Mitkä olivat punaisten joukkojen miestappiot Suomen sisällissodassa?
Suomen sisällissota
Sisällissota on Suomen historian ristiriitaisin tapahtuma, jonka vaikutukset suomalaisiin ja suomalaiseen yhteiskuntaan ovat olleet poikkeuksellisen pitkäkestoiset. Kuten usein käy kansojen sisäisissä valtataisteluissa, sodan aikana ja sen jälkeen esiintyi laajamittaista terroria. Sotatoimien ollessa käynnissä molemmat osapuolet syyllistyivät poliittiseen terroriin ja raakuuksiin. Sodan kuluessa punaisten käsissä kuoli 1 424 valkoista teloitettuna, 4 kuoli vankileirillä. Valkoisten käsissä kuoli 7 370 punaista teloitettuna, 11 652 kuoli vankileirillä, suurin osa sotatoimien jo päätyttyä, sillä punaisten tai punaisiksi epäiltyjen vangitseminen ja teloittaminen jatkui laajamittaisesti vielä viimeisten taistelijoiden antauduttua. Kaikkiaan sisällissota vaati noin 38 000 uhria. Heistä noin 75 prosenttia oli punaisia, joita kuoli eniten teloituksissa sodan aikana ja sodan päätyttyä vankileireillä nälkään ja tauteihin. Varsinaisissa taistelutoimissa kuoli lähes yhtä paljon sekä punaisia että valkoisia. Terrorin uhreista vähemmistö oli valkoisia, ja myös Venäjän kansalaisia teloitettiin. Sodan muut uhrit olivat lähinnä taisteluissa kaatuneita saksalaisia ja venäläisiä sotilaita.
Viipurin taistelu (1941)
Suomalaisjoukot saapuivat eri suunnista Viipuriin 29. elokuuta. Viipurin torniin vedettiin Suomen lippu klo 17.35. Elokuun 31. Viipurissa järjestettiin suuri voitonparaati taisteluiden yhä jatkuessa kaupungin lähistöllä. Viipurin valtauksesta ja paraatista tehtiin myös erillinen Puolustusvoimain katsaus, jota esitettiin kotirintamalla.
Neuvostoliiton viralliset tappioluvut olivat 10 649 sotilasta, joista 2 176 kaatuneina, 6 014 haavoittuneina ja 2 141 kadonneina. Luvut ovat ristiriidassa suomalaisten omien tietojen kanssa, sillä suomalaiset ottivat noin 9 000 sotavankia, joiden joukossa 43. divisioonan komentaja kenraalimajuri Vladimir Kirpitšnikov. Hän oli ainoa suomalaisten vangitsema kenraali toisessa maailmansodassa. Lisäksi suomalaiset saivat sotasaaliina mm. 306 tykkiä, 246 kranaatinheitintä, 272 konekivääriä, 55 panssarivaunua, 673 autoa, lähes 300 traktoria ja noin 4 500 hevosta. Suomalaisten kokonaistappiot olivat 2 215 miestä, sisältäen kaatuneet, haavoittuneet ja kadonneet. Suomen sisällissodan valkoisten ilmavoimat
Valkoisen armeijan ilmavoimat menetti viisi miestä sodassa, joista 2 ruotsalaista lentäjää, 2 suomalaista tähystäjää (m.m. Sigurd Nylund) ja saksalainen lentäjäluutnantti von Bülow. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Vuorokautta myöhemmin käytiin toinen taistelu Hauholla, jonne Hämeenlinnasta oli kiertänyt noin 4 000 – 5 000 punapakolaista, joukossaan myös aseistettuja punakaartilaisia. Ylivoimasta huolimatta kapteeni Hjalmar Södermanin komentama valkoisten osasto yritti aamupäivällä vallata kylän 60:stä saksalaisesta koostuvan polkupyöräosaston tukemana. Punaiset kuitenkin löivät hyökkääjät takaisin ja aiheuttivat vastapuolelle lähes 50 kaatuneen tappiot. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Punaiset hyökkäsivät Rautuun 21. helmikuuta ja saivat sen haltuunsa kaksi päivää myöhemmin. Tämän jälkeen punaiset vetivät suurimman osan joukoistaan rautatieasemalle, jonka ympärille puolestaan muodostui valkoisten Pietarin suuntaan avoimena ollut saartorengas. 27. helmikuuta punaiset yrittivät vielä miehittää Raudun kirkonkylää ja Leinikylää ja hyökkäsivät valkoisten selustaan Valkjärvellä vielä maaliskuun alussa, mutta iskujen epäonnistuttua tilanne muuttui asemasodaksi seuraavan kolmen viikon ajaksi. Valkoiset aloittivat oman suurhyökkäyksensä punaisten asemia vastaan 25. maaliskuuta, mutta joutuivat lähes kahden vuorokauden taistelun jälkeen vetäytymään Raudun asemalta. Uusi hyökkäys tehtiin 30.–31. maaliskuuta, mutta vasta 4. huhtikuuta aloitettu kolmas yritys tuotti tulosta ja valkoiset saivat vallattua Raudun aseman seuraavana aamuna. Osa asemalle linnoittautuneista punaisista yritti murtautua ulos saartorenkaasta, mutta he joutuivat valkoisten konekiväärien ristituleen niin sanotussa ”Kuolemanlaaksossa”, jossa noin 400 punaista ja venäläistä sai surmansa. Yhteensä Raudun taistelujen aikana kaatui tai teloitettiin 860–1 200 punaisten puolella taistelutta. Valkoisten tappiot olivat 270–400 kaatunutta. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Koskenkylän suunnasta pohjoiseen edenneet saksalaiset kohtasivat heti punaisten sitkeää vastarintaa Liljendalin Eskilomissa, mutta saivat lopulta kylän haltuunsa usean tunnin taistelun jälkeen. Yhteenotossa kaatui neljä saksalaista ja 12 punaista. Myöhemmin samana päivänä käytiin Orimattilan taistelu, jota on kuvattu ”täydelliseksi teurastukseksi”. Saksalaiset menettivät vain yhden miehen, mutta kaatuneiden punaisten määräksi on ilmoitettu 70, joidenkin lähteiden mukaan jopa 95–130. Lukumäärien valtava epäsuhta tarkoittaa, ettei vankeja ilmeisesti otettu, vaan kaikki antautuneet punakaartilaiset teloitettiin. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Brandensteinilla oli vallatussa Lahdessa ainoastaan noin 800 miestä. Samaan aikaan kaupungin länsipuolelle tuli edelleen tuhansia Länsi-Suomesta saapuneita punapakolaisia, jotka yrittivät seuraavien päivien aikana murtautua saksalaisten linjojen läpi päästäkseen jatkamaan matkaansa itään. Läpimurtoa yritettiin ensimmäisen kerran 22. huhtikuuta, jolloin punaiset valtasivat Hennalan kasarmin. Vuorokautta myöhemmin he ampuivat tykistöllään kaupungissa olleita saksalaisia, taisteluiden jatkuessa läpi yön ja seuraavan päivän. 26.–27. huhtikuuta käytiin vain pieniä kahakoita, mutta kahtena seuraavana päivänä Lahden ympäristössä oli jälleen kiivaita taisteluja. Kaupungin hallinta varmistui vasta vahvistuksia saaneiden saksalaisten 30. huhtikuuta käynnistämän vastahyökkäyksen ansiosta. Aamulla 1. toukokuuta Hennalan kasarmi vallattiin takaisin ja taistelut päättyivät viimein kello 9. Samalla myös kaupungin länsipuolella saarroksiin joutuneet punaiset antautuivat ja heidät siirrettiin Fellmanin pellolle perustetulle keskitysleirille. Lahden ympäristössä oli kuitenkin vielä joitakin yhteenottoja, joista viimeiset nähtiin Sairakkalassa. Saksalaisia kaatui Lahden valtauksessa kuusi ja haavoittui 30. Punaisten tappioista ei ole luotettavia arvioita. Pietarin suomalainen punakaarti
Hämeen rintamalla taistelleen komppanian lisäksi Karjalan kannakselle lähetettiin kaksi muuta komppaniaa, jotka osallistuivat taisteluihin niin sanotulla Raudun rintamalla. Ylipäällikkönä toimi aluksi Johan A. Palmu, jonka komentama 800 miehen joukko miehitti Raudun rautatieaseman 20. helmikuuta. Bolševikit olivat huolestuneita Pietarin turvallisuudesta, joten mukana oli myös luutnantti M.V. Brigorovskijn komentamia venäläisiä. Palmu syrjäytettiin 27. helmikuuta, jolloin hänen tilalleen nimitettiin Heikki Kaljunen. Hänen jälkeensä ylipäällikköinä toimivat vielä Oskar Rantala ja Arvid Leinonen. Alipäälliköitä olivat muun muassa Jalmari Eskelinen, Eino Kaiho, Juho Nygren, August Junell ja Evert Laine. Maaliskuun alussa Raudussa laskettiin punaisten puolella olleen noin 1 800 miestä, joista suomalaisia punakaartilaisia oli 350. Valkoisten käynnistettyä oman suurhyökkäyksensä 24. maaliskuuta, punaisten Raudun rintama kukistui lopulta 4. huhtikuuta. Taisteluista muodostui Tampereen ja Viipurin taistelujen ohella Suomen sisällissodan verisimpiä. Venäläiset mukaan lukien punaisten puolella taistelleista kaatui noin 800. Jatkosota
Suomella oli kesän 1944 torjuntataisteluissa neljätoista jalkaväkidivisioonaa, seitsemän prikaatia ja panssaridivisioona. Puna-armeija käytti Suomen rintamalla yhteensä 54 divisioonaa, yhtätoista jalkaväkiprikaatia ja seitsemän linnoitusalueen joukkoja eli yhteensä 68 yhtymän verran joukkoja, yhteismäärältään noin 605 000 miestä, joiden taisteluvälineistö oli ylivoimainen. Suomalaisten kokonaistappiot olivat Kannaksella noin 44 500 ja Itä-Karjalassa noin 19 500 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, Puna-armeijan tappiot olivat vähintään 96 400 miestä. Kaustinen
Suomen sisällissotaa ei Kaustisella pahemmin sodittu, vaikkakin Kaustisen miehet osallistuivat siihen muualla. Ensimmäinen sotatoimi oli Kokkolan valtaus, johon Perhonjokilaaksosta osallistui 60 kaustislaista. Muualla Suomessa käytyihin taisteluihin osallistui vapaaehtoisina helmikuussa 1918 ainakin 32 kaustislaista. Kaustislaiset osallistuivat Valkoisen armeijan sotatoimiin Virroilla ja taisteluihin Näsijärven kahta puolta. Tampere oli sisällissodan tärkein taistelupaikka. Tampereen valtaukseen osallistui yli nelisenkymmentä kaustislaista. Hauhon taistelu koitui murheen päiväksi Kaustisen miehille. Kolmisenkymmentä osallistui taisteluihin ja heistä kaatui viisi. Karjalassa kaustislaiset osallistuivat Raivolan, Kuokkalan, Ollilan, Terijoen ja Rajajoen taisteluihin. Viipurin valtauksessa oli ainakin kaksikymmentä kaustislaista. Pirkanmaan maakunta
Suomen sisällissodan kuukausina lähes koko Pirkanmaa oli punaisten hallussa ja Tampere oli punaisten keskus. Maakunnassa oli runsaasti teollisuustyöläisiä ja torppareita, minkä johdosta siitä muotoutui ”punaisen Suomen” keskusalue. Sodan jälkeen teollistuminen leimasi entistä voimakkaammin koko maakuntaa. Talvisodan aikana Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat Tamperetta. Myös Mänttä ja Nokia joutuivat pommitusten kohteiksi. Suomen sisällissodan naiskaartit
