Kuinka pitkään Taginaen taistelu kesti?
Taginaen taistelu
Itse taistelu ei todennäköisesti kestänyt kauan, mutta Prokopios kehuu molempien puolten rohkeutta. Totila käski joukkojensa käyttää vain peitsiään ja hylkäämään jousensa ja muut aseensa. Goottien ratsuväki hyökkäsi yhtenä suurena joukkona roomalaisten keskustaan ja kärsi joitakin tappioita jousimiesten nuolista. Rooman armeijan keskustassa olleet keihäsmiehet pitivät pintansa, ja goottien ratsuväki joutui perääntymään. Ei tiedetä, lähetettiinkö roomalaisten vasemmalla sivustalla olleet tuhat ratsumiestä koukkaamaan goottien selustaan, mutta joka tapauksessa koko Rooman armeijan linja alkoi edetä. Goottien joukot murtuivat ja lähtivät pakenemaan. Goottien ratsuväki ei perääntynyt jalkaväen suojiin vaan rynnisti suoraan näiden läpi ja aiheutti lisää tappioita ja sekaannusta, jolloin koko goottiarmeija kääntyi sekasortoiseen pakoon. Rooman ratsuväki ajoi pakenevia gootteja takaa suurella vimmalla ja tappoi monia. Prokopioksen mukaan 6 000 goottia sai surmansa taistelussa.
Nagashinon taistelu
Nagashinon taistelu (jap. 長篠の戦い, "Nagashino no tatakai") käytiin vuonna 1575 Shitaragaharassa Mikawan alueella Japanissa. Taistelussa Oda Nobunagan ja Tokugawa Ieyasun joukot torjuivat Takedojen "voittamattoman" ratsuväen hyökkäyksen. Gabienen taistelu
Antigonoksen ja Eumeneen joukkojen talvileirit olivat noin 25 päivämarssin päässä toisistaan asuttujen seutujen läpi kulkevia teitä pitkin. Linnuntietä matkaa oli vain 9 päivää, mutta suora reitti kulki asuttamattoman aavikon läpi. Antigonos päätti valita lyhyemmän mutta vaivalloisemman reitin. Naniwa
Jo ennen ensimmäisen Kiinan ja Japanin sodan varsinaista sodanjulistusta kohtasivat 25. heinäkuuta 1894 Pungdonsaaren edustalla kontra-amiraali Tsuboin komentama keisarillisen Japanin laivaston osasto, johon kuuluivat risteilijät "Naniwa" (Tōgō Heihachirō), "Yoshino" (Kawara) ja "Akitsushima", Kiinan laivaston Asanista Koreasta lähteneet risteilijä "Jiyuanin" (Fong) ja tykkivene "Kwang Yin". Seurannut taistelu päättyi japanilaisten voittoon tykkiveneen tuhoutuessa ja risteilijän paettua vaurioituneena paikalta. Tampereen taistelu
Kalevankankaan taistelu oli Raudun taistelun ohella koko sisällissodan verisin yksittäinen taistelu. Valkoiset menettivät koko päivän aikana hieman yli 200 miestä, punaiset noin 100. Pelkästään valkoisten asevelvollisuusjoukkoja komentaneita jääkäreitä kaatui tuon päivän aikana 28, osin sen vuoksi, että heidät erotti helposti vihreästä univormustaan. Seuraavana päivänä jääkäriupseerit ja -aliupseerit saivat määräyksen pukeutua samanlaisiin asuihin kuin miehistö. Vaikka valkoiset onnistuivat valtaamaan Kalevankankaan ja etenivät etelässä Viinikanojalle sekä pohjoisessa Lapinniemeen, he eivät kyenneet kärsimiensä tappioiden vuoksi jatkamaan hyökkäystään muutamaan päivään. Punaiset saivat luotua uuden puolustuslinjan Tammelan itäpuolelle. Taistelu oli punaisille eräänlainen torjuntavoitto, sillä he pitivät edelleen kaupungin koko kanta-alueen hallussaan ja Tampereen lopullinen valtaus lykkäytyi. Indokiinan sota
Indokiinan sota oli Ranskan siirtomaassaan Indokiinassa käymä sota vuosina 1946–1954. Sodassa Ranskaa vastusti Việt Minh -kapinaliike, jonka voitettua sodan Ranskan Indokiinasta muodostettiin neljä itsenäistä valtiota: Pohjois- ja Etelä-Vietnam, Laos ja Kambodža. Shakushainin sota
Shakushain lupasi vapauttaa ainut japanilaisten vallasta ja sai ainuja liittymään puolelleen Matsumaeta vastaan. Ainut toivoivat, että he saisivat jälleen päättää itse kauppakumppaninsa ja tullit poistuisivat. Shakushainin ainujoukot hyökkäsivät japanilaisia vastaan ensin Shiraoissa Hokkaidōn itärannikolla ja hieman alle kuukautta myöhemmin Yoichissa edelliseltä paikalta länteen. Näissä kahdessa yhteenotossa ainut tappoivat 273 japanilaista myrkkynuolin ja osa aseistautuneina myös tuliasein. Matsuamet saivat pian myös tiedon heille uskollisilta ainuilta, että Shakushainin joukot lähestyivät Etomoa, joka oli vain kymmenen päivän marssimatkan päässä Matsumaeiden tukikohdasta Wajinchissa. Ainut uhkasivat näin karkottaa japanilaiset koko Etelä-Hokkaidōsta. Matsumaen joukot marssivat Kunnuihin, missä Shakushainin joukot hyökkäsivät japanilaisia vastaan, mutta huono sää ja tulvat pysäyttivät hyökkäyksen. Joidenkin lähteiden mukaan taistelu kesti Kunnuissa parikymmentä päivää. Mariaanien taistelu
Taistelut alkoivat kesäkuussa 1944 ja päättyivät yhdysvaltalaisten voittoon marraskuussa 1944. Taistelussa menehtyi yli 63 000 japanilaissotilasta. Myöhemmin Yhdysvallat valtasi Filippiinit, Ogasawarasaaret ja Ryūkyūsaaret tammikuuhun 1945 mennessä. Bagdadin taistelu
Bagdadin taistelu käytiin mongolien ja abbasidien välillä vuonna 1258. Vuonna 1250 uusi suurkaani Möngke lähetti veljensä Hülegün johtamaan Etu-Aasian valloitusta. Mongolien ratsujoukot etenivät nopeasti ja tuhoisasti. Mongolit valloittivat kaikki kaupungit ja surmasivat tuhansia asukkaita. Vietnamin–mongolien sota
Vuonna 1287 mongolit hyökkäsivät uudestaan, noin 300 000 miehen armeijalla, ja valtasivat Hanoin, mutta kohtasivat kovempaa vastarintaa edetessään pidemmälle etelään. Trần Hưng Đạo otti käyttöön 200 vuotta vanhan harhautuksen ja houkutteli mongolilaivaston ansaan 1288. Mongolit purjehtivat ylös Bạch Đằng-jokea, jolla laivat repeytyivät veteen piilotettuihin rautaseipäisiin. Seipäät oli pystytetty joen pohjaan siten, että ne olivat nousuveden aikana piilossa, ja kun tuli laskuvesi mongolien laivat vahingoittuivat ja takertuivat paljastuneisiin seipäisiin. Vietnamilaiset saivat sotasaaliiksi 400 laivaa ja tuhansia sotavankeja, myös laivastoa johtaneen kenraali Omarin. Jäljelle jäänyt mongoliarmeija vetäytyi pohjoiseen, mutta se lyötiin Noi Bang-solassa. Tataarit
Kun Tšingis-kaani 1200-luvun alussa valloitti suuren osan Aasiaa ja Eurooppaa, hänen sotavoimiansa ydinosa oli (mustia) tataareja ja sen johtajat käyttivät itsestään nimitystä "mongoli". Toinen merkittävä osa Tšingis-kaanin sotavoimista koostui turkkilaisista kansoista (eli valkoisista tataareista). Näiden valloittajien puhumista kielistä vain erilaiset turkkilaiskielet ja -murteet säilyivät ja mongolin kieli ikään kuin vetäytyi takaisin nykyisen Mongolian alueelle. Takanami (1942)
Alus suojasi 13.–15. marraskuuta Guadalcanalin taistelussa saarelle matkaavaa joukkojenkuljetussaattuetta. Alus osallistui 30. marraskuuta 1942 huoltotarvikkeiden kuljetukseen Guadalcanalille, kun sen taisteluryhmä kohtasi Yhdysvaltain laivaston risteilijöitä ja hävittäjiä (Tassafarongan taistelu). "Takanami" torpedoi "USS Minneapolisin" ja "USS New Orleansin". Vihollisen kova tulitus lopulta upotti "Takanamin" useita kilometrejä lounaaseen Savon saaresta, jolloin 197 miehistönjäsentä sai surmansa. Surmansa saaneiden joukossa oli viirikön komentaja Shimizu Toshio sekä aluksen päällikkö Ogura Masami. Alukselta pelastuneista 48 pääsi Guadalcanalille, jossa 19 joutui amerikkalaisten joukkojen vangeiksi. Clontarfin taistelu
Varhaisimmat historialliset lähteet eivät kerro tarkemmin joukkojen liikkeistä taistelun aikana ja sen kuvaukset nykyisin perustuvat epäluotettavampiin myöhempiin lähteisiin. Ainut taistelua laajemmin kuvaava lähde on teos "Cocad Gáedel re Gallaib", mutta sekin mainitsee vain vähän yksityiskohtia. "Cocadin" puolueellisen tarinan mukaan viikingit käyttivät nuolia, jotka oli myrkytetty lohikäärmeiden ja rupikonnien verellä. Todellisuudessa molemmat osapuolet lienevät käyttäneet käytännössä samanlaista aseistusta ja varustusta. Keskiaikaisten lähteidern mukaan taistelu kesti useita tunteja ja Brianin joukot pääsivät lopulta voitolle. Viikingit työnnettiin kohti merta, jonne monet ilmeisesti hukkuivat. Taginaen taistelu
Taginaen taistelu (myös Busta Gallorumin taistelu) käytiin kesällä 552 Keski-Italiassa. Taistelussa itäroomalainen sotapäällikkö Narses kukisti ostrogoottien kuningas Totilan johtaman armeijan. Taistelu oli ratkaiseva, sillä se mursi ostrogoottien vallan Italiassa ja tasoitti roomalaisten tietä koko niemimaan valloitukselle. Ainoa lähde taistelusta on aikalaishistorioitsija Prokopios. Guadalcanalin taistelu
Tulagille ja sen lähisaarille Gavutulle ja Tananbogolle hyökkäsi 3 000 merijalkaväen sotilasta. Saarilla olleet 886 keisarillisen Japanin laivaston miestä yrittivät estää maihinnousun, mutta maihinnousseet saivat kiivaiden taisteluiden päätteeksi vallattua saaret. Tulagi oli vallattu 8. elokuuta ja muut seuraavana päivänä. Puolustajat olivat taistelleet lähes viimeiseen mieheen ja merijalkaväki oli menettänyt 122 miestä kaatuneina.
