Mikä oli Kauvatsan kahakan lopputulos?
Kauvatsan kahakka
Kauvatsan kahakka oli 31. tammikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu, joka syntyi kun Kokemäen ja Huittisten seudun suojeluskuntalaiset yrittivät vallata Kauvatsalla sijainneen venäläisen varuskunnan. Hyökkäys kuitenkin epäonnistui, ja lopulta suojeluskuntalaiset joutuivat vetäytymään Pohjois-Satakuntaan. Kauvatsan kahakka
Kokemälle palanneet suojeluskuntalaiset päättivät välittömästi vetäytyä Pohjois-Satakuntaan Kankaanpäähän, jonne Huittisten suojeluskuntalaiset ja mukana olleet varsinaissuomaiset seurasivat 3.–4. helmikuuta. Tämän jälkeen Porin ja Tampereen punakaartit ottivat seudun haltuunsa, kun Satakunnan venäläinen sotaväki siirrettiin Tampereen ympäristöön. Kauvatsalla majailleet joukot poistuivat Lempäälään jo 3. helmikuuta. Kahakan lopputuloksella oli suuri merkitys sotatilanteen kehittymiselle Satakunnassa. Maakunnan eteläosat sekä Kokemäenjoen laakso jäivät nyt punaisten haltuun, ja suojeluskuntalaisten vetäytymisen myötä alueella vältyttiin enimmiltä taisteluilta. Toisaalta Pohjois-Satakuntaan vetäytyminen vahvisti siellä olleita valkoisten joukkoja, ja näin osaltaan esti punaisten etenemisen Satakunnan rintamalla Porin pohjoispuolelle.
Pyhäjärven kahakka
Käkisalmesta Kaljunen miehineen jatkoi vielä samana iltana Pyhäjärvelle. Suojeluskunnan vaikutusvalta oli paikkakunnalla niin suuri, että pitäjässä oli päätetty jäädä kokonaan yleislakon ulkopuolelle. Sotahistorioitsija Sampo Ahton mukaan ensimmäinen viikko oli sujunut rauhallisesti, mutta aamulla 20. marraskuuta Pyhäjärven aseman läpi kulki Raudun rautatieläisten lakkokomitean juna, josta uhattiin pian palata näyttämään, kuka on vahvin. Suojeluskuntaa tapahtuma ei huolettanut, koska se tiesi, ettei rautulaisilla ole aseita. Ahton mukaan pitäjästä aikaisemmin pois ajetut järjestyskaartin miehet saivat suostuteltua Kaljusen suuntamaan myös Pyhäjärvelle ”mahtailevana” pidettyä suojeluskuntaa vastaan. Operaatio Compass
Italia julisti 10. kesäkuuta 1940 sodan Ranskalle ja Yhdistyneelle kuningaskunnalle, jolloin Pohjois-Afrikassa vastakkain olleet italialaiset ja brittiläiset joukot aloittivat rajakahakat. Merkittävimpiä tuloksia kahakoinnista olivat: Kambodžan historia
Ranskan valta ei miellyttänyt kaikkia Kambodžassa. Ranskan ja Kambodžassa valtaa pitäviä vastaan johti kapinaa kuninkaan velipuoli Si Votha, joka havitteli kruunua itselleen. Kapina kukistettiin, mutta Si Vothaa ei koskaan saatu kiinni. Malesian historia
Shrivijayan uusi kuningas Kertarajasa, Kertanegaran vävy, pakeni Kedirin kapinaa Majapahitiin, mihin hän perusti uuden pääkaupungin. Kertarajasa liittoutui mongolien kanssa 1293 Kedirin kukistamiseksi. Kun Kedirin joukot oli kukistettu, Kertarajasan johtamat majapahijoukot tekivät yllätyshyökkäyksen mongoleja vastaan ja karkottivat heidät juuri syntyneestä Majapahitin valtakunnasta. Näin myös nykyinen Malakan niemimaan alue päätyi Majapahitien hallintaan. Myös pohjoisesta tullut Ayutthayan kuningaskunta valtasi hallintaansa Shrivijayan entisten vasallimaiden alueita. Zaman taistelu
Zaman taistelu käytiin 19. lokakuuta 202 eaa. Se oli toisen puunilaissodan viimeinen ja ratkaiseva taistelu. Taistelussa, joka käytiin Karthagon lähellä, Scipion johtama roomalainen armeija kukisti Hannibalin johtamat karthagolaiset. Zaman taistelu oli eräänlainen Cannaen taistelun toisinto: tällä kertaa voittajana oli Rooman armeija. Parjakannevan taistelu
Parjakannevan taistelu käytiin Suomen sodassa 28.–29. heinäkuuta 1808 Kauhajoen Parjakannevalla. Taistelu päättyi ylivoimasta huolimatta Ruotsin perääntymiseen. Liettuan–Neuvosto-Venäjän rauha
Elokuun lopulla Liettuan ja Puolan valtuuskunnat kohtasivat Kaunasissa neuvotellakseen tilanteesta. Neuvottelujen ollessa käynnissä Puolan joukot ottivat haltuunsa uudelleen Sejnyn, Augustówin ja Suwałkin kaupungit. Suwałkin alueella oli tärkeä symbolinen merkitys liettualaisille Liettuan itsenäisyysliikkeen keskuksena. Liettua asetti joukkoja alueelle uudelleenvaltausta varten. Puola vaati Suwałkin lisäksi myös Vilnaa hallintaansa, jonka se oli menettänyt Venäjälle heinäkuussa. Erimielisyydet johtivat lopulta sotaan Liettuan ja Puolan välillä syyskuussa. Kansainliitto yritti keskeyttää sotatoimet ja toimi välittäjänä konfliktissa. Suwałkin sopimus saatiin voimaan 7. lokakuuta 1920, ja sen tarkoituksena oli lopettaa sotatoimet 10. lokakuuta. Kuitenkin 9. lokakuuta puolalainen kenraali Lucjan Żeligowski lavasti kapinan, hyökkäsi joukkoineen Liettuaan ja valtasi Vilnan. Suurin osa Vilnan ja Suwałkin alueista pysyivät Puolan miehittämä koko maailmansotien välisen ajan. Liettuan ja Puolan väliset suhteet olivat koko tämän ajan hyvin jäiset, ja aikakautta on kuvattu sanonnalla "ei sotaa, ei rauhaa". Kauvatsa
Vuoden 1879 keväällä kirkko lopulta purettiin uuden tieltä, ja Kauvatsan nykyinen kirkko valmistui samalle paikalle vielä saman vuoden aikana. Majapahit
Singhasarin kuningas Kertanegara oli vuonna 1289 kieltäytynyt maksamasta vasalliveroa Kublai-kaanille. Kublai-kaani, joka ei ollut hyväksynyt Kertanegaran kieltäytymistä, varusti tuhannen laivan sotajoukon Kertanegaraa vastaan 1292. Kertanegara kuitenkin murhattiin hovikapinassa 1292 ennen kuin mongolijoukot saapuivat Singhasariin. Vijaya, Kertanegaran seuraaja, onnistui pakenemaan hovikapinaa ja perusti uuden hovin Majapahitiin. Vijaya halusi kuitenkin murskata Singhasarin viimeiset joukot Kedirissä ja liittoutui mongoli- ja kiinalaisjoukkojen kanssa 1293. Vijaya onnistui tässä liittolaisineen maaliskuussa 1293, minkä jälkeen hän teki yllätyshyökkäyksen mongoleja vastaan ja onnistui ajamaan heidät pois Jaavalta. Tämä oli myös Singhasarin kuningaskunnan loppu. Vijaya kruunasi itsensä uuden Majapahitin kuningaskunnan kunikaaksi marraskuussa 1293. Samalla hän otti käyttöön nimen Kertarajasa. Jaava
Kertarajasan vävy Kertarajasa pakeni Kedirin kapinaa Majapahitiin, johon hän perusti uuden kuningaskunnan vuonna 1293. Hän liittoutui mongolien kanssa Kedirin kukistamiseksi ja Kedirin kukistuttua hän ajoi mongolit pois Jaavalta. Majapahit nousi Malaijien saariston hallitsevaksi kuningaskunnaksi, mutta myöskään sen valtakausi ei kestänyt kauaa. 1400-luvulla maa ajautui sisäisiin valtataisteluihin ja sen hallitsemat alueet alkoivat itsenäistyä. 1400-luvulla voimistui myös Malakan niemimaalle syntyneen Malakan sulttaanikunnan vaikutus, jonka oli perustanut sumatralainen prinssi Paramesvara, tämän paetessa Majapahitien valloituksia mantereelle. Myönnytyspolitiikka
Mussolini haaveili nostattavansa Italian Rooman valtakunnan kaltaiseksi mahdiksi. Ensimmäiseksi hän halusi Abessiniaan, jonka naapurivaltiot Eritrea ja Somalia olivat jo Italian hallussa. Joulukuussa 1934 Italian ja Abessinian joukkojen välillä käytiin kahakka Walwalissa, kun Italia otti haltuunsa kiistellyn alueen lähellä Ison-Britannian alueen ja Italian alueiden rajaa. Kahakassa kuoli 150 abessinialaista ja 50 italialaista. Kun Italia vaati anteeksipyyntöä ja hyvitystä Abessinialta, maa vetosi Kansainliittoon. Liitto suostutteli osapuolia löytämään ratkaisu, joka seuraisi osapuolten vuonna 1928 allekirjoittamaa ystävyyssopimusta. Kun Italia jatkoi joukkojensa siirtämistä alueelle, Abessinia vetosi Kansainliittoon uudelleen. Simon kahakka
Simon kahakkana tunnetaan yhteenotto jääkärien ja heitä pidättämään tulleiden viranomaisten välillä Simon Maaninkajärvellä sijaitsevalla metsäsaunalla 11. joulukuuta 1916. Kahakassa kaatui yksi ja haavoittui kolme jääkäriä. Kaksi jääkäriä jäi vangiksi. Pidättäjistä kaksi haavoittui. Masinissa
