyspallo
Tähystyspalloja käytettiin vielä myös toisessa maailmansodassa vuosina 1939–1945, jolloin erityisesti Yhdysvaltojen laivasto käytti niitä vihollissukellusveneiden paikantamisessa. Yhdysvallat käytti tähystyspalloja myös kylmän sodan aikana Neuvostoliiton ydinkokeiden tarkkailussa sekä myöhemmin myös Irakissa ja Afganistanissa. General Dynamics Electric Boat
Ensimmäinen telakan valmistama sukellusvene oli "Holland VI", joka nimettiin myöhemmin "USS Hollandiksi" runkonumerolla SS-1. Alus oli 11. huhtikuuta 1900 ensimmäinen Yhdysvaltain laivaston käyttöön ottama sukellusvene ja sen onnistunut palvelus teki mahdolliseksi uuden mallin A- eli Plunger-luokan suunnittelun, jonka lähtökohtana oli telakan valmistama koealus "Fulton". Tämä myytiin Venäjän keisarilliselle laivastolle ja jossa se sai nimen Som. Onnistumisen myötä heräsi ulkomailla kiinnostus sukellusveneisiin ja John Hollandin viimeisimmät suunnitelmien lisenssit lunastettiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle, Japanin keisarilliselle laivastolle, Venäjän keisarikunnan laivastolle ja Alankomaiden kuninkaalliselle laivastolle.
Ensimmäisen maailmansodan aikana yhtiö ja sen alihankkijat valmistivat Yhdysvaltain laivastolle 85 sukellusvenettä ja 722 sukellusveneidentorjunta-alusta. Sodan päätyttyä Yhdysvallat ei tilannut uusia sukellusveneitä ennen vuonna 1931 tilattua "USS Cuttlefishiä", mutta Perun laivastolle valmistettiin kaksi sukellusvenettä. Toisen maailmansodan aikana yhtiö valmisti laivastolle 74 sukellusvenettä. Saksan rajoittamaton upotussota
Britit tarvitsivat tehokasta asetta sukellusveneitä vastaan. Sellainen oli MK 6 -merimiina, jonka tuntosarvissa oli kosketussytyttimet. Niitä laskettiin mereen 76 000 kappaletta. Englannin kanaalissa upotetiin merimiinoilla 26 sukellusvenettä. Myös syvyyspommit, torpedot, tykkituli ja ilmahyökkäykset olivat käytössä. Lopuksi keksittiin suojata kaupalaivoja hävittäjillä. Marraskuussa 1918 Saksa sai upotetuksi enää 15 kauppalaivaa, ennen kuin aselepo tuli voimaan 11.11.1918. Töölönlahden sukellusvene
Kylmän sodan aikana Suomesta löytynyt sukellusvene aiheutti ulkopoliittista säpinää, koska Pariisin rauhansopimus 1947 kielsi Suomelta sukellusveneet. ”Löytynyt vedenalainen on jonkun harrastelijan laite”, kommentoi Helsingin poliisista komisario Emil Rosenberg. Samalla linjalla oli merivoimien silloinen kommodori Jorma Haapkylä, joka totesi: ”Löytynyt kone ei ole mikään sotilaallinen laite. Se ei ole mikään sukellusvene, vaan lähinnä sukelluslaite.” Merivoimien esikunta tiettävästi otti sukellusveneen haltuunsa, mutta sen myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa. Karibianmeren taistelut
Sukellusvene "U-759" ilmoitettiin uponneen 8. heinäkuuta 1943. Myöhemmin selvisi, että 23. heinäkuuta 1943 yhdysvaltalainen PBM Mariner oli pommittanut alusta upottaen sen. U-81 (1941)
Saksan laivaston esikunta päätti lähettää 4. marraskuuta toisen ryhmän sukellusveneitä Välimerelle. Ryhmään kuuluivat "U-81", "U-205", "U-371" ja "U-559" ja alukset lähtivät päämääränään La Spezia ja kulkivat Gibraltarin salmen lävitse. Sukellusveneet "U-81" ja "U-205" havaitsivat 13. marraskuuta Force H:n Gibraltarin edustalla ja laukaisivat torpedoita aluksia kohti. Alukset eivät kyenneet tähystämään mahdollisia osumia, vaan joutuivat väistämään saattueen hävittäjien syvyyspommeja. "HMS Ark Royaliin" osui yksi torpedoista keskilaivaan. "HMS Ark Royal" upposi seuraavana päivänä osuman seurauksena. Sukellusveneet saapuivat 1. joulukuuta La Speziaan ja liitettiin osaksi 29. Sukellusvenelaivuetta. Vought SB2U Vindicator
