Milloin Charles Augereau tuli herttua?
Pierre Augereau
19. maaliskuuta 1808 Augereau sai Castiglionen herttuan kunnia-arvon (ei siis oikea läänitys) 1796 voittonsa johdosta. Augereau nai "Adélaïde Josephine Bourlon de Chavange"n (1789–1869) ja herttuan arvo periytyi suvussa aina sen sammumiseen 1915 saakka. Augereau ei saanut vaimonsa kanssa lapsia, vaan aatelisarvo siirtyi vaimon mukana, tämän naitua myöhemmin "Camille de Sainte-Aldegonde"n (1787–1853), näiden tyttärelle "Valentine de Sainte-Aldegonde"lle (1820–1891).
Charles Perrault
Perrault oli yksi 1600-luvun suurista kirjailijoista, ja vuonna 1671 hänet nimitettiin Ranskan akatemian jäseneksi.. Hän kertoi vanhat kansanomaiset satuaiheet omalla elävällä tyylillään huvittaakseen kuuluisaa Ludvig XIV:n hovia. Näin kansansaduista tuli hienoston suosimaa kaunokirjallisuutta. Hänen satujaan luetaan vieläkin lapsille ympäri maailmaa. Osa siihen kuuluvista saduista kuitenkin tunnetaan myös muiden kirjoittajien kuten Grimmin veljesten versioina sekä Walt Disneyn piirroselokuvina, jotka enemmän tai vähemmän poikkeavat Perrault'n saduista. Satujen lisäksi hän kirjoitti myös uskonnollisia tekstejä. Hän tuli tunnetuksi myös antiikin kirjallisuuden ihailijoiden kanssa käymästään kiistasta, jossa hän väitti oman aikansa kirjallisuutta yhtä arvokkaaksi kuin antiikin kirjallisuutta. Armand Emmanuel du Plessis de Richelieu
1816 Richelieu nimitettiin Ranskan akatemiaan ("L’Académie française"). Hän toimi kahdesti Ranskan pääministerinä: 26. syyskuuta 1815 – 29. joulukuuta 1818 sekä 20. helmikuuta 1820 – 14. joulukuuta 1821. Charles Hardinge
Charles Hardinge oli vuosina 1844–1848 Intian kenraalikuvernöörinä toimineen Henry Hardingen pojanpoika. Hardinge aloitti diplomaattiuransa 1880 ja toimi 1903–1904 ulkoministeriön apulaisalivaltiosihteerinä, 1904–1906 suurlähettiläänä Pietarissa ja 1906–1910 ulkoministeriön vakinaisena alivaltiosihteerinä. Hänen katsottiin vaikuttaneen Englannin ja Venäjän ententesopimuksen syntyyn vuonna 1907. Vuonna 1910 hänet korotettiin Hardinge of Penshurstin paroniksi ja nimitettiin Intian varakuninkaaksi. Varakuninkaana Hardinge peruutti George Curzonin kaudella suoritetun epäsuositun Bengalin jakamisen ja ilmoitti joulukuussa 1911 kuningas Yrjö V:n vierailun yhteydessä pääkaupungin siirtämisestä Kalkutasta Delhiin. Hänen hallintokautensa alkuvuosia leimasi poliittinen levottomuus ja väkivaltaisuus. Saapuessaan 22. joulukuuta 1912 virallisesti Delhiin hän joutui pommiattentaatin kohteeksi ja haavoittui vakavasti. Ludvig XIX
Kaarle X:n luopuessa kruunusta Heinäkuun vallankumouksen seurauksena 2. elokuuta 1830 Angoulêmesta tuli teknisesti Ranskan kuningas nimellä Ludvig XIX. Hän kuitenkin luopui vaateistaan kruunuun jo kahdenkymmenen minuutin kuluttua, mikä mainitaan joskus historian lyhimpänä hallitsijakautena. Hän vietti lopun ikänsä maanpaossa. Kaarle X:n kuoltua vuonna 1836 Ludvig julistautui uudelleen lailliseksi kuninkaaksi, mutta osa Ranskan legitimisteistä asettui kannattamaan kruununtavoittelijaksi hänen veljenpoikaansa Chambordin kreiviä. He molemmat asuivat vuodesta 1838 Itävallan Görzissä kansleri Klemens von Metternichin suojeluksessa. Arthur (Walesin prinssi)
Ei tiedetä oliko Arthur läheinen sisarustensa kanssa, heidän reaktioitaan hänen kuolemaansa ei ole dokumentoitu. Margareeta Tudor nimesi myöhemmin yhden lyhyen aikaa eläneen poikansa, Rothesayn herttuan, veljensä Arthurin mukaan vuonna 1509, aikaan jolloin heidän isänsä kuoli ja nuorempi veli Henrik nousi valtaan Arthurin kuoleman jälkeen. Arthurin suhteesta veljeensä ei tiedetä ja voi olla etteivät he tunteneet toisiaan hyvin, sillä Arthur oli jo lähetetty Ludlow'n linnaan, kun nuori Henrik VIII oli viisivuotias. Baudouin I
Kuningas Baudouin kuoli vuonna 1993 sydänkohtaukseen lomallaan perheen kesäasunnolla Espanjan Motrilissa. Hänen nuorempi veljensä Albert nousi kuninkaaksi 9. elokuuta 1993 Albert II:na. Baudouin I:n hautajaisista muodostui maailman monarkkien ja valtionpäämiesten suurtapahtuma. Syvästi uskonnollinen kuningatar Fabiola oli toivonut tilaisuudesta kunnian ja toivon messua. Hän näytti itse esimerkkiä pukeutumalla katolilaisten monarkkien suruväriin, valkoiseen. Huguette Tourangeau
Metropolitan-oopperassa Tourangeau esiintyi ensimmäistä kertaa 28. marraskuuta 1973 Nicklaussen roolissa "Hoffmannin kertomuksissa". Lisäksi hän on esiintynyt muun muassa Sydneyn oopperatalossa "Carmenin" nimiroolissa ja tulkinnut kevyttäkin oopperaa. Vuonna 1977 Tourangeausta tehtiin ensimmäinen Kanadan musiikkineuvoston vuoden taiteilijapalkinnon saaja. Heinäkuussa 1997 hänet nimitettiin Kanadan ritarikunnan jäseneksi. Hänen miehensä Barry Thompson johti Vancouverin oopperaa ja Edmontonin oopperayhdistystä. Geraud Duroc
Tuileriesin palatsin hallitsijana ollessaan hän vastasi Napoleonin turvallisuudesta sekä sotaretkillä että Ranskassa. Austerlitzin taistelun jälkeen hän osallistui tärkeisiin neuvotteluihin Preussin Fredrik Vilhelm III:n kanssa, Saksissa (joulukuussa 1806), eräiden osavaltioiden liittymiseksi Reinin liittoon sekä Znojmon rauhassa heinäkuussa 1809.
Vuonna 1808 hänet nimitettiin Friulin herttuaksi. Napoleonin Venäjän-sotaretken jälkeen hänet nimitettiin senaattoriksi 1813. Duroc haavoittui kuolettavasti Bautzenin taistelussa Saksissa toukokuun 20.-21. päivänä 1813 ja hän kuoli taistelukentän läheisessä maatalossa 23.5. Napoleon osti maatilan ja pystytti sinne muistomerkin hänen kunniakseen. Hänet haudattiin sittemmin Hôtel des Invalidesiin Pariisissa vuonna 1847. Maria Teresia (Ranskan kuningatar)
Maria Teresia oli kuitenkin salaa vakuuttunut, että hänen puolisonsa olisi Ranskan Ludvig XIV, joka oli myös hänen serkkunsa suvun saksalaisesta haarasta, mutta hovin vihollinen. Ranska ja Espanja olivat olleet sodassa vuodesta 1635 alkaen. Espanjalaiset hyväksyivät 7. marraskuuta 1659 ns. Pyreneiden sopimuksen allekirjoittamisen. Sopimuksella määrättiin tarkoin Ranskan ja Espanjan välinen raja Pyreneillä. Ludvig XIV hyväksyi sopimuksen pykälien noudattamisen, jopa sen, missä hänen odotettiin avioituvan infanta Maria Teresian kanssa. Avioliiton oli tarkoitus lähentää rauhansopimuksen osapuolia toisiinsa.
Vihkiminen tapahtui 9. kesäkuuta 1660 Saint-Jean-de-Luzissa. Puolisot tunsivat toisensa vasta kolmen päivän ajalta, eikä Maria Teresia puhunut sanaakaan ranskaa. Hän toi kuitenkin Ranskaan suklaata ja ensimmäisen appelsiinin. Vaikka hän oppikin hallitsemaan hyvin ranskan kieltä, hän ei selvästikään ollut maailmannainen ja niinpä julkiset esiintymiset olivat vain tilaisuuksia, joissa hänen kömpelyytensä tuli näkyviin.