Masinissa palasi kuitenkin jälleen kotiseuduilleen, tällä kertaa Scipion johtamien roomalaisjoukkojen tukemana vuonna 203 eaa. Syfax kukistettiin ja otettiin vangiksi samana vuonna. Masinissa sai takaisin hänen isänsä hallitsemat alueet. Hän myös avioitui Syfaxin lesken Sophoniban kanssa, mutta myrkytti tämän myöhemmin roomalaisten painostuksesta, jotka epäilivät tämän karthagolaissympatioita. Masinissa jatkoi sotaa Karthagoa vastaan tukien roomalaisia. Zaman taistelussa Massinissan joukot osoittautuivat roomalaisten voitolle tärkeiksi. Vuonna 201 eaa. solmittu rauhansopimus toi hänelle myös ennen Karthagolle kuuluneita alueita. Hän sai komentoonsa myös joitakin Karthagolta vallattuja sotanorsuja. Vielä tärkeämmäksi osoittautui hänen saavuttamansa roomalaisten kiitollisuus, jonka avulla hän valtasi vielä Karthagolle jäljelle jääneitäkin alueita. Tämä johti lopulta kolmanteen puunilaissotaan ja Karthagon lopulliseen tappioon. Masinissa valloitti myös muiden numidialaishallitsijoiden alueet yhdistäen Numidian valtansa alle. Nämä tapahtumat tunnetaan kuitenkin aikalaislähteistä paljon huonommin. Oravaisten taistelu
Ruotsin ja Venäjän välinen Suomen sota oli kääntynyt Ruotsille epäedulliseksi. Suomen armeija oli käyttänyt suuren osan kesää 1808 sotatoimissa Etelä-Pohjanmaalla lyöden venäläiset muun muassa Lapuan, Alavuden ja Kauhajoen taisteluissa, mutta armeijan ylipäällikkö Wilhelm Mauritz Klingspor ei osannut käyttää näitä menestyksiä hyväkseen. Tuntuvia vahvistuksia saanut kreivi Friedrich Wilhelm von Buxhoevden määräsi alaisensa kenraali Kamenskin aloittamaan elokuussa operaatiot suomalaisten työntämiseksi pois Pohjanmaalta. Murskattuaan suomalaisten vastarinnan Karstulan taistelussa Kamenski hyökkäsi kenraali Carl Johan Adlercreutzin komentaman pääarmeijan kimppuun Kuortaneen Ruonan kylässä 30. elokuuta 1808. Kolme päivää kestänyt taistelu päättyi lopulta Kamenskin voittoon ja suomalaisten mahdollisuudet maansa puolustamiseksi alkoivat himmetä. Armeija perääntyi rannikolle ja varusti uudet asemat Oravaisiin, jossa sitä täydennettiin ruotsalaisilla rykmenteillä. Pyhäjärven kahakka
Kahakassa saivat surmansa liikemies Heikki Pärssinen, talollisen poika Juho Inkinen sekä viikkoa myöhemmin haavoittuneena kuollut autonkuljettaja Kalle Tanninen. Jotkut myöhemmät lähteet kertovat myös Tannisen olleen suojeluskuntalainen, mutta sanomalehtien mukaan hän oli tullut sivullisena seuraamaan tapahtumia. Kauvatsa
Kauvatsa perustettiin vuonna 1892 erottamalla alueita Huittisten kunnasta. Kauvatsan kunta liitettiin 1969 Kokemäkeen. Pinta-alaltaan Kauvatsa on 127,3 neliökilometriä. Alueella on 15 kylää. Kauvatsa
Kauvatsalla sijaitsi aiemmin rautatieasema Porin radan varrella, noin neljä kilometriä kirkonkylästä kaakkoon. Nykyisin junat eivät enää normaalisti pysähdy siellä. Kauvatsan ensimmäinen asemarakennus valmistui vuonna 1895, jolloin alkoi junaliikenne Tampereen ja Porin välillä, Oulun radan pysäkin tyyppipiirustusten mukaan (samoin piirustuksin kuin esimerkiksi Nokian, Siuron, Karkun ja Kiikan asemat samalla rataosalla). Asemarakennus poltettiin sisällissodan aikana vuonna 1918, ja sen tilalle tehty uusi asemarakennus paloi vuonna 1922. Kolmas asemarakennus valmistui vuonna 1923. Kauvatsan asema muutettiin miehittämättömäksi seisakevaihteeksi vuonna 1968 ja tavaraliikenne lopetettiin vuonna 1973. Asema lakkautettiin henkilöliikenteen loppuessa vuonna 1989 ja asemarakennus myytiin yksityisomistukseen 1994. Radan varrella sijaitsi vv. 1932–1983 myös Ahvenuksen seisake pari kilometriä Kauvatsan asemalta Porin suuntaan. Sisällissodan aikana asemansedulla käytiin kahakka suojeluskuntalaisten ja venäläisten sotilaiden välillä. Halkokarin kahakka
Puolustajien sotasaaliiksi jäi yksi barkassi, jonka miehistö joutui vangiksi. Väestö otti sotasaalista ja nautti sotasaaliiksi saamaansa viiniä. Kasakat olivat alkoholin vaikutuksen alaisina toista päivää eivätkä kyenneet huoltamaan hevosiaan kunnolla. Voitto kulminoitui kansanjuhlaksi. Jyväskylän kirjastopuukotus
Välikohtauksen oikeuskäsittely alkoi tammikuussa 2015. Päätekijä sai 1,5 vuotta ehdollista vankeutta kahakan aloittamisesta, puukotuksesta ja Koivulaakson kaasusumutuksesta. Muut kolme henkilöä saivat 15–70 päiväsakkoa. Puukottajan kanssa tapahtumaan pyrkinyt mies tuomittiin avunannosta kokouksen estämisen yrityksessä, poliittisten toimintavapauksien loukkaamisen yrityksestä sekä lievästä ampuma-aserikoksesta. Kaksikkoa estelleet kaksi miestä tuomittiin pahoinpitelyn yrityksestä ja pahoinpitelyistä. YLE, MTV ja eräät muut tiedotusvälineet uutisoivat pian kirjaston tapahtumien jälkeen, että ovella tilaisuutta suojasi järjestyksenvalvoja. Ovella tilaisuuteen pyrkineitä miehiä estänyt henkilö ei kuitenkaan ollut virallinen järjestyksenvalvoja. Oravaisten taistelu
Oravaisten taistelu oli Suomen sodan verisin yhteenotto. Suomalaisruotsalaiset joukot menettivät 740 miestä ja Kamenski kärsi vielä enemmän, yli 900 miehen tappion. Sodan lopputulos sinetöitiin Oravaisissa. Haavoittuneiden huudot kaikuivat yössä, kun Suomen armeija laahautui kuolemanväsyneenä ja tappiomielialan murentamana pohjoiseen, aina Vetelinjoen toiselle puolelle, jonne se varusti asemat itselleen. Venäläiset yrittivät katkaista suomalaisten tien myös Kruunupyyssä, josta he hyökkäsivät Kokkolassa Kaukon sillalla olevien majuri von Fieandtin joukkojen kimppuun 1500 miehellä. Yritys kuitenkin torjuttiin, ja kun kenraali Gripenberg prikaateineen iski venäläisten kimppuun oli näiden vetäydyttävä Alaveteliin. Kauvatsan kirkko
Uusgoottilaista tyylisuuntaa edustavassa kirkossa oli alun perin yli tuhat istumapaikkaa, mutta myöhempien muutostöiden jäljiltä niitä on nykyisin enää 522. Kirkon alttaritauluna on Alexandra Frosterus-Såltinin vuonna 1885 maalaama "Jeesus kiusausten voittaja Matt. 4:11". Alttariseinällä on Lauri Välkkeen maalauksia, jotka lahjoitettiin kirkolle 1960-luvun alussa. Välke oli jo aiemmin koristellut kirkon saarnatuolin ja rappukaiteen vapahtajaa ja evankelistoja esittävillä maalauksilla. Kirkossa on vuonna 1902 rakennetut Thulenin 17-äänikertaiset urut, jotka sähköistettiin vuonna 1947. Hautausmaan sankarihaudoilla olevan patsaan on tehnyt kuvanveistäjä Kauko Räike. Salambò
Roomalaisten piirittämää Karthagoa uhkaa Mathon ja Narr Havasin johtama orjakapina. Kultaa ja naisia lupaamalla orjat saadaan pysymään uskollisina kaupungille. Roomalaiset kukistetaan ja voitonjuhla muuttuu orgiaksi, jonka aikana Havas yrittää raiskata Tanitin temppelin ylipapittaren Salambòn. Matho pelastaa Salambòn ja pari rakastuu toisiinsa. Orjat nousevat kapinaan ja Matho joutuu karthagolaisten vangiksi. Ystävänsä Spendiuksen avulla Matho onnistuu pakenemaan ja kukistaa lopulta Havasin. Telamonin taistelu
Alkuun taistelu rajoittui kukkulalle, jolla kaikkien osapuolien ratsuväki otti mittaa toisistaan. Tässä vaiheessa Atilius kaatui, ja Polybios väittää hänen päänsä viedyn kelttikuninkaille. Siitä huolimatta roomalaiset voittivat kahakan. Ulvilan taistelu
Ulvilan taistelu oli nuijasodan aikana noin 20. joulukuuta 1596 Ulvilassa käyty lyhyt kahakka, jossa olivat vastakkain Pentti Poutun johtamat nuijamiehet sekä Axel Kurckin komentama ratsuväki. Taistelusta ei tiedetä paljoakaan ja myös sen paikka on epäselvä. Ilmeisesti yhteenotto kuitenkin tapahtui Kurckin omistaman Anolan kartanon lähistöllä nykyisen Nakkilan kunnan alueella. Kainastonjoki
Kainastonjoen ylittävän Kattilakosken sillan läheisyydessä käytiin Suomen sodan aikana 28. heinäkuuta 1808 Ruotsin voittoon päättynyt Aron kahakka. Korihait
Kaudella 2007–2008 Korihait eteni vuoden tauon jälkeen pudotuspeleihin, joissa vastaan asettui Kouvot. Kouvoja pidettiin Korihaiden kannalta pahimpana mahdollisena vastustajana, ja Kouvot voittikin puolivälierät voitoin 3–0. Korihait teki kolmessa ottelussa keskimäärin ainoastaan 57 pistettä, jolloin joukkueen kausi oli ohi. Kaudella 2008–2009 Korihait oli runkosarjan viides ja sai pudotuspeleissä vastaansa Namika Lahden. Korihait onnistui voittamaan Lahden kerran kotonaan, mutta otteluparin voitot menivät Lahdelle luvuin 3–1. Kolme vuotta aiemmin tavoitteeksi asetettu mestaruus ei siis toteutunut. Positiivista oli se, että Korihait oli ainoa joukkue, joka pystyi voittamaan Lahden pudotuspeleissä. Seuraavalla kaudella joukkue pääsi jälleen pudotuspeleihin sijoituttuaan runkosarjan kuudenneksi. Pudotuspeleissä Korihait sai vastaansa Torpan Pojat, jolle se hävisi suoraan voitoin 3–0. Valfrid Nykänen