Vought SB2U Vindicator on yhdysvaltalainen lentotukialuskäyttöön suunniteltu tiedustelukone ja syöksypommittaja, jota käytettiin toisessa maailmansodassa. Kokometallirakenteinen Vindicator oli Yhdysvaltain laivaston ensimmäinen yksitasoinen pommikonetyyppi. XSB2U-1-prototyypin ensilento oli 4. tammikuuta 1936. Lentotukialuksista "USS Lexington", "USS Saratoga", "USS Ranger", "USS Wasp" ja "USS Essex" käyttivät tyyppiä. Yhdysvaltain merijalkaväki käytti koneen SB2U-3-tyyppiä maakentiltä ja osallistui niillä Midwayn taisteluun. Koneen V-156-tyyppiä toimitettiin Ranskalle ja Britannialle. U-vene
Sodan ensivaiheen aikana saksalaiset sukellusveneet olivat äärimmäisen tehokkaita tuhoamaan liittoutuneiden huoltokuljetuksia varsinkin kanadalaisten ja brittien saattueita suojelevien saattoalusten toimialueiden välissä sijaitsevalla suojaamattomalla merialueella. Kun Yhdysvallat liittyi sotaan, saksalaisten sukellusveneiden toimialue ulottui Yhdysvaltain ja Kanadan Atlantin puoleiselta rannikolta Meksikonlahdelle sekä Arktiselta alueelta Afrikan länsi- ja etelärannikolle ja idässä jopa Penangiin asti Malesiassa. On huhuttu että yksi sukellusvene pääsi jopa Galveston Bayhin asti Texasissa. Koska vedenalaisessa sukelluksessa akut rajoittivat suuresti sukellusveneen nopeutta ja toimintamatkaa, sukellusveneet joutuivat kulkemaan suurimman osan ajasta pinnassa dieselmoottoreilla sukeltaen ainoastaan hyökkäyksen aikana tai harvinaisissa päiväsaikaisissa torpedoiskuissa. Sodan ensimmäisten vuosien aikana saksalaisten sukellusveneiden yleisin tapa hyökätä oli pimeällä ja pinnalla. Tätä ajanjaksoa, ennen kuin liittoutuneet kehittivät todella tehokkaat sukellusveneentorjuntamenetelmät, saksalaiset sukellusvenemiehet sanoivat myöhemmin ”onnelliseksi ajaksi” (). Ohio-luokka
Ohio-luokka on Yhdysvaltain laivaston kahdeksantoista sukellusveneen muodostama alusluokka, jonka alukset suunniteltiin alun perin strategisiksi ydinohjusveneiksi. Maailmanpolitiikan muutosten takia osa veneistä on varusteltu taktisiin erikoisoperaatioihin. Muutostöiden jälkeen 14 venettä on aseistettu 24:llä ballistisella Trident II - ohjuksella ja loput neljä ovat Tomahawk-risteilyohjuksin varustettuja hyökkäysveneitä. Luokan alukset ovat Yhdysvaltain laivaston suurimpia sukellusveneitä. Neuvostoliiton asevoimat
Vastakkainasettelu Naton kanssa kylmän sodan aikana perustui lähinnä ydinpelotteeseen. Neuvostoliitto käytti paljon resursseja armeijansa ydinaseiden kehittelyyn, etenkin ballististen ohjusten ja ydinsukellusveneiden. Ydinsukellusveneet tarjosivat Neuvostoliitolle mahdollisuuden kuljettaa veden alla ydinohjuksia lähelle Yhdysvaltain rannikkoa, jolloin Kuuban kriisin kaltaista ohjusten sijoittelua mahdollisen kostoiskun tekemiseksi siinä tapauksessa, että Yhdysvallat hyökkää ydinasein ensiksi ei tarvita maalle sijoittelun vuoksi. Yhdysvallat vastasi sukellusveneuhkaan monilla vastatoimilla. U-vene