Guadalcanalille nousseet eivät kohdanneet vastaavaa vastarintaa noustessaan maihin. Vandegriftin johtamat 11 000 merijalkaväen sotilasta nousi maihin 7. elokuuta kello 9:10 Koli Pointin ja Lunga Pointin välisellä alueella. Maihinnousseet joukot kohasivat vastarintaa edetessään Lunga Pointiin, mutta lentokenttä oli vallattu seuraavana päivänä kello 16:00 mennessä. Kapteeni Kanae Monzenin johtamat Japanin rakennusjoukot ja taistelujoukot joutuivat paniikkiin sotalaivojen tykkitulessa ja ilmapommituksissa, jolloin ne olivat vetäytyneet lentokentältä lähes viiden kilometrin päähän Matanikujoelle ja Point Cruzin alueelle hyläten varusteet, varastot ja ajoneuvot. Lentokentällä sai tulituen aikana surmansa 13 japanilaista. Vietnamin sota
Vietnamin sota (myös "toinen Indokiinan sota", , , ”vastarintasota Yhdysvaltoja vastaan”) oli Vietnamissa vuosina 1954–1975 käyty sota, joka käytiin Pohjois- ja Etelä-Vietnamin valtioiden sekä kummankin osapuolen kansainvälisten liittolaisten välillä. Taginaen taistelu
Narses lähti Konstantinopolista keväällä 551 liittyäkseen sotapäällikkö Johannekseen Salonassa. Narseksen armeijaan kuului noin 20 000–25 000 miestä, mukaan lukien suuri määrä ulkomaalaisia liittolaisjoukkoja; 6 000 langobardia, jotka kuningas Audoin oli lähettänyt auttamaan roomalaisia, 4 000 herulia komentajinaan Philemuth ja Aruth, 400 gepidiä ja joukko hunneja. Lisäksi armeijaan kuului Narseksen värväämiä sotilaita Traakiasta ja Illyricumista sekä roomalaisten puolelle loikanneita persialaisia ratsumiehiä, joita komensi Persian kuninkaan Kavadh I:n pojanpoika Kavadh, joka oli lapsena sekaantunut kuningas Khosrauta vastaan kohdistettuun salaliittoon ja joutunut myöhemmin pakenemaan Justinianuksen luo. Kuuden päivän sota
Konflikti alkoi, kun Egypti saartoi Israelin laivaliikenteen Tiraninsalmen kansainvälisellä vesireitillä, poisti UNEF-rauhanturvaajat Siinain niemimaalta ja alkoi siirtää omia joukkojaan niiden tilalle. Tämän johdosta Israel teki ennalta ehkäiseväksi julistamansa iskun, jolla se onnistui tekemään Egyptin ilmavoimat toimintakyvyttömäksi muutamassa tunnissa. Jordania puolestaan hyökkäsi Israelin kaupunkeihin Länsi-Jerusalemiin ja Netanyaan. Sodan lopussa Israelin hallintaan jäivät Gaza, Siinain niemimaa, Länsiranta ja Golanin kukkulat. Sodan tulos vaikuttaa merkittävällä tavalla alueen geopolitiikkaan yhä nykyäänkin. Tampereen taistelu
Ensimmäisen suuren valloitusyrityksensä valkoiset tekivät kiirastorstaina 28. maaliskuuta. Silloin aamulla klo 7 tykistö alkoi moukaroida Kalevankangasta ja hyökkäys alkoi tuntia myöhemmin. Punaisten asemat olivat kuitenkin paljon lähempänä kuin valkoiset olivat arvioineet, joten tykistötuli ei ollut tehonnut toivotulla tavalla. Lisäksi punaisten tulenavaus tuli valkoisille yllätyksenä. Valkoiset hyökkäsivät kaupungin itä- ja eteläpuolella koko matkalla Hatanpäältä Näsijärven rannalle, mutta päätaistelu käytiin Kalevankankaalla. Keskeistä roolia taistelussa näyttelivät vastikään valkoisten apujoukoiksi tuodut asevelvollisosastot. Valkoiset juuttuivat Kalevankankaan hautausmaalle ja kärsivät suuria tappioita. Taistelussa useat valkoiset joukko-osastot, muun muassa ruotsalainen prikaati, kärsivät suuria tappioita ja menettivät taistelukykynsä. Yksi kaatuneista ruotsalaisista oli Olof Palme, tulevan pääministerin ja kaimansa setä. Taistelut keskittyivät hautausmaalle ja Hippoksen raviradalle, jossa taisteli Tampereen punakaartin vartiopataljoona Heikki Koskisen johdolla. Valkoiset lähestyivät myös Kaupin keuhkotautiparantolan mäkeä pohjoisessa. Sillä suunnalla taisteli Kalle Lindenin komentama I pataljoona Tampereen punakaartista, Linden myös kaatui samassa taistelussa. Kalevankankaalla taistelivat esimerkiksi Gunnar Keltamäen komentama rautatieläispataljoona, ja Kalevankankaalta kaupunkiin päin Anton Aaltosen komppania Tampereen punakaartista. Wuhanin taistelu
Wuhanin taistelu oli suuri taistelu Kiinan ja Japanin välisessä sodassa. Taisteluun osallistui Kiinan puolella yli miljoona vallankumousarmeijan sotilasta Tšiang Kai-šekin johdossa sekä Neuvostoliiton ilmavoimien vapaaehtoisia lentäjiä. He puolustivat kaupunkia Yasuji Okamuran johtamien japanilaisten joukkoja vastaan. Taistelu käytiin Jangtse-joen pohjoisilla ja eteläisillä rannoilla, leviten laajoille alueille Anhuin, He'nanin, Jiangxin ja Hubein provinsseihin. Se kesti yhteensä neljä ja puoli kuukautta ja oli pisin, suurin ja yksi merkittävimmistä taisteluista koko sodassa. Tacnan taistelu
Tacnan taistelu käytiin 26. toukokuuta 1880 Tacnassa Perussa Tyynenmeren sodan aikana Manuel Baquedano Gonzalezin kometaman Chilen ja keskenään liittoutuneiden Narcisco Camperon komentamien Bolivian ja Perun joukkojen välillä. Verisen taistelun voitti Chile, joka valtasi Tacnan kaupungin. Itse sota jatkui kuitenkin vielä useita vuosia. Tarawan taistelu
Hyökkäys alkoi marraskuun 20. päivän aamuna 1943 rynnäköllä Betio Islandin pohjoiselle rannikolle. Sotilaat laskeutuivat maihinnousuvaunuihin, jotka lähtivät viemään heitä koralliriutan poikki. Laivasto avasi viime hetkillä sulkutulen, joka ei kuitenkaan heikentänyt japanilaisten puolustusta. Kranaatteja alkoi sadella maihinnousijoiden niskaan pakottaen laivat vetäytymään ja jättämään merijalkaväen yksin. Kun maihinnousijat saapuivat rantaan, he huomasivat laivaston sulkutulen vaurioittaneen japanilaisten puolustusta vain vähän. Kranaatit ja konekiväärituli niittivät yhdysvaltalaisia rantaan.
Yhdysvaltain merijalkaväen 1. pataljoona menetti 10 % miehistään ennen kuin se pääsi edes rantaan. Sitä seuranneet pataljoonat menettivät noin 20 % miehistään vedessä. Kun eloonjääneet pääsivät rantaan, aloittivat japanilaiset tulen bunkkereistaan. Merijalkaväki joutui tuhoamaan bunkkerit kranaatein ja räjähtein yksi kerrallaan. Kun maihinnousuvaunut oli lähetetty, seuraavat hyökkäysaallot tulivat veneillä, jotka juuttuivat koralliriuttoihin. Miesten oli siis kahlattava rantaan. Keskipäivään mennessä merijalkaväki oli vielä jumissa rantakaistaleella, joka oli vain kuusi metriä leveä. Jotkut maihinnousuvaunujen kuljettajat ohjasivat vaununsa takaisin pelastaakseen koralliriutalla kahlaavia sotilaita. Lisäjoukkoja saapui hitaasti rantaan ja iltaan mennessä 5 000 yhdysvaltalaista oli rantautunut Tarawalle. Yhdysvaltalaiset ylittivät rantavallin yöllä ja tuhosivat japanilaisten tykkiasemia ja bunkkereita. Maihinnousu oli vaatinut jo tuolloin 1 500 yhdysvaltalaista uhria ja se onkin suhteellisesti yksi verisimpiä yhteenottoja, joita yhdysvaltalaiset ovat käyneet. Yön suojassa he toivat omaa tykistöään rantaan. Tampereen taistelu
Maaliskuun 26. päivän aikana kaikki valkoisten hyökkäysyritykset Tamperetta vastaan torjuttiin. Hjalmarson menetti yli 50 miestä yrittäessään tuloksetta vallata punaisilta venäläisten linnoittamia asemia Epilässä. Valkoiset valtasivat tilapäisesti Lielahden, mutta joutuivat perääntymään sieltä vielä samana päivänä. Wilkmanin joukot onnistuivat etenemään Hatanpäästä aina Lokomon ja Hyppösen tehtaille saakka, mutta joutuivat myös perääntymään Kalevankankaalta tulleen tulituksen vuoksi. Myös seuraavana päivänä yritykset edetä Tampereelle etelästä lyötiin takaisin. Maaliskuun 26. ja 27. päivän välisenä yönä lännestä tullut pieni valkoisten osasto onnistui saamaan jalansijan Onkiniemellä, mistä heidät kuitenkin aamulla häädettiin paikallisen naiskaartin voimin. Tämä vähäinen kahakka sai paljon huomiota punaisten sotapropagandassa. Tässä tilanteessa Mannerheim joutui vastoin alkuperäistä suunnitelmaansa täydentämään kaupungin valtaukseen osallistuvia suojeluskuntalaisjoukkoja asevelvollisilla. Myös ruotsalaisista vapaaehtoisista koottu niin sanottu ruotsalainen prikaati liittyi 28. maaliskuuta mukaan. Điện Biên
Điện Biên tunnetaan erityisesti Điện Biên Phủn taistelusta, joka käytiin Điện Biên Phủn kaupungin lähellä 56 päivän ajan alkaen 13. maaliskuuta 1954 Ranskan ja Pohjois-Vietnamin välillä. Taistelu- ja leiripaikoista, bunkkereista ja hautausmaasta on tullut matkailunähtävyyksiä. Samurai
1500-luku merkitsi samuraisodankäynnissä muutosta. Samurait nousivat jälleen ratsaille ja ottivat pääaseekseen peitsen ("yari"). Heidän taktiikakseen tuli nyt rynnäköinti ritarien tapaan suljetuin rivein. Portugalilaisten noustua maihin Tanegashimassa 1542, tuliaseet yleistyivät ja arkebuusista muodostui tärkeä ashigarun ase. 1500-luku oli jälleen sisällissotien aikaa, ja Takedan sekä Uesugin klaanin väliset sodat merkitsivät uuden sodankäyntidoktriinin hioutumista. Tuliaseet löivät itsensä lopullisesti läpi Nagashinon taistelussa 1575, jolloin Nobunaga Oda ashigaru-armeija kirjaimellisesti ampui Shingen Takedan klassisen samuraiarmeijan kappaleiksi. Yhdeksänvuotinen sota (Irlanti)
Yhdeksänvuotinen sota (myös Tyronen kapina) on nimitys vuosina 1594–1603 Irlannissa käydylle sodalle Tyronen jaarli Hugh O’Neillin ja Tyrconnellin jaarli Hugh Roe O’Donnellin johtamien kapinallisten sekä Irlannin hallitsemiseen tähdänneen Englannin armeijan välillä. Pääosa sodasta käytiin O’Neillin hallitseman Ulsterin alueella. O’Neillin kapinalliset olivat pitkään menestyksellisiä ja hän löi useita maihinnousseita englantilaisia armeijoita sekä pakotti kahdesti englantilaiset itselleen edulliseen aselepoon. Lopulta sota kuitenkin päättyi Englannin voittoon, minkä jälkeen vanhojen päällikkösukujen valta Irlannissa alkoi murentua. Taginaen taistelu