Ludvig XIV vetäytyi pian puolisonsa viereltä ja palasi seurustelemaan lukuisten suosikkiensa kanssa. Pari sai kuitenkin 6 lasta, mutta vain yksi jäi eloon, Ludvig, jonka pojasta tuli Espanjan Filip V. Charles Michael Jarrell
Charles Michael Jarrell (s. 15. toukokuuta 1940) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Lafayetten hiippakuntaan 3. kesäkuuta 1967 ja nimitettiin Houma-Thibodaux'n hiippakunnan piispaksi 29. joulukuuta 1992. Piispaksi vihkiminen seurasi 4. maaliskuuta 1993. Pääkonsekraattorina toimi Francis Bible Schulte, jota avustivat Warren Louis Boudreaux ja Gerard Louis Frey. Suorat kapetingit
Filip II Augustus (hallitsi 1180-1223) ei ollut arvonimeltään enää vain frankkien kuningas ("Roi des Francs") vaan Ranskan kuningas ("Roi de France"). Tämä kehitys alkoi jo edellisten hallitsijoiden Ludvig VI:n ja Ludvig VII:n aikana, mutta Filip II otti tittelin virallisesti käyttöön.
Ludvig IX:n (h. 1226-1270), lisänimeltään Pyhä, hallintokausi kesti erityisen pitkään. Jälkipolville hänen maineensa pääpiirre on ollut uskonnollisuus, kuten hänen lisänimensäkin osoittaa ja hän on ainoa pyhimykseksi julistettu ranskalainen hallitsija. Hänen aikanaan hallinnossa kehittyivät eriytyneiden talous- ja oikeusosastojen esimuodot ja kruunun virkamiesten toimenkuvaa selkeytettiin. Toisaalta hänen aikanaan tiukentunut katolinen hegemonia tarkoitti muun muassa vähemmistöjen aseman heikkenemistä ja erityisesti naisten toiminta yhteiskunnassa pyrittiin asettamaan katolisen kirkon sanelemaan muottiin, minkä seurauksena esimerkiksi ylhäisönaisten poliittinen vaikutus kutistui. Maria Tudor (Ranskan kuningatar)
Maria oli ollut onneton avioliitossaan Ludvigin kanssa, sillä hän lienee jo ollut rakastunut Suffolkin ensimmäiseen herttuaan Charles Brandoniin. Tammikuun 1515 lopulla Henrik VIII lähetti herttuan Ranskaan hakemaan Maryä takaisin Englantiin. Pariskunta avioitui salaa 3. maaliskuuta. Periaatteessa avioliitto oli maanpetos, sillä Brandon oli nainut kuninkaallisen prinsessan ilman kuninkaan suostumusta. Henrik VIII vihastui, ja hänen neuvostonsa oli sitä mieltä, että Brandon pitäisi vangita tai teloittaa. Koska kardinaali Wolsey puuttui tilanteeseen ja Henrik oli kiintynyt sekä sisareensa että Brandoniin, pariskuntaa rangaistiin vain raskailla sakoilla. Heidät vihittiin virallisesti 13. maaliskuuta 1515 Greenwichin palatsissa. Louis Kébreau
Louis Kébreau (s. 8. marraskuuta 1938) on haitilainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänestä tuli salesiaanien jäsen 1963, ja hänet vihittiin papiksi 1974. Hän sai 1986 nimitykset Port-au-Princen arkkihiippakunnan vihkipiispaksi ja Selendetan titulaaripiispaksi. Piispaksi vihkiminen seurasi 1987. Pääkonsekraattorina toimi Bernardin Gantin, jota avustivat François-Wolff Ligondé ja Léonard Pétion Laroche. Charlotte (Luxemburg)
Marie-Adélaïden valtakauden jälkeen monet luxemburgilaiset olivat pettyneitä monarkiaan. Niinpä pian Charlotten valtaannousun jälkeen järjestettiin kansanäänestys monarkiasta luopumisesta. Charlotte onnistui kuitenkin muuttamaan kansan mielipiteen, ja sai 28. syyskuuta 1919 pidetyssä kansanäänestyksessä monarkian poistamisesta 77,8 % hyväksytyistä äänistä. Uudessa perustuslaissa suurherttuan asema valtionpäämiehenä säilytettiin, mutta hänen valtaoikeuksiaan kavennettiin. Pierre Augereau
18. huhtikuuta 1814 Augereau antoi joukkoineen julkilausuman, jossa he kertoivat ottaneensa käyttöön bourbonien valkoisen kokardin, ja leimasivat myös Napoleonin tyranniksi. Ludvig XV
Kesäkuussa 1722 nuori kuningas ja hovi palasivat Versaillesiin, missä se pysyi hänen hallituskautensa loppuun saakka. Saman vuoden 1722 elokuussa Ludvig XV konfirmoitiin. Näihin aikoihin Velleroyin herttua erotettiin tehtävästään ja kuninkaan kasvatus uskottiin Charos'in herttuan vastuulle. Hänen tehtävänään oli eritoten johdattaa kuningas finanssien ja sotilaallisen strategian hallitsemiseen.
Pariisin parlamentti julisti Ludvig XV:n täysi-ikäiseksi 15. helmikuuta 1723. Hallitsijan täysi-ikäisyysikä perustui Kaarle V:n vuonna 1374 antamaan asetukseen. Reimsin katedraalissa 25. lokakuuta 1722 Ludvig XV voideltiin ja kruunattiin Ranskan kuninkaaksi. Tämä oli sijaishallituksen loppu, mutta Orleansin herttua pysyi valtakunnan tärkeimpänä henkilönä heti kuninkaan jälkeen. Näin herttualle jäi paljolti kuningaskunnan hallitusasioiden hoitaminen. Pääministerin tehtävässä jatkoi kardinaali Dubois, joka kuitenkin kuoli elokuussa 1723. Tällöin Orleansin herttua otti tehtävän hoitaakseen. Herttua kuitenkin kuoli saman vuoden joulukuussa. Tässä tilanteessa nuori kuningas kuunteli de Fleuryn neuvoja ja nimitti sukulaisensa, Bourbonin herttuan ja Condén prinssin pääministeriksi. Madame de Pompadour
Vuonna 1744 Madame otti virallisen asumuseron aviomiehestään Charles Le Normant d`Etiollesista. Aviomiehestä tuli myöhemmin liiketoimillaan erittäin varakas. Tytär Alexandrine, joka oli vuoden vanha sijoitettiin toistaiseksi imettäjälle. Isä Charles Poisson aateloitiin, mutta hän ei suostunut ottamaan itselleen aatelisnimeä, vaan oli Poisson lopunikäänsä. Nyt rakastunut Ludvig XV vetäytyi madame Pompadourin kanssa metsästyslinnaansa Choissyyn. Hän pyysi rakastajatartaan pyytämään linnaan ystäviään ja siellä vieraili ainakin Voltaire, joka nimitettiin Ranskan viralliseksi historioitsijaksi. Lucien Charles Gilbert Daloz
Lucien Charles Gilbert Daloz (9. lokakuuta 1930 Syam – 31. heinäkuuta 2012) oli ranskalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1955 ja nimitettiin Langresin hiippakunnan johtoon 5. elokuuta 1975. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Claude-Constant-Marie Flusin, jota avustivat Alfred-Joseph Atton ja Gilbert-Antoine Duchêne. Louis-Nicolas Clérambault
Muusikon pojaksi syntynyt Clérambault oppi jo nuorena soittamaan viulua ja cembaloa. Hän opiskeli urkujensoittoa André Raisonin ja säveltämistä Jean-Baptiste Moreaun johdolla. Hänestä tuli Grands-Augustins-kirkon urkuri ja kuningas Ludvig XIV:n toisen vaimon, markiisitar Françoise d’Aubigné de Maintenonin hovimuusikko. Kuninkaan ja Guillaume-Gabriel Niversin kuoltua hän otti Niversin paikan Saint-Sulpicen kirkon urkurina. Hänestä tuli myös Saint-Cyrin tyttökoulun musiikinopettaja. Koulutyössään hän kehitti niin sanotun ranskalaisen kantaatin ja nousi tyylilajin mestariksi. Vuonna 1719 hänestä tuli Grands-Jacobins-kirkon urkuri opettajansa André Raisonin jälkeen. Marie Antoinette
Kuningas Ludvig XV kuoltua 10. toukokuuta 1774 Marie Antoinettesta tuli Ranskan ja Navarran kuningatar. Hänen käytöksensä ei kuitenkaan muuttunut merkittävästi. Kesällä 1775 lähtivät liikkeelle ensimmäiset kuningattaresta laaditut pilkkalaulut ja pamfletit. Ilkeyksien alkuunpanijana toimi hänen toinen lankonsa Provincen kreivi, joka tavoitteli Ranskan kruunua, ja käytti kaikki keinot pitääkseen kuningasparin etäällä toisistaan. Marie Antoinette vaati virkavaltaa puuttumaan hänestä levitettyihin perättömiin huhuihin julkisilla paikoilla. Henrik I (Ranska)
Henrik oli frankkien kuninkaan Robert II Hurskaan ja tämän kolmannen puolison Constance Arlesilaisen toinen poika. Hänen vanhempi veljensä Hugo Magnus kuoli kapinoidessaan isäänsä vastaan vuonna 1025. Jo perinteeksi muodostuneen tavan mukaan Hugo oli voideltu kuninkaaksi isänsä vielä eläessä vuonna 1017. Myös Henrik I kruunattiin kuninkaaksi Robert II:n vielä eläessä vuonna 1027, ja hän ryhtyi hallitsemaan isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1031. Pierre Augereau
Juro jakobiini Augereau liittyi kansalliskaartiin, jossa hänestä tuli kersantti. 