Nykänen osallistui Ukrainan vapaustaisteluun tammikuussa 1918, jonka jälkeen hän palasi Suomeen. Hän johti Satakunnan suojeluskuntalaisia Kauvatsan kahakassa, ja pyrki hieman myöhemmin punaisten rintaman läpi Helsinkiin hakemaan lentokoneita. Saattomies petti Nykäsen ja punaiset surmasivat hänet helmikuussa. Sipoon kahakka
Tapahtumista kirjoittaneet työväenlehdet kutsuivat välikohtausta ”porvarien tekemäksi rauhallisten työläisten murhaksi”. Valtaosa porvarienemmistöisen Sipoon asukkaista puolestaan oli tyytyväinen suojeluskuntalaisten saavuttamaan voittoon. Kahakan seurauksena Itä-Uudenmaan suojeluskuntalaiset tekivät 11. helmikuuta sopimuksen keskinäisestä yhteistyöstä. Sipoon kahakka
Suomessa oli jo syksyllä 1917 tapahtunut suojeluskuntien ja työväen järjestyskaartien välisiä yhteenottoja, jotka olivat vaatineet useita kuolonuhreja. Sipoon kahakka oli kuitenkin ensimmäinen Suomen itsenäistymisen jälkeinen vakava välikohtaus. Puolitoista viikkoa myöhemmin Viipurissa sattuneen Pietisen tehtaan kahakan tavoin sitä on myös pidetty sisällissodan todellisena alkuna, vaikka virallisesti sota käynnistyikin vasta 27. tammikuuta. Gabienen taistelu
Ensimmäinen kahakka käytiin sotanorsujen ja kevyen jalkaväen välillä, jotka oli sijoitettu kummankin armeijan rivistöjen eteen. Heti taistelun alettua suuri pölypilvi peitti taistelukentän. Antigonos näki tämän ja ryhtyi välittömästi toimeen. Hän valitsi joukon meedialaista ja tarantolaista ratsuväkeä ja antoi heille tehtäväksi kiertää taistelukenttä ja hyökätä Eumeneen leiriin, joka oli noin kilometrin päässä taistelupaikasta. Persialaiset olivat käyttäneet samaa taktiikkaa Gaugamelan taistelussa, mutta tuolloin se ei ollut tuottanut tulosta. Diodoros Sisilialaisen mukaan Antigonos antoi käskyn heti kun hän näki, että taistelukenttä alkoi jäädä paksun pölypilven peittoon. On mahdollista että Antigonos oli suunnitellut hyökkäyksen leiriä vastaan jo etukäteen. Tätä tukee se että Paraitakenen taistelussa Antigonos oli asettanut meedialaisen ja tarantolaisen ratsuväen vasemmalle siivelle niin kauaksi itsestään kuin vain mahdollista. On kuitenkin epäselvää, olivatko leiriä kohti lähetetyt joukot oikealla vai vasemmalla siivellä. Muurola
Muurolassa käytiin osana Lapin sotaa Muurolan kahakka. Simon kahakka
Simon kahakka oli ensimmäinen Suomen maaperällä käyty taistelu suomalaisten ja venäläisten välillä Suomen sodan jälkeen. Tältä pohjalta sitä on pidetty jopa Suomen aseellisen itsenäisyystaistelun alkuna. Parjakannevan taistelu
Ruotsalaiset hävisivät, koska pataljoonien yhteistoiminta oli heikkoa. Porilaispataljoonan komentaja Eek oli juuri ylennetty everstiluutnantiksi. Hieman myöhemmin, 20. heinäkuuta, myös von Otter oli ylennetty samanarvoiseksi. Taistelun aikana tästä ei kuitenkaan ollut vielä tietoa, mikä aiheutti kitkaa komentajien välille. Von Otter tuhosi yhteensä viisi siltaa perääntyessään Kurikkaan. Taistelun jälkeen ymmärrettiin, että von Otterin joukot eivät olleet riittävät Kauhajoen suojaamiseen, jonka vuoksi kenraali Georg Carl von Döbeln 2. Prikaatinsa kanssa siirtyi alueelle. 10. elokuuta Kauhajoella käytiin taistelu. Hattujen sota
Suomeen lähetettiin kaksi ruotsalaista rykmenttiä (noin 6 000 miestä) rajapuolustuksen vahvistamiseksi. Ranskan kanssa solmittiin liittosopimus, jossa Ruotsi sitoutui olemaan solmimatta sitoumuksia muiden maiden kanssa ilman Ranskan lupaa, ja sai vastineeksi uuden sodan käymiseen tarvittavaa rahallista tukea.
Tilanne muuttui 1739, kun Venäjä ja Turkki solmivat rauhan. Uudet valtiopäivät kutsuttiin koolle 1740 päättämään, tulisiko sotasuunnitelmaa jatkaa vai kotiuttaa Suomeen sijoitetut joukot. Tilanne kuitenkin muuttui nopeasti uudelleen, kun Venäjän keisarinna Anna kuoli. Keisariksi valittiin hänen sisarentyttärensä Anna Leopoldnovan alle yksivuotias poika Iivana VI, ja todellista valtaa käytti tämän äiti neuvonantajineen. Kruunua tavoitteli kuitenkin myös prinsessa Elisabet, kruununperimyksestä syrjäytetty keisarinna Annan serkku ja Pietari Suuren tytär, joka sai opposition kannatuksen. Ruotsi päätti auttaa Elisabetin valtaistuimelle sodan avulla, toivoen että tämä suostuisi vastapalvelukseksi luovuttamaan Uudenkaupungin rauhassa menetetyt alueet. Elisabet antoi Tukholmalle vain epämääräisiä lupauksia, mutta niihin tartuttiin innolla. Lahden historia
Hattujen sodan (1741–1743) jälkeen, kun Ruotsi oli menettänyt Kaakkois-Suomea Venäjälle Turun rauhassa perustettiin aluemenetysten vuoksi Kymenlaaksoon uudeksi hallintopaikaksi Degerby eli Loviisa, johon osa Uuttamaata ja Hämeen läänin eteläosa liitettiin 1747 osaksi Kymenkartanoa. Kustaa III:n aikana pyrittiin luonnonmukaisiin rajoihin, mikä tarkoitti rajanvetoa Päijänteen ja Porvoonjoen kautta. Päijänteen rannalla oleva Jalkaranta kuului Hämeen lääniin, kun taas Lahden kylän pääosa kuului Uudenmaan lääniin. 1830 läänijaossa Hollola ja Lahti sen osana liitettiin Hämeen lääniin, kun taas Heinola erotettiin Mikkelin lääniin. Koillisrintama
Koillisrintaman verisin taistelu käytiin 7. huhtikuuta, kun valkoiset hyökkäsivät jääkäriluutnantti Lauri Starkin johdolla Tolvantojärvelle. Kuivitsalammella käyty taistelu kesti kahdeksan tuntia, jonka aikana valkoiset menettivät 32 miestä, mutta hyvissä puolustusasemissa olleet punaiset vain kaksi. Valkoisten perääntyessä Ahavan joukoilla oli tie vapaana Kurtissa sijainneeseen valkoisten tukikohtaan saakka, mutta saamansa käskyn mukaisesti he eivät ylittäneet rajaa. Walleniuksen joukot puolestaan hyökkäsivät 8. huhtikuuta Pekkalan ja Vihurin joukkojen kimppuun kolmelta eri suunnalta. Viisi tuntia kestäneen taistelun jälkeen valkoiset joutuivat perääntymään menetettyään sitä ennen seitsemän kaatunutta ja 18 haavoittunutta. Punaiset eivät hyvien puolustusasemiensa ansiosta menettäneet yhtään kaatunutta. Kyyros nuorempi
Kyyroksen armeija ylitti Eufratin ilman vastustusta ja Kyyros epäili jo ettei hänen veljensä aikonutkaan puolustautua. Mutta kolmantena päivänä Eufratin ylityksen jälkeen armeijat kohtasivat Kunaksan taistelussa. Kyyroksen armeija oli jaettuna kahteen osaan. Kreikkalaiset olivat oikealla siivellä, Eufratin rannan puolella. Armeijoiden lähestyessä toisiaan Kyyros määräsi Klearkohosta siirtymään lähemmäs keskustaa ja hyökkäämään suoraan Artakserksestä päin. Klearkhos ei kuitenkaan uskaltanut tehdä näin, koska hän pelkäsi joutuvansa saarretuksi. Taistelun tiimellyksessä kuninkaallisen henkivartioston päällikkö Artageres ratsasti Kyyrosta päin ja huusi tätä kohtaan syytöksiä siitä että Kyyros oli tuonut kreikkalaiset ryöväämään Persiaa ja tappamaan omaa veljeään. Artageres heitti tämän jälkeen heittokeihään Kyyrosta päin, mutta ei osunut. Kyyroksen heittokeihäs osui kuitenkin Artagereen kaulaan. Saksanniemen kahakka
Viimeisen hälytyksen jälkeen rata aiottiin vielä katkaista ennen Kiialan seisaketta, mutta kun Ahrenberg ja Kuokkanen saapuivat paikalle, oli järjestyskaartin juna jo perillä. Seisake sijaitsi aivan Kiialan kartanon päärakennuksen tuntumassa, josta poliisioppilaat avasivat tulen junasta nousseita järjestyskaartilaisia kohti. Kun hyökkääjät vastasivat tulitukseen ja tekivät rynnäkön kohti kartanoa, ei Ahrenbergille jäänyt muuta mahdollisuutta kuin kehottaa miehiään hajaantumaan epäjärjestyksessä ja pyrkimään turvaan eri suuntiin. Kauvatsan kahakka
Suojeluskuntalaisista kaatui turkulainen teknikko Allan Fincke (s. 1894), ja myöhemmin venäläiset ilmeisesti surmasivat kuulustelujen jälkeen huittislaisen maanviljelijän Kalle Ailun (s. 1882). Toisen tiedon mukaan hänet olisi ampunut Rutunan kylästä kotoisin ollut Kauvatsan punakaartin jäsen. Ailu oli haavoittunuut jalkaansa ja piiloutunut lautatarhaan, josta venäläiset löysivät hänet. Ailun lisäksi vangiksi jäi ainakin yksi suojeluskuntalainen. Muutaman haavoittuneen joukossa oli myös luutnantti Kuurinmaa. Vesikosken kahakka