Kuninkaallinen laivasto kaappasi vuonna 1941 U-110-sukellusveneen ja sen Enigma-laitteen ja dokumentit. Lisää koodikirjoja saatiin iskuista saksalaisiin sääaluksiin. Yhdysvaltain laivasto kaappasi vuonna 1944 U-505:n koodikirjoineen. Nykyään se on museolaivana Chicagossa. Yhdysvaltain laivaston historia
Sisällissodan laivasto-operaatiot koostuivat pääasiassa Pohjoisvaltioiden suorittamasta Etelävaltioiden satamien saarrosta sekä hyökkäyksistä linnoituksia vastaan. Joitakin operaatioita suoritettiin myös Mississippi-joella. Lisäksi Etelävaltiot suorittivat operaatioita kaapparialuksilla ja saarronmurtajilla, jotka pyrkivät välttelemään niitä jahtaavia pohjoisvaltiolaisia fregatteja. Etelävaltioiden käyttöönsä kaappaama sukellusvene H. L. Hunley oli ensimmäinen sukellusvene, joka upotti vihollisaluksen, kuitenkin itse tuhoutuen. Neuvostoliiton laivasto
Sodan jälkeen Neuvostoliiton oli kilpailtava länsimaita vastaan kaikessa mahdollisessa hinnalla millä hyvänsä. Neuvostoliitto otti käyttöön ohjelman, jolla kilpailla länsimaita vastaan jos ei laadulla, niin määrällä. Sukellusveneitä tuotettiin edelleen kovaan tahtiin sodanjälkeisinä vuosina. Myöhemmin Neuvostoliitto paransi sukellusvenekalustonsa tasoa, silti pysytellen askeleen jäljessä Natoa. Oli yleistä että vanhentuneetkin veneet jäivät laivaston vahvuuteen. 1950-luvulla rakennetut dieselsukellusveneet olivat käytössä 1980-luvulle ja 1950-luvun lopulla rakennetut ensimmäiset ydinsukellusveneet vielä 1990-luvulla. Sukellusvene
Yhdysvaltain sisällissodassa Konfederaatiolla oli käytössään yksi lihasvoimalla kulkeva sukellusvene, "CSS Hunley". Ainoassa tehtävässään 1864 alus onnistui ruutimiinalla upottamaan Unionin sotalaivan "USS Housatonicin". Sukellusveneen miehistö kuitenkin menehtyi samalla matkalla. Vanguard-luokka (sukellusvene)
Vanguard-luokka on Britannian Kuninkaallisen laivaston neljän palveluksessa olevan ydinkäyttöisen ballistisin ydinasein varustetun sukellusveneen muodostama alusluokka. Kukin aluksista on aseistettu jopa kuudellatoista sukellusveneestä laukaistavalla Trident II -mannertenvälisellä ohjuksella. Sukellusvenesodankäynti
Sukellusvenesodankäynnissä on kyse pääosin vedenalaisista sotatoimista, jotka perustuvat sukellusveneiden käyttöön osana merisodankäyntiä. Sukellusveneet voivat hyökätä maalla olevien kohteisiin ja tehdä vedenalaista tiedustelua. U-vene
Sukellusveneluokkia (U-Boot Klasse) olivat muun muassa tyypit (Typ) I, II, V (keskeytynyt projekti), VII (kaikkein yleisin luokka), IX, X, XI (keskeytynyt projekti), XIV (muiden sukkellusveneiden huoltamiseen, lempinimi "lypsylehmä"), XVII (keskeytynyt projekti), XVIII, XXI, XXIII, XXVI (keskeytynyt projekti) sekä pienoissukellusveneluokkia kuten Biber, Hai, Molch ja Seehund (”Hylje”). Upholder-luokka
Upholder-luokka on Britannian Kuninkaallisen laivaston neljän sukellusveneen muodostama alusluokka. Alukset poistettiin kylmän sodan päättyessä palveluksesta ja vuonna 1988 Kanada lunasti alukset korvaamaan käytöstä poistuvia Oberon-luokan aluksia. U-93 (1940)
U-93 oli Saksan laivaston VIIC-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa. Palvelusaikanaan "U-93" teki seitsemän taistelupurjehdusta ja upotti kahdeksan kauppalaivaa, yhteensä 43 392 rekisteritonnia. Britannian kuninkaallisen laivaston hävittäjä "HMS Hesperus" upotti aluksen 15. tammikuuta 1942 Pohjois-Atlantilla. Miehistönjäsenistä kuusi sai surmansa ja neljäkymmentä joutui sotavankeuteen.