Augereau otti kapteenina ja myöhemmin everstiluutnanttina osaa Chouannerie-kapinan kukistamiseen Bretagnessa. Tämän jälkeen Augereau liittyi Pyreneiden armeijaan (), jossa hän nousi pian, 23. joulukuuta 1793 kenraalimajuria vastaavaan arvoon (). Augereaun johtama divisioona saavutti kuitenkin todellista menestystä vasta siirryttyään osaksi Italian armeijaa (). Huguette Tourangeau
Marie Jeannine Huguette Tourangeau (12. elokuuta 1938 Montreal – 21. huhtikuuta 2018) oli kanadalainen oopperalaulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hän valmistui pedagogiikassa sekä pianonsoitossa Marguerite–Bourgeoys-opistosta ja pääsi vuonna 1958 CMM:iin, jossa hänen opettajiinsa kuului Ruzena Herlinger. Hän debytoi vuonna 1964 Mercèdèsin roolissa Georges Bizet'n oopperassa "Carmen" Zubin Mehtan johtamassa esityksessä. Vuonna 1964 hän esiintyi Cherubinon roolissa Wolfgang Amadeus Mozartin "Figaron häissä" Richard Bonyngen johdolla Stratfordin festivaalilla. Charles Ferdinand (Berryn herttua)
Berryn herttuan ainoa poika, Bourdeaux’n herttua syntyi hänen kuolemansa jälkeen. Kaarle X (Ranska)
Kaarle asui edelleen Edinburghissa kun Ranskan monarkia palautettiin 1814 ja valtaistuimelle nousi hänen veljensä Ludvig XVIII:nä. Veljesten välit eivät olleet erityisen läheiset, sillä Kaarle piti Ludvig XVIII:tä petollisena ja uskonnottomana. Ludvig XVIII:n hallitsijakaudella Kaarle johti äärirojalistista opposiota, joka pääsi valtaan Kaarlen pojan, Berryn herttuan murhan jälkeen. Kaarle ei koskaan henkisesti toipunut tästä murhasta. Kaarlesta tuli kuningas 67-vuotiaana 1824, veljensä kuoleman jälkeen. Hänen kruunajaisissaan esitettiin viimeistä kertaa ikivanha Reimsin arkkipiispan suorittama seremonia, jota kumpikaan muista 1800-luvun kuninkaista ei käyttänyt (Kaarlen ohella 1800-luvun Ranskan monarkeista vain Napoleon I kruunattiin). Normannit
1000-luvulle tultaessa normannihovi oli ilmeisen pitkälle unohtanut myös skandinaaviset tavat, joskin Vilhelm Valloittajan (1028–1087) vaiheita kuvaavassa Bayeux'n seinävaatteessa normanneilla esiintyy vielä viikinkityyppiseksi sanottu hiusmuoti. Normandia säilyi melko itsenäisenä aina siihen saakka, kunnes Ranskan kuningas Filip II Augustus (1165–1223) valloitti herttuakunnan vuonna 1204. Normanniherttuat kuitenkin vannoivat aina nimellistä uskollisuutta Ranskan kuninkaalle. Lars Hordeel
Hänet nimitettiin Ylä-Satakunnan voudiksi vuonna 1572 ja asettui asumaan Liuksialan kuninkaankartanoon Kangasalle. Toimittuaan vain muutaman vuoden virassaan Juhana III aateloi hänet 3.10.1576. Syynä aatelointiin saattoi olla avioliitto, jonka hän solmi Vääksyn kartanossa asuneen Kaarina Hannuntyttären (eli Karin Hansintytär) kanssa vuonna 1572. Hänen voutikuntansa laajennettiin vuonna 1579 Ala-Satakunnalla, mutta nämä tehtävät hän jätti tultuaan nimitetyksi Turun linnanvoudiksi jo vuonna 1580. Tämä oli mahdollista, sillä hänen vaimonsa Kaarinan ja kuningas Juhanan poika Julius Gyllenhielm tuli sinä vuonna Turun linnan käskynhaltijaksi. Julius oli siten Larsin poikapuoli ja samalla kuninkaan poika. Charles Cousin-Montauban
Charles Guillaume Marie Apollinaire Antoine Cousin-Montauban, Palikaon kreivi (24. kesäkuuta 1796 Pariisi – 8. tammikuuta 1878 Versailles) oli ranskalainen kenraali, joka toimi Ranskan toisen keisarikunnan viimeisenä pääministerinä Ranskan–Saksan sodan aikana elo–syyskuussa 1870. Adolfo Suárez
Siirtymävaiheen ja kriisien päätyttyä Suárez ei enää menestynyt päivänpoliitikkona ja erosi pääministerin tehtävästä 25. tammikuuta 1981. Kiitoksena väistyvälle pääministerille kuningas Juan Carlos antoi hänelle Espanjan historian ensimmäisen Suárezin herttuan arvon. Hercule
Hercule oli nuorin Honoré I (1522–1581) ja Isabella Grimaldin neljästä pojasta. Hänen vanhimmasta veljestään Kaarle II:sta tuli Monacon herra isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1581. Herculeksen kaksi vanhempaa veljeä Francois (1557–1586) ja Horace (1558–1559) kuolivat lapsena. Kaarle II kuoli 34-vuotiaana, ja valtaan nousi 27-vuotias Hercule. Margareeta Itävaltalainen
1482 Maksimilian ja Ranskan kuningas Ludvig XI allekirjoittivat Arrasin sopimuksen, jossa Margareetan isä lupasi antaa Margareetan puolisoksi Ludvigin pojalle Kaarlelle. Kihlaus tapahtui 1483. Margareeta, Franche-Comte ja Artois myötäjäisinään, siirrettiin Ranskan kunigas Ludvig XI:n holhoukseen. Ludvig kuitenkin kuoli pian tämän jälkeen. Margareeta koulutettiin Ranskan kuninkaallisessa hovissa ja valmisteltiin hänen tulevaan rooliinsa Ranskan kuningattarena. Hänet kasvatti fille de francena (Ranskan tyttärenä) Madame de Segré sulhasensa sisaren ja sijaishallitsijan Ranskan Annen valvonnassa. Useat muutkin ranskalaiset aateliset saivat kasvatuksensa Annen seurannan alla, kuten esimerkiksi Louise Savoijilainen, jonka kanssa Margareeta tulisi myöhemmin neuvottelemaan rauhan. Pierre Chatelus
Pierre Chatelus (27. marraskuuta 1854 Saint-Romain-le-Puy – 25. helmikuuta 1943) oli ranskalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 15. kesäkuuta 1878 ja nimitettiin Neversin hiippakunnan johtoon 13. huhtikuuta 1910. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Pierre-Hector Coullié, jota avustivat Pierre Dadolle ja Louis-Jean Dechelette. Chatelus asetettiin virkaansa 7. heinäkuuta. Albert II (Monaco)
Ruhtinas Albert II ("Albert Alexandre Louis Pierre Grimaldi"; s. 14. maaliskuuta 1958 Monaco) on Monacon ruhtinas ("Prince de Monaco") 6. huhtikuuta 2005 alkaen. Hän on edellisen ruhtinaan Rainier III:n ja hänen vaimonsa Grace Kellyn toinen lapsi ja ainoa poika. Hänestä tuli ruhtinas isänsä kuoltua. Hän kihlautui eteläafrikkalaisen uimarin Charlene Wittstockin kanssa kesäkuussa 2010. Heidät 1. heinäkuuta. Kirkollinen hääseremonia oli lauantaina 2. heinäkuuta 2011. Elisabeth Charlotte (Orléansin herttuatar)
Vuonna 1671 Elisabeth Charlotte meni naimisiin Ranskan kuninkaan veljen, Orléansin herttuan Filip I:n kanssa (häntä kutsuttiin nimellä Monsieur), jonka vaimo Englannin Henriette oli kuollut vuotta aiemmin. Koska Elisabeth Charlotte oli protestantti, hänen täytyi kääntyä katolilaiseksi mennäkseen naimisiin Ranskan prinssin kanssa. Kääntyessään katolilaiseksi Liselotte menetti oikeutensa Englannin kruunuun, vaikka ne olivat suuremmat kuin Yrjö I:n (Yrjö I oli sukua Jaakko I:lle äitinsä puolelta, kun taas Liselotte isänsä puolelta). Liselotten aviomies Filip on historian kuuluisimpia homoseksuaaleja. Filipin kiinnostus kohdistui pukuihin ja jalokiviin, juhliin ja etikettiin, taide-esineisiin ja nuoriin poikiin. Kuuluisa muistelmienkirjoittaja Saint-Simonin herttua kuvaa häntä seuraavasti: Pierre Augereau