Osapuolten väliset neuvottelut käynnistyivät Loimaan työväentalolla myöhään perjantai-iltana vallankumouskomitean aloitteesta. Neuvottelujen edelleen jatkuessa, piiloutuneita suojeluskuntalaisia lähetettiin lauantaina etsimään lähetystö, johon kuului kaksi miestä kummaltakin osapuolelta. Järjestyskaarti teki elintarviketakavarikkoja vielä sunnuntaina 25. marraskuuta, kunnes myöhään samana iltana Alastaron majatalossa allekirjoitettiin lakon päättänyt työnantajien ja sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön välinen sopimus. Kokouksen puheenjohtajana oli Huittisten piirieläinlääkäri John Engdahl ja myös vallankumouskomitealla oli mukanaan ulkopaikkakuntalainen edustaja Turusta. Aron kahakka
Kahakkaa voidaan pitää ainoana puhtaana ratsuväkitaisteluna kesällä 1808. Kauvatsan rautatieasema
Kauvatsan aseman toiminta oli vilkkaimmillaan 1930- ja 1940-luvuilla, jolloin Kauvatsanjoesta nostettuja tukkeja lastattiin juniin kuljetettaviksi Rauman tehtaille. Asemakylässä asui 1960-luvulla 400 asukasta ja teollisuuttakin oli muun muassa höyrysaha. Asutus väheni kuitenkin ja asema muutettiin miehittämättömäksi seisakevaihteeksi vuonna 1968. Tavaraliikenne lopetettiin vuonna 1973 ja liikennepaikka lakkautettiin henkilöliikenteen loppuessa vuonna 1989. Asemarakennus myytiin yksityisomistukseen vuonna 1994, minkä jälkeen siinä on toiminut kutomo. Kauvatsa oli itsenäinen kunta vuoteen 1969. Ahvenkosken taistelut
Lahden suunnalta perääntyneet punaiset jatkoivat nopeasti Kouvolan kautta etelään ja kaupunki siirtyi valkoisten haltuun 3. toukokuuta. Kymenlaakson punakaartilaisten antautuminen alkoi Inkeroisissa 4. toukokuuta, jossa he luovuttivat aseensa junalla kylään saapuneille valkoisille. Myöhemmin samana päivänä valkoiset ottivat haltuunsa myös Kotkan, jossa olleet noin 4 000 punaista antautuivat käytännössä ilman vastarintaa. Tämän jälkeen viimeiseksi punaisten pesäkkeeksi jäi Pyhtää, joissa oli noin 800–900 punakaartilaista. Kauvatsan vaakuna
Kauvatsan vaakuna oli Kauvatsan kunnan tunnus, joka oli saanut aiheensa luonnosta. Vaakunan silkkiuikun pää viittaa Puurijärven runsaaseen linnustoon, ja nauriit kuvastavat seudun maataloutta. Kustaa III:n sota
Vuonna 1772 säädyiltä vallan kaapannut Kustaa III halusi vahvistaa omaa asemaansa kuninkaana ja palauttaa Ruotsin mahtia sekä hattujen sodan jälkeisessä Turun rauhassa vuonna 1743 menetetyt alueet. Eino Jutikkalan mukaan Kustaa III:n haluun hyökätä Venäjälle vaikutti myös Suomessa esiintynyt itsenäisyysliike, joka haki tukea juuri Venäjältä. Kuorsumaan torpparikapina
Häätö herätti lähiseudun asukkaissa voimakasta vastustusta ja lopulta kapinamieliala levisi myös lähipitäjiin Kauvatsalle, Suodenniemelle, Laviaan, Mouhijärvelle ja Tyrväälle eli käytännössä Kokemäenjoen laaksosta Etelä-Pohjanmaale ulottuneelle koko Ylä-Satakunnan korpialueelle eli niin sanotulle ”Mettämaalle”. Yläluokan ja torpparien välille syntynyt konflikti herätti huolta myös Helsingissä kenraalikuvernöörin virastossa ja lopulta se ratkaistiin pitkäksi venyneessä oikeuskäsittelyssä vuosien 1836–1837 aikana. Indonesian historia
Singhasarin kuninkaaksi nousi Kertanagaran vävy Kertarajasa, joka pakeni Kedirin kapinaa Majapahitiin, mihin hän perusti uuden pääkaupungin. Kun mongolijoukot saapuivat, Kertarajasa liittoutui mongolijoukkojen kanssa 1293 Kedirin kukistamiseksi. Tämän jälkeen Kertarajasa kääntyi mongoleja vastaan ja Majapahitien uuden kuningaskunnan joukot karkottivat mongolit Jaavalta. Hayes Pondin kahakka
Hayes Pondin kahakka käytiin Amerikan alkuperäiskansoihin kuuluvan lumbeeheimon ja Ku Klux Klanin välillä Maxtonissa, Pohjois-Carolinassa 18. tammikuuta 1958. Kahakka päättyi lumbeiden voittoon, ja he onnistuivat lopettamaan klaanin aktiviteetit Robesonin piirikunnassa. Hutak-dynastia
Tällä välin safavidihallitsija Tahmasp II:n taustalla käytiin verinen valtataistelu perisalaisten mahtimiesten välillä, jonka voittajaksi nousi lopulta Nadir Khan. Nadir oli muodollisesti Tahmaspin alamainen, mutta todellisuudessa hän käytti enemmän käskyvaltaa. Nasir alkoi yhdistämään hajonnutta valtakuntaa kukistaen ensin Heratin ja Farahin Abdalit. Nasir alkoi kutistaa hutakien alueita nopeasti ja vuonna 1729 hän oli edennyt Esfahanin ulkopuolelle. Ašraf Khan kohtasi Nasirin taistelussa, joka päättyi paštujen murskatappioon. Ašraf pakeni ghelzaiden viimeiseen tukikohtaan Kandahariin, jossa hänet murhattiin. Nadir hankkiutui eroon safavidinukkehallitsijastaan vuonna 1736 nostaen itsensä šaahiksi. Hän valtasi takaisin osmaneille menetetyt alueet ja neuvotteli venäläisten vetäytymisen näiden valtaamilta alueilta. Seuraavaksi hän kukisti Heratin kapinoineet Abdalit, jotka liittyivät tappion jälkeen hänen joukkoihinsa. Seuraava kohde oli Ghelzaiden hallitsema Kandahar, joka kukistui maaliskuussa vuonna 1738. Kandahar hävitettiin ja Ghelzaiden johtohahmot karkotettiin eri puolille Persiaa. Nadir oli palauttanut Persian yhtenäisyyden ja hän jatkoi valloitusretkiään sen vanhojen rajojen ulkopuolelle. Matias Corvinus
Unkari kävi Matiaksen valtakaudella useita sotia. Hän jatkoi esimerkiksi isänsä sotia Osmanien valtakuntaa vastaan. Paavi Pius II oli valmistellut ristiretkeä turkkialisia vastaan, mutta näiden suunnitelmien rauettua Unkari oli sodassa yksin. Sodassa saavutettiin kuitenkin voittoja tästä huolimatta. Strategisesti tärkeä Jaican linna valloitettiin ja osa Bosniaa liitettiin Unkariin. Pál Kinizsin saavutettua huomattavan voiton Kenyérmezőn taistelussa Transilvaniassa vuonna 1479 Moldavia ja Valakia uudistivat uskollisuudenvalansa Unkarin kuninkaalle. Enempiin voittoihin Unkarin voimavarat eivät riittäneet,vaan Matias kääntyi puolustuskannalle. Adrianmereltä Szatmáriin saakka rakennettiin kaksinkertainen linnoitusten ketju, joka riitti pysäyttämään turkkilaisten etenemisen Eurooppaan seuraavan puolen vuosisadan ajaksi. Raja-alueella tehtiin jatkuvia ryöstö- ja hävitysretkiä puolin ja toisin, mutta turkkilaisten huomio kääntyi Vähään Aasiaan ja Krimille. Krtsanisin taistelu
Sopimuksen seuraukset tulivat esiin muutaman vuoden kuluttua, kun uusi qadžarien hallitsijasuku nousi Persiassa valtaan pitkän sisäisen valtakamppailun jälkeen. Dynastian päämies, eunukki Agha Muhammad Khan, päätti tuoda Kaukasian jälleen kerran Persian valtaan. Persialaisten sisäiset taistelut olivat hiljentyneet hetkeksi, ja he vaativat nyt Erekleä hylkäämään Venäjän kanssa solmitun sopimuksen rauhaa vastaan. Erekle lähetti turhaan avunpyyntöjä keisarinna Katariina II:lle Pietariin. Lupausta suojeluksesta ei täytetty, mutta Erekle hylkäsi Persian uhkavaatimuksen. Hayes Pondin kahakka
Taistelun jälkeen lumbeet pitivät voitonjuhlan, jossa he polttivat klaanin taaksensa jättämän rekvisiitan. Lumbeet juhlivat tätä voittoa suurimpana taistelusaavutuksenaan, ja taistelupäivä on lumbeiden virallinen vapaapäivä. Lehdet kiittelivät lumbeita ja pilkkasivat Ku Klux Klaania. James Cole sai mellakan järjestelyistä kahden vuoden vankeustuomion. Fredrik II (keisari)
Bouvinesin taistelu vuonna 1214 oli valtataistelun kannalta ratkaiseva. Tuolloin Welfien ja englantilaisten sotajoukot hävisivät ranskalaisjoukkoja vastaan käymänsä taistelun. Englantilaisten ja ranskalaisten sekaantuminen tilanteeseen johtui Innocentius III:n ja Englannin kuningas Juhana Maattoman välisestä kiistasta. Paavi oli antanut Ranskan kuninkaalle tehtäväksi valloittaa Englanti, minkä vuoksi Juhana liittoutui Welfien kanssa lyödäkseen Ranskan kuninkaan kanssa liittoutuneen Fredrikin. Oton tappion jälkeen Fredrik jatkoi valtapiirinsä laajentamista käymällä Reinin laakson kaupunkeja vastaan. Osa näistä ei vieläkään tunnustanut Fredrikiä hallitsijaksi. Heinäkuun 23. päivänä 1215 Fredrik kruunattiin jälleen, tällä kertaa Aachenissa. Tässä yhteydessä Fredrik lupasi myös lähteä ristiretkelle alkuvuodesta 1219. Kauvatsa
Kauvatsan vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin 21.4.1951. Vaakuna muuttui epäviralliseksi 1969 Kokemäkeen liittymisen myötä. Sen vaakunaselitys on "kulta-sinikatkoisen kilven yläkentässä musta, punavaruksinen silkkiuikun pää ja alakentässä kolme kultanaurista lehtineen ryhmitettyinä 2:1." Silkkiuikun pää kuvaa runsasta linnustoa paikallisessa Puurijärvessä, ja nauriit viittaavat maatalouteen. Kauvatsa
Kauvatsan perinneruoka on naurishauta. Kauvatsan kahakka
