Oliko René Descartes rationalisti?
René Descartes
René Descartes (latinalaistettu muoto Renatus Cartesius; 31. maaliskuuta 1596 La Haye en Touraine – 11. helmikuuta 1650 Tukholma), oli huomattava ranskalainen filosofi, matemaatikko, kirjailija ja tutkija, jota on kutsuttu uuden ajan filosofian perustajaksi. Hän oli rationalisti, joka pyrki järjestelmällisesti epäilemään kaikkea mahdollista. Hänen tavoitteenaan oli löytää varma pohja varmalle tiedolle. Descartes perusti 1600-luvun mannermaisen rationalismin, jota myöhemmin edustivat Baruch Spinoza ja Gottfried Leibniz. Descartesin tunnetuin ajatus on "Cogito ergo sum" ("Ajattelen, siis olen"). Hänen ajatteluunsa yhdistetään kartesiolainen dualismi. René Descartes
Descartes tutki paljon luontoa, vaikka olikin rationalisti. Hän sanoi, että "luonto voidaan määritellä numeroiden kautta" ja pyrki samaistamaan aineen geometriseen ulottuvuuteen. Matemaatikot pitävät Descartesta erittäin merkittävänä ennen kaikkea analyyttisen geometrian kehittäjänä. Descartesin aikaan geometria, joka käsittelee suoria ja kuvioita, ja algebra, joka käsittelee lukuja, olivat täysin erillisiä matematiikan osa-alueita. Descartes näytti, kuinka monet geometrian ongelmat voidaan muuntaa algebran kielelle, ongelmassa esiintyvien suureiden välisiksi yhtälöiksi, ja ratkaista algebran keinoin. Descartes kehitti algebran symbolismin jokseenkin sellaiseksi, jona se yhä esiintyy. Karteesiseksi koordinaatistoksi kutsuttua suorakulmaista koordinaatistoa Descartes ei kuitenkaan käyttänyt. Descartesin tapa määrittää käyrien tangenttisuoria on yksi tärkeä askel kohti varsinaista differentiaalilaskentaa. Tieteellinen vallankumous
Empirismi ei ollut ainoa tietoteoreettinen koulukunta tieteellisen vallankumouksen aikana ja valistuksen aattona. Rinnalla vaikutti voimakkaasti rationalismi eli järkiperäiseen ajatteluun perustuva tiedon hankkiminen. Koulukunnan suurin ajattelija oli René Descartes. Hän oli vakaasti sitä mieltä, että ihmisen mieli koostuu omasta tulkinnasta ja ulkopuolisesta todellisuudesta saaduista aineksista. Tähän perustuen Descartes osoitti kokemusperäisyyden sisältävän vaarallisia aineksia, jotka vääristävät totuutta. Ihminen ei hänen mukaansa voinut tietää mikä on vain hänen omaa tulkintaansa ja mikä taas totta. Descartesin ajatuksia vastaan hyökkäsi brittifilosofi John Locke "tabula rasa" -ajatuksellansa (). Locke näki vastasyntyneen ihmisen ajatusmaailman olevan kuin tyhjä taulu, johon kokemukset ja luonto piirtävät jälkiä. Locken filosofiassa ihmisen mieli heijasteli luontoa itsessään.
Uskonnonfilosofia (Hick)
Hick toteaa, että nykyaikana on vastustettu niitä oletuksia, jotka René Descartesin ajasta lähtien olivat hallinneet suurta osaa länsimaista ajattelua. Descartes katsoi, että ihmisillä voi olla tietoa vain hänen olettamistaan itsestään selvistä totuuksista tai niistä tehdyistä johdonmukaisista päätelmistä. Hickin mukaan on vieläkin yleistä ajatella kartesiolaisesti, että asian tietäminen tarkoittaa samaa kuin kyky todistaa asian totuus. Rationalismi (tietoteoria)
Immanuel Kant aloitti perinteisenä rationalistina, opiskeltuaan rationalististen Leibnizin ja Christian Wolffin filosofiaa. Luettuaan David Humen teoksia, jotka ”herättivät hänet dogmaattisesta unesta”, hän kehitti kuitenkin oman omalaatuisen ja vaikutusvaltaisen rationalisminsa, joka pyrki muodostamaan synteesin perinteisten rationalististen ja empirististen perinteiden välille. Antiikin filosofia
Parmenideella oli suuri merkitys varsinaisten filosofisten ongelmien muotoilussa. Hänelle rationaalisuus tarkoitti ennen kaikkea tehtyjen päätelmien ristiriidattomuutta. Tavoitellessaan ristiriidattomuutta hän päätyi ensimmäisenä filosofina voimakkaaseen ristiriitaan arkikokemusten kanssa. Parmenideen oppilas Zenon Elealainen jatkoi tätä työtä ja esitti useita paradokseja, jotka pakottivat kyseenalaistamaan joko käytetyn logiikan tai arkikokemuksen. Herakleitos puolestaan ratkaisi ongelman toteamalla, että todellisuus itsessään on ristiriitainen. Hän sanoi kaiken maailmassa virtaavan, kun taas todellista tietoa saadaan vain muuttumattomista asioista. Metafysiikka
Uuden ajan alussa ranskalainen René Descartes tarkoitti metafysiikalla perustotuuksia, jotka takasivat inhimillisen tiedon mahdollisuuden. Christian Wolff, joka jatkoi keskiajan metafyysikon Duns Scotuksen ontologista perinnettä, ymmärsi metafysiikan opiksi, joka ”sisältää kaikki inhimillisen ymmärryksen periaatteet”. Tekoäly
Tekoälyn taustalla on René Descartesin jo 1600-luvulla esittämä idea ajatusten matemaattisesta mallinnettavuudesta. Varsinaiseksi tieteenalaksi tekoäly eriytyi tietokoneiden kehittymisen myötä 1950-luvulla. Monitieteellinen tekoälytiede yhdistelee keskenään esimerkiksi tekniikkaa, psykologiaa, kognitiotiedettä, filosofiaa ja lääketiedettä. Länsimaisen filosofian historia
Rationalismi on yhteisnimitys filosofisille suuntauksille, jotka keskittyvät ihmisjärkeen (latinaksi "ratio"), ajatteluun ja asioiden loogiseen järjestykseen. Rationalismin mukaan kaikki filosofiset ongelmat voidaan ratkaista ennen kaikkea järkeä käyttämällä. Rationalismi kehittyi 1600- ja 1700-luvuilla filosofien René Descartes, Baruch Spinoza ja Gottfried Wilhelm Leibniz rakentaessa metafyysisiä järjestelmiä vastauksena empirismille. Empirismin tavoin myös rationalismi jätti jälkensä valistusajatteluun ja sitä kautta koko nykyiseen tiedekäsitykseen. Metafilosofia
Episteeminen lähestymistapa keskittyy tiedon perusteisiin, erityisesti väittelyssä rationalismin ja empirismin välillä. Tämän aikakauden keskeisiä hahmoja olivat John Locke, David Hume, René Descartes, Jeremy Bentham ja Immanuel Kant. Etiikka kehittyi spekulatiivisesta psykologiasta toisaalta metaetiikaksi ja toisaalta normatiiviseksi etiikaksi. René Descartes
Descartesin käyttämä menetelmä muistuttaa Francois Vièten aiemmin esittämää analyysin menetelmää. Descartes ei omien sanojensa mukaan kuitenkaan tuntenut tämän töitä, vaikka asian paikkansapitävyydestä kiistellään yhä. Sen sijaan on varmaa, että hän kehitti antiikin kreikkalaisten matemaatikkojen käyttämien menetelmien pohjalta oman, yleisemmän ja paremman menetelmänsä, joka pian syrjäytti Vièten menetelmän. Descartesin teoria tarjosi perustan Newtonin ja Leibnizin varsinaisesti keksimälle differentiaali- ja integraalilaskennalle. Klassinen liberalismi
Liberalismin historiallinen kehitys jaetaan yleensä karkeasti ottaen kahteen leiriin: "skottilaisen valistuksen" piiriin ja "mannermaiseen liberalismiin". Liberalismia on mahdotonta ymmärtää tuntematta sen kahta leiriä, jotka eroavat yhtäläisyyksien ohella merkittävästi toisistaan. Klassista liberalismia kutsutaan usein myös skottilaiseksi valistukseksi, sillä sen johtavat ajattelivat – David Hume, Adam Ferguson ja Adam Smith – työskentelivät Skotlannin yliopistoissa 1700-luvulla. Sen sijaan mannermaista liberalismia kutsutaan usein myös ranskalaiseksi valistukseksi, sillä sen henkiset juuret ovat Skotlannin sijaan läntisen Euroopan mantereella, ja koska huomattava osa tämän leirin ajattelijoista oli ranskalaisia: René Descartes, Jean-Jacques Rousseau, Voltaire, Turgot, Concordet ja Montesquieu. Valistus