Alus tilattiin 30. toukokuuta 1938 Friedrich Krupp Germaniawerft AG:lta Kielistä ja sen köli laskettiin 9. syyskuuta 1939 telakkanumerolla 598. Alus laskettiin vesille 8. kesäkuuta 1940 ja se otettiin palveluskäyttöön 30. heinäkuuta ensimmäisenä komentajanaan Claus Korth. U-vene
Saksan tehostunut sukellusvenekampanja osoittautui tehokkaaksi: lokakuun 1916 ja tammikuun 1917 välisenä aikana upotettiin 1,4 miljoonaa tonnia huoltokuljetuksia. Tästä huolimatta poliittinen tilanne vaati entistä suurempaa painetta ja Saksa ilmoitti 31. tammikuuta 1917, että sukellusveneet ryhtyisivät 1. helmikuuta lähtien rajoittamattomaan sukellusvenesotaan. 17. maaliskuuta saksalaiset sukellusveneet upottivat kolme yhdysvaltalaista kauppa-alusta ja Yhdysvallat julisti sodan Saksalle huhtikuussa 1917. Junyō
Alus osallistui Aleuttien taisteluun osana Midwayn taistelun hämäyskampanjaa. Myöhemmin alus osallistui Guadalcanalin taisteluun ja Santa Cruzin saarten taisteluun, jossa sen torpedopommittajat vaurioittivat "USS Enterprisea". Alukseen osui sukellusvene "USS Halibutin" ampuma torpedo 5. marraskuuta 1943, ja se vietti kolme kuukautta korjattavana. Alus osallistui myöhemmin Filippiinienmeren taisteluun, jossa se vaurioitui pahasti, mutta alus korjattiin pian. Alukseen osui 9. joulukuuta 1944 kolme "USS Sea Devilin", "USS Plaicen" ja "USS Redfishin" laukaisemaa torpedoa, ja alus vaurioitui pahoin. Alus pääsi kuitenkin omin voimin Saseboon, missä alus oli korjattavana töiden keskeyttämiseen maaliskuussa 1945 asti. Toisen maailmansodan jälkeen alus siirtyi Yhdysvaltain laivaston haltuun, ja lopulta se romutettiin vuosina 1946–1947. Aluksen laivakello löydettiin Saipanin lähistöltä vuonna 1944, ja se siirrettiin Fordhamin yliopistoon New Yorkiin, jossa se on edelleen. U-93 (1940)
"U-93" lähti 9. lokakuuta Kristiansandista merelle. Alus upotti 15. lokakuuta () saattueessa OA-228 matkanneen New Zealand Shipping Companyn "SS Hurunuin" (9331 grt). Kaksi päivää myöhemmin alus upotti saattueesta OB-228 norjalaisen A/S Songan "SS Dokkan" (1168 grt) Bergenistä () ja Richard W. Jones and Companyn "SS Uskbridgen" (2715 grt) (). Saattueen suojaus yritti kolmeen otteeseen upottaa hyökkäävän sukellusveneen tuloksetta. Alus palasi 25. lokakuuta St. Nazaireen. Upotussota
Upotussota on ollut merisodankäynnin tavallisin muoto jo 1700-luvulta lähtien, jolloin fregatit kävivät vihollisen merikaupan ja logistiikan kimppuun. Varsinaiset meritaistelut käytiin linjalaivoin. Sukellusvene U-96
Sukellusvene aloittaa hitaan paluumatkan La Rochelleen, jonne väsynyt miehistö saapuu lopulta jouluaattona. Pian satamaan pääsyn jälkeen tukikohta joutuu liittoutuneiden ilmahyökkäyksen kohteeksi, minkä seurauksena suuri osa miehistöstä kuolee tai haavoittuu. Pommitusten lakattua luutnantti Werner löytää aluksen vakavasti haavoittuneen kapteenin satamasta. "U-96" on saanut osuman ja uppoaa hitaasti satama-altaaseen kapteenin katsellessa. Kun sukellusvene vajoaa pinnan alle, kapteeni tuupertuu kuolleena maahan. UGM-27 Polaris
20. heinäkuuta 1960 sukellusveneestä suoritettu testilaukaisu oli ensimmäinen veden alta tapahtunut ohjuksen laukaisu (lukuun ottamatta saksalaisia kokeiluja toisessa maailmansodassa). USS George Washington (SSBN-598) oli ensimmäinen strateginen (ydin)ohjusvene (SSBN) ja se oli varustettu 16 ohjuksella. 40 muuta strategista ohjusvenettä laskettiin vesille vuosina 1960–1966. Otto Weddigen