Sisällissodan sytyttyessä Satakunnan suojeluskunnilla ei ollut toimintaohjeita, mutta ne päättivät ryhtyä omatoimisesti Pohjanmaan kaltaiseen venäläisten varuskuntien valtaukseen, jonka tarkoituksena oli saada suojeluskunnille lisää aseita, ja toisaalta estää niiden joutuminen punaisten käsiin. Pohjanmaan varuskunnat oli riisuttu aseista kenraali C. G. E. Mannerheimin määräyksestä jo 28. tammikuuta, josta kuultuaan päättivät suojeluskunnat ryhtyä toimeen myös Satakunnassa. Tarkoitus oli aluksi vallata Kauvatsan varuskunta, ja sen jälkeen riisua aseista ainakin Harjavallassa toimiva tykkipatteri sekä Nakkilaan sijoitettu konekiväärikomppania. Kaltimon pahvitehdas
Vuonna 1916 Kaltimon Puuhiomo myytiin Kaukaalle. Tehdas tuotti alussa hyvin, mutta vuonna 1924 tuli jo tappiota. Syynä olivat maatalouden lisäksi tehtaan vanhentuneet koneet, jotka eivät soveltuneet erikoiskartongin valmistukseen. Tilaus- ja tuotantomäärät laskivat ja vuonna 1931 tehdas pantiin seisomaan. Seuraavana vuonna Kaltimon Puuhiomo fuusioitiin Kaukaaseen ja tehtaan viralliseksi nimeksi tuli Ab Kaukas Fabrik, Kaltimon pahvitehdas. Sodan jälkeen tehdas toimi kahdeksan vuotta, joista voittoa syntyi vain vuosina 1946 ja 1951. Vuonna 1952 yhtiö päätti rakentaa Kaltimon voimalaitoksen ja räjäyttää tehtaan. Tehtaan tiilirakenteinen korjaamo purettiin alueen viimeisenä rakennuksena vuonna 2004. Kamikaze
Hyökkäys epäonnistui: amiraali William F. Halseyn Hellcat- ja Corsair-hävittäjät, yhteensä kuutisenkymmentä konetta, iskivät japanilaiskoneiden kimppuun jo kolmisenkymmentä kilometriä Okinawan koillispuolella eli kaukana varsinaisesta kohteesta. Kokemattomat japanilaiset lentäjät eivät mahtaneet mitään harjaantuneille amerikkalaisille hävittäjälentäjille ja kaikki japanilaiskoneet ammuttiin alas. Japanilaisten ainoa aikaansaannos oli kahden jo palavan Shiden-hävittäjän törmäys saattueen suureen ammuslaivaan, joka räjähti kappaleiksi. Karlowitzin rauha
Leopold I ja Itävallan armeija voittivat osmanit murskaavasti Sentan taistelussa 1697. August II Väkevän puolalaisarmeija löi tataarit Podhajcen taistelussa 1698, mikä lopulta pakotti Osmanien valtakunnan solmimaan Karlowitzin rauhan. Sääkskoski (kylä)
Kauvatsanjoen Sääkskoski on tuottanut vesivoimaa jo 1500-luvulta jauhomyllyille. Rovasti Nils Idman nuorempi perusti 1757 Sääkskoskelle vesivoimalla toimivan sahan, joka oli Kauvatsan ensimmäinen varsinainen teollisuuslaitos. Vuonna 1859 saha ja siihen liittyvät maatilat olivat useiden omistajavaihdosten jälkeen siirtyneet porilaisen liikemiehen Johan Grönfeldt nuoremman
omistukseen. Yksiraaminen ja 12-teräinen saha tuotti lautoja etupäässä vientimarkkinoille ja toimi yötä päivää aina kun vesivoimaa oli tarpeeksi saatavissa, noin parinakymmenenä viikkona vuodessa. Sääkskosken patoaminen vesivoiman varmistamiseksi aiheutti hallaa kylän maanviljelykselle, kunnes viljelijät saivat maaherran puuttumaan asiaan. 1890-luvulle tultaessa sahan 130-vuotinen toiminta loppui. Taavetin kahakka
Järjestyskaartia kuljettanut juna saapui Taavettiin noin kello 4 aikaan aamuyöllä. Pysähtyneestä junasta rataa korjaamaan laskeutuneet järjestyskaartin miehet saivat vastaansa suojeluskuntalaisten tulitusta, jolloin kaksi kaartilaista haavoittui. Työväenkaarti jatkoi nyt matkaansa Taavetin asemalta kohti kylää, jossa heidän tarkoituksenaan oli saada haavoittuneensa lääkärin hoidettavaksi. Noin kilometrin päässä asemalta he kuitenkin kohtasivat asemissaan olleita suojeluskuntalaisia. Syntyi uusi tulitaistelu, jonka aikana jääkäri Pelkonen sai surmansa. Tämän jälkeen johtajansa menettäneet suojeluskuntalaiset vetäytyivät Taavetista Savitaipaleelle. Illansuussa järjestyskaartilaiset kuulivat huhun Taavettiin saapuvista vihollisen lisäjoukoista ja päättivät lähteä Lappeenrantaan. Paikalle saapui Kouvolasta noin 40 suojeluskuntalaisen ryhmä, joka kuitenkin palasi pian takaisin, huomattuaan punaisten poistuneen kylästä. Saksanniemen kahakka
Kun järjestyskaartilaiset olivat edenneet ampumaetäisyydelle, avasivat poliisikoululaiset tulen. Puolenkymmentä järjestyskaartilaista haavoittui, vaikkeivät kaikki kiväärit toimineet kunnolla, ja myös osa patruunoista oli viallisia. Poliisikoululaiset olivat niin hyvin suojautuneita, että laukaustenvaihdossa haavoittui vain yksi oppilas. Patruunoiden loputtua poliisikoululaiset vetäytyivät nopeasti puolustusasemistaan ja pakenivat koulun jo jättäneiden tavoin Mäntsälän suuntaan tai Porvoonjoen yli kohti Loviisaa. Viimeisinä vetäytyneet jäivät seuraamaan järjestyskaartin toimia joen vastarannalla sijaitsevalle Kallolankalliolle. Kaupungin porvarit puolestaan seurasivat yhteenottoa Pappilanmäeltä, josta avautui näköala Kiialan peltoaukealle. Mardakertin yhteenotot 2008
Mardakertin yhteenotot 2008 olivat armenialaisten ja azerien joukkojen välisiä taisteluja Vuoristo-Karabahissa. Taistelut olivat pahin tulitaukorikkomus siihen asti vuonna 1994 päättyneen sodan jälkeen. Osapuolet syyttivät 4. maaliskuuta 2008 alkaneesta välikohtauksesta toisiaan ja sanoivat molemmat voittaneensa kahakan. Ainakin 4 azeria kuoli. Kauvatsa
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Kauvatsassa oli kaksi taajamaa: asemanseutu (393 asukasta) ja Yttilä (263 asukasta). Kumpaakaan ei enää lasketa taajamaksi. Paini kesäolympialaisissa 1952
Kärpässarjan ratkaisevassa ottelussa painivat neuvostoliittolainen Boris Gurevitš ja italialainen Ignazio Fabra. Kamppailu oli tasainen ja vasta viime minuuttien aikana Gurevitš nousi niskan päälle ja voitti kultamitalin. Hopeaa saanut kuuromykkä Fabra oli tiputtanut mitaleilta ruotsalaisen maailmanmestarin Bengt Johanssonin. Kääpiösarjassa kärkikolmikko oli Imre Hódos Unkarista, Zakaria Chihab Libanonista ja Artjom Terjan Neuvostoliitosta. Hódos voitti Chihabin, joka kaatoi Terjanin, joka puolestaan kukisti Hódosin. Terjan voitti Hódosin 3–0, mutta hävittyään Chihabille hän jäi pronssille, ja Hódos voitti olympiakultaa. Juhana Maaton
Kukistettuaan walesilaisen kapinan vuonna 1211 ja tehtyään sovinnon paavin kanssa Juhana kohdisti jälleen katseensa ulkomaille. Kustannuksissa ei säästelty, mutta Euroopan sodissa kaikki kulminoitui 27. heinäkuuta 1214 Bouvinesin taisteluun, jossa Filip II löi Juhanan liittolaiset ja kuningas oli pakotettu epäsuotuisaan rauhaan Ranskan kanssa. Normandian takaisin valtaamisesta oli luovuttava ja kruunun rahatilanne kävi entistä huonommaksi. Ruptuurisota
Alkukesän pienet kahakat eivät ratkaisseet sodan kulkua puoleen eikä toiseen. Suomalaiset etsivät ratkaisutaistelua, ja Kustaa Horn marssitti 1 700 miehen armeijan kohti Lavan venäläislinnoitusta. Linnoituksen edustalla käytiin 1. elokuuta tasavahvojen joukkojen kesken sodan ainoa suurempi kenttätaistelu, jonka tulos oli arvioijasta riippuen ratkaisematon tai venäläisten niukka voitto. Kauvatsan kahakka
Osastojen kokoontumispaikaksi sovittiin puolitoista kilometriä Kauvatsan rautatieaseman lounaispuolella sijaitseva Ahvenuksen kylä, jossa Huittisista saapunut luutnantti Aarne Kuurinmaa otti joukon komentoonsa. Paikalle kokoontui noin 60–70 miestä, joista ⅔ oli tullut Huittisista. Suojeluskuntalaiset olivat suurimmaksi osaksi aseistamattomia. Heillä oli yhden ilman jalustaa olleen konekiväärin lisäksi ainoastaan kymmenkunta Grafton-kivääriä, muutamia metsästyskiväärejä ja Mauser-pistooleja sekä muutama saksalainen käsikranaatti. Myös ammuksia oli vähän. Ennen operaation alkua suojeluskuntalaiset räjäyttivät Kokemäen rautatieaseman lähistöllä olleen rautatiesillan ja esittivät venäläisille uhkavaatimuksen aseiden luovuttamisesta. Vaatimus ei kuitenkaan tuottanut tulosta, jonka jälkeen hyökkäys päätettiin toteuttaa 31. tammikuuta vastaisena yönä. Simon kahakka
Yhteenoton perusta luotiin lauantaina 9. joulukuuta 1916, kun metsäsaunalle poikkesi kahdeksan metsätyömiestä, jotka olivat matkalla Kuivajoen varteen saunan kautta kulkevaa polkua pitkin. Heidän joukossaan ollut "August Viitala" vei myöhemmin tiedon kämpällä olevista miehistä Veskan taloon majoittuneille poliiseille, jotka hälyttivät apuvoimiksi venäläisiä sotilaita Kuivaniemeltä. Saksanniemen kahakka