Ulkomailla Augereau eli palkkasoturina ja miekkailunopettajana. Hän taisteli Venäjän armeijan riveissä Osmanien valtakuntaa vastaan, mutta pakeni pian Preussiin, jossa hän liittyi kaartiin. Sieltäkin Augereau karkasi pian, nyt Saksin rajan yli. Vuodet 1788–1791 täytti palvelus Napolin kuningaskunnan armeijassa ja sittemmin Portugalissa. Ranskan suuren vallankumouksen tapahtumat toivat hänet 1792 takaisin kotimaahansa, jossa hän liittyi vallankumousarmeijaan. François Séverin Marceau
Seuraavan vuoden Marceau vietti taisteluissa Vendéen kapinallisia vastaan. Hän kunnostautui Saumurin taistelussa kesäkuussa 1793 ja Luçonin taistelussa elokuussa. Hänet ylennettiin 16. lokakuuta 1793 vain 24-vuotiaana prikaatikenraaliksi, ja seuraavana päivänä hän oli yhtenä komentajana kapinallisia vastaan käydyssä voittoisassa Cholet’n taistelussa. Seuraavassa kuussa Marceau ylennettiin divisioonakenraaliksi ja 27. marraskuuta hänestä tuli kapinaa kukistaneen läntisen armeijan tilapäinen komentaja. Hän löi kenraali Jean-Baptiste Kléberin tuella kapinalliset lopullisesti joulukuussa 1793 Le Mansin ja Savenayn taisteluissa, mutta jätti sen jälkeen tehtävänsä terveyssyistä. Charles Ferdinand (Berryn herttua)
Charles Ferdinand de Bourbon, Berryn herttua (24. tammikuuta 1778 Versailles – 14. helmikuuta 1820 Pariisi) oli ranskalainen prinssi, tulevan kuningas Kaarle X:n nuorempi poika. Hänen murhansa vuonna 1820 vaikutti merkittävästi Ranskan poliittiseen ilmapiiriin. Albert II (Monaco)
Ruhtinasparille syntyi 10. joulukuuta 2014 kaksoset, tyttö ja poika. Ensin syntynyt tyttövauva sai nimekseen Gabriella Thérèse Marie ja hänen arvonimekseen tulee Carladèsin herttuatar. Pari minuuttia myöhemmin syntynyt poikavauva on nimeltään Jacques Honoré Rainier, hänen arvonimekseen tulee Baux'n markiisi ja hän on Monacon kruununperillinen. Tuulen viemää
Sota syttyy etelävaltioiden ja pohjoisvaltioiden välille. Kaikki nuoret miehet värväytyvät innolla mukaan rintamalle, paitsi inhorealistinen Rhett Butler. Hetken mielijohteesta ja kateellisena Ashleyn ja Melanien kihlauksesta, uhmakas 16-vuotias Scarlett päättää mennä naimisiin Melanien ujon veljen, Charlesin kanssa. Heidät vihitään vain muutama päivä Ashleyn ja Melanien häiden jälkeen. Charlesin sairastuttua kulkutautiin sotatantereella Scarlett jää leskeksi vain muutama kuukausi häiden jälkeen, Charlesin lasta odottaen. Rintamalta kuuluu huonoja uutisia, moni Scarlettin entinen ihailija kaatuu taistelussa mm. molemmat Tarletonin kaksospojat. Charles Perrault
Charles Perrault kastettiin 13. tammikuuta 1628 Saint-Étienne-du-Montin kirkossa Pariisissa. Hänen kummejaan olivat hänen veljensä Pierre ja serkkunsa Françoise Pépin Roger Ébacher
Ébacher sai 30. maaliskuuta 1988 nimityksen Gatineau-Hullin piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 6. toukokuuta. Gatineau-Hullista tehtiin 31. lokakuuta 1990 arkkihiippakunta ja Ébacherista sen arkkipiispa. 28. lokakuuta 2005 arkkihiippakunnan nimi lyhennettiin muotoon Gatineau. Ébacher jäi eläkkeelle 12. lokakuuta 2011. Charles Hernu
Charles Hernu (3. heinäkuuta 1923 – 17. tammikuuta 1990) oli ranskalainen sosialistipoliitikko, joka toimi maansa puolustusministerinä vuosina 1981–1985. Hernu erosi virastaan Rainbow Warriorin tapauksen jälkeen, ja hänet korvattiin Paul Quilèsilla. Kaarle Rohkea
Burgundin viimeisen herttuan, Kaarle Rohkean, kuoltua vuonna 1477 Ranskan kuningas Ludvig XI saattoi todeta päässeensä eroon itsepäisestä vasallistaan ja vahvasta kilpailijastaan. Kuningas sai näin palautetuksi Ranskan valtioyhteyteen vanhan saalilaisen lain mukaisesti Ranskan vallan alle kuulunet maat: Burgundin herttuakunnan, Champagnen, Picardien ja Artois’n kreivikunnat. Palautus ei koskenut Franche-Comtén kreivikuntaa, joka kuului Saksan keisarikunnan maihin. Charles-Amarin Brand
Charles-Amarin Brand (27. kesäkuuta 1920 – 31. maaliskuuta 2013) oli ranskalainen kirkonmies, joka sai katolisen vihkimyksensä papiksi 11. heinäkuuta 1943 ja piispaksi 13. helmikuuta 1972. Hän toimi vuosina 1981–1984 Monacon ja vuosina 1984–1997 Strasbourgin arkkipiispana. Jälkimmäisessä hän tosin oli aluksi arkkipiispa vain henkilökohtaiselta titteliltään; Strasbourg pysyi tavallisena hiippakuntana, kunnes se korotettiin arkkihiippakunnaksi vuonna 1988. Constantine Andreou
Andreou jäi Ranskaan, jossa hän piti ensimmäisen näyttelynsä vuonna 1951. Hän nousi 1900-luvun kuvataiteen keskeiseksi nimeksi, ja hänestä tuli Kunnialegioonan ritari vuonna 2000 sekä "Ordre des Arts et des Lettres'n" Commandeur vuonna 2001. Vuonna 1999 La Ville-du-Bois'n kirjasto nimettiin uudelleen hänen mukaansa. Marius Paré
Marius Paré (22. toukokuuta 1903 – 16. helmikuuta 2002) oli kanadalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 3. heinäkuuta 1927 ja nimitettiin Chicoutimin hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Aegaen titulaaripiispaksi 7. helmikuuta 1956. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Maurice Roy, jota avustivat Georges Léon Pelletier ja Bruno Desrochers. Edvard III
Ranskalaiset aateliset eivät hyväksyneet Edvardin vaatimuksia Ranskan kruunusta vedoten muun muassa saalilaiseen lakiin, jonka mukaan kuninkaallinen perimys ei voisi kulkea äidin suvun kautta (kuten Edvardilla Isabellan tai kuningatar Johanna II:n kautta). Ranskalaiset asettivat vuonna 1328 uudeksi kuninkaaksi Edvardin serkun Filip VI:n, joka oli Filip IV Kauniin veljen Kaarlen poika. Edvardin päätarkoituksena oli varmistaa oikeutensa maihinsa Akvitanian herttuana. Vaatimuksia Ranskan kruunuun käytettiin ennemminkin sodan poliittisena oikeutuksena, joka unohdettiin aina kun tilanne sitä edellytti. Pierre Augereau
Augereau ei ottanut näkyvästi osaa 9. marraskuuta 1799 eli vallankumouksen kalenterin mukaan "18 Brumaire vuonna VIII" tapahtuneeseen vallankaappaukseen. Aiemman panoksensa takia Bonaparte teki hänestä kuitenkin Ranskan keisarikunnan syntymisen jälkeisenä päivänä, 19. toukokuuta 1804 Ranskan keisarikunnan marsalkan. Kaarle Rohkea
Kaarlesta tuli Burgundin herttua 15. kesäkuuta 1467 34-vuotiaana, kun hänen isänsä Filip III oli kuollut. Hän perusti välittömästi vahvan burgundilaisen armeijan, joka pääosin koostui eri puolilta Eurooppaa kotoisin olevista palkkasotureista. Kaarlen tavoitteena oli Reinin vasemman puolen eli läntisen rannan Elsassin, Lothringenin, Champagnen, Luxemburgin, nykyisen Belgian sekä alueella olevien saksalaisten alueiden valloittaminen. Näin olisivat tulleet Burgundin herttuakunnan perinteiset alueet liitettyä yhteen Burgundin Alankomaiden kanssa, ja olisi syntynyt laaja Burgundin itsenäinen valtio, jonka kuningas olisi ollut Kaarle Rohkea. Näin Kaarle jatkoi isänsä Filip III:n politiikkaa. Charles Péguri
