Kuka hallitsi Itä-Rooman valtakuntaa?
Bysantin keisari
Bysantin keisarit eli Itä-Rooman keisarit hallitsivat myöhäisantiikin ja keskiajan Bysantin valtakuntaa. Myös eräät Bysantin keisarinnat, kuten Irene, Zoe ja Theodora, hallitsivat valtakuntaa yksinään. Tarkkaa rajaa Itä-Rooman valtakunnan ja Bysantin valtakunnalle ei voida asettaa. Ensimmäiseksi Bysantin keisariksi voidaan laskea vaikkapa Konstantinus Suuri (ensimmäinen kristitty keisari), Valens (Adrianopolin taistelua pidetään joskus keskiajan alkuna), Arcadius (Theodosius I oli viimeinen koko valtakuntaa hallinnut keisari), Zenon (oli keisarina kun Länsi-Rooman Romulus Augustus syrjäytettiin) tai Herakleios (joka uudisti hallintoa merkittävästi). Bysantin valtakunta
Erillinen Itä-Rooman hallintoalue syntyi, kun keisari Diocletianus jakoi Rooman valtakunnan kahtia vuonna 293. Syynä jakoon oli se, että laaja valtakunta oli käynyt vaikeaksi hallita. Diocletianus loi tetrarkia-järjestelmän, jossa oli kaksi keisaria ("augustus"), toinen lännessä ja toinen idässä, ja kummallakin nuorempi hallitsijakumppani eli "alikeisari" ("caesar").
Tämä vallanjako jatkui aina siihen asti, kun keisari Konstantinus Suuresta tuli koko valtakunnan hallitsija vuonna 324. Konstantinus valitsi uudeksi pääkaupungikseen Byzantionin kaupungin, Megaran entisen siirtokunnan, ja kaupungin uudeksi nimeksi tuli Konstantinopoli ("Konstantinoupolis", "Konstantinoksen kaupunki"). Kaupungin sijainti nähtiin strategisesti keskeisenä, koska siitä oli mahdollista pitää yhteyksiä sekä länteen että itään. Pääkaupungin siirron myötä Roomassa toimineet hallintoinstituutiot, kuten senaatti, siirrettiin sellaisinaan Konstantinopoliin. Samalla kaupungissa käynnistettiin lukuisia rakennusohjelmia ja se varustettiin vahvemmilla muureilla.
Romania
Romania on saanut nimensä Rooman valtakunnalta. Keskiajalla se oli jakautuneena Valakian, Moldavian ja Transilvanian ruhtinaskunniksi. Maata hallitsivat osmanit ja Habsburgit. Toisen maailmansodan jälkeen Romaniasta tuli kommunistinen kansantasavalta, jota Gheorghe Gheorghiu-Dej ja Nicolae Ceaușescu johtivat yhteensä 40 vuoden ajan 1945–1989. Ceausescun syrjäyttäneen kansannousun jälkeen maasta on kehittynyt monipuoluedemokratia, joka liittyi Natoon ja Euroopan unioniin. Romanian ongelmia ovat korruptio, inflaatio ja maatalouden vanhanaikaisuus. Böömin kuningaskunta
Viimeisten Přemyslidien ha heitä seuranneen Luxemburg-suvun hallitessa Böömin kuningaskunnasta tuli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan mahtavin osavaltio. Ottokar I Přemyslin aikana Böömi hallitsi myös Itävaltaa, ja sen alueet ulottuivat Adrianmereen saakka. Venceslaus II kruunattiin vuonna 1300 myös Puolan kuninkaaksi, ja hänen poikansa Venceslaus III seuraavana vuonna Unkarin kuninkaaksi. Tämän jälkeen Böömin alueet ulottuivat Unkarista Itämereen saakka. Rooman kuningaskunta
Rooman kuningaskunta oli Rooman kaupunkivaltion vaihe vuosina 753–509 eaa. Tänä aikana Roomaa hallitsi historiankirjoituksen mukaan seitsemän kuningasta. Kuningaskunta lakkasi, kun Roomasta tuli tasavalta. Bysantin armeija
Itä-Rooma syntyi, kun keisari Diocletianus järjesti valtakunnan uudelleen. Uusi hallintomuoto tetrarkia ei jäänyt pysyväksi, mutta hänen uudelleenorganisoimansa armeija säilyi. Diocletianus lopetti vanhat raskaaseen jalkaväkeen perustuneet legioonat ja jakoi armeijan kahteen erityyppiseen yksikköön: rajayksikköihin ja kenttäyksikköihin. Eugenius
Eugenius oli roomalainen usurpaattori 392–394. Länsi-Rooman keisari Valentinianus II:n kuoleman jälkeen Valentinianuksen "magister militum" Arbogast teki Eugeniuksesta uuden keisarin. Eugenius oli ennen purppuraan pukeutumista toiminut virkamiehenä. Hän oli myös pakana, ja hänen ensimmäisiä toimenpiteitään oli palauttaa voitonjumalattaren alttari Rooman senaatin kokoussaliin. Välimeri
Vanhalla ajalla Välimeren alueen kauppaa hallitsivat ensin foinikialaiset, myöhemmin myös kreikkalaiset. Monet suuret valtakunnat, kuten Persia ja Karthago, pyrkivät laajentamaan valtapiiriään Välimeren alueella. Kahdella viimeisellä vuosisadalla eaa. Rooma valloitti vähitellen kaikki Välimeren rannikkoalueet, ja se hallitsi koko Välimeren aluetta useiden vuosisatojen ajan. Roomalaiset kuljettivat Välimeren yli valtakunnan pääkaupunkiin kaikenlaista rahtia valtakunnan muista osista. Viljaa tuotiin Egyptistä valtavilla rahtilaivoilla, jotka ankkuroituivat Ostian kaupungin satamaan. Talvikuukausina lokakuusta maaliskuuhun Välimeren poikki ei purjehdittu. Koko Välimerellä upposi Rooman tuhatvuotisen vallan aikana arviolta noin tuhat laivaa vuodessa. Merenpohjassa makaavaan miljoonaan hylkyyn ja niiden sisältämiin taideaarteisiin ei nykymenetelmillä ole päästy käsiksi. Luettelo Rooman keisareista
Tämä on luettelo Rooman keisareista ensimmäisestä keisarista Augustuksesta aina Länsi-Rooman viimeiseen keisariin Romulus Augustulukseen, joka syrjäytettiin vuonna 476. Luettelo käsittää myös Itä-Rooman keisarit vuoteen 476, minkä jälkeen luettelo jatkuu luettelossa Bysantin keisareista. Rooman ja Kiinan väliset yhteydet
Rooman valtakunnan ja Kiinan väliset yhteydet olivat pääasiassa epäsuoria koko sen ajan, jonka Rooman valtakunta ja sen seuraajavaltio Bysantti eli Itä-Rooma olivat olemassa. Rooma ja Han-dynastian Kiina sijaitsivat Euraasian mantereen vastakkaisilla laidoilla, mutta niiden rajat lähestyivät toisiaan sitä mukaa, kun Rooma valloitti yhä laajempia alueita Lähi-idästä ja Kiina laajensi alueitaan Keski-Aasiassa. Niiden välisellä alueella oli kuitenkin voimakkaita valtakuntia kuten Parthia ja Kušana-valtakunta, jotka pitivät Rooman ja Kiinan pysyvästi siinä määrin erillään toisistaan, että roomalaisilla ja kiinalaisilla oli vain niukasti tietoa toisistaan. Flavius Orestes
Flavius Orestes (k. 28. elokuuta 476) oli roomalainen poliitikko ja sotilas. Hän hallitsi Länsi-Roomaa 475–476. Glycerius
Glycerius (noin 420 – noin 480) oli Länsi-Rooman keisari vuonna 473–474. Diadumenianus
Diadumenianus (208–218) oli Rooman keisari. Hänen isänsä Macrinus oli myös Rooman keisari kunnes teloitettiin. Diadumenianus hallitsi Rooman keisarina toukokuusta 218 kesäkuuhun 218. Isänsä Macrinus lähetti Diadumenianuksen kuninkaan luokse, mutta tuli pidätetyksi ja teloitetuksi. Rooman ja Kiinan väliset yhteydet