Tieto Porvoon työväenkaartin esittämästä avunpyynnöstä kiiri Saksanniemeen seuraavana päivänä, jolloin se kantautui myös senaatin perustamalle salaiselle sotilaskomitealle. Sen jäsenet matkasivat viimeisellä mahdollisella junalla Porvooseen entisen Venäjän armeijan kenraalin Hannes Ignatiuksen koollekutsumaan neuvonpitoon Itä-Uudenmaan suojeluskuntien päällikön vapaaherra Gustav Silfverhjelmin sekä paikallisten liikemiesten kanssa. Tapaamiseen saapui myös ratsumestari Ahrenberg, joka vaati koululle aseita puolustautumista varten. Uusi kenraalikuvernööri N. V. Nekrasov ei ollut antanut poliisikoululle aseita, koska pelkäsi niitä käytettävän venäläistä sotaväkeä vastaan. Sotilaskomitean jäsenet toivat mukanaan muutamia kivääreitä ja pistooleja, mutta panoksia ei heilläkään ollut. Vesikosken kahakka
Tapahtumat saivat alkunsa, kun Loimaan, Alastaron ja Vampulan suojeluskunnat päättivät lopettaa työväen järjestyskaartin omavaltaisesti toimeenpanevat elintarvike- ja asetakavarikot. Osapuolet kohtasivat ensimmäistä kertaa jo 10 kilometrin päässä Loimaalta sijaitsevalla Haitulan sillalla, jolloin yksi järjestyskaartilainen haavoittui kuollettavasti. Varsinainen kahakka tapahtui hieman myöhemmin Vesikoskella, jossa syntyneessä laukaustenvaihdossa sai surmansa kaksi suojeluskuntalaista ja yksi järjestyskaartilainen. Väkivaltaisuudet jatkuivat vielä seuraavana päivänä, jolloin yksi suojeluskuntalainen kuoli Kurittulan kylässä sattuneessa välikohtauksessa. Tilanne rauhottui lopulta sunnuntaina 25. marraskuuta tehtyyn osapuolten väliseen rauhansopimukseen, jonka seurauksena valta Loimaalla jäi työväen jarjestyskaartille aina tammikuussa 1918 käynnistyneen sisällissodan loppuvaiheeseen saakka. Vaasan valtaus
Suurin kahakka nähtiin Raastuvankadun kansakoululla, jota piiritti 460 miehen vahvuinen suojeluskuntaosasto. Hyökkäyksen alkaessa kouluun heitettiin käsikranaatteja, minkä jälkeen sisällä olleille merisotilaille annettiin antautumiskehotus. Siihen kuitenkin vastattiin tulituksella, ja kiivaan laukaustenvaihdon aikana kolme matruusia kaatui ja ainakin kymmenen haavoittui. Suojeluskuntaan kuuluneen rautatievirkamies Carl Magnus Brucen mukaan neuvottelijat ilmestyivät merikasarmista lopulta puoli kymmeneltä ehdottaen että he matkustaisivat pois ensimmäisellä Vaasasta lähtevällä junalla. Siihen ei kuitenkaan suostuttu, koska venäläiset halusivat myös pitää kaikki aseensa. Suojeluskuntalaisia komentaneen everstiluutnantti Appelgrenin kertomus tapahtumista on kuitenkin erilainen. Hänen mukaansa tulitus kesti kolme tuntia, kunnes kello 7 aikoihin venäläiset lähettivät neuvottelijoita, ja antautuminen tapahtui jo tuntia myöhemmin. Yksi suojeluskuntalainen kuoli ylittäessään Raastuvankatua kesken ammuskelun ja eräs Pitkälläkadulla asunut siviili kuoli kansakoululta ammuttuun harhaluotiin. Kainuun maakunta
Katovuosista toipunut ”Kajaanin lääni” joutui uudelleen suuren Pohjan sodan loppuvaiheessa ja sitä seuranneen Isovihan aikana kokemaan kovia. Venäjän vastaisella rajalla vallinnut rajarauha rikkoontui, kun tullierimielisyyksistä alkunsa saanut kiista johti väkivaltaisuuksiin. Paikallisen venäläisen kostoretkikunnan onnistui vuonna 1712 yllättäen tunkeutua Kajaaniin asti (ks. Sarkasota). Ryöstelyä ja väkivaltaisuuksia tapahtui myös Paltamon kirkolla ja Sotkamossa. Samoihin aikoihin venäläisarmeija oli jo vallannut koko Etelä-Suomen ja eteni kohti pohjoista Pohjanmaata. Suomen puolustamiseen ei Ruotsin kruunulla enää riittänyt kiinnostusta eikä resursseja. Viimeisenä piti puoliaan pieni varusväki Kajaanin linnassa, jota monituhatpäinen kasakka-armeija tykkeineen piiritti kuukauden ennen sen antautumista tammikuussa 1716. Ennen Uudenkaupungin rauhan voimaan astumista vuonna 1721 vihollinen oli puhdistanut koko Kainuun. Osa rakennuskantaa oli tuhottu ja niiden asukkaat surmattu. Veroina ja sotasaaliina taloista ja kirkoista vietiin mukana kaikki mitä irti saatiin.. Kauvatsan kirkko
Kauvatsan kirkkoa korjattiin tiuhaan. Jo vuonna 1852 ehdotettiin, että sen tilalle rakennettaisiin uusi harmaakivikirkko. Ehdotus hyväksyttiin kappelinkokouksessa, mutta lopulta päädyttiin vain kunnostamaan vanha kirkko vuonna 1855. Kunnostuksen yhteydessä vaihdettiin muun muassa lyijyiset ikkunanpuitteet puisiin. Vuonna 1861 tehtiin sakastiin tulisija. Helsingin taistelu (1713)
Toukokuun 10. ja 11. päivän välisenä yönä kenraalimajuri Carl Gustaf Armfelt, Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherra Johan Creutz, Helsingin pormestari Henrik Tammelin ja armeijan huollosta vastannut varakas kauppias Johan Henrik Frisius päättivät neuvonpidossa, että kaupungin puolustaminen oli toivotonta ja ainoa mahdollisuus olisi perääntyä pohjoiseen. Kaarle XII oli määrännyt armeijan noudattamaan Suomessa poltetun maan taktiikkaa, joten ruotsalaiset sytyttivät lähtiessään tuleen koko kaupungin ja polttivat myös Katajanokalla olleet kruunun viljavarastot sisältöineen. Perääntyessään Armfeltin armeija poltti myös Siltasaaren sillat, mutta venäläiset ylittivät salmen lautoilla jatkaakseen takaa-ajoa. Vanhassakaupungissa käytiin pieni kahakka, jossa ruotsalaiset eivät onnistuneet pysäyttämään venäläisten etenemistä. Armfeltin joukot kohtasivat sen jälkeen Lybeckerin apujoukoiksi lähettämän Hämeen jalkaväkirykmentin ja ne perääntyivät yhdessä itään Porvooseen. Bautzenin taistelu
Bautzenin taistelu on Bautzenissa ja sen lähialueilla 21.–30. huhtikuuta 1945 käyty panssaritaistelu, jota pidetään viimeisenä merkittävänä Saksan edes osittain voittamana panssaritaisteluna toisessa maailmansodassa. Taistelun lopputuloksesta on kuitenkin ristiriitaisia tietoja, yleisesti sen todetaan kuitenkin päättyneen Neuvostoliiton ja Puolan voittoon. Pietisen tehtaan kahakka
Muut punaiset pakenivat tämän jälkeen tehtaalta ja piirittivät sen hankittuaan ensin lisävoimia. Osapuolten välille syntyi kiivasta laukaustenvaihtoa. Parin tunnin kuluttua paikalle saapui jääkäri Väinö Strömbergin johtamana nelisenkymmentä suojeluskuntalaista, jotka eivät kuitenkaan päässeet tehtaan läheisyyteen venäläisen sotaväen estettyä heitä. Suojeluskuntalaiset päättivät hajaantua ja antoivat tehtaassa olleille käskyn toimia oman harkintansa mukaan. Laukaustenvaihto jatkui vielä seuraavana päivänä, mutta lopulta suojeluskuntalaiset onnistuivat lopulta murtautumaan saartoketjun läpi. Yksi haavoittunut kuitenkin tuupertui lumihankeen ja jäi punaisten vangiksi. Lisäksi tulitaistelun aikana oli saanut surmansa konttoristi Jarl Illukka. Punakaartilaisista haavoittui vakavimmin 47-vuotias sekatyömies Antti Tenhunen, joka menehtyi vammoihinsa 29. tammikuuta. Aseiden etsinnät ja suojeluskuntalaisten pidätykset jatkuivat myös välikohtauksen jälkeen ja seuraavana aamuna Kelkkalan kaupunginosasta löytyi vielä suojeluskuntalaisten tiedustelijoina kiinni jääneiden konttoristien Torsten Åbergin ja Onni Naukkarisen ruumiit. Pietisen tehtaalta punaiset saivat Erosen mukaan haltuunsa kiväärien lisäksi kaksi konekivääriä sekä käsikranaatteja. Saksanniemen kahakka
Saksanniemen kahakka oli Porvoon Saksalassa 17. marraskuuta 1917 tapahtunut väkivaltainen yhteenotto, joka syntyi, kun Helsingin työväen järjestyskaarti hajotti porvariston ylläpitämän Saksanniemen ratsupoliisikoulun toiminnan. Läheisen Kiialan kartanon mailla käytiin tulitaistelu, jossa haavoittui puolenkymmentä miestä, ja hieman myöhemmin poliisikoulun tiloja tukiessaan järjestyskaarti surmasi kaksi sen henkilökuntaan kuulunutta entistä poliisikonstaapelia. Koulun oppilaat pakenivat, ja siirtyivät lopulta Etelä-Pohjanmaalla sijaitsevalle Lappajärvelle, jossa kurssi käynnistyi uudelleen vielä joulukuun aikana. Magna Graecia