Charles Péguri avioitui Bouscatelin tyttären kanssa 27. toukokuuta 1913. Évreux
Taurin Évreuxlaista kutsutaan Évreux’n ensimmäiseksi piispaksi, ja hänen arvellaan eläneen noin vuosina 375–425. Hänen oletetaan kastaneen alueen asukkaat kristinuskoon. Kaupungista tuli kreivin ja myös piispanistuimen sijoituspaikka kuitenkin vasta vuonna 962. Englannin kuningas Henrik I joukkoineen ryösti kaupungin 1129, ja Ranskan kuningas Filip II Augustus joukkoineen poltti kaupungin 1194. André Hercule de Fleury
Pyhän saksalais-roomalaisen keisari Kaarle VI:n kuolemaa vuonna 1740 seurasi vuorostaan Itävallan perimyssota. Vaikka Fleury oli valmis tunnustamaan Kaarlen tyttären Maria Teresian oikeuden Itävallan Habsburgien muihin omistuksiin, hän pyrki saamaan keisariksi Baijerin vaaliruhtinas Kaarle Albertin, josta 1742 tuli keisari Kaarle VII. Iäkäs Fleury menetti kuitenkin otteensa ja marsalkka Charles-Louis de Belle-Isle sai 1741 aikaiseksi liiton Ranskan ja Preussin välille, minkä jälkeen Ranska liittyi sotaan Itävaltaa vastaan. Fleuryn kuollessa kaksi vuotta myöhemmin sota oli vielä kesken, mutta kääntymässä jo selvästi tappiolliseksi. Jaakko II (Englanti)
James Francis Edward kuoli vuonna 1766 ja häntä seurasi hänen vanhin poikansa Charles Edward Stuart (jota kannattajat kutsuivat Kaarle III:ksi ja vastustajat "nuoreksi kruununtavoittelijaksi"). Charlesia taasen seurasi Henry Benedict Stuart ("Henrik IX"), joka oli katolisen kirkon kardinaali. Henry oli Jaakon viimeinen laillinen jälkeläinen. Henryn kuoltua jakobiittien perillisehdokkuus siirtyi Kaarle I:n vanhimmalle jälkeläiselle Sardinian kuninkaalle Kaarle Emmanuel IV:lle. Jakobiittien nykyinen perijä Jaakko II:lle on Baijerin herttua Frans Baijerilainen (Franz Bonaventura Adalbert Maria Herzog von Bayern, s. 1933). Vaikkei herttua ole esittänyt vaatimuksia kruunusta, jakobiitit kutsuvat häntä nimellä "Francis II". Orléansin herttua
Orléansin herttua oli Ranskan merkittävimpiä aatelisarvoja. Se luotiin ensimmäisen kerran 1300-luvulla ja periytyi aina Ranskan kuninkaan pojalta, joten Orléansin herttuat edustivat kuningassuvun nuorempaa haaraa. Ennen Ranskan vallankumousta Orléansin herttua oli usein merkittävä poliittinen vaikuttaja. Vuodesta 1660 arvo periytyi Orléans-suvussa. Guy Thomazeau
14. syyskuuta 1994 Thomazeau sai nimityksen Beauvais’n hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi, ja 13. toukokuuta 1995 hänestä tuli sen piispa. 28. elokuuta 2002 hänet nimitettiin Montpellier’n hiippakunnan piispaksi; hiippakunnasta tuli 16. joulukuuta 2002 arkkihiippakunta ja Thomazeausta tämän muutoksen myötä arkkipiispa. Ludvig VII (Ranska)
Kuitenkin heti Sugerin kuoleman jälkeen vuonna 1151 kuningas vaati uudelleen avioeroa ja Beaugencyn konsiilissa löydettiin lopultakin selkeä peruste avierolle. Ludvig VII:n esi-isä Hugo Capet oli aikoinaan nainut Aliénorin esi-isän sisaren, eli oli kyse aviopuolisoiden sukulaisuudesta, he olivat viidensiä serkkuja. Tämän perusteella avioliitto mitätöitiin 18. maaliskuuta 1152. Aliénor otti myötäjäisensä itselleen ja jo 18. toukokuuta 1152 hän avioitui Anjoun kreivin Henri II Plantagenêt’n kanssa. Tästä tuli vuonna 1154 Englannin kuningas. Henri oli iältään 19-vuotias ja Aliénora 30-vuotias. Algerian sota
Ranskalaiset sotilaat käynnistivät toukokuussa 1958 vallankaappauksen, jolla haluttiin estää Algeriasta vetäytyminen. Kun kapina oli leviämässä Algeriasta Pariisiin, hallitus pyysi avukseen kansallissankarina pidetyn kenraali Charles de Gaullen. Hän suostui pääministeriksi sillä ehdolla, että saisi hallita puoli vuotta ilman kansalliskokousta ja muuttaa Ranskan perustuslakia mieleisekseen. De Gaullea tukivat sekä algerialaiset että Ranskan upseerit. Suomen herttua
Vuonna 1568 aatelisto syrjäytti kuningas Eerikin, ja Juhanasta tuli Ruotsin kuningas. Vuonna 1581 Juhana III otti itselleen Suomen ja Karjalan suuriruhtinaan arvonimen, joka muutettiin pian Suomen suuriruhtinaan arvonimeksi. Françoise d’Aubigné de Maintenon
Hän oli naimisissa runoilija Paul Scarronin kanssa, ja hänet tunnettiin tuolloin nimellä Madame Scarron. Jäätyään leskeksi hän toimi vuodesta 1660 kuninkaan lasten kasvattajana ja sai jo silloin vaikutusvaltaa kuninkaaseen. Lopulta hänestä tuli Ludvig XIV:n rakastajatar. Kuningas osti hänelle Maintenonin kunnassa olevan linnan "Château de Maintenon"in ja teki hänestä Maintenonin markiisittaren. He avioituivat salaa vuonna 1685 sen jälkeen, kun kuningas oli jäänyt leskeksi ensimmäisestä avioliitostaan Marie-Thérèse d’Autrichen kanssa. Madame de Mainenon oli kiihkeä katolilainen ja vaikutti siihen, että hugenotteja suojellut Nantesin edikti kumottiin kuninkaallisella Fontainebleaun ediktillä 1685. Orne (departementti)
Kardinaali Richelieu uudisti täysin vuonna 1636 Ranskan kuningaskunnan aluehallinnon. Alençonin herttuakunta lakkautettiin ja korvattiin yleishallinnolla, joka oli osa Normandian aluehallintoa, kuten olivat myös Rouenin ja Caenin kaupungitkin. Hattupuolue
Aadolf Fredrik kuoli 12. helmikuuta 1771, minkä jälkeen 13. helmikuuta 1771 kruuninprinssi Gustav vahvistettiin seuraavaksi kuninkaaksi valtaneuvostossa. Kolme ruotsalaista kuriiria lähetettiin Ranskaan pyytämään kruununprinssi Gustavilta allekirjoitusta hallitsijanvakuutukseen. 1. maaliskuuta kuriirit saapuivat Pariisiin ja Ruotsin kuningaskunnan Pariisin suurlähettiläs Gustav Philip Creutz tavoitti kruurunprinssi Gustavin, joka oli kreivitär Septimanie de Egmontin aitiossa katsomassa oopperaesitystä "Pyramus ja Thisben". Kruununprinssi Gustavista tuli 25-vuotiaana kuningas Kustaa III. Margareeta Itävaltalainen
Margareeta kiintyi Kaarleen aidosti. Kuitenkin syksyllä 1491, Kaarle hylkäsi sopimuksen ja avioitui Margareetan äitipuolen Annen, Bretagnen herttuattaren kanssa poliittisista syistä. Ranskan hovi oli lakannut kohtelemasta Margareetaa kuningattarena vuoden 1491 alkupuolella. Bretagnen herttuatar oli naitettu Margareetan isälle valtakirjalla, mutta heidän avioliittonsa oli mitätöity. Margareeta palasi isoäitipuolensa hoviin vasta kesäkuussa 1493, toukokuussa allekirjoitetun Senlisin sopimuksen jälkeen. Margareeta loukkaantui Kaarlen toimista niin, että tunsi jatkossa kestävää paheksuntaa Ranskaa kohtaan. Kaarle II (Monaco)