Tang-dynastian aikaisissa (618–907) kiinalaisissa historiallisissa lähteissä mainitaan kauppiaita saapuneen "Fulin"-nimisestä maasta (拂菻), jolla tarkoitettiin Itä-Rooman keisarikuntaa. Ensimmäinen käynti tapahtui vuonna 643, kun Konstans II hallitsi Itä-Roomassa ja Taizong Kiinassa. Sekä "Jiu Tangshu" että "Xin Tangshu" käyttävät Konstans II:sta nimeä "Bo duo lì" (), joka johtuu nimestä "Konstantinos Pogonatos" (”Konsantinos Parrakas”). Kauppiaiden mainitaan lähteneen matkaan Zhengua-kauden (貞觀) 17. vuotena (643) ja tuoneen lahjoina punaista lasia ja sinisiä jalokiviä. Yule korostaa, että Yazdegerd III, sassanidien valtakunnan viimeinen hallitsija vuosina vuosina 632–651, lähetti diplomaatteja Kiinaan saadakseen apua keisari Taizongilta, jota pidettiin myös Keski-Aasian Ferganan hallitsijana, kun hän menetti Persian ydinalueet islamilaiselle kalifaatille. Kenties juuri hänen esimerkkinsä sai Bysantinkin lähettämään edustustonsa Kiinaan menetettyään Syyrian muslimeille. Tang-kauden kiinalaisissa lähteissä mainitaan myös, että sassanidiprinssi Peroz III (636–679) pakeni Kiinaan sen jälkeen, kun islamilainen kalifaatti oli valloittanut Persian. Gratianus (keisari)
Flavius Gratianus Augustus (18. huhtikuuta/23. toukokuuta 359 – 25. elokuuta 383) oli Länsi-Rooman keisari 375–383. Hän oli Valentinianus I:n ja Severan poika. Hän syntyi Sirmiumissa Pannoniassa. 4. elokuuta 367 hänen isänsä teki hänestä "augustuksen". Kun Valentinianus kuoli 17. marraskuuta, armeija teki Gratianuksen velipuolesta Valentinianuksesta keisarin. Trebonianus Gallus
Gaius Vibius Trebonianus Gallus (noin 206 – elokuu 253) oli Rooman keisari vuosina 251–253. Hän ehti hallita vain kaksi vuotta ja hänen hallintokaudellaan aiemmin alkanut Rooman valtakunnan heikentyminen jatkui. Gallus julistettiin keisariksi kesäkuussa 251 sen jälkeen kun keisari Decius ja hänen poikansa Herennius Etruscus olivat saaneet surmansa gootteja vastaan käydyssä Abrittuksen (nykyinen Razgrad Pohjois-Bulgariassa) taistelussa. Gallus adoptoi Deciuksen Roomaan jääneen pojan Hostilianuksen ja nimitti tämän kanssahallitsijakseen. Hostilianus kuitenkin kuoli jo samana kesänä, jolloin Gallus korotti poikansa Volusianuksen kanssahallitsijakseen. Vuonna 252 sassanidien Persian suurkuningas Sapor I hyökkäsi Armeniaan ja Syyriaan. Kulkutaudin heikentämä Rooman armeija ei pystynyt pysäyttämään hyökkääjiä ja sotilaat menettivät luottamuksensa Gallukseen. Kesällä 253 Moesia Superiorin maaherra Marcus Aemilius Aemilianus kapinoi häntä vastaan ja julistettiin keisariksi. Gallus lähti armeijan kanssa Aemilianusta vastaan mutta pian hänen omat sotilaansa murhasivat hänet ja Volusianuksen. Valentinianus I
Valentinianus oli upseeri armeijassa Julianuksen ja Jovianuksen aikana. Jovianuksen kuoltua armeija valitsi hänet keisariksi. Pian hän nimitti myös veljensä Valensin kanssahallitsijakseen. Veljekset jakoivat valtakunnan kahteen osaan: Valensista tuli Itä-Rooman keisari, Valentinianuksesta Länsi-Rooman keisari. Sisä-Itävalta
Sisä-Itävalta (, , ) oli vuosina 1379–1619 ollut alue, jota hallitsi Habsburgin suku. Sisä-Itävalta hallitsija oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin nimittämä Sisä-Itävallan arkiherttua. Sisä-Itävaltaan kuului keisarikunnan herttuakunnat Steiermark, Kärnten, Krain ja Rannikkomaa. Arkkiherttuan kotipaikka oli Graz. Julius Nepos
Julius Nepos (noin 430–480) oli Länsi-Rooman keisari vuosina 474–475 ja samalla myös Länsi-Rooman viimeinen laillinen keisari. Euroopan historia
Rooman valtakunta oli aluksi vain yksi Apenniinien niemimaan monista kaupunkivaltioista. Voitokkaat sodat ja taitava diplomatia saattoivat kuitenkin vähitellen etruskilaiset, kreikkalaiset, latinalaiset, samnilaiset, kelttiläiset ja monet muut yhteisöt Rooman valtaan. Rooman valtakunta oli ensimmäinen yhtenäinen valtakunta, joka hallitsi suurta osaa Euroopasta sekä lisäksi Lähi-itää ja Pohjois-Afrikkaa. Keisari
Itä-Rooman kaaduttua 1453, Osmanien valtakunta osmanien sulttaani Mehmed II otti Rooman keisarin arvonimen ("Kayser-i-Rüm"), nimellisesti Bysantin perinteen jatkajana. Luettelo Bysantin keisareista
Tämä on luettelo Itä-Rooman eli Bysantin keisareista. Rooman valtakunta
Roomassa oli kriisikaudella yli 35 eri hallitsijaa. Useimmat näistä olivat sotapäälliköitä, jotka olivat nousseet keisarin asemaan sotaväen tuella ja saivat vallan joko koko valtakunnassa tai jossakin sen osassa. Lähes kaikki tämän ajan keisarit kuitenkin murhattiin tai he kuolivat taistelussa yleensä vain muutaman vuoden kuluttua valtaan pääsystään; ainoana poikkeuksena Claudius Gothicus, joka kuoli kulkutautiin. Politiikan lisäksi kriisiytyi myös talous. Toisaalta ilmeni myös monia muita ongelmia, kuten levottomuuksia, tauteja ja sisällissotia. Sisäiset levottomuudet ilmenivät esimerkiksi separatistisina pyrkimyksinä. Lännessä niin sanotun Gallian keisarikunnan perustanut Postumus ja idässä kuningatar Zenobia pyrkivät kumpikin saavuttamaan itsenäisyyttä keskushallinnosta. Teoderik Suuri
Teoderik hallitsi suurta valtakuntaansa menestyksekkäästi, vaikka ei ollut suinkaan helppo sovittaa keskenään kahta erilaista kansaa, gootteja ja roomalaisia, varsinkaan kuin toiset olivat laajalti lukutaidottomia areiolaisia ja toiset vanhan sivistysvaltakunnan katolilaisia. Teoderik koetti poistaa kaikkia riidan ja katkeruuden aiheita, joita niin helposti voi syntyä. Ostrogootit saivat kolmasosan Italian maasta, ja heidän vastuulleen tuli sodankäynti. Maan alkuperäisille asukkaille kuningas jätti sen sijaan sisäpolitiikan, lainkäytön ja hallinnon. Zenon (keisari)
Imperator Caesar Flavius Zenon Augustus (425 ? – 491) oli Itä-Rooman keisari vuosina 474–491. Hänen alkuperäinen nimensä oli Tarasicodissa. Keisari
Otto I Suuri valloitti Pohjois-Italian 951/952 ja elvytti Rooman keisariuden tradition tullessaan kruunatuksi Roomassa 962. Hänestä alkaen itäfrankkilaiset ja Saksan kuninkaat pitivät itseään aina vuoteen 1806 ainoina oikeutettuina Rooman keisareiden seuraajina sekä kristikunnan maallisina hallitsijoina. Keskiajalla keisariksi kruunaaminen edellytti kuitenkin sekä taloudellisesti että sotilaallisesti vaativaa matkaa Roomaan. Tämän vuoksi monet kuninkaat eivät koskaan tulleet kruunatuksi keisariksi. Varsinkin 1250–1313 ja 1378–1433 oli vuosikymmenien mittaisia keisarittomia kausia. Viimeiset Rooman keisariksi Roomassa kruunatut Saksan kuninkaat olivat Sigismund Luxemburgilainen (1433) ja Fredrik III (1462). Honorius
Flavius Augustus Honorius (9. syyskuuta 384 – 15. elokuuta 423) oli Länsi-Rooman keisari 395–423. Hän oli Theodosius I:n ja tämän ensimmäisen vaimon Aelia Flaccillan nuorin poika. Itä-Rooman keisari Arcadius oli hänen vanhempi veljensä. Theodosius teki pojastaan "augustuksen" vuonna 393. Isänsä kuollessa vuonna 395, kymmenvuotiaasta Honoriuksesta tuli Länsi-Rooman keisari. Alkuaikoina Honoriuksen oli tukeuduttava vandaalin Stilichon tukeen. Vakiinnuttaakseen oman asemansa Stilicho sai Honoriuksen menemään naimisiin oman tyttärensä Marian kanssa. Martinianus
Sextus Marcius Martinianus (k. 325) oli Rooman keisari heinäkuusta syyskuun 18. päivään 324. Itä-Rooman augustus Licinius teki hänestä nimellisesti Länsi-Rooman augustuksen kärsittyään tappion Konstantinus Suurta vastaan 3. heinäkuuta 324. Ennen keisariksi nimittämistään Martinianus oli ollut Liciniuksen hovin "magister officiorum". Bysantin valtakunta