Weddigen liittyi Saksan laivastoon vuonna 1901 ja osallistui Saksan U-veneiden kehittämiseen alusta alkaen. Hänestä tuli syyskuussa 1910 sukellusvenekapteeni ja lokakuussa 1911 U-9-sukellusveneen komentaja. Weddigenistä tuli kuuluisuus, kun hän onnistui maailmansodan alussa 22. syyskuuta 1914 upottamaan Hollannin rannikon edustalla tunnin aikana kolme kuninkaallisen laivaston risteilijää, "Aboukirin", "Hoguen" ja "Cressyn". Noin 1 400 miestä hukkui. 15. lokakuuta U-9 upotti risteilijä "Hawken" Skotlannin rannikon edustalla, jolloin britit menettivät 500 miestä. Sittemmin Weddigen siirtyi komentamaan uudenaikaisempaa U-29:ää ja upotti vielä helmikuussa 1915 neljä brittien kauppalaivaa. Hän kuitenkin hukkui miehistöineen 18. maaliskuuta, kun taistelulaiva "HMS Dreadnought" ajoi U-29:n upoksiin Skotlannin Moray Firthin edustalla. U-571 (elokuva)
"Kevät 1942. Hitlerin sukellusveneet tekevät tuhojaan Pohjois-Atlantilla. Yli 1000 liittoutuneiden aluksen uppoaminen uhkaa huoltolinjoja. Pystymättä murtamaan U-Veneiden radiokoodeja liittoutuneet kamppailevat sokeina saksalaisten hyökkäyksiä vastaan." Sukellusvene U-96
Seuraavat viikot kuluvat kovassa myrskyssä, minkä lisäksi sukellusveneen miehistön mieliala laskee entisestään erilaisten vastoinkäymisten seurauksena. Pian myrskyn päättymisen jälkeen sukellusvene kohtaa brittiläisen laivasaattueen ja onnistuu upottamaan useita pinta-aluksia. Sukellusvene joutuu kuitenkin pakenemaan hävittäjäalusta sukelluksiin ja on vähällä upota paineen ja syvyyspommien vaikutuksesta. Sukellusvene nousee takaisin pinnalle pimeyden turvin ja antaa uppoavalle tankkerille armonlaukauksen. Aluksen miehistö joudutaan jättämään mereen kauhistuneen sukellusvenemiehistön katsellessa, sillä määräykset kieltävät ottamasta vankeja. U-vene
Sodan aikana liittoutuneiden ja Kriegsmarinen välillä käytiin jatkuvaa varustelukilpailua varsinkin merikohteiden havaitsemisessa ja havaitsemisen ehkäisyssä. Kaikuluotain (SONAR, briteillä nimitys ASDIC) mahdollisti liittoutuneiden sotalaivojen havaita vedenalaiset sukellusveneet (ja päinvastoin) yli näköetäisyyden päästä mutta ei ollut tehokas pinnalla kulkevaa alusta vastaan; täten sodan alkuvaiheessa yöllä tai huonossa säässä sukellusvene oli paremmassa turvassa pinnalla kuin pinnan alla. Tutkatekniikan edistysaskeleet osoittautuivat erityisen kuolettaviksi sukellusvenemiehistöille varsinkin sen jälkeen kun lentokoneisiin ryhdyttiin asentamaan tutkia. Vastatoimenpiteenä sukellusveneisiin asennettiin tutkasta varoittavia vastaanottimia jotta sukellusvene ehtisi sukeltaa riittävän ajoissa ennen vihollisen lähestymistä. Myös sukellusveneisiin kehitettiin tutka, mutta monet kapteenit eivät käyttäneet sitä pelätessään ilmaisevansa asemansa vihollispartioille. Yhdysvaltain laivasto