Tutkija Jussi T. Lappalainen on laskenut punaisten palkkalistoilla olleen yhteensä noin 1 440 naiskaartilaista. Ohto Manninen sen sijaan esittää kokonaisluvuksi noin 2 000 naista, koska punakaartien luettelot ovat paikoitellen epätarkkoja, eivätkä myöskään sodan loppuvaiheessa mukaan liittyneet näy palkkalistoissa. Naisten osuus punaisten aseellisten joukkojen kokonaisvahvuudesta oli noin 2–3 prosenttia. Eniten naiskaartilaisia oli Helsingissä ja Tampereella, mutta heistäkin suurin osa toimi muissa kuin aseellisissa tehtävissä. Tavallisissa punakaarteissa ja punaisten siviilihallinnossa oli mukana myös tuhansia muita naisia, sillä Valtiorikosoikeudessa heitä oli syytettyinä yhteensä 5 533. Läheskään kaikkia ei kuitenkaan asetettu syytteeseen, joten todellinen määrä saattaa olla vielä huomattavasti suurempi. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Varsinainen hyökkäys Hyvinkäälle alkoi 21. huhtikuuta kello 7, jolloin punaisten puolustusasemiin suunnattiin tykistökeskitys. Ensimmäinen läpimurtoyritys tuli torjutuksi, mutta Vantaanjoen ylitettyään saksalaiset pääsivät iskemään vihollisen selustaan. Punaiset vetäytyivät nyt puolustamaan noin neljän kilometrin päässä sijaitsevaa Hyvinkään asemankylää, jonne oli samaan aikaan kiertämässä myös idästä edennyt saksalaisosasto. Lopulta hyökkäys tapahtui kolmesta eri suunnasta. Saksalaiset kohtasivat kylässä ankaraa vastarintaa. He joutuivat etenemään talo talolta, taistellen omista kellareistaan ja pihoistaan tulittaneita punaisia vastaan. Sitkeän vastarinnan selitti, että punaiset olivat samaan aikaan tyhjentämässä kylää ja evakuoimassa perheitään kohti Hausjärveä ja Riihimäkeä. He onnistuivat panssarijunan tukemana viivyttämään saksalaisia niin, että nämä saivat asemanseudun haltuunsa vasta kello 16–17 välillä. Panssarijuna aiheutti saksalaisille suuria tappioita erityisesti nykyisen Paavolan kaupunginosan alueella. Hyvinkään taistelussa kaatui 21 saksalaista, ainakin 50 punaista sekä kaksi siviiliä. Raatteen tien taistelu
Suomalaisten kyky liikkua tiettömässä maastossa, paksussa lumessa, yöllä ja päivällä ja tarvittaessa vuorokausikaupalla sekä kokemus pakkasesta olivat ratkaisevat syyt siihen, että miesluvultaan ja erityisesti raskaalta aseistukseltaan täysin ylivoimainen vihollinen hävisi. Puna-armeijan Raatteeseen tuomat kevyehköt T-26-panssarivaunut pystyivät hyvin heikosti tunkeutumaan järeäpuustoiseen lumiseen metsään. Ne olivat sidottuja tiehen ja jalkaväen kaatuessa ympäriltä lopulta avuttomina tien kalustoruuhkassa. Sekin selittää osaltaan suomalaisten silmiinpistävän pienet miestappiot (noin 500 kaatunutta) verrattuna 44. Divisioonan kahden rykmentin miehistön melkein täydelliseen tuhoon. Kaipiaisten taistelu
Taistelussa Ruotsin armeija menetti kaikkiaan 265 sotilasta kaatuneina ja alle sata haavoittuneena. Paikallisen väestön sato kärsi joukkojen tallatessa pellot ja useita rakennuksia tuhoutui. Taistelun jälkeen Kustaa III jatkoi sotatoimia lähinnä Kymenlaakson alueella. Taistelu vaikutti osittain siihen ettei Hattujen sodassa menetettyjä alueita pystytty valtaamaan takaisin. Kustaa III olisi tarvinnut sotamenestystä Kaipiaisissa voidakseen jatkaa taisteluja Etelä-Karjalan suunnassa. Helsingin punakaarti
Saksan Itämeren-divisioonan 4. huhtikuuta tekemän maihinnousun jälkeen he etenivät kohti Helsinkiä. Kaupungista käydyn taistelun aikana 11.–13. huhtikuuta Helsinkiä oli puolustamassa lähinnä vähäistä taistelukokemusta omaavia reservejä, koska Helsingin punakaartin varsinaiset taistelujoukot olivat Hämeen rintamalla torjumassa valkoisten yleishyökkäystä. Pääkaupungin ympäristössä käytyihin taisteluihin osallistui myös runsaasti Helsingin esikaupunkien ja ympäröivien maalaiskuntien punakaartilaisia. Helsingin taistelussa oli mukana myös Helsingin naiskaarti, joka tarinoiden mukaan kävi kiivasta puolustustaistelua Vesilinnanmäellä, mutta koska naiskaartin tappiot jäivät koko Helsingin taistelun aikana pieniksi, ovat kertomukset todennäköisesti liioiteltuja. Helsingin puolustuksen murruttua noin 4 000, toisten lähteiden mukaan jopa 8 000, punakaartilaista antautui, jonka jälkeen heidät siirrettiin Suomenlinnan vankileirille. Punaisia sijoitettiin Suomenlinnan lisäksi myös Santahaminan ja Isosaaren vankileireille sekä Katajanokan vankilaan, jonne siirrettiin vankeja myös muualta Etelä-Suomesta. Seuraavien kuukausien aikana Helsingin vankileirien 13 000 vangista lähes 1 500 kuoli teloituksiin, tauteihin tai nälkään. Lapin sota
Lapin sodassa Suomi menetti 774 miestä kaatuneina ja 262 kadonneina (näistä jäi 164 vangeiksi), ja 2 904 haavoittui. Kolmasosa suomalaisista kaatuneista kuoli jalkaväkimiinoihin. Saksalaisten tappiot olivat lähes 1 000 kaatunutta, yli 2 000 haavoittunutta sekä 1 300 vangiksi joutunutta.
Suomalaisten saamat vangit luovutettiin Neuvostoliittoon, josta henkiin jääneet palautettiin kotimaahansa 1950-luvun mittaan. Saksalaisten ottamat suomalaisvangit kuljetettiin Norjaan, josta useimmat vapautettiin keväällä 1945. Pomarkun taistelut
Pomarkun taistelut käytiin Suomen sisällissodassa 25.2.-9.3.1918. Vastakkain olivat valkoisten Satakunnan Ryhmä ja Porin rintaman punaiset, komentajinaan ensin Kustaa Salminen Helsingistä ja sittemmin toimittaja Hannes Uksila. Punaiset yrittivät Noormarkusta käsin useaan otteeseen vallata Pomarkun kirkonkylän, mutta kärsivät kaksi kertaa tappion ja joutuivat perääntymään menetettyään useita kaatuneita. Taisteluun otti osaa Helsingin punakaartilaisia. Taistelut päättyivät valkoisten voittoon. 6. divisioona (talvisota)
Lähteen lohkolla, sen läpi kulkevan tien suunnassa, neuvostojoukot pääsivät murtautumaan suomalaisten asemiin kahden panssaripataljoonansa tukemana melko nopeasti. Alueella olevat suomalaisjoukot, ErP 3:n osia ja II/JR 9, pystyivät vain hajanaiseen vastarintaan. Vastarinnan hajanaisuuden pääsyy oli joukkojen vähäisyys, 4 kilometriä leveää kaistaa puolusti noin 600 miestä. (Muutama päivä myöhemmin II/JR 9:n taisteluosien vahvuus oli laskenut 165:een tappioiden vuoksi). Kello 13:een mennessä suomalaislinnakkeista ”Poppius” (eli Summajärvi 4) ja sen itäpuolella olevia tukikohtia oli menetetty neuvostojoukoille. Puna-armeija sai selvän murron suomalaisten pääasemaan ja kello 19 neuvostojoukot olivat edenneet jo pääaseman tukilinjalle. Suomalaisten kannalta kriittistä tilannetta kuvannee se, että tukilinjan vahvennukseksi piti hälyttää ainoat alueella olevat ja vielä vapaat joukot eli kaksi pioneerikomppaniaa. Puna-armeijan saaman sisäänmurron leveys oli noin 4 kilometriä ja syvyys noin kilometrin. Neuvostojoukot alkoivat kaivautua asemiin saman tien, eikä suomalaisten suorittama vastahyökkäys tuottanut tulosta. Summankylän lohkolla puna-armeijan hyökkäykset saadaan torjuttua ja Suokannan lohkolla neuvostojoukot saavat pääasemaan pieniltä osin haltuunsa, mutta varsinaista läpimurtoa ne eivät saa aikaan. Valkoiset
Yhteensä Valkoiseen terroriin ja vankileirien epäinhimillisiin oloihin menehtyi yli 20 000 punaista. Vankileirien lisäksi kymmenet tuhannet punaiset tai epäillyt punaiset (heidän joukossaan oli yli 4 000 naista) tuomittiin sodan loputtua valtiorikosoikeudenkäynneissä. Yleensä vankeutta tuli 2–3 vuotta ja kansalaisluottamus menetettiin muutamiksi vuosiksi. Tämä tarkoitti sitä, että tuomittu menetti äänioikeutensa ja kelpoisuutensa todistaa tuomioistuimessa ja että työnsaanti oli hyvin vaikeaa. Suurin osa vankeustuomioista oli ehdollisia. Suomen sisällissota Etelä-Pohjanmaalla
Ähtärissä teloitettiin sodan aikana 14–22 punaista tai sellaiseksi laskettua, joista kaikki eivät kuitenkaan kuuluneet punakaartiin. Heistä kymmenen oli Tuomarniemen metsäoppilaitoksella vangittuna ollutta miestä, jotka teloitettiin 16. toukokuuta niin sanotussa Juurikkakankaan verilöylyssä. Syynä oli todennäköisesti kosto punaisten Heinolassa surmaamasta Ähtärin kirkkoherran Theodor von Pfalerin kahdesta pojasta. Ähtärin punaisilla ei kuitenkaan ollut tapauksen kanssa mitään tekemistä. Lisäksi Teuvassa teloitettiin 14. huhtikuuta kolme ähtäriläistä, joista yksi ei tiettävästi kuulunut punakaartiin. Kurikan ja Ähtärin suojeluskuntalaiset olivat hakeneet miehet Närpiön vankileiriltä ja ampuivat heidät Perälän asemalla. Kaikkiaan sodan aikana teloitettiin yli 30 ähtäriläistä. Yksittäisiä punaisten teloituksia Etelä-Pohjanmaalla oli ainakin Alajärvellä, Kauhajoella ja Kurikassa. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Kolmas ja viimeinen kuljetuserä saapui Loviisaan 14. huhtikuuta. Se ehti neljä päivää myöhemmin Lahden seudulle, jossa osasto kohtasi ankaraa vastarintaa Orimattilan Pennalassa, kunnes punaiset perääntyivät Simolan kylään. Saksalaiset menettivät taistelussa neljä kaatunutta ja punaiset noin 20. Kaikkiaan punaisten tappioiksi 12.–15. huhtikuuta on arvioitu kaatuneina ja haavoittuneina noin pari sataa miestä. Porlammen motti
Erityisesti suomalaisten tykkituli aiheutti venäläisille suuria tappioita. Puna-armeijan joukot yrittivät vetäytyä Koivistolle, mutta raskas kalusto oli pakko jättää paikoilleen. Tilanne oli niin toivoton, että venäläiset alkoivat tuhota kalustoaan ja antautuivat suurin joukoin 1. syyskuuta. He olivat edellisenä iltana saaneet käskyn tuhota kaiken kaluston, mutta käskyä ei noudatettu enää kirjaimellisesti. Tykkien putket piti räjäyttää ja lukot rikkoa tai kaivaa maahan. Ajoneuvojen moottori tuli tehdä käyttökelvottomiksi. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
14. huhtikuuta von Brandenstein päätti hyökätä kymmenen komppanian voimin Kausalaan. Suunnitelma kuitenkin peruttiin seuraavana aamuna, kun Lahdesta vahvistuksia saaneiden punaisten uskottiin jälleen hyökkäävän Uuteenkylään. Samana päivänä taisteltiin Uudenkylän eteläpuolella Kuivannossa, jonne saksalaiset lopulta vetäytyvät yöllä 16. huhtikuuta. Tappiot Uudenkylän suunnalla käydyissä taisteluissa olivat 20 kaatunutta ja noin 45 haavoittunutta. Hauhon taistelu