Vuonna 798 valtaistuimelle astui ensimmäistä kertaa nainen, keisarinna Irene (Eirene). Lännessä voitiin katsoa, että Länsi-Rooman valtaistuin oli jäänyt vapaaksi. Vuonna 800 paavi kruunasi frankkien kuninkaan Kaarle Suuren Rooman keisariksi. Lännessä oli näin keisari yli kolmensadan vuoden tauon jälkeen, eikä Bysantti enää ollut ainoa Rooman imperiumin perillinen; Kaarle Suuren kruunausta pidettiinkin Bysantissa avoimena haasteena. Ricimer
Ricimer (noin 405 – 18. elokuuta 472) oli Länsi-Rooman todellinen hallitsija 400-luvulla. Taginaen taistelu
Itä-Rooman valtakunta oli vuodesta 535 lähtien käynyt sotaa Italian ostrogootteja vastaan. Roomalaiset olivat sotapäällikkö Belisariuksen johdolla vallanneet suuren osan Italiasta vuoteen 540 mennessä, mutta vuonna 541 goottien kuninkaaksi valittu Totila valtasi melkein kaikki menetetyt alueet takaisin. Vuonna 551 Itä-Rooman keisari Justinianus I nimitti eunukki Narseksen sotaretken komentoon ja lähetti hänet kukistamaan Totilaa. Narseksen joukot hyökkäsivät Italiaan vuonna 552 ja kohtasivat Totilan armeijan kesäkuun lopulla tai heinäkuun alussa lähellä nykyistä Gualdo Tadinon kaupunkia Umbriassa Keski-Italiassa. Narseksen joukot asettuivat puolustusasemiin ja torjuivat goottien ratsuväen hyökkäyksen, jonka jälkeen goottien armeija murtui ja pakeni sekasorron vallassa. Prokopioksen mukaan 6 000 goottia sai surmansa, mukaan lukien heidän kuninkaansa Totila. Galerius
Gaius Galerius Valerius Maximianus (noin 250 – toukokuu 311) oli Rooman keisari 305–311. Keisari Diocletianus teki Galeriuksesta apukeisarinsa, eli "caesarin", vuonna 293. Diocletianuksen luomassa tetrarkiassa Roomaa hallitsi kaksi keisaria (Diocletianus ja Maximianus) ja heidän kaksi apukeisariaan (Galerius ja Constantius). Keisarit jakoivat valtakunnan niin että Diocletianus hallitsi Itä-Roomaa ja Maximianus Länsi-Roomaa. Kun Diocletianus ja Maximianus luopuivat viroistaan vuonna 305 korottivat he Galeriuksen ja Constantiuksen "augustukseiksi". Galeriuksen apukeisariksi nousi samalla hänen veljenpoikansa Maximinus ja Constantiuksen caesariksi nousi Galeriuksen ystävä Severus. Galerius oli kahdesta augustuksesta selvästi vaikutusvaltaisempi. Galeriusta syytetään yleensä Diocletianuksen aikana puhjenneista vainoista kristittyjä kohtaa. Anthemius
Anthemius julistettiin keisariksi Rooman ulkopuolella 12. huhtikuuta 467. Vuonna 468 Anthemius oli yksin konsulina, jota voi pitää kunnianosoituksena Itä-Rooman keisarilta. Anthemiuksen aikana Itä- ja Länsi-Rooman välit olivat pitkästä aikaa hyvät. Toisaalta Anthemiuksella oli paljon muita ongelmia. Hän ei hallinnut kuin Italian niemimaata, loput valtakunnasta oli eri barbaarikansojen hallussa. Myös mahtava "magister militum" Ricimer oli jo pitkään hallinnut Länsi-Roomaa julistaen aina omia suosikkejaan keisariksi. Saadakseen Ricimerin puolelleen Anthemius antoi hänelle ainoan tyttärensä Alypian vaimoksi. Manuel I Komnenos
Bysantin valta oli vaikuttava, kun vuonna 1180 Manuel, joka oli juuri juhlistanut poikansa Aleksios II:n kihlausta Ranskan kuninkaan tyttären kanssa, menehtyi. Kiitos Aleksioksen, Johanneksen ja Manuelin harjoittaman diplomatian ja sotaretkien, oli keisarikunta voimissaan suuri, taloudeltaan hyvinvoiva ja rajoiltaan turvallinen, mutta sillä oli myös vakavia ongelmia. Bysantin hovi esimerkiksi tarvitsi vahvan johtajan pysyäkseen kasassa, ja Manuelin kuoltua valtakunnan vakauden suurin uhka piilikin sen sisäpuolella. Eräät keisarikunnan vihollisista odottivat vain tilaisuuttaan sen rajojen takana, tätä tekivät etenkin Anatolian turkkilaiset, joita Manuel ei ollut lopullisesti kyennyt lyömään, sekä Sisilian normannit, jotka olivat jo useita kertoja yrittäneet mutta epäonnistuneet Bysantin valtauksessa. Jopa venetsialaiset, jotka olivat Bysantin tärkeimpiä liittolaisia lännessä, kantoivat kaunaa keisarikunnalle Manuelin kuoleman aikoihin. Tilanne olisi vaatinut Manuelilta vahvan seuraajan, joka olisi kyennyt turvaamaan valtakunnan rajat ulkoisilta uhilta sekä kartuttamaan loppuunkäytettyjä valtion varantoja. Mutta Manuelin poika oli alaikäinen, ja hänen epäsuosiossa ollut sijaishallituksensa koki lopun väkivaltaisessa vallankaappauksessa. Seuraajan löytymisen vaikeus heikensi dynastian jatkuvuutta ja vakautta, joista Itä-Rooma oli tullut riippuvaiseksi. Otto II
Otto II Punainen (955 – 7. joulukuuta 983, Rooma) oli Saksin herra ja vuodesta 973 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari.
Hän oli keisari Otto I Suuren ja Adelheid Burgundilaisen poika. Toukokuussa 961 hänet kruunattiin Aachenissa Saksan kuninkaaksi, ja samana vuonna myös Italian kuninkaaksi, molemmissa isänsä kanssahallitsijana. Vuonna 972 kruununprinssi Otto II solmi avioliiton vastikään kuolleen Bysantin keisarin Romanos II tyttären Theofanon kanssa. Keisariksi Otto II nousi isänsä Otto I Suuren rinnalle vuonna 967, ja sai keisarivallan kokonaan itselleen isänsä kuoltua vuonna 973. Marcianus
Marcianus (, 392 – 27. tammikuuta 457) oli Itä-Rooman keisari vuodesta 450 kuolemaansa saakka. Myöhäisantiikki
Keisarius sortui Länsi-Roomassa lopullisesti vuonna 476 ostrogoottien valloittaessa Rooman kaupungin ja syrjäyttäessä viimeisen keisarin Romulus Augustuluksen. Vallan anastanut Odovakar tuli näin Italian alueen kuninkaaksi, tosin muodollisesti Itä-Rooman keisarin vasallina. Rooman senaatti jatkoi kokoontumisia ilmeisesti pitkälle 500-luvulle asti. Itä-Rooma, josta nykyään käytetään nimeä Bysantti, säilytti mahtiasemansa vielä vuosisatoja pysyen pystyssä vuoteen 1453. Bysantin asukkaat kutsuivat loppuun asti valtakuntaansa Roomaksi ja itseään roomalaisiksi. Diocletianus
Seuraavan vuoden aikana Diocletianus vahvisti Itä-Rooman rajoja. Hän rekrytoi lisää sotilaita ja työnsi hyökkäävät sarmaatit kahden sotaretken aikana Tonavan pohjoispuolelle. Vuonna 287 hän solmi rauhan sassanidien kanssa. Rauhan myötä Armeniasta tuli Rooman alainen. Mesopotamian rajalle Diocletianus rakennutti linnoituksia. Omaksi pääkaupungikseen Diocletianus valitsi Nikomedian, joka sijaitsi Vähän-Aasian rannikolla, puolivälissä Tonavan ja Persian levottomilta rajaseuduilta. Vaikka Diocletianus olikin etupäässä Itä-Rooman hallitsija, sekaantui hän usein lännen asioihin. Hän neuvotteli virkaveljensä kanssa Illyrian ja Italian rajalla kahteen eri kertaan. Maailmanhistoria
200-luvun kriisi oli Rooman valtakunnassa vuosina 235–275, jolloin valtakunta kävi lähes tuhon partailla. Keisari Theodosiuksen kuoltua Rooma jakautui itäiseen ja läntiseen keisarikuntaan. Länsi-Rooma kukistui vuonna 476, kun ostrogootit syrjäyttivät viimeisen Länsi-Rooman keisarin, Romulus Augustuluksen.