Charles oli Honoré I (1522-1581) ja Isabella Grimaldin (k.1583) vanhin poika . Hänestä tuli Monacon herra isänsä kuoleman jälkeen. Ludvig II (Monaco)
Ludvig palasi Monacoon 1908 jättäen tyttärensä ja vaimonsa Algeriaan. Ludvigin avioliitto oli kuitenkin aiheuttanut Monacossa poliittisen kriisin, sillä ilman ruhtinaan lupaa solmitussa avioliitossa syntynyt jälkeläinen ei kelvannut kruununperijäksi ja perimysjärjestyksen mukaan vallan perisi Ludvigin lähin sukulainen, saksalainen Uracin herttua Wilhelm, Albert I:n tädin poika. Varmistaakseen ettei näin tapahtuisi, säädettiin 1911 laki, joka tunnusti Ludvigin perilliseksi tämän tyttären, Charlotten. Laki oli kuitenkin ristiriidassa vuoden 1882 perustuslain kanssa, joten senkin säännöksiä muutettiin 1918 ja vuonna 1919 Ludvig adoptoi tyttärensä, josta tuli Monacon prinsessa Charlotte Louise Juliette Grimaldi. Louis-Nicolas Davout
Louis-Nicolas d’Avout, d’Auerstädtin ensimmäinen herttua, d’Eckmühlin ensimmäinen ruhtinas (10. toukokuuta 1770 Annoux – 1. kesäkuuta 1823) oli ranskalainen sotilas ja Napoleonin marsalkka. Hän oli taitava sotapäällikkö, ja häntä kutsuttiinkin ”Rautamarsalkaksi”. Häntä pidetään Jean Lannesin ja André Massénan ohella yhtenä Napoleonin parhaista marsalkoista. Nicole Oresme
Monet Oresmen ennen vuotta 1360 kirjoittamat latinankieliset tutkielmat osoittavat, että hän oli pian arvostettu oppinut, ja hänen maineensa kantautui myös kuninkaalliseen hoviin. Hän tutustui tulevaan kuninkaaseen Kaarle V Viisaaseen vuonna 1356, jolloin Kaarlen isän Juhana II:n oli palkannut Oresmen selvittämään valtakunnan talousongelmia. Sata­vuotisen sodan ollessa käynnissä Juhana II joutui englantilaisten vangiksi. Kaarle toimi sijaishallitsijana vuodesta 1356, ja vuosina hän toimi 1364–1380 Ranskan kuninkaana. Päästyään tekemisiin talouden kanssa Oresme laati "Tractatus de origine, natura, jure et mutationibus monetarum" -nimisen teoksen, jossa hän esitti Greshamin lain. Oresmesta tuli kuninkaan sihteeri ("secretaire du roi") 2. marraskuuta 1359. Hän vaikuttaa toimineen myös kuninkaallisena kappalaisena ja neuvonantajana. Pierre Augereau
Varhain vuonna 1807 Augereau sairastui kuumeeseen. 7. helmikuuta 1807 käydyssä Eylaun taistelussa hänet jouduttiin sitomaan kiinni hevoseensa, mutta se ei vaikuttanut hänen kykyynsä johtaa joukkoja. Venäläisten tykistö hävitti taistelussa lumimyrskyn kouriin joutuneen kaartin lähes kokonaan ja Augereau haavoittui käteen, joka ei parantunut koskaan täysin. Albert Houssiau
Albert Jean Charles Ghislain Houssiau (s. 2. marraskuuta 1924 Halle) on belgialainen roomalaiskatolinen piispa. Hän sai pappisvihkimyksensä 6. helmikuuta 1949. 17. maaliskuuta 1986 hänet nimitettiin Liègen hiippakunnan piispaksi, ja piispaksi vihkiminen seurasi 18. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Godfried Danneels, jota avustivat Guillaume Marie van Zuylen, Robert-Joseph Mathen, Jozef-Maria Heuschen ja Paul Van den Berghe. Pierre Augereau
Augereaun perhetausta oli vaatimaton. Hänen isänsä oli palvelija ja äiti kouluttamaton hedelmäkauppias. 17-vuotiaana Augereau liittyi kuninkaalliseen armeijaan, ensiksi osaksi Burgundissa sijaitsevaa ratsuväen rykmenttiä ja myöhemmin karabiiniereja. 
Augerausta kasvoi huomattava miekkamies ja kaksintaistelija. Hän joutui kuitenkin maanpakoon nostettuaan miekkansa häntä solvannutta upseeria vastaan. Ludvig XVII
Syntymästään vuoteen 1789 Ludvig tunnettiin nimellä Louis-Charles, Normandian herttua, sitten vuodet 1789–1791 Louis-Charles, Viennen dauphin ja 1791–1793 Louis-Charles, Ranskan kruununprinssi. Château Gaillard
Château Gaillardista tulle mielenkiintoinen historiallinen toimija 1300-luvun alun Ranskassa. Kuningas Filip IV Kaunis lopetti temppeliherrojen ritarikunnan ja sai itsensä ja poikiensa osaksi kirouksen. Tämän kirouksen ja historiallisesti tapahtuneen Suoran Kapetinki-dynastin päättymisen myötä näitä neljää kuningasta kutsutaan "kirotuiksi kuninkaiksi" (ransk. "les roi maudit"). Pierre Augereau
Augereau kuoli 1816 vesipöhöön tilallaan La Houssaye-en-Briessa, Seine-et-Marnessa. Hänet on haudattu Père-Lachaisen hautausmaalle. Charles de Morny
Morny auttoi Bonapartea tämän 2. joulukuuta 1851 toteuttamassa vallankaappauksessa ja tuli samana päivänä Ranskan sisäministeriksi. Hän järjesti kansanäänestyksen, joka siunasi Bonaparten aseman Ranskan diktaattorina. Morny joutui eroamaan sisäministerin tehtävistä jo 22. tammikuuta 1852 kieltäydyttyään hyväksymästä lakia Orléansin suvun omaisuuden takavarikoimisesta. Hän pysyi kuitenkin keisariksi julistautuneen velipuolensa suosiossa ja sai 1852 nimityksen lainsäätäjäkunnan jäseneksi ja 1854 sen puheenjohtajaksi. Vuonna 1856 hänet lähetettiin Ranskan erikoislähettilääksi Venäjälle tsaari Aleksanteri II:n kruunajaisiin ja hän meni Pietarissa naimisiin ruhtinatar Sonja Trubetskajan kanssa. Morny palasi Ranskaan 1857 ja sai uudelleen nimityksen lainsäätäjäkunnan johtoon. Hän ryhtyi nyt aiemman vanhoillisuuden sijaan kannattamaan poliittisten vapauksien lisäämistä ja suositteli Napoleon III:lle yksinvallasta luopumista, koska ei uskonut sen olevan pidemmän päälle kestävä järjestelmä. Ajoittaisista erimielisyyksistä huolimatta Mornylla oli suuri vaikutusvalta keisariin ja hän sai vuonna 1862 herttuan arvon. Charles-Omer Valois
Charles-Omer Valois (24. huhtikuuta 1924 Montreal – 4. elokuuta 2013) oli kanadalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Montréalin arkkihiippakuntaan 3. kesäkuuta 1950 ja nimitettiin Saint-Jérômen hiippakunnan johtoon 10. kesäkuuta 1977. Piispaksi konsekroinnin suoritti 29. kesäkuuta Angelo Palmas, jota avustivat Bernard Hubert ja Robert Lebel. Andorran historia
Urgellin piispan asema on säilynyt vuosisatoja, mutta kun Foix’n kreivistä Henrikistä tuli 1589 Ranskan kuningas Henrik IV, Ranskan kuninkaasta tuli Andorran uusi ruhtinashallitsija Urgellin piispan rinnalle. Ranskan vallankumouksen jälkeen 1793 ranskalaisen ruhtinashallitsijan titteli ei siirtynyt kellekään. Napoleon otti 1806 Andorran ruhtinashallitsijan aseman itselleen, ja vuonna 1870 asema siirtyi Ranskan presidentille. Burgundin herttuakunta