Englantilaisen Francis Baconin mukaan kaikki tieto perustuu yksinomaan kokemukseen. Hollantilainen Hugo Grotius korosti luonnonoikeutta vastakohtana tahtoon perustuvalle oikeudelle. Käsityksestä, että kaikkialla oli alun perin vallinnut ihmisten luonnosta johtuva luonnonoikeus, muodostui perusta valistuksen yhteiskunnallisille opeille. Ranskalainen René Descartes korosti epäilyä kaiken inhimillisen tiedon lähtökohtana. Englantilaisen Thomas Hobbesin materialismi vaikutti voimakkaasti valistusajan materialisteihin. Materialistien mukaan aine oli ensisijainen ja ajattelu oli jotakin, jota tapahtuu aineessa. Englantilaisen John Locken ajattelu korosti aistihavaintojen ja itsehavaintojen merkitystä tiedon lähteenä. Locken mukaan ihmisellä ei ole mitään synnynnäisiä ajatuksia, vaan tieto syntyy kokemuksen ja havaintojen avulla. René Descartes
Descartes tuli siihen tulokseen, että kaikesta huolimatta yksi asia on varma: vähintään subjektin henkisen minän on oltava olemassa, koska täytyyhän demonin jotain puijata. Mielen on pakko olla olemassa, koska jokinhan epäilee aistien antamaa todistusta. Tästä on tullutkin Descartesin kuuluisa lausahdus: "Cogito ergo sum" eli ajattelen, siis olen (olemassa). Rationalismi (tietoteoria)
Sokrateen jälkeen hänen oppilaansa Platon kehitti dialektiikkaa edelleen. Perustavana ajatuksena Platonilla oli kaikessa filosofiassaan aina se, että aistien avulla saavutettu tieto on aina epävarmaa ja epäpuhdasta, ja että ainoastaan mietiskelevä sielu voi saavuttaa todellista tietoa. Ainoastaan tällaisella tiedolla on tieteellistä ja eettistä merkitystä. Hän jakoi todellisuuden tälla tavoin kahteen tasoon, aistien tavoittamaan aineelliseen todellisuuteen ja pelkästään ihmisjärjen tavoitettavissa olevaan ideoiden todellisuuteen. René Descartes
Descartesin kolme liikkeen lakia olivat: Metafysiikka
Mielen luonne, sen suhde aineelliseen ruumiiseen ja yleensäkin sen paikka pohjimmiltaan fysikaaliseksi ymmärretyssä kaikkeudessa on eräs mielenfilosofian keskeisiä ongelmia. 1600-luvulla René Descartes ehdotti substanssin olevan dualistista, eli mielen (tai sielun) ja ruumiin olevan olennaisesti erilaisia. Tästä seurasi ongelma siitä, kuinka nämä kaksi ovat vuorovaikutuksessa toistensa kanssa. Tätä kutsutaan mielen ja ruumiin ongelmaksi. Kartesiolaisen dualismin lisäksi aihetta on lähestytty kaksi perusainesta eli substanssia olettaen muun muassa okkasionalismissa, jonka mukaan välittäjänä toimii Jumala. Nykyaikana substanssidualismi on suurimmaksi osaksi menettänyt kannatuksensa, vaikka se ei olekaan kokonaan hävinnyt. Järjen käyttöohjeet
Teos käsittelee tieteellisen ja filosofisen ajattelun oikeaa metodia. Teos loi pohjan hänen myöhemmille matematiikan, luonnontieteen ja filosofian monimutkaisia ongelmia käsitteleville teoksilleen. Descartes oli suunnitellut 36 sääntöä ajattelemiselle, mutta teos sisältää vain 21. Tietoisuus
Monet muut filosofit, kuten Nicolas Malebranche, Thomas Reid, John Locke, David Hume ja Immanuel Kant, yhtyivät monilta osin Descartesin määrittelyihin, joskin teoria käpyrauhasesta mielen keskuksena ei saanut laajaa kannatusta. Reidin mukaan tietoisuuden sisältönä on todellisuus itse. Todellisuudesta tulee tietoinen kokemuksemme jollakin tavalla. Hume ja Kant välttivät esittämästä mitään yhtä paikkaa, josta käsin kokemus koettaisiin. Cogito ergo sum
Lausuma ei esiinny Descartesin merkittävimmässä teoksessa "Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta", vaikka lausumasta puhuttaessa viitataan usein juuri siihen. Descartes ajatteli, että tämä lausuma, jota hän oli käyttänyt aikaisemmassa teoksessaan "Metodin esitys", oli ollut osittain harhaanjohtava, koska sana "cogito" viittasi paitsi ajatteluun yleensä myös johtopäätösten tekemiseen. Niinpä hän halusi välttää sanaa, ja "Mietiskelyissä" lausuma on muodossa ”Minä olen, minä olen olemassa”. Descartes tarkoitti tällä ”ensimmäisellä varmalla tosiasialla” sitä, että aina kun hän ajattelee mielessään olevansa, oleminen on välttämättä todellista. Representationalismi
Representationalismi tässä muodossa tavataan liittää varhaismoderneihin ajattelijoihin, esimerkiksi John Locken kaltaisiin empiristeihin. Myös René Descartes omaksui representationalismin "Mietiskelyissään ensimmäisestä filosofiasta". Mieli–ruumis-ongelma
Interaktionistinen dualismi tai lyhyesti interaktionismi on se dualismin muoto, jota myös Descartes esitti "Mietiskelyissään". 1900-luvulla sitä ovat puolustaneet ennen kaikkea Karl Popper ja John Carew Eccles. Se on näkemys, jonka mukaan henkiset tilat, kuten uskomukset ja halut, ovat kausaalisissa yhteyksissä fysikaalisiin tiloihin. Lilli Alanen
Alanen väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1982. Ennen siirtymistään Uppsalaan hän toimi tutkijana Helsingissä. Descartesin mielenfilosofiaa käsittelevässä teoksessaan "Descartes's Concept of Mind" (2003) Alanen noudattaa historiallista lähestymistapaa ja tarkastelee Descartesin edeltäjiä ja hänen mielenfilosofiansa kehitystä. Alanen osoittaa, että sillä, kuinka Descartes pohti ruumiin ja mielen suhdetta, on paljon laajempia seurauksia kuin Descartesiin yleensä liitetty kartesiolainen dualismi antaa ymmärtää. Maurice Merleau-Ponty
Merleau-Pontyn filosofian keskeisimpänä ongelmana on ihminen ja hänen suhteensa maailmaan. Kuten monen muunkin filosofin, myös Merleau-Pontyn keskeisenä lähtö- ja ongelmakohtana tähän tarkasteluun on René Descartes, jonka voidaan katsoa luoneen sen käsityksen minuudesta, joka länsimaisessa filosofiassa on hänen jälkeensä ollut vallalla. Descartesin kuuluisa ajattelen, siis olen -päättely on myös Merleau-Pontyn filosofiassa keskeinen, mutta Merleau-Pontyn erikoislaatu tulee ilmi siinä tavassa, jolla hän tätä ajatusta tulkitsee – korostaen ajattelun ensisijaisuuden sijaan havainnon ensisijaisuutta. Paha demoni
Paha demoni (; suomennettu myös ”mahtava paha henki”) on ihmistä harhaanjohtava hypoteettinen olento, jota filosofi René Descartes käytti ajatuskokeena teoksessaan "Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta" (1641) osoittaakseen, että lähes kaiken tiedon luotettavuutta voidaan perustellusti epäillä. Länsimaisen filosofian historia
Uuden ajan filosofian voidaan katsoa alkaneen renessanssin aikana sellaisten nimien kuin Erasmus Rotterdamilainen, Francis Bacon ja Galileo Galilei myötä. He edustavat humanismin ja empirismin nousua skolastisen perinteen sijasta. 1600-luvun filosofiaa hallitsi pyrkimys järjestää filosofia rationaalisille, skeptiselle, loogiselle ja aksiomaattiselle perustukselle. Tällaista filosofista työtä tekivät muun muassa René Descartes, Blaise Pascal ja Thomas Hobbes. 1600-luvun filosofit pyrkivät usein yhdistämään uskonnollisia ajatuksia filosofiseen kehykseen, ja saattoivat omaksua dualistisen ajattelumaailman välttääkseen ateismin. Tällaisen vastakohdaksi muodostui monismi, jota kannattivat muun muassa George Berkeley ja Baruch Spinoza. Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
Teos on suomennettu kolmesti. Ensimmäinen on nimellä "Metafyysillisiä mietelmiä" ilmestynyt Ph. Suurosen suomennos vuodelta 1899. J. A. Hollon suomennos ilmestyi vuonna 1956 nimellä "Metafyysisiä mietiskelyjä" osana Descartes-kokoelmaa "Teoksia ja kirjeitä". Muista suomennoksista poiketen se on tehty ranskankielisestä laitoksesta eikä latinankielisestä alkutekstistä. Kolmas, Tuomo Ahon ja Mikko Yrjönsuuren tekemä suomennos ilmestyi vuonna 2002 osana Descartesin koottuja teoksia. Se on ainoa suomennos, joka sisältää myös vastaväitteet ja Descartesin niihin kirjoittamat vastaukset. Kognitiotiede
Kognitiotieteen esihistorian voidaan katsoa lankeavan yhteen filosofian historian kanssa; erityisesti Platon, René Descartes, Gottfried Leibniz, David Hume ja Immanuel Kant ovat kognitiotieteen kehittymisen kannalta merkittäviä ajattelijoita. Esimerkiksi assosiationistista konnektionismia voidaan tietyin varauksin pitää Humen mielen teorian perillisenä; Platonin, Descartesin ja Kantin vaikutus puolestaan näkyy kenties selvimmin erilaisissa nativistisissa (tiettyjen mielen piirteiden synnynnäisyyttä korostavissa) teorioissa. Metodin esitys
Neljännessä osassa Descartes soveltaa metodiaan itseensä ja haastaa myös oman järkeilynsä ja ymmärryksensä. Hän uskoi kuitenkin, että oli kolme asiaa, joita ei voitu epäillä. Nämä kolme asiaa tukivat toisiaan ja muodostivat näin vakaan perustuksen metodille. Descartes katsoi, että hän ei voinut epäillä sitä, että hän itse oli olemassa, kun hän ajatteli (”ajattelen, siis olen”). Epäilyn metodi ei voi epäillä järkeä, koska se perustuu itse järkeen. Järjen mukaan Jumala on olemassa ja takaa samalla sen, että järki ei mene harhaan. Tieteenfilosofian historia
Mannermaiset rationalistit René Descartes ja Baruch Spinoza puolustivat kokemuksesta riippumatonta luonnontiedettä. Descartesille totuuden kriteerinä olivat ”selvät” ja tarkat ”ideat”, ja hänen luonnonfilosofiansa oli pitkään Newtonin ajattelun merkittävä haastaja. Cogito ergo sum
Lausuma on käännös Descartesin alkuperäisestä ranskankielisestä lauseesta ”"Je pense, donc je suis"”, joka esiintyy sekä hänen teoksessaan "Metodin esitys" (IV) vuodelta 1637 että teoksessa "Filosofian periaatteet" (I.7) vuodelta 1644. Kokonaisuudessaan lause kuului: ”"Ac proinde haec cognitio, ego cogito, ergo sum, est omnium prima et certissima [..]"”. Laajemmin Descartes käsittelee ajatusta teoksessaan "Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta" (II) vuodelta 1641, mutta toisin sanoin. François Delsarte
Delsarte oli syvällisesti uskonnollinen ja hänen teorioidensa metafyysiset ajatukset ovat niiden vanhinta ja vanhentuneinta ainesta. Puhtaasti liikkeen ominaisuuksiin liittyvä osuus on kuitenkin edelleen mielenkiintoista. Hän jakaa liikkeet normaaleihin (keskustassa pysyviin), eksentrisiin (keskustasta ulos suuntautuviin) ja konsentrisiin (keskustaan suuntautuviin). "Vastaavuuden lain" mukaan jokaista henkistä toimintoa vastaa ruumiin toiminto ja päinvastoin. Liikkeet ovat Delsartelle tunteiden osuvia ilmauksia, ne paljastavat ajatuksen ja kommentoivat puhetta. Hän näkee liikkeille kolme perusluokkaa: ruumiinosien vastakkaiset, samansuuntaiset ja peräkkäiset liikkeet. "Vastaliikkeen periaate" synnyttää harmonisen asennon ja harmonisen lihastoiminnan lait, jotka muodostuivat keskeisiksi vapaassa tanssissa ja uudessa voimistelussa. Keskustaliikunnan idea perustuu juuri peräkkäisyyden lakiin, sillä siinä liike alkaa ruumiin keskiosan suurista lihaksista ja niistä virtaa vähenevällä voimalla ääriosiin. Delsarten mukaan liikeaalto voi lähteä myös ääriosista ja siirtyä sieltä keskustaan. Suuri osa hänen teoriastaan on ruumiin eri osien ilmaisevuuden erittelyä. Pää edustaa älyä, ylävartalo tunnetta, alavartalo fyysistä elinvoimaa jne. Kommunikatiivinen rationalismi
Kommunikatiivinen rationalismi on teoria tai joukko teorioita joka pyrkii selittämään inhimillistä järjellisyyttä onnistuneen kommunikaation tuloksena. Teoriat yhdistetään Karl-Otto Apeliin ja Jürgen Habermasiin, heidän kehittämäänsä universaalipragmatiikkaan sekä johdannaisteorioihin diskurssietiikasta ja järjellisestä jälleenrakennuksesta. Parmenides
Parmenides (, s. n. 510 eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän on yksi merkittävimmistä esisokraattisista filosofeista ja tärkeä henkilö erityisesti rationalismin ja ontologian syntymisen kannalta. Parmenides tunnetaan ennen kaikkea siitä, että hän katsoi moneutta ja liikettä koskevien aistihavaintojen olevan pettäviä, ja todellisuuden olevan yksi, jakautumaton ja liikkumaton. Elisabet Pfalzilainen
"Teoksessaan Descartesista ja Elisabetista Léon Petit väittää että he olivat rakastuneita toisiinsa [Leon Petit, "Descartes et la Princesse Elizabeth: roman d'amour vecu" (Paris, 1969)]. Genevieve Rodis-Lewis on taipuvainen olemaan samaa mieltä, joskin hänen mielestään kyse ei ollut seksuaalisesta intohimosta." [A.C.Grayling, "Descartes, The Life of René Descartes and Its Place in His Times" (London, 2005)] Metafysiikka
René Descartes ja Gottfried Leibniz katsoivat, että avaruus on vain kehys, joka mahdollistaa aineellisten kappaleiden suhteellisen sijainnin ymmärtämisen; ilman aineellisia kappaleita sitä ei olisi. Esimerkiksi Isaac Newton puolestaan katsoi avaruuden olevan itsessään olemassa oleva, absoluuttinen ”säiliö”. Käsitys avaruuden suhteellisuudesta tuli uudelleen vallitsevaksi Albert Einsteinin ja Ernst Machin töiden myötä. Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
Näiden kahden argumentin avulla Descartes on häivyttänyt solipsismin ja skeptisismin ja vaikuttaa onnistuneen määrittelemään todellisuuden kolmiosaiseksi: Jumala (ääretön), sielut ja materiaaliset asiat (kummatkin äärellisiä). Hän päättää käsittelemällä todellisuuteen kuuluvia seikkoja, joita jotkut voisivat pitää epäjohdonmukaisina, kuten aistimukset amputoiduista raajoista, vesipöhö ja unet. Gottfried Leibniz
Filosofiassa Leibniz edusti René Descartesin ja Baruch Spinozan tavoin 1600-luvun mannermaista rationalismia. Hänen filosofinen pääteoksensa on omaperäisen metafyysisen järjestelmän esittelevä postuumisti julkaistu kirja "Monadologia". Filosofiassa Leibniz muistetaan myös optimismistaan, johtopäätöksestään, jonka mukaan maailmamme on paras, jonka Jumala kykeni luomaan. Tieto
Descartes ei siis pitänyt havaintoa luotettavana tiedonlähteenä havaitsijasta riippumattomasta todellisuudesta, vaan ainoa luotettava tiedon lähde on järkiperäinen päättely. Kaikkeen havainnointiin liittyy hänen mukaansa usko aistien ja muistin totuudenmukaisuuteen, koska havaitun todellisuuden todenperäisyyttä ei voida todistaa. Kartesiolainen dualismi
Kartesiolainen dualismi on saanut nimensä alkuperäiseltä keksijältään, René Descartesilta. Hänen alkuperäinen kysymyksensä liittyi filosofiseen ongelmaan tietoisuuden ja ruumiin suhteesta: tietoisuudella ja ruumiilla on selvä yhteys. Tietoinen päätös nostaa kahvikuppi saa käden liikkeelle. Toisaalta ruumiimme, silmiemme havaitsema kahvikuppi piirtyy verkkokalvoillemme ja aivot rekisteröivät sen hahmon, minkä seurauksena tietoisuutemme havaitsee kahvikupin. Kartesiolaisen dualismin perusajatukset mielen ja ruumiin erosta ja niiden välisestä toiminnallisesta yhteydestä Descartes esitti teoksessaan "Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta" (1641). Mielen ja ruumiin yhteistoimintaa, erityisesti aistimuksia ja tunteita, Descartes käsitteli lähemmin teoksessa "Sielunliikutukset" (1649). Filosofia
Uudella ajalla filosofit käänsivät filosofian huomion ennen kaikkea tietoteoreettisiin kysymyksiin. Keskeinen ongelma oli, mihin luonnontieteellinen tutkimus ja tieto perustuivat. Francis Bacon ja René Descartes panivat alulle ajan merkittävimmät filosofiset suuntaukset, empirismin ja rationalismin. Empirismiä kehittivät etenkin brittiläiset John Locke, George Berkeley ja David Hume. 1700-luvulla empirismi siirtyi myös Ranskaan ja kehittyi siellä sensualismiksi ja materialismiksi. Euroopan mannermaalla rationalistiset ajattelijat puolestaan rakensivat 1600-luvun vaikutusvaltaisimmat metafyysiset järjestelmät. Descartesin mukaan nimetyn kartesiolaisuuden lisäksi ajan rationalistista ajattelua edustivat muun muassa Baruch Spinoza ja Gottfried Leibniz. Thomas Hobbes oli merkittävä poliittisen filosofian kehittäjä. Tieteellinen vallankumous
Newton ja Leibniz eivät olleet ainoita keskeisiä matemaatikoita. Ranskalainen monilahjakkuus René Descartes keksi analyyttisen geometrian. Cogito ergo sum
Ehkä relevantimpi vastaväite on, onko Descartesin lausuman ”minä” oikeutettu. Bernard Williams tarjoaa teoksessaan "Descartes, The Project of Pure Enquiry" aiheesta täyden käsittelyn. Tärkein vastaväite, niin kuin Georg Lichtenberg sen esitti, on, että Descartesin olisi ajattelevan olennon olettamisen sijasta pitänyt sanoa vain ”jonkinlaista ajattelua tapahtuu”. Hänen mukaansa Descartes päätteli lausumasta liian paljon — ajattelevan olennon olemassaolo, viittaus ”minään”, oli enemmän kuin päätelmä itsessään oikeutti. Sielu
Muinaiskreikkalainen Platon kehitti järjestelmällisen ruumis-sielu-kahtiajaon ja yritti todistaa sielun kuolemattomuuden. Ruumiin ja sielun erottamisesta tehtiin myös kristillinen oppi, joka vallitsi kristillisten teologien piirissä keskiajalta uudelle ajalle saakka. René Descartes määritteli sielukäsityksen uudestaan 1600-luvulla. Descartes tunnetaan juuri dualismistaan, joka oletti, että sielu ja ruumis ovat erillisiä mutta keskinäisessä vuorovaikutuksessa, sekä itsenäisen, ajattelevan mielen eli sielun olemassaolon todistuksistaan ("cogito ergo sum"). Muun muassa Gottfried Leibniz katsoi, että sielu on ihmisten varsinainen olemus ja ruumis vain sen ilmiö. 1600-luvun filosofia
Kantin jaottelu on tehty juuri edellä kuvatuilla epistemologisilla perusteilla; kun katsotaan mainittujen filosofien metafysiikan, etiikan ja lingvistiikan teorioita, ne jakaantuvat selvästi kahteen osaan. Pelkän epistemologian käyttäminen jakoperusteena ei kuitenkaan sekään mahdollista täysin puhdasta jakoa. Rationalistit nimittäin hyväksyivät sen, että käytännössä meidän täytyy tukeutua tieteisiin hankkiessamme tietoa ulkoisesta maailmasta. Useat heistä olivat myös itse osallisia tieteellisessä tutkimuksessa. Empiristit puolestaan hyväksyivät sen, että a priori -tyyppinen tieto oli mahdollista matematiikan ja logiikan aloilla, ja mainistuista kolmesta empirististä ainoastaan Lockella oli luonnontieteellistä koulutusta tai kokemusta. Olemassaolo
Descartesin jälkeen aiheen käsittelyä ohjasi pitkään Antoine Arnauldin ja Pierre Nicolen "Port-Royalin logiikka" (1662). Arnauld katsoi, että arvostelma koostuu kahden ajatuksen yhdistämisestä tai erottamisesta sen mukaan, miten havaitsemme niiden liittyvän yhteen tai ei. Tätä kutsutaan jonkin myöntämiseksi tai kieltämiseksi, ja yleisesti arvostelman muodostamiseksi. René Descartes
Descartes antoi esimerkin uneksimisesta: unessa ihmisen aistit havaitsevat aistiärsykkeitä, jotka vaikuttavat todellisilta, mutta joita ei todellisuudessa ole olemassa. Näin ihminen ei voi todellisuudessa luottaa aistien antamiin tietoihin totuutena. Descartes esitti myös niin kutsutun vaha-argumentin. Hän kuvitteli palan vahaa: hänen aistinsa kertovat, että sillä on tiettyjä ominaisuuksia, kuten muoto, rakenne, koko, väri, haju ja niin edelleen. Kun vaha viedään tuleen, nämä ominaisuudet kuitenkin muuttuvat täydellisesti. Silti se vaikuttaa olevan sama asia, pala vahaa, vaikkakin aistien antamat tiedot kertovat, että kaikki sen ominaisuudet ovat erilaisia. Näin emme voi käyttää aisteja, jos aiomme selvittää vahan todellisen luonteen – sen sijaan meidän on käytettävä järkeämme. Rationalismi (tietoteoria)
Sokrates ajatteli, että ennen kuin kukaan saattoi ymmärtää todellisuutta, heidän tuli ensin ymmärtää itseänsä. Ainoa keino, miten tämä saattoi onnistua, oli rationaalinen ajattelu. Sokrates ei julkaissut omia ajatuksiaan kirjoituksina, mutta keskusteli filosofiasta muiden kanssa. Hän saattoi aloittaa esittämällä ainakin näennäisesti vastattavissa olevan jotakin filosofista ongelmaa käsitelleen kysymyksen, johon muut yrittivät vastata. Tämän jälkeen hän esitti kysymyksiä, kunnes kaikki ristiriidat oli ratkaistu tai kunnes toinen osapuoli saattoi vain myöntää, ettei tiedä vastausta — millä tavalla suurin osa keskusteluista päättyi. Sokrates ei väittänyt tietävänsä vastauksia, mutta se ei estänyt pyrkimästä totuuteen tällaista kriittistä ja rationaalista pelkkää ihmisjärkeä hyödyntävää menetelmää käyttäen. Élisée Reclus
Jean Jacques Élisée Reclus (15. maaliskuuta 1830 Sainte-Foy-la-Grande, Ranska – 4. huhtikuuta 1905 Torhout, Belgia) oli ranskalainen maantieteilijä ja anarkisti. Häntä pidetään yhdysvaltalaisen Henry David Thoreaun ohella varhaisimpana ekoanarkistina. Reclus’n maantieteellinen pääteos on 19-osainen "La Nouvelle Géographie universelle, la terre et les hommes", jota hän kirjoitti lähes 20 vuoden ajan. Reclus sai teoksesta Ranskan maantieteellisen seuran Société de géographien palkinnon vuonna 1892. Yhteiskuntatieteiden historia
Rationalistisen yhteiskunta-ajattelun isiä ovat antiikin Kreikan Platon ja Aristoteles. He erottivat ihmisestä ajattelevan järkiosan ja haluista muodostuvan aistillisen osan. Järjen tulee heidän mielestään olla määräävänä. Ajattelun avulla voidaan saavuttaa totuuden ja oikeuden yleiset periaatteet. Niiden mukaan järjestettävä valtio on älyllisesti johdettu aristokratia. Uuden ajan rationalismia edustivat filosofit Baruch Spinoza, Immanuel Kant ja Friedrich Hegel. Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
Descartes myös myöntää kaksi seikkaa, jotka saattaisivat mahdollistaa hänen kykynsä erehtyä. Ensinnäkin hän huomaa, että on hyvin mahdollista että hänen rajoitettu tietämyksensä estää häntä ymmärtämästä "miksi" Jumala valitsi luoda hänestä sellaisen, että hän voi tehdä virheitä. Jos hän pystyisi näkemään asiat jotka Jumala voi nähdä, alueeltaan täydellisesti ja rajattomasti, hän ehkä pitäisi erehtymisen mahdollisuutta parhaana valintana. Hän käyttää tätä hyökätessään aristoteelista syiden teoriaa vastaan. Aristoteleen kuvaamista syistä viimeinen oli olion päämääräsyy ("se mikä sen tarkoitus on"), mutta Descartes katsoo, että koska hän ei voi täydelisesti käsittää Jumalan mieltä, on mahdotonta ymmärtää tieteen kautta täydellisesti "miksi"-tyyppisiä kysymyksiä — hän joutuu tyytymään "kuinka"-tyyppisiin kysymyksiin. Rationalismi (tietoteoria)
Rationalismin alkuperäiset juuret kulkevat aina elealaisiin filosofeihin, pythagoralaisiin ja Platoniin asti. Elealaiselle Parmenideelle rationaalisuus tarkoitti ennen kaikkea tehtyjen päätelmien ristiriidattomuutta. Tavoitellessaan ristiriidattomuutta hän päätyi ensimmäisenä filosofina voimakkaaseen ristiriitaan arkikokemusten kanssa. Platonin ideaoppi, joka perustui osittain Parmenideen ajatuksiin, perustui samoin puhtaasti rationalistisille lähtökohdille. Hänen järjen itseriittoisuutta koskevista ajatuksistaan tuli myöhemmän rationalismin perusta. Rationaalisuus
Rationaalisuus tarkoittaa järjen (latinaksi "ratio") käyttöä päätöksentekoon tunteiden, vaistojen ja tradition lisäksi tai niiden sijaan. Jaottelun on esittänyt Max Weber teoksessaan Wirtschaft und Gesellschaft (1912). Rationaalisuuteen kuuluu vaihtoehtojen tietoinen ajatuksellinen arviointi ja usein myös jonkin formaalin järjestelmän kuten logiikan tai matematiikan käyttö avuksi. Rationaalisuuteen kuuluu tavoitteen määrittäminen ja sen saavuttamiseksi käytettävissä olevien toimenpiteiden arviointi, toteutettavan toimenpiteen valinta ja toteutus sekä edelleen toteutuksen arviointi, jne. Rationaaliselta ajattelulta edellytetään väitteiden johdonmukaista ja ristiriidatonta perustelua.
"Formaali rationaalisuus" eli "keinorationaalisuus" tarkoittaa tietynlaista laskelmoivaa toimintaa. Toimija yrittää saavuttaa tietynlaisen asioiden tilan (päämäärän) valitsemalla sopivimmat välineet huomioon ottaen tilanteen tosiseikat. Toiminnan rationaalisuus on sen tehokkuus "saavuttaa haluttu päämäärä". Mieli–ruumis-ongelma
Descartesin kuuluisa argumentti tämän näkemyksen tueksi voidaan tiivistää seuraavasti: hänellä on kirkas ja selkeä ajatus omasta mielestään ajattelevana oliona, jolla ei ole avaruudellista ulottuvaisuutta (eli sitä ei voida mitata pituuden, painon jne. suhteen). Hänellä on myös kirkas ja selkeä ajatus ruumiistaan jonakin, joka on avaruudellisesti ulottuvainen eikä kykene ajattelemaan. Seuraa, että mieli ja ruumis eivät ole identtisiä, koska niillä on radikaalilla tavalla erilaiset ominaisuudet. Metodin esitys
Metodin esitys on René Descartesin vuonna 1637 julkaisema filosofinen ja matemaattinen tutkielma. Sen koko nimi on "Esitys metodista jolla ohjataan järkeä oikein ja etsitään totuutta tieteissä", ranskaksi "Discours de la méthode pour bien conduire sa raison, et chercher la verité dans les sciences". Teos on yksi kartesiolaisen tietoteorian perustavista teoksista. René Descartes
Koska Descartes oli katolinen protestanttisessa maassa, hänet haudattiin lähinnä kastamattomille lapsille tarkoitetulle hautausmaalle Tukholman Aadolf Fredrikin kirkkoon. Myöhemmin hänen maalliset jäännöksensä siirrettiin Ranskaan ja haudattiin Sainte-Geneviève-du-Montin kirkkoon Pariisiin. Adolf Fredrikin kirkossa on hänen kunniakseen 1700-luvulla pystytetty muistomerkki. Atomismi
Pierre Gassendin (1592-1655) järjestelmä oli lähempänä klassista atomismia, kuitenkin ilman sen ateistista pohjavirettä. Gassendi oli ranskalainen katolinen pappi, joka toimi myös luonnonfilosofina. Hän oli hyvin kiinnostunut kreikkalaisista atomisteista ja epikurolaisuudesta, ja pyrki puhdistamaan atomismin siihen yhdistetystä ateismista ja harhaoppisuudesta. Gassendi muotoili atomistisen mekanistisen filosofiansa osaksi vastauksena Descarteelle. Hän vastusti erityisesti Descartesin reduktionistista näkemystä siitä, että fysiikassa vain puhtaan mekanistiset selitykset ovat päteviä, sekä geometrian soveltamista koko fysiikkaan. Mekanismi (filosofia)
Mekanismin kannatti näin täydellistä determinismiä: jos "kaikki" ilmiöt voidaan selittää "kokonaisuudessaan" aineen ja sen liikettä määrittävien fysikaalisten liikelakien kautta, tästä seuraa, että "kaikki" ilmiöt ovat täydellisesti aineen ja fysikaalisten liikelakien ominaisuuksien determinoimia eli määräämiä. Mekanistista kaikkeutta on usein verrattu kellokoneistoon.
Eräs ensimmäisiä ja tunnetuimpia universaalisen mekanismin puolestapuhujia oli Thomas Hobbes teoksensa "Leviathan" (1651) alkuosassa. Myös René Descartes, joka nykyään usein nähdään materialismin ja mekanismin vastustajana ja Hobbesin vastakohtana, työskenteli luonnon mekanistisen ymmärtämisen hyväksi sekä luonnontieteellisissä mekanismia käsitelleissä teoksissaan että filosofisissa metafysiikkaa käsitelleissä teoksissaan. Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
"Toinen mietiskely: Ihmismielen luonteesta: se tunnetaan paremmin kuin ruumis" esittää ajattelumallin, jota kutsutaan joskus representationalismiksi, vastauksena ensimmäisen mietiskelyn epäilyihin. Descartes identifioi tässä teoriassa viisi askelta:Descartes väittää, että tämä representationaalinen teoria kytkee maailman irti mielestä ja johtaa tarpeeseen rakentaa jonkinlainen silta tämän ajatusten ja todellisuuden välisen kuilun yli ja tarjota näin "hyvät syyt" uskoa, että ajatukset kuvaavat ulkopuolista todellisuutta oikein. Seuraava katkelma kuvaa, kuinka Descartes asettaa sillan ensimmäisen lankun paikalleen ja astuu saavuttamastaan täydellisestä epäilystä yhden varman asian totuuteen: John Locke
Locke ei kiellä kokonaan rationalismia. Hän katsoo ihmisen olevan tietoinen oman mielensä toiminnoista. Ihmisen tietoisuus niistä on tiedon toisena lähteenä. Ymmärrys kykenee yhdistelemään yksinkertaisia ideoita yhdistetyiksi ideoiksi. Locke ei kannata empirismiä matematiikassa ja etiikassa. Molemmat ovat demonstratiivisia tieteitä. Idealismi
Myles Burnyeatin mukaan nykyaikainen idealismi saattoi syntyä vasta sen jälkeen, kun René Descartes oli esittänyt, että kaiken tiedon kannalta on ensisijaista tuntea oma mieli. Descartes itse ei kuitenkaan ollut idealisti.
Nicolas Malebranche, joka oli kartesiolainen rationalisti, katsoi, että jos ainoat asiat jotka tunnemme varmasti ovat omassa mielessämme olevat ideat, silloin ulkoisen maailman olemassaolo olisi kyseenalainen ja se tunnettaisiin vain epäsuorasti. Sen sijaan hän katsoi, että ulkoinen todellinen maailma oli itse asiassa Jumala. Kaikki tapahtumat vain vaikuttavat tapahtuvan ulkoisessa maailmassa, mutta tosiasiassa kyseessä oli vain Jumalan toiminta. Malebranche katsoi, että tunnemme sisäisesti mielemme ideat suoraan. Ulkoisesti tunnemme suoraan Jumalan toiminnan. Tällainen idealismi johti Baruch Spinozan panteismiin. Filosofian periaatteet
Filosofian periaatteet () on René Descartesin kirjoittama filosofinen tutkielma. Se julkaistiin latinaksi vuonna 1644 ja ranskaksi nimellä "Principes de philosophie" vuonna 1647. Descartesin tavoitteena oli korvata Aristoteleen filosofia ja perinteinen skolastinen filosofia, jota tuohon aikaan harjoitettiin yliopistoissa. Konseptualismi
Konseptualismi oli joko eksplisiittisesti tai implisiittisesti osana monien uuden ajan filosofien ajattelua, mukaan lukien René Descartes, John Locke ja Gottfried Leibniz. Konseptualismi esiintyi kuitenkin usein melko yksinkertaistetussa muodossa verrattuna keskiajan yksityiskohtaisiin teorioihin. 1600-luvun filosofia
Vaikka edellä oleva jaottelu onkin harhaanjohtava, sitä on käytetty nykypäiviin saakka. Kolmeksi merkittävimmäksi rationalistiksi luetaan tavallisesti Descartes, Baruch Spinoza ja Gottfried Leibniz, ja kolmeksi merkittävimmäksi empiristiksi puolestaan John Locke, sekä 1700-luvulta George Berkeley ja David Hume. Myös Francis Bacon oli empiristi. Rationalistit määriteltiin siten, että he uskoivat periaattessa (joskaan ei käytännössä) kaiken tiedon olevan saavutettavissa pelkästään järjen avulla; empiristit puolestaan hylkäsivät tämän, uskoen että kaiken tiedon tulee tulla aistien kautta, kokemuksen avulla. Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
"Kolmas mietiskely: Jumalasta: että hän on olemassa" rakentaa edellä esitetyn ajatuksen "olen olemassa" pohjalle — Descartes pyrkii todistamaan myös, että "en ole yksin". Matkan varrella hän ratkaisee skeptisen kriteerin ongelman eli regressioargumentin seuraavan kaltaisella argumentilla: Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
Descartes yrittää ensin lähestyä edes yhtä asiaa koskevaa varmuutta ajattelemalla, että jos joku laittaa ajatuksia hänen päähänsä, ainakin tämän Jumalan tai demonin on oltava olemassa. Sitten hän kuitenkin ryhtyy pohtimaan, eikö voisi olla niin, että hän itse olisikin näiden ajatusten lähde. Ainetta ja siten ruumista ei kuitenkaan, kaiken epäilyn mukaan, ollut olemassa. Tämä ei kuitenkaan tarkoittanut sitä, ettei "minä" itse voinut olla olemassa, aineettomana. Baruch Spinoza
Baruch Spinoza (, ; 24. marraskuuta 1632 Amsterdam – 21. helmikuuta 1677 Haag), oli hollanninjuutalainen filosofi. Spinoza pyrki erottamaan uskonnon ja filosofian ("Tractatus theologico-politicus", 1670) ja luomaan rationalistisen etiikan ja valtio-opin teorian ("Ethica ordine geometrico demonstrata", 1674, suom. "Etiikka"). Hän on René Descartesin ja Gottfried Leibnizin ohella 1600-luvun suurimpia rationalisteja ja teoksensa "Etiikka" vuoksi tunnetuimpia eetikoita. Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
Teosta lukiessa on tärkeää huomata, että Descartes pyrkii johdattamaan lukijansa tietyn ajatteluketjun läpi vaiheittaisesti. Hän aloittaa täydellisestä skeptisismistä ja pyrkii tarjoamaan siihen ratkaisun eli löytämään jotain varmaa, jota ei voi epäillä. Siksi häntä ei tulisi lukea niin, että hän esittää eri osissa ristiriitaisia näkemyksiä, epäillen ensin jotain, jota pitää myöhemmin varmana. Teosta lukiessa esitettyjen argumenttien järjestys on merkityksellinen. Ympäristötieteiden historia
Uutta viitekehystä luomassa olleet filosofit ja luonnontutkijat pyrkivät päättäväisesti renessanssin arvoja pidemmälle. Englantilainen Francis Bacon korosti luonnon havainnoinnin tarvetta, tavoitteena sen toimintojen hallitseminen puhtaasti fysikaalisin keinoin. René Descartes taas korosti ajattelun selkeyden tarvetta analysoitaessa luontoa mekaanisena järjestelmänä. Uusi luonnonfilosofia pyrki tutkimaan luontoa havaintojen, kokeiden ja lakien etsimisen kautta. Näiden keinojen kautta uusi tiede erkani merkittävästi keskiajan ja renessanssin ajattelusta. Johan Amos Comenius
Comenius sai paljon kutsuja eri puolilta, ja myös Ranskassa oltiin kiinnostuneita hänen ajatuksistaan. Comenius tapasi filosofi René Descartesin, joka oli varsin eri kannoilla teologian ja filosofian välisissä suhteissa pitäen nämä alueet tarkasti erillään toisistaan. Comenius ei hyväksynyt myöskään Descartesin väitettä, jonka mukaan eläimet ovat täysin tunnottomia ja vaistonvaraisia olentoja. Comenius vastasi myönteisesti ruotsalaisten esittämään kutsuun ja matkusti Norrköpingiin Ruotsiin keskustellen koulunuudistusasiasta kansleri Axel Oxenstiernan kanssa, joka oli varsin hyvin perillä koulua ja kasvatusta koskevista kysymyksistä, vaikka suhtautuikin varsin kriittisesti pansofiaan. Comeniuksen tukija Ruotsissa oli rikas teollisuusmies, Louis de Geer, joka rahoitti hänen toimintaansa ja jolta Comenius toivoi ruotsalaisilta apua tšekkiläisille veljilleen uskonvapauden asioissa. Comeniuksen sai tehtäväkseen laatia oppikirjoja kouluille, joka liittyi parhaillaan käynnissä olevaan koulunuudistukseen. Hänen toimipaikakseen osoitettiin Elbingin kaupunki, joka kuului Ruotsin Itämeren takaisiin alueisiin. Alkoi varsin raskas kuuden vuoden jakso, sillä Comeniuksen mielessä oppikirjatyön lisäksi kehkeytyi suuri pansofinen haave ihmiskunnan johtamisesta rauhan tilaan. Suunnitelman hän puki seitsenosaisen teoksen muotoon, jolle antoi nimen "De rerum humanarum emendatione consultatio cathoica" (Yleinen neuvottelu inhimillisten asioiden parantamisesta). Tästä idealismista ruotsalaiset eivät olleet kiinnostuneita ja koska Comenius vielä osallistui Thornin uskonnollisia ristiriitoja sovitteleviin neuvotteluihin (1645), alkoivat välit Comeniukseen viiletä ja lopulta Oxestierna tahtoi toteuttaa ruotsalaisen koulunuudistuksen vanhan suunnitelman pohjalta. Comenius tunsi työnsä valuneen hukkaan, vaikka tältä ajalta on peräisin eräs hänen didaktisen osaamisensa merkittävimpiä teoksia "Methodus linguarum novissima" (Kielten uusin menetelmä). Tietoisuus
René Descartesin on sanottu olleen ensimmäinen filosofi, joka käytti termiä "conscientia" merkityksessä, joka ei näytä sopivan yhteen sen aiemman merkityksen kanssa. Tämän vuoksi kääntäjät, jotka käänsivät hänen latinankielisiä teoksiaan ranskan ja englannin kielille, kehittivät uusia sanoja viittaamaan pelkästään fysiologiseen tietoisuuteen. Näin syntyivät esimerkiksi ranskan "conscience", englannin "consciousness" ja saksan "Bewusstsein". Toisaalta John Locken voidaan katsoa olleen ensimmäinen, joka käytti termiä tietoisuus sen nykyaikaisessa merkityksessä teoksessaan "An Essay Concerning Human Understanding", vaikkakin hänellä se on edelleen läheisesti yhteydessä omatuntoon. Hänen voidaan kuitenkin katsoa liittäneen tietoisuuden henkilökohtaiseen identiteettiin – identiteetin sai aikaan ja sitä ylläpiti henkilön tietoisuuden jatkumo. Rationalist International
Rationalist Internationalin kunniajäseniin kuuluvat: tri Pieter Admiraal (Alankomaat), professori Mike Archer (Australia), Katsuaki Asai (Japani), edesmennyt sir Hermann Bondi (Iso-Britannia), professori Colin Blakemore (Iso-Britannia), edesmennyt professori Vern Bullough (Yhdysvallat), tri Bill Cooke (Uusi-Seelanti), tri Helena Cronin (Iso-Britannia), professori Richard Dawkins (Iso-Britannia), Joseph Edamaraku (Intia), Jan Loeb Eisler (Yhdysvallat), professori Antony Flew (Iso-Britannia), Tom Flynn (USA), Jim Herrick (Iso-Britannia), Christopher Hitchens (USA), Ellen Johnson (USA), professori Paul Kurtz (Yhdysvallat), Lavanam (Intia), tri Richard Leakey (Kenia), Iain Middleton (Uusi-Seelanti), tri Henry Morgentaler (Canada), tri Taslima Nasrin (Bangladesh), Steinar Nilsen (Norja), professori Jean-Claude Pecker (Ranska), James Randi (Yhdysvallat), professori Ajoy Roy (Bangladesh), tri Younus Shaikh (Pakistan), edesmennyt tri G. N. Jyoti Shankar (Yhdysvallat), Barbara Smoker (Iso-Britannia), Richard Stallman (Yhdysvallat), professori Rob Tielman (Alankomaat), David Tribe (Australia), K. Veeramani (Intia), Bary Williams (Australia), professori Richard Wiseman (Iso-Britannia) sekä professori Lewis Wolpert (Iso-Britannia). Aristoteelinen logiikka
René Descartes uskoi, että syllogistisissa järjestelmissä johtopäätös ei tuota uutta tietoa, vaan kertoo vain sen, jonka muutenkin voimme ymmärtää puhtaalla intuitiolla. Irrationaaliluku
Ensimmäisen kerran länsimaisessa historiassa joutui irrationaalilukujen kanssa vastatusten Pythagoras ja hänen oppilaansa pythagoralaiset, joiden fanaattinen suhtautuminen matematiikkaan muistutti uskontoa. Pythagoralaiset uskoivat kaikkien matemaattisten asioiden olevan käsiteltävissä pelkästään rationaalilukujen kautta, kunnes alkoivat miettiä sen neliön lävistäjän pituutta, jonka sivun pituus on yksi. He käyttivät Pythagoraan lausetta mutta huomasivat, ettei mikään rationaaliluku toteuta yhtälöä "x"² = 2. Toisin sanoen neliön lävistäjä ja sivu ovat keskenään yhteismitattomia. Aiemmin saatiin rationaaliluvuilla koko lukusuora "katetuksi", sillä jokaisen kahden murtoluvun välissä on aina ääretön määrä rationaalilukuja. Kesti yli kaksituhatta vuotta ennen kuin saksalainen matemaatikko Richard Dedekind vuonna 1872 onnistui liittämään rationaali- ja irrationaaliluvut hyväksyttävin perustein yhdeksi suureksi lukujoukoksi, reaaliluvuiksi. Kelloseppävertaus
Argumenttia mekaanisempiin kelloihin ovat käyttäneet muun muassa René Descartes ja Robert Boyle apuvälineenään kaikkeuden rakenteen selittämistä ja jumalan suhdetta siihen. Myöhemmin analogia näytteli suurta roolia luonnollisessa teologiassa. Nykypäivänä sen johdannaisia käytetään "älykkään suunnittelun" piirissä todisteena siitä, että kaikkeus tai eliöt tai jokin osa siitä on vaatii älykkään tahon ohjelmointia tai suoraa vaikutusta tai epäsuoraa ohjaamista. Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
Ennen ulkopuolisten aineellisten olioiden "olemassaolon" käsittelyä Descartes katsoo tarpeelliseksi käsitellä niiden "ominaisuuksia". Hän katsoo, että oliot voidaan jakaa niihin, joita koskevat ideat ovat tarkkoja ja niihin, joita koskevat ideat ovat epämääräisiä. Ensin mainittuihin lukeutuvat ulottuvuus, kesto ja liike. Näitä geometrisia ideoita ei voi tulkita väärin tai yhdistellä niin, että niistä tulisi vääriä, ja niiden ajatukset löytyvät hänen mielestään, vaikka niitä ei ehkä olisi olemassa mielen ulkopuolella lainkaan. Esimerkiksi, kolmion kulmat ovat aina yhteenlaskettuna 180 astetta ja kolmion pisin sivu on aina suurinta kulmaa vastassa, vaikka kolmio järjestettäisiin miten. Näis Descartes ajattelee, että näillä totuuksilla on luonto tai olemus itsessään, täysin riippumatta hänen ajatuksistaan tai mielipiteistään. Johann Heinrich Pestalozzi
Kasvatusteorioitaan luodessaan Pestalozzi seurasi monien häntä edeltäneiden kasvatusteoreetikkojen ajatuksia. Comeniuksen ja myös Jean-Jacques Rousseaun tavoin hänkin katsoi kaiken tiedon perustuvan oppijan tekemään havaintoon. Tämä tieteellisen empirismin piiriin kuuluva periaate syntyi kun filosofi John Locke pyrki todistamaan ranskalaisen René Descartesin materiaa ja tietoisuutta koskevien käsitysten todenpitämättömyyden. Geometria (Descartes)
La Géométrie on René Descartesin vuonna 1637 julkaisema geometriaa käsittelevä teos, joka on laajennus "Metodin esitys" -teokseen. "La Géométriessa" Descartes esittelee niin sanotun karteesisen koordinaatiston, jossa on vaakasuora x-akseli ja pystysuora y-akseli. Teos oli tietynlainen läpimurto matematiikassa, sillä aiemmin oli luultu geometrian ja algebran olevan kaksi toisistaan täysin erillistä matematiikan haaraa. Teos vaikutti muun muassa Gottfried Leibnizin ja Isaac Newtonin ajatteluun. Empirismi
Charles S. Peircellä (1839–1914) oli suuri merkitys nykyaikaisen empiirisen tieteellisen menetelmän perusteiden luomisessa. Vaikka Peirce kritisoi monia Descartesin rationalismin ominaispiirteitä voimakkaasti, hän ei kuitenkaan hylännyt rationalismia suoralta kädeltä. Sen sijaan hänen ajattelunsa oli yhtäpitävä monien rationalististen ajatusten kanssa, erityisesti sen suhteen, että hänestä rationaaliset ideat voivat olla merkityksellisiä ja menevät pidemmälle kuin tieto, jota empiiriset havainnot tuottavat. Myöhempinä vuosina hän jopa puolusti ideoita tiukan empirismin ja tiukan rationalismin välisissä väittelyissä, osaksi tasapainottaakseen joidenkin ylilyöntejä tietopohjaisen empirismin puolustamisessa. Empirismi
John Locke (1632-1704) vastasi erityisesti René Descartesin puolustamaan mannermaiseen rationalismiin, filosofiseen lähestymistapaan jota ei tulisi sekoittaa yleiseen rationalismiin, ja ehdotti teoksessaan "An Essay Concerning Human Understanding" (1689) uutta ja lopulta hyvin vaikutusvaltaista näkemystä, jossa kaikki inhimillinen tieto on a posteriori -tyyppistä eli kokemukseen perustuvaa. Locke tunnetaan erityisesti näkemyksestään, jonka mukaan ihmisen mieli on "tabula rasa" eli 'tyhjä taulu' tai Locken sanoin "valkoinen paperi", jolle aistihavainnoista seuraavat kokemukset kirjoitetaan ihmisen elämän mittaan. Ideoillamme on kaksi lähdettä: aistiminen ja ajatteleminen. Kummassakin tapauksessa tehdään ero yksinkertaisten ja monimutkaisten ideoiden välillä. Yksinkertaiset ideat eivät ole analysoitavissa, ja voidaan jakaa primaarisiin ja sekundaarisiin ominaisuuksiin. Monimutkaiset ideat yhdistelevät yksinkertaisia ideoita ja jaetaan substansseihin, moodeihin (tiloihin) ja suhteisiin. Lockelle tietämyksemme asioista on havaintoja ideoista, ja nämä havainnot ovat joko yhtäpitäviä tai ristiriitaisia keskenään, mikä on kaukana Descartesin harjoittamasta varmuuden etsinnästä. René Descartes
Descartes kirjoitti vain vähän etiikasta. Suurin osa sisältyy hänen ja Elisabetin kirjeenvaihtoon. Descartes kannatti eräänlaista yhdistelmää stoalaisesta hyve-etiikasta ja epikurolaisesta nautintoetiikasta. Hänen mukaansa hyve tuo korkeinta nautintoa. Rationalismi (tietoteoria)
Tieteellisen vallankumouksen myötä rationalismi liitettiin matemaattisten menetelmien hyödyntämiseen filosofiassa. Uudella ajalla rationalismin edustajia ovat olleet erityisesti 1600-luvun filosofit Descartes, Spinoza ja Leibniz, jotka edustavat mannermaista rationalismia. Heidän ajattelussaan järjellä saavutettavista perusperiaatteista johdetaan loogisesti uusia periaatteita, ja tällä tavoin luodaan filosofinen ja tieteellinen järjestelmä, joka selittää monia filosofian keskeisiä kysymyksiä ja luo pohjaa tieteelliselle tutkimukselle. Näin ollen tieteellistä tutkimusta aistein havaittavassa todellisuudessa ohjaavat periaatteet olisivat yhtä vakaalla pohjalla ja luonteeltaan samanlaisia kuin matematiikan tai käsiteajattelun sisällä tapahtuvat loogiset päätelmät. Rhazes
Abū Bakr Muhammad ibn Zakarīya al-Rāzi (, "Zakaria ye Razi"; ; tai "Rasis") (865–925) oli persialainen islamilainen alkemisti, lääkäri ja filosofi. Al-Razi kirjoitti 184 teosta eri tieteen aloilta. Hän osasi persiaa ja muinaiskreikkaa, ja tunsi intialaista Ayurveda-lääketiedettä. Filosofiassa hän puolusti platonismia aristotelismia vastaan. Descartes (Indre-et-Loire)
Kaupungin alkuperäinen nimi oli "La Haye en Touraine", mutta kaupungin nimi muutettiin filosofi René Descartesin, joka syntyi kaupungissa, kunniaksi muotoon "La Haye-Descartes" vuonna 1802. Kaupungin nimi muutettiin uudelleen nykyiseen muotoonsa vuonna 1967 samalla kun siihen liitettiin Balesmes'n kunta. Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
Kun Descartes on todistanut olemassaolonsa, hän jatkaa etsimällä tarkempaa vastausta sille, mikä tämä "minä" on. Hän hylkää tyypillisen menetelmän, käsiteanalyysin, määrittelyjen löytämiseksi, koska määrittelyssä käytetyt sanat tulisi myös määritellä. Sen sijaan hän etsii "luonnollisia" ja "itsestäänselviä" termejä joita ei tarvitse määritellä tällä tavalla, vaan joiden merkitys voidaan yksinkertaisesti "nähdä". "Monimutkaisia termejä" voidaan rakentaa näistä "itsestäänselvistä" totuuksista. Arthur Collier
Collier sai vaikutteita René Descartesilta, Nicolas Malebranchelta sekä John Norrisin teoksesta "An Essay Towards the Theory of the Ideal or Intelligible World" (1701), mutta vaikuttaa olleen tietämätön John Locken ajattelusta. 1600-luvun filosofia
Länsimaisessa filosofiassa nykyajan katsotaan usein alkaneen 1600-luvulla – vielä tarkemmin ilmaistuna René Descartesin töiden myötä. Hän määritti paljolti sekä filosofian kohteena olevat asiat että käytettävät menetelmät kaikille jälkeensä tulleille. Aikakautta voidaan kutsua myös suurten filosofisten järjestelmien rakentajien aikakaudeksi: useat filosofit pyrkivät rakentamaan kokonaisjärjestelmän, joka kattaisi epistemologian, metafysiikan, logiikan ja etiikan, sekä usein myös politiikan ja luonnontieteet. Roland Barthes
Roland Barthes (12. marraskuuta 1915 Cherbourg – 26. maaliskuuta 1980 Pariisi) oli ranskalainen kirjallisuudentutkija ja semiootikko. Strukturalisteihin ja myöhemmin jälkistrukturalisteihin lukeutunut Barthes oli Ferdinand de Saussuren seuraaja. Barthesin teorian ytimenä on ajatus merkityksellistämisen kahdesta tasosta, denotaatiosta ja konnotaatiosta. Aristoteles
Uuden ajan alussa monet filosofit ja tiedemiehet pyrkivätkin ottamaan etäisyyttä keskiajan aristotelismiin ja vastustamaan sitä. Esimerkiksi Galileo Galilei, René Descartes, Thomas Hobbes ja John Locke hylkäsivät skolastisen filosofian dogmit filosofiassa ja luonnontieteissä monilta osiltaan. Descartes kirjoitti: ”Aristoteleen periaatteiden virheellisyyttä ei voikaan todistaa paremmin kuin toteamalla, ettei niiden avulla ole kyetty edistymään lainkaan niiden useiden vuosisatojen aikana, joina niitä on seurattu”. Giordano Bruno sanoi, että pari lukua Kopernikusta tarjoaa enemmän tietoa kuin Aristoteles ja kaikki peripateetikot yhdessä.
Liiallisen dogmaattisen jälkimaineen lisäksi Aristotelesta on arvosteltu myös empiirisyyden puutteesta ja tieteellisen menetelmän vastaisuudesta. Uudella ajalla häntä vastaan hyökkäsivätkin erityisesti empiiristen luonnontieteiden edustajat. Eräänä esimerkkinä empiirisyyden puutteesta mainitaan usein Aristoteleen virheellinen näkemys, jonka mukaan naisilla on vähemmän hampaita kuin miehillä, mikä toimi puolestaan eräänä perusteluna sille, että miehet ovat naisia parempia; on oletettu, ettei hän olisi päätynyt tällaiseen näkemykseen, mikäli olisi suorittanut huolellista empiiristä tutkimusta aiheesta. Vaikka Aristoteles tekikin asian suhteen tutkimuksia sekä eläimillä että ihmisillä, havaintoja ei ehkä ole ollut tarpeeksi tai sitten kaikilla tutkituilla naisilla on jostakin syystä vain ollut vähemmän hampaita. Ennakko-oletus naisten huonommuudesta on kuitenkin saattanut vaikuttaa havaintojen tulkintaan. Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
Vastaväittäjät tekevät useita huomautuksia Descartesin argumenteista ja menetelmästä. Jotkut vastaväitteet osoittavat, että vastaväittäjä on ymmärtänyt Descartesin väärin. Näihin Descartes vastaa usein lyhyesti ja torjuvasti. Monet vastaväitteet ovat kuitenkin hyvin vahvoja ja joissain tapauksissa on kiistanalaista, onnistuuko Descartes vastaamaan niihin tyydyttävästi. Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
Descartes analysoi omaa "luonnollista" käsitystä itsestään, ja toteaa aina ajatelleensa olevansa sielu ja ruumis. Kaikkea niihin liittyvää, kuten ravitsemusta, liikkumista ja aistimista voi kuitenkin epäillä. Ainoastaan ajattelua hän ei voi ottaa itseltään pois. Muita voi olettaa vain mielikuvitukseen perustuen, eikä se tuota varmaa tietoa. Näin ensimmäinen Descartesin "itsestäänselvistä" totuuksista on todistus hänen olemassaolostaan, kääntyneenä hänen oman päänsä sisälle: René Descartes
Descartesin epäilyn välineistä tunnetuin lienee niin sanottu kartesiolainen demoni. Descartes ei pitänyt havaintoa luotettavana tiedonlähteenä subjektista riippumattomasta todellisuudesta, koska on mahdollista, että on olemassa jonkinlainen ilkeä kaikkivoipa demoni, pettävä jumala (lat. "deus deceptor"), joka tuottaa subjektille sen havainnot, jotka antavat täysin virheellisen kuvan todellisuudesta. Samaten demoni saattaa hypnotisoida meidät uskomaan vääriä laskuja oikeiksi, joten edes matemaattiset totuudet eivät välttämättä pidä paikkaansa. René Descartes
Descartes oli merkittävä matemaatikko. Tutkielmassaan "Geometria" Descartes kehitti analyyttisen geometrian ja avasi tietä nykyaikaiselle matematiikalle. Descartesin analyyttinen geometria muodostaa sillan algebran ja geometrian välille. Analyyttisen geometrian tavallinen kehys, suorakulmainen koordinaatisto, on nimetty Descartesin mukaan karteesiseksi koordinaatistoksi, vaikkei Descartes itse koordinaatistoa käyttänytkään. Olemassaolo
Uuden ajan filosofiassa René Descartes hyödynsi Jumalan olemassaolon todistuksessaan Anselmillakin esiintynyttä ajatusta olemassaolosta ominaisuutena. Pragmatismi
Hilary Putnam esitti, että amerikkalaisen pragmatismin keskeisin väite on antiskeptisismin ja fallibilismin yhteensovittaminen. Peirce vaati, että päinvastoin kuin René Descartes oli esittänyt kuuluisasta ja vaikutusvaltaisesta menetelmästään teoksessaan "Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta", epäilyä ei voida teeskennellä tai luoda pelkästään filosofisten tutkimusten suorittamisen apukeinoksi. Epäily, samoin kuin käsitys, vaatii oikeutusta: se nousee siitä, kun tutkija joutuu vastakkain jonkin niskoittelevan tosiasian (jota Dewey kutsui ”situaatioksi”) kanssa, ja tämä horjuttaa uskoa johonkin tiettyyn väittämään. Tutkimus on tällöin järkiperäinen itseään korjaava tapahtumasarja, joka pyrkii palauttamaan tosiasiaa koskevien käsitysten tasapainoisuuden. Tällainen antiskeptisismi on lähinnä vaste nykyaikaista Descartesin herättämää akateemista skeptisismiä vastaan. Pragmatistien ajatus siitä, että kaikki tietämys on alustavaa, sopii itse asiassa hyvin yhteen vanhemman antiikin ajalta peräisin olevan skeptisen perinteen kanssa. Tieto
Platonin esittämä perinteinen tiedon määritelmä kuuluu ”hyvin perusteltu tosi käsitys”. Jotta siis esitetty väite olisi tietoa, sen on oltava 1) tosi ja 2) perusteltu. Platonin näkemys tiedosta oli metafyysinen. Kaikki tieto on hänen mukaansa olemassa ideoiden eli yleisten ominaisuuksien todellisuudessa, ja todellista tietoa voidaan luonnollisessa todellisuudessa johtaa vain päättelemällä. Platonin oppilas Aristoteles katsoi nykyaikaisen tieteen tavoin, että uutta tietoa voidaan tuottaa kokemusperäisesti todellisuutta havainnoimalla. René Descartes esitti teoksessaan "Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta", että on ehkä olemassa jonkinlainen ilkeä kaikkivoipa pahahenki, ”pettävä jumala”, joka tuottaa yksilölle sen havainnot, jotka antavat täysin virheellisen kuvan todellisuudesta. Samaten demoni voi hypnotisoida ihmisen uskomaan vääriä laskuja oikeiksi, joten edes matemaattiset totuudet eivät välttämättä pidä paikkaansa. Nicolas Malebranche
Nicolas Malebranche (6. elokuuta 1638 Pariisi – 13. lokakuuta 1715 Pariisi) oli ranskalainen kartesiolainen filosofi, joka edusti oratoriaanien platonilais-augustinolaista perinnettä, valmistui 1664 papiksi ja tutustui samana vuonna René Descartesiin. Augustinolaisuuden ja kartesiolaisuuden synteesi on hänen ajattelunsa ominaispiirre: edellinen yhdessä kristillisen teologian kanssa saa tuekseen 'modernin' tieteenkäsityksen ja matematiikan. Pierre Bayle nimitti häntä "yhdeksi aikamme pääfilosofeista". Mekanismi (filosofia)
Descartesin dualismi sai vaikuttimensa pitkälti siitä, ettei hän nähnyt sielulle tai tahdonvapaudelle tilaa mekanistisessa luontokäsityksessään. Antiikin ajan luonnontutkijat, kuten Aristoteles, eivät omaksuneet substanssidualismia, koska heidän näkemyksensä luonnosta oli teleologinen ennemmin kuin mekanistinen, ja oli siksi tietyllä tavalla yhteensopiva vapaan tahdon olemassaolon kanssa. Descartes oli näin samaa mieltä fysikaalisen kaikkeuden luonteesta kuin aikansa varhaiset mekanistit, ja eri mieltä kuin Aristoteles. Descartesin ja mekanistien välinen ero oli siinä, etteivät mekanistit pitäneet sielun ja tahdonvapauden kysymyksiä ongelmina, tai olivat jopa valmiita luopumaan tällaisista käsitteistä kokonaan. René Descartes
Vaikka Descartes ei mennyt koskaan naimisiin, hän toimi isänä aviottomalle tyttärelleen Francinelle, joka syntyi 1635 ja kastettiin 7. elokuuta samana vuonna. Francine kuoli vuonna 1640. Rationalismi (tietoteoria)
Leibniz oli viimeinen suurista rationalisteista. Hän vaikutti merkittävästi myös monilla muilla aloilla, kuten matematiikassa. Hän hylkäsi kartesiolaisen dualismin ja kielsi aineellisen todellisuuden olemassaolon. Leibnizin mukaan oli olemassa äärettömän monia yksinkertaisia substansseja, joita hän kutsui "monadeiksi", mahdollisesti lainaten termin Anne Conwayltä. Teoria oli kehitetty vastaukseksi sekä Descartesille että Spinozalle. Leibnizin mukaan monadit olivat todellisuuden perustavanlaatuisia osasia, jotka koostuivat sekä liikkumattomista että liikkuvista osista. Nämä monadit edustivat kaikkeutta, vaikkeivat ne olleet kausaliteetille tai luonnonlaeille. Kaikkeudessa ilmenevän kausaliteetin hän selitti ennalta-asetetun harmonian avulla. Cogito ergo sum
”Cogito, ergo sum” (latinaa: ”ajattelen, siis olen [olemassa]”) on René Descartesin filosofinen lausuma, josta on tullut länsimaisen rationalismin kulmakivi. Descartes halusi filosofiassaan epäillä kaikkea ja etenkin aistihavaintoja järjestelmällisesti. Kuitenkin hän tuli siihen tulokseen, että kaikesta huolimatta yksi asia on varma: vähintään subjektin henkisen minän, ajattelevan mielen, on oltava olemassa, koska jokinhan epäilee aistien antamaa todistusta. Lausuma kuvaa tätä havaintoa. Minä (filosofia)
Historiallisesti ajatus minästä on liittynyt usein läheisesti ajatukseen sielusta ja myöhemmin ajatukseen mielestä. Useimmat filosofiset kuvaukset minästä on esitetty ensimmäisessä persoonassa. Tämä pätee muun muassa René Descartesin, John Locken, David Humen ja William Jamesin esityksiin. Tällaiset kuvaukset viittaavat usein henkisiin kvalioihin. Kolmannen persoonan kuvaukset ovat sen sijaan pyrkineet objektiivisuuteen ja operationalismiin. Toiselle henkilölle yksilön minä ilmenee vain tämän käytöksen ja itseilmaisun, kuten puheen, kautta. Käpyrauhanen
René Descartes kuvasi käpyrauhasta ”sielun istuimeksi” uskoen, että juuri se toimisi ainoana yhdyssiteenä ihmisen ruumiin ja sielun välillä. Tämä käsitys perustui siihen, että käpyrauhanen oli hänen käsityksensä mukaan ainoa aivojen osa, jota ei ollut samankaltaisena sekä oikealla että vasemmalla puolella. Käpyrauhaseen liittyy myös joogassa otsachakra.