Itä-Rooma pysyi pystyssä vuoteen 1453 asti. Julius Nepos
Nepos oli Itä-Rooman keisari Leo I siskontyttären mies ja hänen isänsä Nepotianus oli ollut magister militum vuosien 458-461 tienoilla. Vuonna 474 Leo lähetti Nepoksen kukistamaan Glyceriusta jonka "magister militum" Gundobad oli julistanut keisariksi. Glycerius antautui Nepokselle ja hänestä tehtiin Salonan piispa. Rooman senaatti vastusti Neposta tämän Itä-Rooman yhteyksien takia, mutta hänet kruunattiin Roomassa Zenon lähettilään läsnä ollessa. Hän oli keisari, mutta hänen valtansa rajoittui vain Italiaan ja Dalmatiaan, koska Välimeren saaretkin olivat joutuneet vandaalien haltuun. Romulus Augustulus
Romulus Augustulus tai Romulus Augustus (noin 460 – 507 tai myöhemmin) oli Länsi-Rooman viimeinen keisari. Hänen isänsä, hunni Attilan entinen sihteeri Orestes kohotti hänet valtaan 31. lokakuuta 475, kun oli ensin ajanut edellisen keisarin Julius Nepoksen Italiasta. Romulus oli tuolloin 14-vuotias, ja Orestes käytti poikaansa nukkehallitsijana. Itä-Rooman keisari ei koskaan tunnustanut hänen keisariuttaan. Tyytymättömien sotilaiden Italiaan kutsuma germaani Odovakar tappoi Oresteen ja syrjäytti Romuluksen syyskuun alussa vuonna 476. Romulus muutti huvilalle Napolin rannikolla ja nautti vuosittaista eläkettä. Odovakar jäi Italiaan kuninkaaksi muodollisesti Itä-Rooman keisarin vasallina. Hän palautti keisarin tunnusmerkit Itä-Roomaan. Rome: Total War
Sassanidit (voi pelata)
Sassanidit ovat idän johtava kuningaskunta. Parthia oli Sassanidien edeltäjä. He ovat ainoa valtio pelissä, joka harjoittaa zarathustralaisuutta. He käyttävät myös ainoana maana sotanorsuja. Rooman valtakunta
Sotapäälliköt Pompeius ja Julius Caesar valloittivat Syyrian ja Gallian Reiniltä Atlantille asti. Vuonna 49 eaa. Caesar palasi Roomaan armeijansa kanssa aloittaen sisällissodan, jonka päätyttyä Caesar kaappasi vallan nousten diktaattoriksi. Vuonna 44 eaa. salaliittolaiset murhasivat Caesarin senaatissa, minkä jälkeen alkoi uusi sisällissotien kausi. Diocletianus
Diocletianus uudisti Rooman ylimmän vallan perustamalla tetrarkian, jossa neljä keisaria jakoi valtakunnan keskenään. Maa jaettiin läntiseen ja itäiseen osaan, joita kumpaakin hallitsi "augustus"-nimeä käyttänyt vanhempi keisari. Diocletianus valitsi hallitsijakumppanikseen ja Länsi-Rooman augustukseksi Maximianuksen. Itse hän hallitsi valtion itäosaa Dalmatian Salonaan rakennuttamastaan Diocletianuksen palatsista käsin. Kummallekin augustukselle nimitettiin nuorempi apukeisari "caesar", jonka oli myös tarkoitus olla kruununperillinen. Diocletianuksen aikana keisarinvalta muuttui absoluuttiseksi yksinvallaksi, ja Rooman senaatti menetti painoarvoaan. Anastasios I
Anastasios I (nimeä käytetään myös muodossa Anastasius) (, ; noin 430 – heinäkuu 518) oli Itä-Rooman eli Bysantin valtakunnan keisari vuosina 491–518. Kreikkalainen ja roomalainen Egypti
Ptolemaioksen hallitsijasuvun jäsenet hallitsivat Egyptiä aina vuoteen 30 eaa. saakka. Tällöin roomalainen kenraali Octavianus valtasi Egyptin ja syrjäytti Ptolemaios- sukuisen kuningatar Kleopatra VII:n. Roomalaiset tekivät Egyptistä provinssin nimeltä Aegyptus. Egypti oli alistettu suoraan keisarin hallintaan, ja maata hallitsi keisarin valitsema prefekti. Tulot menivät keisarin kassaan ja senaattorisäätyisiltä oli kielletty astumasta jalallaankaan Egyptiin. Egyptin tärkein tehtävä oli kuitenkin tuottaa viljaa Rooman valtakunnalle ja erityisesti pääkaupungin Rooman viljahuolto oli lähes täysin egyptiläisen vehnän varassa. Egyptin hallintoa ei muutettu suuremmin Ptolemaiosten aikaan verrattuna ja kreikkalaisia nimitettiin jatkossakin korkeimpiin virkoihin. Licinius
Gaius Valerius Licinianus Licinius (noin 265–325) oli Rooman keisari vuosina 308–324. Licinus oli keisari Galeriuksen ystävä Persian sotaretkellä. Galerius teki Liciniuksesta "augustuksen" 11. marraskuuta 308. Kun Galerius kuoli, valtakunnan jakajaksi tuli Maximinus. Vuonna 313 Maximinus yritti hyökätä Liciniusta vastaan, mutta Licinius voitti ylivoimaisesti. Tämän jälkeen hän hallitsi itää ja hänen lankonsa Konstantinus Suuri länttä. Sisällissota syttyi jälleen vuonna 314. Licinius kärsi tappion, mutta pääsi näennäiseen sovintoon Konstantinuksen kanssa. Vuonna 323 Konstantinus kuitenkin hyökkäsi ja ajoi hänet Bysanttiin. Muutamaa sotilastappiota myöhemmin hän antautui, ja Konstantinus määräsi hänet arestiin. Licinius yritti kuitenkin kerätä joukkoja, ja Konstantinus käski teloittaa hänet. Syntyvyys Rooman valtakunnan tuhon syynä
Vaikka Rooman valtakunnan läntisissä osissa luovuttiin naisten "tutelasta", Rooman valtakunnan itäisissä osissa säilyi läpi Rooman valtakunnan ajan kreikkalainen "kyrios"- tai "epipropos"-perinne, jossa mies oli "kyrioi" ja nainen hyväksytti päätöksensä tällä mieshenkilöllä, josta käytettiin ilmausta toimimisesta "kyrioksen" kanssa. Myöhemmin näistä perinteisemmistä valtakunnan itäosista tuli Bysantin valtakunta eli Itä-Rooma, joka jäi jäljelle Länsi-Rooman luhistuttua. Myös roomalaisessa Egyptissä tunnettiin "kyrioi"-käytäntö, jonka kreikkalaiset asuttajat olivat aikanaan sinne tuoneet. Bysantin–sassanidien sota (527–532)
Armenia oli jaettu Rooman ja Persian valtakuntien välillä vuonna 387 solmitun sopimuksen mukaan. Rooman osuus, noin viidesosa koko Armeniasta, koostui kahdesta liittolaisvaltiosta. Roomalaiset laajensivat 520-luvulla valtaansa Armenian pohjoispuolella sotapäällikkö Sittaan johdolla, ja he saivat näin valtaansa alueen, joka sijaitsi Armenian ja Lazican välissä. Vuonna 526 tai 527 keisari Justinianuksen entiset henkivartijat Sittas ja Belisarius tekivät onnistuneen sotaretken persialaisten hallitsemaan Armeniaan eli Persarmeniaan. Retken tarkoitus oli ehkä auttaa Iberian tilannetta. Sittas ja Belisarius tekivät myös toisen retken Persarmeniaan, mutta kärsivät tappion persialaisia vastaan. Justinianus päätti ehkä Sittaan ja Belisariuksen neuvosta organisoida Rooman Armenian uudelleen vuonna 528. Hän erotti Armenian ja Transkaukasian joukot muista itäisten alueiden joukoista, jotka olivat "magister militum per Orientemin" alaisia. Näiden joukkojen komentajaksi tuli "magister militum per Armeniam", ja viran ensimmäiseksi haltijaksi tuli Sittas. Armeniassa Sittas kukisti muun muassa tzanit, jotka hän pakotti kääntymään kristinuskoon ja palvelemaan Rooman armeijassa. Magnentius
Murhatun Constansin veli Constantius II hallitsi Rooman itäosia, kun taas Tonavan suunnalla hallitsi toinen usurpaattori nimeltä Vetranio. Magnentius yritti aluksi neuvotella Constantiuksen ja Vetranion kanssa vallanjaosta. Neuvottelut sujuivat kuitenkin nihkeästi ja Magnentiuksen asema huononi pian merkittävästi, kun Vetranio ilmoitti luopuvansa vallasta Constantiuksen hyväksi. Neuvottelujen aika oli ohi ja ratkaisua lähdettiin hakemaan taistelukentältä. Avitus
Marcus Maecilius Flavius Eparchius Avitus (noin 395 – 456) oli Länsi-Rooman keisari 455–456. Keisari Petronius Maximus teki Avituksesta valtakunnan korkeimman sotilaskomentajan, "magister militumin". Avitus lähetettiin neuvottelemaan visigoottien Theoderik II:n kanssa. Maximus kuoli pian tämän jälkeen vandaalien hyökkäyksen yhteydessä sattuneen sekasorron aikana. Theoderik suostutteli Avituksen julistamaan itsensä keisariksi. 9. heinäkuuta 455 Avituksen sotilaat julistivat hänet keisariksi. Hän saapui Roomaan syyskuussa. Rooman keisarikunta