Totila muutti armeijansa ryhmitystä ja asetti nyt koko ratsuväkensä yhteen suureen linjaan ja jalkaväen näiden taakse, jotta ratsuväki pystyisi tarvittaessa vetäytymään jalkaväen suojiin. Prokopioksen selostuksesta käy ilmi, että suurin osa goottien armeijasta koostui ratsuväestä ja että heidän jalkaväkeään pidettiin merkityksettömänä ja epäluotettavana. Narses tajusi, että gootit olivat käynnistämässä massiivisen hyökkäyksen Rooman armeijan keskustaa vastaan. Hän käski molempien siipien jousimiesten siirtyä sivustoille ja ryhmittyä niin, että Rooman armeija oli puolikuun muotoinen. Jousimiehet asettuivat myös korkeammalle maastoon goottien ratsumiesten ulottumattomiin valmiina ampumaan vihollisen sivustoihin, kun nämä hyökkäisivät. Espanjan sisällissota
Heinäkuussa tasavaltalaiset aloittivat suuren vastahyökkäyksen, jonka tarkoituksena oli saada takaisin kansallismielisten maan itäosassa valtaamat alueet ja yhdistää jälleen tasavallan joukot toisiinsa. Hyökkäys tunnetaan nimellä Ebron taistelu ja se oli koko sisällissodan suurin ja pisin yhtäjaksoinen taistelu. Tasavaltalaiset saavuttivat aluksi menestystä, mutta marraskuun lopussa he joutuivat vetäytymään takaisin valtaamiltaan alueiltaan ja neljä kuukautta kestänyt Ebron taistelu tuli päätökseensä 26. marraskuuta. Ratkaiseva isku tasavaltalaisten taistelumoraalille oli syyskuun viimeisinä päivinä allekirjoitettu Münchenin sopimus, jossa natsi-Saksa, Britannia, Ranska ja Italia sopivat Tšekkoslovakian sudeettialueiden luovuttamisesta Saksalle. Tämä länsivaltojen myöntyminen osoitti tasavaltalaisille, ettei Länsi-Eurooppaan ollut syntymässä mitään fasismin vastaista liittoutumaa ja he tulisivat jäämään sodassa pelkästään Neuvostoliiton avun varaan Francon, natsi-Saksan ja Italian joukkoja vastaan. Toisen tasavallan pääministeri Juan Negrín oli jo runsasta viikkoa aikaisemmin määrännyt kaikki Kansainvälisten prikaatien joukot vetäytymään. Hänen tarkoituksensa oli näin saada aikaan kansainvälistä painostusta Saksaa ja Italiaa kohtaan, jotta ne olisivat vetäneet omat sotavoimansa pois Espanjasta, mutta suunnitelma ei kuitenkaan onnistunut. Tapaen taistelu (101)
Tapaen taistelu käytiin keisari Trajanuksen johtaman Rooman armeijan ja daakialaisten joukkojen välillä syyskuussa 101 Daakian Tapaessa (nykyinen Romania). Taistelu päättyi roomalaisten voittoon, mutta tappiot olivat suuret molemmilla puolilla ja sodankäyntikausi oli lopuillaan, joten Trajanus ei pystynyt hyödyntämään menestystään aivan kuin edellisen Tapaen taistelun jälkeen vuonna 88. Roomalaiset lähtivät Daakiasta mutta palasivat seuraavana vuonna, jolloin daakialaiset kukistettiin. Tiibetin kansannousu 1959
Tällä välin Lhasassa mielenosoittajat olivat alkaneet linnoittaa kaupunkia perustamalla esimerkiksi konekivääripesäkkeitä, jotka oli tähdätty kiinalaisten asemia vastaan. 20. maaliskuuta kiinalaiset yrittivät jälleen hajottaa väkijoukkoja varoituslaukauksilla. Kun tämä ei toiminut, kiinalaiset jalkauttivat sotilaansa kaupunkiin samana yönä. Taistelut alkoivat aamunkoitossa ja jatkuivat kolmen päivän ajan kiinalaisten saadessa lopulta yliotteen. 23. maaliskuuta tiibetiläiset olivat vetäytyneet Jokhangin temppelille, jonka he olivat linnoittaneet. Kiinalaiset hyökkäsivät temppeliin ja veristä taistelua kesti kolmen tunnin ajan. Kiinalaiset pääsivät voitolle täälläkin heidän panssarivaununsa ajettua temppelin portin läpi. Myöhemmin samana päivänä kiinalaiset nostivat lippunsa Potalan ylle ja taistelut olivat päättyneet. Tarkkoja lukuja ei tiedetä, mutta joka tapauksessa tuhannet tiibetiläiset saivat surmansa. Erään Kiinan armeijan tiedusteluraportin mukaan 87 000 tiibetiläistä kiinalaisten vastustajaa eliminoitiin maalis–lokakuun välisenä aikana. Tampereen taistelu
Tampereen taistelu käytiin 16. maaliskuuta – 6. huhtikuuta 1918, kun valkoiset valloittivat Tampereen Suomen sisällissodassa. Valkoisia johti C. G. E. Mannerheim. Taisteluun osallistuneiden joukkojen määrillä mitattuna Tampereen taistelu oli Pohjoismaiden siihen astisen sotahistorian suurin. Tyynenmeren sota
Tyynenmeren sota () eli salpietarisota käytiin vuosina 1879–1884 Chilen sekä Bolivian ja Perun muodostaman liittokunnan välillä. Sodan tuloksena Chile sai haltuunsa mineraaleista rikkaat alueet, Perun Tarapacán ja Bolivian rannikon (nykyisin II Región de Antofagasta), mikä jätti Bolivian sisämaavaltioksi. Filippiinien historia
Toiseen maailmansotaan kuulunut Tyynenmeren sota alkoi 8. joulukuuta 1941 kun Japani hyökkäsi Pearl Harboriin Yhdysvaltain laivastotukikohtaan. Vain kymmenen tuntia tämän jälkeen Japani hyökkäsi Filippiineille ja miehitti saariston. Filippiinien ja Yhdysvaltain joukot puolustivat maata taistellen, mutta myös Yhdysvaltain joukot joutuivat antautumaan tai pakenemaan maasta. Quezon ja Osmeña pakenivat maasta yhdysvaltalaisten mukana ja he perustivat Yhdysvalloissa toimineen Filippiinien pakolaishallituksen. Moro-kapina
Moro-kapina oli Filippiinien muslimivähemmistön kapina yhdysvaltalaisia miehittäjiä vastaan. Sitä pidetään usein jatkona Filippiinien ja Yhdysvaltain sodalle, jonka seurauksena Filippiinit joutuivat Yhdysvaltain haltuun. Kapinan katsotaan kestäneen Filippiinien ja Yhdysvaltain sodan lopusta vuoteen 1913, jolloin käytiin Bud Bagsakin taistelu. Sota Irlannissa 1689–1691
Vilhelmiläissota () tai Jakobiittisota ("Jacobite war") oli Irlannin alueella vuosina 1689–1691 käyty sota, joka oli jatkoa Englannin vuoden 1688 mainiolle vallankumoukselle. Englannissa vallankumouksella syrjäytetty katolinen kuningas Jaakko II pyrki puolustamaan kruunuaan Irlannista käsin ja sai tuekseen Irlannin katolisen väestön, joka toivoi kuninkaan kumoavan katolisia sortaneet lait. Vallankumouksen johtoon asettunut Vilhelm III Oranialainen toi armeijansa Irlantiin ja voitti kuningas Jaakon vuonna 1690 Boynen taistelussa. Jaakon paettua irlantilaiset jakobiitit jatkoivat taistelua vielä yli vuoden ajan, mutta lopulta hekin hävisivät. Irlannissa käyty sota oli osa yleiseurooppalaista yhdeksänvuotista sotaa, ja siihen osallistui palkkasoturijoukkoja ja muita sotajoukkoja eri Euroopan maista. Irlannin sodan lopputulos sinetöi protestanttisen vähemmistön hallitsevan aseman Irlannissa koko seuraavan vuosisadan ajaksi. Talasin taistelu
Tang-dynastia oli hiljalleen laajentunut länteen Silkkitien myötäisesti 600-luvusta lähtien. Kiinalaisten vaikutusvalta uloittui Ferganan laaksoon saakka 700-luvulle tultaessa. Umaijadien kalifaatti laajeni samoihin aikoihin voimakkaasti itään saavuttaen myöskin Ferganan laakson. Kiinalaiset ja umajidit ottivat yhteen kahdesti vuosina 715 ja 717. Abbasidit kaappasivat vallan kalifaatissa vuonna 750 ja ryhtyivät vahvistamaan asemiaan valtakunnan jokaisessa kolkassa. Tämä johti rajakiistoihin myös Ferganan laaksossa. Lopulta paikallisten hallitsijoiden valtataistelu sai kiinalaiset ja arabit ajatumaan konfliktiin. Japanin hyökkäys Taiwaniin 1895
Japanin hyökkäys Taiwaniin oli vuonna 1895 ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan jälkeen Japanin suorittama sotilasoperaatio, jossa Japani teki maihinnousun ja kukisti Formosan tasavallan (nyk. Taiwanin). Taistelu alkoi 29. toukokuuta 1895 ja päättyi 21. lokakuuta 1895, jolloin japanilaiset valtasivat saaren itselleen. Taistelun seurauksena Formosan tasavalta lakkasi olemasta ja Taiwan siirtyi Japanin hallintaan. Sodan jälkeen Taiwan oli 50 vuotta Japanin miehittämänä. Kuningatar Annan sota
Kuningatar Annan sota (1702–1713) oli toinen neljästä ranskalaisten ja intiaanien sodista, jotka sodittiin Ranskan ja Englannin (myöhemmin Iso-Britannia) välillä Pohjois-Amerikassa maanosan herruudesta. Se oli osa Espanjan perimyssotaa, joka sodittiin pääosin Euroopassa. Kahden päätaistelijan lisäksi sotaan liittyi useita intiaaniheimoja ja Espanja, joka oli Ranskan puolella. Sota tunnettiin kuningatar Annan sotana brittiläisissä siirtomassa. Muita nimiä sodalle olivat Kolmas intiaanisota ja Ranskassa Toinen mannertenvälinen sota. Tarhe
Ranskalaismieliset heimot, wyandotit heidän joukossaan, pyrkivät valtaamaan linnakkeet takaisin briteiltä. Vuonna 1763 alkanut Pontiacin kapina oli briteille tuhoisa tapahtuma, kun tuhannet intiaanit piirittivät linnakkeet ja tunkeutuivat niihin puolustuksesta huolimatta. Vaikka kapinalliset epäonnistuivat pyrkimyksissään vallata kaikki linnakkeet aiheuttivat he yli tuhannen miehen vajauksen englantilaisille. Tarhe osallistui wyandotien mukana taisteluihin, joissa hänestä on käytetty nimeä Takee. Taginaen taistelu