Sukellusveneitä on kahta päätyyppiä: ballistiset ohjus- ja hyökkäyssukellusveneitä. Ballistisilla ohjusveneillä on yksi strateginen tehtävä, ne kuljettavat ydinkärjin varustettuja sukellusveneestä ammuttavia ballistisia ohjuksia (SLBM). Hyökkäyssukellusveneillä on useita taktisia tehtäviä, kuten laivojen ja sukellusveneiden upottaminen, risteilyohjuksien laukaiseminen ja tiedustelu. Hyökkäysveneet on tyypillisesti nimetty kaupunkien mukaan. Ohjusveneissä on pääsääntöisesti jatkettu taistelulaivoilta perittyä tapaa nimetä laivaston tulivoimaisin kalusto osavaltioiden mukaan. Aikaisemmat hyökkäyssukellusveneet nimettiin kalojen mukaan ja ballistiset ”kuuluisien amerikkalaisten” mukaan.Ohjusristeilijät kykenevät ilmapuolustukseen, pinta-alusten torjuntaan ja sukellusveneiden torjuntaan. Laivaston kaikki modernit risteilijät on nimetty taistelujen mukaan. Aikaisemmat risteilijät oli nimetty kaupunkien mukaan (ennen CG-12), uudelleenluokitellut fregatit oli nimetty laivastosankareiden mukaan (CG-15–CG-35) tai osavaltioiden mukaan (CG-36–CG-42).Kaikki hävittäjät on nimetty laivastosankareiden mukaan USS Bainbridge (DD-1):stä lähtien.Nykyiset fregatit suorittavat yleensä sukellusveneiden torjuntaa tai saattuetehtäviä. Yhdysvaltain laivasto on asteittain luopumassa fregateistaan ja niiden tehtäviä siirretään kehitteillä olevalle rannikkotaistelualukselle. Fregatit on nimetty, kuten hävittäjät, laivaston sankareiden mukaan.Taistelulaivat on poistettu laivaston vahvuudesta. Viimeiset Iowa-alukset siirrettiin reserviin 1990 ja poistettiin lopullisesti rekisteristä 2006. Alusten pääaseistus oli järeät tykit, mutta 1980-luvun modernisoinnissa Iowa-luokan alukset varustettiin muun muassa Tomahawk-risteilyohjuksin. Kaikki taistelulaivat paitsi USS Kearsarge (BB-5) on nimetty osavaltioiden mukaan.Kaksi Blue Ridge -luokan alusta on tarkoitettu laivaston komentajille ja esikunnille, USS Blue Ridge ja USS Mount Whitney ovat ainoat tämän luokan alukset. Karibianmeren taistelut
"U-166" torpedoi rahtialus "SS Robert E. Leen" 30. heinäkuuta 1942 Mississippijoen suulla, kun saattoalus "USS PC-566" havaitsi sukellusveneen upottaen sen syvyyspommeilla. Upotus vahvistettiin vasta sodan jälkeen. U-571 (elokuva)
U-571 on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut sukellusvene-elokuva. Elokuva perustuu löyhästi U-110:n kaappaukseen toisessa maailmansodassa. Elokuvan on ohjannut Jonathan Mostow. Balao-luokka
Balao-luokka eli SS-285-luokka oli Yhdysvaltain laivaston sukellusveneluokka, johon kuului kaikkiaan 122 venettä. Se on ollut Yhdysvaltain suurin yksittäinen sukellusveneluokka. Luokan alukset palvelivat toisessa maailmansodassa. Ne olivat edeltäneestä Gato-luokasta paranneltuja aluksia, joissa nimenomaan painerungon kestävyyden lisäämisellä saavutettiin 120 metrin sukellussyvyys. U-vene
Saksalaiset sukellusveneet ottivat myös käyttöön ”mutkittelukuvioita” kulkevia torpedoita, jotka kulkivat määrätyn etäisyyden päähän ja kulkivat sen jälkeen joko ympyränmuotoista tai tikapuunmuotoista reittiä. Laivastosaattuetta kohti ammuttaessa mutkittelukuvio lisäsi torpedon osumistodennäköisyyttä mikäli esisijaiseen maaliin ei osuttu. Sukellusvene
Toisen maailmansodan lopussa britit ja venäläiset kokeilivat vetyperoksidi/kerosiini (parafiini) moottoreita, joita olisi voitu käyttää sekä pinnalla että sukelluksissa. Kokeilut olivat epäonnistuneita, vaikkakin venäläisillä oli myös käytössään ko. järjestelmään perustuvia sukellusveneitä (NATO-koodi Quebec). Neuvostoliiton laivasto