Rooman tasavallan viimeisiä vuosikymmeniä ensimmäisellä vuosisadalla eaa. häiritsivät sisällissodat. Tasavallan kaatumiseen johtivat useat tapahtumat: Julius Caesar nousi Rooman diktaattoriksi, vuonna 44 eaa. hänet salamurhattiin ja valtion johtoon nousi toinen triumviraatti, johon kuuluivat Marcus Antonius, Gaius Octavianus ja Marcus Aemilius Lepidus, ja lopulta Aktionin taistelun jälkeen Octavianus kruunattiin Rooman ensimmäiseksi keisariksi nimellä Augustus. Augustus loi hallintomuodon, jossa yhdistyivät perinteinen monarkia ja jotkin tasavallan ajan käytännöt. Hänen valtakautensa oli rauhanomainen, ja Rooman valtio alkoi kukoistaa jälleen. Luettelo Saksan hallitsijoista
Tämä on luettelo hallitsijoista jotka hallitsivat Saksan alueita Keski-Euroopassa. Luettelo alkaa Verdunin sopimuksen jälkeisestä ajasta, jolloin Frankkien valtakunta jaettiin kolmeen osaan. Luettelon ensimmäinen hallitsija on Itä-Francian kuningas Ludvig Saksalainen vuodesta 843 ja viimeinen hallitsija on Keisarillisen Saksan viimeinen keisari Vilhelm II, joka toimi Saksan keisarina vuoteen 1918 asti. Luettelossa on myös eri Saksan liittojen valtion päämiehiä sekä Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan saksalaisia keisareita. Keskiajan tiede
Rooman perintöä jatkoi ennen kaikkea Itä-Rooma eli Bysantti. Bysantti erosi kulttuurillisesti monin tavoin Länsi-Euroopasta. Siinä missä lännessä puhuttiin latinaa tai siitä kehittyneitä romaanisia kieliä, idässä hallitsevana kielenä oli kreikka. Idässä hallitsijalla oli suuri valta uskonnon suhteen, mutta lännessä kirkolla ja valtakunnalla oli erilliset päämiehet, joskin he saattoivat olla hyvinkin läheisessä yhteistyössä. Antiikin perinnön vaikutus oli Bysantissa erittäin selvä. Imbros
Rooman valtakunnan kahtiajaon jälkeen Imbros pysyi Itä-Rooman eli Bysantin hallinnassa vuonna 1453 tapahtuneeseen Konstantinopolin kukistumiseen saakka. Jo 1000-luvulla Genova oli kuitenkin valloittanut monet sen eteläpuolella sijaitsevat saaret ja liittänyt ne itäisen Välimeren alueella olleeseen laajaan valtapiiriinsä. Laajensipa Genova 1200-luvun alussa, neljännen ristiretken jälkeen, valtapiiriään Imbroksen pohjoispuolellekin, Mustallemerelle ja Krimille saakka. Italian historia
Visigootit valloittivat Italian 400-luvulla ja Alarik ryösti Roomaa 410. Vuosisadan loppuun mennessä niemimaa oli suurimmaksi osaksi ostrogoottien hallinnassa, ja Odovakar erotti vuonna 476 Länsi-Rooman viimeisen keisarin, Romulus Augustuksen. Vuonna 493 Teoderik Suuri kukisti Odovakarin ja tuli ostrogoottien kuninkaaksi. Hänen valtakuntansa pääkaupunki oli Ravenna. Bysantti eli Itä-Rooma hyökkäsi Italiaan 500-luvun alkupuolella ja keisari Justinianus I:n kenraalit Belisarius ja Narses valloittivat ostrogoottien kuningaskunnan vuosien sodan jälkeen 552. Nämä goottisodat tuhosivat suurimman osan säilyneestä kaupunkikulttuurista. Bysantin armeijoiden poistuminen antoi toiselle germaaniheimolle, langobardeille, mahdollisuuden valloittaa suuren osan niemimaasta. Bysantin haltuun jäänyt Ravennan eksarkaatti keskittyi Ravennan ympärille. Itävalta
Rooman valtakunnan hajoamisen jälkeen Rooman Noricumin valloittivat hunnit, ostrogootit ja frankit. 900-luvulta 1200-luvulle Itävallan markkreivikuntaa, myöhemmin herttuakuntaa, hallitsivat Babenbergit, joita seurasi Habsburg-suku. Bysantin valtakunta
Keisari Justinianus I:n aikana (527–565) Itä-Rooman poliittinen ja sotilaallinen asema vakiintui. Usein keskiaikaisen Bysantin ajan lasketaan alkavan juuri hänen ajastaan. Konstantinopolin keisarit eivät olleet koskaan suostuneet pitämään Länsi-Rooman alueita menetettyinä vaan ainoastaan tilapäisesti keisarin suoran vallan ulkopuolisina alueina. Ne pyrittiin liittämään takaisin valtakuntaan, ja tässä myös onnistuttiin ajoittain ja osittain. Justinianuksen aikana valtakunta taisteli Persiaa, gootteja ja vandaaleja vastaan, sekä valtasi takaisin suuria osia Italian niemimaasta, Pohjois-Afrikan rannikosta ja Espanjasta. Näiden voittojen takana oli suurelta osin sotapäällikkö Belisarius. Lisäksi hän allekirjoitti vuonna 532 rauhansopimuksen Persian hallitsijan Khosrau I:n kanssa.
Vuoden 532 Nika-kapina Konstantinopolissa johti arviolta 30 000 kapinnallisen teloitukseen. Historioitsija Prokopioksen teos "Salainen historia" kertoo keisarin politiikan kohtaamasta vastarinnasta. Belisarius onnistui valtaamaan Pohjois-Afrikan takaisin vandaaleilta vuonna 533, ja vuoteen 548 mennessä paikalliset heimot olivat alistetut. Italiassa sodittiin itägootteja vastaan. Retkikunta nousi maihin Sisiliassa, mutta ei onnistunut murtamaan vastarintaa ennen vuotta 540, jolloin itägoottien pääkaupunki Ravenna vallattiin. Sodat Persiaa vastaan jatkuivat vuoteen 561, jolloin rauhansopimusta jatkettiin. Sodat jatkuivat vuosina 565–591. Konstantinus III
Flavius Claudius Constantinus tai Konstantinus III oli roomalainen sotilas, joka julistautui Länsi-Rooman keisariksi vuonna 407 Britanniassa sen jälkeen kun eräs toinen usurpaattori Gratianus kuoli. Hän sai nopeasti valtaansa myös Gallian ja Hispanian. Keisari Honorius lähetti kenraali Saruksen Galliaan kukistamaan Konstantinusta, mutta Konstantinuksen "magister militum" Gerontius kukisti hänet. Konstantinus teki vanhimmasta pojastaan Constansista apukeisarin eli "caesarin" vuonna 408. Teoderik Suuri
Germaanien palkkasoturijoukot vaativat kolmasosaa Italiasta, ja kun siihen ei suostuttu, he nousivat kapinaan heruleihin kuuluneen Odovakarin johdolla. Kapinoitsijat erottivat
nuoren keisarin, säästäen kuitenkin hänen henkensä, jonka jälkeen hän eli eräällä maatilalla Campaniassa. Länsi-Rooman keisarikunta kukistui täten kapinaan vuonna 476. Odovakar hallitsi sotakuninkaana (476–93) ja sai yleisesti ottaen varsin hyvän maineen. Zenon oli nyt Rooman valtakunnan ainoa keisari ja sai yllytettyä Teoderikin nousemaan Odovakaria vastaan lahjoittamalla Italian Teoderikille. Ostrogoottien valtakunta
Valtakunta syntyi, kun ostrogootit syrjäyttivät Italian hallitsijan Odovakarin, joka oli puolestaan syrjäyttänyt Länsi-Rooman viimeisen keisarin vuonna 476. Ostrogoottien valtakunnan ensimmäinen hallitsija oli Teoderik Suuri, jonka aikana goottien valtakunta oli voimakkaimmillaan. Teoderik yhdisti valtakuntaan osia Etelä-Galliasta ja Pannoniasta. Zenon (keisari)
Pian tämän jälkeen Odovakar syrjäytti Länsi-Rooman viimeisen keisarin Romulus Augustuluksen. Zenon hyväksyi tapahtuneen. Periaatteessa Rooman valtakunnassa oli taas vain yksi keisari. Zenonilla ei kuitenkaan ollut minkäänlaista valtaa valtakunnan länsiosissa. Gaius Julius Priscus
On epäselvää miksei Philippuksen paljon kokeneempaa veljeä Priscusta nimitetty keisariksi mutta tämä sai ainakin suunnattomasti valtaa idässä. Yhdessä piirtokirjoituksessa Priscusta kutsutaan Rooman itäisten provinssien hallitsijaksi ("rector Orientis"). Sotien ja Rooman 1000-vuotisjuhlallisuuksien järjestämiseksi jouduttiin kuitenkin nostamaan verotusta mikä aiheutti levottomuutta. Vuonna 248 Syyriassa kapinoitiin erään Jotapianuksen johdolla. Kapina kukistettiin helposti mutta Priscuksesta ei enää tämän jälkeen tiedetä mitään. Luultavasti hän kuoli kapinassa tai luonnollisesti. Rooman valtakunta