Kumpikaan puoli ei kuitenkaan aloittanut taistelua. Totila yritti ilmeisesti viivyttää taistelua, sillä 2 000 goottien ratsumiestä ei ollut vielä saapunut taistelupaikalle. Prokopioksen mukaan Totila pukeutui kullalla koristeltuun haarniskaansa ja ratsasti armeijoiden väliin esittelemään ratsumiestaitojaan. Totila yritti myös aloittaa neuvottelut roomalaisten kanssa, mutta Narses torjui ehdotuksen. Prokopios kertoo myös, kuinka eräs goottien puolelle loikannut roomalainen sotilas nimeltään Coccas haastoi kenet tahansa roomalaisen kaksintaisteluun. Haasteen otti vastaan Narseksen henkivartiokaartissa palvellut armenialainen Anzalas. Molemmat miehet nousivat ratsaille ja hyökkäsivät toisiaan kohti. Coccas tähtäsi keihäänsä kohti vastustajaansa, mutta viime hetkellä Anzalas väisti ja iski keihäänsä Coccakseen, joka putosi kuolleena maahan. Tapahtuma kirvoitti roomalaisten armeijasta raikuvat hurraahuudot. Meksikon–Yhdysvaltain sota
Nykyisen Texasin eli silloisen Tejasin alueelle oli alkanut saapua yhdysvaltalaisia siirtolaisia 1800-luvun alussa. Meksiko yritti lopulta saattaa raja-alueensa tiiviimmin oman valtansa alle kannustamalla meksikolaisia siirtolaisia asettumaan alueelle ja kieltämällä yhdysvaltalaisten siirtolaisten saapumisen vuonna 1830. Yhdysvaltalaiset siirtolaiset pitivät Meksikon kasvavaa vaikutusvaltaa uhkana ja kun Antonio López de Santa Anna kaatoi Gómez Faríasin Texasin siirtolaiset julistautuivat muutamien meksikolaisten liberaalien tukemana riippumattomaksi Texasin tasavallaksi vuonna 1835. Santa Anna yritti kukistaa tasavallan Texasin vallankumouksen aikana, mutta hän jäi vangiksi San Jacinton taistelussa. Santa Anna vapautettiin vuonna 1837 hänen luvattuaan olla hyökkäämättä uudestaan ja vaikka hän myöhemmin julisti lupauksensa pätemättömäksi, uutta sotaretkeä ei järjestetty ja Texasin tasavallan itsenäisyys säilyi. Taginaen taistelu
Ainoa reitti Rooman armeijan selustaan oli polku, joka kulki roomalaisten vasemmalla puolella olevan pienen kukkulan ympäri. Narses lähetti yön aikana 50 miestä ottamaan haltuunsa reitin. Gootit yrittivät seuraavana aamuna useaan otteeseen vallata polun lähettämällä ratsuväkijoukkoja roomalaisten kimppuun, mutta kapea reitti ja vaikeakulkuinen maasto auttoivat roomalaisia torjumaan hyökkäykset. Taistelussa kunnostautui eräs Paulus, jonka Narses palkitsi ottamalla hänet henkivartiokaartiinsa. Imphalin taistelu
Japani iski Tyynenmeren sodan syttyessä Yhdysvaltoja vastaan Pearl Harborissa 7. joulukuuta 1941 ja 24 tuntia myöhemmin japanilaiset nousivat maihin Thaimaassa, joka antautui ehdoitta. Thaimaasta Japanin armeija eteni edelleen brittien hallitsemaan Burmaan 9. joulukuuta 1941. Mandalay vallattiin toukokuussa 1942 ja brittijoukot työnnettiin ulos Burmasta. Japanilaisten eteneminen alkoi lopulta hidastua brittijoukkojen viivytystaisteluihin ja monsuunisateisiin. Tämä teki mahdolliseksi puolustusasemien ottamisen Burman ja Intia rajalla, jossa viidakot ja vuoret ohjasivat hyökkääjän helposti puolustettaville käytäville. Sen lisäksi japanilaisten huoltoreitit pidentyivät ja kulkivat vaikeassa maastossa. Brittien puolustuksen murtaminen olisi vaatinut huomattavia resursseja, joita Japani tarvitsi samalla toisaalla. Niinpä hyökkäystä brittien asemiin Imphalissa Intian Manipurissa ei heti toteutettu, vaan paine rintaman tällä suunnalla hellitti. Britit käyttivät tilannetta hyödykseen vahvistaen joukkojaan ja tehden hyökkäyksiä japanilaisten hallitsemalle alueelle. Etenkin chinditit tulivat tunnetuiksi hyökkäyksistään japanilaisia vastaan. Hyökkäykset ja pelkästään Burman puolustaminenkin alkoivat käydä japanilaisten voimille. Lopulta sodanjohto päätti, että Imphalia vastaan oli pakko hyökätä puolustuksen viedessä lopulta vähintään yhtä paljon miehiä kuin hyökkäyksenkin. Magna Graecia
Lopullinen isku Suur-Kreikan kukoistukselle tuli toisen puunilaissodan myötä. Siinä vapautta tavoitelleet kreikkalaiskaupungit liittoutuivat Karthagon ja Hannibalin kanssa viimeistään Cannaen taistelun 216 eaa. jälkeen. Monissa kaupungeissa oli kuitenkin roomalaisia varuskuntia. Muun muassa Taraksessa kaupunki itse petettiin karthagolaisille, mutta sen linnoitus jäi roomalaisille. Nämä pitivät sen aina vuoteen 209 eaa. saakka, jolloin Fabius sai vallattua kaupungin takaisin. Tämän jälkeen kaikki asukkaat joko surmattiin tai myytiin orjiksi. Myös Lokroissa ja Krotonissa karthagolaiset valtasivat kaupungit ensin, ja sitten roomalaiset valtasivat ne takaisin. Metapontionista kaikki asukkaat pakenivat Hannibalin tappion jälkeen. Terinan tuhosivat karthagolaiset. Rhegion oli ainoa, joka pysyi uskollisena Roomalle, ja säästyi sodalta pääosin, vaikka karthagolaiset yrittivätkin sen valtausta. Taginaen taistelu
Keskipäivän aikaan Totilan odottamat 2 000 ratsumiestä saapuivat, ja hän käski armeijansa vetäytyä syömään leiriinsä, missä hän vaihtoi ylleen tavallisen sotilaan varusteet. Prokopioksen mukaan Totila toivoi goottien vetäytymisen saavan roomalaisten valppauden herpaantumaan ja antamaan näin mahdollisuuden yllätyshyökkäykseen. Narses käski kuitenkin miestensä pysyä asemissaan ja syödä lounaansa myös paikallaan. Vähän ajan kuluttua gootit palasivat vahvistuksineen ja huomasivat roomalaisten odottavan heitä. Taiping-kapina
Taiping-kapina (1850–1864) oli yksi lukuisista Kiinan Qing-dynastiaa eli mantšudynastiaa vastaan puhjenneista kapinoista. Taiping-kapinan tekee merkittäväksi sen laajuus ja sitkeys: kapina kesti noin 14 vuotta, koski huomattavan suurta aluetta eteläistä ja keskistä Kiinaa, ja kapinan seurauksena kuoli yli 20–30 miljoonaa ihmistä. Taiping-kapina onkin yksi ihmiskunnan verisimmistä yhteenotoista ja samalla maailmanhistorian eniten kuolonuhreja vaatinut sisällissota. Kiinan historia
An Lushanin kapina oli Tang-dynastian valtakauden käännekohta. Dynastia ei kukistunut, mutta se heikkeni niin merkittävästi ettei se enää palannut entiseen loistoonsa, vaikka se pysyikin vallassa vielä noin 150 vuotta. Lännessä kiinalaisia uhkasivat tiibetiläiset ja luoteessa uiguurit. Etenkin uiguurit hyötyivät kiinalaisten heikkoudesta, sillä nämä pystyivät perimään suuria tullimaksuja alueensa läpi kulkemisesta. Tang-dynastian valtakunnan pohjoisosat olivat ennen kapinaa olleet maan veronkannon kannalta keskeisintä aluetta, mutta kapinan seurauksena miljoonat talonpojat olivat paenneet kotiseudultaan tai kuolleet. Hallinto tuli yhä enemmän riippuvaiseksi Etelä-Kiinasta saatavista tuloista. Vajetta paikkaillakseen valtio sääti uuden maaveron ja omaisuusveron ja otti hallintaansa suolamonopolin. Candian piiritys
Candian piiritys (joskus myös Iraklionin piiritys) oli Osmanien valtakunnan ja Venetsian tasavallan välinen taistelu Kreetalla sijaitsevan Candian kaupungin (nyk. Iraklion) omistuksesta. Piiritys alkoi 1. toukokuuta 1648 ja päättyi osmanien voittoon 27. syyskuuta 1669. Se kesti 21 vuotta ja on yksi historian pisimmistä piirityksistä. Kitaanit
Kiinalaisten historioitsijoiden mukaan kitaanit muodostuivat historiallisista xianbeista. 500-luvulle mennessä he asuttivat alueita Liaojoen varrella nykyisen Sisä-Mongolian kaakkoisosissa. He jakautuivat kahdeksaan klaaniin, jotka valitsivat keskenään yhden päällikön johtoonsa kolmen vuoden kausiksi. Dahe-suvun päälliköt alistuivat turkkilaiselle Tang-dynastialle vuonna 628. Dahe-suvun syöksi vallasta Yaolian-klaani vuonna 745 ja he julistautuivat "qaghaneiksi" eli kaaneiksi. He olivat vuonna 755 liittoutuneet hebeiläisten kiinalaisten sotalordien ja Uiguurivaltakunnan kanssa. Uiguurivaltakunnan kukistuessa monet uiguurit pakenivat kitaanien puolelle ja he muodostivat sittemmin oman Xiao-nimisen klaaninsa kitaanien joukossa. Kitaanit alkoivat levittää valtaansa Hendejin-kaanin valtakaudella 901–907. Hendejin-kaania seurasi vallassa vuonna 907 Abaoji-kaani. Kolmen vuoden valtakautensa jälkeen hän ei suostunutkaan päällikön uudelleenvalintaan vaan julistautui "huangdiksi" eli keisariksi kaani-nimen jäädessä sittemmin pois käytöstä. Hän perusti uuden pääkaupungin Shangjingin vuonna 918. Hänen seuraajansa Deguang vaihtoi dynastian nimeksi Liao. Kitaanin kielellä valtakunta tunnettiin tosin edelleen termillä "Daur Gurun". Tacnan taistelu
Etelä-Amerikan maiden itsenäistyttyä niiden välillä käytiin muutama pidempään kestänyt sota, joista Chilen Perua ja Boliviaa vastaan käymä Tyynenmeren sota oli pisin ja verisin. Sota alkoi konfliktina tuolloin Bolivialle kuuluneen Antofagastan maakunnan nitraattiesiintymistä. Nitraatit olivat elintärkeitä Chilen taloudelle, joka oli riippuvainen siitä saaduista tuotoista Eurooppalaisten tuotteiden ostamiseksi. Bolivian uhatessa ottaa haltuunsa chileläisen nitraattiyhtiön Antofagastassa Chile otti Antofagastan sataman haltuunsa pienen 2 500 miehen sotilasosaston turvin. Peru ja Bolivia olivat vuonna 1873 solmineet keskenään salaisen liiton Chileä vastaan, jonka Chilen toteuttama hyökkäys aktivoi. Chile julisti näin sodan molemmille maille 5. huhtikuuta 1879. Chilen laivaston voitot merellä mahdollistivat Erasmo Escalan johtamien joukkojen rantautua Tarapacássa Etelä-Perussa marraskuussa samana vuonna. Tarapacá miehitettiin perulaisista ja bolivialaisista saadun voiton jälkeen. Perun ja Bolivian presidentit vaihtuivat ja armeijan komentajaksi nousi bolivialainen kenraali Narcisco Campero. Mantineian taistelu (362 eaa.)