Lopullinen isku Suur-Kreikan kukoistukselle tuli toisen puunilaissodan myötä. Siinä vapautta tavoitelleet kreikkalaiskaupungit liittoutuivat Karthagon ja Hannibalin kanssa viimeistään Cannaen taistelun 216 eaa. jälkeen. Monissa kaupungeissa oli kuitenkin roomalaisia varuskuntia. Muun muassa Taraksessa kaupunki itse petettiin karthagolaisille, mutta sen linnoitus jäi roomalaisille. Nämä pitivät sen aina vuoteen 209 eaa. saakka, jolloin Fabius sai vallattua kaupungin takaisin. Tämän jälkeen kaikki asukkaat joko surmattiin tai myytiin orjiksi. Myös Lokroissa ja Krotonissa karthagolaiset valtasivat kaupungit ensin, ja sitten roomalaiset valtasivat ne takaisin. Metapontionista kaikki asukkaat pakenivat Hannibalin tappion jälkeen. Terinan tuhosivat karthagolaiset. Rhegion oli ainoa, joka pysyi uskollisena Roomalle, ja säästyi sodalta pääosin, vaikka karthagolaiset yrittivätkin sen valtausta. Aron kahakka
Aron kahakka (myös Aronkylän kahakka) käytiin Suomen sodassa 28. heinäkuuta 1808. Kahakka päättyi Ruotsin voittoon. Kaipiaisten taistelu
Kaipiaisten taistelu käytiin vuonna 1789 Venäjän ja Ruotsin välillä. Taistelu käytiin 15. heinäkuuta Kaipiaisissa, joka sijaitsee nykyään Kouvolan kaupungissa. Ruotsalaisten ja suomalaisten sotilaiden vetäytyminen Mäki-Kouvolaan aamulla 16. heinäkuuta päätti taistelun. Ruotsilan kahakka
Muutaman kilometrin päässä Vakkalan kylässä asuneen seitsenvuotiaan Tuure Junnilan 13-vuotiaan veljen Viljo Junnilan päiväkirjamerkintöjen mukaan venäläiset piirittivät Ruotsilan kartanon, jonka jälkeen apuun kiirehtineiden suojeluskuntalaisten ja venäläisten välille syntyi kiivasta laukaustenvaihtoa. Paikalla oli tuolloin Kiikan lisäksi myös Porin, Nakkilan, Harjavallan, Kokemäen, Kauvatsan ja Huittisten suojeluskuntalaisia. Kello 18 mennessä tilanne oli rauennut, kun alivoimaiseksi jääneet venäläiset vetäytyivät paikalta. Välikohtauksen aikana haavoittui yksi punakaartilainen sekä 18-vuotias Kauvatsalta kotoisin ollut suojeluskuntalainen, joka menehtyi seuraavana päivänä. Lisäksi Ruotsilan talon koira ammuttiin. Kauhajoen taistelu
Heinä- ja elokuun aikana Kauhajoella käytiin kolme pienempää kahakkaa sekä Kauhajoen ja Nummijärven taistelut. Taistelut ja Kauhajoen kapina aiheuttivat Kauhajoelle puutetta ja jopa nälänhätää, sillä kesän sato oli pääasiassa tuhoutunut eikä syksylläkään ollut juuri siemeniä kylvettäväksi saatikka hevosia kylvötöihin. Vuonna 1808 ja 1809 kuolleisuus Kauhajoella oli suurta, mikä johtui vähäisestä ja yksipuolisesta ravinnosta sekä taudeista, joihin metsässä asuneet helposti sairastuivat. Syntyneitä oli paljon vähemmän kuin kuolleita. Kauhajoen asukkaat eivät myöskään pystyneet maksamaan veroja Venäjän kruunulle, minkä vuoksi siltä anottiin verovapautusta. Venäjä olisi kerännyt verot, mutta kauhajokisilla ei ollut mitään maksuksi kelpaavaa. Toisaalta kauhajokiset eivät myöskään saaneet Venäjältä korvauksia Suomen sodan tuhoista. Karbala
Irakin hyökättyä Kuwaitiin ja sen kärsittyä tappion seuranneessa Persianlahden sodassa Karbalasta tuli taistelukenttä šiiakapinallisten ja Irakin tasavaltalaiskaartin välillä. Tasavaltalaiskaartien onnistui kukistaa kapinalliset kaksi viikkoa kestäneiden taistelujen jälkeen. Suuri osa kaupungista tuhoutui taisteluissa ja sen jälleenrakennusta hidasti Irakille langetetut taloussanktiot. Sittemmin pyhiinvaeltajien ja turvallisuusjoukkojen välillä syttyi kahakoita myös vuosina 1998 ja 1999 kun matkat kaupunkiin yritettiin estää. Saddam Husseinin kukistuttua irakin sodan jälkeen pyhiinvaeltajat saattoivat jälleen saapua kaupunkiin vapaasti. Toukokuussa 2004 amerikkalaisten joukot taistelivat kolmen viikon ajan Muqtada al-Sadrin johtamien joukkojen kanssa. Taistelut hävittivät jälleen kaupunkia ja ne päättyivät vasta al-Sadrin joukkojen vetäydyttyä. Tuohikotin taistelu
Punaiset perääntyivät kohti Kouvolaa, räjäyttäen matkallaan Torasjoen ylittävän rautatiesillan parikymmentä kilometriä Tuohikotin luonaispuolella. Valkoiset seurasivat perääntyviä punaisia ja onnistuivat pääsemään Savon radalle parikymmentä kilometriä Mouhun eteläpuolelle. Valkealan kirkonkylään perääntyneet punaiset eivät enää jääneet taistelemaan perässä seuranntta vihollista vastaan, vaan jatkoi Jokelanjoen länsipuolelle Jokelan kylään ja sieltä edelleen Kouvolan kautta Etelä-Kymenlaaksoon. Valkoiset valtasivat Kouvolan taisteluitta 3. toukokuuta ja viimeiset Kymenlaakson punaiset antautuivat kaksi päivää myöhemmin. Kauvatsan kahakka
Aamuyöllä kello 03 käynnistynyt hyökkäys kuitenkin pysähtyi jo lautatarhan reunaan, kun vartiomies huomasi suojeluskuntalaiset ja suoritti hälytyksen. Venäläisten aloitettua tulituksen lähti Nykäsen osasto laukaukset kuultuaan takaisin kasarmille päin. Kuurinmaa luuli heidän olevan venäläisiä ja komensi aseettomat miehensä perääntymään joelle. Kun tulijoiden havaittiinkin olevan omia, piti hyökkäystä jatkaa konekivääritulen suojaamana, mutta merikapteeni Wäinö Rytin hoitama ase meni epäkuntoon jo parin laukauksen jälkeen. Kuurinmaa määräsi miehet perääntymään yksitellen takaisin Ahvenukseen, jonne viimeiset palasivat vasta aamun sarastaessa. Horatio Gates
Pian Saratogan taistelun jälkeen Gates ja siirtokuntien armeijan ylipäällikkö George Washington riitaantuivat. Washington oli vihainen Gatesille, koska tämä ei ilmoittanut voitostaan heti hänelle eikä suostunut lähettämään Washingtonin hänelle lähettämiään apujoukkoja takaisin. Lisäksi Washington epäili, että Gates oli osallistunut Conway Cabal -nimellä tunnettuun epäonnistuneeseen hankkeeseen, jonka tarkoituksena oli syrjäyttää Washington armeijan ylipäällikkönä ja sijoittaa Horatio Gates hänen tilalleen. Marraskuussa 1777 Gates nimitettiin sotalautakunnan johtajaksi, mikä käytännössä katsoen teki Gatesista Washingtonin esimiehen. Miesten välit kiristyivät entisestään, kun Gates ryhtyi suunnittelemaan Kanadan miehittämistä kysymättä ensin Washingtonin mielipidettä asiasta.
Gates palasi sotatoimiin keväällä 1778, jolloin hän otti komentoonsa New Yorkiin ja Massachusettsiin sijoitettuja joukkoja. Heinäkuussa 1780 Gates nimitettiin Etelä-Carolinassa toimineen eteläisen armeijakunnan komentajaksi ja ryhtyi taistelemaan alueella olleita brittejä vastaan. Gates kohtasi 16. elokuuta 1780 brittijoukot Camdenin taistelussa, josta tuli yksi siirtokuntien armeijan suurimmista tappioista koko sodan aikana. Taistelussa Gates hyökkäsi 3 400 heikosti ruokitun ja punataudin heikentämän miehensä kanssa Camdenin tukikohtaa vastaan. Gatesin armeijaan kuului tuolloin 2 000 heikosti koulutettua miliisiä ja 1 400 sotilasta. Britannian kenraali Charles Cornwallis teki yhdessä 2 200 miehensä kanssa yllätysiskun Gatesin joukkoja vastaan. Tästä seuranneessa taistelussa Cornwallisin joukot murskasivat Gatesin armeijan. Cornwallis menetti taistelussa vain reilut 300 miestä, kun taas Gates menetti yli 2 000 miestä ja ison määrän kalustoa. Taistelun aikana Gates hylkäsi armeijansa, mikä tuhosi hänen maineensa sotilaana. Maineensa menettänyt Gates siirrettiin nopeasti syrjään johtotehtävistä. Gatesin toiminnasta aloitettiin virallinen tutkinta, mutta häntä vastaan ei koskaan nostettu syytteitä. Ilipan taistelu
Puunilainen ratsuväki ja kevyt jalkaväki iskivät roomalaisten kimppuun, jonka jälkeen karthagolaisten pääjoukot ryhmittyivät linjaan. Lyhyen kahakoinnin jälkeen syntyi tauko, jona aikana molemmat armeijat katsoivat kilometrin etäisyydeltä toisiaan. Pyhäjärven kahakka
Välikohtaus oli osa jo keväästä asti käynnissä olleeseen työväenliikkeen ja porvariston väliseen valtataisteluun, joka lopulta johti tammikuussa 1918 käynnistyneeseen sisällissotaan. Järjestyskaartin suorittamien elintarviketakavarikkojen taustalla oli maassa vallitseva ruokapula ja jopa suoranainen nälänhätä, joka paheni entisestään varakkaiden maanviljelijöiden ja porvariston hamstrattua itselleen elintarvikkeita. Työväen järjestyskaartit yrittivät riisua porvaristoa aseista myös turvatakseen 14. marraskuuta käynnistyneen yleislakon onnistumisen. Pyhäjärven kahakan aikaisten tapahtumien kulusta ei kuitenkaan ole tarkkaa selvyyttä, sillä lehtiuutisoinnin ja myöhemmän kirjallisuuden välillä on paljon ristiriitaisia tietoja. Parjakannevan taistelu
Ruotsalaiset joutuivat "tulisen kahakan jälkeen" perääntymään, koska venäläiset olivat tuhonneet tykeillään ruotsalaisjoukkojen tykit ja tykistöupseeri oli suositellut vetäytymistä Kauhajoelle, josta edelleen Kurikkaan. Ruotsalaisjoukkojen tappiot olivat 46 miestä. Toisen lähteen mukaan taistelussa kaatui 64 miestä. Esimerkiksi kersantti Johan Asplund oli kaatunut ja vänrikki Gustaf Sölfverarm ja Närpiön komppanian päällikkö kapteeni Erik Hård olivat haavoittuneet. Venäläiset menettivät 129 miestä kaatuneena. Hattujen sota