Varhaisemmissa vaiheissa Rooma oli kuningasvaltainen. Tästä siirryttiin harvainvaltaiseen tasavaltaan, jota hallittiin monimutkaisella senaatin, virkamiesten ja vinoon jyvitettyjen kansankokousten järjestelmällä. Vähitellen tietyt yksilöt omivat yhä enemmän valtaa. Tästä syntyi käytännössä monarkistinen, aluksi ulkoisesti vanhat tasavaltalaiset muodot säilyttänyt keisarijärjestelmä Augustuksen ja hänen seuraajiensa aikana. Maailmanhistoria
Rooman valtakunta (usein myös "antiikin Rooma") oli antiikin aikaisen Rooman kaupunkivaltion pohjalta kasvanut laaja imperiumi. Ensimmäiset asutuksen merkit Rooman kaupungin alueella ovat noin 1300-luvulla eaa. Rooman kaupungistuminen lienee alkanut 700-luvulla eaa. Rooma kehittyi vuosisatojen aikana Välimeren ympäröiväksi maailmanvallaksi. Rooma jakautui kahtia Länsi-Roomaksi ja Itä-Roomaksi vuonna 395. Rooman valtakunnan länsiosa kukistui vuonna 476, jolloin Länsi-Rooman viimeinen keisari syrjäytettiin. Itä-Rooma eli Bysantti jatkoi toimintaansa Konstantinopolin turkkilaisvaltaukseen saakka 1453. Bysantin valtakunta
Länsi-Rooma mureni 400-luvulla germaanien valloitusten myötä. Germaanien asettuminen länteen heikensi lännen keisarin asemaa, ja keisarius lakkasi vuonna 476, kun vallan kaapannut goottipäällikkö Odovakar ei ottanut keisarin arvoa vaan palautti muodollisuudeksi käyneen arvonimen Konstantinopoliin. Rooman valtakunnan perinnettä jatkanut valtakunnan itäinen osa säästyi suurilta osin germaanien invaasiolta ja asuttamiselta muun muassa vahvemman taloutensa ja puolustuksensa ansiosta. Theodosiuksen käynnistämä Konstantinopolin muurien uudelleenrakentaminen valmistui vuonna 413. Muurit tulivat kestämään tuhat vuotta aina osmaanivalloitukseen saakka. Maximianus
Marcus Aurelius Valerius Maximianus (noin 250–310) oli Rooman keisarin Diocletianuksen hallitsijakumppani 1. maaliskuuta, 286–305. Diocletianus teki aluksi Maximianuksesta caesarin ja antoi tämän hallittavaksi Länsi-Rooman. Myöhemmin Diocletianus korotti Maximianuksen augustukseksi ja nimitti Constantiuksen hänen caesarikseen. Diocletianus erosi virastaan vuonna 305 ja pakotti vastahakoisen Maximianuksen myös eroamaan. Constantius nimitettiin samalla Länsi-Rooman uudeksi augustukseksi. Maximianus yritti kuitenkin paluuta valtaan vuonna 306 Constantiuksen kuoleman jälkeen. Maximianus ja hänen poikansa Maxentius julistivat itsensä keisareiksi. Todellinen valta oli kuitenkin Maxentiuksella, ja vuonna 308 Maximianus kapinoi poikaansa vastaan, mutta epäonnistui. Maximianus pakeni Constantiuksen pojan Konstantinus Suuren luokse. Vuonna 310 Maximianus yritti jälleen päästä valtaan kapinoimalla Konstantinus vastaan, mutta tämä kukisti Maximianuksen ja otti tämän vangiksi. Maximianus kuoli vuonna 310, joko tekemällä itsemurhan tai joutumalla salamurhan uhriksi. Nerva–Antoninusten hallitsijasuku
Nerva–Antoninusten hallitsijasuku hallitsi Rooman valtakuntaa vuosina 96–192. Siihen kuului seitsemän keisaria: Nerva, Trajanus, Hadrianus, Antoninus Pius, Marcus Aurelius (yhdessä Lucius Veruksen kanssa) ja Commodus. Soča
Sočan sivujoen Vipavan lähellä käytiin 5. ja 6. syyskuuta 394 Frigiduksen taistelu. Taistelu käytiin Itä-Rooman keisari Theodosius I:n ja Länsi-Rooman valtakunnan keisarin Eugeniuksen välillä. Theodosiuksen armeija voitti taistelun, ja Itä-Rooma valloitti lopulta Länsi-Rooman valtakunnan. Keisari Eugenius vangittiin ja teloitettiin. Constantius III
Flavius Constantius tai Constantius III (kuoli 2. syyskuuta 421) oli Länsi-Rooman keisari vuonna 421. Konrad II (Saksa)
Konrad II (12. kesäkuuta 990 – 4. kesäkuuta 1039 Utrecht) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija vuosina 1024–1039. Bysantin keisarinna
Bysantin eli Itä-Rooman keisarinnat olivat myöhäisantiikin ja keskiajan Bysantin valtakunnan eli Itä-Rooman keisarien vaimoja tai joissain harvinaisissa tapauksissa valtakunnan hallitsijoita. Keisarinnat Irene, Zoe ja Theodora hallitsivat valtakuntaa itsevaltiaina. Monet keisarinnat olivat myös ns. valta valtaistuimen takana heidän alaikäisten poikiensa ja veljiensä ollessa hallitsijoita vain nimellisesti. Itä-Friisian kreivikunta
Frankkien valtakaudella Friisinmaa jakautui päälliköiden hallinnoimiksi pieniksi alueiksi. Frankkien valtakunnan jakauduttua Friisinmaa jäi osaksi valtakunnan itäosaa, josta kehittyi Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta. Hollanti valloitti ajan saatossa Länsi-Friisian, mutta Itä-Friisiassa jatkui hajanainen päälliköiden valta aina 1400-luvulle saakka. Romania
Rooman keisari Trajanus valloitti suunnilleen nykyistä Romaniaa ja Moldovaa vastanneen Daakian vuosina 101–106. Maan nimi on peräisin Rooman valtakunnasta käytetystä nimestä "Romania". Rooman vallan loppuvaiheessa ja sen jälkeen alueelle hyökkäilivät lukuisia kertoja germaaniset gootit, hunnit, slaavit, avaarit, bulgaarit ja unkarilaiset. Keskiajalla pääosa romanialaisista eli kolmen ruhtinaskunnan alueella, jotka olivat Valakia, Moldavia ja Transilvania. Vuonna 1365 syntyneet itsenäiset Romanian ruhtinaskunnat Valakia ja Moldavia joutuivat Osmanien valtakunnan alaisuuteen, ensin Valakia vuonna 1396 ja sitten Moldavia vuonna 1455. Bysantin–sassanidien sota (572–591)
Itä-Rooman keisariksi nousi vuonna 565 Justinus II, joka oli ulkopolitiikassaan aggressiivisempi kuin edeltäjänsä diplomaattisempi Justinianus I. Suurvaltojen välejä kiristi myös roomalaisten liittoutuminen persialaisten vihollisen turkkilaisten kanssa sekä lakhmidien ja Itä-Rooman liittolaisten ghassanidien väliset taistelut. Persialaiset syöksivät noin vuonna 570 Himyarissa nykyisen Jemenin alueella vallasta roomalaismielisen kuninkaan ja asettivat maan paikallisen kuninkaan alaisuuteen. Hänen piti kuitenkin maksaa veroja Persialle, minkä seurauksena Himyar siirtyi persialaisten vaikutusvallan alaisuuteen. Persarmeniassa taas persialaisten vallan alla eläneet kristityt tekivät vuonna 570 salaisen liittolaissopimuksen Itä-Rooman kanssa ja nousivat kapinaan seuraavana vuonna. Rooman perustamistarina
Romulus ja Remus jättivät Alba Longan perustaakseen oman kaupungin paikalle, josta heidät oli löydetty. He valitsivat kumpikin oman paikkansa ja pyrkivät selvittämään enteiden avulla, kumpi oli parempi. Romulus vei voiton ja julistautui kaupungin perustajaksi. Hän kynti kaupunkinsa ympäri vaon, kuten etruskien tapana oli. Kun Remus hyppäsi pilkallisesti vaon yli, Romulus surmasi veljensä. Romuluksen nimestä juontuu näin kaupungin nimi. Koska kaupungissa ei ollut naisia, Romulus kutsui sabiinilaisia juhlaan ja ryösti heidän naimattomat tyttärensä, josta seurauksena oli roomalaisten ja sabiinien yhdistyminen. Romulus ja sabiinien kuningas Tatius hallitsivat yhdessä viiden vuoden ajan, kunnes Tatius kuoli. Romulus hallitsi Roomaa 38 vuoden ajan. Sen jälkeen hän katosi myrskyssä, ja hänen julistettiin varjelevan Roomaa taivaasta käsin Quirinus-jumalana. Odovakar