Mantineian taistelu oli suurin Kreikassa koskaan käyty hopliittitaistelu. Miltei kaikki kaupungit ottivat osaa siihen jollain tavalla. Boiotian kanssa sotivista tärkeimmät olivat Tegea, Megalopolis ja Argos. Heitä vastassa olivat Sparta, Ateena, Elis ja monta muuta kaupunkia. Kummallakin puolella taisteli noin 20 000–30 000 sotilasta. Fallen Timbersin taistelu
Fallen Timbersin taistelu (myös "kaatuneiden puiden taistelu") oli Yhdysvaltain armeijan ja Suurten järvien alueen intiaanien välinen yhteenotto, joka käytiin Eriejärven länsirannalla 20. elokuuta 1794. Vain tunnin kestäneen yhteenoton aikana kenraalimajuri Anthony Waynen johtamat joukot onnistuivat ajamaan intiaanit pakoon. Taistelu oli merkittävä voitto Yhdysvalloille, sillä se lopetti alueen sodat vuosina 1812 - 1814 käytyyn Yhdysvaltain - Iso-Britannian sotaan asti. Kuningas Philipin sota
Sota alkoi 20. kesäkuuta 1675, kun joukko siirtolaisia ryösti ja poltti kaksi wampanoagien asumusta. Molemminpuolinen vandalismi jatkui kaksi seuraavaa päivää, mutta intiaanit välttivät verenvuodatusta. Kesäkuun loppuun mennessä sota muuttui raaemmaksi ja levisi läpi Connecticutin, Massachusettsin ja Rhode Islandin ja laajeni New Hampshireen ja Mainen rannikkoalueelle. Texasin vallankumous
Tieto julistuksesta ei kuitenkaan kantautunut Alamoon, josta varuskunnan komentajana toimiva William B. Travis oli piirityksen aikana lähettänyt turhaan useita avunpyyntöjä viestinviejien mukana. Kun Santa Annan joukot hyökkäsivät varhain aamulla 6. maaliskuuta usealta eri suunnalta samanaikaisesti, puolustajat eivät pystyneet pitkäaikaiseen vastarintaan. Alamon taistelu kesti puolitoista tuntia ja se päättyi linnoituksen pihalla ja kappelissa mies-miestä-vastaan käytyihin tappeluihin. Taistelu vaati 189 - 259 puolustajan hengen, heidän joukossaan muun muassa Davy Crockett ja Jim Bowie. Taghaza
Malin heikennyttyä Taghaza siirtyi 1400–1500-luvuilla Songhain valtakunnan hallintaan. 1500-luvulla Marokon Sad-dynastia vaati sitä omakseen. Marokkolaiset miehittivät Taghazan vuonna 1586, jolloin suolan tuotanto siirtyi todennäköisesti Taoudenniin. Jo tätä ennen 1400-luvun lopussa Taghazan suola oli alkanut ehtyä. Kiista suolakaupan verotuksesta johti lopulta marokkolaisten sotaretkeen, jonka seurauksena Songhai kukistui vuonna 1591. Kreikan arkaainen kausi
Arkaaisen kauden sodankäyntiä on yleensä kuvailtu "kamppailuna" ("agon"). Tämän käsityksen mukaan sotia käytiin enemmän statuksen, kuin selviytymisen takia. Maanviljelijät, jotka muodostivat armeijan pääosan, halusivat välttää tappioita ja tämän takia sodankäynti sai rituaalisia piirteitä. Sodankäynnille muodostui kirjoittamattomia sääntöjä, joiden mukaan sotaa ei saanut aloittaa ilman sodanjulistusta, taistelupaikaksi valittiin avoin tasanko, siviilien kimppuun ei hyökätty ja sotavangit luovutettiin takaisin korvausta vastaan. Lähdeaineisto on kuitenkin peräisin 400-luvun loppupuolelta. Sodat eivät myöskään loppuneet yhteen ratkaisevaan taisteluun. Spartalaiset ja Messenialaiset sotivat kahdesti 700-luvulla. Kumpikin sota kesti parikymmentä vuotta. Lelantoksen sota kesti ainakin kaksikymmentä vuotta. 500-luvulla käyty Ensimmäinen pyhä sota kesti lähes kymmenen vuotta. Lyndanisen taistelu
Tanskan kuningas ilmestyi Tallinnanlahdelle alkukesällä vuonna 1219. Hänellä oli mukanaan 2 000–4 000 miestä ja ehkä sata laivaa. Vanhemmissa lähteissä esiintyy myös väitteitä 30 000–40 00 sotilaan ja 1 500 laivan sotavoimista, mutta näitä tietoja täytyy pitää liioiteltuina. Tanskalaisten joukot rantautuivat lahden länsireunan vanhalle luonnonsatamalle ja tuhosivat sitten Toompean mäellä Lyndanise-nimisen tukikohdan tai pakolinnan. Sen paikalle tanskalaiset alkoivat rakentaa varuskuntaa, josta Henrikin kronikka käyttää nimeä "Castro Dannorum" eli tanskalaisten linna, viroksi Taani-linn. Tällä välin virolaiset kokosivat voimiaan ja lopulta he hyökkäsivät Rävälästä ja Harjumaasta kootun 4 000–5 000 miehen sotajoukoin tanskalaisten varustuksia vastaan. Tunnetuksi tulleen legendan mukaan taistelun tiimellyksessä tanskalaiset joukot kadottivat lipun, jota heidän piti taistelukentällä seurata. Tällöin taivaasta laskeutui punainen, valkoristinen lippu, jota seuraamalla tanskalaiset joukot saavuttivat voiton virolaisista. Tarina on kuitenkin Arild Huitsfieldin keksintö vuodelta 1600. Hän oli tosin saanut vaikutteita aiemmista legendoista, mutta ne eivät liittyneet Lyndanisen taisteluun. Marawin taistelu
Taistelun päättyessä 23. lokakuuta taistelut olivat kestäneet 154 päivää. Sen aikana kodeistaan Marawissa tai sen lähistöltä pakeni 360 000 siviiliä. Virallisten lukujen mukaan 920 kapinallista, 165 sotilasta ja 47 siviiliä saivat surmansa taistelujen aikana. Kapinalliset ottivat 1 780 panttivankia, jotka onnistuttiin vapauttamaan. Itsenäiset järjestöt eivät kuitenkaan ole voineet vahvistaa virallisia lukuja. Marawin rakennukset kärsivät mittavia tuhoja taistelujen aikana. Taistelujen päätyttyä noin puolet kaupungista oli tuhoutunut ilmaiskuissa ja tykistötulessa, sekä ankarissa katutaisteluissa. Taistelut olivat kolaus Filippiinien armeijan uskottavuudelle sen epäonnistuessa jatkuvasti saavuttamaan sille asetettuja aikarajoja taistelun lopettamiseksi. Toisaalta osoitti myös pystyvänsä toimimaan hallitusti. Duterten julistaessa poikkeustilan pelkona oli, että Filippiinit luisuisi autoritääriseen hallintoon, kuten tapahtui esimerkiksi poikkeustilan aikana Ferdinand Marcosin kaudella 1970- ja 1980-luvuilla. Armeijan koettiin kuitenkin käyttäneen hätätilan sille tuomia oikeuksia harkitusti. Talasin taistelu
Tang-dynastia natisi samaan aikaan liitoksistaan. Syksyllä Mantšuriassa syttyi kapina, jota seurasi vakavampi An Lushanin kapina vuosina 755–763. Valtakunnan kaikki armeijat kutsuttiin kukistamaan kapinaa, jolloin ote Keski-Aasiasta kirposi. Tang-dynastia ei saavuttanut enää kapinan jälkeen entistä voimaansa. Keski-Aasia jäi arabialaisen kulttuurin vaikutuspiiriin ja seuraavan 250 vuoden aikana alue islamisoitui. Yoshino
Jo ennen ensimmäisen Kiinan ja Japanin sodan alkamista "Yoshino", "Naniwa" ja "Akitsushima" kohtasivat 25. heinäkuuta 1894 Korean rannikolla Kiinan laivaston osaston. Seuranneessa taistelussa upotettiin tykkivene "Kwang Yi" ja kuljetusalus "SS Kowshing" sekä vallattiin tykkivene "Tsao Kiang". Sodanjulistamisen jälkeen "Yoshino" osallistui amiraali Tsuboi Kozon lippulaivana Jalujoen taisteluun 17. syyskuuta 1894. Kozon "lentävän osaston" muut alukset olivat "Takachiho", "Naniwa" ja "Akitsushima". Taistelussa alus osallistui Kiinan laivaston risteilijöiden "Jingyuen" ja "Zhiyuan" upottamiseen sekä vaurioitti pahoin risteilijä "Laiyuania". Alus osallistui myöhemmin Taiwanin maihinnousun tukemiseen sekä Cihoun linnakkeen pommittamiseen. Tianmen
Seudulta on löydetty muinaisia, 7000–8000 vuotta vanhoja ihmisasutuksia sekä esihistoriallisen ajan jade-esineitä, saviastioita, luita ja pronssiesineitä. Kaupungin vanha nimi oli Jingling, ja sieltä oli kotoisin Liu Yan, joka kuului Kolme kuningaskunnan aikaiseen Han-dynastiaan. Toiseen maailmansotaan liittyvä Tianmenin taistelu käytiin 17. elokuuta 1945 – 27. elokuuta 1945. Naulasaaren taistelu
Naulasaaren taistelu syntyi, kun valkoisten piirittämästä Viipurista paenneet tuhannet punaiset yrittivät läpimurtoa Haminaan johtavalla maantiellä tarkoituksenaan jatkaa kohti Kymenlaaksoa. Punakaartin taistelijoiden lisäksi kolonnassa oli mukana runsaasti siviilejä. Heitä vastassa oli kaksi vahvoihin puolustusasemiin linnoittautunutta valkoisten pataljoonaa. Vain muutamia tunteja kestäneestä yhteenotosta muodostui yksi koko sodan verisimmistä yksittäisistä taisteluista. Sekasortoisessa yhteenotossa osapuolet tulittivat toisiaan summittaisesti pimeässä ja taistelua käytiin myös mies miestä vastaan puukoin ja pistimin. Tuhoa kylvi erityisesti suojattomaan pakolaiskolonnaan valkoisten asemista ammuttu konekiväärituli. Naulasaaren taistelu päättyi lopulta aamun valjetessa noin 5 000–6 000 punaisen antautumiseen. Se vaati yli 500 kaatunutta, joista lähes kaikki olivat punaisia. Ilias
Eepos kertoo noin 50 päivän ajasta kymmenvuotisen Troijan sodan toiseksi viimeisen vuoden lopulta. Samalla se onnistuu kuitenkin luomaan kokonaiskuvan koko sodasta. Runoelma alkaa kreikkalaisten päällikkö Agamemnonin ja heidän urhoollisimman sotilaansa Akhilleuksen välisestä kiistelystä. Myrmidonien päällikkö Akhilleus on kyllästynyt Agamemnonin mielivaltaan, sillä tämä haluaa riistää Akhilleukselta tämän sotasaaliiksi ryöstämän Briseiksen. Sen seurauksena Akhilleus vetää myrmidonit pois taistelusta ja uhkaa viedä heidät takaisin Kreikkaan. Thomas Sankara
Burkina Fasossa päätettiin järjestää vuonna 1985 väestönlaskenta. Suorittaessaan väestönlaskentaa Fula- kansan parissa, eräät viranomaiset eksyivät Agagherin alueella Malin alueelle. Mali julisti, että kyseessä on törkeä itsemäärämisoikeuden loukkaus. Maiden välinen jännitys purkautui sodaksi, joka alkoi joulupäivänä 1985 ja kesti viisi päivää. Noin sata henkilöä sai surmansa, kun malilainen MIG- hävittäjä tulitti markkinapaikkaa. Sota tunnetaan nykyään Burkina Fasossa nimellä "joulusota". Taginaen taistelu
Narseksen armeija lähti Salonasta Pohjois-Italiaan keväällä 552. Totila oli antanut frankkien ottaa haltuunsa suuren osan Pojoen laaksosta ja lähettänyt parhaita joukkojaan Veronaan hidastamaan roomalaisia, mutta Narses vältti heidät marssimalla lähellä rannikkoa. Kesäkuussa 552 Narseksen joukot pääsivät Ravennaan, missä heidän armeijaansa liittyi vahvistuksia, joita johtivat magister militumit Justinus ja Valerianus. Narses jäi Ravennaan yhdeksäksi päiväksi, kunnes päätti jatkaa marssia etelään. Hän jätti Ravennaan Justinuksen johtaman varuskunnan ja lähti kaupungista kohti Roomaa. Matkalla hän joutui ohittamaan goottien hallussa olleen Ariminumin (nykyinen Rimini). Aikalaishistorioitsija Prokopioksen mukaan Narseksen tavoitteena oli kohdata Totilan joukot taistelussa mahdollisimman pian. Tinianin taistelu
Tinianin taistelu oli toisessa maailmansodassa yhdysvaltalaisten ja japanilaisten välinen taistelu Tinianin saaresta Mariaaneilla. Taistelu oli osa suurempaa Operaatio Forageria. Taistelu alkoi 24. heinäkuuta 1944 ja päättyi Liittoutuneiden voittoon 1. elokuuta 1944. Taistelussa kaatui melkein kaikki saarta puolustaneet japanilaisjoukot, mukaan lukien kolme joukkojen komentajaa. Vain 313 japanilaissotilasta selvisivät hengissä ja joutuivat vangiksi. Taistelu oli myös ensimmäinen Tyynenmeren sodassa, jossa käytettiin napalmia hyökkäyspommituksissa. Taistelun jälkeen saarelle rakennettiin lentokenttä ja koulutuspaikka Seabee-joukoille. Saarelta käsin pystyttiin pommittamaan Filippiinejä ja Ryūkyūsaaria. Hiroshiman atomipommia kuljettanut lentokone "Enola Gay" lähti juuri Tinianin saarelta. Saaren lähistöllä olevalla Aguijaninsaarella oleva japanilaisten linnoitus, jota komensi luutnantti Kinichi Yamada, kesti sodan loppuun asti. Viimeinen Tiniania miehittänyt japanilaissotilas Murata Susumu antautui vasta vuonna 1953. Hülegü-kaani
Mongolit järjestivät kaupungin ympärille piirityksen paaluaitoineen ja katapultteineen. Taistelu alkoi 29. tammikuuta ja oli piiritykseksi nopea: Bagdad antautui 10. helmikuuta. Mongolit aloittivat viikon kestäneen teurastuksen ja hävityksen. Kuolleiden määrästä ei ole tarkkaa tietoa; arviot vaihtelevat 90 000:stä satoihin tuhansiin. Bagdadin suuri kirjasto Viisauden talo lukemattomine ainutlaatuisine historiallisine dokumentteineen ja tieteellisine kirjoineen hävitettiin. Moskeijat, palatsit, kirjastot, kaikki sukupolvien aikana rakennetut rakennukset poltettiin maan tasalle. Kalifi ja kaikki hänen poikansa yhtä lukuun ottamatta surmattiin. Bagdad hävitettiin näin pahoin sen vastarinnan takia. Tämä oli mongolien omaksuma strategia: heti antautuneet kaupungit säästyivät yleensä pahalta hävitykseltä. Bagdadia kohdannut hävitys oli tiettävästi mongolien aiheuttamista pahin, vaikkakin joidenkin kiinalaisten kaupunkien on kerrottu kärsineen jokseenkin vastaavasti. Bagdad oli asumaton, raunioitunut kaupunki vuosisatoja ja kesti pitkään, ennen kuin se sai takaisin edes jotain aiemmasta loistostaan. Mikatagaharan taistelu
Mikatagaharan taistelu () käytiin 25. tammikuuta 1573 Tōtōmin provinssissa Japanissa. Se oli Takeda Shingenin ja Tokugawa Ieyasun joukkojen välinen taistelu, jossa Ieyasu kohtasi suurimman sotilaallisen tappionsa. Milnenlahden taistelu
Milnenlahden taistelu (tunnetaan myös nimellä Operaatio RE) oli toisessa maailmansodassa japanin ja liittoutuneiden välinen taistelu Milnenlahdesta Uudessa-Guineassa. Taistelu alkoi 25. elokuuta 1942 japanilaisten tehtyä maihinnousun lahdelle. Japanilaiset olivat laskeneet väärin australialaisten linnoitukset alueella olettaen vain muutamaan komppanjan puolustavan aluetta. Liittoutuneet olivat kuitenkin vahvistaneet linnoituksiaan alueella, mikä yllätti alueelle saapuneet japanilaisjoukot täysin. Kovien taisteluiden seurauksena japanilaiset vetivät joukkonsa alueelta 7. syyskuuta mennessä. Milnenlahden taistelu oli ensimmäinen virallinen japanilaisten kokema tappio tyynenmeren sodassa. Tuohikotin taistelu
Valkoisilta osallistui taisteluun Savon ryhmään kuulunut Etelä-Savon rykmentin 1. pataljoona sekä 150 Uudenmaan rakuunarykmentin rakuunaa. Tuohikottia puolustaneet joukot koostuivat lähinnä Kuusankosken punakaartin miehistä. Taistelusta tuli maaliskuun alussa käydyn Mouhun taistelun jälkeen Savon rintaman verisin yksittäinen yhteenotto, joka vaati molemmilta osapuolilta noin sata kaatunutta ja haavoittunutta. Viisi tuntia kestäneen taistelun aikana kaatui 29 valkoista ja myöhemmin vammoihinsa menehtyi vielä viisi, joista viimeisin vasta elokuun alussa. Punaisia kaatui yhteensä 33. Marawin taistelu
Marawin taistelu oli yhteenotto Isis-järjestöön yhteyksissä olleiden asejoukkojen ja Filippiinien asevoimien välillä. Taistelut alkoivat 23. toukokuuta 2017 asemiesten vallattua Marawin kaupungin Filippiineille kuuluvalla Mindanaon saarella ja armeija valtasi kaupungin takaisin 154 päivää kestäneiden taistelujen jälkeen 23. lokakuuta. Taistelujen aikana sai surmansa 165 armeijan sotilasta ja 920 kapinallista, sekä 47 siviiliä. 360 000 siviiliä pakeni Marawista ja sen lähialueilta ja itse kaupunki kärsi mittavia vahinkoja ankarien katutaistelujen aikana. Filippiinien taistelut (1941–1942)
Japanin hyökkäys Filippiineille alkoi 8. joulukuuta 1941, kaksi päivää Pearl Harborin hyökkäyksen jälkeen ja päättyi 8. toukokuuta 1942. Pääkaupunki Manila miehitettiin ja maan johtoon asetettiin keisarin määräämä nukkehallitus. Bataanin ja Corregidorin taistelujen aikana Japani toteutti Bataanin kuolemanmarssin vangituille yhdysvaltalaisille ja filippiiniläisille sotilaille. Moni sotilaista ei selviytynyt pitkästä ja uuvuttavasta matkasta. Uesugi Kenshin
Kenshin ja Takeda-klaania johtanut Takeda Shingen kävivät kaiken kaikkiaan viisi taistelua Kawanakajiman tasangolla vuosina 1553, 1555, 1557, 1561 ja 1564. Vaikka taisteluissa kuoli sotilaita molemmin puolin ja taistelut saattoivat kestää viikkoja, ne käytiin hyvin herrasmiesmäisesti. Kun Hōjō-klaani katkaisi Takedan suolalähetykset, Kenshin lähetti tälle suolaa omista varastoistaan. Shingen ja Kenshin jakoivat myös kiinnostuksen kirjallisuuteen, ja viittasivat toisiinsa lohikäärmeenä ja tiikerinä, jotka olivat perinteisiä vastustajia japanilaisessa kirjallisuudessa. Sittemmin myös Kawanakajiman taisteluita on kuvattu laajalti Edo-kauden kirjallisuudessa. Austerlitzin taistelu
Austerlitzin taistelu (2. joulukuuta 1805/11 Frimaire An XIV FRC), joka tunnetaan myös nimellä Kolmen keisarin taistelu, oli yksi tärkeimmistä ja ratkaisevimmista Napoleonin sotien taisteluista. Taistelussa, jota pidetään Napoleonin suurimpana voittona, Ranskan "Grande Armée" kukisti vahvuudeltaan suuremman venäläis-itävaltalaisen armeijan, jota johtivat tsaari Aleksanteri I ja Pyhä Rooman keisari Frans II. Taistelu käytiin lähellä Austerlitzin kylää Itävallan keisarikunnassa. Austerlitz toi kolmannen liittokunnan sodan pikaiseen päätökseen itävaltalaisten allekirjoittaessa Pressburgin rauhan samassa kuussa. Taistelua kutsutaan usein taktiseksi mestarityöksi muiden historiallisten taisteluiden, kuten Cannaen ja Gaugamelan, ohella. Musta sota
Musta sota tarkoittaa konfliktien sarjaa brittiläisten kolonialistien ja Tasmanian aboriginaalien välillä Tasmaniassa (tuolloin Van Diemenin maa) vuosina 1804–1830. Vajaassa 30 vuodessa brittiläiset tappoivat 35 000 vuotta saarta asuttaneen alkuperäiskansan, jonka suuruus oli 1800-luvun alussa noin 5 000 henkeä. San Jacinton taistelu
San Jacinton taistelu oli 21. huhtikuuta 1836 käyty taistelu Texasin tasavallan ja Meksikon joukkojen välillä lähellä nykyistä Harrisin piirikuntaa Texasissa. Taistelu alkoi Texasin Sam Houstonin joukkojen yllätyshyökkäyksellä ja päättyi Texasin murskavoittoon. Taistelussa kuoli yli 600 meksikolaista ja vain yhdeksän texasilaista. Lisäksi satoja meksikolaisia sotilaita jäi texasilaisten vangiksi, heidän mukanaan Meksikon joukkojen komentaja kenraali Santa Anna. Ranskan merivoimat
Sidi Ferruchin maihinnousuun Algerian rannikolla 14. kesäkuuta 1830 osallistui 103 sotalaivaa ja 464 kuljetusalusta Duperrén johtamana. Kaupunkia suojannutta linnoitusta Sultan Khalessia vastaan aloitettiin hyökkäys 29. kesäkuuta ja se kukistui 4. heinäkuuta, jolloin bey aloitti seuraavan päivän antautumiseen johtaneet neuvottelut. Taistelussa hinattiin höyrypursilla linjalaivat parhaisiin tulitusasemiin. Vuotta myöhemmin heinäkuun vallankumouksen jälkeen kontra-amiraali Roussin osoitti Ranskan laivaston kyvyn Taguksen taistelussa, jossa laivasto voitti Portugalin hallitsijan Miguel I:n laivaston. Texasin vallankumous
Samaan aikaan Santa Anna järjesteli joukkojaan seuraavia iskuja varten, sillä hän halusi tukahduttaa vallankumouksen lopullisesti. Houston puolestaan evakuoi Gonzalesin ja vetäytyi joukkoineen kohti itää. Vain muutama päivä myöhemmin eversti James Fanninin johtamat vallankumouksellisten joukot joutuivat kenraali José de Urrean meksikolaisarmeijan hyökkäyksen kohteeksi. Texasilaiset taistelivat urheasti, mutta joutuivat antautumaan selvän ylivoiman alla Viikon sotavankeuden jälkeen Fanninin miehet marssitettiin suurelle torille, jossa heidät teloitettiin, Fannin muiden joukossa. Teloitettujen määräksi on arveltu 350 kapinallista. Tapahtuma tunnetaan historiassa Goliadin verilöylynä. Taginaen taistelu
Totila itse pakeni viiden soturin kanssa takaa-ajajinaan saman verran roomalaisia ratsumiehiä, jotka eivät tienneet keitä takaa-ajetut olivat. Ennen iltaa roomalaiset pääsivät tarpeeksi lähelle, jolloin eräs gepidisoturi haavoitti Totilaa kuolettavasti keihäällään. Gootit pääsivät kuitenkin pakoon ja hautasivat Totilan lähellä Caprae-nimistä paikkaa (ehkä nykyinen Caprara) noin 15 kilometriä taistelupaikalta. Prokopios kertoo myös toisen version Totilan kuolemasta. Sen mukaan Totila haavoittui kuolettavasti nuolesta taistelun aikana ja joutui vetäytymään taistelusta, mikä aiheutti goottijoukkojen paon. Roomalaiset tajusivat Totilan kuolleen vasta, kun eräs goottinainen osoitti heille hänen hautansa. He kaivoivat Totilan ruumiin ylös varmistuakseen hänen kuolemastaan ja hautasivat tämän jälkeen hänet uudestaan. Ensimmäinen Saksan–Tanskan sota
Alkuun saksalaiset menestyivät sodassa, mutta tanskalaiset onnistuivat lopulta kääntämään sodan voitokseen. Schleswigin luona 23. huhtikuuta 1848 käyty pääsiäistaistelu alkoi Friedrich von Wrangelin johtamien preussilaisten hyökkäyksellä. He olivat miesmäärältään ylivoimaisia, mutta kärsivät tanskalaisten tavoin suuria menetyksiä. Tanskalaiset vetäytyivät pimeän tullen taistelukentältä. Sota jatkui pari vuotta, kunnes 25. heinäkuuta 1850 käydyn Istedin taistelun jälkeen se oli käytännössä ohi, sillä saksalaisten oli joulukuussa 1850 hajotettava armeijansa Venäjän painostuksen vuoksi. Stenka Razin
Kapina kesti yli vuoden. Kapinalliset täytyi lyödä taistelussa kahdeksan kertaa. Lopulta kapina hajosi kapinallisten keskeisiin ristiriitoihin. Stenka Razin ja hänen veljensä Frol vangittiin vuonna 1671 viimeisessä linnakkeessaan Kagalnikissa. Keisarille uskolliset rikkaat kasakat luovuttivat haavoittuneen kapinapäällikön hallituksen joukoille.Heidät vietiin Moskovaan, heitä kidutettiin raa'asti, ja lopulta Stepan Razin revittiin kappaleiksi Punaisella torilla. Irlannin kapina 1798
Kapinan puhjetessa Pariisissa oleskellut Wolfe Tone sai suostuteltua Ranskan hallituksen lähettämään kaksi pienehköä laivasto-osastoa Irlannin kapinallisten tueksi. Kun ne saapuivat perille elokuussa, irlantilaisten kapinointi oli jo käytännössä tukahdutettu sekä maan pohjois- että eteläosassa. Lisäksi ranskalaiset päättivät nousta maihin Länsi-Irlannissa, kaukana keskeisistä kapinapesäkkeistä. Kenraali Jean Humbertin komentama 1 100 miehen vahvuinen Ranskan ensimmäinen laivasto-osasto nousi 22. elokuuta maihin Kilcumminissa, lähellä Killalaa Mayossa. Humbert onnistui aluksi voittamaan britit Castlebarin taistelussa, mutta hänen joukkonsa jäivät pian saarroksiin ja joutuivat antautumaan kohdattuaan 8. syyskuuta brittien ylivoiman Ballinamuckin taistelussa Longfordissa. Antautuneita ranskalaisia kohdeltiin sotavankeina, mutta heihin liittyneitä irlantilaisia surmattiin surutta. Seuraavaksi Ranskasta pienen joukon kanssa purjehtinut James Napper Tandy nousi 4. syyskuuta maihin Donegalin edustalla, mutta kuultuaan Humbertin antautumisesta hän lähti Irlannista vain muutaman päivän jälkeen. Kapinan viimeiseksi yhteenotoksi jäi 12. lokakuuta ranskalaisten ja brittien välillä käyty meritaistelu, jossa britit löivät kymmenen alusta ja 3 000 miestä käsittäneen ranskalaisten toisen laivasto-osaston ennen kuin se ehti nousta maihin. Tässä yhteydessä myös ranskalaisten mukana tullut Tone jäi vangiksi. Balaklavan taistelu
Lordi Raglan ja muut liittoutuneet pitivät taistelua torjuntavoittona, mutta tappiot olivat suuret. Ohut punainen linja oli kestänyt puolitoista tuntia, samoin raskas prikaati. De Allonvillen komentama ranskalainen ratsuväkiprikaati oli Fedukinin kukkuloille hyökätessään suojannut kevyen prikaatin henkiin jäänet, mitä pidettiin hyvänä osoituksena liittolaisuudesta. Kiinan historia
Tang-kauden alussa suurimman ulkoisen uhan muodostivat luoteisrajalta hyökkäilleet itäturkkilaiset. Kiinalaiset hyötyivät itäturkkilaisten hajaannuksesta, jolloin näiden alistamat uiguurit ja tölöturkkilaiset irtaantuivat itäturkkilaisten vaikutusvallasta. Kiinalaiset kukistivat itäturkkilaisten muodostaman uhan Taizongin aikana vuoteen 630 mennessä, osittain uiguurien avustuksella. Uiguureista muodostui kiinalaisille merkittävä liittolainen seuraavien vuosisatojen aikana. Tiibetin ylängön koillisreunalla, nykisen Qinghain alueella elänyt tuyuhun-kansa joutui myös Taizongin valtakaudella tunnustamaan kiinalaisvallan. 600-luvun puolivälissä Tang-dynastian valta ulottui aina Pamirvuorten taakse asti. Myös korealainen Koguryo onnistuttiin alistamaan kiinalaisten vallan alle usean sotaretken jälkeen, vuoteen 668 mennessä. Keski-Aasiassa Tang-dynastia kilpaili vaikutusvallasta tiibetiläisten ja arabien kanssa. Lopullisesti Tang-dynastia menetti valtansa kaukolännessä Talasin taistelun jälkeen vuonna 751. Samaan aikaan valtakunnan eteläosiin nykyisen Yunnanin alueelle muodostui uusi thai-kansan Nanzhao-valtakunta, joka kukisti kiinalaisarmeijan. Tao-Klardžeti
Ašotin seuraajat jatkoivat taistelua Kartlin maista, kilpailijoinaan Länsi-Georgian Egrisi, arabien hallitsema Tbilisin emiraatti sekä jopa Kakhetin kuningaskunta ja Armenian hallitsijat. Ruhtinaskunnan sisäiset riidat olivat kuitenkin haitaksi. Davit I:n (hallitsi 876–881) salamurhaa seurannut sisällissota johti Adarnase I:n (hallitsi 888–923) voittoon hänen tärkeästä kilpailijastaan Nasrista, Davitin murhaajasta. Adarnesen pojan Davit II:n (hallitsi 923–937) hallinnossa georgialaisten täytyi puolustautua myös Bysanttia vastaan, missä he lopulta onnistuivat. Bagrationi-dynastialla oli kuitenkin vaikeuksia pitää valtakuntansa koossa, ja se jakautui suvun kolmen haaran kesken: päähaara hallitsi Taon provinssia ja toinen Klardžetia, nimellisesti tunnustaen Taon kuninkaan vallan. Taon kuningaskunta sisälsi myös pienempiä ruhtinaskuntia, jotka olivat enemmän tai vähemmän kruunusta riippuvaisia. Kookospähkinäsota
Heinäkuun alussa Nagriamel-liikkeen johtaja Jimmy Stevens johti vastarintaa kolonialistisia virkamiehiä ja itsenäisyyssuunnitelmia vastaan. Kapina kesti 12 viikkoa. Kapinalliset saartoivat Santo-Pekoan lentokenttää, tuhosivat kaksi siltaa ja julistivat Espiritu Santon saaren itsenäiseksi nimellä Vemerana. Steveniä kannattivat ranskankieliset maanomistajat ja yhdysvaltalainen Phoenix-säätiö. Tarawan taistelu
Yhdysvaltalaisten hyökkäys alkoi ilmahyökkäyksillä japanilaisia vastaan 13.–17. marraskuuta. Sen jälkeen merivoimat jatkoivat sulkutulella, jonka suojassa maihinnousujoukot irtautuivat aluksistaan kohti Makinin rantaa. 20. marraskuuta eräs Yhdysvaltain laivastotykeistä oli osunut suoraan japanilaisten pääbunkkeria päin minkä seurauksena japanilainen amiraali Keiji Shibazaki ja useat japanilaiset upseerit saivat surmansa. Yhdysvaltalainen jalkaväki nujersi 20. päivään mennessä saaren 250 japanilaisen vastarinnan. Makin oli näin vallattu ja huomio kääntyi Tarawaan. Tailgunner
Kappale on sanoituksen aiheeltaan samankaltainen Powerslave-levyn ensimmäisen singlen "Aces High" kanssa; molempien aihe on ”Taistelu Britanniasta”, joka oli maineikas taistelu Toisessa maailmansodassa. Vuonna 1940 Englanti ja Saksa ottivat yhteen kolme kuukautta kestäneessä ilmataistelussa Englannista. Englanti voitti taistelun kiperästi. Saraseenit
Saraseenejä pidettiin Euroopassa vain eräänlaisena pakanajoukkiona. He tekivät vuodesta 652 eteenpäin itsestään tunnettuja tekemällä ryöstöretkiä Sisiliaan ja Etelä-Italiaan. Isoimmat hyökkäykset alkoivat vasta vuonna 740, kun Syrakusa oli hetkellisesti heidän vallassaan. Sisilia ja Etelä-Italia oli vallattu alle vuosisadassa.
Vuonna 711 saraseenijohtaja Tariq ibn-Ziyad hyökkäsi Gibraltarille. Hyökkäys tuotti tulosta, ja saraseenit valtasivat lähes koko Pyreneiden niemimaan.
Sodan ratkaiseva taistelu oli Guadaleten taistelu, jossa saraseenit voittivat kuningas Roderikin joukot. Kahdeksan vuoden hiljaisuuden jälkeen saraseenit hyökkäsivät Pyreneiden yli Ranskaan. Heidät torjui frankkien johtaja Kaarle Martel Toursin taistelussa 732. Vietnamin historia
Jules Ferryn johtama Ranskan hallitus oli kuitenkin päättänyt olla kokematta enää uutta nöyryytystä, ja Tonkiniin määrättiin täysimittainen hyökkäys. Vuonna 1884 ranskalaisvaltaan alistettiin myös Pohjois-Vietnamin Tonkin ja Keski-Vietnamin Annam. Ranskalaiset hallitsivat valloittamiaan alueita protektoraattinaan. Keisari Tự Đức käytti hyväkseen asemaansa Kiinan vasallina, ja pyysi kiinalaisten väliintuloa estääkseen ranskalaisia valloittamasta maan keski- ja pohjoisosaa. Ranska ja Kiina ajautuivat kymmenen kuukautta kestäneeseen sotaan, joka päättyi Tianjinin rauhaan vuonna 1885. Tonkinin vietnamilaiset eivät kuitenkaan alistuneet ilman vastarintaa ja ranskalaiset joutuivat sotimaan jatkuvasti vietnamilaisia kapinallisia vastaan aina vuoteen 1895 asti. Formignyn taistelu
Matthieu Grat ei viivytellyt vastahyökkäyksen kanssa. Englantilaiset tapparakeihäiset sotilaat saavuttivat tykkimiehet. Pierre de Brézé kunnostautui raivaamalla tieltään ranskalaisen tykistön ja pian oli koko ranskalainen armeija suurissa vaikeuksissa. Samaan aikaa Arthus de Richemnot, joka oli vielä jonkin matkan päässä, sai tietoa taistelusta talonpojilta ja päätti lisätä joukkojensa vauhtia. Englantilaisten puolelta vain Grothin sivusta oli taistelussa, Kyriel säästi toista reservissä. Taistelu oli kestänyt kolme tuntia. Uiguurivaltakunta
Qulligh Boylanin poika Bayan-Chor (747–759) muodosti liiton Kiinaa hallinneen Tang-dynastian kanssa ja liittyi näiden sotaan An Lushanin kannattajia vastaan vuosina 755–762. Bayan-Chorin poika Bögü (759–779) kukisti viimeiset An Lushanin kannattajat Luoyangissa. Täällä hänet käännyttivät manikealaisuuteen sogdianilaiset. Bögün palasi pääkaupunkiinsa Ordu-Balighiin mukanaan Ruixi-niminen maikealainen pappi ja hän julisti manikealaisuuden valtakunnan viralliseksi uskonnoksi. Sogdianilaisten vaikutusvallasta huolestunut Bögün serkku Tun Bagha Tarqan murhautti Bögün ja otti vallan itselleen vuonna 779 ja hallitsi maata vuoteen 789. Narses
Narses kukisti ostrogoottien kuninkaan Totilan Taginaen taistelussa kesällä 552 ja loputkin goottien joukoista Mons Lactariuksen taistelussa saman vuoden lokakuussa. Vuonna 554 hän kukisti frankit ja alemannit, jotka olivat tulleet auttamaan gootteja roomalaisia vastaan. Lopulta kaikki gootit antautuivat hänelle ja Italia oli jälleen osa Rooman valtakuntaa. Mundan taistelu
Mundan Taistelu käytiin maaliskuun 17. päivä vuonna 45 eaa. Julius Caesarin joukkoja vastaan asettuivat Sextus Pompeiuksen, Gnaeus Pompeiuksen ja Titus Labienuksen komentamat joukot. Mundan taistelu oli viimeinen Julius Caesarin aloittaman kansalaissodan taisteluista. Optimaatien ratsuväkeä komentanut Titus Labienus menehtyi taistelussa. Sextus Pompeius ja Gnaeus Pompeius onnistuivat pakenemaan, mutta Gnaeus jäi kiinni huhtikuun 12. päivä. Puunilaissodat
Puunilaissodat olivat kolmen sodan sarja, jotka käytiin Rooman ja Karthagon välillä vuosina 264-146 eaa. Sotien nimet tulevat siitä, että roomalaiset kutsuivat Karthagon asukkaita "puunilaisiksi". Sana viittaa karthagolaisten foinikialaiseen alkuperään.
Tärkein syy oli eturistiriita Karthagon ja Rooman tasavallan välillä. Roomalaiset olivat aluksi kiinnostuneita laajentamisesta Sisilian suuntaan. Osa Sisiliasta oli Karthagon valvonnassa. Japani
Keisari Go-Daigo perusti kilpailevan hovin Kioton eteläpuolelle, ja 60 vuoden ajan poliittinen valta jakautui Japanissa kahden entiteetin välille. Ashikaga-shōgunaatti, jonka hallitusaikaa kutsutaan Muromachi-kaudeksi, oli edeltäjäänsä heikompi eikä kyennyt hallitsemaan kilpailevia daimioita. Vuonna 1467 levottomuudet puhkesivat Ōnin-sodaksi, joka kesti yhdentoista vuoden ajan. Seurannutta sadan vuoden sotaista aikakautta kutsutaan Sengoku-kaudeksi, jonka keskellä 1500-luvun puolivälissä ensimmäiset eurooppalaiset saapuivat Japaniin. Nanban-kaupan kaudella Eurooppalaiset tuotteet tulivat suosituiksi ja maahan saapui jesuiittalähetyssaarnaajia. Eurooppalaisten tuoma uusi asetekniikka mullisti nopeasti Japanin sodankäynnin. Boynen taistelu
Boynen taistelu oli 11. heinäkuuta 1690 Irlannin Boynejoen luona käyty taistelu syrjäytetyn Englannin kuninkaan Jaakko II:n sekä hänen kilpailijansa Vilhelm Oranialaisen armeijoiden välillä. Se oli osa sotaa, jota käytiin Irlannin alueella sen jälkeen, kun Englannin mainio vallankumous oli johtanut katolisen Jaakko II:n syrjäyttämiseen. Taistelu päättyi Vilhelm Oranialaisen voittoon. Vaikka taistelu ei vielä päättänytkään sotaa, se on saanut valtavan symboliarvon Irlannin protestanttien keskuudessa. Varsinkin Oranialaisveljeskunta on pitänyt sen muistoa yllä. Điện Biên Phủn taistelu
Điện Biên Phủn taistelu oli ensimmäisen Indokiinan sodan ratkaisutaistelu, joka käytiin Vietnamissa lähellä Laosin vastaista rajaa sijainneen Điện Biên Phủn kylän ja sitä ympäröineiden linnakkeiden hallinnasta 13. maaliskuuta – 7. toukokuuta 1954. Ranskalaisia Điện Biên Phủssa komensi Christian de La Croix de Castries ja Việt Minhin joukkoja Võ Nguyên Giáp. Giáp oli odottanut tilaisuutta käydä ranskalaisia vastaan suuri avoin taistelu, kun taas ranskalaiset uskoivat voivansa aiheuttaa hyökkäävälle Việt Minhille raskaat tappiot. Ranskalaiset tosin aliarvioivat Việt Minhin kyvyn tuoda paikalle joukkoja ja heitä vastassa oli paljon odotettua suurempi joukko. Ranskalaisia osallistui taisteluun yhteensä 16 544, kun taas Việt Minh toi taisteluun arviolta 50 000 sotilasta. Ranskalaiset kärsivät taistelun aikana tappioita etenkin Việt Minhin tykkitulen takia. Giápin oli onnistunut tuoda alueelle tarvikkeita ja esimerkiksi tykkejä kymmenientuhansien jalan kulkeneiden vietnamilaisten kantajien avulla. Taistelu päättyi Ranskan tappioon ja sen kautta sodan päättymiseen, sekä ranskalainen siirtomaavallan kukistumiseen Kaakkois-Aasiassa. Vietnam jakautui sodan jälkeen kahtia Etelä- ja Pohjois-Vietnamiin. Phước Longin taistelu
Phước Longia puolustaneista noin 5 000:ta etelävietnamilaisesta sotilaasta karkuun pääsi vain 850 loppujen joko saadessa surmansa tai jääden sotavangeiksi. Etelä-Vietnamin presidentti Nguyễn Văn Thiệu julisti kolmen päivän suruajan ja vannoi valtaavansa Phước Longinin takaisin, mutta tämä ei koskaan toteutunut. Yhdysvaltojen toimettomuus todisti Pohjois-Vietnamille, että Yhdysvallat ei enää ollut valmis takaamaan Etelä-Vietnamin itsenäisyyttä ja mahdollisti näin sotatoimien jatkamisen, jotka lopulta kulminoituivat Saigonin kukistumiseen vuonna 1976. Presidentti Gerald Ford mainitsi haastattelussa 21. tammikuuta 1975, ettei voinut kuvitella olosuhteita, joissa Yhdysvallat liittyisi enää uudelleen sotaan. Phước Longin tappio osoitti myös Etelä-Vietnamin joukkojen heikkouden. Tampereen taistelu
Operaatio käynnistyi 15. maaliskuuta, kun Hjalmarsonin osasto lähti etenemään Virroilta kohti Kurua. Kurun taistelu kesti seuraavaan päivään, minkä jälkeen punaiset vetäytyivät sieltä Tampereen suuntaan. Hjalmarson ei kuitenkaan huomannut tätä heti, joten hän miehitti Kurun vasta maaliskuun 17. päivänä, ja hänen etenemisensä Oriveden suuntaan viivästyi ja sujui hitaasti. Hänen joukkonsa ylittivät Muroleen kanavan ja valtasivat Muroleen vasta Mannerheimin patistelun jälkeen 19. maaliskuuta. Wilkman puolestaan aloitti hyökkäyksensä Länkipohjassa 16. maaliskuuta ja saavutti voiton samana päivänä Länkipohjan taistelussa, minkä jälkeen hän oli valmis etenemään Orivedelle. Wetzerin oli määrä aloittaa eteneminen Vilppulassa 17. maaliskuuta, mutta hän ei saanut sitä käyntiin juuri lainkaan. Wilkman päätti tämän vuoksi peruuttaa hyökkäyksensä Orivedelle, mutta osa hänen joukoistaan ei ehtinyt saada käskyä ja aloitti hyökkäyksen aamulla 18. maaliskuuta. Seinäjoen Krenatööripataljoona onnistui valtaamaan Oriveden aseman, mutta samana päivänä pohjoisesta Lylystä tullut punaisten panssarijuna pakotti valkoiset perääntymään. Wilkmanin joukot valtasivat Oriveden uudelleen 20. maaliskuuta, mutta punaiset olivat sitä ennen ehtineet evakuoida pohjoisen rintaman joukkonsa Oriveden eteläpuolelle, joten suunnitelma Tampereen pohjoispuolelle luotavasta motista epäonnistui. Hjalmarson ei lopulta koskaan saapunut Orivedelle, vaan kääntyi etelään kohti Teiskoa, jonne hän saapui joukkoineen 20. maaliskuuta. Wetzerin joukot puolestaan lähtivät etenemään rautatietä pitkin kohti Siitamaa ja Suinulaa. Taginaen taistelu
Itä-Rooman keisari Justinianus I oli vuonna 535 julistanut sodan ostrogooteille ja lähettänyt sotapäällikkö Belisariuksen valtaamaan Sisiliaa ja Italiaa. Belisariuksen joukot valtasivat Sisilian vuoden 535 loppuun mennessä, ja seuraavana vuonna roomalaiset hyökkäsivät Italiaan. Rooma antautui joulukuussa 536, ja Belisarius valtasi vuonna 540 goottien pääkaupungin Ravennan. Sodan lopputulos näytti jo varmalta, mutta sitten Belisarius joutui palaamaan takaisin Konstantinopoliin, ja gootit pystyivät toipumaan tappioistaan. Vuonna 541 gootit valitsivat uudeksi kuninkaakseen Totilan, joka kukisti Itä-Rooman joukot ja valtasi lähes koko Italian takaisin gooteille. Belisarius palasi Italiaan vuonna 544 mutta ei onnistunut kääntämään tilannetta uudestaan roomalaisten eduksi. Totila valtasi Rooman vuonna 546, menetti sen seuraavana vuonna, mutta valtasi sen uudestaan vuonna 550. Belisarius lähti Italiasta vuonna 549, ja seuraavana vuonna keisari Justinianus nimitti Italian sotaretken komentoon serkkunsa Germanuksen, joka kuitenkin kuoli saman vuoden syksyllä. Vuonna 551 Justinianus nimitti eunukin ja keisarillisen kamariherran ("praepositus sacri cubiculi") Narseksen johtamaan Italian-sotaretkeä. Narses oli tuolloin jo vanha, mutta hän oli taitava sotapäällikkö ja johtanut 530-luvulla joukkoja Italiassa.