Puolitoista tuntia kestäneen taistelun aikana valkoiset menettivät kaatuneina ja haavoittuneina noin 100 ja punaiset noin 70 miestä. Suomen sotasurmat -tietokanta tuntee 47 kaatunutta valkoista ja 14 punaista, joista neljä on naiskaartilaisia. Kun punaisten pakolaiskolonna oli jättänyt Hauhon, ryhtyi suojeluskunta vangitsemaan pitäjään vielä jääneitä punaisia ja heitä teloitettiin muun muassa kirkonkylän tuntumassa Vihniönmäellä. Raudun taistelu
Vangeiksi jääneistä suuri osa teloitettiin, jonka jälkeen heidät peitettiin joukkohautoihin, joten kuolleiden tarkka määrä ei ole selvillä. Punaisten tappioiden määrä on kuitenkin vähintään 860, jotka haudattiin ns. Kuolemanlaakson joukkohautaan. Pakomatkan yhteydessä kaatui noin 400 ja saman verran menetti henkensä myös aseman luona käydyissä taisteluissa. Lisäksi joitakin kymmeniä kaatui jo helmi–maaliskuun taistelujen aikana. Lennart Oeschin mukaan Kuolemanlaakson joukkohautaan olisi kuitenkin haudattu jopa 1 200 punaisten puolella taistellutta, joiden ruumiiden kerääminen lähimetsistä kesti useita päiviä. Vankien määräksi hän arvoi noin 800. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Seuraavien parin päivän aikana valkoiset saartoivat Viipurin, mutta jääkärien johtama valtausyritys kuitenkin epäonnistui 25.–26. huhtikuuta, aiheuttaen hyökkääjille jälleen kerran suuria tappioita. 27. huhtikuuta kaupungin puolustus alkoi vihdoin murtumaan. Osa punakaartilaista onnistui pakenemaan Viipurista laivoilla, mukanaan myös kansanvaltuuskunnan jäseniä sekä muuta punaisten hallinnon edustajia. Myös kaupunkiin edelleen jääneet punakaartilaiset yrittivät murtautua ulos saartorenkaasta. Valkoiset puolestaan alkoivat asevelvollisuusjoukkojen suurten tappioiden vuoksi kokoamaan kaupunkiin etenemistä varten rintamakokemusta omaavia suojeluskuntalaisia, jotka vihodin valtasivat Viipurin 28.–29. huhtikuuta. Kaupunkia puolustaneet punaiset puolestaan yrittivät paeta länteen kohti Haminaa, mutta lopulta noin 5 000–6 000 punaista antautui Naulasaaren ja Tienhaaran välillä. Punakaarti
Punaisen kaartin rintamatappiot olivat yhteensä noin 5 700 kaatunutta, joista naiskaartilaisia oli 130. Suuri osa on kuitenkin välittömästi antautumisen jälkeen teloitettuja, joten taistelutilanteessa kaatuneiden todellinen määrä ei ole selvillä. Eniten kuolleita tuli Hämeen rintamalla, jonka taisteluissa sai surmansa noin 1 900 punaista, Karjalan rintamalla lukumäärä oli noin 1 000, Savossa 600 ja Satakunnassa 500. Saksalaisia vastaan käydyissä taisteluissa kaatui tai teloitettiin noin 1 500 punaista. Lisäksi rintamalinjan pohjoispuolella käydyissä yhteenotoissa sai surmansa vajaat 200. Haavoittuneiden määräksi on arvioitu 10 000–12 000. Kyminlinnan taistelu
Punaiset menettivät Kyminlinnan taistelun aikana ilmeisesti 18 miestä. Naiskaartilaisia ei tiedetä kaatuneen. Saksalaisten tappiot olivat ainakin viisi kaatunutta, joista punaiset hautasivat yhden väliaikaisesti Kotkan vanhalle hautausmaalle. Sodan päättymisen jälkeen valkoiset järjestivät hänelle uudet hautajaiset samalla hautausmaalla. Kyseessä oli Wilhelm Hussmann, joka tuli tunnetuksi 1970-luvulla, kun Veikko Lavi levytti hänestä kertovan pasifistisen laulun "Balladi Willy Heinzista". Punakaarti
Sisällissotaan kuului myös molempien osapuolien suorittama terrori, jolla tarkoitetaan varsinaisen taistelutoiminnan ulkopuolella tehtyjä teloituksia. Punaisen terrorin katsotaan alkaneen jo syksyn 1917 yleislakon aikana, jolloin eri puolilla maata sai surmansa 25 valkoiseksi laskettua henkilöä. Näistä 22 tapahtui Helsingissä tai muualla Uudenmaan läänin alueella. Muissa lakon aikaisissa kahakoissa kuoli viisi valkoista ja ainakin kaksi punaista. Yleislakon ja sisällissodan syttymisen välisenä aikana surmattiin vielä 15 henkilöä lisää. Sodan sytyttyä punainen terrori keskittyi Uudenmaan, Hämeen ja Viipurin lääneihin, niin että sodan alussa sitä tapahtui eniten Uudellamaalla ja lopussa taas Hämeessä ja Karjalassa. Suomen Punainen Kaarti
Suomen Punaisen Kaartin kokonaisvahvuudeksi sisällissodan aikana on arvioitu noin 100 000 taistelijaa, joiden joukossa oli 3 000–4 000 venäläistä sekä noin 2 600 naista. Rintamalla oli kuitenkin samanaikaisesti vain noin 40 000. Rintamatappiot olivat yhteensä noin 5 700 kuollutta ja 10 000–12 000 haavoittunutta. Suuri osa kuolleista on kuitenkin antautumisen jälkeen teloitettuja, joten taistelukentällä kaatuneiden todellinen määrä ei ole selvillä. Gustaf Adolf Finne
Kemin suojeluskuntapiirin esikuntapäällikkönä toiminut Finne oli Suomen sisällissodan alkuvaiheessa mukana Oulun, Kemin ja Rovaniemen tapahtumissa, nousten myöhemmin Tampereen ja Viipurin kaupunkien komendantiksi niiden valtauksen jälkeen huhtikuussa 1918. Sisällissodan aikaista terroria tutkineen Marko Tikan mukaan Finneen henkilöityvät valkoisen armeijan suorittamat rankaisutoimet, kun hän yhdessä Frans Julius von Wrightin kanssa organisoi kenttäoikeuksien toimintamallin ja Tampereella aloitettua käytäntöä noudatettiin myöhemmin koko maassa. Yhteensä kenttäoikeuksien kuulusteltaviksi joutui yli 25 000 vangiksi jäänyttä punakaartilaista, joista noin 600 teloitettiin. Orimattilan kirkko
Jo yksin Myrskylän punakaarti menetti Orimattilan taisteluissa 13 sotilasta, minkä lisäksi Suomen sotasurmat-tietokannassa on lisäksi muita kaatuneita Suomen kansanvaltuuskunnan puolelta. Suuri kaatuneiden epäsuhde on herättänyt epäilyksiä, etteivät taistelun haustausmaalla voittaneet saksalaiset joukot ottaneet sotavankeja. Seuraavana päivänä 14. huhtikuuta 1918 saksalaiset lähestyivät Lahtea Pennalassa. Kyminlinna
Suomen sisällissodan aikana Kyminlinna toimi punakaartin koulutuskeskuksena. Sisällissodassa 9. huhtikuuta 1918 Kyminlinnassa käytiin linnoituksen historian ainoa todellinen taistelu. Siinä saksalainen joukko-osasto hyökkäsi linnoituksessa olevia punakaartilaisia vastaan. Kyminlinnan taistelussa kaatui yhteensä parikymmentä miestä, muun muassa saksalainen sotilas, joka on haudattu Kotkan vanhalle hautausmaalle nimellä Willy Heinz merkittyyn hautaan. Willy Heinzista on Veikko Lavi tehnyt laulun. Suomen sisällissota
Pyhä- ja Näsijärven välisellä kannaksella käyty taistelu oli myös suomalaisten välistä sisällissotaa puhtaimmillaan. Pääosa Venäjän armeijasta oli poistunut Suomesta maaliskuun aikana, ja saksalaiset joukot olivat vasta saapumassa maahan.
Valkoisia kaatui Tampereen taisteluissa 700–900 miestä. Punakaartit menettivät 1 000–1 500 taistelijaa, ja yhden parhaista johtajistaan Hugo Salmelan. Vangeiksi jäi 11 000–12 000 punaista. Siviiliuhreja oli 71. He menehtyivät pääosin tykistötulessa. Siviiliväestöä suojautui taisteluiden ajaksi kaupungin kivikirkkoihin, Tampereen tuomiokirkkoon ja Aleksanterin kirkkoon. Tampereen kaupunginosista muun muassa Tammela ja Kyttälä tuhoutuivat lähes täysin. Suomalaisten punakaartilaisten muistomerkki
Sisällissodan aikana Viipurissa kaatuneiden punaisten ruumiit laskettiin sankarihautaan Papluanmäelle. Sodan jälkeen sen olemassaolo oli mahdottomuus valkoisille, joten he komensivat punavankeja kaivamaan ruumiit ylös ja siirtämään ne "koirien hautausmaalle". Tarkoituksena oli myös osoittaa punaisille heidän paikkansa vallan vaihduttua kaupungissa. Teloitettujen omaiset suunnittelivat muistomerkkiä, jota rahoitettiin muun muassa postikorteilla. Suomen viranomaiset kuitenkin kielsivät muistomerkin pystyttämisen eikä teloitusten tai paikan olemassaolon muisteluun uskallettu vielä 1930-luvullakaan. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Lahden kukistumisen jälkeen Kymenlaakson punaiset solmivat aselevon ja aloittivat antautumisneuvottelut saksalaisten kanssa 3. toukokuuta. Tehdyn sopimuksen mukaan aseensa luovuttaneet rivimiehet päästettäisiin vapaaksi ja ainoastaan päällystö vangittaisiin. Punaiset antautuivat ja luovuttivat aseensa saksalaisille Ahvenkoskella 5. toukokuuta, jonka jälkeen sisällissodan sotatoimet olivat ohitse. Lupauksista huolimatta miehistöä ei kuitenkaan laskettu vapaaksi, vaikka saksalaiset olisivat tähän suostuneetkin. Valkoiset teloittivat punaisten esikunnan jäsenet, komppanianpäälliköt sekä työväenjärjestöjen johtohenkilöt Loviisassa Svartholman linnoituksen raunioilla, ja muut punakaartilaiset lähetettiin vankileireille. Turun punaisten muistomerkit
Vanhempi muistomerkeistä ”Työväenluokan veljeshauta 1918” sijaitsee sisällissodassa kaatuneiden Turun ja Maarian punakaartilaisten joukkohaudalla. Ensimmäiseksi paikalle haudattiin yhdeksän Ahvenanmaalla käydyssä Godbyn taistelussa kaatunutta tai sen jälkeen Färjsundetissa teloitettua punaista. Joukossa oli Ahvenanmaalle lähetettyä Turun punakaartin osastoa johtanut Harry Borg, jonka suvulle hautapaikka kuului. Kaatuneet haudattiin juhlallisin menoin 10. maaliskuuta pidetyssä ”suuressa vallankumoushautauksessa”. Suomen kasarmilta lähtenyttä hautajaissaattuetta oli lehtitietojen mukaan seuraamassa jopa kymmeniätuhansia ihmisiä. Haudalla kuultiin torvisoittokunnan ja kuorolaulun lisäksi puheita, joita vainajien taistelutovereiden ohella pitivät Yrjö Sirola, Juho Saaristo ja Georg Boldt. Lisäksi toimittaja Akseli Kanerva lausui Jalmari H. Virtasen tilaisuutta varten kirjoittaman runon. Myöhemmin maalis–huhtikuun aikana paikalle haudattiin rintamilla kaatuneita punakaartilaisia ainakin kolmeen eri otteeseen. Talvisodan merisotatoimet
Talvisodan aikana upposi yhteensä 17 alusta, vaurioitui kuusi ja kaapattiin yksi. Suurin osa uponneista aluksista oli kauppa-aluksia. Tonnistomäärässä mitaten Suomi ja Neuvostoliitto kärsivät suunnilleen yhtä paljon tappioita. Kauppalaivoja Suomelta kuitenkin upotettiin huomattavasti enemmän kuin Neuvostoliitolta. Yhteensä sodassa upotettiin kaikkia aluksia noin 22 000 tonnin edestä. Vertailun vuoksi saksalainen taistelulaiva Bismarck painoi tyhjänä yli 40 000 tonnia, eli kaksi kertaa enemmän kuin kaikki talvisodan aikana upotetut alukset.