Burgundin herttuakunta syntyi Verdunin sopimuksen myötä vuonna 843. Herttuakunnan nimi tulee aluetta aikoinaan hallinneesta burgundien germaaniheimosta. Burgundin hallitsijat olivat vähällä päästä 900-luvun lopussa koko Ranskan hallitsijoiksi ja Burgundin herttua Rudolfista tulikin Ranskan kuningas, mutta hänellä ei ollut kruununperillisiä ja valta siirtyi Hugues Mustalle. Lopulta Burgundissa nousi valtaan Hugo Capetin kaksi veljeä, ensin Otto ja sitten Henri I. Henri I:n kuoltua alkoi ensimmäinen perimmyyskriisi Robert II:n ja Otto-Williamin välillä. Näiden kahden välille syttyi vuonna 1002 sota, jonka Robert II voitti vuonna 1003. Charles Ferdinand (Berryn herttua)
Charles Ferdinand lähti vallankumouksen puhjettua vuonna 1789 isänsä mukana maanpakoon. Vuosina 1792–1797 hän palveli Joseph de Condén johtamassa emigranttiarmeijassa ja matkusti sen mukana Venäjälle. Vuosina 1801–1814 hän asui Englannissa ja sai englantilaisen Amy Brownin kanssa kaksi aviotonta tytärtä. Charles Ferdinand palasi Ranskaan restauraation yhteydessä vuonna 1815. Napoleonin palattua Elbalta kuningas Ludvig XVIII nimitti Berryn herttuan armeijan ylipäälliköksi, mutta Napoleonin tukijoiden osoittauduttua vahvemmiksi hän joutui pakenemaan Gentiin satapäiväisen keisarikunnan ajaksi. Vuonna 1816 hän nai Molempain Sisiliain kuninkaan Frans I:n tyttären Carolinan. Heille syntyi yksi tytär. Luxemburgin suurherttua
Napoléonin tappion jälkeen Wienin kongressissa vuonna 1815 Luxemburgista tehtiin suurherttuakunta, jonka suurherttuana toimi Alankomaiden kuningas. Sotilaallisen merkityksensä tähden alueen ei annettu liittyä osaksi Alankomaiden kuningaskuntaa. Luxemburg oli Alankomaiden kuninkaiden hallinnassa aina kuningas Vilhelm III:n kuolemaan saakka vuoteen 1890 jolloin siirtyi Nassau-Weilburgin suvulle kun Orania-Nassaun suku sammui Vilhelm III:n puolelta vanhan saalilaisen lain mukaisesti nainen ei voinut hallita maata mikäli on olemassa miespuolisia perillisiä jotka pysytävt hallitsemaan. Pierre Augereau
Marsalkka Augereau johti Napoleonin Englannin maihinnousun valmistelussa leiriä Brestissä, Bretagnessa. Napoleonin peruttua invaasion leiristä tehtiin Grande Arméen seitsemäs kaarti. Birger-jaarli
Birger Magnusson kuului mahtavaan Bjälbo-sukuun (joista käytetään myös nimitystä Folkunga-suku). Hän meni naimisiin kuningas Eerik Eerikinpojan siskon Ingeborgin kanssa vuonna 1237. Eerikin kuoltua vuonna 1250 ilman perillistä Birgerin vanhin poika Valdemar valittiin kuninkaaksi. Koska Valdemar oli tässä vaiheessa vielä lapsi, Birger hallitsi maata hänen nimissään kuolemaansa asti. Birgerillä ja Ingeborgilla oli lisäksi yhdessä seitsemän muuta lasta, mm. Maunu Ladonlukko ja Pentti (Bengt), josta tuli ensimmäinen Suomen herttua. Edvard VI
Somersetin herttua oli syrjäytetty, mutta Warwickin jaarli (vuodesta 1551 Northumberlandin herttua) John Dudley ei tehnyt itsestään lordiprotektoria vaan jopa kannusti Edvard VI:a julistautumaan täysikäiseksi jo kuusitoistavuotiaana. Vuonna 1550 Dudley taltutti kapinoivat talonpojat, teki rauhan Ranskan kanssa ja luopui vastikkeetta kaikesta Englannin omaisuudesta Skotlannissa ja Boulognessa. Toisin kuin edeltäjänsä, Dudley oli toiminnan mies, joka halusi pakottaa maan virallisesti protestanttiseksi. Katariina de’ Medici
Vuonna 1547 Katariinasta tuli Ranskan kuningatar 28-vuotiaana, kun hänen aviomiehensä Henrik II nousi valtaistuimelle isänsä kuoltua. Vuonna 1552 kuningatar Katariina toimi miehensä sijaishallitsijana tämän lähdettyä sotimaan Metziin, mutta hänen valtansa oli hyvin rajallinen, sillä Diane de Poitiers’lla oli silloinkin suunnattomasti vaikutusvaltaa. Kun Henrik II kuoli vuonna 1559 turnajaisissa, Katariina antoi karkottaa Dianen. Hänen leskeytensä kesti kaiken kaikkiaan 30 vuotta. Cesare Borgia
Borgian isoveli Giovanni palveli Kirkkovaltion armeijan päällikkönä, kunnes hän joutui salamurhan uhriksi vuonna 1497. Pian salamurhan jälkeen Borgia otti veljensä viran ja tehtävät. 17. elokuuta 1498 Ranskan kuningas Ludvig XII nimitti Borgian Valencen herttuaksi, mistä johtui hänen lempinimensä "Valentino". 10. toukokuuta 1499 Borgia avioitui Navarran kuningaskunnan hallitsijan Juhana III:n sisaren Charlotte d'Albret'n kanssa. Avioliitto kuului liittoon Borgian suvun ja Ranskan välillä. Borgialla oli vuonna 1500 syntynyt tytär Louise Borgia avioliitosta Charlotten kanssa sekä yksitoista aviotonta lasta useiden rakastajattariensa kanssa. Albert (Itävallan arkkiherttua)
Albertin isä oli Napoleonin sodissa menestystä saavuttanut sotamarsalkka, arkkiherttua Kaarle. Albert liittyi Itävallan armeijaan vuonna 1837 ja sai koulutuksen marsalkka Joseph Radetzkyn alaisuudessa. Hän sai vuonna 1845 kenraalin arvon, mutta joutui eromaan vallankumouksellisten levottomuuksien puhjettua maaliskuussa 1848. Sen jälkeen Albert osallistui Radetzkyn Pohjois-Italian sotaretkeen 1848–1849 ja kunnostautui divisioonankomentajana varsinkin Novaran taistelussa vuonna 1849. Hän toimi Unkarin valtionhoitajana ja ylipäällikkönä 1851–1860 ja sai 1863 ylennyksen sotamarsalkaksi. Clos Lucé
Clos Lucén tultua hovin omaisuudeksi se toimi Amboisen linnassa asuvien kuninkaiden ja hovin jäsenten kesäasuntona. Kaarle VIII teetti muutostyöt, joilla keskiaikaisesta linnoituksesta tehtiin kuninkaallinen linna. Ne valmistuivat vuonna 1490. Hän rakennutti myös kappelin, jossa hänen nuori vaimonsa Anna Bretagnelainen (1477-1514) suri lasten kuolemaa. Angoulêmen herttua, tuleva kuningas Frans I järjesti puutarhassa turnajaisia ja hänen sisarensa Margareetta Navarralainen (1492-1549) kirjoitti 72 novellin kokoelmansa nimeltään Heptaméron. Filip II (Ranska)
Ristiretkeläiset saivat Akran antautumaan 12. heinäkuuta. Filip Augustus oli kuitenkin ehtinyt sairastua punatautiin ja häntä eivät enää ristiretken tapahtumat kiinnostaneet, ja siksi hän päättikin palata takaisin Ranskaan. Tämä päätös ei miellyttänyt Rikhardia. Kuitenkin 31. heinäkuuta lähtien ranskalaista armeijaa Pyhällä maalla johti Burgundin herttua Hugues III. Filip lähti paluumatkalle Genovan kautta Ranskaan serkkunsa Neversin kreivin Pierre de Courtenayn kanssa. Louis-Nicolas Davout
Hänen palattuaan Napoleonin kanssa Ranskaan 1799 Napoleon teki samana vuonna vallankaappauksen. Vuonna 1800 Davout osallistui Marengon taisteluun, tällä kertaa Napoleonin komennossa. Napoleon huomasi Davoutin taidot ja tekikin tästä divisoonan kenraalin hyvin pian Marengon jälkeen. Vuonna 1801 Napoleon teki Davoutista konsulin kaartin kenraalin (Napoleonista tuli konsuli vuonna 1799, ja keisari vasta 1804). Kun Napoleonista tuli keisari, Davout oli yksi niistä kenraaleista, jotka saivat Ranskan marsalkan arvonimen, ja hänestä tuli Grande Arméen kolmannen armeijakunnan päällikkö, jona hän tekikin suurimmat saavutuksensa.