Odovakar (435–493) oli germaaniheimo herulien päällikkö. Hän syrjäytti Länsi-Rooman viimeisen keisarin Romulus Augustuluksen vuonna 476. Hän myös otti hengiltä keisarin isän Oresteen. Odovakar jäi Italiaan kuninkaaksi muodollisesti Itä-Rooman keisarin vasallina. Hän olisi voinut nimittää uuden keisarin nukkehallitsijakseen, mutta päätti kuitenkin palauttaa keisarin tunnusmerkit Itä-Roomaan. Odovakar kuoli, kun Teoderik Suuri valtasi hänen valtakuntansa ja tarinan mukaan syöksi juhlissa Odovakarin omaan miekkaansa. Rooman kuningas
Rooman kuningas () hallitsi perimätiedon mukaan Rooman kuningaskuntaa kaupungin perustamisesta 753 eaa. tasavallan syntyyn vuonna 509 eaa. Arvonimi "kuningas" sai sen jälkeen Roomassa niin kielteisen merkityksen, ettei sitä enää käytetty. Rooma
400-luvulta alkaen Rooma on ollut kiistattomasti katolisen kristi­kunnan keskuspaikka, ja Rooman piispalla, paavilla, on ollut erityisasema koko kristi­kunnassa. Länsi-Rooman kukistumisen jälkeen ostrogootit hallitsivat kaupunkia Ravennasta käsin. Itä-Rooma valloitti kaupungin takaisin 536, mutta 546 goottikuningas Totila valloitti sen ja aiheutti suurta tuhoa. Itäroomalainen sotapäällikkö Belisarius valloitti kaupungin jälleen takaisin, ja gootit taas 549. Belisariuksen seuraaja Narses sai viimein kaupungin 552. Gootteja seurasivat langobardien valloitukset. Rooma kuului Bysantin valtakuntaan vuoteen 751 asti. Paavi Leo III kruunasi Rooman ensimmäisen keisarin Kaarle Suuren Roomassa joulupäivänä vuonna 800. Rooman valtakunta
Roomasta tuli tasavalta, jota johtivat kaksi konsulia, jotka kansalaiset valitsivat senaatin jäsenistä vuoden mittaisiksi virkakausiksi. Rooman kansalaiset jaettiin perinnöllisesti etuoikeutettuihin patriiseihin ja alempiarvoisiin plebeijeihin. Senaatissa olivat edustettuna vaikutusvaltaiset patriisisuvut, joten valtion johto oli käytännössä kapean kansanosan käsissä. Konsulit ottivat aluksi kuninkaan roolin lukuun ottamatta Juppiterin ylipapin asemaa. Tämän tehtävään valittiin "rex sacrorum" eli pyhien asioiden kuningas. Constans
Constans joutui pian riitoihin valtakunnan läntisiä osia hallitsevan Konstantinus II:n kanssa. Konstantinus II yritti vallata Italian Constansilta vuonna 340, mutta Constansin joukot surmasivat hänet Aquileian lähistöllä. Constans valtasi itselleen veljensä alueet, eli hän hallitsi tämän jälkeen Rooman länsi- ja keskiosia, kun taas Constantius II hallitsi yhä edelleen itäosia. Frans I (Itävalta)
Frans nousi valtaistuimelle vuonna 1792 isänsä, keisari Leopold II:n jälkeen. Tuolloin hänestä tuli Rooman keisari hallitsijanimellä Frans II sekä Itävallan arkkiherttua ja Unkarin ja Böömin kuningas. Napoleonin kukistettua Saksalais-roomalaisen keisarikunnan Frans julisti itsensä vuonna 1804 Itävallan keisariksi hallitsijanimellä Frans I; kaksi vuotta myöhemmin hän luopui virallisesti Rooman keisarin arvonimestään. Hän on Euroopan historian ainoa hallitsija, joka on kantanut yhtaikaa kahta eri keisarinarvoa, ja on siksi saanut kutsumanimen "Doppelkaiser" ("kaksoiskeisari"). Rooman ja Kiinan väliset yhteydet
Roomalaisaikaiset maantieteilijät kuten Ptolemaios tunsivat kutakuinkin Intian valtameren itärannikkoaan myöten ja sen lähellä olevat alueet kuten Malakan niemimaan ja sen toiselta puoleltakin Siaminlahden ja Etelä-Kiinan meren. Ptolemaioksen Cattigara oli todennököisimmin Óc Eo Vietnamissa, josta on löydetty Antoninusten aikaisia roomalaisia esineitä. Muinaiset kiinalaiset maantieteilijät tunsivat yleisesti ottaen Keski-Aasian ja Rooman itäiset provinssit. Bysanttilainen historioitsija Theofylaktos Simokattes kirjoitti 600-luvulla Sui-dynastian samaan aikaan suorittamasta Pohjois-ja Etelä-Kiinan yhdistämisestä, jota hän piti kahden eri valtakunnan välisenä sotana. Tämä kuvastaa Sui Wendin (noin 581–604) suorittamaa Chen-valtakunnan valtausta yhtä hyvin kuin nimet "Kathay" ja "Manzi", joita eurooppalaiset käyttivät Pohjois- ja Etelä-Kiinasta eteläisen Song-dynastian ja mongolien Yuan-dynastian aikana. Otto IV
Otto IV (syntyi 1175 tai 1176 – kuoli 19. toukokuuta 1218) oli vuodesta 1198 toinen Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kahdesta kuninkaasta ja keisari vuodesta 1209 kuolemaansa asti. Hän oli ainoa Welf-sukua edustanut Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari. Valtaistuimelle häntä seurasi keisari Fredrik II. Vandaalisota
Vandaalien germaanikansa oli tunkeutunut Galliaan vuonna 406 ja Hispaniaan vuonna 409. Vuonna 429 vandaalikuningas Geiserik perusti valtakunnan Pohjois-Afrikkaan, ja vuonna 439 vandaalit valtasivat Karthagon ja tekivät siitä valtakuntansa pääkaupungin. Itä-Rooman yritykset Pohjois-Afrikan takaisin valtaamiseksi epäonnistuivat. Keisari Theodosius II lähetti vuonna 441 laivastonsa kukistamaan vandaaleja, mutta se jouduttiin kutsumaan takaisin, kun hunnit ja persialaiset uhkasivat Itä-Rooman rajoja. Theodosius solmi rauhan vandaalien kanssa seuraavana vuonna. Sopimuksessa tunnustettiin vandaalien hallitsemat alueet erilliseksi, itsenäiseksi valtakunnaksi entisen Rooman valtakunnan rajojen sisällä. Tämä oli merkittävä tapahtuma, sillä aiemmin Rooman valtakuntaan asettuneet germaanikansat olivat virallisesti Rooman liittolaisia ("foederatus"). Vuonna 455 Geiserikin johtamat vandaalit ryöstivät Rooman kaupungin. Itä-Rooman keisari Leo I käynnisti vuonna 468 suuren sotaretken vandaalien lyömiseksi, mutta se päättyi katastrofiin, kun vandaalit onnistuivat tuhoamaan roomalaisten laivaston. Vuoteen 476 mennessä Itä-Rooma teki rauhan Geiserikin kanssa. Vandaalien hallussa olivat Pohjois-Afrikka, Sisilia, Sardinia, Korsika ja Baleaarit. Flaviusten hallitsijasuku
Flaviusten hallitsijasuku hallitsi Rooman valtakuntaa vuosina 69–96. Siihen kuuluivat keisarit Vespasianus, Titus ja Domitianus. Justinianus I
Justinianus I eli Justinianus Suuri (; ; 11. toukokuuta 483 Tauresium – 13./14. marraskuuta 565) oli Itä-Rooman keisari 1. elokuuta 527 lähtien aina kuolemaansa saakka. Justinianuksen arvioidaan yleisesti kuuluvan myöhäisantiikin tai jopa koko keskiajan merkittävimpiin hallitsijoihin. Hänen merkittävimpänä saavutuksenaan pidetään Rooman lakien kokoelmaa, "Corpus Juris Civilis", joka oli tärkeä lakikokoelma Itä-Rooman keisarikunnalle vuosisatojen ajan ja joka loi pohjan useiden muiden Euroopan maiden lainsäädännölle. Justinianuksesta käytetään joskus lempinimeä "viimeinen roomalainen", sillä hän oli viimeinen äidinkielenään latinaa puhunut keisari ja valloitti Rooman kaupungin. Otho
Marcus Salvius Otho Caesar Augustus (synt. "Marcus Salvius Otho", yleisesti Otho) (28. huhtikuuta 32 – 16. huhtikuuta 69) oli Rooman keisari, joka hallitsi 15. tammikuuta 69 – 16. huhtikuuta 69. Otho oli niin kutsutun neljän keisarin vuoden toinen keisari. Rooman valtakunta
Valtakunnan länsiosissa keskushallinto alkoi halvaantua 400-luvun alussa. Vuonna 410 kristityt visigootit hävittivät Roomaa Alarikin johdolla. Vaikka hävitys ei ollut totaalista, tämän tapahtuman merkitys oli aikalaisten silmissä suuri. Yleisesti tässä yhteydessä on puhuttu kansainvaellusten ajasta. Siirtyneet ihmismäärät lienevät kuitenkin olleet pieniä, korkeintaan joitakin kymmeniätuhansia ihmisiä kerrallaan. Germaaniheimot perustivat Rooman alueelle useita kuningaskuntia, joiden väestö oli lähes kokonaan roomalaista. Germaanit itse omivat monia roomalaisten tapoja ja hyödynsivät esimerkiksi roomalaista paikallishallinnon koneistoa.
