Milloin Suomessa oli välirauha?
Jatkosota
Talvisodan maaliskuussa 1940 päättänyt Moskovan rauha, ns. välirauha, ei ollut rauha sanan varsinaisessa merkityksessä. Eurooppa oli sodassa ja Suomikin pysyi poikkeustilassa. Rauhan aikana sotilaskouluttamatta jääneet 100 000 nostoväkeen kuuluvaa määrättiin astumaan palvelukseen ja heidän sotilaskoulutuksensa talvisodan loppuvaiheessa vähäiseksi havaitun reservin lisäämiseksi aloitettiin. Kanta-aliupseereiksi koulutustehtävää varten pyydettiin jäämään talvisodassa kunnostautuneita ryhmänjohtajia. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Talvisota päättyi Moskovan rauhaan 13.3.1940, jolloin alkoi välirauhaksi kutsuttu ajanjakso. Ajanjaksoa leimasi ankara painostus sekä Neuvostoliiton että Saksan taholta. Huhtikuussa 1940 Saksa hyökkäsi Tanskaan ja Norjaan ja sulki näin Suomelta pääsyn Pohjanmerelle. Ainoa henkireikä oli Petsamo. Neuvostoliitto sai uhkavaatimuksillaan Viron, Latvian ja Liettuan liitettyä itseensä elokuussa 1940. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1940–1944
Talvisota päättyi Moskovan rauhaan 13. maaliskuuta 1940, jolloin alkoi välirauhaksi kutsuttu ajanjakso. Ajanjaksoa leimasi ankara painostus sekä Neuvostoliiton että Saksan taholta. Huhtikuussa 1940 Saksa hyökkäsi Tanskaan ja Norjaan ja sulki näin Suomelta pääsyn Pohjanmerelle. Ainoa henkireikä oli Petsamo, jota kautta kuljetettiin muun muassa Ruotsin tilaamat 62 Seversky EP-1 -konetta. Neuvostoliitto sai uhkavaatimuksillaan Viron, Latvian ja Liettuan liitettyä itseensä elokuussa 1940. Välirauha
Välirauha on Suomen historian ajanjakso talvisodan päättäneestä Moskovan rauhasta (13. maaliskuuta 1940) jatkosodan alkuun (25. kesäkuuta 1941).
Urho Castrénin hallitus
Castrénin hallituksen tärkeimpänä tehtävänä oli juuri voimaan tulleen välirauhansopimuksen ehtojen toimeenpano. Sopimuksen 21. artikla velvoitti Suomen välittömästi lakkauttamaan fasistiset ja ylipäätään kaikki Neuvostoliiton vastaista kiihotusta harjoittaneet järjestöt sekä olemaan vastaisuudessa sallimatta sellaisten olemassaoloa. Tätä tulkittaessa hallitus määräsi jo 23. syyskuuta 1944 lakkautettaviksi noin 400 erilaista yhteisöä. Valtaosa näistä oli Isänmaallisen kansanliikkeen eritasoisia puoluejärjestöjä ja -yhdistyksiä; puolueen seitsemän kansanedustajaa saivat jäädä eduskuntaan luovuttuaan IKL:n nimestä. Lakkautettujen yhteisöjen joukossa oli myös vaikutusvaltainen Akateeminen Karjala-Seura rinnakkais- ja alajärjestöineen sekä muutamia avoimesti kansallissosialistisia, mutta painoarvoltaan vähäisiä järjestöjä. Välirauhansopimuksen 20. artiklan nojalla hallitus antoi 25. syyskuuta asetuksen poliittisista syistä vangittujen henkilöiden vapauttamisesta, joka pantiin samoin välittömästi toimeen. Vapautettujen joukossa olivat muiden muassa jatkosodan aikana vangitut ns. kuutosryhmän kansanedustajat, jotka palasivat eduskuntaan marraskuussa. Tähän liittyi 1930-luvulla annettujen, vaalikelpoisuutta rajoittaneiden määräysten kumoaminen marraskuun alussa. Ruotsin vallan aika Suomessa
Suomen kannalta ulkopoliittisesti merkittäviä olivat edelleen jatkuvat konfliktit Venäjän kanssa; Kustaa Vaasan kauden alkuvaiheessa pyrittiin jälleen saamaan selvyyttä rajalinjan kulkuun neuvotteluin. Ruotsalaiset pyrkivät lykkäämään rajan tarkistamista mahdollisimman pitkälle, ja väliaikaisista sopimuksista huolimatta kahakat ja molemminpuoliset ryöstöretket jatkuivat. Vuonna 1555 Viipurissa pidetyssä aateliskokouksessa suositeltiin kuninkaalle sotaan ryhtymistä. Hyökkäys sai aikaan Iivana Julman vastaiskun Viipurin ja Savon suunnilla. Vuosina 1556–1557 käydyt neuvottelut päättyivät 40 vuoden mittaisen välirauhan solmimiseen. Tarkoitus oli järjestää 1559 uudet neuvottelut rajan kulusta, mikä ei kuitenkaan koskaan toteutunut. Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Välirauhan aikana säädetystä polttoaineiden varastoimisvelvollisuutta koskevasta laista huolimatta jatkosodan alussa nestemäisiä polttoaineita oli varastoissa siinä määrin vähän, että yhdessä Saksan lupaamilla toimituksilla polttoaineet eivät olisi riittäneet edes puolustusvoimien tarpeisiin kuin 4-5 kuukaudeksi. Varastoimisvelvoitettaan eivät polttoaineiden maahantuojat olleet voineet toteuttaa tuonnin vähäisyyden vuoksi. Polttoaineita oli varastoissa jatkosodan syttymisen aikoihin seuraavia määriä. Lisäksi tietoja tavoitteena olleista määristä (= varastoimisvelvollisuus) ja puolustusvoimien varastojen osuudesta kokonaismäärästä:
Puuhiilen ja pilkkeiden arvioitiin riittävän, koska uusia tuotantolaitoksia oli jo suunniteltu ja perusteilla. Bensiiniä oli esitettyjen lukujen lisäksi varastoituna ilmavoimien tarpeisiin noin 7 miljoonaa litraa. Välikäräjät
Välikäräjät on Suomessa vuoteen 1980 käytössä ollut kihlakunnanoikeuden istunto, joka pidettiin varsinaisten käräjien eli syys- ja talvikäräjien lisäksi. Välikäräjiä järjestettiin esimerkiksi kesällä, silloin kun oli vangittuja henkilöitä syytettynä. Vangittu tuli lain mukaan viedä oikeuden tutkittavaksi kaupungissa 8 vuorokauden ja maalla yhden kuukauden aikana. Välikäräjät määräsi pidettäväksi kihlakunnantuomari, joka ilmoitti asiasta viralliselle syyttäjälle, jotta tämä kutsuisi lautakunnan kokoon. Rikosjuttujen lisäksi välikäräjillä voitiin käsitellä myös riita- ja siviiliasioita, kuten kiinnityksiä ja lainhuutoja, jos asianosaiset pyysivät ja vastasivat kustannuksista. Välikäräjistä säädettiin vuoden 1734 lain oikeudenkäymiskaaren 4 luvussa, joka kumottiin lailla 396/1980, joka tuli voimaan vuoden 1981 alussa. Erik Heinrichs
Neuvostoliitto aloitti 10. kesäkuuta suurhyökkäyksen Suomeen. Sosiaalidemokraattien Karl-August Fagerholm pyysi 27. heinäkuuta Heinrichsiä esittämään niin sanotun "lojaalin opposition" laatiman ohjelmaehdotuksen marsalkalle. Fagerholm totesi, että sodan lopettaminen Neuvostoliiton kanssa oli saatava mitä pikimmin aikaan. Valtionpäämiestä piti vaihtaa. Eduskunta valitsi 4. elokuuta Mannerheimin Rytin tilalle, ja sotatoimet lopetettiin 4–5. syyskuuta Suomen rauhanneuvotteluvaltuuskunta lähti Moskovaan, jolloin mukana oli myös Yleisesikunnan päällikkö Heinrichs. Välirauhansopimus allekirjoitettiin 19. syyskuuta Moskovassa. Väliaikainen yleisvenäläinen hallitus
Väliaikainen yleisvenäläinen hallitus (, "Vremennoje Vserossijskoje pravitelstvo"; tunnettu myös nimellä "Ufan direktorio") oli Ufassa ja sen jälkeen Omskissa Siperiassa Venäjän sisällissodan aikana syyskuusta marraskuuhun 1918 toiminut Venäjän valkoisten yhteinen hallitus. Väliaikainen yleisvenäläinen hallitus oli viimeinen Venäjän sisällissodan aikaisista hallituksista, jolla oli laaja poliittinen pohja. Suomi 1940-luvulla
Suomi 1940-luvulla oli vajaan neljän miljoonan asukkaan maatalousyhteiskunta, joka oli joutunut silloisen itänaapurinsa Neuvostoliiton kanssa sotaan. Sodat hallitsivat vuosikymmenen alkupuoliskoa, vuosikymmenen loppupuolisko oli sodan jälkipyykin pesemistä ja vaaran vuosien aikaa. Sotatila alkoi Suomessa 30. marraskuuta 1939 ja päättyi 26. syyskuuta 1947. Varsinaisten sotatoimien aika kesti Suomen osalta yhteensä noin kolme ja puoli vuotta: talvisota käytiin 30. marraskuuta 1939 – 13. maaliskuuta 1940 ja jatkosota 25. kesäkuuta 1941 – 19. syyskuuta 1944. Lisäksi Pohjois-Suomessa käytiin niin kutsuttu Lapin sota saksalaisia vastaan. Poliittiseen päätöksentekoon vaikutti Moskovan välirauhansopimuksen ehtojen toteutumista Suomessa vuosina 1944–1947 valvonut Liittoutuneiden valvontakomissio. Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Talvisodan aikana säännöstelyn piiriin joutui melko vähäinen määrä elintarvikkeita (mm. sokeri, siirappi ja kahvi). Yhtenä käytännön syynä tähän oli mm. se, että jo yksinomaan ostokorttien jakaminen olisi tuottanut lähes ylitsepääsemättömiä vaikeuksia kansalaisten hakeuduttua itärajan tuntumasta ja suurista kaupungeista pakoon sotatoimia ja pommituksia. Moskovan välirauhan solmimisen jälkeen elintarvikkeiden säännöstelyyn asettaminen laajeni nopeasti uusiin tuotteisiin ja tuoteryhmiin. Jatkosota
Neuvostoliitto ei suostunut solmimaan heti lopullista rauhaa, ja Moskovassa allekirjoitettiin 19. syyskuuta "välirauha":Jatkosodan loppu käytännössä sammutti myös Suur-Suomi-aatteen, koska sen toteuttamiselle ei enää ollut poliittisia eikä sotilaallisia edellytyksiä. Neuvostoliitto oli voittanut sodan ja laatinut Suomelle ankarat rauhanehdot, jossa muun muassa Suomen alue entisestään pieneni. Välirauha
Kyösti Kallio luopui presidentin virasta terveydellisiin syihin vedoten. Uusi presidentti valittiin vaaleilla 19. joulukuuta. Molotov antoi Paasikivelle listan, jossa lueteltiin ei-toivottavat vaihtoehdot presidentiksi: Toivo Kivimäki, Mannerheim, Väinö Tanner, Svinhufvud. Neuvostoliitolle sopiva Ryti valittiin. Sotamateriaalitilanteen kehitys Suomessa välirauhan aikana
Talvisodan aikana pioneeriaselajin materiaalin todettiin olevan pahasti puutteellista, jota ongelmaa saatiin osin ratkaistua jo talvisodan aikana. Välirauhan aikana laaditusta perushankintaohjelmasta ehdittiin ennen jatkosotaa toteuttaa noin puolet, jolla paikattiin suurimmat puutteet pioneerimateriaalin suhteen. Materiaalitilanne oli eräiden välineiden osalta jatkosodan syttyessä seuraava:
Pioneerimateriaalin osalta kalusto siis lisääntyi, mutta myös monipuolistui välirauhan aikana käsittäen jatkosodan syttyessä noin 500 eri nimikettä. Pioneeriaselajin toimintaa jatkosodan alusta lähtien haittasi kuljetuskaluston (lähinnä kuorma-autojen) vähäisyys. Vallisaaren rauha
Vallisaaren rauha on Ruotsin ja Venäjän välinen Narvan ja Vaskinarvan välillä Vallisaaressa 20. joulukuuta 1658 solmittu kolmivuotinen välirauha. Siinä sovittiin, että Venäjä sai toistaiseksi pitää ne Ruotsin Liivinmaan osat, jotka se oli miehittänyt. Se päätti ruptuurisodan Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Saksan katkaistua Suomen kauppayhteydet länteen miehittämällä Tanskan ja Norjan alkukesään 1940 mennessä ei Suomessa uskottu sotamateriaalia olevan juurikaan enää saatavilla mistään. Saksa oli pidättänyt osan Suomeen matkalla olleista sotatarvikkeista mm. Norjan satamiin. Tilanne kuitenkin muuttui jo elokuussa 1940 Saksan kiinnostuttua Suomesta mahdollisena liittolaisena Neuvostoliittoon tapahtuvan hyökkäyksen vasemman sivustan turvaajana.Sotamateriaalitilanne Suomessa oli parantunut jo talvisodan aikana, mutta Moskovan välirauhan ajan viitenätoista kuukautena materiaalinen puolustusvalmius kohentui entisestään mm. kunnostetun sotasaalismateriaalin, kotimaassa tuotettujen ja ulkomailta ostettujen sotatarvikkeiden myötä. Välirauhan aikaisten sotamateriaalin lisähankintojen ansiosta jatkosotaan lähdettäessä oli Suomen puolustusvoimien kokonaisvahvuus nostettavissa noin 500 000 mieheen. Materiaalitilanteen suotuisasta kehittymisestä huolimatta on muistettava, että Suomen puolustusvoimat olivat edelleen sangen pienen ja taloudellisilta resursseiltaan vähäisen maan armeija. Suomi toisessa maailmansodassa
Taistelujen pitkittyminen ja Saksan menestyksen taittuminen lisäsivät paineita sodasta irrottautumiseen. Rauhantunnustelut aloitettiin.
Lopulta Suomi joutui tyytymään ankariin rauhanehtoihin. Moskovan välirauhansopimus allekirjoitettiin 19. syyskuuta 1944. Vuonna 1940 luovutetut, välillä jo takaisin vallatut ja Suomeen liitetyiksi julistetut alueet luovutettiin uudestaan Neuvostoliitolle sekä niiden lisäksi Petsamo. Neuvostoliitto luopui Hangon vuokraoikeudestaan mutta vaati sen sijasta Porkkalan vuokra-alueen. Saksan joukot tuli karkottaa pois maasta, mikä johti Lapin sotaan. Armeijan vahvuutta oli rajoitettava ja suorittaa ankarat sotakorvaukset. Lisäksi oli tuomittava sotasyylliset. Menetykset olivat sekä taloudellisesti että maantieteellisesti raskaita, erityisesti 400 000 karjalaisen asuttaminen oli kova taakka pienelle maalle. Altmarkin rauha
Altmarkin rauha (myös nimellä Altmarkin välirauha) solmittiin kuusikymmenvuotisessa sodassa Ruotsin ja Puola-Liettuan välille 25. syyskuuta 1629 Altmarkissa lähellä Gdańskia. Välittäjänä toimi Ranska. Rauhassa Ruotsi sai Väinäjoen pohjoispuolisen Liivinmaan ja Riian sekä useiden Preussin satamakaupunkien tullitulot. Rauhaa kesti kuusi vuotta. Vuonna 1635 solmitussa Stuhmsdorfin rauhassa sopimusta jatkettiin 25 vuodella, mutta Ruotsin oli luovuttava Preussin satamakaupungeista. Näiden kaupunkien tullitulot olivat olleet tärkeitä kolmikymmenvuotisen sodan rahoittamiselle. Välirauha
Välirauhan aikana Neuvostoliitto teki useita rajaloukkauksia Suomen alueella. Uudelta välirauhan mukaiselta rajalta siepattiin ainakin 212 suomalaista sotilasta, joista vain 79 palasi. Lisäksi suomalaisia sotilaita vastaan ammuttiin Neuvostoliiton puolelta. Kaksi neuvostoliittolaista DB-3-pommittajaa ampui 14. kesäkuuta alas Tallinnan ja Helsingin välisellä lennolla olleen matkustajakone Kalevan. Sotatalous Suomessa toisen maailmansodan aikana
Moskovan välirauhan solmimisen aikaan Suomessa oli noin puoli miljoonaa sisäistä pakolaista, joista noin 200 000 oli kaupungeista maaseudulle pommituksia pakoon lähtenyttä henkilöä. Loput noin 300 000 henkeä olivat taas lähtöisin itärajan tuntumasta olevalta sotatoimialueelta. Suomessa pakolaiset majoitettiin muusta Euroopasta poiketen yksityisten ihmisten koteihin tai esim. kouluihin ja muihin vastaaviin paikkoihin. Pakolaisleirejä Suomeen ei siis perustettu, mikä osoittautuikin myöhemmin onnistuneeksi ratkaisuksi. Välirauhan solmimisen jälkeen suurin osa kaupungeista (pl. luovutetun Karjalan kaupungit) paenneista pääsi palaamaan kotipaikoilleen. Evakuoitujen (sana muuntui nopeasti kansan suussa ”evakoksi”) kokonaismäärä ei kuitenkaan laskenut kuin noin 80 000:lla, koska rauhansopimuksessa luovutettavaksi määrätyltä alueelta saapui jäljelle jääneeseen Suomeen noin 120 000 uutta siirtolaista. ”Evakkojen” kokonaismääräksi jäi siten noin 420 000 henkeä. Välirauha (täsmennyssivu)
Välirauha tarkoittaa seuraavia asioita: Luettelo välirauhansopimuksen perusteella lakkautetuista järjestöistä
Laki välirauhansopimuksen toimeenpanosta vahvistettiin ja tuli voimaan Suomessa 23. syyskuuta 1944, ja välittömästi hyväksyttiin presidentin esittelyssä asetus, joka antoi valtioneuvostolle valtuudet lakkauttamisten toteuttamiseen. Ensimmäiset lakkautukset suoritettiin vielä samana iltana. Rauhansopimuksen tai asetuksen teksti ei määritellyt tarkemmin lakkautettavien järjestöjen kriteerejä, joten Castrénin hallitus tyytyi aluksi lakkauttamaan vain ilmeisimmät tapaukset eli lähinnä joukon pieniä avoimen kansallissosialistisia ryhmiä sekä AKS:n ja IKL:n. Moskovan välirauha
Eduskunta piti 3. syyskuuta 1943 salaisen istunnon, jossa käsiteltiin rauhan mahdollisuutta ja pyrkimystä siihen. Eduskuntaan oli syntynyt myös rauhan oppositio, johon kuului 33 kansanedustajaa. Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Vuoden 1940 alussa Suomessa oli yhteensä noin puoli miljoonaa sisäistä siirtolaista, joista noin 200 000 oli kaupungeista maaseudulle pommituksia pakoon lähtenyttä henkilöä. Loput noin 300 000 henkeä oli taas lähtöisin itärajan tuntumasta olevalta sotatoimialueelta. Itärajan tuntumasta paenneet olivat joutuneet lähtemään pakomatkalle hyvinkin lyhyellä varoitusajalla, joten heidän toimeentulon varmistamisessa oli sodan aikana kaupunkilaissiirtolaisia suurempia ongelmia. Suomessa siirtolaiset majoitettiin muusta euroopasta poiketen yksityisten ihmisten koteihin tai esim. kouluihin tai vastaaviin paikkoihin. Varsinaisia pakolaisleirejä Suomeen ei siis perustettu. Välirauhan solmimisen jälkeen suurin osa kaupungeista (pl. Luovutetun Karjalan kaupungit) paenneista pääsi palaamaan kotipaikoilleen, joskin osalla oli vakituinen asunto tuhoutunut sotatoimien seurauksena. Evakuoitujen ( sana joka muuntui nopeasti kansan suussa evakoksi) kokonaismäärä ei kuitenkaan laskenut kuin noin 80 000:lla, koska rauhansopimuksessa luovutettavaksi määrätyltä alueelta saapui jäljelle jääneeseen Suomeen noin 120 000 uutta siirtolaista. ”Evakkojen” kokonaismääräksi jäi siten noin 420 000 henkeä. Rauhan tulon jälkeen tapahtunut evakuointi tapahtui ihmisten osalta sangen järjestäytyneesti, mutta siirtoväen omaisuuden siirtäminen oli lähes kaoottinen operaatio ja suuri määrä omaisuutta jäi kokonaan evakuoimatta sekä katosi matkalla tai ei koskaan löytänyt alkuperäiselle omistajalleen. Salmin ja Suojärven väliaikainen tuomiokunta
Jatkosota päättyi välirauhansopimukseen syyskuussa 1944 ja sopimukseen sisältyneet alueluovutukset edellyttivät oikeudenhoidon uudelleenjärjestelyä. Valtioneuvosto päätti 14. joulukuuta 1944, että Suomelle jääneet tuomiokuntien osat siirretään vuoden 1945 alusta alkaen toisiin tuomiokuntiin. Tämän tuomiokunnan Ruskealan, Pälkjärven ja Värtsilän pitäjäin käräjäkunnasta jäänyt osa siirrettiin Kiteen tuomiokunnan Tohmajärven pitäjän käräjäkuntaan. Tuomiokunnan Suojärven, Korpiselän ja Soanlahden pitäjäin käräjäkunnasta Suomelle jäänyt osa siirrettiin Ilomantsin tuomiokunnan Tuupovaaran pitäjän käräjäkuntaan. Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Valvontakomission poliittinen neuvonantaja, neuvostoliittolainen diplomaatti Orlov antoi tammikuussa 1945 Suomeen saapuneille ulkomaisille lehtimiehille lausunnon, jossa hän ei maininnut mitään Suomen sodanaikaisen poliittisen johdon asettamisesta oikeudelliseen vastuuseen. Välirauhansopimuksen 13. artiklan johdosta Orlov sanoi, että suomalaisten oli itse ratkaistava kysymys ”sotasyyllisistä”, sillä ”"jos nämä henkilöt saavat pysyä vallassa ja jatkuvasti vaikuttaa Suomen politiikkaan, tulevat meidän tuntemamme epäluulot osoittautumaan oikeutetuiksi".” Suomalaisille syntyi käsitys, ettei sotasyyllisyyskysymys kuuluisi välirauhansopimuksen toteuttamisen piiriin, vaan valvontakomissio edellyttäisi vain sodanaikaisten johtomiesten jättävän paikkansa. Tammikuun lopussa pääministeri Paasikivi kehotti eduskuntapuheessaan kyseisiä henkilöitä siirtymään syrjään politiikasta ”"hyvien ja luottamuksellisten välien aikaansaamisen helpottamiseksi Suomen ja Neuvostoliiton välillä sekä Neuvostoliiton taholla Suomea kohtaan vallitsevien epäluulojen hälventämiseksi ja luottamuksen Suomen politiikkaan vahvistamiseksi",” koska historia oli hänen mukaansa osoittanut henkilövaihdokset valtakuntien johtopaikoilla suurten poliittisten muutosten yhteydessä välttämättömiksi. Samalla Paasikivi ilmoitti hallituksen asettavan komitean selvittämään Suomen sodanaikaisen poliittisen johdon virkatoimia ja niiden lainmukaisuutta. Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Lokakuussa 1940 jaettiin ensimmäiset tekstiilituotteiden ostokortit. Tekstiilien valmistuksessa käytettyjä raaka-aineita alettiin tosin säännöstellä vasta seuraavan vuoden maaliskuussa (esimerkkinä raaka-ainevarojen säännöstelyn alkamisesta välirauhan aikana). Tekstiilien ostokortit jaettiin erikseen miehiä, naisia ja lapsia varten. Tekstiilien ostoluvat jakautuivat sangen monimutkaisesti ns. tekstiilipisteisiin ja samassa lomakkeessa oleviin erikoiskortteihin (joiden perusteella saattoi ostaa esim. sukat tai vaihtoehtoisesti ompelulankaa luovuttaen samalla säädetyn määrän tekstiilipisteitä). Varsinaista tekstiilipulaa ei välirauhan aikana kuitenkaan vielä päässyt syntymään. Sotatila
Suomessa nimitystä ”sotatila” käytettiin vuonna 1930 annetussa laissa. Tämän lain nojalla Suomi julistettiin sota­tilaan talvi­sodan alettua 30. marraskuuta 1939, mistä lähtien Suomi oli sotatilassa 26. syyskuuta 1947 saakka, jolloin liittoutuneiden valvontakomissio poistui Suomesta Pariisin rauhansopimuksen astuttua voimaan. Nykyisessä lainsäädännössä nimitystä sotatila ei enää käytetä, vaan Suomen poikkeustiloja säätelevät valmiuslaki ja puolustustilalaki. Näistä järeämpi puolustustilalaki antaa viranomaisille sodan aikana käytettävät valtuudet. Valmiustilan ja puolustustilan julistamisesta päättää tasavallan presidentti valtioneuvoston presidentin esittelyssä, minkä jälkeen asianomaiset asetukset alistetaan eduskunnan hyväksyttäviksi. Välirauha
Pääesikunnassa tehtiin 21. joulukuuta ensimmäiset piirrokset Suomen mahdollisista hyökkäyksistä. Tässä vaiheessa Suomen ylimmässä sotilaallisessa ja poliittisessa johdossa oltiin sitä mieltä, että Saksasta oli saatava apua, jos Neuvostoliitto hyökkäisi Suomeen. Välirauha
Suomessa oltiin pettyneitä Saksan toimintaan talvisodan aikana. Pian Baltian maiden jouduttua pakkoliitoksin osaksi Neuvostoliittoa tästä kehityksestä huolestunut Suomi aloitti tunnustelut Saksan suuntaan tunnustamalla Slovakian, vaikka valtio oli Saksan satelliitti. Suomen Saksan suurlähettiläs Kivimäki kävi erikseen kyselemässä Saksan vastausta ulkoministeriöstä, mitä tehdä Neuvostoliiton mahdollisesti uusien vaatimuksien kanssa, mutta mitään neuvoa eikä puuttumista asiaan ei tapahtunut. Sotatalous Suomessa toisen maailmansodan aikana
Välirauhan aikana luotiin Suomen sota-aikainen talouspolitiikka ja sen osana myös säännöstelyjärjestelmä, joka ei koskenut pelkästään elintarvikkeita vaan myös hyvin suurta osaa muita välttämättömiä hyödykkeitä. Välirauhan aikana saatiin luotua jonkinasteinen tasapainotila kysynnän ja tarjonnan välillä, mutta ns. jatkosodan osoittauduttua pidempikestoiseksi kuin aluksi oli uskottu tai toivottu järkkyi tasapainotila merkittävästi. Jatkosodan alusta pystyttiin selviytymään jo hankittujen varastojen turvin, mutta varastojen loputtua keväällä 1942 oli kansakunta käytännössä jo nälänhädän partaalla. 8. divisioona (talvisota)
Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan välirauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11. Luovutetut alueet
Jatkosodan seurauksena Suomi siis joutui luopumaan kahdesta alueesta:Moskovan välirauhansopimus vahvistettiin Pariisin rauhassa 1947. Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Välirauhan aikana taloteollisuus sai Suomessa varsinaisen alkunsa. Syynä tähän olivat puolustusvoimien tarpeet. Puolustusvoimat olivat menettäneet luovutetulle alueelle merkittävän määrän majoitustiloistaan ja lisäksi armeijan vahvuus jäi huomattavasti aiempaa suuremmaksi rauhan tulosta huolimatta (vahvuus oli vielä vuodenvaihteessa 1940/41 noin 110 000 miestä). Majoitustilojen tarve oli armeijassa suorastaan huutava. Ratkaisuksi tähän kehitettiin nopeasti pystytettäviä ja teollisesti valmistettavia parakkeja, joita pystytettiin merkittäviä määriä puolustusvoimien uusille majoitusalueille pääosin pitkin itärajaa. Näitä parakkityyppisiä rakennuksia pystytettiin kaikkiaan noin 2 500 kappaletta, joista n. 1300 oli miehistölle tarkoitettuja majoitusparakkeja ja noin 1200 upseereille ja aliupseereille tarkoitettuja asuinparakkeja. Luettelo välirauhansopimuksen perusteella lakkautetuista järjestöistä
Välirauhansopimuksen korvanneeseen Pariisin rauhansopimukseen sisällytettiin vastaava 8. artikla, jonka mukaan Suomi sitoutui vastaisuudessakin olemaan sallimatta välirauhansopimuksessa kiellettyjen tai vastaavantyyppisten järjestöjen toimintaa. Syyskuussa 1944 annettu niin sanottu ”Castrénin asetus” kuitenkin raukesi Pariisin rauhansopimuksen tullessa voimaan, joten sen jälkeen valtioneuvostolla ei enää ollut valtuuksia järjestöjen lakkauttamiseen vaan lakkauttamisten oli tapahduttava yhdistyslain mukaisesti oikeusistuimen päätöksellä. Pariisin rauhansopimuksen perusteella lakkautettiin vielä 1970-luvun lopulla neljä Pekka Siitoimen perustamaa kansallissosialistista järjestöä. Suomen ulkomailta hankkima sotamateriaali välirauhan aikana
Suomen ulkomailta hankkima sotamateriaali välirauhan aikana-artikkeli käsittelee niitä hankintoja, joita Suomen valtio teki talvi- ja jatkosodan välillä vallinneen ns. välirauhan aikana maanpuolustuksen suorituskyvyn turvaamiseksi. 1. prikaati (välirauha)
1. prikaati oli Suomen armeijan prikaati, joka perustettiin talvisodan päätyttyä puolustusvoimien siirtyessä keväällä 1940 rauhanajan kokoonpanoon. Se lakkautettiin puolustusvoimien jatkosodan liikekannallepanon yhteydessä kesäkuussa 1941, jolloin prikaatin tehtävänä oli perustaa Jalkaväkirykmentti 1 sekä Kenttätykistörykmentti 9:n I patteristo. Joulurauha
Joulurauhan julistamisen perinne jatkuu Suomessa ennen kaikkea Turussa, jossa se on annettu 1300-luvulta alkaen. Se on jäänyt väliin tiettävästi isonvihan aikana 1700-luvulla, mahdollisesti vuosina 1809–1815, miliisilakon aikana 1917 ja talvisodan ilmapommitusten pelossa 1939. Nykyisin luettavan julistuksen kirjoitti maistraatin sihteeri muististaan Turun palon jälkeen vuonna 1827. Sotatalous Suomessa toisen maailmansodan aikana
Moskovan välirauha vaikutti merkittävästi Suomen liikenneoloihin jo muutenkin maailmansodan syttymisen jälkeen muuttuneissa olosuhteissa, joissa maailmansodan eri osapuolet sääntelivät mm. merenkulkua erilaisin rajoituksin. Suomen osalta merkittävimmät muutokset liikenneoloihin itse rauhansopimuksesta johtuen olivat välittömästi sodan jälkeen mm. Hangon talvisataman luovuttaminen Neuvostoliitolle sekä Saimaan kanavan ja uuden rajan itäpuolelle joutuneen rataverkon käytöstä poistuminen. Lisäksi Neuvostoliitolle jouduttiin luovuttamaan merkittävä määrä liikennevälineitä sotakorvauksena. Erkki Raappana
Rauha solmittiin 12. maaliskuuta 1940. Välirauhan aikana Raappana toimi eversti Hjalmar Siilasvuon entisen 9. divisioonan ja myöhemmin Maaselän sotilasläänin komentajana.
Talvisodan jälkeen perustettiin Kuhmon ja Lieksan alueelle 10. prikaati, jota käytettiin runkona vuoden 1941 kesäkuussa muodostettuun 14. divisioonaan, jonka komentajaksi Raappana määrättiin. 14. divisioona oli suoraan ylipäällikön alainen. Venäjän väliaikainen hallitus
Suomessa väliaikainen hallitus muistetaan sortokauden päättämisestä sekä eduskunnan hajotuksesta 31. heinäkuuta 1917. Väliasema
Taistelu väliasemasta kesti noin kymmenen päivää, 18.–27. helmikuuta. Venäläiset saivat syvän sisäänmurron Näykkijärvellä 21. helmikuuta 1940. Suomalaiset saivat kuitenkin pidettyä sisäänmurron kurissa. Muita sisäänmurtoja syntyi Muolaanjärven alueella. 23. helmikuuta Kannaksen armeijan komentaja Erik Heinrichs antoi vain armeijakuntien ja divisioonien komentajille käskyn valmistella siirtymistä Taka-asemaan, ja Mannerheim antoi tähän luvan 27. helmikuuta. Muiden linjojen tapaan venäläiset tuhosivat myös Väliaseman välirauhan aikana, eikä sillä ollut jatkosodassa suomalaisille merkitystä. Välirauha
Seuraava askel Suomen ja Saksan suhteissa otettiin heinäkuun loppupuolella, kun virkamies Ludwig Weissauer Saksan ulkoministerin henkilökohtaisesta kansliasta tiedusteli Mannerheimilta ja Rytiltä Suomen asennetta mahdollisessa Neuvostoliiton ja Saksan välisessä sodassa. Lisäksi hän tiedusteli Suomen vastausta, jos Neuvostoliitto hyökkäisi Suomeen Saksan ollessa sidottuna Englannin kanssa käytävään sotaan. Taistelu Englannista oli tuolloin kiivaimmillaan. Itärintama (toinen maailmansota)
Neuvostoliitto ei suostunut solmimaan heti lopullista rauhaa, ja Moskovassa allekirjoitettiin 19. syyskuuta välirauha. Rauhansopimuksen ehtona oli Saksasta irtautuminen, armeijan rauhanaikaiselle kannalle saattaminen sekä Wehrmachtin ja SS:n joukkojen karkottaminen Pohjois-Suomesta, mikä johti Lapin sotaan. Rauhansanalaisuus
Vuosien 1945—1946 vaihteessa Suomessa yritettiin sovintoa vanhoillisuuden ja pikkuesikoisten välillä. Sovinto näytti hetkeksi syntyneen, mutta raukesi uudelleen riitoihin. Vaikka rauhansanalaisuus näyttäytyy liberaalimpana, niin sen alkuvaiheessa tunnusomaista oli vanhoillisia tiukempi opetuksen, neuvon ja nuhteen korostus. Rajarauha
Rajarauha on kahden valtion välisellä rajalla vallitseva sovinnon tila, johon ei liity rajakahakoita tai muita levottomuuksia. Usein naapurivaltiot ovat tehneet valtiosopimuksia rajaselkkausten ja paikallisten rajatapahtumien selvittämismenettelyistä. Jääsken, Käkisalmen ja Suvannon väliaikainen tuomiokunta
Jatkosota päättyi välirauhansopimukseen syyskuussa 1944 ja sopimukseen sisältyneet alueluovutukset edellyttivät oikeudenhoidon uudelleenjärjestelyä. Valtioneuvosto päätti 14. joulukuuta 1944, että Suomelle jääneet tuomiokuntien osat siirretään vuoden 1945 alusta alkaen toisiin tuomiokuntiin. Jääsken, Käkisalmen ja Suvannon väliaikaisen tuomiokunnan Antrean, Jääsken, Kirvun ja Vuoksenrannan käräjäkunnan jäljelle jäänyt osa siirrettiin Imatran tuomiokunnan Ruokolahden pitäjän käräjäkuntaan. Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Jo ennen talvisotaa vallitsi suurimmissa kaupungeissa pula asunnoista, koska 1930-luvun alun lamavuosina rakennustoiminta oli muutaman vuoden ajan lähes pysähdyksissä, eikä 30-luvun loppua kohden rakentaminen vilkastunut vielä riittävästi. Carl Gustaf Emil Mannerheim
Syyskuussa 1944 Suomi solmi Moskovan välirauhan Neuvostoliiton ja Britannian kanssa. Tämän jälkeen alkoivat sotatoimet saksalaisten joukkojen häätämiseksi Lapista. Välirauhan solmimisen jälkeen Mannerheim pyrki löytämään Suomen kannalta edullisen ulkopoliittisen ratkaisun. Sisäpoliittisesti Mannerheim antoi suurimman osan tehtävistään pääministeri Paasikiven hoitoon ja toimi lähinnä Suomen uuden suuntauksen takuumiehenä. Mannerheim joutui presidenttikautenaan hyväksymään joitakin huonoina pitämiään ratkaisuja, kuten suojeluskuntien ja Lotta Svärd -järjestön lakkauttamisen sekä kommunistien tulon hallitukseen. Moskovan välirauha
Suomen johdon sisäpiiri päätti heti Stalingradin taistelun jälkeen kokouksessaan Mikkelissä 3. helmikuuta 1943 aloittaa rauhanpyrkimykset. Kokouksessa esittämässään tilannearviossa Päämajan tiedustelupäällikkö, eversti Aladár Paasonen toi ensimmäisen kerran esiin sen mahdollisuuden, että sota voidaan hävitä. Muutamaa päivää myöhemmin Paasonen esitti saman katsauksen myös eduskunnan ulkoasiainvaliokunnalle, mutta hänen selontekonsa sai monilta kansanedustajilta erittäin tylyn vastaanoton. Rytin tultua valituksi toistamiseen presidentiksi ja Edvin Linkomiehen uudeksi pääministeriksi, hallitus aloitti 10. helmikuuta 1943 rauhantunnustelut. Saksalaiset pitivät erillisrauhaan pyrkimystä petoksena ja alkoivat vaatia Suomelta kirjallista sopimusta sitoutumisesta Saksaan. Asia kuitenkin raukesi 16. toukokuuta 1943, jolloin Saksaan ilmaistiin Suomen mieluimmin jatkavan taistelua kuin antautuvan ehdoitta. Sotamateriaalitilanteen kehitys Suomessa välirauhan aikana
Välirauhan aikana puolustusvoimien ampumatarviketilanne koheni huomattavasti mm. kotimaisen tuotannon ja Saksasta hankittujen ampumatarvikkeiden saavuttua maahan. Puolustusvoimien tavoitteena oli varata kaikille asetyypeille noin 100 päivän arvioitua kulutusta vastaava määrä ampumatarvikkeita, mutta mm. aseiden määrävahvuuksien kasvaessa organisaatiomuutosten myötä ei 100 päivän varausnormeja pystytty täyttämään kuin harvoissa tapauksissa. Puolustusvoimien varikoissa oli jatkosodan syttyessä mm. seuraavia määriä ampumatarvikkeita (suluissa puute – tai ylitys + mainitusta varausnormista): Välirauha
Aluksi tavoitteena oli aseiden ostaminen. Karl Schnurre saapui Suomeen 5. toukokuuta tunnustelemaan suomalaisten poliittisia mielialoja. Tällöin Ryti tiedusteli mahdollisuutta hankkia aseita Saksasta. Schnurre oli ehdotukselle myötämielinen, mutta Hitler torjui hankkeen. Poliittisista syistä Suomelle ei toistaiseksi voitaisi myydä aseita. Samoihin aikoihin Saksan politiikassa tapahtui muutos, kun Ranskan ja Norjan sotaretkien menestyksen jälkeen oli mahdollista nostaa idänsuunnitelmat uudelleen esiin. Saksalaiset vihjasivat suomalaisille ensi kerran Berliinissä käydyissä kauppaneuvotteluissa, että Saksan todellinen vihollinen oli Neuvostoliitto. Tämän saattoi havaita myös solmitusta kauppasopimuksesta, joka oli hyvin edullinen Suomelle. Suomen ilmavoimien historia
Marraskuu oli ulkopoliittisesti kriittinen, koska erään välirauhaan liittyvät ehdot olivat tarkistuspisteessä. Moskovan rauhansopimus (1940)
Moskovan rauha oli Suomen ja Neuvostoliiton 12. maaliskuuta 1940 välillä solmittu rauhansopimus, joka päätti talvisodan. Rauha astui voimaan 13. maaliskuuta, kun Suomen joukot olivat murtumassa ja Neuvostoliiton joukot jo lähentelivät Viipuria. Neuvostoliiton halukkuutta rauhaan lisäsi Ranskan ja Ison-Britannian lupaama sotilaallinen apu Suomelle. Suomen ulkomailta hankkima sotamateriaali välirauhan aikana
Talvisodan päättymisen jälkeen Suomi hankki muun muassa jo aiemmin tilattua sotamateriaalia. Maanpuolustuksen kannalta merkittävimpiä olivat Yhdysvalloista saatu materiaali. Suomen asehankinnat välirauhan aikana vaikeutuivat, kun Saksa katkaisti kauppayhteydet tehtyään aluevaltauksia Pohjoismaissa. Kauppayhteydet avautuivat Saksan kiinnostuttua Suomen stragisesta sijainnista hyökkäyksessä Neuvostoliittoa vastaan. Myöhemmin Suomi sai sotamateriaalia suoraan Saksalta. Saksalta ostettu sotamateriaali oli Saksan sotasaalista Keski- ja Länsi-Euroopasta, sekä Saksan itsensä valmistamaa sotamateriaalia. 11. prikaati (välirauha)
11. Prikaati oli Suomen armeijan välirauhan aikainen prikaati, joka muodostettiin talvisodan päätyttyä ja lakkautettiin jatkosodan alkaessa. Prikaatin tehtävänä oli liikekannallepanossa perustaa jalkaväkipataljoona sekäJalkaväkirykmentti 11:een että Jalkaväkirykmentti 53:een sekä Kenttätykistörykmentti 16:een patteristo. Suomen sisällissota
Menestyksellisen suomalais-saksalaisen hyökkäyksen paineen alla Kansanvaltuuskunta siirtyi Helsingistä 8. huhtikuuta Viipuriin, ja eräitä valtuuskunnan jäseniä (esimerkiksi Edvard Gylling) lukuun ottamatta sieltä edelleen Pietariin 25. huhtikuuta 1918. Johtajien pako herätti punaisten joukossa voimakasta katkeruutta. Satakunnasta ja Hämeestä kohti Pietaria taistellen vaeltaneet pitkät punapakolaisten karavaanit antautuivat Lahden ja Kosken (Hl.) välisellä alueella 1.–2. toukokuuta. Punaisten viimeiset, Kymenlaaksossa sijainneet vastarintapesäkkeet luopuivat taistelusta 5. toukokuuta 1918. Sisällissota päättyi venäläisten sotilaiden vetäydyttyä 14. toukokuuta Karjalankannaksella Inon linnoituksesta ja suomalaisten valkoisten miehittäessä sen tuhotut tykkiasemat 15. toukokuuta. Alun perin sodanvastaisen ajattelun omaksunut suomalainen työväenliike oli kärsinyt tappion sisällissodassa. Valkoiset sulkivat punakaartilaiset vankileireille. Sotamateriaalitilanteen kehitys Suomessa välirauhan aikana
Ilmapuolustuksen, joka jakaantui kolmeen eri osa-alueeseen (lentojoukkoihin, ilmatorjuntajoukkoihin ja ilmavalvontajoukkoihin), materiaalinen tilanne kehittyi alempana kerrotun mukaisesti (pl. ilmavalvontajoukot). Leobenin välirauha
Leobenin välirauha oli Ranskan ja Itävallan välillä 18. huhtikuuta 1797 solmittu alustava rauhansopimus, joka käytännössä lopetti ensimmäisen liittokunnan sodan. Muodollisesti sota päättyi Campo Formion rauhaan lokakuussa 1797. Sotamateriaalitilanteen kehitys Suomessa välirauhan aikana
Kesään 1940 mennessä kenttäarmeijan kotiuttamisen päätyttyä puolustusvoimien varastoissa oli laadultaan kirjavaa materiaalia, joka oli pääosin kuitenkin osoittautunut käyttökelpoiseksi sotatilanteessa. Sotamateriaalia ei kuitenkaan ollut riittävästi uusissa suunnitelmissa olleen, noin puolen miljoonan miehen, kenttäarmeijan tarpeisiin. Asehankintoja jatkettiin niin kotimaasta kuin ulkomailta. Elintarvikkeiden säännöstely Suomessa toisen maailmansodan aikana
Välirauhan aikana luotiin Suomen sota-aikainen talouspolitiikka ja sen osana myös säännöstelyjärjestelmä, joka ei koskenut pelkästään elintarvikkeita vaan myös hyvin suurta osaa muita välttämättömiä hyödykkeitä. Välirauhan aikana saatiin luotua jonkinasteinen tasapainotila kysynnän ja tarjonnan välillä, mutta jatkosodan osoittauduttua pidempikestoiseksi kuin aluksi oli uskottu tai toivottu järkkyi tasapainotila merkittävästi. Jatkosodan alusta selvittiin jo hankittujen varastojen turvin, mutta varastojen loputtua keväällä 1942 oli kansakunta käytännössä jo nälänhädän partaalla. Välirauha
Elokuussa 1940 esitettiin valtioliiton muodostamista Ruotsin ja Suomen välille. Asiaa ajoivat näkyvimmin ruotsalaiset Suomen-ystävät eli niin sanottu decemvirien ryhmä. Asiaa pohdittiin syyskuussa kummankin maan hallituksessa. Ruotsin ulkoministeri Christian Günther kuitenkin tarkensi unionin edellytyksiä Suomelle 18. lokakuuta. Suomen tuli luopua kaikista revanssitoiveista Neuvostoliiton suhteen. Lisäksi unionille tuli saada Neuvostoliiton ja Saksan hyväksyntä. Saksa torjui hankkeen lokakuun lopulla ja Neuvostoliitto marraskuun alussa. Neuvostoliitto ilmoitti, että unioni mitätöisi Moskovan rauhansopimuksen ja hanke siis kariutui ulkovaltojen vastustukseen. Myöhemmin Suomen ja Saksan suhteiden lähentyminen siirsi pohjoismaisen unionin kokonaan pois päiväjärjestyksestä. Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Jo 1930-luvulla maassa oli esiintynyt asuntopulaa, johon oli pyritty löytämään erilaisia ratkaisuja. Melko pitkään omakotitaloja oli pidetty liian kalliina ratkaisuna asuntopulaan, mutta vuosikymmenen loppua kohden asiaa ryhdyttiin harkitsemaan uudelleen. Yhtenä ratkaisuna esitettiin kustannusten laskemista pitkälle menevästä standardisoinnista ja erilaisia tyyppipiirustuksia laadittiinkin. Arkkitehti Alvar Aalto aloitti jo vuonna 1936 kehittämään A.Ahlström Oy:lle puuelementeistä koottavaa omakotitaloa. Mainitun talotyypin valmistus aloitettiinkin Varkauden talotehtaalla välirauhan aikana vuonna 1940. Samana vuonna perustettiin myös Puutalo Oy, joka oli useiden teollisuuslaitosten yhteinen suunnittelu- ja markkinointiorganisaatio. Haminan rauha
Haminan rauha oli Ruotsin ja Venäjän välinen rauhansopimus, joka allekirjoitettiin 17. syyskuuta 1809 Haminassa, nykyisen Johanneksen kirkon paikalla sijainneessa linnoituksen komendantin virka-asunnossa. Rauha päätti 21. helmikuuta 1808 alkaneen Suomen sodan. Suomen sisällissota
Keisari Nikolai II luopui vallasta 15. maaliskuuta 1917. Venäjällä vallan otti duuma ja sen asettama väliaikainen hallitus. Suomen suuriruhtinaskunnassa toinen ja samalla viimeinen venäläistämiskausi päättyi 20. maaliskuuta väliaikaisen hallituksen niin sanotun maaliskuun manifestiin, joka palautti Suomen ja emämaan välisen tilanteen aikaan ennen Nikolai Bobrikovin valtakautta. Suomen eduskunta sai ensimmäistä kertaa valta-aseman, joka sille vuonna 1906 oli asetettu. SDP:n vuoden 1916 eduskuntavaaleissa saavuttaman vaalivoiton pohjalta maahan nimitettiin 26. maaliskuuta Tokoin senaatti, jonka jäseninä oli kuusi sosialistia ja kuusi ei-sosialistia. Senaatin ohjelma sisälsi pyrkimykset demokratian laajentamiseen ja väliaikaisen hallituksen veto-oikeuden poistamiseen. Lisäksi tavoitteena oli kunnallisdemokratian ja työolojen kehittäminen, muun muassa työaikalait ja sosiaalivakuutus sekä oppivelvollisuus- ja uskonnonvapauslain säätäminen. Konservatiivien (RKP, Vanhasuomalaiset ja Nuorsuomalaiset ”pääskyt”) sekä muiden porvarillisten, ei-sosialistien, (liberaalit Nuorsuomalaiset ”varpuset” ja Maalaisliitto) piirissä oltiin tyytyväisiä väliaikaisen hallituksen porvarillisuuteen sekä lähes diktatorisen keisarinvallan kaatumiseen ja sortokauden päättymiseen. Tulevaisuus näytti lisäävän mahdollisuuksia yrittäjyyden sekä taloudellisen toiminnan monipuolistamiseen ja kehittämiseen. Väliaikaisen hallituksen porvarillisuudesta huolimatta työväenliikkeen näkökulmasta kehitys oli vielä mullistavampi; sosialistienemmistöisen eduskunnan valta kasvoi ja työväen toimintaa rajoittaneet säädökset, muun muassa lakkokielto, sanan- ja painovapauden esteet, kaatuivat. Työväestöllä näytti olevan vihdoin mahdollisuus saavuttaa sille jo väestömääränsäkin puolesta kuuluva asema yhteiskunnassa. Erillissotateesi
Jatkosodan 19. syyskuuta 1944 päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen 13. artiklan mukaan ”Suomi sitoutuu yhteistoimintaan Liittoutuneiden Valtojen kanssa sotarikoksista syytettävien henkilöiden pidättämiseksi ja tuomitsemiseksi.” Liittoutuneiden valvontakomission toimittama lista henkilöistä, jotka olisivat syyllistyneet sotarikoksiin, ei kuitenkaan sisältänyt suomalaisia poliitikkoja. Liittoutuneet solmivat 1945 Lontoon sopimuksen, jossa määriteltiin sotasyyllisyyskäsite, eli ”rikos rauhaa vastaan”. Rikoksia rauhaa vastaan olivat esimerkiksi hyökkäyssotien suunnittelu, valmistelu, aloittaminen ja käynti, sekä kansainvälisten sopimusten kanssa ristiriidassa olevat sodat. Suomessakin jouduttiin Neuvostoliiton kontrolloiman valvontakomission painostaessa säätämään sotasyyllisyyslaki ja järjestämään sotasyyllisyysoikeudenkäynti kuten akselivalloissa, koska Neuvostoliitto katsoi Suomen aloittaneen sodan. Poliittinen virkanimitys
Jatkosodan päätyttyä Moskovan välirauhansopimukseen alettiin Suomessakin liittoutuneiden valvontakomission, lähinnä neuvostoliittolaisten vaatimuksesta erottaa monia siihenastisia korkeimpia virkamiehiä viroistaan. Suomesta haluttiin tehdä Neuvostoliittoon ystävällisesti suhtautuva valtio. Esimerkiksi armeijan henkilöstömäärä pienentyi, ja silloin voitiin nähdä kantahenkilökuntaan kuuluneiden sotilasarvon edessä kirjaimet evp. (ei vakinaisessa palveluksessa). Suuriin virkamiespuhdistuksiin ei Suomessa kuitenkaan kommunistien vaatimuksista huolimatta ryhdytty, vaan vedottiin virkamiesten erottamattomuuteen. Lähinnä yksittäisiä äärioikeistolaisiksi tai saksalaismielisiksi leimautuneita henkilöitä painostettiin eroamaan näkyviltä paikoilta. Paasikiven III hallitus
Hallituksen selvitettäviksi tulleista pulmista vaikeimmat olivat asekätkentä ja sotasyyllisyyskysymys. Moskovan välirauhansopimuksen sotarikollisia koskeneen 13. artiklan suhteen hallitus oli alun perin lähtenyt siitä, että kysymys oli sodankäynnissä noudatettavien lakien ja tapojen rikkomisesta ja että asia oli hoidettava voimassa olevien lakien puitteissa. Valvontakomissio otti kantaa Suomen sotasyyllisyysasiaan vasta elokuussa 1945, jolloin liittoutuneet olivat kokouksessaan Lontoossa päässeet yksimielisyyteen Hitlerin Saksan ja Japanin johtoa vastaan käytävissä oikeudenkäynneissä noudatettavista periaatteista. Valvontakomission varapuheenjohtaja Grigori Savonenkov totesi tällöin lausunnossaan Suomen pääosin toteuttaneen välirauhansopimuksen ehdot lukuun ottamatta sen 13. artiklaa. Tämän vuoksi pääministeri J. K. Paasikivi ja oikeusministeri Urho Kekkonen joutuivat ajamaan eduskunnassa läpi Suomen oikeusperiaatteiden vastaisen, heille henkilökohtaisesti erittäin vastenmielisen taannehtivan lain sotasyyllisistä. Kesäkuussa 1945 valvontakomissio toimitti hallitukselle kirjelmän juuri paljastuneesta asekätkennästä, jonka komissio katsoi olleen kohdistettu hallitusta ja Neuvostoliittoa vastaan, ja vaati tiukkaan sävyyn sen pikaista selvittämistä. Jupakka paisui pian niin suureksi, että sitä selvittämään perustettiin erityinen sisäministeriön tutkintaelin (SMTE). Prosessin loppuunsaattaminen jäi seuraajan, Pekkalan hallituksen tehtäväksi. Suomalaisen kenttätykistön kalusto jatkosodassa
Talvisotaan verrattuna lähes ainoat hankinnat oli saatu tehtyä ns. välirauhan aikana Saksan itse saamasta sotasaaliskalustosta. Tässä aseluokassa Saksa ei suostunut myymään Suomelle itse sodan aikana yhtään asetta, joten suomalaisten oli selviydyttävä niillä aseilla joita oli jo olemassa. Äärioikeisto Suomessa
Suomen ja Neuvostoliiton välillä 19. syyskuuta 1944 allekirjoitetun Moskovan välirauhansopimuksen 21. artikla velvoitti Suomen lakkauttamaan fasistiset ja ylipäätään kaikki Neuvostoliiton vastaista kiihotusta harjoittaneet järjestöt sekä olemaan vastaisuudessa sallimatta sellaisten olemassaoloa. Tätä tulkittaessa lakkautettiin syksyn 1944 aikana muiden muassa Isänmaallinen kansanliike, Akateeminen Karjala-Seura, koko suojeluskuntajärjestö ja Lotta Svärd -järjestö sekä tammikuussa 1945 vielä Suomen Aseveljien Liitto. Lakkautettujen yhteisöjen joukossa oli myös avoimesti kansallissosialistisia, mutta painoarvoltaan vähäisiä järjestöjä. Moskovan välirauhansopimuksen määräykset vahvistettiin vuonna 1947 Pariisin rauhansopimuksessa, jonka perusteella Suomi sitoutui estämään sellaisten järjestöjen olemassaolon, jotka pyrkivät kieltämään kansalaisten demokraattiset oikeudet. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Välirauhan aikana ilmavoimien lentokalusto lisääntyi huolimatta vanhempien konetyyppien siirtämisestä koulutuskäyttöön (mm. Bristol Bulldog) tai kokonaan poistamisesta (=romuttamisesta). Hävittäjäkalusto kehittyi merkittävästi myös laadullisesti välirauhan aikana. Jatkosodan syttyessä suomalaisilla oli käytettävissään yhteensä 230 hävittäjälentokonetta, jotka jakautuivat seuraavasti (tilanne 20. kesäkuuta 1941): Moskovan välirauha
Suomessa eduskunta hyväksyi sopimuksen jo samana päivänä kuin se oli allekirjoitettu. Hyväksyminen tapahtui salaisessa istunnossa ilman keskustelua ja äänestystä 141 kansanedustajan ollessa paikalla. Hallituksen puolesta istunnossa esiintyi vt. pääministeri Ernst von Born. Luettuaan ulkoministeri Carl Enckellin Moskovasta lähettämän sähkeen, jonka mukaan Molotov ja varaulkoministeri Vladimir Dekanosov olivat uhanneet Suomea neuvostojoukkojen miehityksellä, ellei rauhanehtoja hyväksyttäisi, von Born korosti sopimuksen hyväksymisen tärkeyttä. Suomen valtuuskunta palasi kotiin kaksi päivää välirauhansopimuksen hyväksymisen jälkeen. Jatkosota
Välirauhan aikainen poliittinen ilmapiiri oli painostava; esimerkiksi Suomen ja Neuvostoliiton Rauhan ja Ystävyyden Seuran mielenosoitukset ja niistä syntyneet mellakat sekä Aeron matkustajakone Kalevan alasampuminen Suomenlahdella kesäkuussa 1940 samaan aikaan kun Neuvostoliitto miehitti Baltian maat, koettiin hyvin vahvasti Suomessa. Suomi oli ulkopoliittisesti ahtaassa raossa, kun Norja ja Baltia oli vallattu, Saksa ja Neuvostoliitto olivat diplomaattisessa rauhantilassa keskenään ja Ruotsin lokakuussa 1940 ehdottama valtioliitto Suomen kanssa kariutui Neuvostoliiton ja Saksan vastustukseen. Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Suomen johto teki siis melko nopean linjamuutoksen, jonka seurauksena Suomi siirtyi Saksan vaikutuspiiriin. Linjamuutokseen vaikutti eniten yhteyksien katkeaminen länsiliittoutuneisiin. Saksa tarjosi vallinneessa tilanteessa lähes ainoan vaihtoehdon Neuvostoliiton tahtoon alistumiselle, johon taas poliittista tahtoa ei löytynyt. Suomalaiset esittivät toiveenaan myös sotatarvikkeiden hankkimisen Saksasta, mihin saksalaiset eivät vielä heinäkuussa 1940 suostuneet. Tilanne tässäkin suhteessa muuttui jo elokuussa, jolloin saksalainen upseeri saapui Suomeen tarjoamaan sopimusta joka sisälsi mahdollisuuden sotatarvikkeiden hankkimiseen Saksasta ja samalla saksalaisten joukkojen läpikulusta Suomen alueen kautta Norjan pohjoisosiin. Suomessa neuvottelutarjous tulkittiin enemmänkin poliittiseksi tueksi ja siihen tartuttiin. 1. lokakuuta 1940 solmitun sopimuksen perusteella Suomi sai ostaa Saksasta sotatarvikkeita. Suomelle myydyt sotatarvikkeet olivat lähinnä Saksan Puolasta ja länsi-Euroopasta saamaa sotasaalista, tosin myös uusia saksalaisvalmisteisia tarvikkeita sisältyi kauppaan. Tämän ns. Veltjens-kaupan Suomelle merkittävimpiä sotatarvikkeita olivat kenttä- ja ilmatorjuntatykistön aseet runsaine ampumatarvikkeineen. Saksalaiset eivät tässä vaiheessa halunneet rasittaa suhteitaan Neuvostoliittoon, joten sotatarvikekaupan hoidettiin ns. bulvaanien välityksellä. Jäämerentie
Välirauhan solmimisen jälkeen palautettiin Rovaniemen ja Liinahamarin väliset linja-autovuorot toukokuussa 1940 lähes ennalleen. Saksalaiset hoitivat omalla kalustollaan Kirkkoniemen ja Rovaniemen väliset lomalaiskuljetukset. Suomessa nähtiin ensi kerran DKW- ja Tatra-merkkisiä linja-autoja liikennöimässä Suomen tieverkolla. Jumalanrauha
Jumalanrauha on eri maissa ja eri uskonnoissa esiintynyt tapa keskeyttää vihollisuudet väliaikaisesti tai osittain uskonnollisista syistä. Länsimaissa jumalanrauhalla () tarkoitetaan tavallisesti katolisen kirkon keskiajalla antamia sodankäyntikieltoja. Niillä pyrittiin suojaamaan sodankäynniltä aseeton väestö eli kirkonmiehet, pyhiinvaeltajat, talonpojat, naiset ynnä muut väestönosat. Tapa syntyi Ranskassa 1000-luvulla. Seuraavalla vuosisadalla pyrittiin kaikkia kristillisiä alueita koskevaan yleiseen jumalanrauhaan eli Jumalan aselepoon ("treuga Dei"). Se kesti keskiviikkoillasta maanantaiaamuun ja käsitti myöhemmin vielä tietyt kirkolliset juhla-ajat eli adventin-, joulun- ja paastonajan. Jumalanrauhalla ei ollut suurta käytännön merkitystä ja sen syrjäytti yleinen maanrauha. Väinö Voionmaa
Voionmaa osallistui aktiivisesti kaikkiin itsenäisen Suomen neuvottelemiin rauhoihin. Ensimmäiseksi oli hänellä edessään Tarton rauhanvaltuuskunnan jäsenyys 1920. Hänellä oli keskeinen osuus siinä, että Petsamon alue saatiin Suomelle, sillä hän tiesi Venäjän keisarinkin luvanneen aluehyvityksiä Suomelle Venäjän saatua pienen alueen Rajajoen länsipuolelta. Vaikea neuvottelutehtävä oli toimiminen Moskovan rauhanvaltuuskunnan jäsenenä 1940. Voionmaa oli ehdolla myös vuoden 1944 Moskovassa solmitun välirauhan valtuuskuntaan. Vielä ennen kuolemaansa hän ehti toimia Pariisin rauhan rauhanvaltuuskunnan jäsenenä 1946–1947. Viimeksi mainituissa Voionmaan etuna oli hänen toimintansa sodan loppuvaiheissa Suomen sosiaalidemokraattisen puolueen niin sanotussa hiljaisessa oppositiossa, joten hän nautti kaikkien osapuolten luottamusta. Suomalaiset internointileirit toisen maailmansodan jälkeen
Suomalaiset internointileirit toisen maailmansodan jälkeen syntyivät syksyllä 1944
Liittoutuneiden valvontakomission vaatimuksesta. Välirauhansopimuksessa Suomi sitoutui katkaisemaan suhteensa Saksaan. Tällä tarkoitettiin alun perin vain saksalaisten sotilaiden internoimista, mutta valvontakomission britit vaativat myös siviilien eristämistä. Niinpä noin 500 Saksan ja Unkarin kansalaista suljettiin internointileireille syyskuussa 1944. Leirit olivat toiminnassa kesään 1947 asti. Suomen sotahistoria
Ruotsin ja Novgorodin välillä solmittiin vuonna 1323 Pähkinäsaaren rauha, joka lopetti pitkän sotaisen kauden. Sen jälkeen kun Venäjä 1400-luvulla yhdistyi, Ruotsin ja Venäjän välillä käytiin seuraavat sodat, joissa taisteltiin myös Suomen alueella:Muita Ruotsin sanottuna aikana käymiä sotia olivat ainakin:Lisäksi Suomessa käytiin vuosina 1596–1597 sisällissota, joka tunnetaan nimellä nuijasota. Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Välirauhan aikana rautatieliikenteen organisointi mahdollisessa sotatilanteessa alistettiin sotilasjohdolle, mutta rauhan aikana junaliikennettä johti edelleen Valtion rautatiet. Rautatieliikenteen merkittävimpinä ongelmina oli ns. Karjalan radan katkeaminen ja kalustopula, joka johtui talvisodan tappioista ja Neuvostoliitolle luovutetusta kalustosta (noin kymmenesosa koko kalustosta). Junaradoista menetettiin noin viidesosa. Melko kevytrakenteista rataverkostoa alkoi myös rasittaa raskaan liikenteen lisääntyminen jo talvisodan aikana ja joka jatkui myös välirauhan kuukausina. Itä-Suomen rautatiekuljetuksia helpotti Varkauden ja Joensuun välille rakennetun ratayhteyden avaaminen liikenteelle. Rautateiden työtaakkaa pyrittiin helpottamaan myös kehittämällä laivaliikennettä sekä rannikolla että sisävesillä. Jatkosota
Sodan alussa eteläisellä rintamaosalla suomalaiset joukot valtasivat talvisodassa menetetyt alueet ja etenivät yli Syvärin ja Leningradin puolustuslinjojen tuntumaan. Joulukuussa 1941 hyökkäys pysäytettiin ja alkoi yli kaksi vuotta kestänyt asemasotavaihe. Pohjoisilla rintamaosilla ei saatu katkaistua Muurmannin rataa eivätkä saksalaisjoukot päässeet etenemään Murmanskiin. Neuvostoliiton suurhyökkäys kesäkuussa 1944 mursi suomalaisten etummaiset puolustuslinjat. Raskaiden torjuntataistelujen jälkeen aseet laskettiin 4–5. syyskuuta. Moskovan välirauha allekirjoitettiin 19. syyskuuta 1944 ja se vahvistettiin Pariisin rauhassa 1947. Jatkosodan välirauhanehtoihin kuului muun muassa saksalaisten joukkojen pakottaminen pois Suomesta, mikä johti Lapin sotaan Saksaa vastaan. Jatkosota
Saksalaiset vaativat Suomelta sitoutumista sotaan, koska Narvan rintama oli heille tärkeä. Presidentti Risto Ryti teki saksalaisten kanssa 26. kesäkuuta ns. Ryti–Ribbentrop-sopimuksen, joka velvoitti Suomea olemaan neuvottelematta erillisrauhaa ja lisäsi saksalaisten materiaalitoimituksia. Sopimuksen merkitystä on kuitenkin 2000-luvun alussa kyseenalaistettu. Rytin allekirjoittaessa kirjeensä Adolf Hitlerille pääosa saksalaisista panssarintorjunta-aseista, syöksypommittajista, rynnäkkötykeistä ja jalkaväkidivisioonista oli jo Suomessa tai matkalla. Ryti-Ribbentrop-sopimus ei ollut sitova valtiosopimus vaan ainoastaan Rytin henkilökohtainen vakuutus siitä, ettei hän tasavallan presidenttinä toimiessaan tee erillisrauhaa. Erillisrauha tehtiin sen jälkeen kun Ryti oli eronnut tehtävästään ja eduskunta oli poikkeuslailla valinnut marsalkka Mannerheimin presidentiksi. Liittoutuneiden valvontakomissio
Valvontakomissio painosti Suomea myös täyttämään välirauhansopimuksen ehdot ja tuomitsemaan "sotasyylliset". Muussa tapauksessa Suomea uhattiin jopa miehityksellä. Pääministeri Juho Kusti Paasikivi ja oikeusministeri Urho Kekkonen olivat pakon edessä. Sotasyylliset tuomittiin sitä varten säädetyn lain nojalla. Lakiehdotus käsiteltiin valtiopäiväjärjestyksen 67 §:n mukaisessa perustuslain säätämisjärjestyksessä, sillä se sääti taannehtivasti rikoksiksi teot, jotka eivät olleet olleet tekohetkellä rikoksia. Sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä 20. helmikuuta 1946 Suomen entinen presidentti Risto Ryti sekä seitsemän muuta poliitikkoa tuomittiin vankeuteen. Pisimmän tuomion, 10 vuotta kuritushuonetta, sai Ryti. Sotamateriaalitilanteen kehitys Suomessa välirauhan aikana
Kaikkiaan erilaisia tykkimalleja oli yhteensä 67 kpl, joten ampumatarvikehuollolla riitti haasteita (varsinkin kun jokaiselle tykkimallille oli olemassa useita erilaisia ampumatarvikelajeja). Tykkikalusto oli peräisin suurimmalta osaltaan ensimmäisen maailmansodan ajoilta ja täysin moderneina voitiin pitää vain 59:ää tykkiä. Lisäksi lähes 500 tykin mallivuosi sijoittui 1800-luvulle. Suomen ulkomailta hankkima sotamateriaali välirauhan aikana
Saksan toimittamien sotamateriaalierien lisäksi Suomeen saapui vähäisempi määrä muualta hankittua sotamateriaalia. Näistä mainittakoon mm.: Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Neuvostoliiton ratifioitua Pariisin rauhansopimuksen 29. elokuuta 1947 ja valvontakomission poistuttua Suomesta saman vuoden syyskuun lopulla, lyhimmän vankeusrangaistuksen saaneet Kukkonen ja Reinikka päästettiin ehdonalaiseen vapauteen lokakuussa 1947, jolloin he olivat suorittaneet 5/6 määrätystä rangaistuksesta. Kahden ja puolen vuoden tuomion saanut Ramsay pääsi vankilasta jouluna 1947. Loput miehistä pääsivät ehdonalaiseen vapauteen lain sallimalla tavalla sitä mukaa kuin he olivat suorittaneet puolet rangaistuksestaan. Viimeisenä vankilasta ulos pääsi Rangell 21. helmikuuta 1949. Toukokuussa 1949 presidentti J. K. Paasikivi armahti syksystä 1948 lähtien sairaalassa olleen Risto Rytin terveydellisistä syistä; samalla hän armahti vielä ehdonalaisessa vapaudessa olleet Rangellin, Tannerin, Linkomiehen ja Kivimäen. Normaalin vapauttamiskäytännön mukaan Ryti olisi päässyt vankilasta vasta helmikuussa 1951, mutta hänet oli vaikean sairauden vuoksi jo lokakuussa 1948 siirretty Kivelän sairaalaan. Rytille itselleen armahduspäätös merkitsi käytännössä vain sitä, että vartijoina olleet poliisit poistuivat sairaalan eteisestä. Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Talvisodan aikana pommitusten aiheuttamien vaurioiden korjaaminen kangerteli mm. työvoiman puutteen vuoksi. Miesten vapautuessa välirauhan solmimisen jälkeen asepalveluksesta sai pommitusvaurioiden korjaaminen vauhtia. Uudisrakentaminen jäi kuitenkin kaupungeissa vähäiseksi välirauhan aikana. Maaseudulla sen sijaan pyrittiin rakentamaan siirtoväestölle uusia asuinrakennuksia. Rakentamista hankaloitti kuitenkin pula tarvittavista materiaaleista. Välirauha
Loppukeväästä näytti siltä, että Saksa lykkäisi hyökkäystään Neuvostoliittoon, mutta 20. toukokuuta Schnurre saapui uudelleen Helsinkiin. Ryti, hallituksen sisäpiiri ja korkein sotilasjohto saivat tällöin lopullisen varmuuden Saksan hyökkäyssuunnitelmasta ja vahvistuksen siitä, että Saksa tukisi sotilaallisesti Suomea siinä tapauksessa, että Neuvostoliitto hyökkäisi maahan. Schnurre kehotti Rytiä lähettämään yleisesikuntavaltuuskunnan Saksaan yhteisten puolustustoimien järjestämiseksi, siltä varalta, että Neuvostoliitto hyökkäisi. Ryti neuvotteli Mannerheimin ja hallituksen sisäpiirin kanssa ja valtuuskunta päätettiin lähettää. Moskovan välirauha
Moskovan välirauha on Neuvostoliiton, Britannian ja Suomen välinen jatkosodan päättänyt aseleposopimus, joka allekirjoitettiin 19. syyskuuta 1944. Varsinaiset sotatoimet olivat päättyneet jo 4.–5. syyskuuta 1944. Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Moskovan välirauha vaikutti merkittävästi Suomen liikenneoloihin jo muutenkin maailmansodan syttymisen jälkeen muuttuneissa olosuhteissa, joissa maailmansodan eri osapuolet sääntelivät mm. merenkulkua erilaisin rajoituksin. Suomen osalta merkittävimmät muutokset liikenneoloihin itse rauhansopimuksesta johtuen olivat välittömästi sodan jälkeen mm. Hangon talvisataman luovuttaminen Neuvostoliitolle sekä Saimaan kanavan ja uuden rajan itäpuolelle joutuneen rataverkon käytöstä poistuminen. Neuvostoliitolle luovutettavalle alueelle jäi rataverkosta mm. tärkeä Elisenvaaran risteysasema, jonka luovuttaminen katkaisi Imatran ja Joensuun välisen ratayhteyden. Lisäksi rauhansopimuksen ehtojen mukaan Suomen tuli luovuttaa Neuvostoliitolle mm. 75 veturia, 120 henkilö- ja 1868 tavaravaunua korvauksena Neuvostoliiton sotamenetyksistä. Lisäksi Neuvostoliittoon luovutettiin korvauksina suuri määrä kuorma- ja henkilöautoja sekä 78 erilaista alusta ja 267 proomua. Lisäksi Saksa oli takavarikoinut talvisodan aikana yhteensä 14 suomalaista laivaa satamissa, joita se hallitsi. Laivat palautettiin suurilta osin Suomen käyttöön vasta vuosina 1942 ja 1943. Välirauha
Saksan vallattua Etelä-Norjan ja liittoutuneiden aloitettua joukkojensa evakuoinnin Pohjois-Norjasta 7. kesäkuuta 1940 Ruotsissa ja Suomessa suunniteltiin Norjan Ruijan valtaamista, jotta maiden ulkomaankaupalle olisi saatu Liinahamarin reitin rinnalle uusi yhteys valtamerille. Mannerheim kehotti ulkoministeri Rolf Wittingä tutkimaan valtauksen poliittisia vaihtoehtoja ja seurauksia. Tilanne kuitenkin muuttui hyökkäykselle mahdottomaksi saksalaisten vallattua Pohjois-Norjan odotettua nopeammin. Välirauha
Kenraali Paavo Talvela matkusti Mannerheimin lähettämänä neljä kertaa Saksaan syksyn 1940 aikana. Ensimmäisellä kerralla hän neuvotteli saksalaisten läpikulusta Suomen alueella. Myöhemmin Talvela selvitti saksalaisten asennetta Suomen ja Ruotsin valtioliittoon. Tärkeä selvitettävä asia oli myös avun saaminen Saksasta, jos Neuvostoliitto hyökkäisi Suomeen. Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Talvisodan jälkeen kesään 1940 mennessä tapahtuneen kenttäarmeijan kotiuttamisen päätyttyä puolustusvoimien varastoissa oli laadultaan kirjavaa sotamateriaalia, joka oli pääosin kuitenkin osoittautunut käyttökelpoiseksi sotatilanteessa. Sotamateriaalia ei kuitenkaan ollut riittävästi uusissa suunnitelmissa olleen, noin puolen miljoonan miehen, kenttäarmeijan tarpeisiin. Asehankintoja jatkettiin niin kotimaasta kuin ulkomailta. Sotamateriaalitilanteen kehitys Suomessa välirauhan aikana
Jalkaväen asetilanne kehittyi seuraavasti välirauhan aikana (lähteissä esiintyy ristiriitaisuuksia mm. laskenta-ajankohdista johtuen. Lisäksi mm. talvisodan lopun asetilanteessa on epävarmuutta johtuen siitä, miten sotasaaliiksi saatu materiaali on laskettu ja miten Suomeen ulkomailta vielä tulossa oleva sotamateriaali on otettu lähteissä huomioon. Myös käytöstä poistetun materiaalin määrät ovat osin epäselviä): Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Talvisodan päätyttyä maantieliikenteelle välttämättömien, nestemäisten polttoaineiden varastot olivat kuihtuneet huolestuttavan vähäisiksi ja maailmansodan laajeneminen edelleen vaikeutti polttoaineiden hankintaa ulkomailta. Polttoainetilanteen edelleen kiristyessä jouduttiin säännöstelyä tiukentamaan lisää 20. kesäkuuta 1940. Tiukan säännöstelyn ja kotimaisten korvikepolttoaineiden tuotannon lisääntyessä pystyttiin kuitenkin mm. kansanhuollon kannalta välttämättömistä kuljetuksista suoriutumaan. Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Jatkosodan 19. syyskuuta 1944 päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen 13. artiklan mukaan ”"Suomi sitoutuu yhteistoimintaan Liittoutuneiden Valtojen kanssa sotarikoksista syytettävien henkilöiden pidättämiseksi ja tuomitsemiseksi."” Artiklan tulkinta aiheutti epätietoisuutta: koskiko se vain sotarikollisia vai myös poliittista johtoa. Myös voittajavaltioilla oli asiasta ristiriitaisia mielipiteitä. Tulkintaa jonka mukaan kysymys oli ainoastaan sotarikollisista vahvisti Liittoutuneiden valvontakomission jo 19. lokakuuta 1944 silloiselle pääministerille Castrénille toimittama , jotka olisivat syyllistyneet sotarikoksiin. Listalla ei ollut Suomen poliittista johtoa. Kun eduskunta hyväksyi välirauhansopimuksen, päähuomion veivät vuoden 1940 Moskovan rauhan mukaisten rajojen palauttaminen voimaan sekä lisäksi Petsamon luovuttaminen Neuvostoliitolle, sotakorvaukset ja Porkkalan vuokraaminen Helsingin naapurista äskeisen vihollisen tukikohdaksi, eikä sopimuksen 13. artiklaan kiinnitetty juuri lainkaan huomiota. Tarton rauha
Tarton rauha oli Suomen ja Neuvosto-Venäjän välillä solmittu rauhansopimus, joka allekirjoitettiin 14. lokakuuta 1920 melkein viisi kuukautta kestäneiden neuvottelujen jälkeen ja astui voimaan 31. joulukuuta 1920. Sopimus solmittiin suhteiden luomiseksi ja rajan vahvistamiseksi, sillä Suomen tulkinnan mukaan maiden välillä oli vallinnut sotatila vuoden 1918 Suomen sisällissodasta alkaen. Neuvottelut käytiin Viron Tartossa. Keskiaika
Suomen keskiaika oli paljon lyhyempi kuin useimpien muiden Euroopan maiden. Suomessa keskiajan sanotaan usein alkaneen noin vuonna 1155, jolloin Varsinais-Suomen alueelle tehtiin epävarmojen tietojen mukaan niin sanottu ensimmäinen ristiretki. 1100-luvun jälkipuoliskolle ajoittuvat joka tapauksessa ensimmäiset Suomea sivuavat asiakirjalähteet, ja siten voidaan katsoa historiallisen aikakauden alkaneen Suomessa suoraan keskiajasta. Suomessa ja Ruotsissa uuden ajan yleensä sanotaan alkaneen Kustaa Vaasan noustessa valtaan vuonna 1523. Tällöin pidetään kansallisvaltioiden syntyä ja reformaatiota keskeisenä murroksena, joiden katsotaan olevan periodijaon pohjalla. Toisaalta yhteiskuntahistoriallisesti orientoitunut tutkimus korostaa yhteiskunnan perusrakenteiden pysyneen Suomessa pitkään 1500-luvulle hyvin vakaina. Siten keskiajan ja uuden ajan rajana on voitu pitää myös esimerkiksi 1570-lukua. Välirauha
Neuvostoliitto teki myös joukkojenkeskityksiä Suomen rajalle. Tilannetta kiristi vielä Neuvostoliiton lähetystöstään suorittama vakoilu. Elokuussa 1940 syntyi niin sanottu elokuun kriisi, jolloin pidettiin mahdollisena, että Neuvostoliitto aloittaisi uuden hyökkäyksen Suomeen. Välirauha
Saksan ilmavoimat suorittivat syys-marraskuussa 1940 Norjan Banakista, ja myöhemmin Kirkkoniemestä tiedustelulentoja Neuvostoliittoon Suomen ilmatilan kautta. Huhtikuussa 1941 tiedustelulennot Suomen alueen kautta aloitettiin uudelleen, usealta eri kentältä. Elintarvikkeiden säännöstely Suomessa toisen maailmansodan aikana
Välirauhan aikana elintarviketilanteen todettiin nopeasti heikkenevän. Syynä tähän olivat luovutetuille alueille jäänyt maatalousmaa (noin 10 % peltojen kokonaispinta-alasta) ja ulkomaankaupan voimakas lasku, jonka takia ulkomailta ennen sotaa tuotujen lannoitteiden määrä laski romahdusmaisesti. Kolmantena tekijänä elintarviketilanteen heikkenemisessä oli talvisodan aikana ja heti sen jälkeen tapahtunut karjan määrän voimakas lasku. Lisäksi kesä 1940 oli hyvin kuiva, mikä osaltaan laski maatalouden tuotantomääriä. Elintarvikkeita asetettiin säännöstelyn piiriin hieman eri aikoina, mutta vuoden 1940 loppuun mennessä säännöstely kattoi jo lähes kaikki tärkeimmät elintarvikkeet ja nautintoaineet. Ravintorasvat, lihatuotteet ja maito sekä maitotuotteet olivat säännöstelyn piirissä vuoden lopussa. Merkittävimmän poikkeuksen muodosti peruna, jota ei välirauhan aikana asetettu säännöstelyn piiriin. Suomi toisessa maailmansodassa
Talvisota päättyi maaliskuussa 1940 Moskovan rauhansopimukseen, jossa Suomi joutui luovuttamaan Neuvostoliitolle laajan alueen Karjalassa, useita Suomenlahden saaria sekä pienempiä alueita muun muassa Sallassa. Lisäksi Neuvostoliitolle vuokrattiin Hanko 30 vuodeksi. Tällöin alkaneena välirauhan aikana Suomi koki itsensä edelleen jatkuvasti Neuvostoliiton uhkaamaksi. Viipurin ja Rannan väliaikainen tuomiokunta
Jatkosota päättyi välirauhansopimukseen syyskuussa 1944 ja sopimukseen sisältyneet alueluovutukset edellyttivät oikeudenhoidon uudelleenjärjestelyjä. Valtioneuvosto päätti 14. joulukuuta 1944, että Suomelle jääneet tuomiokuntien osat siirretään vuoden 1945 alusta alkaen toisiin tuomiokuntiin. Viipurin ja Rannan väliaikaisen tuomiokunnan Viipurin, Vahvialan ja Säkkijärven pitäjäin käräjäkunnasta Suomelle jäänyt osa siirrettiin Lappeen tuomiokunnan ainoaan käräjäkuntaan.