Austerlitzin taistelussa, nejännen liitokunnan sodassa, kolmas armeijakunta vähensi liittoutuneiden etenemisen haittavaikutuksia. Auerstädtin taistelussa hän löi preussilaisten pääarmeijan. Davoutilla 27 000, ja preussilaisilla 90 000. Davoutin maine kasvoi muun muassa Eylaun ja Friedlandin taisteluissa. Vuonna 1807 Davoutista tuli Tilsitin jälkeen Varsovan herttuakunnan kenraalikuvernööri, ja seuraavana vuonna Auerstädin herttua. Sodassa 1809 Davout oli mukana Eckmühlin ja Wagramissa, missä hän hankki paljon kunnioitusta ja mainetta. Tämän sodan jälkeen hänestä tuli Eckmühlin prinssi. André Marie Charue
André Marie Charue (1. heinäkuuta 1898 – 20. joulukuuta 1977) oli belgialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 15. elokuuta 1922 ja nimitettiin Namurin hiippakunnan piispaksi 12. joulukuuta 1941. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. helmikuuta 1942. Pääkonsekraattorina toimi Jozef-Ernest van Roey. Joseph Rumeau
Joseph Rumeau (11. tammikuuta 1849 – 9. helmikuuta 1940) oli ranskalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 25. toukokuuta 1872 ja valittiin Angersin piispaksi 7. heinäkuuta 1898. Piispaksi konsekroinnin suoritti 2. helmikuuta 1899 Charles-Evariste-Joseph Coeuret-Varin, jota avustivat François-Désiré Mathieu ja Pierre-Marie-Frédéric Fallières. Rumeau asetettiin virkaansa 27. helmikuuta, ja hän toimi hiippakuntansa johdossa, kunnes kuoli 91-vuotiaana virassa. Normandian historia
Normandian herttuat ylläpitivät suhteita ulkomaisiin ruhtinaisiin, eritoten Englantiin, jonne Rikhard II:sen sisar Emma oli avioitunut kuningas Ethelred II Neuvottoman kanssa. Herttuat sijoittivat sukulaisiaan, laajenneen suvun jäseniä, noin vuoden 1000 paikkeilla vapaaksi tulleisiin mitä erilaisimpiin kreivien ja varakreivien arvoihin ja tehtäviin. He säilyttivät joitakin skandinaavisia perinteitä omassa hallintokulttuurissaan, tällaisia olivat muun muassa maanpakoon lähettäminen, säädökset merellä kulkemisesta ja laillinen jalkavaimojen pitäminen. Mutta päinvastoin kuin muut pohjoisen Ranskan ruhtinaat, Normandian herttuat estivät omia vasallejaan saamasta liian suurta paikallista valtaa ja säilyttivät siten oman valtansa koskemattomana. Näin myös Normandian herttuoiden täysin omassa hallinnassa olleiden maa-alueiden määrä oli huomattavasti suurempi kuin muilla vastaavilla läänitysruhtinailla. Tämä huomattava maaomaisuus mahdollisti sen, että herttuat saattoivat antaa luostareille maa-alueita ja läänitysmaata omille alivasalleilleen. Kuitenkin 1000-luvun kuluessa tämä feodaalinen politiikka vähensi huomattavasti Normandian herttuadynastian maa-omaisuutta. Muutos tapahtuu Vilhelm Valloittajan myötä, sillä tämä luo herttuasta jälleen suuren maa-omaisuuden haltijan. Pierre Augereau
Tämän jälkeen Augereau palveli Ludvig XVIII:tä, joka teki tästä päärin ja Ranskan Pyhän Ludvigin ritarikunnan ritarin. Napoleonin palattua 1815 Augereau panikoi, ja antoi pömpöösin päiväkäskyn hänen kunniakseen. Napoleon ei kuitenkaan vakuuttunut sukkelasta takinkäännöstä, vaan julisti edellisvuoden tapahtumien johdosta Augereaun petturiksi ja vei tämän sotilasarvon ja eläkkeen. Palattuaan valtaistuimelle Ludvig XVIII piti tämän päätöksen voimassa. Charles Ferdinand (Berryn herttua)
Berryn herttuan ollessa lähdössä kotiin Pariisin oopperasta ilalla 13. helmikuuta 1820 hän joutui fanaattisen satulasepän Louis-Pierre Louvelin puukottamaksi ja kuoli seuraavana päivänä. Tapaus johti muun muassa pääministeri Élie Decazes’n eroon ja rojalistien asenteiden jyrkentymiseen. Elisabeth Charlotte (Orléansin herttuatar)
Elisabeth Charlotte, Pfalzin prinsessa, Orléansin herttuatar (27. toukokuuta 1652 Heidelberg – 8. joulukuuta 1722 Saint-Cloud) (lempinimeltään Liselotte), oli Ranskan kuninkaan Ludvig XIV:n nuoremman veljen Orléansin herttuan Filip I:n vaimo. Elisabeth Charlottesta ja hänen miehestään sai alkunsa nykyinen Orléansin suku. Hänen poikansa Filip II, Orléansin herttua oli Ranskan sijaishallitsija Ludvig XV:n alaikäisyyden aikana. Hän oli myös Englannin kuningashuoneen lähisukulainen, sillä hänen isoäitinsä oli Englannin kuninkaan Jaakko I:n tytär ja Yrjö I oli hänen serkkunsa. Hänet tunnetaan parhaiten laajasta kirjeenvaihdostaan kuninkaallisille sukulaisilleen kaikkialla Euroopassa. Elisabeth Charlottea kutsuttiin usein lyhyesti nimellä "Madame." Charles III (Bourbon)
Bourbon-suku ei vielä 1500-luvun alussa kyennyt nousemaan Ranskan kuningassuvuksi. Niinpä Charlesin oli tyydyttävä upseerin tehtävään. Hän menestyi urallaan ja sai konnetaabelin arvon vuonna 1515. Ranskalla oli useita vihollisia, ja vuonna 1521 Englanti liittoutui keisarin kanssa sitä vastaan. Osapuolet taistelivat erityisesti Italian herruudesta. Pavian taistelussa Ranskan kuningas Frans I jäi vihollisten vangiksi ja joutui tekemään paljon myönnytyksiä vapaaksi päästäkseen. Tällöin Charles vaihtoi puolta ja liittyi keisarillisiin joukkoihin. Tämä katsottiin Ranskassa maanpetokseksi, ja Charlesin sukuhaara menetti aatelisarvonsa. Gaston Orléans
Erään vehkeilynsä jälkeen vuonna 1626 Gaston suostui avioitumaan rikkaan Montpensierin herttuatteren Marie de Bourbonin kanssa, joka oli kardinaali Richelieun ehdokas. Samalla hän sai Orléansin herttuakunnan apanage-läänityksenä sekä Chartresin ja Bloisin kreivikunnan. Seuraavana vuonna syntyi hänen tyttärensä, tuleva Grande Mademoiselle, joka myös tuli kuuluisaksi. Montpensierin herttuatar kuoli synnytykseen, mutta jätti perintönsä aviomiehensä sijasta tyttärilleen. Château Gaillard
Englannin kuningas Rikhard I Leijonamieli, joka oli myös Normandian herttua ja nuoruudessaan Ranskan kuninkaan Filip II Augustuksen ystävä ja liittolainen, peri kruunun isältään Henrik II:ltä Englannin valtaistuimen ja siihen kuuluvat Ranskassa olevat läänitykset. Tämän jälkeen hän lähti kolmannelle ristiretkelle yhdessä Filip II:n kanssa. Tämän jälkeen heidän suhteensa katkesivat. Palattuaan takaisin ristiretkeltä Rikhard alkoi palauttaa menetettyjä asemiaan itäisissä läänityksissään, eritoten Normandian herttuakunnan itäosissa. Voitettuaan Ranskan kuninkaan joukot Vendômessa, hän käytti hyväkseen paavin vaatimaa välirauhaa ja toteutti projektinsa valtavasta linnoituksesta. Linnoituksen työt alkoivat vuonna 1196 ja päättyivät jo seuraavana vuonna. Suorat kapetingit
Dynastian ensimmäinen hallitsija, Hugo Capet valittiin frankkien kuninkaaksi vuonna 987. Kuninkaan asema oli tuohon aikaan kuitenkin heikko. Nimellisesti hän hallitsi läntistä frankkien maata, jonka rajat periytyivät Verdunin sopimuksesta vuodelta 843. Tosiasiallisesti kuninkaan hallinnassa oli alussa kuitenkin vain Pariisin ympärillä oleva alue, Île-de-France. Hugo I muutti ratkaisevasti kuninkaan aseman kehitystä kruunamalla seuraajansa, poikansa Robert II:n, jo eläessään. Tämä oli suuri muutos aiemmasta frankkilaisesta käytännöstä, jossa vanhimmalla pojalla ei ollut etuoikeutta perinnönjaossa, ja varmisti vallan säilymisen suvussa heikkoina alkuaikoina. Ludvig XIX
Ranskan suuren vallankumouksen jälkeen Angoulême asui vuosia maanpaossa isänsä kanssa. Vuonna 1799 hän nai serkkunsa Marie-Thérèse Charlotten, joka oli kuningas Ludvig XVI:n ja Marie Antoinetten tytär. Hän asui pitkään Puolassa ja Englannissa, kunnes palasi Ranskaan vuonna 1814 restauraation alkaessa. Napoleonin palatessa vielä kerran valtaan (Satapäiväinen keisarikunta) Angoulême johti rojalistien joukkoja eteläisessä Rhônen laaksossa, mutta ei saanut Napoleonia pysäytettyä. Napoleonin kukistumisen jälkeen hän palveli sotilaana setäänsä kuningas Ludvig XVIII:ta ja johti 1823 ranskalaisia joukkoja, jotka auttoivat Bourbon-sukuista Espanjan kuningas Ferdinand VII:tä kapinan kukistamisessa. Isänsä hallitessa vuosina 1824–1830 Angoulême oli kruununprinssinä. Charles Edward
Charles Edward oli kuningatar Victorian pojanpoika. Hän peri 14-vuotiaana sedältään Alfredilta saksalaisen Saksi-Coburg-Gothan herttuakunnan herttuan arvonimen ja joutui muuttamaan vasten tahtoaan Saksaan. Siellä nuori prinssi sopeutui paikalliseen yläluokkaiseen elämäntapaan ja piireihin. Hänen asemansa Saksan armeijan upseerina ensimmäisessä maailmansodassa johti brittiläisten titteleiden riisumiseen vuonna 1919. Hän menetti valtansa herttuakunnassaan Saksan vuoden 1918 vallankumouksen seurauksena. Emanuel Filibert
Vuonna 1553 Emanuel Filibertistä tuli Savoijin herttua isänsä kuoleman jälkeen. Tämä oli kuitenkin käytännössä vain kunnianimi, sillä suurin osa perintömaista oli ollut Ranskan valtaamana vuodesta 1536 lähtien. Hän jatkoi Habsburgien palveluksessa toivoen saavansa takaisin maat Ranskalta. Emanuel Filibert toimi Espanjan Filip II:n alaisuudessa Alankomaiden käskynhaltijana 1555–1559. Hän johti roolissaan Espanjan invaasiota Ranskan pohjoisosiin ja johti joukkonsa merkittävään voittoon St. Quentinin taistelussa elokuussa 1557.