Milloin sukellusvene keksittiin?
Sukellusvene
Italialainen yleisnero Leonardo da Vinci suunnitteli sukellusveneen paperilla 1400-luvun lopulla. Veneen toteuttaminen ei kuitenkaan onnistunut.
Sukellusvene
Suurimmat käytössä olevat sukellusveneet ovat venäläisiä "Akula"- eli NATO-koodiltaan Typhoon-luokan ydinsukellusveneitä, joiden pituus on 172 m, leveys 23 m ja uppouma 23 000—48 000 tonnia. Aluksissa on 2 kpl 190 MW ydinreaktoria, jotka tuottavat turbiinien ja sähkömoottorien kautta 2 x 50 000 hevosvoimaa. Nopeus on 12 solmua pinnalla, 27 solmua sukelluksissa ja suurin sukellussyvyys 500 m. Pääaseistuksena on 20 mannertenvälistä monikärkiydinohjusta, joiden kantama on noin 10 000 km. Pinta-aluksia ja toisia sukellusveneitä vastaan on 6 torpedoputkea. Miehistöä on 150, joista 50 on päällystöä. U-vene
Sodan aikana liittoutuneiden ja Kriegsmarinen välillä käytiin jatkuvaa varustelukilpailua varsinkin merikohteiden havaitsemisessa ja havaitsemisen ehkäisyssä. Kaikuluotain (SONAR, briteillä nimitys ASDIC) mahdollisti liittoutuneiden sotalaivojen havaita vedenalaiset sukellusveneet (ja päinvastoin) yli näköetäisyyden päästä mutta ei ollut tehokas pinnalla kulkevaa alusta vastaan; täten sodan alkuvaiheessa yöllä tai huonossa säässä sukellusvene oli paremmassa turvassa pinnalla kuin pinnan alla. Tutkatekniikan edistysaskeleet osoittautuivat erityisen kuolettaviksi sukellusvenemiehistöille varsinkin sen jälkeen kun lentokoneisiin ryhdyttiin asentamaan tutkia. Vastatoimenpiteenä sukellusveneisiin asennettiin tutkasta varoittavia vastaanottimia jotta sukellusvene ehtisi sukeltaa riittävän ajoissa ennen vihollisen lähestymistä. Myös sukellusveneisiin kehitettiin tutka, mutta monet kapteenit eivät käyttäneet sitä pelätessään ilmaisevansa asemansa vihollispartioille. Hajen-luokka (1954)
Alusten suunnittelu alkoi 1940-luvun lopulla, mutta valmistus viivästyi perehdyttäessä Saksan laivaston tyypin XXI aluksesta tehtyihin löytöihin. Alukset olivat pienempiä kuin tyypin XXI alukset, mutta siitä huolimatta ne olivat aikanaan suurimpia Ruotsissa valmistettuja sukellusveneitä. Sukellusvene Vesikko
CV-707:n rakentaminen aloitettiin vuonna 1931 Turussa Crichton-Vulcanin telakalla, missä myös Vetehis-luokan veneet oli rakennettu. Teknisesti veneestä tuli aikansa kehittyneimpiä: sen sukellussyvyys oli kaksinkertainen aikaisempiin saksalaisiin sukellusveneisiin nähden, ja sen runko pystyttiin rakentamaan ilman niittausta sähköhitsaamalla, mikä lisäsi paineenkestävyyttä, vähensi vuotoja ja nopeutti rakentamista. Saksalaiset testasivat "Vesikkoa" Turun saaristossa purjehduskausina 1933 ja 1934. USS Jacksonville
Sukellusvene tilattiin 24. tammikuuta 1972 Electric Boat Companyltä (nykyisin General Dynamic Electric Boat Division) Grotonista Connecticutista. Sen rakentaminen aloitettiin 21. helmikuuta 1976 ja alus laskettiin vesille 18. marraskuuta 1978 kumminaan Charles E. Bennettin puoliso. Alus liitettiin laivastoon 16. toukokuuta 1981 ensimmäisenä päällikkönään Robert B. Wilkinson. Jacques-Yves Cousteau
Cousteaun Émile Gagnanin kanssa kehittämä aqualung antoi sukeltajille enemmän liikkumavapautta, eivätkä he enää olleet sidottuja esimerkiksi ilmaletkun pituuteen. Tosin sukeltajat eivät Aqualunginkaan avulla pystyneet laskeutumaan kovin syvälle. Siksi Cousteau oli myös kehittämässä pienoissukellusveneitä, joiden ansiosta meren tutkimus helpottui myös kauempana rannasta. Vedenalaisissa tutkimuksissa tarvittiin ennen Cousteaun keksintöjä hankalia laitteita, kuten sukelluskelloja. Saksan rajoittamaton upotussota
Britit tarvitsivat tehokasta asetta sukellusveneitä vastaan. Sellainen oli MK 6 -merimiina, jonka tuntosarvissa oli kosketussytyttimet. Niitä laskettiin mereen 76 000 kappaletta. Englannin kanaalissa upotetiin merimiinoilla 26 sukellusvenettä. Myös syvyyspommit, torpedot, tykkituli ja ilmahyökkäykset olivat käytössä. Lopuksi keksittiin suojata kaupalaivoja hävittäjillä. Marraskuussa 1918 Saksa sai upotetuksi enää 15 kauppalaivaa, ennen kuin aselepo tuli voimaan 11.11.1918. Atlantin taistelut
Atlantin taistelut ensimmäisessä maailmansodassa olivat pääosin Saksan keisarikunnan laivaston ja Britannian kuninkaallisen laivaston sotalaivojen välisiä taisteluita ja Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneiden harjoittamaa upotussotaa, jolla se häiritsi ympärysvaltojen merikauppaa. 1915 saksalainen sukellusvene "U-20" upotti matkustajalaiva RMS Lusitanian, joka vei mukanaan syvyyksiin 1 198 ihmistä, joista 128 amerikkalaista ja noin 100 lasta. Sukellusveneet 
upottivat kaikkiaan noin 5 000 ympärysvaltain laivaa ja tappoivat 15 000 siviiliä. Sukellusveneet olivatkin vihattuja ympärysvalloissa. Saksalaiset menettivät sodan kuluessa 365 sukellusveneestään 178, ja 13 000 sukellusvenemiehestään 5 000.
