Kuka voitti Chacon sodan?
Chacon sota
Chacon sota käytiin 1932–1935 Bolivian ja Paraguayn välillä Gran Chacon alueesta, jossa luultiin virheellisesti olevan runsaita luonnonvaroja, etenkin maaöljyä. Kiista Chacon alueesta oli syntynyt maiden itsenäistyttyä Espanjan siirtomaavallasta. Sota oli molemmin puolin raskas, mutta se päättyi lopulta Paraguayn voittoon ja se sai suurimman osan kiistellystä alueesta. Sota vaikutti molempien maiden politiikassa vielä pitkään sen päätyttyä. Chacon sota
Aselepo Bolivian ja Paraguayn välillä neuvoteltiin lopulta 10. kesäkuuta 1935. Molemmat maat olivat rasittuneet raskaasti sotilaallisesti ja taloudellisesti. Bolivia oli menettänyt noin 57 000 miestä kaatuneina ja Paraguay 36 000. Rauha solmittiin 21. tammikuuta 1936 neuvotteluissa, joissa oli mukana Paraguayn ja Bolivian lisäksi Argentiina, Brasilia, Chile, Uruguay ja Yhdysvallat. Maat solmivat diplomaattiset suhteet uudelleen. Paraguay palautti 17 037 bolivialaista vankia ja Bolivia vastaavasti 2 498 paraguaylaista. Paraguay oli ottanut vangiksi yhteensä noin 23 000 sotilasta ja 10 000 siviiliä, mutta osa heistä päätti olla palaamatta Boliviaan. Rajakiista ratkaistiin 21. heinäkuuta 1938 Buenos Airesissa solmitulla sopimuksella, jolla Paraguay sai noin kolme neljäsosaa Chacon alueesta. Sodan yhtenä taustatekijänä olleita öljyesiintymiä ei löytynyt Paraguayn osasta, mutta Bolivian puolelta löydettiin myöhemmin öljy- ja maakaasuesiintymiä. Bolivia sai Paraguayn kautta kulun Atlantille ja Puerto Casadon vapaasatamaksi. Bolivian historia
Vuosien 1879–1884 Tyynenmeren sodassa Bolivia menetti Chilelle Tyynenmeren rannikkonsa ja yhteytensä merelle, mikä hiertää maiden välejä edelleen. Vuosina 1932–1935 Chacon sodassa Bolivia menetti 3/4 Gran Chacosta Paraguaylle. Sodan tappion aiheuttaman tyytymättömyyden vuoksi vuonna 1952 vasemmistolainen Movimiento Nacionalista Revolucionario johti kansallista vallankumousta, joka syöksi vallasta entisen oligarkian. Tuolloin maassa laajennettiin äänioikeus myös naisille ja alkuperäisväestölle, tehtiin maauudistus ja kansallistettiin kaivokset. MNR:n syöksivät vallasta vuoden 1964 sotilasvallankaappauksessa varapresidentti René Barrientos ja asevoimien komentaja Alfredo Ovando.
Llanero
Venezuelan vapaussodassa llanerot puolustivat alkuun Espanjan kuningas Ferdinandin hallintoa, mutta Boyacán taisteluun 1819 mennessä he olivat siirtyneet vallankumouksellisten Simón Bolívarin ja José Antonio Páezin riveihin. Heillä oli sodan taisteluissa merkittävä rooli, sillä yleensä taistelun voitti se puoli, jolla oli llanerojen tuki. Defaitismi
Toisessa maailmansodassa natsi-Saksa voitti Ranskan vain kuusi viikkoa kestäneiden taisteluiden jälkeen vuonna 1940. Saksan asevoimat käytti modernin liikkuvan sodankäynnin taktiikkaa, jota vastaan Ranskan asevoimien opit olivat vanhentuneita. Häviö on sittemmin pantu usein ranskalaiden sotilaiden ja upseeriston keskuudessa levinneen tappiomielialan, defaitismin syyksi. Sanaa on sen jälkeen käytetty helposti Ranskan asevoimista. Esimerkiksi yhdysvaltalainen "Time"-lehti ei epäröinyt kuvailla ranskalaisia defaitisteiksi arvostellessaan Ranskan Indokiinan sodan strategiaa keväällä 1954. Noin kaksikymmentä vuotta myöhemmin yhdysvaltalaiset olivat itse samankaltaisessa tilanteessa Indokiinassa. Nyt yhdysvaltalaiset sodan kannattajat syyttivät defaitismista lehdistöä ja sotaa vastustanutta rauhanliiketta. Kylmä sota
Kylmän sodan syntyä on haluttu lännessä perinteisesti vierittää Josif Stalinin niskoille, mutta luottamuspula oli pääasiassa molemminpuolinen. Ne tutkijat, jotka näkevät taloudellisten tekijöiden näytelleen keskeistä osaa korostavat lännessä koettua pettymystä kun Stalin puheessaan vuonna 1946 palasi vanhaan kommunistiseen retoriikkaan. Hän julisti Neuvostoliiton voittaneen sodan juuri kommunistisen järjestelmänsä ansiosta. Sodan aikana Stalin oli puhunut vielä isänmaallisesta sodasta ja lännessä oli jo ehditty laskea, että Neuvostoliitto oli luopumassa kommunistisesta ideologiastaan. Stalin myös vetäytyi Marshall-avusta ja kielsi avun vastaanottamisen itäblokin valtioilta. Vuonna 1947 itäblokki asetettiin kauppasaartoon (CoCom), jossa kiellettiin huipputeknologian vienti lännestä. Chile
Chile kävi vuosina 1879–1883 Perua ja Boliviaa vastaan Tyynenmeren sodan eli niin sanotun salpietarisodan. Chile voitti sodan ja laajeni pohjoisen suuntaan, josta se sai arvokkaita salpietari- ja kupariesiintymiä. Maassa käytiin 1891 myös lyhyt sisällissota, joka johtui presidentin ja parlamentin välisistä valtakiistoista. Sen sijaan rajariidat Argentiinan kanssa vuonna 1904 pystyttiin sopimaan rauhanomaisesti. Uusi Ranska
Rauha kesti vuoteen 1744, jolloin Massachusettsin kuvernööri William Shirley johti hyökkäyksen Louisbourgiin. Uusi Ranska oli kykenemätön laukaisemaan piiritystä, ja Louisbourg kukistui. Ranska yritti ottaa linnoituksen uudelleen haltuunsa vuonna 1746 ja varusti suuren laivasto-osaston valtausta varten. Miehistön sairastuminen keripukkiin ja huonot sääolosuhteet estivät valtauksen toteutumisen. Linnake palautettiin takaisin Aachenin rauhassa vuonna 1748, mutta vastineeksi Ranska antoi Intiasta Madrasin kaupungin Englannille. Ayacuchon taistelu
Vallankumouksellisten puolella tappiot olivat jääneet huomattavan vähäisiksi. He menettivät vain 300 miestä kaatuneina ja 600 haavoittuneina. Vastaavasti rojalistien tappiot olivat suuret. Rojalistit menettivät 1 400 miestä kaatuneina, 700 haavoittuneina ja 2 500 jäi vangeiksi. Erityisen vakava isku rojalisteille oli suuren joukon tärkeimmistä upseereista jäätyä vangeiksi. Heidän mukanaan oli varakuningas La Serna, 15 kenraalia, 16 everstiä ja 68 everstiluutnanttia. Taistelu saikin lempinimen kenraalien taistelu. Rojalisteille annettiin kunnialliset antautumisehdot ja La Serna suostui vetämään rojalistien joukot Perusta. Peru oli nyt itsenäinen ja Sucre siirtyi taistelun jälkeen Pohjois-Perun maakuntaan, jonka hän julisti itsenäiseksi Bolívarin mukaan Bolivian nimellä. Viimeinen suuri rojalistijoukko Etelä-Amerikassa antautui Callaossa vuonna 1826, mikä teki lopun espanjalaisvallasta alueella. Tyynenmeren sota
Bolivialla ja Perulla oli erimielisyyksiä siitä, kenelle alun perin kuului Perun varakuningaskuntaan, sitten La Platan varakuningaskuntaan ja lopulta Boliviaan sisältynyt Charcasin alue. Kun Simón Bolívar perusti Bolivian, hän vaati pääsyä merelle, mutta rannikkokaistaletta kehittivät enimmäkseen chileläiset ja brittiläiset yhtiöt Chilen kehittyneemmän ja vakaamman talouden turvaamana. Espanjan–Yhdysvaltain sota
Espanjan ja Yhdysvaltain sota käytiin vuonna 1898, ja se päättyi Yhdysvaltojen voittoon. Yhdysvallat sai haltuunsa Espanjan siirtomaat Karibialla ja Tyynellämerellä. Näihin kuuluvat Puerto Rico, Guam ja Filippiinit. Yhdysvallat menetti 379 sotilasta taisteluissa ja yli viisituhatta tauteihin. Kuuban itsenäistyminen vuonna 1902 oli myös sodan seurausta. Shawneet