Keisarius sortui valtakunnan länsiosassa vuonna 476 ostrogoottien valloittaessa Rooman kaupungin ja syrjäyttäessä viimeisen keisarin Romulus Augustuluksen. Rooman senaatti jatkoi kokoontumisia ilmeisesti pitkälle 500-luvulle asti. Itä-Rooma, josta nykyään käytetään nimeä Bysantti, säilytti mahtiasemansa vielä vuosisatoja. Se menetti itsenäisyytensä lopullisesti vasta vuonna 1453, joskin aikojen kuluessa se oli pienentynyt lähes pelkästään Konstantinopolin käsittäneeksi kaupunkivaltioksi. Rooman valtakunta
Tetrarkia eli ”nelivalta” oli hallintojärjestelmä, jonka keisari Diocletianus otti käyttöön vuonna 293 ratkaistakseen valtakunnan vakavat sotilaalliset ja taloudelliset ongelmat. Valtakunta jaettiin länsi- ja itäosaan. Diocletianus piti itse idän vallassaan ja antoi lännen kanssahallitsija Maximianukselle. Kahdeksan vuotta myöhemmin Diocletianus katsoi, että sekä sotilaallisiin että siviililuontoisiin ongelmiin tulisi kiinnittää vielä enemmän huomiota. Tällöin kummallekin keisarille, ”augustukselle”, nimitettiin alikeisari eli ”caesar”. Tämä tetrarkkinen järjestelmä säilyi noin vuoteen 324. Ensimmäiset tetrarkit olivat Diocletianus (idän keisari), Galerius (idän alikeisari), Maximianus (lännen keisari) ja Constantius Chlorus (lännen alikeisari). Euroopan historia
Keisari Diocletianus jakoi Rooman valtakunnan Itä- ja Länsi-Roomaksi vuonna 285. Lopullisesti Rooma jakautui kahtia vuonna 395 Theodosiuksen kuoltua. Syntyvyys Rooman valtakunnan tuhon syynä
Keisari Theodosiuksen kuoltua vuonna 395 Rooma jakautui itäiseen ja läntiseen keisarikuntaan. Länsi-Rooma kukistui vuonna 476, kun ostrogootit syrjäyttivät viimeisen Länsi-Rooman keisarin, Romulus Augustuluksen. Länsi-Rooman luhistuttua jäljelle jäi Bysantin valtakunta eli Itä-Rooma. Länsi-Rooman entiselle alueelle syntyivät barbaarikuningaskunnat, jotka säilyttivät roomalaisia vaikutteita ja loivat pohjaa varhaiskeskiajan eurooppalaisen kulttuurin synnylle. Kreikkalaiset
Vuonna 395 Rooman valta­kunta kuitenkin jakautui kahtia. Itäisessä valta­kunnassa, Itä-Roomassa, jota nykyisin (mutta ei omana aikanaan) nimitetään usein myös Bysantiksi, kreikkalainen kulttuuri pääsi yhä vallitsevampaan asemaan varsinkin sen jälkeen, kun keisari Herakleios (575–641) määräsi kreikan valtakunnan viralliseksi kieleksi. Viimeistään silloin, mutta toden­näköisesti jo aikaisemmin, roomalainen ja kreikkalainen kulttuuri sulautuivat yhteen kreikkalais-roomalaiseksi maailmaksi. Latinalainen länsi tunnusti useiden vuosi­satojen ajan Itä-Rooman aseman Rooman seuraaja­valtiona, mutta sen jälkeen, kun paavi Leo III joulupäivänä 800 kruunasi Kaarle Suuren Rooman keisariksi, mikä johti Pyhän Rooman keisari­kunnan syntyyn, lännessä alettiin Itä-Roomaa nimittää "Kreikkalaisten keisari­kunnaksi" (). Konstantinus II
Konstantinus II (316–340) oli Konstantinus Suuren ja keisarinna Faustan vanhin poika. Hän hallitsi Rooman läntisimpiä provinsseja vuosina 337–340. Katolisen kirkon historia
Myös lännen paavin ja idän patriarkan väliset keskinäiset valtariidat loivat kuilua kristittyjen välille. Ongelmien taustalla oli Rooman lopullinen jakautuminen Itä-Roomaan ja Länsi-Roomaan, joista Länsi-Rooma tuhoutui 400-luvulla. Itä-Rooma jäi elämään Bysantin valtakuntana. Nyt Konstantinopolista oli tullut ”uusi Rooma”: se oli valtakunnan uusi pää- ja hallintokaupunki. Tämän vuoksi Khalkedonin kirkolliskokous hyväksyi 28. kaanonissaan – mitä paavi Leo I ei suostunut vahvistamaan – paaville annettujen etuoikeuksien antamisen myös Konstantinopolin patriarkalle. Valtakiistat loivat vastakkainasettelua Rooman ja Konstantinopolin välille. Myös maallisten suhteiden eroavaisuus tuli julki: idän kristillisyys nojasi vahvasti Bysanttiin, kun taas Rooma otti etäisyyttä imperiumiin ja kääntyi mieluummin frankkien puoleen. Kreikkalainen ja roomalainen Egypti
Kreikkalainen ja roomalainen Egypti on ajanjakso Egyptin historiassa. Kreikkalaiset ja roomalaiset hallitsivat Egyptiä vuosina 332 eaa – 639 jaa. Aleksanteri Suuri valtasi Egyptin vuonna 332 eaa ja hänen kuoltuaan hänen seuraajansa nimittivät Egyptin hallitsijaksi Ptolemaioksen, joka myöhemmin julistautui Egyptin kuninkaaksi. Ptolemaioksen hallitsijasuvun jäsenet hallitsivat Egyptiä aina vuoteen 30 eaa, jolloin roomalaiset valtasivat Egyptin ja tekivät siitä provinssin nimeltä Aegyptus. Arabit valtasivat Egyptin Itä-Roomalta vuosina 639–641. Ensimmäinen ristiretki
Bysantin keisarin asemaa ihannoitiin läntisessä Euroopassa maallisten hallitsijoiden keskuudessa. Itä-Rooman jäljittelijänä kunnostautui Kaarle Suuri, joka loi suurvallan Länsi-Eurooppaan. Kaarle toivoi pääsevänsä kiistattomaan valta-asemaan, muttei onnistunut pyrkimyksissään täysin. Länsi-Eurooppaan syntyi samalla keisarien ja paavin välinen valtataistelu. Kiistaa käytiin myös lännen ja idän välillä, kun Kaarle Suuri oli kruunattu ”roomalaisten keisariksi”, mutta Bysantissa keisarin arvonimeä ei hyväksytty muille kuin omalle keisarille. Bysantin keisari Mikael I lopulta suostui kutsumaan lännen hallitsijaa keisariksi, muttei kuitenkaan roomalaisten keisariksi. 800-luvun lopulla läntinen keisarikunta hajosi, mutta se elvytettiin vuonna 962, kun paavi Johannes XII kruunasi Saksan kuninkaan Otto I:n Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijaksi. Läntinen Eurooppa poikkesi siinäkin suhteessa Bysantista, että aiemmassa oli monitahoinen hallintahierarkia, kun taas jälkimmäisessä valta oli keskittynyt keisarille. Luettelo historiallisista valtioista
Rooman valtakunta hajosi 400-luvulla itäiseen ja läntiseen osaan. Länsi-Rooman viimeinen keisari syrjäytettiin vuonna 476 ja tämän jälkeen Rooman perintöä jatkoi Itä-Rooma josta käytetään myös nimitystä Bysantti. Valentinianus II
Valentinianus II (371 – 15. toukokuuta 392) oli Länsi-Rooman keisari 375–392. Hänen isänsä Valentinianus I kuoli vuonna 375, ja hänen sotilaansa halusivat nelivuotiaan Valentinianuksen uudeksi keisariksi. Todellinen valta joutui kuitenkin hänen velipuolensa Gratianuksen ja Valentinianuksen äidin Justinan käsiin. Gratianus otti hallittavakseen Gallian ja Valentinianukselle jäi Italia, Illyria ja Africa. Valentinianus ja Justina asettuivat Milanoon. Koska Justina oli areiolainen, hänen ja Milanon piispan Ambrosiuksen välillä syntyi riita, joka heikensi keisariperheen valtaa. Vuonna 383, samana vuonna kun Gratianus kuoli, kenraali Magnus Maximus kapinoi ja julisti itsensä keisariksi. Vuonna 387 hän ylitti Alpit ja uhkasi Milanoa. Valentinianus ja hänen äitinsä pakenivat Itä-Rooman keisarin Theodosius I:n luokse. Kun Maximus kuoli vuonna 388, Theodosius saattoi jälleen asettaa Valentinianuksen keisariksi. Länsi-Rooman valtakunta
Käytännössä Länsi-Rooman valtakunta lakkasi olemasta, kun Romulus Augustus luopui Odovakarin painostamana kruunustaan 4. syyskuuta 476, tai viimeistään keisari Julius Nepoksen kuoltua vuonna 480. Toinen triumviraatti
Toinen triumviraatti oli vuosina 43-33 eaa. Rooman valtakuntaa hallinnut kolmen miehen ryhmä, johon kuului Marcus Antonius, Gaius Octavianus ja Marcus Aemilius Lepidus. Virallisesti toisen triumviraatin nimi oli triumviri rei publicae constituendae (kolmimiehinen toimikunta valtakunnan olojen vakiinnuttamiseksi). Virallista toista triumviraattia edelsi epävirallinen ensimmäinen triumviraatti, jonka muodostivat Julius Caesar, Pompeius ja Crassus. Eurooppa
Rooman valtakunnan murentuessa Euroopassa alkoi kansainvaellusten aika. Varhaisten aikojen perimätieto säilyi kuitenkin luostareissa. 700-luvulta alkaen islamilaiset kansat valloittivat Euroopan itä- ja eteläosia. Vuonna 800 Rooman keisariksi kruunattu Kaarle Suuri hallitsi laajoja alueita Länsi- ja Keski-Euroopasta. Häntä on kutsuttu "Euroopan isäksi". Hänen valtakuntansa hajoamisen jälkeen perustettiin Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta.