Miksi merivesi on suolaista?
Merivesi
Meriveden suola on pääasiassa kallio- ja maaperästä siihen liuennutta natriumkloridia.
Suolaliejukko
Suolaliejukko eli suolasuo on maapallon kuivilla alueilla esiintyvä laskujoeton suolajärvi, joka sateettomana aikana muuttuu liejukoksi tai kuivuu kovaksi suolasavitasangoksi. Vähävetisenä aikana suolat rikastuvat ja niiden sekoittuessa saveen tai liejuun muodostuu seosmaalajeja. Maaston painanteeseen syntyneen järven kuivuessa kokonaan paikan pinta peittyy suolakerrokseen. Suolaliejukosta käytetään espanjassa nimitystä "salar," persiassa "kavir," arabiassa "sebha" ja ranskassa "chott". Nimitystä chott käytetään Algerian ja Tunisian lietteellä täyttyneistä suolajärvistä, joihin jokien vesi kuljettaa paljon maa-ainesta. Kuivana aikana ne ovat suolan peittämää savitasankoa. Merielämä
Vesieliöiden aineenvaihdunta on nopeinta lämpimissä merissä ja hitainta kylmissä. Eliöiden soluissa elämää ylläpitävien ja rakentavien kemiallisten reaktioiden nopeus kaksinkertaistuu aina 10 asteen lämpötilan nousua kohden. Suurin osa meren eliöistä on kylmäverisiä. Lämminverisiä ovat ainoastaan merinisäkkäät, merilinnut ja eräät suuret kalat. Lämminverisyytensä vuoksi esimerkiksi valaat voivat liikkua niin trooppisilla kuin polaarisillakin merillä. Itämeri
Itämeren vesi on liian suolaista monille makeanveden lajeille, mutta ei kyllin suolaista valtamerieläimille. Itämeren lajisto muuttuukin suolaisuuden mukaan, ja osa lajeista selviää vain tietyssä osassa Itämerta. Kun Tanskan salmista pulppuaa suolaista vettä Itämereen, altaan suolapitoisuus kohoaa ja samalla monet mereiset lajit leviävät väliaikaisesti uusilla asuinalueille. Lisäksi Itämeri on geologisesti hyvin nuori, joten vain harvat lajit ovat ehtineet sopeutua elämään siellä. Kolmantena tekijänä lajiston köyhyyteen on se, että Itämerestä puuttuu valtamerten elinympäristöistä vuorovesivyöhyke ja syvänmerenpohjat. Juutinrauma
Pohjan laatu ja veden suolaisuus vaihtelevat paljon salmessa, matalissa lahdissa on hiekkapohja ja vähäsuolaista Itämerestä peräisin olevaa murtovettä, syvemmällä on savi- ja mutapohjia ja painavampaa Kattegatista peräisin olevaa vettä. Veden virtaussuunta on useimmiten pohjoiseen, ulosvirtaava Itämeren murtovesi on merivettä kevyempää ja ulosvirtaus tapahtuu näin pintakerroksissa. Veden kerrostunut suolapitoisuus säätelee vastaavasti meri- ja murtovesieliöiden esiintymistä salmen eri osissa. Salmen pohjoisosassa 30 metrin syvyydessä on Knähakenin vedenalainen luonnonsuojelualue, jonka mereistä lajirunsautta on verrattu koralliriuttoihin. Myös Falsterbon niemen ympäristö salmen kaakkoiskulmassa on vastaavasti merensuojelualue. Suolakala
Suolakala on kalan maustamista ja säilöntää suolaamalla. Sitä on käytetty vuosisatoja kalan säilömiseksi talven varalle. Hollantilaiset keksivät sillin suolauksen 1300-luvulla, ja tapa levisi myös Itämeren rannikoille. Suomessa suolakalaksi soveltui erinomaisesti muikku, siika, särkikalat ja merikaloista silakka. Myös muita kaloja, muun muassa haukea, suolattiin.
Suolakalaa on myös graavisuolattu kala, jota ei ole tarkoitettukaan pitempaikaiseen säilytykseen, vaan se syödään muutaman päivän aikana. Graavisuolaukseen soveltuu hyvin lohi ja muut sen sukuiset kalat.
Suolattuun kalaan perustuvia ruokalajeja ovat muun muassa anjovispohjainen janssoninkiusaus, lasimestarin silli ja suolasilakasta tehty suutarinlohi. Merivesi
Suolat esiintyvät ioneina, joista natrium- ja kloridi-ionit ovat yleisimpiä. Merissä on yhteensä 5 000 triljoonaa kiloa suolaa, mikä vastaa 40 metrin suolakerrosta koko maapallon pinnalla, jos meret haihtuisivat ilmaan. Vetykloridi
Suolahapon suolat ovat nimeltään "klorideja". Esimerkiksi ruokasuola NaCl, natriumkloridi, on suolahapon natriumsuola. Natriumkloridia käytetään teolliseen suolahapon valmistukseen. Halokliini
Suolaisuuseroja voivat merissä aiheuttaa jokivalunta, joka tuo meriin makeaa vettä, sadanta, joka makeuttaa pintakerrosta ja haihdunta, joka tekee siitä suolaisemman. Lisäksi merijään muodostuminen tekee veden pintakerroksesta suolaisemman, sillä jää hylkii suolaa. Vastaavasti jään sulaminen makeuttaa pintakerrosta. Termohaliinikierto
Valtamerissä on yleensä lämmintä, suolaista vettä lähellä pintaa ja sen alla kylmempää ja vähäsuolaisempaa vettä. Nämä eivät normaalisti sekoitu keskenään. On kuitenkin alueita, joissa suhteellisen viileän pintaveden suolapitoisuus kasvaa, kun siitä poistuu suolatonta vettä haihtumisen tai merijään muodostumisen takia. Tällaisilla seuduilla, jotka ovat lähellä maapallon napa-alueita, pintavedestä voi tulla niin tiheää että se valuu pohjaan. Pohjaan tunkeutuva vesi saa aikaan vaakasuuntaisen virtauksen joka jatkuu, kunnes saavuttaa alueita, joissa se pääsee kumpuamaan pintaan. Aiemmin ajateltiin että nousualueet sijaitsevat lähellä päiväntasaajaa Tyynessämeressä ja Intian valtameressä. Havainnot eivät kuitenkaan tue tätä käsitystä. Nykyisin ajatellaan että nousua tapahtuu vähitellen laajoilla alueilla, luultavasti pääosin Etelämannerta kiertävän merivirran yhteydessä mahdollisesti tuulen aiheuttamien virtausten tukemana. Suolapulssi
Saaristomeren tutkimuslaitoksen mukaan vuonna 2014 ja sen jälkeen tulleiden suolapulssien vaikutus oli kesään 2016 mennessä Suomen etelärannikolla pienempi kuin oli odotettu. Elokuussa 2016 Saaristomeren tutkimuslaitos esitti kaksi vaihtoehtoista selitystä siihen, mistä tämä mahdollisesti johtui. Ensimmäisen vaihtoehdon mukaan Pohjanmereltä Itämereen virrannut vesi oli ehkä arvioitua lämpimämpää, jolloin suolaisempi vesi ei olekaan painunut pohjaan vaan jäänyt johonkin vesikerrokseen. Toisen selityksen mukaan lämmenneiden talvien ja lisääntyneiden sateiden takia Itämeri on talvisinkin piripinnassa, ja sieltä valuu aiempaa enemmän makeaa vettä Pohjanmereen. Siksi suolapulssin mukana on ehkä vastaavasti tullut aiempaa enemmän Itämeren valumavesien jo laimentamaa vettä, joka ei olekaan ollut yhtä suolaista kuin aiemmin. Ruokasuola
Ruokasuola on natriumin ja kloorin kemiallinen yhdiste, NaCl. Se on tyypillinen ioniyhdiste, siis kemiallisen määritelmän mukainen suola, joka koostuu positiivisista natriumioneista ja negatiivisista kloridi-ioneista. Kiinteässä tilassa se muodostuu kuutiollisista kiteistä, joissa jokainen natriumioni on kuuden kloridi-ionin symmetrisesti ympäröimä ja vastaavasti jokainen kloridi-ioni kuuden natriumionin ympäröimä. Vastakkaismerkkisten ionien välinen sähköinen vetovoima, ionisidos, pitää kidettä koossa. Eyrejärvi
Eyrejärven vesi on suolaista. Suolaisuus on pienintä siihen virtaavien jokien suiden lähellä ja suurinta kauempana niistä. Suolaisuus lisääntyy, kun vesi haihtuu. Esimerkiksi kun eteläisessä Eyrejärvessä oli vettä tammikuusta 1984 tammikuuhun 1985, suolapitoisuus oli alimmillaan 25 ‰ ja kohosi järven kuivuessa noin 270 ‰:een. Kuivuessa järven vesi haihtuu, ja jäljelle jää suolamineraaleja. Tuhansien vuosien haihdunnan vuoksi järven pohja on hyvin suolainen, ja järven kuivuessa jäljellä jää vain niin sanottu suolapannu. Kuivana kautena maanpinnan muodostaa joko suolapitoinen muta tai haliittimuodostumat. Suolakuori on keskimäärin 50 senttimetriä paksu, ja sen alla oleva muta ulottuu jopa kuuden metrin syvyyteen. Järven pohjoisosissa suolakerros on kuitenkin hyvin ohut, ja siellä on melkein heti pinnalla kosteaa mutaa. Suolaisuus
Suolaisuus eli saliniteetti (tunnus "S") tarkoittaa veden suolapitoisuutta. Se ilmoitetaan yleensä massapromilleina eli -tuhannesosina (‰, ppt). Valtameriveden suolaisuus on tavallisesti 34,5–35 ppt, eli kilogrammassa valtamerivettä on suolaa noin 35 grammaa. Murtoveden suolaisuus on alle 24,7 ppt. Suola
Suolan korkea sulamispiste johtuu ionien välisistä voimakkaista sähköisistä vetovoimista. Vastakkaismerkkiset ionit vetävät toisiaan puoleensa ja pitävät siten yhdisteen hilarakenteen koossa. Suolan sulaessa ionit irtautuvat kidehilasta ja pääsevät liikkeelle. Sulaneina suolat johtavat vapaasti liikkuvien ionien vuoksi sähköä, mutta kiinteässä olomuodossa ne eivät johda, koska silloin ionit pysyvät paikoillaan kidehilassa. Makuaisti
Ihminen maistaa sakkaroosin ja aspartaamin makeina, vaikka aineet ovat kemiallisesti hyvin erityyppisiä. Makeita ja karvaita yhdisteitä on monipuolisesti eri yhdisteluokissa. Esimerkiksi makean makuaistimuksen tuottavia makuaineita ovat tai voivat olla sokerit, glykolit, alkoholit, aldehydit, ketonit, amidit, esterit, aminohapot, tietyt pienet proteiinit, halogenoidut hapot sekä lyijyn ja berylliumin epäorgaaniset suolat. Suolaisen tai happaman makuaistimuksen tuottavat makuaineet ovat tyypillisesti ioneja. Puhdas suolainen maku on vain ruokasuolalla eli natriumkloridilla. Happamen maun aiheuttavat happojen liuoksissa esiintyvät oksoniumionit, jotka tekevät liuoksen myös kemiallisessa mielessä happamiksi. Kuitenkin esimerkiksi etikkahappo laimeanakin liuoksena maistuu voimakkaammin happamalta kuin epäorgaanisten happojen liuokset, joiden pH on sama. Suomenlahti
Suomenlahti on yksi maailman suurimmista laivojen hautausmaista. Sinne on uponnut monia aluksia, jotka säilyvät hyvin alhaisen suolapitoisuuden (joka johtaa laivamatojen poissaoloon) sekä hapettomien syvänteiden ansiosta ja siksi, että alueella ei ole voimakkaita merivirtoja tai vuorovettä. Talousvesi
Talousvesi on normaalitilanteessa väritöntä. Verkostotöiden yhteydessä sekä paineiskujen tai virtausvaihtelujen myötä voi irrota putkistoon kertyneitä saostumia, mikä voi näkyä talousveden ruosteisena värinä (johtuu raudasta). Tällöin vesi kirkastuu juoksuttamalla. Luonnonvesissä ja kaivovesissä esiintyvä väri aiheutuu humusaineista.
Talousvesi on normaalitilanteessa hajutonta tai mautonta. Kiinteistön putkistossa seissyt vesi voi maistua ummehtuneelta ja lämpimältä, erityisesti aamuisin ja pidempien poissaolojen jälkeen. Veden maku raikastuu, kun vettä juoksuttaa niin, että veden lämpötila tasaantuu. Verkostotöiden yhteydessä sekä paineiskujen tai virtausvaihtelujen myötä voi irrota putkistoon kertyneitä saostumia, mikä voi aiheuttaa veteen raudan makua ja väriä. Tällöin raudan maku häviää vettä juoksuttamalla. Mikäli vesilaitoksella käytetään kloorausta veden desinfiointiin, voi vedessä maistua lievä kloorin maku. Pintavedestä valmistetussa vedessä voi olla mm. levien aiheuttamaa hajua ja makua. Liiallinen suolojen määrä myös aiheuttaa veteen makua. Meriakvaario
Meriakvaario on akvaario, jonka vesi vastaa suolapitoisuudeltaan valtameriä, noin 3,4 prosenttia. Meriakvaarion vesi tehdään sekoittamalla puhtaaseen veteen erityistä akvaariosuolaa, jossa on natriumkloridin (NaCl) lisäksi akvaarion eliöille tarpeellisia hivenaineita. Veden suolapitoisuus tarkistetaan mittaamalla veden tiheys tai sähkönjohtavuus. Rantakotilo
Suolapitoisuus rajoittaa rantakotilon levinneisyyttä, eikä se tämän takia menesty nykyisessä Itämeressä. Itämeren varhaisvaiheista Litorinameren aikaan (noin 7000-4000 vuotta sitten) suolapitoisuus oli nykyistä korkeampi, ja tuon ajan kerrostumissa ranta- l. litorinakotilon kuoret ovat yleisiä Itämeren sisäosissakin. Näistä kuorista merivaihe on saanut nimensä. Merivesi
Meriveden tiheys kasvaa mikäli lämpötila laskee, suolaisuus kasvaa tai paine kasvaa. Pintakerroksessa meriveden tiheys on 1020–1030 kilogrammaa kuutiometriä kohti eli hiukan enemmän kuin puhtaan veden tiheys. Kymmenen kilometrin syvyydessä veden tiheys on viisi prosenttia suurempi. Punainenmeri
Punainenmeri on suolaisimpia ja lämpimimpiä kaikista merielämää sisältävistä vesistöistä. Suotuisista merivirroista ja runsaasta haihtumisesta johtuva meren korkea suolapitoisuus ovat luoneet erinomaiset edellytykset rikkaalle eläimistölle ja satumaisille koralliriutoille. Punaisessameressä on yli 1 100 erilaista kalalajia ja sieltä on tavattu yli 200 erilaista korallityyppiä. Suolaisuus
Suolaisuus vaikuttaa veden tiheyteen sekä jäätymispisteeseen ja maksimitiheyden lämpötilaan. Suolainen vesi on raskaampaa kuin makea. Mitä suolaisempaa vesi on, sitä alhaisempi on sen jäätymispiste ja myös maksimitiheyden lämpötila. Zone-dieetti
Zone-dieetin noudattajan tavoitteena on syödä kohtuullisesti hyvää rasvaa, riittävästi proteiinia ja jonkin verran kasvikunnan hiilihydraatteja. Ruokavalio pyrkii terveelliseen ja ravintorikkaaseen ruokaan, joka välttää lisäaineita, väriaineita, keinotekoisia makeutusaineita, transrasvoja. Pitkälle jalostettuja, tietoisesti luonnonolosuhteita rikkovia, ruokia tai juomia ei suositella. Yleissääntönä on, että dieetin mukaan merisuola on parempaa kuin pöytäsuola, sen takia sitä saa kohtuullisesti syödä. Jodin lisäämistä pidetään virheenä, koska jodi ei ole luonnonaines. Merisuolassa on jossakin määrin jodia, mutta jodin puute aiheuttaa struumaa. Happamuus (limnologia)
Veden normaali happamuustaso on neutraalia esittävä pH-arvo 7. Vesien eliöstö on sopeutunut elämään pH-arvovälillä 6–8. Meret ovat lievästi happamia, ja niiden pH on 8,0. Suomalaiset järvet ovat yleensä pH 6,5–6,8 johtuen runsaasta humuksen määrästä. Vesien pH-arvo syntyy, kun veteen liukenee kallioperästä, maaperästä tai ihmisen toiminnasta erilaisia emäksiä ja happoja, joiden keskinäiset happo-emäs-reaktiot tuottavat vesistön luontaisen pH-arvon. Ihmisen toiminta tuottaa vesistöihin jätevesipäästöjä, pintavalumia ja sateen tuomia laskeumia, joiden sisältämissä aineissa on myös emäksisiä ja happoja. Näiden vaikutukset ovat luonnossa pääsääntöisesti happamoittavia. Pohjanlahti
Pohjanlahteen laskee monia jokia, minkä vuoksi sen vesi on murtovettä, jonka suolapitoisuus on noin 0,2–0,3 % eli alle kymmenesosa valtamerien suolapitoisuudesta. Koko Itämereen virtaa vuosittain 480 km makeaa vettä, josta suuri osa, noin 300 km tulee Pohjanlahteen ja noin 100 km Suomenlahteen. Suolaisuus
Tärkeimmät ionit valtamerivedessä ovat kloridi-, natrium-, sulfaatti-, magnesium-, kalsium, kalium-, bikarbonaatti- ja bromidi-ionit. Ne muodostavat yli 99 % meriveden suolaisuudesta. Eri suolojen suhteelliset osuudet ovat kaikkialla samat, vaikka suolaisuus vaihteleekin. Tämä periaate tunnetaan Dittmarin lakina. Savi
Suolasavi on runsaasti suoloja sisältävää savea. Tavallisinta on natriumkloridin eli ruokasuolan esiintyminen saven seassa. Suolasavea muodostuu kahdella tavalla. Suolajärvissä sitä syntyy, kun veden haihtuminen aiheuttaa suolojen rikastumista ja ne sekoittuvat jokien tuomaan lietteeseen. Aro- ja aavikkoseuduilla suolasavea muodostuu, kun maakerroksissa olevan saven sisältämä pohjavesi haihtuu ja sen suolat kiteytyvät saven sekaan. Suolasaven laajempi lähikäsite on suolamaa. Ruokasuola
Ruokasuola, lääketieteessä keittosuola, yleiskielessä "suola", on pääasiassa natriumkloridista (NaCl) koostuva suola. Se on yleinen luonnonaine, jota esiintyy merivedessä ja paikoitellen myös kallioperässä. Sitä käytetään mausteena ja ruoan säilönnässä, mutta myös tiesuolana ja kemianteollisuuden raaka-aineena. Sen mukaan on myös saanut nimensä kokonainen laaja kemiallisteiden yhdisteiden ryhmä, suolat. Tavallisessa pöytäsuolassa on noin 99,9 % natriumkloridia. Merielämä
Meriveden suolaisuus vaikuttaa esimerkiksi merieliöiden solukalvojen toimintaan ja eliöiden nosteeseen. Syvän meren korkeassa paineessa elävien eläinten täytyy huolehtia kaasutasapainostaan liikkuessaan vesipatsaassa pystysuorassa suunnassa. Niiden sisällä oleva paine on sama kuin niiden ulkopuolella. Ruokasuola
Suolaa esiintyy paikoitellen runsaasti myös kallioperässä vuorisuolana sekä suola-aavikoilla. Käytännön tarpeisiin sitä valmistetaan merivettä haihduttamalla tai suolakaivoksia louhimalla. Miljoonakala
Miljoonakalojen veden kovuudesta ollaan erittäin monta mieltä, mutta tämän päivän kalat parhaiten sopeutuvat sellaiseen veteen, mihin ne ovat tottuneet. Jotkut harrastajat lisäävät niiden veteen myös suolaa. Veden pH tulisi olla suhteellisen neutraalia, mutta tähänkin pätee sama asia kuin veden kovuuteen. Miljoonakala ei ole kovin herkkä lämpötilalle, mikä on tehnyt siitä suositun aloittelijoiden kalan. Erikoiset jalostetut muodot eivät ole niin helppohoitoisia kuin maatiasmuodot. Veden optimaalinen lämpötila miljoonakaloille on noin 26 °C. Reunameri
Veden kiertokulku reunamerissä riippuu muun muassa meren muodosta, syvyysolosuhteista, makean veden vaikutuksesta kuten jokien valumavesistä ja sademäärästä sekä haihtumisesta. Esimerkiksi Mustallamerellä ja Itämeressä jokien valuma ja sademäärä ylittävät merestä haihtuvan veden määrän. Tällöin makea vesi pyrkii virtaamaan merelle päin lähellä veden pintaa laimentaen reunameren suolaisuutta. Mutta Välimerellä taas haihtuminen on valuntaa ja sademäärää suurempi. Merivesi muuttuu suolaisemaksi, jolloin se painuu kohti pohjaa ja vähemmän tiheää vettä virtaa Atlantilta Välimereen. Sekä Itämeressä että Mustallamerellä syntyy meren pohjalle hapettomia alueita, joissa mikään ei kasva. Antti Jula
Professori Jula on tuonut esille elintapojen merkitystä kohonneen verenpaineen hoidossa. Suomalaisessa ruokavaliossa syödään keskimäärin ravitsemussuosituksiin nähden kaksinkertainen määrä suolaa. Ruokasuolan ainesosana on natriumia, joka nostaa verenpainetta. Tämä vaikuttaa osaltaan sydän- ja verisuonitauteja lisäävästi. Lisäksi runsas suolan käyttö altistaa kalsiumin poistumista virtsan kautta, jolloin alttius osteoporoosiin kasvaa. Jula pitää mineraalisuolan käyttöä ruokasuolaa parempana vaihtoehtona. Mineraalisuolassa puolet natriumkloridista on korvattu muilla suolayhdisteillä, jolloin haitallisen natriumin saanti vähenee. Usein suomalaiset saavat valtaosan suolastaan muualta kuin kotiruuasta; noin 80 prosenttia suomalaisten suolasta tulee piilosuolasta. Merkittävimpiä suolan lähteitä ovat leivät ja leivontatuotteet, lihajalosteet, juustot, einekset, valmiskastikkeet sekä ruokaloiden ja ravintoloiden ruoka. Noin neljännes suomalaisten saamasta suolasta tulee pelkästään leivästä ja leipomoteollisuuden tuotteista. Leivänpäällisistä kertyy keskimäärin 15 prosenttia ja pääruuista 40 prosenttia päivittäin saadusta suolasta. Maan suolaantuminen
Maan suolaantuminen on joillakin kuivilla alueilla yleinen ilmiö, jossa tyypillisesti runsas haihtuminen aiheuttaa suolan rikastumista maan pintakerrokseen. Suolaantuminen voi tapahtua sekä luonnollisten prosessien että ihmisen toiminnan kautta. Suolapulssi
Marraskuussa 2016 suolapulssien vaikutukset kuitenkin havaittiin Helsingin ympäristökeskuksen mittauksissa Suomenlahdella selvästi kohonneina suolapitoisuuksina. Veden suolaisuus pohjan lähellä oli 8,03 promillea, kun normaalit arvot tuohon vuodenaikaan ovat noin 5,5–6,0 promillea. Helsingin ympäristökeskus on mitannut meriveden suolapitoisuuksia vuodesta 1967 lähtien, ja mitattu suolapitoisuus oli koko mittaushistorian korkein. Soodavesi
Soodavesi (tunnetaan myös hiilihapotettuna vetenä) on vettä, johon on liuennut hiilidioksidikaasua paineen alla. Joissain näissä on lisäaineita kuten natriumkloridia, natriumbikarbonaattia tai vastaavaa. Suurin osa soodavedestä myydään pulloissa mineraalivetenä ja hiilihappoa sisältävinä juomina kuten virvoitusjuomina. Soodavettä on kuitenkin helppo valmistaa myös kotona. Ruokasuola
”Pansuola” on mineraalisuola, jossa natriumia on vain puolet normaalista määrästä. Kalium ja magnesium ovat hyväksi verenpaineelle, verisuonille ja sydämelle. Makea vesi
Makea vesi tarkoittaa vettä, johon ei ole liuennut suolaa ja joka on yleensä juomakelpoista. Termiä käytetään erottamaan järvi-, joki-, sade- ja pohjavesi sekä jäätiköihin sitoutunut vesi merivedestä, jota maapallon vedestä on selkeästi suurin osa, noin 97 prosenttia. Kristallisuola
Kristallisuola eli intiaanisuola tai ruususuola on kallioperästä louhittavaa mineraalisuolaa, joka sisältää natriumkloridin lisäksi muita suoloja, kuten kaliumkloridia ja magnesiumsulfaattia. Nimi Ruususuola tulee punertavasta väristä, joka syntyy mm. mangaanista ja raudasta. Nimi intiaanisuola tulee suolan louhintapaikan Uyunin suolajärven seudun asukkaista, Chilen ja Bolivian rajalta Andeilta. Kristallisuola tulee Himalajalta. Merivesi
Valtamerien vesi on kerrostunutta. Pintavesi ulottuu meren pinnasta noin 200 metrin syvyyteen. Se on tropiikissa yli 25 asteen lämpöistä ja napaseuduilla nollan tuntumassa. Pysyvä termokliini ulottuu kilometrin syvyyteen asti, ja kylmä syvän veden kerros on sen alapuolella noin neljään kilometriin asti mutta ei meren pohjaan. Meren pohjan kanssa kontaktissa on pohjavesi, joka on kaikkein raskainta merivettä. Merisuola
Merisuolaa saadaan haihduttamalla merivettä suurissa altaissa niin, että suola jää pohjalle, kun vesi on haihtunut. Suolaa saadaan 30 kilogrammaa kuutiometristä vettä. Merisuola on tavallisesti hieman harmaata, sen kiteet ovat joko pieniä tai suuria ja suola itsessään joko kosteaa tai kuivaa. Merisuolaa suositellaan käytettäväksi kala- ja äyriäisruoissa. Merielämä
Tuottavan kerroksen alapuolisessa vedessä eliöt kuluttavat happea enemmän kuin sitä on saatavilla. Matalissa lahdissa happipitoisuus saattaa laskea liian pieneksi ekosysteemin toiminnan kannalta. Suolaisuudeltaan kerrostuneissa merialtaissa, kuten Itämeressä, saattaa muodostua hapettomia pohja-alueita. Yhteyttäminen kuluttaa vedestä hiilidioksidia ja näin nostaa meriveden pH-tasoa. Merten pienet pH:n muutokset voivat olla eliöstölle merkityksellisiä. Esimerkiksi koralliriuttoja ei yleensä muodostu kylmissä vesissä, koska niiden vesi on hapanta ja estää kalsiumkarbonaatin kerrostumisen. Kuningasvesi
Kuningasvesi (Aqua regia) on väkevän suolahapon (HCl) ja väkevän typpihapon (HNO) seos. Kuningasvesi on voimakkaasti syövyttävää, höyryyntyvää keltaista tai punaista nestettä. Se on yksi harvoista hapoista, jotka syövyttävät kultaa ja platinaa. Koska kulta ja platina ovat vetyä jalompia, syövyttävyys ei kuitenkaan perustu happamuuteen vaan happojen yhteisvaikutukseen. Typpihappo kykenee syövyttämään häviävän pienen määrän kultaa. Suolahappo taas toimii kloridi-ionien lähteenä ja ajaa typpioksidin ja kullan reaktiota eteenpäin. Reaktion kemiallinen yhtälö on seuraava: Punainenmeri
Punainenmeri on yhteydessä Arabianmeren kautta Intian valtamereen. Sen valuma-alueella sataa todella vähän. Haihtuminen on suurempaa kuin makean veden virtaus mereen, ja Intian valtamerestä tuleva täydennysvesi estää Punaistamerta haihtumasta kuiviin. Siksi vesi on suolaisempaa kuin muissa maailman merissä: tyypillisesti 3,8 %, Suezin- ja Aqabanlahdella jopa 4,1 %. Bondin kierto
On melko todennäköistä, että dryaskauden tapaiset muutaman asteen viilenemiset johtuvat termohaliinikierron pysähtymisestä tai keskeytymisestä. Termohaliinikierrossa kylmä tiheä suolainen syvävirtaus pitää yllä ilmankin lämpötiloja tasaavaa meriveden kiertoa. Suolaton kylmä vesi sotkee tämän virtauksen sekä pinnalle että syvälle virratessaan. Kiertohan perustuu veden tiheyseroihin, jotka riippuvat sekä veden suolaisuudesta että lämpötilasta. Suolattoman, kylmän veden virtaaminen Golfvirtaan riittää pysäyttämään sen. Champlainmeri
Champlainmeren pohjaan muodostui laajoja savikoita, joiden mineraalit ovat peräisin jäätiköiden rapauttamista prekambrisista kallioista. Saven joukossa oli alun perin merivedestä kertynyttä suolaa, mutta se liukeni myöhemmin pois ja jätti jälkeensä pieniä ilmataskuja. Tämän vuoksi Champlainmeren savi on normaalia huokoisempaa ja läpäisee hyvin vettä. Altistuessaan kevättulvan tai rankkasateen jälkeen esimerkiksi maanjäristykselle tai kovan liikenteen aiheuttamalle tärinälle se voi muuttua nestemäiseksi ja aiheuttaa hengenvaarallisia maanvyöryjä. Oikein kuivattuina ravinteikkaat savikerrostumat ovat kuitenkin Québecin parhaita viljelymaita. Suolapulssi
Suolapulssilla () tarkoitetaan suurta suolaisen ja hapekkaan veden sisäänvirtausta Pohjanmereltä Itämereen Tanskan salmien kautta. Itämerellä tiheä valtamerivesi painuu pohjaan ja etenee pitkin merenpohjaa työntäen syvänteiden usein vähähappisen veden tieltään. Pulssit ovat tärkeitä Itämeren ekosysteemille, koska ne helpottavat muuten huonosti sekoittuvan meren syvänteissä usein vallitsevaa happikatoa ja ehkäisevät samalla sisäisen kuormituksen aiheuttamaa rehevöitymistä. Termohaliinikierto
Termohaliinikierto (termohaliinivirtaus, valtamerien lämpösuolavesikierto) on meriveden tiheyseroista johtuva veden kierto merissä syvävesien ja pintavesien välillä. Nimitys tulee sanoista "thermo": lämpötila ja "haline": suola. Veden tiheyserot johtuvat tavallisimmin sen lämpötilaeroista ja suolapitoisuuksien eroista: viileä ja suolainen vesi on raskaampaa kuin lämmin ja vähäsuolainen. Suolapulssi
Suolapulssien tuoma raskas suolainen vesi etenee Itämeren pääaltaassa hitaasti pohjaa pitkin muutaman kilometrin päivävauhdilla. Itämereen vuosina 2014, 2015 ja 2016 saapuneiden suolapulssien vaikutukset näkyivät syyskuussa 2016 happitilanteen paranemisena Gotlannin itä- ja eteläpuolisilla syvännealueilla. Itämeren hapeton pohja-alue oli tuolloin kesään 2014 verrattuna huomattavasti pienentynyt, mutta koko pääaltaan rikkivetypitoista syvää vettä pulssit eivät olleet kyenneet hapettamaan. Suoarkeologia
Mitä happamampi maa on, sitä nopeammin orgaaninen aines tuhoutuu. Suomen kallioperä koostuu happamista mineraaleista, joten pohjaveden siitä liuottamat aineet happamoittavat myös veden. Suomenlahden eteläpuolella maaperässä on runsaasti kalkkiperäisiä aineita, jotka muuttavat pohjaveden lievästi emäksiseksi. Tämä säilyttää orgaanisen aineksen huomattavasti pitempään. Suomen ainoat säilyneet kivikautiset ruumishautaukset ovat Ahvennanmaalta, jossa kalkkipitoinen maa säilöi luut hyvin. Nenähuuhtelu
Huuhtelussa käytettyyn puhtaaseen ja kädenlämpöiseen vesijohtoveteen sekoitetaan 0,9–3 prosenttia tavallista ruokasuolaa (natriumkloridia NaCl), esimerkiksi hienokiteistä merisuolaa. Jos huuhteluvesi ei ole kehonlämpöistä, toimenpide tuntuu epämiellyttävältä. Erikoissuolat kuten Pansuola, Seltin, mineraalisuola yms. eivät sovellu nenähuuhteluun. Jodia sisältävä suola ei myöskään sovellu nenähuuhteluun. Liuos syntyy, kun puoleen litraan vettä lisätään 1–2 teelusikallista merisuolaa. Lisäksi voidaan myös lisätä puoli teelusikallista ruokasoodaa, koska isotoninen liuos ärsyttää vähiten limakalvoja. Hydrokloridi
Hydrokloridi on kemian termi, jolla tarkoitetaan suolaa, joka muodostuu kun orgaaninen emäs (yleensä amiini) reagoi suolahapon (HCl) kanssa. Hydrokloridit liukenevat hyvin veteen ja happoihin. Tästä syystä monet lääkkeet myydään hydrokloridimuodossa, koska se parantaa lääkkeen imeytymistä ja estää lääkettä hajoamasta. Saari-Soljanen
Vedenlaatua on tutkittu lukuisia kertoja vuosien 1980–2006 aikana. Järven vesi on kirkasta ja sen humuspitoisuus on alhainen. Veden väri on lievästi värjäytynyttä, mutta se on hapanta. Happamuustaso (pH) on suoalueen huuhtoutumisesta ja vähäisestä veden vaihtumisesta johtuen vaihdellut arvojen 4,7 ja 5,1 välillä. Tämä on kaloillekin vaikea elinympäristö niin happamuuden kuin vähäravinteisuuden osalta. Typpipitoisuudet ovat karuille ja kirkasvetisille järville tyypillisen matalat. Fosforipitoisuudet ovat nekin vain 5–11 µg/l. Happitilanne on vuoden aikana yleensä melko hyvä, mutta loppukesällä pohjan lähellä on happi vähissä. Järvi muodostaa syvälle harppauskerroksen, jonka alusveteen muodostuu vähähappisuutta. Järven virkistyskäytön arvosana olisi muuten erinomainen, mutta happamuus laskee sen hyväksi. Happamuus vaikuttaa eliöihin negatiivisesti. Itämeri
Itämeren ilmasto-olosuhteet vaihtelevat huomattavasti luonnollisten syiden takia sen sijainnin ja pienuuden ansiosta. Ilmastonmuutos on kuitenkin leudontamassa talvia ja siis pienentämässä Itämeren talven jääpeitettä. Veden lämpeneminen vaikuttaa Itämeren eliöstöön. Lämpimään veteen sopeutuneet lajit leviävät pohjoiseen ja kylmään tottuneet lajit joutuvat ahdinkoon, esimerkiksi jäälle synnyttävä itämerennorppa. Itämeren suolapitoisuus saattaa muuttua myös, ja Ruotsin ilmatieteen ja hydrologian laitoksen mukaan 2000-luvulla Itämeren pääaltaan suolapitoisuus vähenee seitsemästä neljään promilleen. Makean veden lajit tulevat tämän seurauksena leviämään ja mereiset lajit joutuvat monin paikoin väistymään. Vuonna 2100 Pohjanlahden ja Suomenlahden lajit saattavat hallita lähes koko Itämerta. Mono Lake
Järvellä ei ole laskujokea, minkä vuoksi ympäröiviltä alueilta lionneet suolat kertyvät järveen kasvattaen vähitellen sekä sen suolapitoisuutta että pH-arvoa. Nykyisin järven suolapitoisuus on 69 g/l ja pH noin 10. Järvi on ajoittain meromiktinen Suolankukka
Suolankukka (, ) on kristallikiteinen, hiutalemainen, paljon kivennäisaineita sisältävä, tavallista ruokasuolaa hienojakoisempi valmiin ruoan maustamiseen käytettävää merisuola. Sitä ei ole keräämisen jälkeen pesty, eikä se sisällä lisäaineita. Mustameri
Mustanmeren vesi on voimakkaasti kerrostunutta: pintavesi on suhteellisen vähäsuolaista mereen laskevien jokien ansiosta, 17–21 ‰, keskimäärin 18,3 ‰, mikä on runsaat puolet valtameren suolapitoisuudesta. Pintavesi lämpenee kesällä ja jäähtyy talvella. Harppauskerroksesta (50–150 m) meren pohjaan ulottuu alusveden alue, jossa on raskaampaa ja suolaisempaa Välimerestä peräisin olevaa vettä, jonka lämpötila on ympäri vuoden noin 9 celsiusastetta. Alusvesi ei juuri sekoitu pintaveden kanssa, ja sen happitilanne on huono. Suurin osa yli 200 metrin syvyydessä olevasta vedestä on lähes täysin hapetonta. Sää
Ilmakehän kosteudesta 90 prosenttia on peräisin meristä. Merestä haihtuva kosteus tiivistyy pilviksi, jotka aiheuttavat sateita. Myös merivirrat vaikuttavat rannikkoalueiden säähän ja ilmastoon. Esimerkiksi lämmin Golfvirta aiheuttaa Länsi-Eurooppaan leutoja säitä. Merivirrat vaikuttavat myös sateiden ja myrskyjen syntymiseen. Meren lämmönsäilytyskyvyn vuoksi rannikoilla on keväisin suhteellisen viileää ja syksyisin lämmintä. Rannikkotuulet voivat kesäisin viilentää rannikon ilmaa. Kylmän meri-ilman ja lämpimän maan yllä olevan ilman sekoittuminen aiheuttaa sankkoja sumuja. Osmoosivoima
Osmoosivoima on uusiutuva energianlähde, jossa hyödynnetään meriveden ja makean veden välistä suolaisuuseroa. Osmoosivoimala perustuu puoliläpäisevään osmoosikalvoon, joka päästää läpi vettä, mutta pysäyttää meriveden suolaionit. Osmoosivoimalassa makea vesi kohtaa suolaisen veden osmoosikalvon läpi, jolloin vesimolekyylien kokonaisvirtaus suuntautuu kalvon makean veden puolelta suolaisen veden puolelle laimentaen suolaisen veden suolapitoisuutta. Kalvon avulla osmoosista saadaan talteen osmoosin synnyttämän paine-eron energia. Pikku-Ahvenisto
Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1985, 1999 ja talvella 2012. Vedenväri on ruskeaa ja se johtuu vedessä olevasta humuksesta. Vesi on hapanta ja sen puskurikyky happamoitumista vastaan on välttävä. Vuoden 1985 tutkimuksissa järvi oli happamoitunut ja sen vesi oli joillekin kalalajeille liian hapanta. Viime aikoina järven happamuustaso on ollut parempi ja puskurikykyä on tullut lisää. Järven ravinnetaso oli talvella 1999 lievästi reheville järville ominainen. Fosforipitoisuus alitti tuolloin rehevien järvien tason (30 mikrogrammaa litrassa vettä eli µg/l). Forsforin pitoisuudet ovat laskeneet vuoden 1985 tasosta. Järven happitilanne oli talvella 2012 erinomainen. Veden happipitoisuus oli 15 metrin syvyydessä melko korkea 6,9 milligrammaa litrassa vettä (mg/l), kun pintavedessä se oli 9,3 mg/l. Järven virkistyskäyttöarvo on hyvä. Jos järvessä on lämpötilakerrostuneisuudesta johtuvia happiongelmia, se voi pudottaa järven virkistysarvoa tyydyttäväksi. Mesopotamian maatalous
Monet viljakasvit sietävät suolaa vain 0,3–0,6 prosenttia. Vehnä sietää maan suolaa 0,5 % maassa, mutta ohra kaksi kertaa enemmän, noin prosentin verran. Maan suolaantuminen on paha ongelma niillä alueilla, joilla pohjavesi on korkealla, alle kolmen metrin päässä Maan pinnasta, ja haihtuminen suurta. Haihduttava kasvillisuus imee pohjavettä kohti pintaa, ja haihtuminen jättää vain suolat pinnalle. Haihtuminen lisää veden suolapitoisuutta, kun vesi höyrystyy pois ja suola jää jäljelle. Myös kasteluvesi tuo suolaa mukanaan ja luo siten suolaantumista. Puutteellinen veden ojitus pois lisää myös suolaantumista. Etelä-Mesopotamia on alavaa maata, jonka alueella on kesällä korkea lämpötila ja haihtuminen. Raoultin laki
Raoultin laista voidaan johtaa esimerkiksi se, että suolaliuoksen kiehumispiste on korkeampi kuin puhtaan veden. Suolan höyrynpaine on nolla, mutta suolan mooliosuus ei, joten se on pois veden mooliosuudesta. Siten kokonaishöyrynpaine tulee vain vedestä: Golfvirta
Ilmaston lämpenemisen on tiedepiireissä esitetty voivan johtaa Golfvirran hidastumiseen tai jopa pysähtymiseen. Iilmaston lämpenemisen ja siihen liittyvien makean veden tasapainon muutosten arvellaan muuttavan Golfvirran termohaliinikiertoa. Ilmaston lämpenemisen takia Grönlannin ja Pohjoisnavan jäätiköt sulavat vähäsuolaiseksi, eli makeaksi vedeksi. Myös sateet ja lumien sulaminen tuottavat pohjoisessa lämpenemisen takia aiempaa enemmän makeaa vettä. Makea vesi on harvempaa kuin suolainen merivesi. Siksi makeiden sulamisvesien sekoittuessa Pohjois-Atlantin meriveteen, ei merivesi enää painu pohjaan yhtä helposti. Veden täytyy jäähtyä, jotta se painuisi alemmas. Jäähtyminen tulevaisuudessa kuitenkin hidastuisi koska ilmaston lämpenemisen takia ilma pystyisi ottamaan vastaan entistä heikommin lämpöä merestä. Meriveden makeutuminen ja sen jäähtymisen hidastuminen Pohjois-Atlantilla voisivat siksi teorian mukaan tukkia tien Atlantilta pohjoiseen tulevalta Golfvirran lämpimältä virtaukselta hidastaen siten koko virtausta. Golfvirran on myös esitetty voivan pysähtyä kokonaan, jos perättäisiä lämpimiä vuosia on useita. Tällöin Golfvirta ei pääse ollenkaan lämmittämään Pohjois-Eurooppaa. Merenkurkku
Meriveden suolapitoisuus on Merenkurkussa noin 0,4–0,45 prosenttia. Ruokasuola
Ravinnosta johtuvaa natriumin puutetta ei tunneta, koska ruoassa on suolaa monta kertaa enemmän kuin mitä ihminen tarvitsee. Liian alhainen veren natrium, hyponatremia, voi syntyä vain kahdella eri mekanismilla: natriumia joko menetetään liikaa tai elimistöön kertyy liikaa vettä. Suolan puute voi aiheutua lääkityksestä, syömättömyydestä, hikoilusta, runsaasta veden juonnista, joistain sairauksista tai ripulista tai oksentelusta. Etenkin vanhukset voivat kärsiä suolan puutteesta syömättömyyden ja lääkityksensä johdosta. Hyponatremian oireita ovat väsymys, voimattomuus, päänsärky ja pahoinvointi, sekä joskus lihasheikkous, kouristelu ja sekavuus. Ruokasuola
Natriumkloridia syntyy esimerkiksi suolahapon ja natriumhydroksidin reagoidessa keskenään: HCl + NaOH → NaCl + HO. Täten se on suola myös vanhan kemiallisen määritelmän mukaan, jolloin tällä termillä tarkoitetaan hapon ja emäksen välisessä reaktiossa syntyvää ainetta. Tällä tavoin sitä ei kuitenkaan käytännössä valmisteta. Suola
Monet suolat liukenevat runsaasti veteen. Niiden joutuessa kosketuksiin veden kanssa pienet vesimolekyylit tunkeutuvat ionihilaan. Poolisuutensa vuoksi vesimolekyylit muodostavat ioni-dipolisidoksia suolan ionien kanssa ja saartavat ne. Suolat muuttuvat vesimolekyylien ympäröimiksi akvo­ioneiksi eli hydraateiksi, jolloin ionihilan ionisidokset eivät ole enää kyllin vahvoja pitääkseen hilaa koossa. Ionihila siis hajoaa akvaioneiksi. Akvo­ionit pääsevät vedessä liikkeelle hieman samaan tapaan kuin ionit suolasulatteessa. Suolan vesiliuokset johtavat siten sähköä. Vesivarat
Juotavaksi kelpaavia pintavesiä ovat joet ja järvet. Ne ovat myös pohjavettä herkempiä saastumaan, sillä niillä ei ole minkäänasteista suojaa saasteita vastaan. Monilla alueilla pintavesi on ainoa juomavesilähde ja se on monin paikoin vielä hyvin saastunuttakin. Tämä ei ole ainoastaan kehitysmaiden ongelma, vaan se koskettaa Aasian, Afrikan sekä Etelä-Amerikan ja Latinalaisen Amerikan lisäksi myös entisen itäblokin maita. Tilanne on pääosin kansainvälisten vesihuoltoprojektien ansiosta kuitenkin paranemaan päin. Suurin osa järvistä sisältää makeaa vettä, mutta myös suolajärviä on olemassa, joista tunnetuin on Kuollutmeri Israelin ja Jordanian rajalla. Näiden järvien vesi on suolaisempaa kuin merivesi ja usein vielä huomattavan paljon. Hiki
Hiki on hikirauhasen erittämää hajutonta suolaliuosta, jonka tärkein tehtävä on osallistua lämmönsäätelyyn. Hien avulla ihminen voi luovuttaa lämpöenergiaa elimistöstään, sillä hiki sitoo lämpöenergiaa haihtuessaan iholta. Lämmönsäätelyn lisäksi hiki erittää ulos elimistöstä kuona-aineita, joiden määrä hiessä on kuitenkin todella pieni. Koska ihminen on tasalämpöinen, elimistö yrittää pitää lämpötilan mahdollisimman vakaana. Ihmisen käyttäessä paljon energiaa syntyy lämpöenergiaa, jolloin iho yrittää tasapainottaa tilannetta erittämällä pienistä hikirauhasista nestettä ihon pinnalle. Tällöin myös verisuonet tuovat lihaksissa lämmennyttä verta kehon sisältä jäähtymään lähelle ihoa ja osallistuvat näin omalta osaltaan lämmönsäätelyyn. Hiki maistuu suolaiselta siinä olevien natrium- kloori- ja kaliumionien takia. Hiki sisältää 0,3–0,4 prosenttia ruokasuolaa, pieniä määriä kaliumkloridia, fosfaatteja, valkuaisaineita, virtsa-aineita, aminohappoja sekä maitohappoa. Akvaarion vesikemia
Luonnossa meriveden suuri puskurointikyky pitää sen pH:n tasaisena lähellä kahdeksaa, mutta sisävesien happamuus vaihtelee hiilidioksidin vuorokausivaihtelun mukana. Useimpien järvien ja jokien vesi on hapanta humushappojen takia, varsinkin tropiikissa. Poikkeuksena ovat Tanganjika- ja Malawijärvet. Akvaviitti
Akvaviitti on pohjoismainen maustettu viina, joka on valmistettu yleensä perunasta tai viljasta. Sen alkoholipitoisuus on tyypillisesti 40–45 prosenttia, ja se voi olla väriltään kullankeltaista tai kirkasta. Akvaviitin pääasiallinen mauste on kumina, mutta sen lisäksi siinä voi olla muun muassa anista, fenkolia, kardemummaa, vaniljaa, korianteria, sitruunan kuorta ja lakritsia. EU:n päätöksellä akvaviitin päämausteena voi olla myös tilli.
Juoman nimi juontaa juurensa latinan sanoihin "aqua vitae", elämän vesi. Merisuola
Merisuola on perinteisesti laajimmin ravinnossa käytetty suola. Merisuola koostuu pääasiassa natriumkloridista (94 %), jonka lisäksi siinä on lukuisia muita suoloja. Pääasialliset epäpuhtaudet ovat magnesiumsulfaatti ja kaliumsuolat. Suola
Varsinkin aikaisemmin olikin tapana määritellä suola aineeksi, jota syntyy veden ohella hapon ja emäksen reagoidessa keskenään. Tämän mukaisesti puhutaan myös eri happojen suoloista; esimerkiksi sulfaatit ovat rikkihapon ja nitraatit typpihapon suoloja. Natriumkloridi, jota puhekielessä sanotaan lyhyesti suolaksi, on suolahapon suola. Aitotonnikalat
Tonnikalat ovat lämminverisiä kaloja; niiden liha on punaista, koska siinä on myoglobiinia, joka sitoo happea vereen, ja siksi niiden ruumiinlämpö voi nousta korkeammaksi kuin ympäröivän meriveden lämpötila. Musta-Soljanen
Järven vedenlaatua on tutkittu kolme kertaa vuosina 1980 (kahdesti) ja 1993. Sen veden väri on tummaa ja veden väri on vaihdellut kesällä 140 PNU:ta ja talvella 180–200 PNU:ta. Tämä viittaisi korkeaan humuspitoisuuteen, mutta humusta ei ole kuitenkaan tyypillisten suolampien sisältämiä määriä. Veden happamuustaso on kuitenkin alhainen eli vesi on hapanta. Edelliset seikat selittyvät järven ympäristöllä, joka on suota. Ainoa laskuoja tulee Kirkas-Soljaselta, johon ei laske suo-ojia. Näiden yhteensä lasketty valuma-alue on suppea, jolloin ravinteiden huuhtoutuminen on vähäistä. Typpipitoisuudet ovat alhaiset ja fosforipitoisuudet ovat lievästi rehevöityneen järven tasoa. Matalan järven happitalous on vain tyydyttävällä tasolla. Vuonna 1980 todettiin pintavesissä happivajetta, mikä on humusvesissä tyypillistä. Musta-Soljasen virkistysarvo jää välttävälle tasolle johtuen happamuudesta, humuksesta ja tummasta väristä. Happamuus on kuitenkin luontaista perua, eikä suojärvien virkistyskäyttö ole muutenkaan yleistä. Merivirta
Maapallon lämpötilaerot ovat ilmakehän ja sen tuulten lisäksi myös merivirtojen ansiota. Päiväntasaajan seudulle keskittynyt auringonpaiste lämmittää paikalliset vesimassat, jotka siirtyvät merivirtojen välityksellä kohti kylmiä napa-alueita. Lämpösäteilyn ylijäämäalueilta lämpöenergia siis siirtyy merivirtojen välityksellä säteilyn alijäämäalueille meriveteen absorboituneena. Vesi varastoi lämpöä paljon ilmaa pidempään, joten määränpäässä tuulet saavat merivirrasta lämpöä tai vastaavasti viileyttä riippuen siitä, onko kyseessä lämmin vai kylmä merivirta. Merivirrat aiheuttavat mantereisiin ja saariin törmätessään kyseisille alueille sateita tai kuivuutta. Lisäksi merivirtojen kumpuamisalueet ovat hyviä kalastusalueita, koska merivirrat kumpuavat mannerjalustaan tai toisiinsa törmätessään ravintoa merenpohjasta pintavesiin. Pohjanlahti
Suolapitoisuutta laskee myös se, että varsinaisen Itämeren ja Pohjanlahden välillä on Salpausselkien jatkeiden muodostama kynnys, joten Pohjanlahdelle pääsee pääasiassa vain varsinaisen Itämeren heikkosuolaista pintavettä. Selkämeren veden suolapitoisuus on siis vähäisempää kuin varsinaisen Itämeren, ja myös kerrostuneisuus on heikompi. Happi pääsee siirtymään pohjalle lähes säännöllisten syys- ja kevätkiertojen ansiosta, eikä happikatoa esiinny. Merenkurkun mataluus edelleen estää suolapitoisen mutta veden virtausta Perämerelle, joten Perämeren happitilanne pysyy hyvänä. Soodavesi
Soodavesi saattaa lisätä ärtyneen suolen oireita kuten muun muassa turvotusta sekä ilmavaivoja hiilidioksidin vapautumisen takia ruoansulatuskanavassa. Soodavedellä ei tosin ole vaikutusta refluksitautiin. On myös alustavaa näyttöä siitä, että hiilihapotettu vesi saattaa auttaa ummetuksen kanssa ihmisten keskuudessa, joilla on ollut halvaus. Joissakin soodavesissä on lisättyä natriumia, jolloin ne voivat olla ongelmallista niille, joilla on vähäsuolainen ruokavalio. Bohainmeri
Bohainmeren suolaisuus on 29–32 promillea. Kesällä monsuunisateiden aikaan suolaisuus on alhaisimmillaan ja kohoaa talvikuukausina lähelle Keltaisenmeren 30–34 promillen suolaisuutta. Kuollutmeri
Kuollutmeri koostuu kahdesta altaasta. Niihin valuva vesi haihtuu Jordaninlaakson voimakkaassa auringon paahteessa jättäen jälkeensä suola- ja mineraalikerrostumia. Kuolleenmeren suola- ja mineraalipitoisuus on korkeimmillaan 33 prosenttia. Tämä johtuu jokien kuljettamasta eroosion irrottamasta aineksesta, jossa on myös suola-aineita. Järven vesi on niin suolapitoista, että se kannattelee uimaria pinnalla. Sillä uskotaan olevan myös terveydelle myönteisiä vaikutuksia. Näistä syistä järvi on hyvin suosittu matkailukohde. Korkean suolapitoisuuden vuoksi järvessä ei ole muutamia harvalukuisia bakteerilajeja lukuun ottamatta mitään elävää. Kuolleenmeren suola sisältää erityisen paljon mineraaleja, joista tärkeimpiä ovat magnesium (yli 30 %), kalsium, kalium, natrium ja sinkki. Rannalla on teollisuutta, joka erottaa vedestä ruokasuolaa, kaliumia, magnesiumia ja bromia. Suolijärvi (Tampere)
Järven vedenlaatua esitellään käyttämällä vuosien 2007, 2008, 2009 ja 2010 (loppukesien ja -talvien) tutkimustuloksia. Järven pintavesi on ollut lievästi sameaa (keskimäärin 1,2 FNU), veden näkösyvyys on ollut keskimäärin 3,3 metriä ja vedenväri on ruskea (väriluku 15–40 mg(Pt)/l, keskiarvolla 29 mg(Pt)/l). Veden sähkönjohtavuus on keskimmäärin 10,3 mS/m, mikä on suomalaisessa järvessä normaalia korkeampi taso. Humuksen liukeneminen järven valumisvesiin on pääasiallinen syypää vedenväriin ja se myös muuttaa veden lievästi happamaksi. Järven pintaveden happamuustaso on ollut keskimäärin pH 7,0. Talvella happamuustaso on pH 6,8, mutta kesällä se kohoaa arvoon pH 7,3. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on hyvä (keskimäärin 0,25 mmol/l). Silloin järvi ei ole välittömässä vaarassa happamoitua. Järven vesi lämpötilakerrostuu selvästi talvisin ja kesäisin. Silloin järven pohjan lähellä alusvedessä voi olla hyvinkin erilaiset olosuhteet kuin päällysvedessä. Alusveden happamuustaso on talvella pH 6,6 ja kesällä pH 6,8. Päällysveden happipitoisuus on ollut kesäisin 7,7 mg/l, jolloin hapen kylläisyys on ollut 74%. Talvisin se on ollut 8,6 mg/l (kylläisyys 86%). Alusveteen ei lämpötilakerrostumisen vuoksi tule kovin paljon happitäydennystä pinnalta. Siellä on kesäisin ollut happipitoisuus 0,2 mg/l (kylläisyys 12%) ja talvisin 1,5 mg/l (kylläisyys 12%). Näiden arvojen perusteella voidaan järven happitilanne kokonaisuudessaan luokitella välttäväksi. Kun hapen määrä vähenee alusvedessä pohjan lähellä, aiheutuu siitä haitallisia seurauksia. Hapen vähennyttyä liian pieneksi, on se aiheuttanut paikallisesti sisäistä kuormitusta. Sisäisessä kuormutuksessa pohjan sedimentistä liukenee takaisin veteen ravintoaineita ja metalleja, joiden pitoisuudet kasvavat alusvedessä. Päällysvedessä fosforipitoisuudet ovat olleet keskimäärin 9 µg/l. Kesäisin pitoisuudet ovat olleet keskimäärin 11 µg/l ja talvisin 8 µg/l. Alusvedessä pohjan lähellä fosforipitoisuudet ovat olleet kesällä 23 µg/l ja talvella 15 µg/l. Suurimmillaan on talvella pitoisuus ollut 21 µg/l. Typpipitoisuudet ovat olleet päällisvedessä keskimäärin 428 µg/l (vaihteluvälillä 320–560 µg/l), kun taas alusveden typpipitoisuudet ovat vaihdelleet 620–1320 µg/l. Näiden tulosten perusteella järvi voidaan ravinteidensä puolesta luokitella lievästi rehevöityneeksi järveksi. Atlantin valtameri
Avomeren pintaveden suolapitoisuus on 33–37 promillea; pitoisuus vaihtelee leveysasteen ja vuodenajan mukaan. Yleensä vesi on vähäsuolaisinta korkeilla leveysasteilla ja rannikoilla jokien lähettyvillä. Suolaisinta vesi on noin 25. pohjoisella leveysasteella. Pintavesien lämpötila vaihtelee alhaisimmillaan napa-alueitten −2 °C:sta korkeimmillaan +29 °C:een hieman päiväntasaajan pohjoispuolella. Suurin vuodenaikainen lämpötilanvaihtelu on keskileveysasteilla, jossa ero saattaa olla 8–9 °C. Sähkönjohtavuus (limnologia)
Suomalaiset sisäjärvet ovat vähäsuolaisia, koska kova kallioperä on heikosti rapautuvaa. Sen vuoksi veden sähkönjohtavuus vaihtelee suppealla alueella 5–10 mS/m. Suomalaiset jokivedet johtavat sähköä 10–20 mS/m, mutta jos joet virtaavat viljeltyjen alueiden läpi, kohoaa sähkönjohtavuus arvoon 15–20 mS/m. Itämerellä Suomen rannikon tuntumassa sähkönjohtavuus on jo moninkertainen 1000–1200 mS/m eli 1,0–1,2 S/m. Itämeren suolapitoisuus on pääasiallinen syy suureen sähkönjohtavuuden eroon makeaan veteen verrattuna. Atlantilla, missä on merisuolaa 35 grammaa litrassa, on sähkönjohtavuus 4800 mS/m eli 4,8 S/m. Suola
Brønstedin happo-emästeoriassa suolan käsitteen, edellä sanotulla tavalla määriteltynä, voidaan katsoa menettäneen merkityksensä, mutta nimitys on vakiintunut tarkoittamaan ioniyhdisteitä. Vaikka nykyinen määritelmä on täysin aikaisemmasta poikkeava, valtaosa happojen ja emästen reagoidessa syntyvistä, vanhastaan suoloiksi nimitetyistä aineista on suoloja myös nykyisen määritelmän mukaan, siis ioniyhdisteitä. Toisaalta nykyisen määritelmän mukaan myös esimerkiksi natriumhydroksidi on suola, joskin siinä oleva OH -ioni on emäs. Sitä vastoin elohopea(II)kloridia HgCl ei enää pidetä suolana, koska se kiinteässä tilassakin koostuu molekyyleistä. Merijää
Merijää voi olla kiinni mantereessa (kiintojää) tai ajelehtia vapaana (ajojää). Tuulen ja merivirtojen ajamana merijää voi, varsinkin pohjoisella napamerellä, kasautua kymmeniä metrejä paksuiksi ahtojäävalleiksi. Merijään muodostumisella ja sulamisella voi olla suuri merkitys ilmaston kannalta, sillä suuria määriä merivettä voi siirtyä merijäänä paikasta toiseen tavalla, jolla merivesi ei nestemäisenä kulkeudu. Merijään muodostuminen on ratkaisevan tärkeää myös maailman valtamerien termohaliinikierrolle, sillä muodostuessaan jää hylkii suolaa. Tämän vuoksi valtameren pintavesi muuttuu jään muodostumisalueilla raskaammaksi ja vajoaa. Merijää ei kuitenkaan ole täysin suolatonta, vaan jään sisään jää suolataskuja. Merivesi
Merivesi on suolapitoista vettä valtamerissä ja reunamerissä. Maapallolla on merivettä noin 1 350 miljoonaa kuutiokilometriä, mikä on 96,8 prosenttia kaikesta maapallon vesivarastosta. Iso Suolajärvi
Koska Ison Suolajärven vesimäärä vaihtelee, vaihtelee myös sen suolapitoisuus huomattavasti. Vähimmillään se on 5 %, enimmillään peräti 27 %, kun valtamerissä suolaa on noin 3,5 %. Järven suola on suurelta osin peräisin entisestä Bonnevillen järvestä, mutta joet tuovat siihen ympäröiviltä alueilta suolaa lisääkin. Syvämeri
Syvänteen vesimassan suolapitoisuus on yleensä noin 3,4–3,5 % ja lämpötila noin −1...+2 °C. Keltainenmeri
Keltaisenmeren matalan pohjan muodostaa edellisen jääkauden jälkeen (alle 10 000 vuotta sitten) mereen uponnut mannerjalustan osa. Kiinan rannikko on matalaa, Korean puolella rannikko on jyrkempi. Mereen virtaa vuosittain valtava määrä sedimenttejä Keltaisesta- ja Jangtsejoesta. Keltaisenmeren ilmastolle luonteenomaisia ovat kylmät ja kuivat talvet sekä kosteat ja lämpimät kesät, joiden aikana esiintyy taifuuneja. Sumu on yleistä rannikkoalueilla. Mereen virtaa etelästä lämpimän Tsushimanvirran osa, joka eroaa päävirrasta Japanin Kyūshūn saaren länsipuolen tienoilla. Vuorovesi on voimakas etenkin Korean rannikolla ja voi nousta keväällä 8,2 metriin. Bohainmeren sisin rannikko jäätyy talvella. Saukko
Saukko on periaatteessa makeaan veteen sopeutunut laji, mutta se voi elää myös meressä, jos se saa päivittäin turkkinsa puhdistukseen suolatonta vettä. Muuten sen vettähylkivä ominaisuus kärsii. Tämän takia saukko hankaa turkkiaan kasveihin yrittäessään irrottaa suurimmat suolakiteet. Suomenlahti
Coriolis-ilmiöstä johtuen merivirrat virtaavat Suomenlahden etelärannikolla lännestä itään ja pohjoisrannikolla idästä länteen päin. Pohjukassa Suomenlahteen laskee Nevajoki. Muita suuria jokia ovat Kymijoki, Narvanjoki ja Luga, jotka kaikki laskevat lahden itäosaan. Lahden vesi on makeampaa sen itä- kuin länsipäässä. Pintaveden suolaisuus on lahden länsipäässä viidestä seitsemään promillea, itäpäässä nollasta kolmeen promillea. Pohjaveden suolaisuus voi olla kahdeksasta yhdeksään promillea, Itämeren pääaltaasta tulevan suolapulssin yhteydessä korkeampikin. Suola
Suola on kemiassa nykyisin käytetyn määritelmän mukaan yhdiste, joka kiinteässä olomuodossa koostuu ionisidosten koossa pitämistä kiteistä. Suolassa kationina on usein jokin metalli-ioni, anionina taas epämetalli-ioni tai jokin moniatominen kompleksi-ioni. Tavallisia kationeja ovat muun muassa Tavallisia anioneja ovat muun muassaSuoloja syntyy esimerkiksi happojen ja emästen neutraloitumisreaktioissa: Sameus
Veden sameus johtuu veteen joutuneista kiinteistä hiukkasista tai suurista veteen liukenemattomista yhdisteistä. Kiinteitä hiukkasia ovat esimerkiksi pelloilta huuhtoutuneita tai ojien varsilta veteen joutuneita savihiukkasia. Suoalueilla veteen joutuu pintahuuhtoutuman vuoksi humusta. Humuksen joukossa on silin havaittavia tai pienempiä kasvinosia tai suuria veteen liukenemattomia humusaineiden molekyylejä. Monet ioniyhdisteet saattavat sakkautua vaikealiukoiseen muotoon veden olosuhteiden muuttuessa. Tällaisia aineita ovat fosfaattiyhdisteet, rautayhdisteet ja muut pieninä pitoisuuksian veteen joutuneita muita yhdisteitä. Ne saattavat sakkautua vaikealiukoiseen muotoon happamus- tai happipitoisuusolosuhteiden muuttuessa. Metalli usein kolloiduvat muodostaen vettä sameuttavia hiukkasia. Hiukkaset painuvat yleensä hiljalleen vesistön pohjalle sedimenttiin, mutta ennen sitä vesi voi olla pitkään niistä samea. Juomavedessä sameuden aiheuttaa tavallisimmin ilma, joka poistuu, kun vettä seisotetaan. Suolapulssi
Kapean ja matalan valtameriyhteyden vuoksi suolaisen veden sisäänvirtaus on vähäistä. Vettä kyllä liikkuu koko ajan hieman edestakaisin Tanskan salmissa, mutta Itämeren syvänteisiin päästäkseen pulssin on oltava voimakas. Suolapulssien syntyminen vaatii tietynlaisia, melko harvoin esiintyviä sääolosuhteita, minkä vuoksi niitä esiintyy keskimäärin vain kerran kymmenessä vuodessa. Lisäksi esimerkiksi suolapulssien kannalta kriittisille alueille sijoitetut tuulivoimalat saattavat mahdollisesti häiritä suolapulsseja. Merivesi
Merivesi on niin suolaista, että sitä ei voida käyttää talous- ja kasteluvetenä. Makean veden tuottaminen merivedestä on kemiallisesti mahdollista mutta varsin kallista. Merisuolaa on sen sijaan helppo tuottaa merivedestä haihdunta-altaiden avulla kuivilla ja lämpimillä ilmastovyöhykkeillä. Taloudellisesti kannattavaa on myös magnesiumin ja bromin erottaminen merivedestä, ja kuivilla rannikkoseuduilla merivedestä valmistetaan myös suolatonta juomavettä esimerkiksi tislaamalla tai käänteisosmoosin avulla. Itämeri
Itämeren suolaisuus on voimakkaasti kerrostunutta. Vesi on sitä raskaampaa, mitä suolaisempaa se on, joten Itämereen Tanskan salmien kautta tuleva suolainen vesi painuu pohjan tuntumaan runsassuolaiseksi kerrokseksi. Noin 70–80 metrin syvyydessä veden suolapitoisuus kasvaa nopeasti, ja tätä vyöhykettä kutsutaan halokliiniksi. Se syntyy, kun myrskyjen aiheuttamat vedenliikkeet eivät pääse vaikuttamaan niin syvälle, jolloin vesikerrokset eivät pääse sekoittumaan. Veden happipitoisuus on korkea halokliiniin saakka. Sen alapuolelle ei kuitenkaan pääse happea, jota virtaa sinne vain, kun Itämereen tulee tarpeeksi suuri virtaus Pohjanmereltä. Parin vuoden välein hapekasta vettä pääsee Itämereen niin, että matalien syvänteiden hapeton vesi väistyy uuden hapekkaan veden edeltä, jolloin myös autioituneet pohjakerrokset heräävät uudelleen eloon. Suola
Joissain suoloissa vesimolekyylit ovat osana kidehilaa. Tällaista vettä sanotaan kidevedeksi. Vettä sitovaa eli hygroskooppista suolaa kuumennettaessa vesi irtoaa kidehilasta ja kiteet rapautuvat. Rapautuneet kiteet pyrkivät ottamaan menettämänsä veden takaisin ja sitovat vettä ympäristöstään. Tällaista kuivattavaa suolaa pakataan joskus pieninä pusseina mukaan tuotteisiin, joiden on tarkoitus saapua kuivina kuluttajalle, esimerkiksi elektroniikkatuotteisiin ja kenkiin. Salmiakki
Salmiakki on ammoniumkloridilla eli salmiakilla maustettua lakritsia. Maultaan salmiakki on samaan aikaan sekä makea että suolainen. Salmiakkia syödään lähinnä Pohjoismaissa, Saksassa ja Alankomaissa. Syynä tähän on historioitsijoiden mukaan Alankomaiden tiiviit kauppasuhteet Pohjoismaihin satoja vuosia sitten. Pohjoismaiset tuotteet ja tottumukset vakiintuivat osaksi alankomaalaista elämäntyyliä. Muualla maailmassa salmiakkia ei juurikaan myydä. Yhdysvalloissa salmiakki tunnetaan ”pohjoismaisena erikoisuutena”, ja sitä myyvät siellä ainoastaan pohjoismaisiin tuotteisiin erikoistuneet erikoisliikkeet. Salmiakin suolaisen maun aiheuttaa ammoniumkloridi eli salmiakki. Ammoniumkloridi on väriltään valkoista, mutta se värjätään ulkonäkösyistä mustaksi lääkehiilen avulla. Makeistehtaiden testeissä on todettu mustan salmiakin olevan enemmän koemaistajien mieleen. Hapan suola
Happamet suolat eli "vetysuolat" ovat ioniyhdisteitä eli suoloja, joissa oleva anioni sisältää yhden tai useamman vetyatomin ja voi toimia happona, toisin sanoen se voi luovuttaa protonin. Tällaisia anioneja ovat esimerkiksi:Nämä anionit ovat luonteeltaan amfo­lyyttejä, joten ne voivat reagoida sekä happojen että emästen kanssa. Fysiologinen suolaliuos
Fysiologinen suolaliuos on suolaliuos, jonka osmoottinen vahvuus on yhtä vahva kuin veren. Ihmisen veren koostumusta vastaa 0,9-prosenttinen suolaliuos. Suolaliuoksen on tärkeää olla osmoottisesti yhtä vahvaa, ettei se vahingoita kohteen soluja. Jos esimerkiksi punasolut joutuvat niiden väkevyyttä laimeampaan, hypotoniseen luokseen, ne pullistuvat ulkopuolisen nesteen siirtyessä niiden sisään ja lopulta räjähtävät. Väkevämmässä hypertonisessa liuoksessa punasolut taas menevät kasaan, koska solun sisältä siirtyy nestettä ulkopuoliseen väkevämpään liuokseen.