Sodan päättyessä 1763 Pariisissa julistettuun rauhaan olivat Ohio-laakson ranskalaismieliset intiaanit tyytymättömiä Uuden-Ranskan tappioon. Englantilaiset kohtelivat ylimielisesti shawneita ja muita alueen heimoja. Lisäksi intiaanit pelkäsivät, että Kanadan kenraalikuvernööriksi noussut lordi Jeffrey Amherst kääntyisi heitä vastaan. Ottawien sotapäällikkö Pontiac organisoi intiaaniliiton, jonka avulla aikoi vallata Suurten järvien alueella olevat Uuden-Englannin linnakkeet. Monet shawneet yhtyivät tähän liittoon, johon tuli sotureita lähes 20:stä eri heimosta. Rutherford B. Hayes
Paraguayssa Hayesia pidetään yhä suurena sankarina, vaikka Hayesin todellinen rooli Chacon kiistassa olikin lähes olematon. Hayesilla on Paraguayssa muun muassa nimikkodepartementti ja 12. marraskuuta – Chacon luovuttamisen vuosipäivä – on osassa maata Hayesin kunniaksi yleinen vapaapäivä. Hayesin valtavan suosion takia paraguaylaiset usein yllättyvät kuullessaan, että Yhdysvalloissa Hayes on lähes tuntematon henkilö. Che Guevara
Guevaran kirja "La Guerra de Guerrillas" nähtiin aikanaan perustavanlaatuisena ohjeena epätasaisten sotien käynnissä. Chen kuoleman jälkeen monien mielestä hänen taktiikkansa osoittautui kuitenkin viime kädessä tehottomaksi, koska Kuubassa toteutettu vallankumous ei ollut suoraan sovellettavissa muihin maihin. Guevara uskoi, että pieni joukko sissejä ("foco") hyökätessään rajusti hallitusta vastaan saisi väestön vallankumouksellisuuden lisääntymään niin, ettei olisi tarpeellista rakentaa suuria organisaatioita edistämään asteittaista siirtymistä aseelliseen vallankumouksellisuuteen. Chen opit eivät kuitenkaan ole jääneet aivan hedelmättömiksi: vuonna 1979 Nicaraguan sandinistisissit syöksivät vallasta vihatun diktaattori Anastasio Somozan parikymmenvuotisen sissisodan tuloksena. Viime aikoina vasemmistolaiset hallitukset ovat saaneet jälleen jalansijaa Etelä-Amerikassa, ja monien niistä voidaan sanoa tuntevan hengenheimolaisuutta Guevaran oppien kanssa. Venezuelan presidentti Hugo Chávez on solminut hyvät suhteet Kuuban hallitukseen ja Fidel Castroon. Boliviassa siirryttiin Evo Moralesin vaalivoiton myötä vasemmistovaltaan 2006, jolloin maan energiatuotanto kansallistettiin. Irakin sodassa paikalliset vastarintataistelijat ovat tehneet oman sovelluksensa Chen "foco"-taktiikasta kaupunkioloissa. Casamancen konflikti
Maalisuussa vuonna 2000 Senegalin presidentinvaalit voitti oppositiopoliitikko Abdoulaye Wade ja hän aloitti uudet rauhantunnustelut. Joulukuussa 2004 solmittiin kunnianhimoiseksi kuvailtu sopimus Senegalin sisäministeri Ousmane Ngomin ja Augustine Diamacoune Senghorin välillä, johon kuului MFDC:n sitoutuminen aseellisesta toiminnasta luopumiseen. Osa MFDC:n ryhmittymistä ei edelleen hyväksynyt sopimusta. Vuonna 2005 Guinea-Bissaun presidentti João Bernardo Vieira palasi valtaan ja aloitti sotilasoperaation maan pohjoisosissa MFDC:n ryhmittymä Front Sud-Sadiota vastaan pakottaen monet sen taistelijoista Casamancen puolelle rajaa. MFDC:n pitkäaikainen poliittinen johtaja Augustin Senghor kuoli vuonna 2007. Väkivaltaisuudet kiihtyivät jälleen vuosina 2009-2010. Joulukuussa 2010 kapinalliset toteuttivat suuren hyökkäyksen armeijan tukikohtaa vastaan lähellä Gambian rajaa tappaen 7 sotilasta. Senegalin mukaan kapinalliset olivat saaneet haltuunsa raskasta aseistusta, kuten tykistöä ja konekivääreitä. Senegal syytti Irania aseiden toimittamisesta MFDC:lle ja katkaisi diplomaattisuhteensa maahan vuonna 2011. Vuonna 2014 yhden MFDC ryhmittymän johtaja Salif Sadio julisti yksipuolisen tulitauon hallituksen kanssa Italiassa käytyjen neuvottelujen jälkeen ja vuonna 2016 Ranska poisti pitkään voimassa olleen matkustusvaroituksensa Casamanceen. Louis II Condé
Louis de Bourbon, Condén ruhtinas eli Grand Condé (8. syyskuuta 1621 Pariisi – 11. joulukuuta 1686 Fontainebleau) oli kuninkaallisen suvun jäsen. Hän oli Condén ruhtinas, Bourbonin, Enghienin, Montmorencyn, Châteauroux’n, Bellegarden ja Fronsacin herttua, Ranskan pääri, ensimmäinen ”veriprinssi” sekä Ranskan armeijan kenraali kolmikymmenvuotisessa sodassa ja Ranskan-Hollannin sodassa. Hän sai paljon vastuuta jo nuorena, ja onnistuikin voittamaan Rocroin taistelun 21-vuotiaana. Nuoren Condén kova maine antoi hänen taidoistaan liioittelevan kuvan myöhemmin hänen sotilasurallaan. Hän palveli Espanjan armeijassa vuosina 1651–59, mutta palasi tämän jälkeen Ranskaan. Satavuotinen sota
Kun musta surma oli ohi Englannissa ja valtion taloustilanne oli parantunut, Edvard III:n poika Edvard Musta prinssi hyökkäsi vuonna 1356 Ranskaan Gascognen kautta. Tästä seurasi Poitiers'n taistelu, joka päättyi englantilaisten suurvoittoon suuremmasta ranskalaisarmeijasta samantapaisesti kuin Crécyn taistelu. Lukuisia ranskalaisia ylimyksiä ja itse kuningas Juhana II vangittiin. Jean-de-Dieu Soult
Sitten Wellesley lähti pois Portugalista, yhdisti armeijansa espanjalaisen kenraali la Cuestan armijaan, ja lähti ranskalaisten perään. Ranskalaiset ovat kuitenkin saaneet lisäjoukkoja Napoleonin veljeltä Joseph Bonapartelta, jonka Napoleon oli nimittänyt Espanjan kuninkaaksi. Armeijat kohtasivat Talaverassa, ja aluksi taistelussa olivat Ranskan marsalkka Victor ja englantilais-espanjalainen armeija jota komensi Wellesley. Taistelun alussa vaikutti, että ranskalaiset auttamatta häviäisivät taistelun, mutta kun Joseph I (Napoleonin veli) saapui lisäjoukkoineen, muuttui taistelu, mutta ei tarpeeksi, sillä Wellesley oli yhä niskan päällä, mutta sitten Soultin joukot ilmestyivät pohjoisesta, Wellesleyllä oli yhä paljon enemmän joukkoja, vaan ranskalaiset olivat taktisesti voittaneet taistelun. Joskin britit saivat strategisen voiton, sillä britit pääsivät vetäytymään kohti Portugalia, jossa olisi lisää brittiarmeijoita. Taktisesti taistelu oli loistava ranskalaisille koska briteillä oli sotilaita 55 634, Ranskalla 46 138. Louis Humières
Yhdeksänvuotisen sodan sytyttyä Humières sai komennettavakseen 1689 Ranskan toisen pääarmeijan, joka operoi pohjoisessa, toisen armeijan operoidessa Reinillä. Vaikka hän hävisikin alivoimaiselle Georg Friedrich Waldeckille 25. elokuuta 1689 Walcourtin taistelun, pysäytti hän Ranskan vastaisen liittokunnan etenemisen Pohjois-Ranskassa. Hänen mielikuvitukseton johtamisensa alivoimaista vihollista vastaan taistelussa johti lempinimeen "maréchal sans lumières." Humières menetti pääarmeijan komentajuuden François Luxembourgille, ja hänet alennettiin valvomaan Lysin ja Schelden varrella olevien ranskalaisten varuskuntien puolustusta. Meksikon–Yhdysvaltain sota
Santa Anna vastasi Scottin muodostamaan uhkaa marssien tätä vastaan ja kohtaamalla yhdysvaltalaiset tappioon päättyneessä Cerro Gordon taistelussa 18. huhtikuuta. Vetäytyvien meksikolaisten perässä saapuvat yhdysvaltalaiset valtasivat Jalapan ja Pueblon saapuen Méxicon tuntumaan elokuussa. Santa Annan joukot voitettiin jälleen kerran Churubuscon ja Molina del Reyn taisteluissa. Santa Anna ja suurin osa Meksikon armeijasta karkasivat lopulta maaseudulle, jossa he jatkoivat vastarintaa pieninä ryhminä. Nyt puolustamatta jääneen Méxicon asukkaat yrittivät järjestää vastarintaa eteneville yhdysvaltalaisille. Etenkin Chapultepecin linnan taistelusta tuli meksikolaisen kansallistunteen symboli. Vastarinta oli kuitenkin lopulta turhaa ja kaupunki antautui linnan menetyksen jälkeen yhdysvaltalaisille. Tacnan taistelu
Tacnan taistelu käytiin 26. toukokuuta 1880 Tacnassa Perussa Tyynenmeren sodan aikana Manuel Baquedano Gonzalezin kometaman Chilen ja keskenään liittoutuneiden Narcisco Camperon komentamien Bolivian ja Perun joukkojen välillä. Verisen taistelun voitti Chile, joka valtasi Tacnan kaupungin. Itse sota jatkui kuitenkin vielä useita vuosia. Filippiinien–Yhdysvaltain sota
Amerikkalaisilla oli selvästi filippiiniläisiä parempi aseistus ja filippiiniläiset turvautuivatkin pian sissisotaan amerikkalaisia vastaan. Aguinaldon johtamat joukot vetäytyivät vuorille amerikkalaisjoukkojen vallatessa Luzonin tasangon vuoden loppuun mennessä. Amerikkalaisia johtanut kenraali Elwell Otis vakuutteli julkisuudessa amerikkalaisjoukkojen kukistavan filippiiniläiset nopeasti ja kutsui sotaa vähättelevästi kapinaksi. Häntä komentajana seurasi kenraali Arthur MacArthur joulukuussa 1900. Filippiinien viidakot osoittautuivat amerikkalaisille vieraaksi taisteluympäristöksi. Aguinaldon joukot nauttivat myös laajaa suosiota tavallisen kansan keskuudessa. Amerikkalaiset turvautuivat kiivaan sissisodan edessä julmuuksiin. Kenraali J. Franklin Bell alkoi perustaa keskitysleirejä siviileille näiden erottamiseksi kapinallisista. Amerikkalainen kenraali Jacob F. Smith joutui puolestaan lopulta sotaoikeuteen saakka hänen aloitettuaan säälimättömän kostohyökkäyksen Samarin saarella vuonna 1901 sissien surmattua amerikkalaisia. Sotaoikeuden myötä hänet pakotettiin eläkkeelle. Yhdysvalloissa tuolloin oppositiossa ollut demokraattinen puolue syytti kilpailijaansa republikaanipuoluetta imperialismista. Napoleon I
Ylitettyään Alpit hän kävi Marengon taisteluun itävaltalaisia joukkoja vastaan. Taistelusta ei kuitenkaan tullut sellaista kuin Napoleon oli toivonut, vaan tappio oli todella lähellä. Ranskalaiset vetäytyivät tasangolta, jolle vyöryi lisää ja lisää itävaltalaisia. Kranaattisateessa vetäytyvien ranskalaisten perääntyminen alkoi jo muistuttaa pakenemista. Napoleonin kerrotaan vielä kahden vuosikymmenen päästä St. Helenalla ollessaan ja kuolinvuoteellaan maatessaan vielä kuumehoureissaan toistelleen Marengon nimeä epätoivon vallassa mutisten epämääräisiä sanoja. Taistelu tosiaan näytti täysin menetetyltä, mutta hetkessä taistelun kulku kääntyi. Kenraali Desaux Napoleonin joukoista toi oman divisioonansa taistelukentälle muuttaen ranskalaisten vetäytymisen vastahyökkäykseksi. Muutamassa tunnissa itävaltalaiset olivat hävinneet ja Napoleon oli kiistaton voittaja. Kenraali Desaux kaatui itse Marengon taistelussa, eikä hänestä täten voinut muodostua kilpailijaa Napoleonille. Marengon taistelun voitto lujitti Napoleonin valtaa entisestään ja rauhanteossa Itävallan kanssa Ranska sai koko Reinin länsirannan Hollantiin saakka. Samalla Itävallan keisarin oli tunnustettava Batavian tasavalta, Helvetian tasavalta, Cisalppinen tasavalta ja Ligurian tasavalta. Pohjois-Amerikan koillisen metsäalueen intiaanit
Sota voimisti sissiosdassa ryöstösaalista saaneiden Ranskan puolella taistelleiden intiaanien itseluottamusta, ja he helusivat kostaa Englannille tappionsa. Tällöin intiaanipäällikkö Pontiacin johdolla alkoi vuonna 1763 Pontiacin sota, jossa intiaanit alussa kukistivat viekkaudella monia englantilaisten linnakkeita. Jälleen kerran intiaanit tuhosivat englantilaisten rajaseutua pahoin. Shawneet sotivat Lordi Dunmoren sodan englantilaisia vastaan 1774. Vuonna 1777 Yhdysvaltain vapaussodassa suurin osa luoteista intiaaneista tuki kuitenkin Englantia, mutta melkoinen osa kuitenkin Yhdysvaltoja. George C. Clark onnistui vuosien 1780 ja 1782 sotaretkillään rauhoittamaan Ohiojoen pohjoispuolta menestyneillä sotaretkillään, mutta intiaanit jatkoivat yhä sissisotaansa johon liittyi ryöstelyä. Yhdysvaltain valta levittäytyi koko luoteisalueelle 1700-luvun parina viimeisenä vuosikymmenenä. Yingkoun taistelu
Yingkoun valtaaminen todellisuudessa ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan päätöstä Aasian mantereella, vaikka keisarillisen Japanin armeija pyysi keisarilliselta yleisesikunnalta lupaa jatkaa edelleen Pekingiin tai Mukdeniin. Japanilaiset tekivät 24. maaliskuuta muutamalla tuhannella miehellä maihinnousun Shanghain pohjoispuolella oleviin Qig-dynastian linnakkeisiin Haichowissa. Linnakkeiden valtaus veisi japanilaiset vain viidenkymmenen mailin päähän strategisesti tärkeästä suuresta kanavasta, joka yhdisti Pekingin ja Nanjingin. Tämä aiheutti lisäpainetta Qing-dynastialle päättää neuvottelut sodan päättämiseksi samoin kuin Taiwanin lähistöllä olevien Pescadoressaarten valtaaminen maaliskuun lopulla. Shimonosekin sopimuksen aikaansaamiseksi 20 maaliskuuta aloitettu neuvottelut saatiin päätökseen 17. huhtikuuta, jolloiin Qing-dynastin joukot antautuivat päättäen sotatoimet. Etelä-Amerikan historia
Noin 900–700 eaa. monet rannikon kaupunkivaltiot luhistuivat luultavasti kuivuuteen, ja ylängön Chavínin kulttuurin vaikutus levisi laajalle ehkä kaupan, ehkä valloitusotien kautta.
Chavinin luhistuttua syntyi monia paikalliskulttuureja, noin 0–700 jaa. vallinnut Moche, joka oli varmuudella valtio. Pian sen luhistumisen jälkeen noin 600–1000 jaa. ylängöllä kukoisti kaksi suurta keskusta, Tiwanaku ja Wari, jotka saattoivat olla keskenään liittolaisia tai kilpailijoita, tätä ei tiedetä, koska kirjoitettuja lähteitä ei ole säilynyt. Nämä molemmat rakensivat suuria kivimonumentteja Andeille, ja niiden pääkaupungeissa oli yli 20 000 asukasta.Näiden valtioiden romahdus synnytti valtatyhjiön, johon syntyi valtioita, muun muassa Lambayeque ja Chimor, joka laajeni rannikolla 1300- ja 1400-luvuilla ennen inkavalloitusta. Henrik IV (Ranska)
Henrik IV löi katolisen liigan joukot vuonna 1589 "Arquesissa" ja vuonna 1590 "Ivryssä", mutta joutui luopumaan Pariisin piirityksestä, kun katolinen liiga liittoutui espanjalaisten kanssa. Lopulta Henrik suostui ainakin nimellisesti luopumaan protestanttisuudesta - hänen kerrotaan sanoneen ”Pariisi on aina yhden messun arvoinen” - ja tuli käytännössäkin kuninkaaksi 1594. Hän antoi Nantesin ediktin, joka lisäsi protestanttien uskonnonvapautta huomattavasti, ja käytännössä lopetti Ranskan uskonsodat. Henrik IV kävi menestyksekkään sodan Espanjaa vastaan vuosina 1595–1598, lisäsi ulkomaankauppaa kauppasopimuksilla osmanien Turkin, Englannin ja Espanjan kanssa, ja rohkaisi Kanadan uudisasuttamista. François Ravaillac -niminen fanaatikko murhasi Henrik IV:n vuonna 1610. José Chavez y Chavez
José Chavez y Chavez (1851–1924) oli New Mexicon territorion alueella Yhdysvalloissa elänyt lainsuojaton. Hänet tunnetaan osallistumisestaan Lincolnin piirikunnan sotaan, joka käytiin kilpailevien karjatilallisten ja liikemiesten välillä vuonna 1878. Hän kuului konfliktissa samaan aseelliseen ryhmittymään kuin Billy the Kid, ja heillä oli ystävälliset välit keskenään. Ryhmästä käytetään nimitystä "The Regulators" (). Chavez y Chavez kertoi myöhemmin olleensa ryhmän jäsenistä se, joka ampui seriffi William Bradyn huhtikuussa 1878. Kolmannen liittokunnan sota
Kolmas liittokunta oli Yhdistyneen kuningaskunnan, Itävallan, Venäjän ja Ruotsin muodostama liittouma Napoleonin johtamaa Ranskaa vastaan vuosina 1803–1806. Ranskan jouduttua vihollisten ympäröimäksi Napoleon päätti koota suuren armeijan ja käydä sotaan liittoumaa vastaan idässä. Ulmin taistelussa ranskalaiset löivät itävaltalaiset lokakuussa 1805 ja noin puolitoista kuukautta myöhemmin uudestaan Austerlitzin taistelussa, jossa myös venäläiset kärsivät tappion. Taistelun jälkeen Itävalta jätti kolmannen liittokunnan ja luovutti alueita Ranskalle ja Baijerille, minkä lisäksi Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta lakkautettiin. Britit onnistuivat takaamaan merten herruuden voittamalla Ranskan ja Espanjan laivastot Trafalgarin taistelussa. Chacon sota
Bolivian ja Paraguayn osalta kiista jäi vielä ratkaisematta. Varsinaisen sodan esti pitkään molempien maiden köyhyys. Tilanne kuitenkin kärjistyi, kun alueelle alkoi virrata sijoituksia Paraguaysta käsin. Alueelta alettiin esimerkiksi hakata quebracho-puita, joita käytettiin nahan parkitsemisessa. Alueelle muutti myös karjankasvattajia. Paraguaylaisille alueen tuotot alkoivat olla niin tärkeitä, että niitä pidettiin jo elintärkeinä koko maalle. Boliviassa taas aluetta pidettiin tärkeänä, sillä sen kautta päästäisiin Platajoelle. Bolivia oli menettänyt yhteytensä merelle Chileä vastaan käydyn Tyynenmeren sodan yhteydessä vuonna 1884 ja tämän tuottamaa eristäytyneisyyttä kammoksuttiin maan sisäpolitiikassa. Molemmat maat alkoivat rakentaa kiistellylle alueelle vartioasemia, mikä johti yhteenottoihin maiden joukkojen välillä. Chacon sota
Chaco on noin 298 000 neliökilometrin kokoinen pensas- ja hiekka-autiomaa. Alue sijaitsee Pilcomayo- ja Paraguayjoen välillä. Espanjan hallitessa aluetta se kuului ensin Charcasin tuomiopiiriin, eli kuninkaallisen tuomioistuimen alaisuuteen, joka puolestaan muodostaa nykyisen Bolivian. 1700-luvulla tehtiin kuitenkin hallintouudistus, jolla alueesta tuli osa Cochabamban maakuntaa. Alueen rajat olivat kaiken kaikkiaan Espanjan aikaan huonosti määritelty. Näin Espanjan vallan luhistuessa Paraguaylla, Argentiinalla ja Bolivialla oli esittää vanhoja asiakirjoja, joiden mukaan Chaco kuului niille. Argentiina otti omaksi katsomansa alueet itselleen Paraguaylta kolmoisliiton sodassa vuosina 1865–1870. Espanjan perimyssota
16. elokuuta 1705 Vendôme kukisti Eugenen Cassanon taistelussa Addalla. 19. huhtikuuta 1706 ranskalainen komentaja kukisti kreivi Reventlowin Calcinaton taistelussa, ja ajoi itävaltalaiset takaisin vuorille Gardajärven lähettyvillä; hieman tämän jälkeen La Feuillade aloitti Torinon piirityksen. Ranskalaisten voitot olivat estäneet itävaltalaisten marssimisen Savoijin auttamiseksi, mutta, kuten Espanjan Alankomailla, tämä vuosi osoittautuisi ratkaisevaksi Suurliitolle. Toukokuun puolivälissä Eugenen armeija, vastikään vahvistettuna saksalaisilla tukijoilla (Marlborough’n takaamina ja rannikkovaltioiden rahoittamina), oli kasvanut 50 000 mieheen. Täten vahvistettuna itävaltalainen komentaja kykeni viimein saartamaan ranskalaisten puolustukset Adigella, ja heinäkuun puolivälissä hän laskeutui etelään Po-joen yli. Vastatoimena Ramilliesin katastrofille Vendôme käskettiin tässä vaiheessa Alankomaille; Orléansin herttua ja marsalkka Marsin ottivat komennon hänen sijastaan, ja vaikka he varjostivat Liittoutuneiden armeijaa sen marssiessa länteen Pon laaksoa pitkin, he kieltäytyivät keskeyttämästä sitä. Esteettömänä Eugene liittyi Victor Amadeuksen ja tämän pienen joukon joukkoon elokuun lopulla, ja 7. syyskuuta he ratkaisevasti päihittivät Bourbonin armeijan Torinon taistelussa. Marsinin haavoituttua kuolettavasti Orléans vetäytyi länteen jättäen Medavyn kreivin eristyksiin Adigelle kauas itään. Vaikka Medavy kukisi keisarillisen armeijakunnan Castiglionen taistelussa 8. syyskuuta, hän jakoi armeijansa harkitsevasti yhä Bourbonin hallussa oleviin linnoituksiin. Quebecin taistelu (1759)
Quebecin taistelu (tunnetaan myös nimellä "Abrahamin tasankojen taistelu") on Quebecissa, Kanadassa ranskalaisten ja brittien välillä 13. syyskuuta 1759 käyty taistelu. Taistelun voitto oli tärkeä briteille, sillä se tarkoitti loppua Ranskan siirtomaa-ajalle Kanadassa: vaikka Britannia sai Kanadan virallisesti vasta vuoden 1763 rauhansopimuksen myötä, oli Uusi-Ranska kaatunut lopullisesti. Ranskan–Hollannin sota
Fehrbellin tappio sai Tanskan kuningas Kristian V:n liittymään sotaan Hollannin puolelle. Tanskalaiset ja brandenburgilaiset valtasivat Bremenin, Verdenin ja Wismarin Ruotsilta. Hollantilais-tanskalainen laivasto valtasi keväällä 1676 Gotlannin ja löi Ruotsin laivaston 1. kesäkuuta Öölannin edustalla käydyssä meritaistelussa. Loppukesästä 1676 tanskalaiset hyökkäsivät Skåneen, ns. Skånen sota, mutta kärsivät tappion Lundin taistelussa 4. joulukuuta. Uusi yritys Skånen valtaamiseksi tehtiin kesällä 1677, mutta Kaarle XI voitti tanskalaiset Landskronassa 12. heinäkuuta. Samaan aikaan Ruotsi menetti suurimman osan Pommerista brandenburgilaisille. Arquesin taistelu
Arquesin taistelu oli Ranskan uskonsotien taistelu, joka käytiin vuonna 1589 Arques-la-Bataillessa Pohjois-Ranskassa Henrik Navarralaisen ja Mayennen herttuan johtamien Katolisen liigan joukkojen välillä. Katolinen liiga yritti estää protestanttista Henrikiä nousemasta Ranskan kuninkaaksi. Henrik oli linnoittautunut Arques-la-Bataillen linnaan, jonka vahvojen muurien väitettiin kestävän kaikki kanuunankuulat. Myös sää suosi tulevaa kuningasta, joka lopulta voittikin taistelun. Lopullinen voitto kruunusta tuli kuitenkin vasta myöhempien taistelujen myötä, ja Henrik Navarralaisesta tuli Ranskan kuningas Henrik IV. Espanjan historia
Vuosina 1701–1714 sodittiin Espanjan perimyssota (Espanja, Ranska ja Baijeri vastaan Itävalta, Preussi, Englanti ja Katalonia). Sota päättyi Ranskan johtaman liittokunnan voittoon ja Habsburgien hallitsijasuku vaihtui Bourbon-sukuun. Espanja menetti loputkin ulkomaiset alueensa Euroopassa: Itävallalle alueet Italiassa ja Belgian, Savoijille Sisilian ja Gibraltar joutui Englannille.
Englannin laivasto voitti vuonna 1805 Trafalgarin taistelussa Horatio Nelsonin johtama Ranskan ja Espanjan laivastot. Napoléon asetti veljensä Joseph Bonaparten Espanjan valtaistuimelle 1808, mutta englantilaisten tukemina miehitysjoukot ajettiin pois Napoleonin joutuessa vaikeuksiin Venäjällä ja 1814 Bourbonit nousivat uudelleen valtaistuimelle. Vuonna 1830 Ferdinand VII muutti kruununperimysjärjestyksen tyttärensä Isabellan hyväksi. Kaikki espanjalaiset eivät tunnustaneet tätä ja tukivat Molinan kreivin, Ferdinandin veljen Don Carlosin (1788–1855) oikeutta kruunuun. Maa ajautui Espanjan vuosien 1834–1839 sisällissotaan, jossa olivat vastakkain Isabellan kannattajat ja karlistit (joita tukivat Katalonian nationalistit). Sota päättyi Isabellan voittoon. Ranskan miehityksen aikana siirtomaat Etelä-Amerikassa olivat itsenäistyneet ja taloudellinen tilanne heikko. Käytiin lukuisia sisällissotia eri kansallisuuksien ja monarkistien ja tasavaltalaisten välillä. Vuonna 1898 Espanjalais-amerikkalaisessa sodassa Espanja menetti siirtomaansa Filippiinit, Kuuban, Puerto Ricon ja Guamin Yhdysvalloille. Ensimmäisessä maailmansodassa Espanja oli puolueeton, eikä osallistunut taisteluihin. Araucon sota
Vuonna 1553 mapuche-heimojen johtajat pitivät tapaamisen huolestuneena espanjalaisten vaikutusvallan kasvusta alueellaan. He valitsivat johtajakseen Lautaron ja ("toqui") Caupolicánin. Lautaro oli ollut espanjalaisten ratsuväessä, joten hän tunsi heidän taktiikkansa. Hän kokosi 6 000 sotilasta ja hyökkäsi espanjalaisia vastaan Tucapelin linnoituksella. Espanjalaiset perääntyivät, ja Lautaro poltti linnoituksen. De Valdivia lähti vastahyökkäykseen, mutta hänen pieni joukkonsa tuhottiin. De Valdivia vangittiin, ja hän sai surmansa vankeudessaan vuonna 1554. Yrjö III
Hänen valtakautensa aikana Britannia soti monta sotaa Euroopassa, Afrikassa, Amerikoissa ja Aasiassa. Hänen valtakautensa alussa Britannia voitti Ranskan seitsenvuotisessa sodassa ja siitä tuli hallitseva suurvalta Pohjois-Amerikassa ja Intiassa. Kuitenkin pian monet Britannian siirtomaista Amerikassa menetettiin Yhdysvaltain vapaussodassa. Sodat vallankumouksellista ja Napoleonin johtamaa Ranskaa vastaan vuodesta 1793 päättyivät Napoleonin tappioon Waterloon taistelussa 1815. Ottawat
Sota loppui Pariisissa tehtyyn rauhaan 1763. Rauhan yhteydessä tehtiin myös päätös jakaa suuria alueita algonkinkieliryhmän intiaanien alkuperäisistä maa-alueista englantilaisille. Brittien häikäilemättömyys maiden omimisessa sai alueen heimot raivon valtaan. Samaan aikaan delawarien profeetta Neolin saarnasi intiaaneille vanhojen perinteiden vaalimisesta, ja punaisten kansojen yhdistymisestä brittejä vastaan. Monet heimopäälliköt uskoivat yhä intiaanien voimaan, niin myös Pontiac, joka vihassaan englantilaisia kohtaan uskoi myös Uuden-Ranskan uuteen nousuun. Araucon sota
Espanjalaiset saivat jälleen etulyöntiaseman, ja García Hurtado de Mendoza hyökkäsi 600 sotilaan voimin etelään. Mapuchet yrittivät pysäyttää heidän etenemisensä, mutta espanjalaisten ylivoimainen tulivoima ratkaisi taistelut edukseen. Caupolicán vangittiin ja teloitettiin. 
Mendoza valloitti Araucanian ja luuli voittaneensa mapuchet lopullisesti. Tämän jälkeen alkoi kuitenkin mapuchejen sissisota, joka osoittautui espanjalaisille paljon tappiollisemmaksi kuin avoimet taistelut. Mapuchet valitsivat uudeksi toquiksi Illanguliénin. Tämä ei ryhtynyt heti taisteluun, vaan keskittyi uuden ikäluokan kouluttamiseen sotureiksi ja lisäksi työstämään aseita raudasta. Ennen tätä mapuchejen aseet oli tehty puusta tai kuparista. Mapuchet olivat myös saaneet käsiinsä paljon espanjalaista aseistusta. Quebecin taistelu (1759)
Britit saivat vallattua Quebecin, mutta seuraava talvi oli kylmä ja ranskalaiset eivät hevillä luopuneet siirtomaansa suurimmasta kaupungista vaan yrittivät toistuvasti vallata kaupunkia takaisin itselleen. Nämä lopettivat vasta, kun brittien laivasto toukokuussa 1760 saapui Quebeciin ja esti loputkin ranskalaisten aikeista. Kun britit saapuivat syyskuussa 1760 Montrealiin, mihin ranskalaiset olivat sijoittaneet pääjoukkonsa. 8. syyskuuta Montreal antautui ja Britannia hallitsi Kanadan tärkeimpiä osia. Vuonna 1763 Pariisin rauhassa Ranska luovutti Kanadan virallisesti Britannialle ja Uusi-Ranska hajosi. Valmyn taistelu
Valmy oli erikoinen voitto. Se aloitti uuden aikakauden sodankäynnin historiassa. Ensimmäisen kerran ideologia näytteli ratkaisevaa osaa sodassa. Ranskalaisten parempi taistelutahto ratkaisi voittajan. Valmyn voitto oli enemmän psykologinen kuin sotilaallinen saavutus. Taistelun jälkeen Ranskan vallankumousarmeija luuli olevansa niin turvassa, että se teloittutti Ranskan kuningasparin ja aloitti kokonaisten sotien sarjan. Sodat koulivat sen voittoisan sotakoneen, millä Napoleon valloitti Euroopan. Pariisin rauha (1763)
Sodan tilanne oli muuttunut selvästi, kun viralliset neuvottelut käynnistyivät. Britit olivat vallanneet Espanjalta Havannan. Espanjan Kaarle III ei suostuisi luovuttamaan Kuubaa, mutta britit vaativat, että heidän sotasaavutustensa tulisi jotenkin näkyä sopimuksessa. Choiseul ehdotti Amerikan jakoa Ison-Britannian, Ranskan ja Espanjan kesken. Iso-Britannia saisi sen mukaan Ranskalta koko Uuden-Ranskan Mississippijoesta itään ja Espanjalta Floridan vastineeksi Kuubasta. Espanjalle puolestaan siirtyisivät Ranskan alueet Mississippistä länteen, ja näiden luovutusten ansiosta Ranska saisi pitää Isolle-Britannialle sodassa menettäneensä Karibianmeren saaret. Choiseul halusi pitää sokerintuotannon kannalta tärkeät Martiniquen, Guadeloupen ja Saint Lucian saaret. Särkynyt korva
Michael Farrin kirjan "Tintti, tarinoiden todelliset taustat" mukaan esikuvana San Theodorosin ja Nuevo Ricon käymälle sodalle Gran Chapon alueen öljyvaroista oli Bolivian ja Paraguayn vuosina 1932-1935 käymä Chacon sota, jossa ne kilpailivat Gran Chacon öljyalueen hallinnasta. Sodassa brittiläiset suuryritykset ja pankit tukivat Paraguayta, amerikkalaiset puolestaan Boliviaa – samoin ne tarinassa tukevat Nuevo Ricoa ja San Theodorosia. Tarinassa nähtävän asekauppiaan, sir Basil Bazaroffin, esikuva oli sir Basil Zaharoff, joka rikastui asekaupalla ensimmäisen maailmansodan aikana. Hergé kritisoi Zaharoffin häikäilemätöntä ahneutta esittämällä, kuinka Bazaroff myy aseita kummallekin keskenään sodassa olevalle valtiolle. Fish Creekin taistelu
Fish Creekin taistelu (tunnetaan myös nimellä: Battle of Tourond's Coulee) oli yksi Saskatchewanin kapinan taisteluista. Se käytiin 24. huhtikuuta 1885, ja siinä kapinoitsijat saivat tärkeän voiton hallituksen joukoista. Voitto ei kuitenkaan ollut tarpeeksi merkittävä muuttamaan kapinan lopputulosta, mutta kapinoitsijat onnistuivat pysäyttämään kenraali Frederick Middletonin joukot ja hidastamaan heidän etenemistään Batocheenm jossa métisit kohtasivat hallituksen joukot lopullisessa taistelussa. Chacon sota
Paraguaylaisten hyökkäys jatkui Villa Montesissa. Neljän päivän taisteluissa he menettivät 4 500 miestä ilman merkittäviä saavutuksia. 25. helmikuuta 1935 bolivialaisten partiot huomasivat paraguaylaisten asemien tyhjenneen. Paraguaylaiset olivat vetäytyneet uudelleen järjestäytymistä varten. Bolivialaiset ryhtyivät vastahyökkäykseen ja huhtikuussa 1935 he valtasivat takaisin joitakin menettämiään asemia ja he piirittivät paraguaylaisten 8. divisioonan. Divisioonan onnistui kuitenkin murtautua ulos piirityksestä. Bolivialaisten hyökkäys jatkui 16. toukokuuta saakka, jolloin paraguaylaisten hyökkäys pakotti heidät jälleen perääntymään. Sodan viimeisiksi operaatioiksi jäivät kesäkuussa suoritettu Bolivian epäonnistunut hyökkäys Ingavissa ja paraguaylaisten hyökkäys 3.–8. kesäkuuta, jolloin he voittivat Bolivian 8. divisioonan. Monongahelan taistelu
Monongahelan taistelu merkitsi loppua Braddockin tutkimusretkelle, jonka monet olivat uskoneet päättyvän Ohionlaakson sieppaamiseen Ranskalta. Tilanne johti nopeasti Englannin ja Ranskan väliseen seitsenvuotiseen sotaan. Seuraavan kolmen vuoden ajan ranskalaiset hallitsivat Ohionlaaksoa ja saivat puolelleen monia aiemmin puolueettomina pysyneitä heimoja. Englantilaisten huono intiaanipolitiikka vaikeutti heidän asemaa. Sodan edetessä brittiläiset joukot ottivat vallan ja ranskalaisia tukeneet intiaanit käsittivät valinneensa väärän puolen. Ranska ei pystynyt tarjoamaan intiaaniliittolaisilleen enää kylliksi lahjoja. Lopulta intiaanit väsyivät pitkään sotaan eivätkä nähneet riittävää syytä taistella eurooppalaisten sodassa kaukana kotiseuduiltaan. Sodan ratkaisuhetket käytiinkin pääasiassa valkoisten armeijoiden välillä. Britit valtasivat Fort Duquesnen, Quebecin ja Montrealin vuoden 1759 loppuun mennessä. Muualla maailmassa seitsenvuotinen sota jatkui vuoteen 1763, jolloin kirjoitettiin Pariisin rauha. Chacabucon taistelu
Ennen taistelua Maroton joukkojen tehtävänä oli hidastaa San Martinin joukkojen etenemistä, sillä lojalisteille oli tulossa Santiagosta lisävoimia. San Martin ymmärsi tämän hyvin ja pyrki hyökkäämään vielä, kun hänen joukoillaan oli miesylivoima. Ranskan sotahistoria
Kuningas Ludvig XIV sodat 1600-luvulla ja 1700-luvun alkupuolella aikaansaivat alueellisesti entistä laajemman Ranskan, joka kuitenkin oli samalla taloudellisesti konkurssissa. Myöhemmin Ison-Britannian kanssa käyty kilpailu, joka korvasi aiemman Espanjan kanssa käydyn kilpailun, johti Ranskan alueiden menetykseen Pohjois-Amerikassa, eritoten Hudsonin lahden seuduilla ja Acadiassa; myöhemmin menetettiin koko ranskankielinen Kanada. Revanssin ajatus sai Ranskan tukemaan Pohjois-Amerikan englantilaisten siirtokuntien itsenäisyys­taistelua Lontoota vastaan ja täten luomaan Pohjois-Amerikan Yhdys­valtoja. Vallankumouksen aiheuttaman sekasorron jälkeen Napoleonin sodat toivat Ranskalle ennen näkemättömän alueellisen laajuuden. Kuitenkin 1800-luvulla Ranska, muiden suurten valtakeskittyminen tavoin, keskittyi kuitenkin rakentamaan siirtomaaimperiumia. Austerlitzin taistelu
Austerlitzin taistelu (2. joulukuuta 1805/11 Frimaire An XIV FRC), joka tunnetaan myös nimellä Kolmen keisarin taistelu, oli yksi tärkeimmistä ja ratkaisevimmista Napoleonin sotien taisteluista. Taistelussa, jota pidetään Napoleonin suurimpana voittona, Ranskan "Grande Armée" kukisti vahvuudeltaan suuremman venäläis-itävaltalaisen armeijan, jota johtivat tsaari Aleksanteri I ja Pyhä Rooman keisari Frans II. Taistelu käytiin lähellä Austerlitzin kylää Itävallan keisarikunnassa. Austerlitz toi kolmannen liittokunnan sodan pikaiseen päätökseen itävaltalaisten allekirjoittaessa Pressburgin rauhan samassa kuussa. Taistelua kutsutaan usein taktiseksi mestarityöksi muiden historiallisten taisteluiden, kuten Cannaen ja Gaugamelan, ohella. Ojibwayt
Kun sota vuonna 1763 päättyi Ranskan häviöön, joutuivat kaikki heidän linnoituksensa englantilaisten haltuun. Samana vuonna alkaneessa Pontiacin kapinassa ojibwat monien muiden ranskalaismielisten heimojen tavoin valtasivat suurimman osan takaisin brittien haltuun joutuneista linnakkeista. Uuden-Ranskan aikakausi oli kuitenkin päättynyt lopullisesti. Kun Yhdysvaltain itsenäisyyssota syttyi vuonna 1775 tukivat monet ojibwojen heimot Englantia, joka taisteli omia siirtokuntiaan vastaan. Luoteisimmat ojibwat hajaantuivat ympäri Yläjärven pohjoisosia, jossa turkismetsästys oli 1700-luvulta asti ollut heidän pääelinkeinonaan. Samalla osa heistä liikkui aina Manitobaan asti Winnipegjärven alueille. Jokuset ojibwojen ryhmät omaksuivat ratsastavien paimentolaisten liikkuvan elämäntyylin ja tekivät pitkiä matkoja biisonilaumojen perässä. Tasangoilla he yhdistivät voimansa creiden ja assiniboinien kanssa puolustautuakseen muita heimoja vastaan. Filip II (Espanja)
Sota oli seurausta Kaarle V:n ja Ranskan kuninkaan Frans I:n vihamielisyyksistä. Lisäksi paavi Paavali VI yllytti Ranskan kuningasta Henrik II:ta käymään sotaan Espanjaa vastaan. Ensiksi Filip pakotti paavin luovuttamaan vihollisuuksista uhkaamalla tätä Rooman ryöstämisellä. Ranskalaisille aiheutettiin tappio Somme-joella. Rauha solmittiin vuonna 1559. Sodan merkittävin tulos oli se, että Ranska sai itselleen Calais’n joka oli Englannin viimeinen tukikohta mantereella. Rauhansopimuksessa Ranska luopui kaikista Italiaan kohdistuvista vaatimuksistaan ja siitä tuli Espanjan etupiiriä. Yhdysvaltain vapaussota
Itäisessä New Yorkissa Horatio Gates ja Benedict Arnold voittivat Saratogan taistelun 17. lokakuuta 1777 brittikenraali John Burgoynea vastaan. Saratogan taistelun piti eristää Uusi-Englanti muista siirtokunnista. John Burgoynen komentama armeijakunta antautui kenraali Horatio Gatesille. Amerikkalaisten voitto sai Ranskan solmimaan Yhdysvaltain kanssa Treaty of Alliance -sopimuksen () alkuvuodesta 1778 ja lähtemään mukaan sotaan Britanniaa vastaan. Tätä pidetään Yhdysvaltain itsenäisyyssodan käännekohtana. Chacon sota
Sekä Bolivia että Paraguay osallistuivat kesällä 1932 Chacon rauhankonferenssiin Washingtonissa. Neuvottelut keskeytyivät 8. heinäkuuta, kun paraguaylaiset saivat tiedon bolivialaisten joukkojen hyökkäyksestä Fort Lopezia vastaan. Seuraavalla viikolla paraguaylaiset piirittivät Fort Santa Cruzin, mutta luopuivat piirityksestä usean epäonnistuneen hyökkäyksen jälkeen. Näiden tapahtumien jälkeen Bolivia siirsi 50 000 sotilasta käsittäneet kaksi armeijakuntaa paraguaylaisten Corrales- ja Lopez-linnakkeiden edustalle. Paraguay sijoitti vastaavasti 42 000 sotilasta kolmesta armeijakunnasta linnoitetulle rajalinjalle. Bolivialaisten ja sodan ensimmäinen hyökkäys alkoi 29. heinäkuuta. Hyökkäyksen tarkoituksena oli uhata Paraguayn tärkeitä satamia Puerto Casadoa ja Concepciónia Paraguayjoella. Corrales- ja Lopez-linnakkeet kukistuivat jo ensimmäisenä päivänä ja kauempana sijainnut Boquerón kukistui 31. heinäkuuta. Hyökkäys kuitenkin pysähtyi lähes kuukaudeksi rankkojen sateiden muutettua alueen suoksi. Paraguaylaiset käyttivät tätä edukseen ja toivat etulinjaan vahvistuksia. Skoonen sota
Skoonen sota käytiin vuosina 1675–1679 Tanskan ja Ruotsin välillä. Sota oli osa Ranskan–Hollannin sotaa, jossa Tanska oli Alankomaiden ja Ruotsi Ranskan puolella. Skoonen sota päättyi kun pääsotatoimet Länsi-Euroopassa saatiin päätökseen, ja Ranska painosti Tanskaa miehittämällä Oldenburgin. Inkojen historia
Inkat valloittivat Cajamarcan pian ayamarca- ja cuyointiaanien alistamisen jälkeen. 1460-luvun hallitsijat Pachacutec ja hänen poikansa Túpac Inca Yupanqui valtasivat Quiton seudun, sitten Chimorin ja sen eteläpuoliset Chincan ja Chancayn. Valloitettujen kansojen johtajia surmattiin aluksi, mutta pian sen jälkeen alettiin johtajista kouluttaa inkoille uskollisia alamaisia. Muun muassa chinchoista tuli inkojen liittolaisia. 1471 Túpac Inca Yupanqui tuli valtaan. Sademetsään suunnattu sotaretki jouduttiin kääntämään kapinoivia lupaca- ja collaintiaaneja vastaan. Túpac Inca Yupanqui hyökkäsi pian nykyisen Boliviaan ja Chilen pohjoisosaan. Alamon taistelu
Alamon taistelu kiihotti texasilaiset taistelemaan entistä voimakkaammin itsenäisyytensä puolesta. Maaliskuun alussa Texas oli jo ehtinyt julistautua itsenäiseksi Washington-on-the-Brazosissa. Santa Anna ei pystynyt hyödyntämään voittoaan Alamossa, vaan texasilaiset onnistuivät kääntämään vallankumouksen kulun omaksi edukseen. Texasilaiset saavuttivat lopullisen voiton San Jacinton taistelussa, jossa heidän väitetään käyttäneen sotahuutoa ”Muistakaa Alamo!”. Santa Anna jäi texasilaisten vangiksi San Jacintossa, mikä sinetöi itsenäisyyden. Alamon taistelusta kasvoikin lopullisen voiton ansiosta rohkeuden ja itsenäisyyden tunnuskuva. Suuri siirtomaasota
Pari vuotta sodan alkamisen jälkeen sota levisi Pohjois-Amerikasta Eurooppaan ja sota sai maailmansodan luonteen eri tahojen liittoutuessa keskenään. Euroopassa sota tuli sittemmin tunnetuksi seitsenvuotisena sotana sen päätyttyä vuonna 1763. Pohjois-Amerikassa ranskalaisten sotaonni jatkui vielä vuonna 1756. Ranskalaiset joukot valtasivat ensin Fort Oswagon linnoituksen Ontariojärven kaakkoisrannalla, minkä jälkeen he hallitsivat koko Suurten järven aluetta. Kuvernööri Vaudreuil valtasi myös Fort William Henryn New Yorkin osavaltion pohjoisosassa, mutta hän kieltäytyi etenemästä enää hieman etelämpänä sijainnutta Fort Edwardia vastaan. Vaudreuil oli ajautunut riitoihin Ranskan Kanadan armeijan uuden komentajan Louis-Joseph de Montcalmin kanssa, minkä lisäksi Uutta Ranskaa uhkasi viljapula ja näin joukkojen huoltovaikeudet. Ranskalaisten intendentti François Bigot loi puolestaan itselleen omaisuutta sodankäyntiin varatuista varoista. Ranskalaiset olivat lisäksi ylipäätänsä heikommassa asemassa Amerikassa. Ranskalaisia siirtolaisia oli alueella vain noin 60 000, kun taas englantilaisia oli lähes kaksi miljoonaa. Sodan kulku alkoi alkuvaiheen voitoista huolimatta kääntyä ranskalaisia vastaan. Tyynenmeren sota
Rauhansopimuksen mukaan Chile miehitti Tacnan ja Arican maakunnan kymmeneksi vuodeksi, jonka jälkeen pidettiin kansanäänestys niiden liittämiseksi jompaankumpaan maahan. Kansanäänestyksen ehdoista ei ikinä päästy sovintoon ja viimein vuonna 1929 Yhdysvaltain presidentti Herbert Hooverin välityksellä Chile piti Arican ja Tacna palautettiin Perulle, joka sai myös kuusi miljoonaa dollaria korvauksia. Chacon kanjoni
Chacon kanjoni oli muinaisten intiaanien aikaan maata viljelevien pueblointiaanien keskusalue Lounais-Yhdysvalloissa. Tämä kanjoni sijaitsee New Mexicon ja Utahin rajalla Neljän nurkan alueella luoteisessa New Mexicossa. Se on suojeltu nykyään historiallisena kansallispuistona, joka on liitetty myös Unescon maailmanperintöluetteloon. Chacon sota
Bolivialaiset suunnittelivat uutta hyökkäystä uutena kohteena paraguaylaisten päämaja Isla Poylla. Hyökkäyksen oli tarkoitus alkaa 11. syyskuuta, mutta paraguaylaisten komentaja José Félix Estigarribia teki vastahyökkäyksen 9. syyskuuta bolivialaisten valtaamaa Boquerónin linnaketta vastaan. Paraguaylaiset hyökkäsivät linnaketta vastaan epäonnistuen monta kertaa, mutta kukistivat sen kuitenkin kahden viikon taistelun jälkeen. Estigarribiasta tehtiin voiton jälkeen Paraguayn armeijan ylipäällikkö. Hyökkäys jatkui lokakuussa ja kuun 10. päivä paraguaylaiset olivat vallanneet takaisin Toledon ja Corralesin. Arcen luona paraguaylaiset joutuivat kiivaampaan taisteluun bolivialaisten kanssa, jotka vetäytyivät vasta kun heitä uhkasi saarto. Edelleen vallattiin myös Alihuati. Etelämpänä paraguaylaisten hyökkäys pysähtyi Saavedrassa bolivialaisten kiivaaseen puolustukseen. Estigarribia valtasi hyökkäyksellään 15 bolivialaisten tukikohtaa ja erotti Bolivian kaksi armeijakuntaa toisistaan. Talvisateet lopettivat kaikki suuremmat sotatoimet alueella. Khmerien valtakunta
Suryavarman II:n kuolemaa seurasi levottomuuksia, ja sen jälkeen monet vallatut alueet halusivat irtaantua khmerien hallinnasta. Kiinan hovissa kävi jo 1155 lähettiläitä thaimaalaisesta Lavon kuningaskunnasta. Vuodelta 1167 on myös löytynyt piirtokirjoitus, joka kertoo itsenäisestä kuninkaasta Nakhon Sawanin alueella. Champa oli puolestaan solminut rauhan Đại Việtin kanssa 1170 ja aloitti sodan khmerejä vastaan. Hyökkäys maitse ei onnistunut mutta vesiteitse heidän onnistui valloittaa ja tuhota Angkor 1177. Rutherford B. Hayes
Vuonna 1878 Chacon alueen hallinnasta kiistelleet Paraguay ja Argentiina päättivät antaa kiistansa Yhdysvaltojen ratkaistavaksi. Argentiina oli yhdessä Brasilian kanssa valloittanut muutamaa vuotta aiemmin ison osan Paraguaysta kolmoisliiton sodassa ja Chacon alueen menettäminen olisi vienyt yli puolet Paraguayn jäljellä olevasta maa-alueesta. Yhdysvallat päätti kiistan Paraguayn eduksi ja osapuolet tyytyivät ratkaisuun. Yhdysvaltoja kiista ei juuri kiinnostanut, sillä se annettiin Yhdysvaltain ulkoministeriössä tavallisen virkamiehen ratkaistavaksi, eikä Hayes ilmeisesti tehnyt muuta kuin allekirjoitti valmiin esityksen. Paraguaylle päätös oli kuitenkin suuri helpotus ja Hayes sai maassa maineen suurena sankarina. Pierre Augereau
Augereaun divisioona menestyi Italian kampanjassa, jossa se osallistui muun muassa Loanon taisteluun (22. marraskuuta 1795), Millesimon taisteluun (13. huhtikuuta 1796) ja Cosserian linnan valtaukseen (14. huhtikuuta 1796).
Castiglionen taistelu 5. elokuuta 1796, jonka lopputuloksen hän onnistui kääntämään tappiosta voitoksi, oli kuitenkin hänen suurin saavutuksensa. Kenraali de Marbot ylisti muistelmissaan Augereaun rohkaisseen jopa itseään Bonapartea taistelua edeltäneessä hämmentävässä tilanteessa. Bonaparte itse totesi, että Augereaulla on "paljon luonnetta, rohkeutta, taipumattomuutta ja innostusta; hän on taistelun karaisema, sotilaiden suosima, ja toimissaan onnekas". 15. marraskuuta 1796 taistelussa Arcolen sillasta Augereau innosti horjuvaa ranskalaisjoukkoa nappaamalla itselleen kulkuelipun ja ryntäämällä se käsissään kohti vihollista. 27. tammikuuta 1797 hän sai palkkioksi lipun itselleen. Aleksanteri Suuri
Hydaspesjoen taistelussa Aleksanteri kukisti Poroksen, joka antautui taistelun jälkeen. Taistelun jälkeen Aleksanteri perusti kaksi uutta kaupunkia Nikaian ja Bukefalan (hevosensa mukaan, joka oli kuollut ennen taistelua). Poros sai pitää kuningaskuntansa ja Aleksanteri nimitti hänet sen satraapiksi. Poroksen kuningaskunnan itäpuolella Ganges-joen varrella oli vielä kuningaskunta, joka tunnettiin nimellä Magadha. Tämänkin Aleksanteri päätti liittää jo valtavaan kuningaskuntaansa. Samoihin aikoihin alkoivat monsuunisateet ja monet joet tulvivat niin ettei niitä pystynyt turvallisesti ylittämään. Armeijan piti kuitenkin ylittää kaksi Induksen sivujokea ennen kuin se pääsi Hyphasis-joelle. Tähän mennessä sotilaat olivat saaneet tarpeekseen. Nythän ei edes sodittu enää persialaisia vastaan, vaan maata, joka ei edes koskaan ollut kuulunut Persialle. Sotilaat olivat myös ymmärtäneet, kuinka laaja Intia tosiasiassa oli. Aikaisemmin oli myös tapahtunut kuunpimennys, jota pidettiin huonona enteenä. Aleksanterin oli pakko luopua aikeistaan vallata Magadha. Chacon sota
Sodan jälkeen molemmissa maissa perustettiin veteraaniliikkeitä. Paraguayssa Asociación Nacional de Ex Combatientes perustettiin vuonna 1935. Sen poliittinen painostus sai hallituksen esimerkiksi tarjoamaan sotilaskoteja sodassa vammautuneille. Järjestön nimi muutettiin myöhemmin muotoon Cuartel de la Victoria. Ajan myötä veteraanit ovat suurelta osin kuolleet, ja 2009 heitä oli elossa 2 614. Boliviassa vastaava järjestö on Federación de Excombatientes de la Guerra del Chaco. Bolivialaisia Chacon veteraaneja oli vuonna 2010 arviolta alle 3 000. Satavuotinen sota