Suomen merivoimat menetti talvisodan aikana Suomenlahdella uponneena ainoastaan yhden aluksen. Tämä oli saattoalus Aura II (466 tonnia), joka upposi 13. tammikuuta 1940. Lavansaaren luona menetettiin yksi merivartiovene, jonka mukana kuoli neljä merivartijaa. Tämän lisäksi Petsamossa poltettiin kaksi alusta joulukuun 1939 alussa; Jäämeri (290 tn) ja partiovene Turja (65 tn). Laatokalla menetettiin kuljetusalus Valamon Luostari (133 tn). Merivoimien sodassa vaurioituneet alukset olivat panssarilaiva Ilmarinen (3 900 tn), jäänmurtaja Voima, kelirikkoalus Aallokas, miinanraivaaja Yrjö ja jäänmurtaja Tarmo. Kaikkiaan näiden alusten miehistötappiot olivat 71 kaatunutta ja 24 haavoittunutta. Turku
Heti Suomen itsenäistymisen jälkeen alkaneessa Suomen sisällissodassa Turku oli muiden suurten kaupunkien tapaan punaisten hallinnon alla. Sota oli kuitenkin lyhyt, ja kevään 1918 aikana Turussa olleet punaiset vetäytyivät. Talvi- ja jatkosodan aikana Turku kärsi Neuvostoliiton pommituksista. Muun muassa Turun linna kärsi tuhoa, ja sen lähialue sekä Martin kaupunginosa pommitettiin lähes täysin maan tasalle. Neuvostoliitto pudotti talvisodan aikana kaupunkiin 4 000 pommia, jotka tuhosivat tai vaurioittivat yli 600 rakennusta. Pommituksissa kuoli 52 ja haavoittui 151 henkeä. Turku olikin Viipurin jälkeen talvisodan pommitetuin kaupunki. Presidentti, marsalkka Mannerheim oli sodan jälkeen sitä mieltä, että pääkaupunki pitäisi siirtää Helsingistä Turkuun, sillä Suomi joutui Moskovan välirauhassa vuonna 1944 luovuttamaan aivan Helsingin vierestä Porkkalan Neuvostoliitolle tukikohdaksi. Kuhmoisten taistelu
Kuhmoisten taistelun aikana kaatui yhteensä 23 valkoista sekä ainakin 50 punaista, joita suuri osa teloitettiin. Valkoisten virallisen taisteluraportin mukaan punaisia kaatui 170 ja haavoittuneita oli 70, mutta tiedot ovat epävarmoja. J. O. Hannulan vuonna 1933 julkaistun "Suomen vapaussodan historian" mukaan taistelussa kaatui 100 punaista. Kuhmoisten seurakunnan luettelon mukaan punaisia haudattiin 112, mutta kaikki eivät ilmeisesti ole kyseisen päivän uhreja. Punakaarti
Punaisen kaartin sodankäynti oli jaettu ”läntiseen”, ”pohjoiseen”, ”keskiseen” ja ”itäiseen rintamaan”, joista nykyään puhutaan yleensä valkoisten käyttämän jaottelun mukaan Satakunnan, Hämeen, Savon ja Karjalan rintamina. Niiden sisällä oli vielä useita pienempiä alueellisia rintamalohkoja. Punaisten helmikuun lopussa käynnistämän hyökkäysvaiheen tarkoituksena oli katkaista Vaasasta Sortavalaan kulkeva poikkiratayhteys, ja näin eristää Pohjanmaalla ja Karjalassa olleet valkoisten joukot toisistaan. Ensimmäinen yleishyökkäys alkoi 21. helmikuuta ja toinen 10. maaliskuuta, mutta eteneminen pysähtyi molemmilla kerroilla nopeasti, eikä rintamalinjaa juurikaan saatu siirrettyä pohjoisemmaksi. Punaisen kaartin hyökkäysvaihe jäi lyhyeksi, sillä valkoiset aloittivat Hämeen rintamalla oman suurhyökkäyksensä Tampereen valtaamiseksi jo 15. maaliskuuta. Tampere oli punaisten sodankäynnin kannalta tärkein kaupunki, jonka menettäminen 6. huhtikuuta ratkaisi sodan lopullisesti. Valkoisten tueksi saapuneet Saksan Itämeren-divisioonan joukot nousivat maihin Hangossa 3. huhtikuuta, ja valtasivat Helsingin 13. huhtikuuta. Samalla alkoi myös punaisten pako Varsinais-Suomesta ja Satakunnasta. Huhtikuun loppuun mennessä saksalaiset valtasivat pääradan varren paikkakunnat Hämeenlinnaan saakka ja ottivat pian haltuunsa myös Lahden, jolloin itään pakenevien punaisten reitti sulkeutui. Viimeinen merkittävä taistelu käytiin Viipurissa, joka antautui 29. huhtikuuta. Jäljelle jääneet punakaartilaiset luovuttivat aseensa saksalaisille Kymenlaakson Ahvenkoskella 5. toukokuuta, ja punaisen kaartin sota oli ohitse. Suomen sisällissodan vankileirit
Myös punaiset saivat sodan alkuvaiheessa jonkin verran vankeja. Esimerkiksi helmikuussa tapahtuneiden Siuntion ja Kirkkonummen valtausten yhteydessä punaiset ottivat 467 vankia, jotka sijoitettiin Helsingin ruotsalaisen reaalilyseon tiloihin. Kouvolassa punaiset pitivät vankeja paikallisella työväentalolla, jonne valkoisia siirrettiin eri puolilta Kymenlaaksoa. Pohjois-Pohjanmaan historia
Sisällissodan rintamalinjat ylsivät myös Pohjois-Pohjanmaalle 1918. Rajuimmat taistelut käytiin Oulussa, jossa punaiset ja valkoiset iskivät yhteen helmikuun alussa 1918. Rautatieläinen Yrjö Kallinen koetti estää verenvuodatuksen, mutta epäonnistui. Punaisten tappiot olivat 26 kuollutta ja saman verran haavoittuneita. Valkoisten tappiot olivat puolestaan 33 kuollutta ja 34 haavoittunutta. Siviiliuhreja oli kahdeksan ja haavoittuneita 11. Taisteluun osallistuneiden venäläisten tappiot olivat puolestaan yksi kaatunut ja neljä haavoittunutta. Noin 700 punaista joutui Oulussa vangiksi. Muualla maakunnassa valkoiset ottivat tilanteen nopeasti haltuunsa. Epäyhtenäisesti esiintyneet punaiset joko antautuivat tai pakenivat Kainuuseen ja sitä kautta Venäjälle. Suomen sisällissota Lapissa
Sisällissota vaati kaikkiaan noin 250–300 lappilaista kuolonuhria. Heistä vajaat 200 oli taisteluissa kaatuneita ja loput lähinnä valkoisen terrorin uhreja. Kevään 1918 tapahtumat muistetaan Lapissa erityisesti valkoisten toimeenpanemista osittain mielivaltaisista telotuksista, jotka herättivät vastustusta myös heidän omassa keskuudessaan. Suomen sisällissota
Valtiorikosoikeudet tuomitsivat kaikkiaan noin 70 000 suomalaista. Valtaosaa rangaistiin avunannosta valtio­petokseen. Kuolemaan tuomittiin 555 henkilöä, mutta vain 113 tuomiota pantiin täytäntöön. Erimittaisia vapaus­rangaistuksia ja määräaikainen kansalais­luottamuksen menetys määrättiin 60 000 kansalaiselle, joista 10 200 henkilöä armahdettiin 30. lokakuuta 1918. Oikeudenkäynneissä osa vankileireille suljetuista henkilöistä todettiin lopulta aiheettomasti vangituiksi. Valtaosa annetuista vapausrangaistuksista oli lieviä ja ne muutettiin lopulta ehdonalaistuomioiksi, joilla vapautettiin 40 000 vankia. Vuoden 1918 lopussa punavankeja oli vankiloissa 6 100 ja 100 vuonna 1921. Tuolloin palautettiin myös kansalaisluottamus 40 000 entiselle punaiselle. Vuonna 1927 Väinö Tannerin hallitus armahti viimeiset 50 punavankia. Vuonna 1973 Suomen hallitus maksoi korvauksia 11 600 entiselle punavangille. Valkoinen terrori (Suomi)
Sisällissodassa ilmennyttä kuolleisuutta selvittäneen Sotasurma-projektin tilaston mukaan varsinaisissa taistelutoimissa kuoli 5199 punaista, mutta on syytä olettaa, että ainakin osa heistä on tosiasiallisesti ammuttu antautumisen ja/tai haavoittumisen jälkeen. Äyräpään–Vuosalmen taistelut
Puna-armeija menetti kaatuneina, haavoittuneena ja kadonneina kaikkiaan 15 000 miestä, suomalaiset 6 000. Vuosalmen taistelussa suurta ylivoimaa vastaan kaatui 9.–17. heinäkuuta 1944 välisenä aikana 2 296 suomalaista sotilasta. Er.P 25 menetti Äyräpään sillanpääasemassa kahdessa vuorokaudessa 300 miestä ja 17 upseeria. IV/19 .Pr menetti 6. heinäkuuta puolet vahvuudestaan. Białystokin ja Minskin taistelu
Puna-armeijan kahteen suureen mottiin jääneet joukot jatkoivat taistelua, jolloin saksalaiset kärsivät merkittäviä tappioita. Useat puna-armeijan sotilaat pakenivat moteista harvan saartorenkaan läpi. Lopulta 290 000 puna-armeijan sotilasta joutui sotavankeuteen ja 1 500 tykkiä sekä 2 500 panssarivaunua tuhoutui. Lähes 250 000 puna-armeijan sotilasta kykeni palaamaan omille linjoille. Itärintama (toinen maailmansota)
9. huhtikuuta Königsbergin motti kukistui, vaikka entisen Pohjoisen armeijaryhmän rippeet jatkoivat vastarintaa Heiligenbeilillä ja Danzigin lähistöllä sodan loppuun asti. Itä-Preussin operaatio oli yksi puna-armeijan suurimmista ja eniten uhreja vaatineista operaatioista sodan aikana: 13. tammikuuta ja 25. huhtikuuta välisenä aikana tappiot nousivat 584 788 mieheen ja 3 500 tankkiin. Hjalmar Siilasvuo
Puna-armeija lähetti 163. divisioonan tueksi pitkin Raatteen tietä pääosan, kaksi rykmenttiä Neuvostoliiton 44. divisioonasta, perinteikkäältä nimeltään "Sininen divisioona". Suomalaisten 11. joulukuuta 1939 alkanut vastahyökkäys Suomussalmen kirkonkylälle katkaisi rykmenttien etenemisen Raatteen tien kylän itäpuolella, Kuomasjoella, ja esti näin avun tulon. Samalla se katkaisi 163. divisioonan lyhimmän perääntymistien. Kun taistelu kirkonkylän seudusta oli päättynyt 163. divisioonan vetäytymiseen pitkin Kiantajärven jäätä Juntusrantaan, Siilasvuon joukot keskitettiin Raatteen tielle. 44. divisioonan yhteydet itään katkaistiin, ja kovassa pakkasessa 4.–7. tammikuuta 1940 käydyssä Raatteen tien taistelussa ukrainalaisdivisioonan Raatteessa olleet joukot tuhottiin.
Suomussalmen taistelut antoivat toivoa ja uskoa, ettei Suomen kohtaloa ole vielä ollenkaan ratkaistu. Lisäksi sotasaaliiksi jäi suuri määrä kipeästi kaivattuja aseita, tarvikkeita ja varusteita. Samoin paikalle tullut ulkomaisista kirjeenvaihtajista koostunut reportterijoukko teki tapahtuneesta myytin, niin sanotun Raatteen tien ihmeen ja Siilasvuosta Suomussalmen sankarin. Ei liene syytä väheksyä Siilasvuon esikunnan merkitystä, jossa oli yksi Suomen menestyneimmistä upseereista nimittäin kapteeni Alpo Marttinen ja joka sittemmin sai evestin kannuksensa Tiehaaran taistelussa juhannuksen aikoihin kesällä 1944. Tällöin hän oli Suomen nuorin eversti. Marttinen kunnostautui myös Yhdysvaltain sotavoimissa sekä saavutti sielläkin everstin arvon ja toimi suomalaisten upseerien "nokkamiehenä". Suomen sisällissota
Punaiset surmasivat hallitsemillaan alueilla 1 400–1 650 siviilihenkilöä. Teloituksia oli tammikuun lopun ja helmikuun lopun välisenä aikana runsaasti, noin 700. Maaliskuussa teloitukset vähenivät noin 200 uhriin. Terrori yltyi huhtikuussa ja toukokuun alussa 1918 punaisten tappion varmistuessa; surmattuja oli noin 700. Poliittisen väkivallan motiivina oli vastapuolen johtavassa asemassa olevien henkilöiden tuhoaminen, sekä paikoin myös henkilökohtainen aggressio. Pääosa teloitetuista oli aktiivisia suojeluskuntalaisia, kartanonomistajia, talollisia, poliitikkoja, poliiseja, opettajia ja ylempiä virkamiehiä sekä teollisuuden johtajia ja omistajia. Terrorin uhrien joukossa oli myös noin 90 punaiseksi tai (maltilliseksi) sosialistiksi luettavaa henkilöä.