Laivastolla oli runsaasti taktisia ydinaseita, lentotukialuksen tuhoamiseen pystyviä ydinkärkisiä torpedoita oli lähes jokaisessa sukellusveneessä ja joiden alusten varustukseen kuului myös ydinkärkisiä syvyyspommeja sukellusveneitä vastaan. HMS Chaser (D32)
Alus osallistui 21. helmikuuta 1944 operaatio FX:ään. Kannellaan 816 laivueen Swordfish ja F4F Wildcat -koneet se lähti saattueen JW57 suojana Scapa Flow'sta Murmanskiin. Alus suojasi 2. maaliskuuta palaavaa saattuetta RA57. "Chaserin" Swordfish tunnuksella B osallistui 4. maaliskuuta 1944 Saksan laivaston sukellusveneen "U-472" upottamiseen. Seuraavana päivänä Swordfish tunnuksella F upotti kolmen tuuman raketeilla sukellusveneen "U-366" ja 6. maaliskuuta Swordfish tunnuksella X upotti sukellusveneen "U-973" samoin kolmen tuuman raketeilla. Sukellusvene
Sukellusveneitä on sotilaallisten alusten lisäksi hyvinkin erilaisia tutkimus- ja siviilikäyttöön suunniteltuja sukellusveneitä, joista osa voi olla vedenpinnalta kauko-ohjattavia ja ilman sukellusmiehistöä käytettäviä. Joissain sukellusvenetyypeissä voivat merentutkimuskäyttö ja sotilaallinen käyttö yhdistyä. HMS Blencathra
Alus lähti 9. maaliskuuta sukellusveneidentorjuntatehtävään. Seuraavana päivänä se upotti Anzion eudstalla Saksan laivaston sukellusveneen "U-450" viirikkönsä alusten sekä "HMS Urchinin" ja "USS Madisonin" kanssa (). Alus etsi 29. maaliskuuta Sisilian pohjoispuolelta sukellusvenettä "HMS Hambledonin", "HMS Wiltonin", "HMS Laforeyn", "HMS Tumultin" ja "HMS Ulsterin" kanssa. Seuraavana päivänä sukellusvene "U-223" pakotettiin syvyyspommein pintaan. Taistelussa sukellusvene laukaisi akustisen torpedon, joka upotti "HMS Laforeyn", mutta sukellusvene itse upposi tykistötulessa (). Sukellusvene
Irlantilaissyntyinen John Philip Holland suunnitteli Yhdysvalloissa ensimmäiset sen laivaston virallisesti käyttöön ottamat sukellusveneet. Niiden valmistamiseksi Isaac Rice perusti Electric Boat Companyn vuonna 1899. Yhdysvallat otti käyttöön USS Hollandin vuonna 1900. Hollandin kehittämä sukellusvenemalli oli siinä määrin vaikutusvaltainen että Vickers rakensi niitä lisenssillä Kuninkaalliselle laivastolle viisi. Uusi ase pidettiin tarkoin salassa, ja harva edes tiesi niitä Kuninkaallisella laivastolla olevan. Britannialla ei uskottu olevan minkäänlaista kiinnostusta sukellusveneiden kehittämiseen. U-vene
Saksalaiset omaksuivat snorkkelin idean vallatuista hollantilaisista sukellusveneistä, vaikka he ryhtyivätkin käyttämään sitä omissa sukellusveneissään vasta melko myöhään sodan aikana. "Schnorchel" oli sukellusveneen sisään vedettävä putki joka toi ilmaa dieselmoottorille periskooppisyvyydellä sukellettaessa, mikä mahdollisti sukellusveneen kulku- ja akkujenlatauskyvyn veden alla. Ratkaisun toimivuus oli kuitenkin kyseenalainen. Laitteen ilmaventtiilin kanssa oli ongelmia sen juuttuessa kiinni tai sulkeutuessa sen jäädessä veden alle kovassa merenkäynnissä; järjestelmän käyttäessä koko painerunkoa puskurina dieselmoottorit imaisivat tällöin kerralla suuren määrän ilmaa sukellusveneen eri osastoista jolloin miehistö kärsi usein kivuliaista paineenvaihteluiden aiheuttamista korvavaurioista. Jätteidenpoisto oli myös ongelma pitkäaikaisissa sukelluksissa ilman pintautumisia. Nopeus oli