Sota päättyi Turun rauhaan. Uusi raja vedettiin etelässä Kymijokeen, ja se vei Ruotsilta koko sekä Etelä-Karjalan että Savonlinnaa ympäröivän alueen. Rajasta tuli entistä vaikeammin puolustettava, kun Haminan ja Lappeenrannan rajalinnoitukset ja vanha Olavinlinna jäivät Venäjän puolelle. Keravan taistelu
Välillisesti taistelulla oli suurempaa merkitystä. J. O. Hannula on arvioinut, että Keravan taistelulla oli ”välillisesti suorastaan ratkaiseva vaikutus sodan kulkuun”. Punaisten yleisesikunnan mieliala oli hermostunut. Mannerheimin joukot etenivät voittoisasti ja Etelä-Suomen valkoiset vaikuttivat valmistautuvan hyökkäykseen. Luultiin, että Helsingissäkin olisi merkittäviä joukkoja. Saadessaan tietää hyökkäyksestä Keravalla punaisten johto oletti aluksi, että Helsinkiin kohdistuu suuri hyökkäys. Taistelun päätyttyäkin Itä-Uudenmaan suojeluskuntia pidettiin vakavana välittömänä uhkana. Punaisten yleisesikunta aloitti suuren hyökkäyksen Keravalta ja Malmilta Porvooseen sekä Kotkasta ja Kouvolasta Loviisaan. Järvenpäästä ja Lahdesta lähettiin joukkoja sulkemaan valkoisilta teitä pohjoiseen. Hannulan arvion mukaan hyökkäys sitoi 4 000 punaisten parhaita miehiä sotatoimiin, jotka olivat tosiasiallisesti toisarvoisia, samanaikaisesti, kun päärintaman taistelut olivat ”hiuskarvan varassa”. Hannula piti Keravan hyökkäystä tehokkaana, joskin tahattomana harhautuksena. Juha-Pekka Tikan arvion mukaan ”Keravan taistelu oli sohaisu ampiaispesään, joka pelästytti pääkaupungin valtaan tulleen kapinajohdon perusteelli­sesti”. Tikan mukaan punaiset sitoivat vastahyökkäykseensä ”eri arvioiden mukaan joko 2 300 tai 3 500–4 000” miestä. Taavetin kahakka
Taavetin välikohtauksen jälkeen Lappeerannan järjestyskaarti teki tarkastuksen yhteiskoululle, jossa paikallisten suojeluskuntalaisten epäiltiin kokoontuneen. Samalla he tekivät myös kotitarkastuksia, joiden yhteydessä löytyneistä asiakirjoista järjestyskaarti sai tietoja suojeluskunnan jäsenistä ja toiminnasta. Tiedot julkaistiin Lappeenrannassa ilmestyneessä "Kansan Äänessä" 24. tammikuuta. Tämän jälkeen järjestyskaarti otti haltuunsa seudun rautatieasemat tulevien asekuljetusten turvaamiseksi. Suojeluskunnan 36 jäsentä puolestaan poistuivat kaupungista kaksi päivää myöhemmin Savitaipaleelle. Samaan aikaan käynnistynyt sisällissota laajentui seudulle vasta vajaan kahden viikon kuluttua, kun Joutsenon taistelut alkoivat 8. helmikuuta. Luettelo One Piecen sivuhahmoista
Olkihattupiraatit ja Trafalgar Lawin johtama merirosvojoukko ovat liittoutuneet kaataakseen Kaidoun.Nuori kengänkiillottajapoika Alabastasta, joka halusi liittyä Kapinallisten joukkoon. Cooza ei antanut pojalle lupaa liittyä, koska hän oli liian nuori. Myöhemmin Kappa sai selville, että Nanohanaan hyökänneet kuninkaan joukot ja kuningas itsekin eivät olleet oikeita, vaan Baroque Worksin jäseniä. Mr. 1 ja Miss Doublefinger hyökkäsivät Kappan kimppuun varmistaakseen pojan pysyvän hiljaa. Igaram löysi Kapan palattuaan Alabastaan, ja toimitti pojan Alubarnaan, jossa Kappa kertoi kapinallisille kaiken näkemänsä. Kapinalliset laskivat aseensa ja sota oli ohi.Kaya (カヤ) on rikas tyttö, joka peri vanhempiensa omaisuuden heidän kuoltuaan. Siitä lähtien Kayasta oli tullut masentunut ja huonovointinen. Hänen palvelijoistaan, erityisesti Kurahadoorista tuli Kayan hoivaajia. Myöhemmin valheistaan kuuluisaksi tullut Usopp saapui Kayan ikkunalle, ja kertoi hänelle tarinoita (joissa esiintyi itse sankarina), jotka saivat Kayan hyvälle mielelle. Kurahadoor kuitenkin piti Usoppia huonona seurana Kayalle ja hääti Usoppin aina kun näki hänet. Singhasari
Singhasarin valta-asema säilyi kuitenkin vain kolme vuotta, sillä 1292 Kublai-kaani, joka ei ollut hyväksynyt Kertanegaran kieltäytymistä, varusti tuhannen laivan sotajoukon Kertanegaraa vastaan. Kertanegara kuitenkin murhattiin hovikapinassa 1292 ennen kuin mongolijoukot saapuivat Singhasariin. Vijaya, Kertanegaran seuraaja, onnistui pakenemaan hovikapinaa ja perusti uuden hovin Majapahitiin. Vijaya halusi kuitenkin murskata Singhasarin viimeiset joukot Kedirissä ja liittoutui mongoli- ja kiinalaisjoukkojen kanssa 1293. Vijaya liittolaisineen onnistui tässä maaliskuussa 1293, minkä jälkeen Vijaya teki yllätyshyökkäyksen mongoleja vastaan ja onnistui ajamaan mongolit pois Jaavalta. Tämä oli myös Singhasarin kuningaskunnan loppu ja sen alueelle syntyi Majapahit, jonka kuninkaaksi Vijaya kruunasi itsensä 1293, ja Pajajaran. Kauvatsa
Kauvatsa oli Satakunnassa sijainnut Suomen kunta. Kauvatsan naapurikunnat olivat Huittinen, Keikyä, Kiikoinen, Kokemäki, Kullaa ja Lavia. Kaukaan sellu- ja paperitehdas
Maaliskuussa vuonna 1897 valmistui yhtiön puuhaketehdas, joka käytti raaka-aineenaan lankarullien valmistuksessa syntyvää jätepuuta. Kaukaan ensimmäinen sulfiittiselluloosatehdas rakennettiin 1898 ja toinen vuonna 1905. Uutta tehdasta laajennettiin vuonna 1912, jonka jälkeen Kaukas oli jonkin aikaa Suomen suurin sulfiittiselluloosan tuottaja. Kaukaan valmistamasta selluloosasta meni aluksi noin puolet Venäjälle ja loput kotimaahan, mutta myöhemmin vienti laajeni Saksaan ja Yhdysvaltoihin. Kaukaan lankarullaviennin tärkeitä kohdemaita olivat Venäjä, Saksa, Itävalta, Ranska, Englanti ja Belgia. H’melnytskyin kansannousu
H’melnytskyin kansannousu oli kasakoitten kansannousu Ukrainassa vuosien 1648–1657 välillä. Kansannousu muuttui Puola-Liettuaan kuuluneen Ukrainan vapaussodaksi ja sen lopputuloksena perustettiin itsenäinen Kasakkahetmanaatti. Hetmanni Bohdan H’melnytskyi komennossa Zaporižžjan kasakat liittoutuivat Krimin tataareitten ja paikallisen talonpoikaisväestön kanssa, taistelivat useita taisteluita Puola-Liettuan armeijoita ja puolisotilaallisia joukkoja vastaan. Tulos oli puolalaisen szlachtan ja heidän juutalaisten välikäsiensä vallan tuhoaminen. Kansannousu on ottanut symbolistisen merkityksen Ukrainan suhteissa Venäjään. Kansannousun myötä Itä-Ukraina tuli osaksi Moskovan tsaarikuntaa. Perejaslavin sopimuksessa kasakat vannoivat uskollisuuden valan tsaarille. Runoilija ja taiteilija Taras Ševtšenkon mukaan tämä orjuutti hänen kansansa Venäjän vallan alle. Abbasidien vallankumous
Id al-Fitrin päivänä 15. kesäkuuta 747 Abu Muslim tukijoineen heiluttivat mustia lippuja alkaneen vallankumouksen merkiksi. Hän otti koko Khorasanin pian valtaansa, karkotti sen umaijadikuvernöörin Nasr ibn Sayyarin ja lähetti armeijan länteen. Kufa joutui Hashimiyya-liikkeelle vuonna 749 ja samalla piiritettiin Wasit, viimeinen Umaijadien tukikohta. Abu al-Abbas al-Saffah tunnustettiin uudeksi kalifiksi Kufan moskeijassa samana vuonna. Samaan aikaan Merwan II keräsi armeijan ja marssi kohti Irakia. Joukot kohtasivat Zab-joen varrella 25. tammikuuta 750 ja taistelu päättyi Abu al-Abbasin voittoon. Huhtikuussa Damaskos antautui Abbasideille, ja viimeinen naula arkkuun oli, kun abbasidi-agentit murhasivat Merwan II:n Egyptissä elokuussa. Pyhäjärven kahakka
Paluumatkan aikana tapahtui vielä kaksi välikohtausta, joissa kuoli kaksi suojeluskuntalaista. Käkisalmen Suotniemellä sai 22. marraskuuta surmansa kunnallislautakunnan puheenjohtajana toiminut opettaja Johannes Komonen ja vuorokautta myöhemmin Kavantsaaressa suojeluskuntaan kuulunut maanviljelijä Juho Olkinuora. Tapuksiin syyllisiä olivat paikalliset työväenkaartit, joiden tekemisistä Kaljunen ei suostunut ottamaan vastuuta. Komonen sai surmansa Suotniemen kansakoululla tapahtuneessa ampumavälikohtauksessa ja Olkinuora puolestaan ollessaan mukana viiden suojeluskuntalaisen ryhmässä, joka oli mennyt Kavantsaaren työväentalolle vaatimaan takavarikoituja aseita takaisin. Sosialidemokraattisen "Työ-lehden" mukaan miehet eivät olleet varoituslaukauksesta huolimatta pysähtyneet, jolloin heitä kohti ammuttiin ja Olkinuora kuoli päähän tulleesta osumasta. Porvarillisen "Wiipurin Sanomien" mukaan laukaukset ammuttiin ilman varoitusta.