Vuoden 1917 alussa Saksa aloitti rajoittamattoman upotussodan maailman merillä upottaen myös amerikkalaisia kauppalaivoja, joka osaltaan veti Amerikan mukaan sotaan. Sukellusvene
George Garret suunnitteli 1879 ensimmäisen pinnalla kulkiessaan höyrvoimaa käyttäneen sukellusveneen "Resurgamin". Hänen keksintöään kehitteli edelleen ruotsalainen Torsten Nordenfelt, joka valmisti "Nordenfelt I" -veneen.. Urheilusukeltajat
Suomen Merivoimien ensimmäinen avoimen kierron sukelluslaitetta käyttävä sukeltajakurssi kantahenkilökunnalle pidettiin 1954 ja varusmiehet otettiin mukaan seuraavalle kurssille 1955. Kurssit saivat huomattavasti näkyvyyttä tiedotusvälineissä, mikä osaltaan lisäsi sukellusharrastuksen kiinnostavuutta myös harrastepuolella. Talvisodan merisotatoimet
Ensimmäisen aluksen sukellusveneet kohtasivat 5. joulukuuta 1939. Alus oli saksalainen "Oliva", joka pysäytettiin, mutta päästettiin menemään, kun kansallisuus oli selvitetty. Sukellusvenesodan tuloksettomuuden tajuttuaan neuvostoliittolaiset julistivat Suomen rannikon saartoon ja käskivät kaikkien puolueettomien alusten poistua saartovyöhykkeeltä. HMS Thunderbolt (N25)
"Thunderbolt" lähti 3. joulukuuta 1940 partioimaan Atlantille, ja upotti ensimmäisen aluksensa, Italian laivaston sukellusveneen, aamulla 15. joulukuuta. Sen jälkeen "Thunderbolt" jatkoi menestyksekkäästi partioimista Atlantilla ja Välimerellä. Vuoteen 1943 mennessä se oli upottanut seitsemän vihollisalusta torpedolla sekä kuusi tykillä ja oli osallistunut kahteen erikoistehtävään. U-vene
U-vene, () eli "U-Boot" () on Saksan laivaston sukellusvene. Myös englanninkielinen muoto lyhenteestä, "U-boat", tarkoittaa saksalaista sotilassukellusvenettä, varsinkin ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikaista (myös Itävallan sotilassukellusvenettä ensimmäisessä maailmansodassa). Saksalaisten sukellusveneiden luokituksen tunnuksena oli kummassakin maailmansodassa yleensä U ja numero väliviivalla tai ilman. U214-luokan sukellusvene
Korean tasavallan laivasto tilasi ensimmäiset kolme Son Won-Il -luokan sukellusvenettä vuonna 2000. Niihin on asennettu Sphinx-D-tutkajärjestelmä. Karibianmeren taistelut
Yhdysvaltain rannikkovartiosto upotti sukellusvene "U-157" 13. kesäkuuta 1942 Key Westin lähistöllä. Sukellusvene oli pintautumassa, kun "USCGC Thetis" huomasi sukellusveneen ja syvyyspommitti alusta. Usean minuutin kuluttua meren pinnalle nouseva roju paljasti että "Thetis" oli upottanut sukellusveneen. Otto Weddigen
Weddigen liittyi Saksan laivastoon vuonna 1901 ja osallistui Saksan U-veneiden kehittämiseen alusta alkaen. Hänestä tuli syyskuussa 1910 sukellusvenekapteeni ja lokakuussa 1911 U-9-sukellusveneen komentaja. Weddigenistä tuli kuuluisuus, kun hän onnistui maailmansodan alussa 22. syyskuuta 1914 upottamaan Hollannin rannikon edustalla tunnin aikana kolme kuninkaallisen laivaston risteilijää, "Aboukirin", "Hoguen" ja "Cressyn". Noin 1 400 miestä hukkui. 15. lokakuuta U-9 upotti risteilijä "Hawken" Skotlannin rannikon edustalla, jolloin britit menettivät 500 miestä. Sittemmin Weddigen siirtyi komentamaan uudenaikaisempaa U-29:ää ja upotti vielä helmikuussa 1915 neljä brittien kauppalaivaa. Hän kuitenkin hukkui miehistöineen 18. maaliskuuta, kun taistelulaiva "HMS Dreadnought" ajoi U-29:n upoksiin Skotlannin Moray Firthin edustalla. Suunto
1970-luvulla Suunto toi markkinoille ensimmäiset sukellusinstrumenttinsa; instrumenteillä mitattiin syvyyttä ja suuntaa. U-luokka (sukellusvene)
Nämä pienehköt sukellusveneet, joiden uppouma oli noin 630 tonnia, oli alun perin suunniteltu aseistamattomiksi koulutusveneiksi korvaamaan ikääntyvät H-luokan alukset. Ensimmäiset kolme tilattiin vuonna 1936, ja ne muutettiin valmistuksen aikana kuljettamaan neljää sisäistä ja kahta ulkoista torpedoa. Lisäksi kahta ensimmäistä lukuun ottamatta kaikki luokan alukset aseistettiin kolmituumaisella tykillä, vaikka tykkimiehistöllä ei ollutkaan omaa luukkua kulkemista varten. Kulku tykille tapahtui komentotornin kautta. Sukellusvene
Ensimmäinen ei-ihmisvoimaa käyttävä sukellusvene oli Narcís Monturiolin peroksidikäyttöinen "Ictineo II" vuodelta 1864. Se oli alun perin suunniteltu korallin keräämiseen merestä. Kaikuluotaus
Ensimmäisen kaikuluotaimen keksi vuonna 1906 Lewis Nixon. Sitä käytettiin jäävuorien paikallistamiseen. Tarkempia kaikuluotaimia alettiin nopeasti kehittää vuonna 1912 Titanicin uppoamisen jälkeen, jolloin brittiläinen Lewis Richardson ja saksalainen Alexander Behm saivat kumpikin patentin parantamilleen kaikuluotaimille. Hellmuth Walter
Vuonna 1956 hän perusti Kieliin yhtiön nimeltä Hellmuth Walter GmbH. Se kehitti siviilisukellusveneen vuoteen 1967 mennessä. U-vene
Lothar von Arnauld de la Perière oli kaikkien aikojen menestynein sukellusveneenkomentaja. Tämä saksalainen U-35:n ja U-139:n kapteeni upotti ensimmäisessä maailmansodassa 194 alusta (453 716 bruttorekisteritonnia). Neljää torpedointia lukuun ottamatta hän teki kaikki upotuksensa veneensä kansitykillä. Saksalainen Otto Kretschmer oli toisen maailmansodan menestyksekkäin sukellusveneen päällikkö. Hän upotti 46 alusta (273 043 bruttorekistoritonnia). Ehkä kuuluisin saksalaisia sukellusveneitä käsittelevä teos on saksalaisen kirjailijan Lothar-Günther Buchheimin romaaniin "Das Boot" (1973) perustuva Wolfgang Petersenin ohjaama sukellusvene-elokuva "Sukellusvene U-96", joka perustuu osittain U-96:n kapteenin Heinrich Lehmann-Willenbrockin kokemuksiin. Tyyppi XXI
Tyyppi XXI () oli Saksan laivaston toisen maailmansodan loppupuolella käyttöön ottama kehittynyt sukellusvenetyyppi, ns. "Elektroboot". Se oli ensimmäinen sukellusvene, joka pystyi toimimaan pitkiä aikoja veden alla, eikä vain pakenemaan sinne hyökkäyksen uhatessa. Ensimmäiset veneet tilattiin marraskuussa 1943 ja laskettiin vesille toukokuussa 1944. Kaikkiaan veneitä valmistui 118. Kypäräsukellus
Kypäräsukellus on maailman vanhimpia käytössä olevia sukellusmenetelmiä. Menetelmässä käytetään tiivistä sukelluspukua ja siihen eri menetelmin kytkettyä metallista tai nykyisin lujitemuovista sukelluskypärää. HMS Hazard (1894)
Alus muutettiin vuonna 1901 maailman ensimmäiseksi sukellusveneiden emälaivaksi. Alus törmäsi 2. helmikuuta 1912 sukellusvene "HMS A.3:een", jolloin sukellusvene vei syvyyksiin 14 miehistönsä jäsentä. Suomi 1920-luvulla
Vuonna 1920 Suomen merivoimat saivat tervetulleen vahvistuksen, kun saksalaiset luovuttivat vuonna 1918 haltuunsa ottamat venäläisalukset Golubin ja Pingvinin, jotka Suomessa saivat nimikseen Uusimaa ja Hämeenmaa. Ne olivat panssarilaivojen tuloon asti Suomen laivaston tehokkaimpia aluksia. Vuonna 1927 hyväksyttiin laivastolaki, joka mahdollisti uuden laivaston rakentamisen. Ensimmäinen itsenäisessä Suomessa valmistunut sota-alus oli sukellusvene Vetehinen, vuonna 1930. USS Louisville (SSN-724)
Sukellusvene tilattiin 11. helmikuuta 1982 Electric Boat Companyltä (nykyisin General Dynamics Electric Boat Division) Grotonista Connecticutista. Sen rakentaminen aloitettiin 24. syyskuuta 1984 ja alus laskettiin vesille 14. joulukuuta 1985 kumminaan Kinnaird McKeen puoliso. Alus liitettiin laivastoon 8. marraskuuta 1985 ensimmäisenä päällikkönään Charles E. Ellis. Dekabrist-luokka
Sukellusveneiden tarvetta ja vaatimuksia määriteltiin jo 1923. Vuonna 1925 Neuvostoliitto sai Italian Balilla-luokan suunnitelmat (joka puolestaan oli saanut vaikutteita Italian ensimmäisen maailmansodan sotakorvauksena saamasta saksalaisesta tyyppi UE 2:n U-120:sta), josta kehitettiin Neuvostoliiton oma malli. Pääsuunnittelijana oli Boris Malinin, joka suunnitteli myös Leninets-, Štš- ja M-veneet. Veneiden rakennus hyväksyttiin osana vuoden 1926 laivasto-ohjelmaa. Ensimmäinen vene otettiin palvelukseen marraskuussa 1930. U-39 (1938)
Alus liitettiin palvelukseen otettaessa 6. sukellusvenelaivueeseen. Alus lähti 19. elokuuta 1939 Wilhelmshavenista ensimmäiselle partiomatkalleen yhdessä "U-53:n", "U-32:n", "U-31:n" ja "U-35:n" kanssa. Alusten tehtävänä oli siirtyä valmiusasemiin sodan syttymisen varalta. Osasto purjehti Pohjanmerelle kiertäen Britteinsaaret, jolloin alus joutui tunnistamattoman aluksen syvyyspommituksen maaliksi. Se selvisi uhasta sukeltamalla syvemmälle. Sukellusvene
Schweffel & Howaldtin telakalla Kielissä rakennettiin vuonna 1850 sukellusvene "Brandtaucher", jonka suunnitteli Wilhelm Bauer. 8-metrinen alus oli koottu niitatuista rautalevyistä, ja siinä oli kahden miehen pyörittämä potkuri. Alus upposi toisella koesukelluksella Kielin kanavaan, josta se myöhemmin nostettiin ja pantiin näytteille Dresdenin Militärisches Museum der Bundeswehriin. Sukelluskello
Normaalisti sukelluskelloon johdetaan hengityskaasu ja sukelluspuvun lämmitykseen tarvittava kuuma vesi pinnalta umbilikaalia eli kaapeliletkuyhdettä pitkin. Normaaliin sukelluskelloon mahtuu neljä henkilöä. Sukelluskellojen rakentamisen käytäntöjä määritellään mm. American Society of Mechanical Engineers (ASME) -järjestön julkaisemissa ohjeissa. Taistelusukeltaja
Ensimmäisiä hengityslaitteilla varustettuja taistelusukeltajia
olivat vuonna 1938 perustettuun Italian laivaston Decima Flottiglia MAS -yksikköön kuuluneet sukeltajat. Jacques-Yves Cousteau
Jo ennen "Hiljaisen maailman" kuvauksia Cousteau oli aloittanut Ranskan vedenalaisen tutkimuksen viraston kanssa hankkeen, jonka tavoitteena oli rakentaa pienoissukellusvene, jonka avulla sukeltajat pystyisivät laskeutumaan normaalia kevytlaitesukellusta syvemmälle. Syksyllä 1956 "Calypson" mukana ollut Harold Edgerton laski ankkuriköyttä pitkin Romanchen haudan pohjaan kameran, jonka oli itse kehittänyt, ja otti ensimmäisiä kuvia syvänmerenhaudasta. Edgertonin kamera oli välittänyt laiteongelman vuoksi vain kaksi kuvaa, mutta niissä näkyi selvästi tuntemattomia eläimiä. Tämä turhautti Cousteauta, sillä hän halusi nähdä syvyydet itse eikä robotin välityksellä. Sukellusvene-elokuva
Sukellusvene-elokuva on sukellusveneistä kertova ja tapahtumiltaan niiden ympärille sijoittuva sotaelokuvan alalaji. Ne usein keskittyvät päättäväiseen sukellusveneen miehistöön, joka joutuu taistelemaan vihamielisiä sukellusveneitä tai sukellusvenetorjuntaan tarkoitettuja sotalaivoja vastaan. HMS Ark Royal (91)
"HMS Ark Royal" lähti 10. syyskuuta sukellusveneidentorjuntapurjehdukselle suojanaan hävittäjät "HMS Eskimo", "HMS Faulknor", "HMS Firedrake" ja "HMS Foxhound". Alus otti 14. syyskuuta vastaan "S/S Fanad Headilta" hätäkutsun, jossa alus ilmoitti joutuneensa sukellusveneen ahdistelemaksi noin 200 merimailin päässä rannikosta. Tukialus kääntyi ja kiihdytti vauhtiaan lähettääkseen 3 Blackburn Skua -lentokonetta hätään joutuneen aluksen avuksi, mutta joutui samalla itse sukellusvene "U-39:n" maaliksi. Sukellusvene laukaisi kaksi torpedoa, jotka menivät väistöliikkeen vuoksi ohi. Tukialuksen saattajina toimineet kolme F-luokan hävittäjää hyökkäsivät sukellusveneen kimppuun ja pakottivat sen pintaan. "U-39" oli ensimmäinen toisessa maailmansodassa upotettu saksalainen sukellusvene. Enigma (salauslaite)
Saksalaisilla oli kautta sodan useita kymmeniä koodiavaimia. Liittoutuneet saivat ne murrettua vuoden 1942 kuluessa. Niitä hyödynnettiin muun muassa sukellusveneiden tehdessä paikka- ja tilanneilmoituksia päivittäin: tällöin tiedettiin, missä olivat sukellusveneiden muodostamat saattueiden etsintäketjut. Näitä tietoja hyödyntämällä pystyttiin sukellusveneet kiertämään mahdollisimman kaukaa. Kun Yhdysvallat liittyi mukaan toiseen maailmansotaan 7. joulukuuta 1941, saatiin heidän materiaalikapasiteettinsa suoraan käyttöön, ja pystyttiin perustamaan saattuetukialusten ympärille Hunter-Killer-ryhmiä tuhoamaan sukellusveneitä näiden tietojen pohjalta.
Koska saksalaiset luottivat salausjärjestelmään, oletettiin voitavan ”kauko-ohjata” sukellusveneitä mahdollisimman tehokkaasti susilaumataktiikan ("Rudeltaktik") tehostamiseksi. Se perustui siihen, että rajallinen määrä saattoaluksia paimensi laivasaattuetta. Jos yksi–kaksi venettä hyökkäsi saattueen kimppuun, saattoalukset voitiin keskittää niiden tuhoamiseen tai ainakin poishäätämiseen. Mutta amiraali Dönitz arvioi, että jos samana yönä saattueen kimppuun hyökkäisi 5–10 venettä, ei saattuesuoja riittäisi yhtäaikaisesti kaikkien torjumiseksi. Saattueen löytänyt sukellusvene ei hyökännytkään heti saattueen kimppuun vaan lähetti paikka-, suunta-, ja nopeusilmoituksen päämajaan. Sen mukaan, ja varjostavan sukellusveneen kutsumajakan mukaan, kaikki läheiset veneet kiirehtivät paikalle ja aloittivat iltayöstä yhteishyökkäyksen saattueen kauppalaivoja vastaan. Toukokuuhun 1942 taktiikka toimikin. Tuolloin Ferranti ja Raytheon olivat kehittäneet tutkan riittävän tarkaksi havaitsemaan pintakulussa kulkevat sukellusveneet pinta-aluksista käsin. Radiota käyttävät veneet puolestaan voitiin peilata ilmasta käsin ja lähettää niiden kimppuun syvyyspommein aseistettuja kaukopommituskoneita. Laitesukellus
Ensimmäinen kaupallinen laitesukelluslaite (Scuba-laite = Self Contained Underwater Breathing Apparatus) ilmestyi markkinoille vuonna 1878. Laitteen kehitti H.A. Fleuss, ja kyseessä oli suljetun kierron sukelluslaite. Siinä käytettiin hengityskaasuna puhdasta happea. Happi muuttuu myrkylliseksi jos sitä hengitetään yli kahden baarin paineessa (10 m). Happea käytettiin, koska sitä tarvittiin suhteellisen vähän, joten sen ajan heikkoseinäisiä säiliöitä voitiin käyttää. 
Laitetta kehitettiin ensimmäisen maailmansodan aikana lisäämällä siihen hengitysrytmin mukaan säätyvä annostin ja rakentamalla happisäiliöitä, jotka kestivät 150 baarin paineen. Töölönlahden sukellusvene
Kylmän sodan aikana Suomesta löytynyt sukellusvene aiheutti ulkopoliittista säpinää, koska Pariisin rauhansopimus 1947 kielsi Suomelta sukellusveneet. ”Löytynyt vedenalainen on jonkun harrastelijan laite”, kommentoi Helsingin poliisista komisario Emil Rosenberg. Samalla linjalla oli merivoimien silloinen kommodori Jorma Haapkylä, joka totesi: ”Löytynyt kone ei ole mikään sotilaallinen laite. Se ei ole mikään sukellusvene, vaan lähinnä sukelluslaite.” Merivoimien esikunta tiettävästi otti sukellusveneen haltuunsa, mutta sen myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa. Sukelluspuku
Maailman vanhin säilynyt sukelluspuku ”Wanha herra” on valmistettu vasikannahasta 1700-luvulla. Se on näytteillä Raahen museossa. Pienoissukellusvene
Tunnetuin näistä puvuista lienee JIM; nimensä se sai tällaista pukua ensimmäisenä merkittävänä käyttäjänä testanneen sukeltaja Jim Jarrettin mukaan; hän oli sukelluspukujen suunnittelija S J Peressin pääsukeltaja. H. L. Hunley
Ensimmäinen yritys rakentaa taistelukykyinen sukellusvene tapahtui jo vuonna 1775, kun yhdysvaltalaisen David Bushnellin rakentama "Turtle" yritti upottaa brittien tuolloisen lippulaivan "Eaglen". Yritys epäonnistui, kun räjähdepanosta ei saatu kiinnittymään "Eaglen" kylkeen. Saksan rajoittamaton upotussota
Saksalaiset aloittivat sukellusveneiden rakentamisohjelman, kun sodan alussa syyskuussa 1914 muutama sukellusvene upotti useita Ison-Britannian sota-aluksia. Pian Saksalla oli käytössään kolmisensataa sukellusvenettä. Saksa julisti 4. helmikuuta 1915, että se upottaa kaikki alukset, jotka kuljettavat sotatarvikkeita ympärysvalloille. Brittiläisen RMS Lusitanian upottaminen 7.5.1915 kuitenkin suututti amerikkalaisia, varsinkin kun turmassa hukkui yli 1 200 ihmistä. Syyskuussa 1916 Saksa sopi Yhdysvaltojen kanssa, että kauppalaivat ensin pysäytetään ja tarkistetaan, eikä ihmisuhreja tule, jos ne upotetaan. Neptun-luokka
Neptun-luokka oli Ruotsin merivoimien kolmen vuonna 1943 valmistetun sukellusveneen muodostama alusluokka. S-luokka (sukellusvene, Britannia, 1931)
1920-luvulla valmistetut kuninkaallisen laivaston sukellusveneet olivat kaikki suurehkoja aluksia, jotka oli suunniteltu toimimaan pitkillä partiomatkoilla Kauko-Idässä. 1930-luvulla tultaessa sukellusveneiden modernisointiohjelmaa tarkistettiin, jolloin otettiin huomioon sodasta saadut kokemukset sekä Euroopan poliittisen ympäristön heikkeneminen. Tämän seurauksena päädyttiin kahden erilaisen alustyypin valmistukseen eli suurten pitkän toimintasäteen omaavien alusten lisäksi tuli valmistaa Euroopassa toimivia pienempiä keskipitkän toimintasäteen omaavia aluksia. Tämän toteuttamiseksi luotiin S- eli Swordfish-luokka. Peter Madsen
Hänet tunnetaan UC3 Nautilus -sukellusveneen suunnittelijana ja aluksen kapteenina. Madsenin mukaan hänen joukkorahoituksen turvin rakentamansa UC3 Nautilus on suurin yksityisomistuksessa oleva sukellusvene. Sukellusvene valmistui vuonna 2008. Sen kunnostamiseksi aloitettiin vuonna 2014 toinen joukkorahoitushanke, jonka tavoitteena oli kerätä 50 000 dollaria. Keräys tuotti lopulta vain 6 170 dollaria. Tuolloin UC3 Nautilus oli tehnyt 1 000 sukellusta ja sitä kunnostamassa työskenteli 10 vapaaehtoista. Madsen ja sukellusveneestä vastaavat vapaaehtoiset päätyivät erimielisyyksiin vuonna 2015, minkä jälkeen veneen omistus siirrettiin Madsenille. HMS Aylmer
26. tammikuuta 1945 alus upotti "HMS Bentinckin", "HMS Calderin" ja "HMS Mannersin" kanssa sukellusvene "U-1051:n" Irlanninmerellä Mansaaren eteläpuolella (). Sukellusvene pakotettiin syvyyspommein pintaan, minkä jälkeen syntyi tulitaistelu. Sukellusvene upposi lopulta "HMS Aylmerin" törmättyä siihen. U-31 (1936)
Sukellusveneen uran ensimmäinen upotus oli toisen maailmansodan ensimmäinen saattueesta upotettu alus. Avoin sukelluskypärä
Tunnetuimman ensimmäisistä tällaisista rakensi William Beebe; hän sukelsi avoimella kypärällä aina 20 metrin syvyyteen mutta luopui menetelmästä terveytensä heiketessä. Hän rakensi ensimmäiset kappaleensa riittävän suurista öljykannuista. 
Myös Hans Hass kokeili tätä kypärämallia; hän teki kokeensa ensin Elbe-joessa ja myöhemmin hän käytti tätä myös Kreikan saaristossa vedenalaisten näytteiden otossa. Amphion-luokka (sukellusvene)
Amphion-luokka, joka tunnetaan myös nimillä A-luokka ja Acheron-luokka, oli Britannian Kuninkaallisen laivaston 1943 tilattu dieselkäyttöinen sukellusveneluokka. Luokan tilaus perustui tarpeeseen saada Tyynenmeren taisteluihin sopiva suurehko sukellusvene, jolla oli samalla tarkoitus korvata palveluksessa olleet hitaat ja Tyynenmeren syvyyksiin sopimattomat S- ja T-luokkien sukellusveneet. Sukellusveneen suunnittelun pohjana oli laajennettu T-luokan alusten runko. H. L. Hunley
H. L. Hunley (joskus myös CSS "H. L. Hunley") oli varhainen yhdysvaltalainen sukellusvene vuodelta 1863. Se oli etelävaltioiden käytössä Yhdysvaltain sisällissodassa. "Hunley" oli maailman ensimmäinen sukellusvene, joka upotti toisen aluksen: sen kiinnittämä miina tuhosi 1 800 tonnia painavan potkurisluupin USS "Housatonicin". Samassa yhteydessä "H. L. Hunley" kuitenkin upposi itsekin vieden koko miehistönsä mukanaan. S-luokka (sukellusvene, Britannia, 1914)
Suunnittelun pohjana oli FIAT-San Giorgion Speziasta ja insinöörimajuri Cesare Laurentin suunnittelema sukellusvene. Alukset olivat kuninkaallisen laivaston ensimmäiset kaksoisrunkoiset sukellusveneet. H. L. Hunley
Konepaja Park and Lyons Mobilessa Alabamassa valmisti sukellusveneen keväällä 1863. Työnohjauksesta vastasivat konfederaation armeijan 21. Alabaman vapaaehtoisrykmentin pioneerit luutnantti W. A. Alexander ja G. E. Dixon.
Työ tehtiin Horace Lawson Hunleyn, James McClintockin ja Baxter Watsonin tekemien piirustusten pohjalta. Purjelauta
Purjelauta kehitettiin Kaliforniassa vuonna 1967. Purjelauden keksijöinä pidetään lähteestä riippuen Hoyle Schweizeria tai Jim Drakea. Suomessa niistä tuli suosittuja 1980-luvulla, jolloin purjelautailu, "surffailu", oli osa sen aikaista kehittymässä olevaa "juppi" urbaanikulttuuria. Sukellusvene
Yhdysvaltain sisällissodassa Konfederaatiolla oli käytössään yksi lihasvoimalla kulkeva sukellusvene, "CSS Hunley". Ainoassa tehtävässään 1864 alus onnistui ruutimiinalla upottamaan Unionin sotalaivan "USS Housatonicin". Sukellusveneen miehistö kuitenkin menehtyi samalla matkalla. Karibianmeren taistelut
Ranskan laivaston sukellusvene "Surcouf", joka oli aikansa suurin sukellusvene joutui rahtialus "Thomas Lykes"in upottamaksi aluksen törmättyä sukellusveneeseen pimeydessä Panaman Kanavan lähistöllä 18. helmikuuta 1942. Kukaan sukellusveneen miehistöstä ei selvinnyt. Sukellusvene U-96
Elokuva perustuu toisen maailmansodan aikana sotakirjeenvaihtajana sukellusveneissä toimineen Lothar-Günther Buchheimin romaaniin "Sukellusvene" (1973). "Sukellusvene U-96" oli vuonna 1981 laajin ja kallein Saksassa toteutettu elokuvaprojekti. Elokuva kuvattiin noin 30 miljoonan D-markan budjetilla, ja 250-henkinen ryhmä työskenteli sen eteen kaksi vuotta. Elokuvan kuvaamiseen kului 300 000 metriä filmiä. Mary Rose (1509)
Laivaa yritettiin nostaa jo 1540-luvulla, mutta se oli juuttunut syvälle mutaan, johon vajonneet aluksen osat myös säilyivät tuhoutumiselta. Vuonna 1836 ensimmäiset sukeltajat kävivät aluksella ja nostivat joitakin tykkejä, joiden avulla hylky tunnistettiin "Mary Roseksi". Vuonna 1965 amatöörisukeltaja Alexander McKee (1918-1992) kokosi sukeltajia kartoittamaan Solentin salmen hylkyjä. He löysivät jälkiä puisista aluksista kuten "HMS Royal George" ja "HMS Boyne", minkä vuoksi he alkoivat uskoa myös "Mary Rosen" säilyneen. Vuonna 1966 löytyi painanne paikasta, jossa "Mary Rose" upposi, ja vuonna 1971 sukeltajat löysivät hylyn. Seuraavien vuosien aikana osien hylyn esille kaivamiseen ja osien nostamiseen osallistui yli 600 sukeltajaa, jotka tekivät yli 28 000 sukellusta. Merestä nostettiin yli 19 000 kappaletta. Vuonna 1982 rungon ympärille rakennettiin putkikehys. Aluksen viereen laskettiin rungonmuotoinen kehto, johon kehyksessä oleva runko nostettiin veden alla. Tämän jälkeen kehto runkoineen nostettiin ylös merestä ja tuotiin maihin. Tapahtuma televisioitiin ja sillä oli 60 miljoonaa katsojaa. Runkoa alettiin konservoida samoin kuin aikaisemmin Ruotsissa nostettua Vasa-laivaa. Crichton-Vulcan
Staffans oli jo aiemmin hakeutunut yhteistyöhön saksalaisten sukellusveneiden rakentamiseen erikoistuneiden telakoiden kanssa. Saksalaisilta oli sukellusveneiden rakentaminen kielletty Versailles'n rauhansopimuksen perusteella, mutta suomalaistelakka tarjosi oivan mahdollisuuden tekniikan kehittämiseen salassa. Suomessa oli koko 1920-luvun mietitty meripuolustuksen järjestämistä ja sukellusveneiden tarpeellisuutta pidettiin itsestään selvänä. Staffans oli allekirjoittanut hollantilaisen insinööritoimisto IvS:n kanssa salaisen sopimuksen jonka mukaan Crichton-Vulcan saisi kaiken tarpeellisen tietotaidon mikäli rakentaisi Suomen laivastolle sukellusveneitä. Vuonna 1927 Crichton-Vulcan sai kolmen sukellusaluksen tilauksen Suomen valtiolta. Suomen ensimmäinen sukellusvene, Vetehinen, laskettiin vesille 1930, Vesihiisi myöhemmin samana vuonna ja Iku-Turso 1931. Pienoissukellusvene
Uranuurtaja on jo vuonna 1963 vesille laskettu Woods Holen tutkimuskeskuksen "Sea Cliff" -luokan prototyyppialus Alvin.
Alus oli ensimmäinen sukellusvene, joka laskeutui RMS Titanicin hylylle kuvaamaan sitä lähietäisyydeltä. Ohjaajana toimi tekniikan tohtori Robert Ballard. Rahtisukellusvene
Rahtisukellusvene on venäläisen Rubin-yrityksen idea, jossa sotilaskäytöstä poistuneet ydinsukellusveneet muutettaisiin rahtikäyttöön kauppa-aluksiksi. Rahtisukellusveneitä on käytetty aikaisemminkin. Esimerkiksi saksalainen vuonna 1916 käyttöönotettu sukellusvene Deutschland kuljetti rahtia Saksan ja Yhdysvaltojen välillä. Merenkulun historia
1300-eaa. Kreikassa doorilaiset alkoivat kehittää sotalaivoja. Keskiajalla sotalaivat olivat yleensä lyhyitä ja korkeita. Kuitenkin viikinkien sotalaivat olivat pitkiä ja korkeita. 1600-luvulla alettiin rakentaa kolmikantisia sotalaivoja. Sekä ensimmäisen että toisen maailmansodan aikana käytettiin perinteisten sota-alusten lisäksi myös sukellusveneitä ja lentotukialuksia. Sukellusvene
Toisen maailmansodan loppuvaiheessa kehitettiin suuremmalla akkukapasiteetilla varustettuja sukellusveneitä. Saksa rakensi alun perin Walter-vetyperoksidi-moottorin testialustaa varten tehdyn veneen pohjalta perinteisemmän sukellusveneen tyyppi XXI:n jonka akusto oli noin kolminkertainen tyyppi VIIC:hen verrattuna ja jonka runko oli virtaviivaisempi kuin aikaisemmat veneet ja suunniteltu varta vasten sukelluksissa ajoa varten. Akusto salli aluksen nopeudeksi sukelluksissa noin 17 solmun huippunopeuden sekä huomattavasti aikaisempaa pidemmän sukellusajan. Lisäksi aluksen runko kesti tavallista pidemmän sukellussyvyyden ja tarjosi miehistölle mm. suihkut sekä pakastimen elintarvikkeita varten. Alustyyppiä kopioitiin sodan jälkeen mm. NL:n Projekti 613-luokan veneissä sekä Yhdysvaltain USS Nautilus-luokassa. Myös Japanilla oli toisen maailmansodan loppuvaiheessa vastaava sukellusvenetyyppi jota kutsuttiin Sen Taka -luokaksi. Sen Taka osin jopa ylitti XXI:n suoritusarvot. USS Albuquerque
Sukellusvene tilattiin General Dynamics Electric Boat Divisionilta Grotonista Connecticutista. Sen rakentaminen aloitettiin 27. joulukuuta 1979 ja alus laskettiin vesille 13. maaliskuuta 1982 kumminaan rouva Nancy L. Domenici. Se liitettiin laivastoon 21. toukokuuta 1983 ensimmäisenä päällikkönään Richard H. Hartman. Vanguard-luokka (sukellusvene)
Presidentti Reaganilta anottiin 1982 Yhdysvaltain laivaston tuella hankintalupaa Trident II (D5) -ohjuksille ja Britannian hallitus ilmoitti 11. maaliskuuta 1982 mahdollisuudesta hankkia uusi asejärjestelmä D5-ohjuksineen neljään sukellusveneeseen. Uuden sukellusveneluokan suunnittelu aloitettiin niin kutsuttuna Trident-ohjelmana ja pääministeri Thatcher laski luokan ensimmäisen sukellusveneen "HMS Vanguardin" kölin 3. syyskuuta 1986. Yhdysvaltain laivaston historia
Sisällissodan laivasto-operaatiot koostuivat pääasiassa Pohjoisvaltioiden suorittamasta Etelävaltioiden satamien saarrosta sekä hyökkäyksistä linnoituksia vastaan. Joitakin operaatioita suoritettiin myös Mississippi-joella. Lisäksi Etelävaltiot suorittivat operaatioita kaapparialuksilla ja saarronmurtajilla, jotka pyrkivät välttelemään niitä jahtaavia pohjoisvaltiolaisia fregatteja. Etelävaltioiden käyttöönsä kaappaama sukellusvene H. L. Hunley oli ensimmäinen sukellusvene, joka upotti vihollisaluksen, kuitenkin itse tuhoutuen. U-vene
Saksalaisten sukellusveneiden menestyksen käänsivät kuitenkin useat tekijät: Amiraali Rudolf Arendtin mukaan Saksan laivaston Enigma-salauslaitteen salauskoodin murtaminen oli ratkaiseva tekijä. Lisäksi sukellusveneiden toimintaa vaikeuttivat liittoutuneiden edistysaskeleet saattuetaktiikoissa, korkeataajuksinen radiosuuntimalaite ("High frequency direction finder, HF/DF", tunnettu lausunnan mukaan nimellä ”Huff-Duff”), tutka, aktiivi kaikuluotain (ASDIC nimellä Britanniassa vuoteen 1948), syvyyspommi, sukellusveneentorjunnassa käytetyt syvyysammusheittimet (”hedgehog”, "siili"), ja ennen kaikkea sopivien lentokoneiden täysipainoinen käyttö partiointiin ja torjuntaan, Brittien rannikkolennoston pommikoneisiin asennetut voimakkaat sukellusveneenetsintävalonheittimet (”Leigh light”), saattolentokoneiden toimintasäteen kasvu (varsinkin yhdessä saattuetukialusten käytön kanssa) ja Yhdysvaltain täysipainoinen liittymiminen sotaan ja sen suunnaton laivanrakennuskapasiteetti. Lopulta saksalainen sukellusvenelaivasto kärsi erittäin suuria menetyksiä: 743 sukellusvenettä ja arviolta 28 000 sukellusvenemiestä menetettiin (75 %:n tappiot). Porpoise-luokka (Britannia)
Porpoise-luokka on Britannian Kuninkaallisen laivaston kahdeksan sukellusveneen muodostama alusluokka. Alukset oli alun perin suunniteltu partioveneiksi ja lopulta ne luokiteltiin hyökkäysveneiksi. Luokka oli kuninkaallisen laivaston ensimmäinen toisen maailmansodan jälkeen suunniteltu sukellusveneluokka ja niiden suunnitteluun vaikutti Britannian käyttöönottamista Saksan laivaston Tyypin XXI sukellusveneistä saadut kokemukset. Sukellusvene
Sukellusveneitä on sotilaallisten alusten lisäksi hyvinkin erilaisia tutkimus- ja siviilikäyttöön suunniteltuja sukellusveneitä, joista osa voi olla vedenpinnalta kauko-ohjattavia ja ilman sukellusmiehistöä käytettäviä. Joissain sukellusvenetyypeissä voivat merentutkimuskäyttö ja sotilaallinen käyttö yhdistyä. Sukellustaulukot
Sukellustaulukoina käytettiin aiemmin Yhdysvaltain laivaston kehittämiä US Navy -taulukoita, mutta ne aiheuttivat välillisesti liikaa ongelmia, koska ne oli kehitetty käyttäen koehenkilöinä huippukuntoisia miehiä. Siksi taulukot uusittiin noin vuonna 1985, ja niitä on tarkastettu pari kertaa sen jälkeen. USS Phoenix (SSN-702)
Sukellusvene tilattiin General Dynamics Electric Boat Divisionilta Grotonista Connecticutista. Sen rakentaminen aloitettiin 30. heinäkuuta 1977 ja alus laskettiin vesille 8. joulukuuta 1979. Alus liitettiin laivastoon 19. joulukuuta 1981. Sukellusvene
Sukellusveneet alkoivat toden teolla kehittyä vasta 1800-luvun loppupuolella. Sähkömoottorit ja akut mahdollistivat kulun pinnan alla ja dieselmoottorit pinnalla sekä akkujen latauksen. Vielä toisessa maailmansodassa sukellusveneiden kulku pinnan alla oli varattu lähinnä vain hyökkäysvaiheeseen. Sukellusvene U-96
Kuvauksia varten rakennettiin kaksi realistisen kokoista jäljennöstä VIIC-tyypin sukellusveneestä, jonka piirustukset saatiin Chicagon tiede- ja teollisuusmuseosta. Toinen tehtiin studion sisällä tapahtuvia kuvauksia varten ja toinen, kelluva versio, La Rochellessa tapahtuvia kuvauksia varten. Lisäksi rakennettiin kolme pienempää mallia. Yksi niistä oli kauko-ohjaimella ohjattava 12-metrinen versio, joka pystyi jopa sukeltamaan. Kahta muuta, 6- ja 3-metristä versiota, käytettiin vedenalaisissa kohtauksissa ja trikkikuvauksessa. Viisi metriä korkea keinutuslaite rakennettiin imitoimaan aaltojen vaikutusta. Eräässä vaiheessa kuvauksia sukellusvenejäljennös irtoutui keinutuslaitteessa ja iskeytyi maahan, mutta vakavammilta vahingoilta kuitenkin vältyttiin.
Petersen pyrki alusta lähtien mahdollisimman tarkkaan todenmukaisuuteen. Sukellusveneen sisätilat kopioitiin pienintä yksityiskohtaa myöten. Kameramies Jost Vacanon täytyi työskennellä sukellusvenejäljennöksen sisällä ilman kamerakiskoja tai liikuteltavia seiniä. Suurin osa sukellusveneen sisälle sijoittuvista kohtauksista kuvattiin kannettavalla tarkoitusta varten tehdyllä Arriflex-kameralla. Vacanon täytyi suojautua kypärällä sekä vartalosuojuksilla välttyäkseen loukkaantumisilta. Steven Spielberg lainasi eräässä vaiheessa kuvauksia La Rochellessa käytettyä sukellusvenejäljennöstä käytettäväksi muutamassa kohtauksessa elokuvassa "Kadonneen aarteen metsästäjät" (1981). Petersenin kuvausryhmän saatua jäljennöksen takaisin sen runko kuitenkin katkesi ja sukellusvene upposi, minkä seurauksena kuvaukset keskeytyivät joksikin aikaa. Luettelo Alankomaiden laivaston sukellusveneistä
Sukellusveneaselajin perustamisesta alkaen laivaston sukellusveneet oli jaettu kahteen osaan O-sarjaan (), joka oli suunniteltu toimimaan Pohjanmerellä ja Alankomaiden rannikolla. Tunnuskirjaimen O lisäksi sukellusveneiden tunnuksena oli arabialainen numero. Toisena oli K-sarja (), joka oli suunniteltu toimimaan siirtomaissa etenkin Hollannin Itä-Intiassa. Näiden alusten nimen numeraali oli roomalainen numero. Keisarillisen Japanin laivaston sukellusveneet
Vaikka ensimmäisiä veneitä ei testattukaan sodassa niin ensimmäinen sukellusvenelaivue perustettiin Kuren laivastotukikohtaan. Japani osti kaksi brittiläistä C-luokan sukellusvenettä Vickersiltä ja valmisti lisäksi kolme vastaavaa alusta lisenssillä Kuren laivastoarsenaalissa. Alukset muodostivat Ha-1 ja Ha-3-luokat. Myöhemmin Kuren laivastoarsenaali valmisti vielä kaksi vastaavaa alusta, jotka muodostivat Ha-7-luokan. Sukellusvene Saukko
Sukellusvene Saukko ei ollut teknisiltä ominaisuuksiltaan kovinkaan onnistunut, eikä se monin paikoin täyttänyt niitä odotuksia joita sille tilauksen yhteydessä asetettiin. Syynä tähän saattaa olla sen "prototyyppimäinen" rakentaminen, jossa mm. eri koneistojen ja laitteistojen paikkoja muuteltiin rakennustyön aikana useasti. Aluksessa korvattiin mm. vakavuustankit paine- ja ulkorungon väliin sijoitetulla puutäytteellä, mikä teki aluksesta vaikeasti hallittavan. Saukko oli kuitenkin aikanaan maailman pienin sukellusvene ja jo siksi ainutlaatuinen. Talvisodan merisotatoimet
Tämän jälkeen sukellusveneet saivat tuloksia. Ensimmäinen upotettu alus oli virolainen höyrylaiva "Kassari" (379 tn), jonka sukellusvene "Štš-323" upotti tykkitulella Utön ja Hiidenmaan välillä 10. joulukuuta. Alus oli ollut vakinaisella vuorollaan, mutta ilman matkustajia. "Kassarilta" hengissä selvinneet noin kymmenen miestä selvisi Hiidenmaalle ja vain yksi kuoli. Samana päivänä "Štš-322" ilmoitti upottaneensa aluksen torpedolla Helsingin lähistöllä. Tämä alus lienee ollut saksalainen "Reinbeck" (2 804 tn), sillä se katosi samoihin aikoihin. Kolmaskin upotus tapahtui 10. päivä. Tälläkin kertaa vuorossa oli saksalainen alus. Mäntyluodosta lähteneeseen saattueeseen aluksi kuuluneen "S/S Bolheimin" (3 324 tn) upotti sukellusvene "S 1" Pohjanlahdella käyttäen jälleen tykkitulta. Sukellusvene aloitti tulituksen 150 metrin päästä ja ampui aluksi neljä laukausta "Bolheimia" kohti. Yksi näistä laukauksista osui komentosillalle ja "Bolheimin" kapteeni loukkaantui vakavasti. Tämä ammus tappoi myös ilmeisesti aluksen sähköttäjän. Miehistö jätti laivan ja "S 1" ampui vielä 15–20 laukausta Bolheimiin. Aluksen miehistöstä pelastui 26 henkeä ja vain kolme (joukossa kapteeni) kuoli. Tulituksesta huolimatta "Bolheim" ei uponnut, vaan ajautui kohti rannikkoa, jossa sitä yritettiin hinata matalammille vesille. Se kuitenkin upposi. Aqualung (sukelluslaite)
Aqualung on Jacques-Yves Cousteaun ja Émile Gagnanin kehittämä avoimen kierron sukelluslaite, joka valmistui vuonna 1943. Siinä oli paineilmasäiliö ja hengityssäädin, jonka tehtävänä oli antaa sukeltajalle ilmaa tämän hengittäessä sisäänpäin. Aqualung oli ensimmäinen näin kehittynyt sukelluslaite. Sukellusvene
Suomen laivasto sai käyttöönsä sukellusveneitä ensimmäisen kerran vuonna 1930. Sukellusveneiden nimet olivat Vetehinen, Vesihiisi ja Saukko. 1931 valmistui neljäs sukellusvene nimeltään Iku-Turso. Sukellusveneet valmisti saksalaisten opastuksella ja lisensseillä Crichton-Vulcanin telakka Turussa, joka toimitti veneitä myös saksalaisille. Telakan yksityinen prototyyppi lunastettiin valtiolle ja siitä tuli viides sukellusvene Vesikko (nykyisin museona Suomenlinnassa). Pariisin rauhansopimuksessa Suomelta evättiin oikeus sukellusveneiden käyttöön, vaikka sittemmin eduskunta on kumonnut sopimuksen kiellot (ydinaseita mukaan lukematta). U-vene
Sodan aikana Kriegsmarine tuotti useita erilaisia sukellusvenetyyppejä teknologian kehittyessä. Huomattavimpia niistä on tyyppi VII (varsinkin VIIC) ja ylivoimaisesti kaikkein eniten valmistettuna. Tyyppi IX:n sukellusveneet olivat suurempia ja erityisesti suunniteltuja kaukopartiointiin, eräät kulkivat jopa Japaniin saakka. Tyyppi XXI:n ”Elektrobootin” myötä saksalaiset suunnittelijat ymmärsivät sukellusveneen tarvitsevan sukelluskykyään hengissäsäilyäkseen ja upotustehtäväänsä varten. Tyyppi XXI:ssä oli vallankumouksellinen virtaviivaistettu runkorakenne ja suurikokoista akkua käyttävä voimansiirtojärjestelmä, mikä antoi sille kyvyn kulkea sukelluksissa pitkiä aikoja ja saavuttaa entistä suurempi nopeus sukelluksissa. William Shockley
Toisen maailmansodan aikana Shockley osallistui myös tutkan kehitykseen ja tutkimukseen Whippanyn laboratoriossa, New Jerseyssä, kunnes vuonna 1942 hän siirtyi tutkimusjohtajaksi Columbian yliopiston sodan tutkimuslaitokselle. Hän johti tutkimusryhmää, jonka tehtävänä oli tutkia sukellusveneiden torjuntaa sodankäynnissä. Shockleyn tekemät laskelmat paransivat liittoutuneiden sukellusveneiden tekemien hyökkäysten tarkkuuksia saksalaisia sukellusveneitä vastaan. Vuonna 1944 Shockley siirtyi sotaministeriön asiantuntijaksi. Shockley palasi takaisin Bellin laboratorioon vuonna 1945. U-vene
Tanskan hallituksen ostettua kaksi tyypin 205 sukellusvenettä Saksan hallitus ymmärsi sukellusveneen vientimahdollisuudet. Kolme parannetun tyypin 206 sukellusvenettä myytiin Israelin laivastolle (Gal-luokka). Saksalainen tyypin 209 diesel-sähkö sukellusvene oli maailman kaikkein suosituin vientisukellusvene 1960-luvulta 2000-luvun alkuvuosille. Suuremmalla 1 000–1 500 tonnin uppoamallaan luokka oli hyvin muunneltavissa ja vuoteen 2006 mennessä 51 valmistettua alusta ovat palvelleet 14 maan laivastossa. Shalkis
Hampurilainen liikemies Spiesen osti ensimmäisen maailmansodan jälkeen romutettavaksi määrätyn saksalainen sukellusveneen. Hän riisutti veneen aseistuksen ja madalsi kansirakennelmia. Spiesenin tavoitteena oli rakentaa ylivertainen spriin salakuljetusalus. Sukellusveneen tankkeihin näet mahtui 20 000 litraa spriitä. Sukellusvene nimettiin "Shalkikseksi" ja se purjehti Kreikan lipun alla. Laivanrakennus
Rudolf Diesel rakensi 1897 toimivan dieselmoottorin. Tämän koneen hyötysuhde oli parempi kuin höyrykoneen ja sen käyttö levisi nopeasti suurehkoihin kulkuneuvoihin, kuten juniin ja laivoihin. Sukellusveneissä alettiin käyttää polttomoottoria, koska niissä tarvittiin pienikokoista voiman lähdettä. Vuonna 1896 Yhdysvalloissa alettiin rakentaa John Philip Hollandin suunnittelemaa sukellusvenettä, johon sijoitettiin bensiinikäyttöinen polttomoottori ja sen lisäksi sähkömoottori sukellusta varten. Bensiini osoittautui liian vaaralliseksi, joten ensimmäiseen maailmansotaan osallistuvissa sukellusveneissä oli dieselmoottorit pinnalla kulkemista varten. Tanskalainen telakka ja laivamoottorien valmistaja Burmeister & Wain oli saannut Rudolf Dieseliltä yksinoikeuden dieselmoottoreihin Tanskassa. Telakalla valmistui 1912 rahtilaiva M/S Selandia, joka oli ensimmäinen valtameren ylittänyt dieselkäyttöinen alus. Siinä oli nelitahtimoottori. Burmeister & Wain on nykyään osa MAN-yritystä nimellä MAN B&W. Nykyään rahtilaivojen tyyppiliseksi pääkoneeksi on vakiintunut kaksitahtinen hidaskäyntinen dieselkone, joka toimii raskaalla polttoöljyllä, esimerkikki suurimmaksi mainittu Wärtsilä-Sulzer RTA96-C. Mäntähöyrykoneita käytettiin laivoissa toiseen maailmaansotaan saakka, jonka jälkeen dieselmoottorit ovat korvanneet ne. Höyryturbiinin dieselmoottorit korvasivat matkustajalaivoissa 1970-lukuun mennessä, kun öljyn polttaminen höyrykattilassa tuli liian kalliiksi. Sähkömoottori on säädettävyydeltään dieselmoottoria parempi, mikä on johtanut dieselsähköisen voimansiirron kehittämiseen, jolloin dieselmoottorien pyörittämillä generattooreilla kehitetään sähköä varsinaisten sähköisten ajomoottereiden tarpeisiin. Tällöin pienenevät värinäongelmat, kun voidaan käyttää useita pieniä dieselmoottoreita. Käytettäessä ruoripotkuria saavutetaan parempi ohjattavuus. U-39 (1938)
U-39 oli Saksan laivaston IXA-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa. Alus oli ensimmäinen toisessa maailmansodassa upotettu saksalainen sukellusvene. Peral (1888)
(Isaac) Peral oli yksi ensimmäisistä sähkömoottorilla varustetuista sukellusveneistä. Aluksen valmisti Espanjan laivastolle espanjalainen insinööri ja merisotilas Isaac Peral. Yhdysvaltain sisällissodan tekniikka
Myös merisodankäynti kehittyi sisällissodan aikana. Erityisesti Unioni käytti Konfederaation satamien piirittämiseen panssaroituja aluksia. Konfederaatio vastasi tähän muun muassa kehittämällä sukellusveneitä. Sukellusveneistä ensimmäinen ja tunnetuin oli "CSS Hunley", joka oli 12 metriä pitkä ja jonka miehistö oli kahdeksanhenkisen. CSS Hunley onnistui vuonna 1864 upottamaan Unionin saartoaluksen "USS Housatonicin". Korean tasavallan merivoimat
Sukellusvenelaivaston luomiseksi laivasto hankki vuonna 1992 ensimmäisen "ROKN Chang Bogon" Howaldtswerke-Deutsche Werftiltä Saksasta. Vanhentuneiden S-2 Tracker sukellusveneidentorjuntalentokoneiden korvaamiseksi laivasto hankki P-3C Orion merivalvontakoneita, joiden luovutus laivastolle alkoi vuonna 1995. H. L. Hunley
Hylky paikallistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1970, ja vuonna 1995 sen löysi kirjailija Clive Cusslerin johtama National Underwater and Marine Agencyn sukeltajaryhmä Charlestoninlahden suulta olevasta satamasta. Sukellusvene nostettiin ylös vuonna 2000, ja tällä hetkellä se on matkailunähtävyytenä Warren Lasch Conservation Centerissä Etelä-Carolinassa. Miehistön jäsenten ruumiit tunnistettiin pitkällisten DNA-tutkimusten jälkeen, ja heidän kasvonsa on rekonstruktioitu museon kokoelmiin. Heidät haudattiin sotilaallisin kunnianosoituksin. Sukellusvene
Irlantilaissyntyinen John Philip Holland suunnitteli Yhdysvalloissa ensimmäiset sen laivaston virallisesti käyttöön ottamat sukellusveneet. Niiden valmistamiseksi Isaac Rice perusti Electric Boat Companyn vuonna 1899. Yhdysvallat otti käyttöön USS Hollandin vuonna 1900. Hollandin kehittämä sukellusvenemalli oli siinä määrin vaikutusvaltainen että Vickers rakensi niitä lisenssillä Kuninkaalliselle laivastolle viisi. Uusi ase pidettiin tarkoin salassa, ja harva edes tiesi niitä Kuninkaallisella laivastolla olevan. Britannialla ei uskottu olevan minkäänlaista kiinnostusta sukellusveneiden kehittämiseen. HMS Belos (1885)
Alus osallistui vuonna 1943 sukeltajien emälaivana uponneen sukellusvene "HMS Ulvenin" etsintöihin. Alukselta lähtenyt sukeltaja Alvar Eriksson paikansi kadonneen aluksen. Alus oli laivaston palveluksessa aina 1960-luvun alkuun, jolloin uusi "HMS Belos" korvasi sen. Sukellusvene Vesikko
Saksalla ei 1930-luvulla saanut olla Versailles’n rauhansopimuksen vuoksi sukellusveneitä, minkä vuoksi niitä, samoin kuin muita aseita, oli kehiteltävä ulkomailla. Sukellusvenelaivaston rakentamiseksi oli perustettu saksalainen peiteyritys Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw eli IvS. Saksan panssariaselajia ja ilmavoimia kehiteltiin muun muassa Neuvostoliitossa. U-vene
Saksalaiset omaksuivat snorkkelin idean vallatuista hollantilaisista sukellusveneistä, vaikka he ryhtyivätkin käyttämään sitä omissa sukellusveneissään vasta melko myöhään sodan aikana. "Schnorchel" oli sukellusveneen sisään vedettävä putki joka toi ilmaa dieselmoottorille periskooppisyvyydellä sukellettaessa, mikä mahdollisti sukellusveneen kulku- ja akkujenlatauskyvyn veden alla. Ratkaisun toimivuus oli kuitenkin kyseenalainen. Laitteen ilmaventtiilin kanssa oli ongelmia sen juuttuessa kiinni tai sulkeutuessa sen jäädessä veden alle kovassa merenkäynnissä; järjestelmän käyttäessä koko painerunkoa puskurina dieselmoottorit imaisivat tällöin kerralla suuren määrän ilmaa sukellusveneen eri osastoista jolloin miehistö kärsi usein kivuliaista paineenvaihteluiden aiheuttamista korvavaurioista. Jätteidenpoisto oli myös ongelma pitkäaikaisissa sukelluksissa ilman pintautumisia. Nopeus oli rajattu kahdeksaan solmuun (15 km/h), muutoin snorkkeli olisi irronnut veden vastuksesta. Snorkkeli teki myös sukellusveneestä meluisan ja häiritsi oman kaikuluotaimen toimintaa. Lopulta liittoutuneiden tutka kehittyi niin pitkälle että pystyttiin havaitsemaan pelkkä snorkkelin vedenpäällinen pää. Sukellusveneissä oli tutkanilmaisin mutta liittoutuneet muuttivat tutkansa senttimetrialueella toimivaksi mitä saksalaiset eivät havainneet. Myöhemmät saksalaiset sukellusveneet oli päällystetty ääntä vaimentavalla kumilla. Niissä oli myös mahdollista laukaista kemiallinen kuplia muodostava houkutuslaite, "Bold". Vickers (yritys)
Barrowin telakka tunnettiin nimellä "Naval Construction Yard". Näiden hankintojen jälkeen yhtiön tuotekattavuus lisääntyi laivoista, telakkateollisuuden tuotteisiin ja panssarilevyihin sekä suureen määrään erilaisia muita tuotteita. Telakalta valmistui 1901 Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien ensimmäinen sukellusvene Holland 1. Yhtiö osti 1902 puolet tunnetusta John Brown and Companyn telakasta Clydessä. U-vene
Sodan ensivaiheen aikana saksalaiset sukellusveneet olivat äärimmäisen tehokkaita tuhoamaan liittoutuneiden huoltokuljetuksia varsinkin kanadalaisten ja brittien saattueita suojelevien saattoalusten toimialueiden välissä sijaitsevalla suojaamattomalla merialueella. Kun Yhdysvallat liittyi sotaan, saksalaisten sukellusveneiden toimialue ulottui Yhdysvaltain ja Kanadan Atlantin puoleiselta rannikolta Meksikonlahdelle sekä Arktiselta alueelta Afrikan länsi- ja etelärannikolle ja idässä jopa Penangiin asti Malesiassa. On huhuttu että yksi sukellusvene pääsi jopa Galveston Bayhin asti Texasissa. Koska vedenalaisessa sukelluksessa akut rajoittivat suuresti sukellusveneen nopeutta ja toimintamatkaa, sukellusveneet joutuivat kulkemaan suurimman osan ajasta pinnassa dieselmoottoreilla sukeltaen ainoastaan hyökkäyksen aikana tai harvinaisissa päiväsaikaisissa torpedoiskuissa. Sodan ensimmäisten vuosien aikana saksalaisten sukellusveneiden yleisin tapa hyökätä oli pimeällä ja pinnalla. Tätä ajanjaksoa, ennen kuin liittoutuneet kehittivät todella tehokkaat sukellusveneentorjuntamenetelmät, saksalaiset sukellusvenemiehet sanoivat myöhemmin ”onnelliseksi ajaksi” (). Suomen merivoimat
Suomen hallitus teki 1925 esityksen laivastolaiksi, jossa esitettiin kahden panssarilaivan, neljän sukellusveneen, neljän moottoritorpedoveneen ja koululaivan hankintaa. Esitystä muutettiin seuraavana vuonna lisäämällä yksi panssarilaiva ja 4–5 sukellusvenettä. Vuonna 1927 hyväksyttiin esitysten pohjalta laivastolaki, jonka puitteissa rakennettiin lopulta kaksi panssarilaivaa, joista tuli merivoimien kaikkien aikojen raskaimmat alukset, ja viisi sukellusvenettä, joista on nykyään jäljellä enää "Vesikko". Ensimmäinen laivastolain puitteissa rakennettu alus oli sukellusvene Vetehinen, joka oli samalla ensimmäinen itsenäisessä Suomessa rakennettu sota-alus. Sukellusvene
1930-luvulla erityisesti Yhdysvaltain laivastossa ja Brittilaivastossa siirryttiin järjestelmään, jossa dieselmoottori ei enää pyörittänyt suoraan potkuria, vaan dieselmoottori pyöritti pinta-ajossa erillistä generaattoria, joka tuotti virtaa potkuria pyörittävällä sähkömoottorille, sekä latasi samalla akkuja. Tämä dieselsähköinen voimansiirto antoi uusia käyttömahdollisuuksia: sukellusvene pystyi esimerkiksi kulkemaan hitaalla nopeudella vaikka dieselmoottori toimi täydellä teholla, jolloin akkujen lataaminen tehostui ja akkujen lataamiseen tarvittava aika pinta-ajossa tai snorkkelisyvyydessä väheni. Dieselsähköinen voimansiirto myös vähensi dieselmoottorin tuottamaa ääntä, koska dieselmoottori voitiin erottaa painerungosta. Urheilusukeltajat
Tämän jälkeen vuosina 1963–1968 "Purje ja Moottori" -lehdestä tuli myös urheilusukelluksen äänitorvi, niin Urheilusukeltajat ry:lle kuin Urheilusukeltajain Liitollekin. Seuran oman lehden asemesta sukellusta käsittelevät artikkelit julkaistiin Purje ja Moottori -lehdessä. Siellä julkaistiin osina muun muassa Urheilusukelluksen aakkoset vuosina 1964–1965, joita laativat Ora Patoharju ja muut. Toki lehdessä julkaistiin myös muiden sukellusseurojen jäsenten artikkeleita. Sukellusaiheisten artikkeleiden julkaisu jatkui lehdessä ainakin vielä vuoteen 1970 asti. Projekti 611
1950-luvulla tehtiin kokeita veneiden aseistamiseksi ohjuksilla. Yhteen veneeseen lisättiin vesitiiviiseen säiliöön R-11FM-Scud-ohjus (SS-N-4 Sark), joka pystyi kuljettamaan ydinkärjen. Ensimmäinen ohjuslaukaisu sukellusveneestä tehtiin 16. syyskuuta 1955. Konstruktion onnistuttua viisi venettä varustettiin kahdella ohjuksella (Zulu V).
Nestepolttoaineinen Scud kuljetettiin vaaka-asennossa ja nostettiin pystyyn ennen laukaisua, joka onnistui vain pinnalla. Ohjuksen kantomatka oli 520 km. General Dynamics Electric Boat
Ensimmäinen telakan valmistama sukellusvene oli "Holland VI", joka nimettiin myöhemmin "USS Hollandiksi" runkonumerolla SS-1. Alus oli 11. huhtikuuta 1900 ensimmäinen Yhdysvaltain laivaston käyttöön ottama sukellusvene ja sen onnistunut palvelus teki mahdolliseksi uuden mallin A- eli Plunger-luokan suunnittelun, jonka lähtökohtana oli telakan valmistama koealus "Fulton". Tämä myytiin Venäjän keisarilliselle laivastolle ja jossa se sai nimen Som. Onnistumisen myötä heräsi ulkomailla kiinnostus sukellusveneisiin ja John Hollandin viimeisimmät suunnitelmien lisenssit lunastettiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle, Japanin keisarilliselle laivastolle, Venäjän keisarikunnan laivastolle ja Alankomaiden kuninkaalliselle laivastolle.
Ensimmäisen maailmansodan aikana yhtiö ja sen alihankkijat valmistivat Yhdysvaltain laivastolle 85 sukellusvenettä ja 722 sukellusveneidentorjunta-alusta. Sodan päätyttyä Yhdysvallat ei tilannut uusia sukellusveneitä ennen vuonna 1931 tilattua "USS Cuttlefishiä", mutta Perun laivastolle valmistettiin kaksi sukellusvenettä. Toisen maailmansodan aikana yhtiö valmisti laivastolle 74 sukellusvenettä. Batysfääri
Ensimmäisen batysfäärin rakensivat luonnontutkija William Beebe ja insinööri Otis Barton vuonna 1930. Laite oli teräksinen jalaksin varustettu pallo johon mahtui kaksi miestä ja joka suljettiin ulkopuolelta pulttaamalla. Laitteessa oli vahva nostovaijeri jonka kyljessä olivat sähkö- ja puhelinkaapelit. Ensimmäiset sukellukset tapahtuivat noin 500 metrin syvyyteen.