Vaikka punainen terrori ei kohdistunut erityisesti Suomen evankelis-luterilaista kirkkoa vastaan, punaiset surmasivat kaikkiaan kymmenen pappia (seurakunnissa yhteensä noin 1 200 pastoria). Murhat tehtiin osin aatteellisistakin syistä, mutta erityisesti maaseudulla papisto edusti yhteiskunnan perinteistä valtajärjestelmää. Kurun taistelu
Kurun taistelu käytiin Suomen sisällissodassa 15.–17. maaliskuuta 1918 ruotsalaisen eversti Harald Ossian Hjalmarsonin komentaman valkoisen armeijan Hjalmarsonin osaston ja G.A Stolbovin ja Arvid Jokisen komentamien punakaartilaisten välillä. Lisäksi punaisilla oli tukenaan Juho Eslinin johtama "pataljoona" riihimäkeläisiä ja Turun ja Pietarin suomalaista punakaartia. Punaiset olivat miehittäneet myös Muroleen kanavalla sijaitsevat venäläisten vallitöinä rakentamat juoksuhaudat. 15. maaliskuuta Virroilta etenevät valkoiset törmäsivät punaisten etuvartioihin, seuraavana päivänä Eslinin joukkojen asemia ammuttiin tykeillä. Viimein 17. maaliskuuta saarrostusvaaraa pelkäävät punaiset vetäytyivät. Venäläisen Smirnoffin komentama esikunta pakeni Teiskoon, osa suomalaisista punaisista pakeni Toikkoon ja siitä suoraan Tampereelle. Tampereelta pakolaisia vastaan tulleet Eino Rahja ja Aleksanteri Vasten kohtasivat "Näsijärven jään mustanaan pakolaisia". Taistelu päättyi Kurun kirkonkylän äkilliseen tyhjentymiseen punaisista, jotka pakenivat kiireesti Tampereelle. Taistelussa kaatui 20-30 punaista, lisäksi vangiksi jääneistä punaisista ainakin osa teloitettiin. Valkoisista Vöyrin koulu menetti viisi miestä kaatuneina. Suomen sisällissodan naiskaartit
Lähteestä riippuen taisteluissa kaatui 70–130, teloitettiin 420–460 ja vankileireillä kuoli 80–110 naiskaartien jäsentä. Heidän lisäkseen kuolleeksi julistettiin 180 kadonnutta, joiden kohtalosta ei ole tietoa. Vuonna 1998 julkaistun tutkimuksen mukaan naiskaartien kokonaistappiot olivat 755 kuollutta. Teloitettujen keski-ikä oli noin 20 vuotta ja puolet heistä oli alaikäisiä. Naiset joutuivat ennen teloitustaan usein myös seksuaalisen väkivallan uhreiksi. Historiankirjoitus on yleisesti väittänyt, ettei vankileireillä tapahtunut naisten teloituksia ja ne ovat tulleet yleiseen tietoisuuteen vasta 1990–2000-luvuilla. Joidenkin tutkijoiden mukaan naisten ja lasten kohtalot vankileireillä on pidetty tarkoituksella pimennossa. Nykyinen tutkimus on osoittanut, että naiskaartilaisten järjestelmällisesten teloitusten taustalla oli myös rotuhygienisenä pidetty halu yhteiskunnan puhdistamiseen sodan voittaneiden valkoisten naiskuvaan sopimattomista punakaartilaisista. Suomen sisällissota Lapissa
Punaisten joukkohaudoilla muistomerkkejä on Kemissä, Kemijärvellä, Rovaniemellä ja Tervolassa. Rovaniemen III hautausmaalla sijaitseva muistomerkki on kuvanveistäjä Wäinö Aaltosen työ vuodelta 1954. Kemissä ammutut punaiset saivat oman muistomerkkinsä Selkäsaaren teloituspaikalle vuonna 2018. Lempäälä
Suomen sisällissodassa keväällä 1918 rintama pysähtyi Lempäälään kuukaudeksi, kun valkoiset valtasivat Lempäälän 24. maaliskuuta 1918 ja katkaisivat radan Tampereelle. Seuraavien kahden viikon aikana Eino Rahjan johtamat punaiset yrittivät murtautua etelästä Toijalasta ja Sääksmäeltä rintaman läpi saarretun Tampereen avuksi, siinä kuitenkaan onnistumatta. Taistelut aiheuttivat suurta aineellista tuhoa erityisesti rintamalinjalle jääneissä Sotavallan ja Kelhon kartanoissa sekä Lipon, Mattilan ja Mantereen kylissä. Punakaarti aloitti 25. huhtikuuta 1918 vetäytymisensä Valkeakoskelle ja sieltä edelleen Hauhon suuntaan. Suomen sisällissota Lapissa
Punaisia kaatui Pohjois-Suomen taisteluissa noin 30 ja koillisrintamalla noin 40. Yhden punakaartilaisen tiedetään joutuneen asevelvollisena valkoiseen armeijaan ja kaatuneen Etelä-Suomessa. Pellingin retki
Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan Pellingissä kaatui kuusi valkoista. Punaisia kaatuneita Suomen sotasurmat tuntee ainoastaan yhden, mutta Pellingissä itse mukana ollut sotahistorioitsija J. O. Hannula kirjoitti heidän ilmoittaneen 13 kaatunutta. Pellingissä kuolleiden suojeluskuntalaisten joukossa olivat maajoukkuejalkapalloilija Richard Schybergson ja insinööri Björn Björnberg. Taisteluun osallistuivat myös muun muassa toimittaja Arvi Tapiola, Suursaaren komendantti Toivo Ketonen, myöhemmin kirjailijana tunnettu jääkäri Sulo-Weikko Pekkola, Suomen johtavaksi natsiksi 1930-luvulla noussut Thorvald Oljemark sekä sisäministeri Heikki Ritavuoren murhaan myöhemmin sekaantunut vänrikki Ivar Ståhle‎. Punakaarti
Pietarissa entisiä punakaartilaisia liittyi puna-armeijaan, ja heitä oli mukana myös Moskovassa elokuussa 1918 perustetun Suomen Kommunistisen Puolueen toiminnassa. Vuosina 1918–1922 punakaartilaisia osallistui Venäjän sisällissodan taisteluihin eri puolilla maata ja osa taisteli myös Itä-Karjalaan hyökänneitä suomalaisia valkoisia vastaan heimosodissa. Vienan Karjalassa taistelleista punakaartilaisista puolestaan muodostettiin kesäkuussa 1918 niin sanottu Muurmannin legioona, joka toimi ympärysvaltojen käynnistämään Pohjois-Venäjän interventioon osallistuneiden brittijoukkojen alaisuudessa. Yksikkö perustettiin V. I. Leninin luvalla sillä ehdolla, ettei sitä käytetä bolševikkejä vastaan. Muurmannin legioonan tarkoitukseksi tuli näin torjua liittoutuneiden joukkoja mahdollisesti uhkaava Saksan ja Suomen armeijoiden hyökkäys, mutta se joutui lopulta ainoastaan yhteen pieneen taisteluun ja hajotettiin kesään 1919 mennessä. Toivo Antikaisen esittämän arvion mukaan noin 2 000 Neuvosto-Venäjälle paennutta punakaartilaista kaatui taisteluissa tai kuoli muista syistä sotatoimien yhteydessä Venäjän sisällissodan aikana, mutta ainoastaan vajaan 500:n henkilöllisyys on selvillä. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Raahessa oli noin 230 venäläisen sotilaan varuskunta, jonka edustajat kävivät 30. tammikuuta tuloksettomiksi jääneitä neuvotteluja valkoisten kanssa. Illalla venäläiset kokoontuivat Raahen työväentalolle, jonne saapui myös 70 punakaartilaista. Suojeluskuntalaiset hyökkäsivät kaupunkiin 1. helmikuuta, jolloin punakaarti oli jo hajaantunut, eivätkä venäläisetkaan tehneet vastarintaa. Seuraavana päivänä alkaneesta Oulun taistelusta sen sijaan tuli koko sodan siihenastisista yhteenotoista verisin. Se vaati kaikkiaan 33 valkoisen, 26 punaisen ja kahdeksan siviilin hengen, mutta taistelusta suurimmaksi osaksi sivussa pysytelleitä venäläisiä kaatui vain yksi. Yhteenotto olisi mahdollisesti vältetty kokonaan, mikäli osapuolet olisivat pysyneet ennen taistelua sovitussa neuvotteluratkaisussa. Ahvenkosken taistelut
Saksalaisten ainoat tappiot Ahvenkoskella tulivat 22.–23. huhtikuuta, jolloin tehdyssä hyökkäyksessä kaatui 13 sotilasta. Punaisia kaatui Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan ainakin 14. Lahden taistelu
Sisällissodan alettua Etelä-Suomen tärkeimmät kaupungit siirtyivät punaisille. Sodan käännekohtana oli Tampereen taistelu maalis-huhtikuussa 1918, jossa punaiset menettivät vahvimman pohjoisen kaupunkinsa. Sen jälkeen Länsi-Suomen punaiset pyrkivät perheineen pakoon itään. Keskeinen pakoreitti kulki Lahden kautta, josta oli maantie- ja rautatieyhteys Pietariin. Suomen Punaisen Kaartin pohjoisin rintama
Willamo yritti vielä edetä 550-miehisellä joukollaan kohti Kilislampea, jossa Ahavan johtama punaisten lukumäärältään tuntematon joukko oli puolustusasemissa. Seitsemän valkoista kaatui ja 23 haavoittui taistelussa, punaiset menettivät Harjulan mukaan joko kaksi tai neljätoista miestä kaatuneena ja seitsemän haavoittui, muut lähteet eivät kerro punaisten tappioista. Savon rintama
Savon rintama oli yksi Suomen sisällissodan rintamista, joka muodostui helmikuun 1918 puoliväliin mennessä Kuopion, Mikkelin ja Viipurin läänien alueelle. Pääasiallinen rintamalinja kulki Savon radalla Mäntyharjun ja Valkealan pitäjien välissä, mutta sivurintamia oli myös Savitaipaleella ja Taipalsaaressa sekä Hämeen läänin puolella Heinolassa. Lisäksi rintaman merkittävimpiin sotatoimiin liittyi muun muassa valkoisten helmikuinen Varkauden valtaus. Savon rintaman taisteluissa kaatui noin 300 valkoista ja 600 punaista. Suomen Punainen Kaarti
Valtaosa Suomessa olleista venäläisistä ei ollut halukas taistelemaan Suomen sisällissodassa. Punaisessa kaartissa heitä arvellaan olleen yhteensä 3 000–4 000, joista kerralla oli palveluksessa noin 1 000 miestä. Venäläisten merkitys oli suurimmillaan helmikuussa, mutta väheni olennaisesti maaliskuun aikana. Venäläiset joutuivat Saksan kanssa maaliskuun alussa solmitun rauhansopimuksen ehtojen mukaisesti poistumaan Suomesta, ja kokonaisuutena heidän apunsa jäi vähäiseksi. Eversti Svetšnikovin lisäksi korkea-arvoisimpia venäläisupsereita olivat Tampereen esikunnassa toimineet everstiluutnantti Georgi Bulatsel ja ratsumestari V. V. Vinogradov. Alempia upseereita, aliupseereita ja rivimiehiä toimi neuvonantajina ja rintamakomentajina myös muualla. Mukana oli erikoismiehiä, kuten tykistöupseereita ja tykkimiehiä, sekä konekivääri- ja viestimiehiä, joiden avulla Helsingissä käynnistettiin konekivääri- ja tykistökurssit. Venäläiset kouluttivat vastaavia erikoismiehiä myös joissakin muissa suurimmissa kaupungeissa. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Kullervo Mannerin esikunta antoi illalla 23. huhtikuuta määräyksen, että koko punaisten keskisen rintaman olisi peräännyttävä Viipuriin, josta oli tarkoitus jatkaa edelleen Venäjälle. Antrean, Joutsenon ja Taipalsaaren rintamien punaiset irtautuivat asemistaan 24.–25. huhtikuuta välisenä yönä ja aloittivat perääntymisen kohti Viipuria. Kun Sihvon ryhmä aloitti hyökkäyksensä Joutsenossa aamulla 25. huhtikuuta, hänen joukkonsa kohtasivat punaisten asemat tyhjinä. Sihvon joukot ryhtyivät takaa-ajoon, mutta Colerin tekemän käännöksen vuoksi pääosa keskisen rintaman punaisista onnistui livahtamaan Viipuriin Sihvon ja Colerin ryhmien väliin jääneestä aukosta. Kuten Tampereen taistelun kohdalla, punaisten saartaminen kaupungin pohjoispuolelle siis epäonnistui ja motti muodostui itse kaupunkiin. Tie Tampereelle