rajattu kahdeksaan solmuun (15 km/h), muutoin snorkkeli olisi irronnut veden vastuksesta. Snorkkeli teki myös sukellusveneestä meluisan ja häiritsi oman kaikuluotaimen toimintaa. Lopulta liittoutuneiden tutka kehittyi niin pitkälle että pystyttiin havaitsemaan pelkkä snorkkelin vedenpäällinen pää. Sukellusveneissä oli tutkanilmaisin mutta liittoutuneet muuttivat tutkansa senttimetrialueella toimivaksi mitä saksalaiset eivät havainneet. Myöhemmät saksalaiset sukellusveneet oli päällystetty ääntä vaimentavalla kumilla. Niissä oli myös mahdollista laukaista kemiallinen kuplia muodostava houkutuslaite, "Bold". U-83 (1940)
Alus lähti 6. elokuuta La Speziasta viimeiselle tulokselliselle matkalleen, jonka aikana se upotti kanadalaisen joukkojenkuljetusaluksen "Princess Margueriten" (5875 t). Upotetulla aluksella oli lähes 1000 sotilasta, joista kuitenkin sai surmansa ainoastaan 44. Sukellusvene palasi 20. elokuuta Salamiihin. Yhdysvaltain laivaston alukset
Ohjusristeilijät kykenevät ilmapuolustukseen, pinta-alusten torjuntaan ja sukellusveneiden torjuntaan. Laivaston kaikki modernit risteilijät on nimetty taistelujen mukaan. Aikaisemmat risteilijät oli nimetty kaupunkien mukaan (ennen CG-12), uudelleenluokitellut fregatit oli nimetty laivastosankareiden mukaan (CG-15–CG-35) tai osavaltioiden mukaan (CG-36–CG-42).Muita risteilijöitä, entisiä ja nykyisiä:Ohjushävittäjien pääasiallisena tehtävänä on sukellusveneiden ja lentokoneiden torjunta. Kaikki hävittäjät on nimetty laivastosankareiden mukaan USS Bainbridge (DD-1):stä lähtien.Muita hävittäjiä, entisiä ja nykyisiä:Nykyiset fregatit suorittavat yleensä sukellusveneiden torjuntaa tai saattuetehtäviä. Yhdysvaltain laivasto on asteittain luopumassa fregateistaan ja niiden tehtäviä siirretään kehitteillä olevalle rannikkotaistelualukselle. Fregatit on nimetty, kuten hävittäjät, laivaston sankareiden mukaan.Muita fregatteja, entisiä ja nykyisiä:Taistelulaivat olivat poikkeuksetta laivastojen suurimpia ja tulivoimaisimpia taistelukäyttöön tarkoitettuja aluksia. Toinen maailmansota oli taistelulaivojen osalta käänteentekevää aikaa; toisaalta ne olivat merten valtiaita ja niillä ratkaistiin suuria taisteluita, mutta sodan loppu myös merkitsi niiden mahdin hiipumista. Ohjuksista, sukellusveneistä ja lentotukialuksista koneineen tuli merisodankäynnin uusia valtiaita. Viimeiset taistelulaivat, USS "Iowa" ja USS "Wisconsin" poistuivat lopullisesti rekisteristä 2006, oltuaan pitkään ei-aktiivisessa reservissä. Suurin osa Yhdysvaltain taistelulaivoista nimettiin osavaltioiden mukaan. Saattue
Taistelulaivojen olemassaolo oli pääsyy miksi Britannian Amiraliteetti ei ottanut saattuetaktiikkaa käyttöönsä pohjoisella Atlantilla ensimmäisen maailmansodan alussa. Loppuvuoteen 1914 mennessä saksalaiset taistelulaivat oli karkotettu valtameriltä ja pääasiallisen uhan muodostivat U-veneet. Sukellusveneet olivat vain hieman kauppalaivoja nopeampia ja kykenivät upottamaan muutaman laivan saattuetta kohden sillä niiden torpedo- ja kranaattivarasto oli rajallinen. Amiraliteetilta kului kuitenkin pitkä aika saattuetaktiikan omaksumiseen ja vasta vuonna 1917 sitä ryhdyttiin käyttämään. Saksalaisten sukellusveneiden aiheuttamat tappiot putosivat murto-osaan aiemmasta.