Ylikangas seuraa kirjassaan valkoisten etenemistä Hämeen rintamalla kohti Tamperetta, jossa operaatio lopulta päättyy kaupungin piiritykseen ja huipentuu kolmen viikon kuluttua kiivaisiin katutaisteluihin. Tampereen taistelu oli Suomen sisällissodan tunnetuin ja verisin yhteenotto, jonka aikana sai surmansa noin 800 valkoista ja 2 000 punaista. Punaisten kuolleista yli puolet teloitettiin antautumisen jälkeen. Hän vaatikin kirjassaan perusteellista jatkotutkimusta vuoden 1918 uhrien kohtaloista, minkä johdosta Paavo Lipposen hallitus käynnisti keväällä 1998 "Suomen sotasurmat 1914–22" -projektin, jonka johtoon Ylikangas valittiin. Kuhmoisten taistelu
Kuhmoisten taistelu käytiin Suomen sisällissodan aikana 10. maaliskuuta 1918 Kuhmoisten kirkonkylän tuntumassa. Se liittyi punaisten läntisen rintaman viimeiseen yleishyökkäyseen, jonka tarkoituksena Päijänteen länsirannalla oli Kuhmoisten valtauksen jälkeen edetä Jämsään ja sieltä edelleen kohti strategisesti tärkeää Haapamäen rataa. Punaiset hyökkäsivät Kuhmoisiin noin tuhannen miehen voimin, mutta valkoiset onnistuivat saartamaan heidän joukkonsa kylän eteläpuolella. Osa punaisista onnistui perääntymään iltapäivän kuluessa, mutta saartorenkaan sisään jääneet pääsivät murtautumaan ulos vasta kiivaan taistelun jälkeen illan hämärtyessä. Kuhmoisten taistelu tunnetaan erityisesti Harmoisten kylässä tapahtuneesta joukkomurhasta, jossa valkoiset teloittivat toistakymmentä punaisten kenttäsairaalan potilasta ja hoitajaa. Suomen sisällissodan terrori
Punainen terrori on punakaartien harjoittamaa terroria valkoisia, heitä tukeneita henkilöitä ja joitakin rikkaita suomalaisia kohtaan. Siinä kuoli arviolta 1 600 henkilöä. 2. divisioona (jatkosota)
Taistelun kiivautta kuvannee puolin ja toisin kärsityt tappiot. Suomalaiset menettivät kaatuneina 12 henkeä (joista kaksi upseeria) ja haavoittuneina 75 miestä (joista myös kaksi upseeria). Puna-armeijalta jäi kaatuneina yksinomaan suomalaisille jääneisiin asemiin noin 120 miestä, lisäksi vangeiksi jäi parisenkymmentä venäläistä. Toinen kaatuneista upseereista oli kaatumispäivänään Mannerheim-ristin ritariksi nimetty kapteeni Caj Toffer. Itsenäisen Suomen historia
Suomen sisällissota oli osa ensimmäistä maailmansotaa. Sota käytiin Suomen senaatin eli hallituksen ja Suomen kansanvaltuuskunnan johtamien joukkojen välillä 27. tammikuuta – 16. toukokuuta 1918. Senaatin joukkoja kutsuttiin valkoisiksi ja kansanvaltuuskunnan joukkoja punaisiksi. Maailmansota aiheutti, Venäjän keisarikunnan pirstoutumisen kautta, sisäisen hajoamisen ja taistelun vallasta Suomessa, jonka poliittinen järjestelmä oli siirtymävaiheessa säätyvallasta parlamentaristiseen valtajärjestelmään. Lisäksi yhteiskunta oli jakautunut sosiaalisesti ja taloudellisesti kahtia. Hajaannuksen keskeinen seuraus oli kahden aseistetun valtakeskuksen muodostuminen maahan. Kriisi huipentui niiden väliseen sotaan tammikuussa 1918. Valkoiset voittivat sodan keisarillisen Saksan tuella. Neuvosto-Venäjän tukemat punaiset hävisivät sodan. Suomi siirtyi Venäjän valtapiiristä Saksan valtapiiriin. Saksan hävittyä suursodan suomalaisten itsenäisyys varmistui ja maan valtiomuodoksi muotoutui tasavaltainen demokratia. Sisällissodille luonteenomaisesti poliittinen terrori oli sodan aikana yleistä. Suurimmat henkilömenetykset koettiin kuitenkin vasta sodan jälkeen vankileireillä, joissa kuoli noin 13 000 punaista. Sisällissota vaati yhteensä noin 37 000 uhria, joista noin 75% oli suomalaisia punaisia. Muut uhrit olivat suomalaisia valkoisia, sekä saksalaisia ja venäläisiä. Sisällissota oli psykologisesta ja aineellisesta näkökulmasta tarkasteltuna suomalaisen kansakunnan historian tuhoisin tapahtuma, joka traumatisoi kansaa ja jakoi sen kahtia. Ensimmäisen maailmansodan lopputuloksen seurauksena maltillinen vasemmisto ja oikeisto kykenivät kuitenkin aloittamaan pian sisällissodan jälkeen suomalaisia ajan myötä yhdistäneen yhteistyön. Halikko
Suomen sisällissodassa Halikko ei kärsinyt vahinkoa, vaikka Vartsala oli voimakasta punakaartien aluetta. Kunta siirtyi rauhanomaisesti punaisten haltuun, kun kartanonomistajat pakenivat kunnasta. Ainoata terroria olivat Joensuun kartanon tilanhoitajan August Canthin murha Vaskiolla ja Perniön meijerin juustomestarin Oskari Kankareen murha Asemanseudulla. Valkoisten lähestyessä Halikkoa punaiset pakenivat Uskelan kautta itään. Punaiset räjäyttivät vetäytyessään Halikon rautatiesillan. Sodan jälkeen Märynummella teloitettiin 50 ihmistä, joukossa myös ulkopaikkakuntalaisia. Sankarivainaja
Vuonna 1918 käydyssä Suomen sisällissodassa sekä hallituksen joukot, valkoiset että kapinaan nousseet punaiset hautasivat sankarivainajansa asianmukaisin menoin, joissa esiintyi kummallakin puolella samoja rituaaleja: kukkien ja seppeleiden laskeminen sankarihaudalle, suojeluskunnan tai työväenjärjestön lippu, papin tai työväenjärjestön edustajan puhe, virsi tai työväenlaulu. Sisällissodan jälkeen hautajaiset saivat sisäpoliittisen merkityksen. Tuolloin kiellettiin punaisten hautajaismenot, jotka tulkittiin hävinneiden tehdyiksi väitettyjen valtiorikosten ylistämiseksi, esimerkiksi Helsingissä punaiset olivat haudanneet sankarivainajiaan Mäntymäelle, mutta sodan päätyttyä vainajat oli siirrettävä Malmin hautausmaalle. Myös sankarimuistomerkkien pystyttäminen pidettiin valkoisten yksinoikeutena: vielä kymmenen vuotta sodan jälkeen punaisten hautamuistomerkkejä oli vain neljä. Raatteen tien taistelu
Neuvostoliittolaisten tappioon vaikutti myös huono varustautuminen pakkassäähän. Osa puna-armeijan sotilaista kuoli Raatteen tiellä kylmyyteen. Lisäksi puna-armeijan elintarvike- ja rehutilanne oli varsin huono taisteluiden loppuvaiheessa. Päivittäinen ruoka-annos saattoi olla ainoastaan kaksi korppua miestä kohden. Väärinmajan taistelut
Taistelujen aikana kaatui 9 valkoista ja ainakin 34 punaista. Joidenkin tietojen mukaan punaisille aiheutti tappioita myös joukkojen leiripaikalla räjähtänyt suutariksi jäänyt kranaatinheittimen ammus, jonka joku oli tuonut mukanaan. Taistelujen ankaruudesta kertoo, että vajaan sadan miehen Turun ratsujoukosta jäi taistelukuntoiseksi ainoastaan 20 miestä. Tämän jälkeen Jalmari Lehtimäki palasi miehineen Turkuun hakemaan täydennyksiä ja saapui Väärinmajalle jälleen maaliskuun alkupuolella. Taistelut vaativat myös siviiliuhreja, 23. helmikuuta Väärinmajalla kuoli valkoisten luoteihin kaksi iäkästä naista, kun heidän mökkiensä luultiin olleen täynnä punaisia. Väärinmajalta lähteneitä pakolaisia oli majoittunut Sydänmaan torppaan, jossa punakaartilaisten perheiden lisäksi oli myös muita valkoisten hallitsemilta Ruoveden alueilta paenneita maatyöläisiä. Ikaalisten taistelut
Ikaalisten taistelut olivat Suomen sisällissodan taisteluita, jota käytiin 16. helmikuuta–24. maaliskuuta 1918 Ikaalisten, Hämeenkyrön ja Viljakkalan kuntien alueella. Noin 18 kilometrin levyinen rintamalinja ulottui lännestä Ikaalisten Vatulasta Kyrösjärven itäpuolella sijaitsevaan Viljakkalan Luhalahteen. Ikaalisten rintaman taistelut olivat osa valkoisten Satakunnan rintaman itäistä lohkoa. Punaiset operoivat aluksi käytännössä omatoimisesti, kunnes joukot siirrettiin maaliskuun hyökkäysvaiheessa Tampereen esikunnan alaisuuteen. Heidän tarkoituksenaan oli edetä valkoisten vahvimmalle tukialueelle Etelä-Pohjanmaalle, mutta hyökkäys pysähtyi jo Ikaalisten eteläpuolelle. Valkoiset käynnistivät oman suurhyökkäyksensä 15. maaliskuuta tarkoituksenaan katkaista Porin rata ja näin sulkea Tampereen saartorengas. Ikaalisten rintaman viimeiset taistelut käytiin Hämeenkyrössä, jonka jälkeen punaiset perääntyivät Tampereelle. Toivo Vähä
Vuoden 1918 sisällissodassa Vähä taisteli punaisten puolella ja pakeni sodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle. Hän suoritti kansainvälisen punaupseerikurssin ja teki sen jälkeen pitkän uran puna-armeijassa. Vähä oli yksi harvoista Stalin vainoista hengissä selvinneistä suomalaisista vallankumouksellisista. Myöhempinä vuosinaan hän kritisoi stalinismia ja neuvostojärjestelmää. Hän arvosteli kommunistisen puolueen tekemiä virheitä vielä kuolemaansa edeltävänä vuonna pidetyssä puolueveteraanien kokouksessa. Vähän mukaan myös Suomen sisällissodan punapakolaisten olisi pitänyt aikoinaan palata Suomeen, koska ”Mannerheimin mestauspölkky ei olisi ollut sen pahempi kuin Stalininkaan”. Lahti
Suomen sisällissodassa Lahdessa käytiin ratkaisevia taisteluja. Lahden punakaarti otti vallan kaupungissa tammikuussa 1918 ja piti sitä hallussaan kolme kuukautta, kunnes Loviisassa maihinnousseet saksalaiset joukot valloittivat kaupungin huhtikuussa. Lahden länsipuolelta Venäjälle pakenevat punaiset antautuivat rajujen taistelujen jälkeen. Lahden keskustan tuntumassa olleelle Fellmannin pellolle pystytettiin väliaikainen vankileiri johon koottiin noin 20 000 antautunutta punaista. Yli puolet näistä siirrettiin myöhemmin Hennalan vankileirille, josta muodostettiin yksi suurimmista sisällissodan vankileireistä. Entisen pellon paikalla on nykyisin Fellmannin puisto jossa paljastettiin vuonna 1978 suuri punavankien muistomerkki. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Raahen vankileirillä oli vajaat 800 punaista, joita Pohjanmaan lisäksi tuotiin ainakin Tampereelta. Olosuhteet olivat erittäin huonot, minkä vuoksi kuolleisuus nousi suureksi. Menehtyneitä oli arvioiden mukaan yli 160, joista lähes kaikki kuolivat nälkään tai kulkutauteihin. Oulun vankileirille tuotiin kaupungin valtauksen yhteydessä saatujen vankien lisäksi punaisia myös kauempaa. Maaliskuun lopussa leirillä oli lähes 1 000 punaista sekä yli 100 aseistakieltäytyjää, jotka eivät suostuneet liittymään valkoiseen armeijaan. Venäläiset siirrettiin samaan aikaan Uudenkaarlepyyn ja Vaasan vankileireille, jonka jälkeen eri puolilla kaupunkia olleet punaiset koottiin Raatin kasarmeille. 33 punaisten puolella taistelutta venäläistä sai kuolemantuomion, mutta heistä teloitettiin ainoastaan kuusi. Vankien kuolleisuus jäi Oulun vankileirillä paljon Uuttakaarlepyytä ja Raahea pienemmäksi. Heikosta ruokahuollosta huolimatta Oulussa kuoli vain noin 50 vankia. Kokkolan vankileirillä oli enimmillään yli 1 000 vankia, joita oli tuotu myös muualta Suomesta. Kokkolassa kuoli ainakin 53 vankia, joista 47 teloitettiin. Pietarsaaren vankileiri toimi Alholmassa, josta noin 160 venäläistä siirrettiin Uudenkaarlepyyn vankileirille ja tilalle tuotiin 30 Kokkolassa vangittua punaista. Liikemies Hjalmar Linder mainitsi vankileirien olosuhteita käsitelleessä "Nog med blodbad!" -kijoituksessaan, että Pietarsaarenssa olisi toukokuun aikana kuollut nälkään ja tauteihin lähes 50 vankia. Väite ei kuitenkaan pidä paikkaansa, vaan hän sekoitti leirin ilmeisesti Raahen tai Uudenkaarlepyyn vankileiriin. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
29. tammikuuta valkoiset jatkoivat Kokkolaan, jossa venäläiset aluksi torjuivat hyökkäyksen ja ajoivat suojeluskuntalaiset pakosalle. Seuraavana päivänä käytyjen neuvottelujen jälkeen he kuitenkin antautuivat, kun valkoisille oli saapumassa lisäjoukkoja Vaasasta. Kokkolan valtauksen yhteydessä kaatui neljä suojeluskuntalaista ja neljä venäläistä. Vaikka punaiset eivät Kokkolassakaan osallistuneet sotatoimiin, vangittiin satoja punaisiksi luokiteltuja työväenjärjestöjen jäseniä, jotka sijoitettiin kaupunkiin perustetulle vankileirille. Suomen sisällissota
Sisällissodan jälkeen sen tapahtumiin liittyvät väkivaltaisuudet jatkuivat vielä usean vuoden ajan. Tutkija Marko Tikka on laskenut, että kesän 1918 ja vuoden 1921 lopun välillä Suomessa tapahtui noin 300 poliittiseksi luonnehdittavaa väkivallantekoa, joissa sai surmansa 226 ihmistä. Uhreista valtaosa eli 183 oli luettavissa sodan punaiseen osapuoleen. Suurinta osaa ei kuitenkaan voida pitää suunnitelmallisina, vaan tapahtumiin liittyi yleensä alkoholi ja ne saivat alkunsa esimerkiksi tansseissa tai iltamissa. Suoranaiseksi terrorismiksi voidaan luokitella muutamia entisten punakaartilaisten tekemiä murhia tai murhayrityksiä, joiden kohteena olivat yleensä suojeluskuntien jäsenet. Ne olivat pääosin yksityishenkilöiden organisoimia, eikä niitä voida kytkeä esimerkiksi vuonna 1919 perustettuun Suomen Kommunistiseen Puolueeseen. Epäonnistuneista tunnetuin on huhtikuussa 1920 tapahtunut Mannerheimin murhayritys Tampereella. Suomen sisällissota Etelä-Pohjanmaalla
"Suomen sotasurmat" -tietokannan mukaan Etelä-Pohjanmaalla teloitettiin sodan aikana 67 punaista. Tunnetuin teloituspaikka on Nurmossa sijaitseva Paukanevan suo, jossa ammuttiin maalis–huhtikuussa kymmeniä lähimaakunnissa vangittuja punakaartilaisia. Seinäjoelle siirretyt vangit kuljetettiin rautatieasemalta noin kolmen kilometrin päähän Paukanevalle, jossa heidät ammuttiin ja haudattiin joukkohautaan. Suurin yksittäinen teloitus tapahtui 6. huhtikuuta, jolloin suolla ammuttiin 14 Kokkolasta tuotua punakaartilaista. Paukanevan teloitusten uhreja oli ainakin 27, joiden ruumiit on myöhemmin siirretty joukkohaudasta muualle. Joidenkin tietojen mukaan jo heti sisällissodan jälkeen siirrettiin 20 vainajaa, joten teloitettujen todellinen määrä saattaa olla lähes 40. Raahen vankileiri
Raahen vankileiri oli yksi Suomen sisällissodan vankileireistä. Se toimi maalis-kesäkuussa 1918 Raahen Porvari- ja Kauppakoulun alueella. Yhteensä leirillä oli vangittuna 772 punakaartilaista, joista Suomen sotasurmat -tiedoston mukaan kuoli 139. Joidenkin lähteiden mukaan kuolleita olisi ollut yli 160. Wilhelm von Leeb
Loka-joulukuussa 1941 pohjoisen armeijaryhmän joukot epäonnistuivat valtaamaan Tihvinän ja kärsivät ensimmäisen merkittävän tappion Puna-armeijalle. Puna-armeijasta helposti saavutettujen voittojen rohkaisemana von Leeb toivoi voivansa suurilla joukkojen keskityksillä tuhota Tihvinän puolustuksen ja näin tuhota Leningradin puolustuksen. Neuvostoliittolaisen Olhavan rintaman joukot taistelivat kuitenkin huomattavasti menestyksekkäämmin kuin sodan alussa. Tappio aiheutti sen, että saksalaiset joutuivat sitomaan alueelle suuren määrän joukkojaan mikä heikensi – kenties ratkaisevasti – keskisen armeijaryhmän hyökkäystä kohti Moskovaa. Yli 30 prosenttia Wehrmachtin joukoista oli juuttunut Pripetin soille sodan kriittisimmillä hetkillä. Saksalaiset menettivät noin 45 000 miestä. Suomen sisällissodan nimet
Myöhemmin nimitystä on puolustettu sillä että punaisten voitto olisi tuhonnut Suomen itsenäisyyden ja maa olisi päätynyt osaksi Neuvostoliittoa. Joidenkin historiantutkijoiden mukaan viimeksi mainittu käsitys on kontrafaktista päättelyä, jossa mennyttä aikaa on yritetty arvioida sodan jälkeisen historian valossa, ja "jossittelua" mahdollisella mutta toteutumattomalla historialla. Useimmat historioitsijat arvioivat kuitenkin tämän kehityskulun todennäköiseksi. Sisäisen vallankumouksen ja liittymisen Neuvostoliittoon koki Ukraina 1918-19, mutta vasta jonkin verran 1918 sodan jälkeen. Joidenkin venäläissotilaiden motivaatio taisteluun Suomen alueesta oli lopulta alhainen, mutta myös taisteluvalmiutta oli: Leninin hallitus joutui pakottamaan Venäläisen punakaartin kenraali Jeremejevin lopettamaan omavaltaisen väliintulon, joka oli neuvosto-Venäjän ja Saksan solmiman Brest-Litovskin rauhansopimuksen vastainen. Suomen itsenäisyyden oli ensimmäisenä tunnustanut neuvosto-Venäjän bolsevikkihallitus, mikä oli ollut ratkaiseva edellytys muiden valtioiden tunnustuksille.
Vaikka sota myötävaikutti merkittävästi Suomen lopulliseen irrottautumiseen Venäjästä tässä yhteydessä ei aina huomioida, että saksalaisen kuninkaan valinta Suomen johtoon ja Vaasan senaatin Saksan kanssa tekemät sopimukset sitoivat Suomen Saksaan niin taloudellisesti, poliittisesti kuin sotilaallisestikin. Siten vuoden 1918 sota ei sinänsä varmistanut Suomen itsenäisyyttä. Tammikuuhun 1918 verrattuna toukokuussa 1918 maassa olleiden ulkomaisten joukkojen kansallisuus oli vain vaihtunut (ruotsalaisilmaus, yhden kirjaimen ero: "från ryska till tyska"). Vasta Saksan keisarikunnan tappio ensimmäisessä maailmansodassa ja Neuvosto-Venäjän heikkous todella vapauttivat Suomen suojelijoistaan. Saksan häviö ei kuitenkaan liittynyt enää mitenkään Suomessa keväällä 1918 käytyyn sotaan. Saksan häviön myötä oikeiston saksalaissuuntaus laantui. Suomen sisällissota
Suomen sisällissota käytiin Suomen senaatin eli hallituksen ja sitä vastaan kapinoineen Suomen kansanvaltuuskunnan johtamien joukkojen välillä 27. tammikuuta – 15. toukokuuta 1918. Senaatin asevoimina olivat valkoiset joukot ja kansanvaltuuskunnan joukkoina Suomen Punainen Kaarti eli punaiset. Saksan keisarikunnan armeija tuki valkoisia valtaamalla Helsingin, Lahden ja muita eteläsuomalaisia kaupunkeja. Neuvosto-Venäjä tuki punaisia lahjoittamalla heille aseita. Helsingin valtaus
Keskustassa punaiset eivät muodostaneet yhtenäistä puolustusrintamaa, vaan heillä oli vastarintapesäkkeitä, joita saksalaiset valtasivat yksi kerrallaan. Tämän vuoksi kaupungissa käytiinkin lähinnä sekavia katutaisteluja, joiden yhteydessä tuhottiin lukuisia yksittäisiä rakennuksia. Lujimpia punaisten pesäkkeitä oli muun muassa nykyisen Tilkan sotilassairaalan alueella ja Ilmalan mäellä, Kampissa sijainneella Turun kasarmilla, Ruotsalaisella teatterilla, Smolnassa, Helsingin työväentalolla sekä Vesilinnanmäellä. Hajanaisempaa vastarintaa oli myös muualla kaupungissa. Helsingissä tuhoutui useita rakennuksia, muun muassa Turun kasarmi nykyisen Lasipalatsin tienoilla sekä Pitkänsillan eteläpäässä sijainnut viinatehdas paloivat maan tasalle. Myös symbolisesti tärkeä Työväentalo syttyi tuleen saksalaisten tykkitulessa ja kärsi pahoja vaurioita. Taisteluiden jälkiä on edelleen nähtävissä ainakin Pitkänsillan rakenteissa sekä Tarkk’ampujankatu 3:n seinässä.
Saksalaisten nopeaan voittoon oli heidän miesylivoimansa ja paremman aseistuksensa lisäksi syynä myös ensimmäisen maailmansodan taisteluissa hankittu sotataito ja rintamakokemus. Osasyynä punaisten nopeaan tappioon oli myös Saksan ja Neuvosto-Venäjän sopimus, jonka mukaan Viaporin venäläiset joukot eivät saaneet tulla punaisten avuksi. Brest-Litovskin rauhansopimukseen sisältyneen Hangon sopimuksen mukaan venäläiset evakuoivat laivastonsa ja tekivät rannikkolinnakkeiden tykit toimintakelvottomiksi. Punaiset olivat ajatelleet Viaporia ja sen satoja tykkejä viimeiseksi turvakseen, joten niiden toimimattomuus oli heille suuri takaisku. Ilman Viaporin ja venäläisen laivaston neutraloimista Helsinkiä olisikin ollut mahdotonta vallata. Kansanvaltuuskunnan ja Venäjän neuvostohallituksen 1. maaliskuuta solmima valtiosopimus velvoitti venäläiset luovuttamaan kaikki Suomen linnoitukset suomalaisille punaisille, mutta Venäjän Itämeren-laivasto kieltäytyi luopumasta Viaporista niin kauan kuin sen oma evakuointi oli kesken. Ruoveden taistelut
Ruoveden taistelut olivat Suomen sisällissodan taisteluja, jotka käytiin helmi-maaliskuussa 1918 Ruoveden pitäjän Pekkalan, Jäminkipohja ja Pihlajalahden kylissä. punaisten tarkoituksena oli vallata Ruoveden kirkonkylä ja edetä valkoisten hallussa olleen pitäjän pohjoisosan kautta strategisesti tärkeälle Haapamäen risteysasemalle. Kaikki hyökkäykset onnistuttiin kuitenkin torjumaan ja Ruoveden rintamalinjat pysyivät paikoillaan aina maaliskuun puoliväliin saakka, jolloin valkoiset aloittivat oman suurhyökkäyksensä Tampereen valtaamiseksi. Tämän jälkeen punaiset jättivät Ruoveden 19. maaliskuuta mennessä ja vetäytyivat puolustamaan Tamperetta. Samalla paikkakunnalta pakeni sadoittain siviilejä, joiden joukossa oli punakaartilaisten perheenjäsenten lisäksi myös muuta maatyöväestöä. Kiivaimmat taistelut Ruovedellä käytiin kirkokylän kaakkoispuolella sijaitsevassa Väärinmajan kylässä, mutta ne lasketaan kuuluvaksi Vilppulan rintamaan, koska siellä punaiset yrittivät edetä itään kohti Vilppulaa ja Tampere–Haapamäki-rataa. Suomen sisällissodan terrori
Valkoinen terrori on valkoisten harjoittamaa terroria punakaartilaisia ja heitä tukeneita venäläisiä kohtaan. Siinä teloitettiin 7 000–10 000 henkilöä. Lisäksi osa vankileireillä olleista punaisista ja punakaartilaisista kadonneista joutui valkoisen terrorin uhreiksi. Kannaksen suurhyökkäys 1944
Suomalaisten tappiot Suomen sodissa 1939–45 menehtyneiden tietokannan mukaan 9.6–15.7.1944 olivat sekä Karjalan Kannaksella että muilla rintamalohkoilla (Laatokan Karjala, Rukajärvi): 8 173 kaatunutta, 2 135 haavoihinsa menehtynyttä, 2 595 kadonnutta ja myöhemmin kuolleiksi julistettua, 30 sotavankeudessa menehtynyttä. Yhteensä 12 932 sotatoimissa menehtynyttä suomalaista sotilasta. Arviolta 72% heistä Karjalan Kannaksella ja 27% Laatokan Karjalassa kyseisenä ajanjaksona. Kannaksen taisteluissa menehtyi siis noin 9 300 suomalaista. Suomalaisten kokonaistappiot (kaatuneet, haavoittuneet, kadonneet) rintamilla (Karjalan Kannas ja muut) oli kesäkuussa n. 24 700. Kaikkiaan suomalaisia sotilaita menehtyi kesäkuun 1. päivän ja syyskuun 5. päivän 1944 (jolloin aselepo astui voimaan) välisenä aikana sotatoimissa 16 568. Jatkosodan ensimmäisenä vuotena 1941 sotatoimissa menehtyneitä oli selvästi enemmän: 25 518. Mihinkään edellä mainittuihin lukemiin kuolleista suomalaissotilaista eivät sisälly muun kuin vihollistoiminnan vuoksi menehtyneet. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksalaisten edetessä kohti Helsinkiä punaiset yrittivät käydä heidän kanssaan neuvotteluja Ruotsin edustuston sotilasasiamiehen kapteeni Sigurd af Ekströmin välityksellä. Hän matkusti 8. huhtikuuta junalla tapaamaan saksalaisia, mutta sai vastaansa laukauksia, kun veturista nousseen savun seasta ei havaittu sen nokalla liehuvia Ruotsin lippuja. Vuorokautta myöhemmin saksalaiset valtasivat Inkoon ilman taisteluja, mutta Kirkkonummella käytiin samana päivänä lyhyt yhteenotto. Punaiset perääntyivät nopeasti ja asettuivat Espoon Leppävaarassa sijainneisiin Krepost Sveaborgin eli Helsingin maa- ja merilinnoituksen asemiin, joiden etumaastoon saksalaisten kärkijoukko saapui varhain 11. huhtikuuta. Saksalaiset ottivat haltuunsa punaisten hylkäämät linnoitteet Turuntien eteläpuolella Kilossa, minkä jälkeen Ekströmin välittämät antautumisneuvottelut alkoivat uudelleen. Von der Goltz keskusteli Leppävaarassa kahden punaisten johtohenkilön kanssa heidän mukanaan saapuneen naistulkin välityksellä. Punaiset päättivät kuitenkin ryhtyä vastarintaan eivätkä antautuneet määräaikaan mennessä, joten saksalaiset hyökkäsivät hieman kello 16 jälkeen. Punaiset jättivät asemansa nopeasti ja vetäytyivät Huopalahteen, minkä jälkeen saksalaisilla oli tie avoinna Haagaan ja Vähä-Huopalahteen saakka. Ruskeasuon ja Ilmalan alueilla saksalaiset kohtasivat jälleen maalinnoituksen asemiin linnoittautuneita punaisia, minkä vuoksi eteneminen keskeytettiin yön ajaksi. Saksalaisten saapumisen jälkeen Espoosta lähti noin 10 000 punapakolaisen joukko kohti itää. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Karjalan rintama oli Hämeen rintaman ohella sisällissodan merkittävin näyttämö, jossa myös miestappiot olivat suuria. Sen taisteluissa kaatui noin 1 300 valkoista, 1 100 punaista ja 500 venäläistä eli 34 prosenttia sodan kaikista kaatuneista. Ruoveden taistelut
Ruovedellä 13. helmikuuta tehtyyn hyökkäykseen koottiin vapaaehtoisia myös Suomessa vielä olleista venäläisistä joukko-osastoista sekä Itämeren laivaston aluksista. Venäläisiä oli mukana yhteensä 500–600, joista tunnetaan erityisesti taistelulaivoilta "Poltava" ja "Respublika" sekä telakalla olleelta hävittäjä "Orfeilta" koottu noin 250–350 anarkistimatruusin osasto eli ”Musta kaarti”. Turun kautta Tampereelle saapuneet matruusit olivat matkalla takaisin Venäjälle, mutta osallistuivat ennen paluutaan Pekkalan taisteluun vänrikki G. A. Stolbovin johtaman venäläisen pataljoonan mukana yhdessä 100 punakaartilaisen kanssa. Valkoisilta taisteluun osallistui 540 Paul Walleniuksen johtamaa suojeluskuntalaista. Anarkistit hyökkäsivät mustin lipuin ja pääkallotunnuksin varustautuneina kohti Pekkalan kartanoa ja onnistuivat pääsemään aivan sen tuntumaan. Osa valkoisista pakeni jo jään yli Paloveden toiselle puolelle ja Hämeen ryhmän komentaja eversti Martin Wetzer antoi perääntymiskäskyn. Matti Laurilan johtamat Lapuan suojeluskuntalaiset saivat lopulta pysäytettyä hyökkäyksen, kun maasodankäyntiin tottumattomat matruusit joutuivat peltoaukeaa ylittäessään konekiväärituleen kärsien raskaita tappioita. Taistelussa kaatui yksitoista venäläistä ja haavoittui ainakin 30, loppujen vetäytyessä taistelukentältä illalla pimeän tultua. Pekkalan taistelu jäi anarkistimatruusien ainoaksi taisteluksi Suomen sisällissodassa, heidän palattuaan jo Venäjälle kahden päivän kuluttua. Muut venäläiset puolestaan siirtyivät vänrikki Stolbovin johdolla Kuruun. Valkoisten puolella sisällissotaan osallistuneen sotahistorioitsija J. O. Hannulan mukaan taistelua oli seuraamassa myös Venäjän ulkoasiainkomissariatin kirjeenvaihtajana toiminut everstiluutantti Poznanski. Suomen sisällissota
Poliittisesti hyvin vaikutusvaltaisten punakaartien jyrkimmässä siivessä (esimerkiksi suomalaisbolševikit) oli vallalla myönteisempi suhtautuminen neuvosto-Venäjään liittymisen suhteen. Näiden vasemmistoryhmien välinen valtataistelu jäi toteutumatta punaisen Suomen tappion vuoksi. Suomen sisällissota Lapissa
Valkoisten puolella kaatui sisällissodan aikana yhteensä 102 lappilaista, joista noin puolet Pohjois-Suomen taisteluissa. Vajaat 1 000 valkoista lähti Lapin sotatoimien tauottua taistelemaan Etelä-Suomen rintamille. Suojeluskuntalaisten lisäksi mukana oli myös kutsuntojen kautta tulleita asevelvollisia. Heistä noin 50 kaatui Satakunnan ja Hämeen rintamilla. Suomen sisällissodan vankileirit
Vankien olosuhteet heikkenivät nopeasti ruokavarantojen loputtua toukokuussa. Seurauksena oli tuhansien punavankien kuolema aliravitsemuksen ja kulkutautien, kuten isorokon ja espanjantaudin seurauksena. Kesäkuussa kuoli 2 900, heinäkuussa 5 000, elokuussa 2 200 ja syyskuussa 1 000. Tammisaaren vankileirillä kuolleisuus oli 34 %, kun muilla leireillä se oli 5 - 20 %. Kaikkiaan punavankeja kuoli noin 11 000 – 12 000. Kuolleet haudattiin yleensä joukkohautoihin leirien lähelle, muita joitakin vainaja annettiin myös omaisille haudattaviksi kotiseuduilleen. Talvisodan ilmatorjunta
Kenttäarmeijan osalta arvioita vihollisen ilmavoimien aiheuttamista tappioista ei ole esitetty, mutta puna-armeijan ilmavoimien keskittyessä helmi- ja maaliskuussa maataisteluiden tukemiseen on selvää, että tappioitakin on suomalaisjoukoille syntynyt. Ilmatorjunnan osuutta tappioiden vähentämisessä on myös näiltä osin mahdotonta arvioida. Vuoden 1917 yleislakko
Punakaartit järjestäytyivät lakon aikana suojeluskuntia nopeammin etenkin Etelä-Suomessa, alueella, joka tuli sisällissodassa punaisten hallintaan. Lakon lopulla punakaarteja oli yli 300 ja niissä oli noin 50 000 henkilöä. Niiden kautta työväenliike oli lakon aikana käytännössä vallassa eteläisimmässä Suomessa, mukaan lukien Helsingissä. Punakaarteilla ja suojeluskunnilla oli lakon aikana yhteenottoja ja lakossa kuoli yli 20 henkilöä. Punakaartien vastapainoksi perustettiin suojeluskuntia, mutta lähinnä Karjalaan, Pohjanmaalle, Satakuntaan ja Savoon eli alueelle, joka tuli sisällissodassa valkoisten hallintaan. Hämeessä, Lounais-Suomessa ja Uudellamaalla suojeluskuntien toiminta taas tukahtui selvästi lakon aikana. Venäjän sisällissota
Sisällissodan jälkeen Neuvosto-Venäjä oli taloudellisesti raunioina. Vuosien 1920 ja 1921 kadot ja niistä johtunut nälänhätä vain pahensivat tilannetta. Sisällissodassa oli kuollut yhdeksän miljoonaa ihmistä kommunistien lähes verettömän lokakuun vallankumouksen jälkeen. Miljoonia muita kuoli vielä nälkään. Miljoona ihmistä pakeni maasta eri reittejä pitkin paetakseen sotaa, puutetta ja uuden järjestelmän vaatimuksia ja tuomioita. Suurin osa paenneista, kuten kenraali Wrangel, edustivat vanhaa yläluokkaa. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksalaisia vastaan käydyissä taisteluissa kaatui noin 1 500 punaista, mutta osa on todellisuudessa teloitettuja. Heidän tiedetään teloittaneen noin 100 punaista. Saksalaisilla oli määräys luovuttaa vangit suomalaisille oikeuslaitoksen tuomittaviksi, kun taas valkoiset usein ampuivat vankinsa välittömästi. Kurinalaisen saksalaisen sotaväen tiedettiin yleisestikin kohtelevan vankeja inhimillisemmin, joten punaiset antautuivat mieluummin heille. Suomen sisällissota
Suurimmat vankileirit olivat (suluissa suurin vankiluku kesän 1918 aikana): Suomenlinna (13 300 vankia), Hämeenlinna (11 500 vankia), Lahti (10 900 vankia), Viipuri (10 350 vankia), Tammisaari (8 700 vankia), Riihimäki (8 500 vankia) ja Tampere (7 700 vankia). Eduskunta sääti 29. toukokuuta 1918 lain valtiorikosoikeuksista, joiden tehtäväksi annettiin punavankien tutkinta ja tuomitseminen. Järjestelmä ei täyttänyt kaikilta osiltaan puolueettoman lainkäytön vaatimuksia, vaan oli osa sodan voittajan ”repressiojärjestelmää”. Lisäksi 20. kesäkuuta 1918 säädettiin laki ehdollisen vankeustuomion käyttömahdollisuudesta punavankien suhteen. Työhön valjastettiin lähes koko Suomen tuolloinen tuomarikunta. Tutkintaprosessi oli hidas ja raskas, ja lisäksi oikeudet pääsivät aloittamaan toimintansa vasta 18. kesäkuuta. Siinä vaiheessa Suomen senaatilla oli vankileireissä käsissään jo täysimittainen katastrofi.