Vuoteen 1449 mennessä Ranska oli vallannut takaisin Rouenin, ja vuonna 1450 Caenin valtausta yrittänyt englantilaisarmeija voitettiin Formignyn taistelussa, jossa Ranskan tykit murskasivat Englannin jousimiehet. Ranskalaiset jatkoivat valloittamalla Cherbourgin, Bordeaux'n ja Bayonnen vuonna 1451. Englantilaisten "John Talbot"in yritys Gascognen takaisinvaltaamiseksi estettiin Castillionin taistelussa 1453, jota on pidetty satavuotisen sodan viimeisenä taisteluna. Marokon sota
Uusi järjestys ei tuonut Marokkoon rauhaa, päinvastoin. Vuonna 1907 Casablancassa puhkesi ulkomaalaisten vastainen kapina, jonka ranskalaiset joukot kukistivat väkivaltaisesti. Useita tuhansia kuoli ja ranskalaiset miehittivät kaupungin. Tästä huolimatta marokkolaisten vastarinta ulkomaalaisten vaikutusvallan kasvua vastaan jatkui. San Theodoros
Alcazarin valtaannousun jälkeen yhdysvaltalaisen öljy-yhtiö General American Oilin edustaja, herra Chicklet, onnistui houkuttelemaan kenraalin julistamaan sodan Nuevo Ricon tasavallalle, koska General American Oil halusi saada haltuunsa Gran Chapo -nimisen öljyrikkaan maa-alueen, joka sijaitsi osittain San Theodorosin ja osittain Nuevo Ricon puolella. Tintti kuitenkin vastusti Chickletin suunnitelmia, joten hänet lavastettiin vakoojaksi ja hänelle annettiin kuolemantuomio. Tintti kuitenkin onnistui pakenemaan vankilasta ennen teloitusta ja pakeni santheodoroslaisilta sotilailta varastamallaan autolla Nuevo Ricon puolelle. Nuevoricolaiset kuitenkin erheellisesti luulivat, että kyseessä oli San Theodorosin hyökkäys maahan, jolloin kenraali Mogadorin johtama Nuevo Rico julisti San Theodorosille sodan. Sodan aikana San Theodorosia tuki General American Oil ja Nuevo Ricoa Etelä-Amerikan englantilainen öljy-yhtiö, mutta lopulta sota päättyi San Theodorosin ja Nuevo Ricon solmimaan aselepoon, kun Gran Chapossa vieraillut tutkimusryhmä sai selville ettei Gran Chapossa ollutkaan öljyä. Jom kippur -sota
Yli viikon kestäneiden taistelujen jälkeen Egypti ja Syyria olivat menettäneet useimmat valtaamansa asemat. Pian israelilaiset tunkeutuivat Suezin kanavan länsirannalle ja Syyriaan lähestyen arabimaiden pääkaupunkeja. Tulitauko astui voimaan noin kolme viikkoa sodan alkamisesta. Israelin sotilaallinen voitto oli kiistaton, mutta noin 2 700 sotilaan menetys henkisesti kova isku. Egyptin ja Syyrian uskotaan menettäneen sodassa noin 8 500 miestä, joista kolme neljännestä egyptiläisiä. Chacon sota
Bolivialaisilla oli varaa lentokoneisiin, lentokouluun ja uudenaikaisiin Vickers-aseisiin. Bolivia palkkasi saksalaisen Hans Kundtin ja tämän tovereita kouluttamaan maan sotajoukkoja. Bolivian eliitti uskoi mahdollisuuksiinsa Paraguayta vastaan ja samalla 1930-luvun alussa kansallismielisyys voimistui maassa. Maaliskuussa 1931 Bolivian johtoon nousi presidentti Daniel Salamanca. Hän otti kovan linjan Chacon kysymyksessä ja yhteenotot alkoivat uudestaan vuonna 1931. Saratogan taistelut
Taistelu merkitsi käännekohtaa Amerikan vallankumouksessa. Voiton jälkeen Ranska tunnusti Amerikan siirtokunnat itsenäiseksi valtioksi ja julisti sodan Britanniaa vastaan. Lisäksi Ranska antoi rahallista tukea kapinallisille ja toi laivastonsa tukemaan itsenäisyystaistelijoita. Saratogan taistelujen lopputuloksen ja Ranskan esimerkin innoittamina myös Espanja ja Hollanti liittyivät myöhemmin Yhdysvaltain tukijoihin. Chacon sota
Paraguaylaiset hyökkäsivät Ballivianin alueella 14. marraskuuta. Hyökkäys tuhosi bolivialaisten 9:nen ja 10:nen divisioonan lähes kokonaan ennen 15. päivän aamua. Ballivian ja alueen muut linnakkeet kukistuivat 16. marraskuuta kun paraguaylaiset olivat saartaneet tuhannet bolivialaiset. Pieni osa heistä murtautui linjojen läpi ja osa pakeni Argentiinan puolelle rajaa. Paraguaylaiset ottivat noin 500 upseeria ja 8 000 sotilasta vangeiksi, joiden lisäksi noin 7 000 bolivialaista kuoli. Paraguaylaisten menetykset olivat noin 3 000 miestä. Tässä vaiheessa Kansainliitto ehdotti rauhaa, mutta sen ehdot eivät kelvanneet kummallekaan osapuolelle. 27. marraskuuta bolivialaiset kenraalit pidättivät presidentti Salamancan ja valtaan nousi varapresidentti José Luis Tejada Sorzano. Chacon sota
Paraguaylaiset joukot hallitsivat nyt suurinta osaa Chacosta, mutta taistelut jatkuivat. Paraguaylaiset valtasivat 13. joulukuuta Picuiban, Senator Longin, Irandaquen ja ”27. marraskuuta” -linnakkeet tuhoten Bolivian 7. divisioonan saartamalla ja estäen sen vesihuollon. Noin 4 000 bolivialaista kuoli janoon ja 2 000 otettiin vangiksi. Divisioonan rippeet pakenivat Carandaitiin paraguaylaisten takaa-ajamina. Paraguaylaiset etenivät nyt myös Santa Cruzin provinssin puolelle. Boliviassa oli 9. joulukuuta suoritettu yleinen liikekannallepano ja maa oli myös hyväksynyt Kansainliiton rauhanehdot. Paraguay ei kuitenkaan tähän edelleenkään suostunut ja sota jatkui. Santa Claran taistelu
Santa Claran taistelu oli taistelu Kuuban presidentti Fulgencio Batistan hallinnon joukkojen ja Fidel Castron vallankumouksellisten välillä Kuuban vallankumouksen aikana. Vallankumouksellisia Santa Clarassa johti Che Guevara ja hallituksen joukkoja eversti Joaquin Casillas Lumpuy. Guevarran huomattavasti pienempi joukko voitti hallituksen joukot ja taistelu päättyi Batistan paetessa maasta 1. tammikuuta 1959. Kuubassa taistelua pidetään yleisesti vallankumouksen ratkaisseena taisteluna. Chacon sota
Maaöljyn löytyminen Andien juurelta sai aikaan villejä spekulaatioita siitä, että myös Chacossa sijaitsisi rikkaita öljyvaroja. Standard Oil etsi öljyä Bolivian tukemana ja Shell Oil Paraguayasta käsin. Kummatkin maat perustivat tukikohtia yhä syvemmälle Chacon alueelle ja 1920-luvun puolen välin jälkeen maiden välillä oli toistuvasti yhteenottoja. Paraguaylaiset hyökkäsivät vuoden 1928 lopulla Bolivian varuskuntaa vastaan ja avoin sota vältettiin vain kun Panamerikkalainen konferenssi teki välitysyrityksen kiistan sopimiseksi. Välitysyritys epäonnistui ja kahakat alueella jatkuivat. Chacon sota
Sateiden aikana bolivialaiset järjestelivät uudelleen asevoimiaan. Muodostettiin kolmas armeijakunta ja alun perin vallankumousta maasta paennut Hans Kundt kutsuttiin takaisin komentamaan sotavoimia. Sateiden jälkeen Kundt järjesti hyökkäyksen Saavedran tilanteen helpottamiseksi 1. maaliskuuta 1933, mutta hyökkäys pysähtyi ilman suuria voittoja. Paraguaylaiset kokivat sodan olevan kansallinen puolustustaistelu hyökkääjää vastaan ja Paraguay aloitti liikekannallepanon. Paraguaylaisten hyökkäys saman vuoden joulukuussa oli paljon menestyksekkäämpi ja he lähes voittivat koko sodan. 15. joulukuuta paraguaylaiset hyökkäsivät bolivialaisten selustaan motittaen puolet Bolivian ensimmäisestä armeijakunnasta. Bolivialaiset menettivät 10 000 miestä kaatuneina, haavoittuneina ja vankeina, sekä suuren määrän sotatarvikkeita. Ensimmäisen armeijakunnan rippeiden vetäytymisen mahdollisti Enrique Peñarandan vastahyökkäys. Tästä palkintona Castillo ylennettiin kenraaliksi ja Bolivian armeijan ylipäälliköksi. Tähän mennessä Bolivia oli menettänyt noin 30 000 miestä ja Paragyay 15 000. Sodan ensimmäinen vaihe päättyi 20. joulukuuta solmittuun 18 päivän aselepoon, jonka ajan bolivialaiset käyttivät armeijansa vahvistamiseen etenkin Ballivianissa. Kuudennen liittokunnan sota
Syksyllä 1808 Napoleon toi Espanjaan 200 000 miehen armeijan. Hän valloitti Madridin joulukuussa ja löi brittiarmeijan 16. tammikuuta 1809 Galician La Coruñassa. Wellingtonin brittijoukot alkoivat vuonna 1813 saada yliotteen Ranskan joukoista. Tammikuussa Wellington valtasi Madridin ja karkotti Napoleonin nimittämän kuninkaan Joosef. Ratkaisutaistelu käytiin 21. kesäkuuta 1813 Vitoriassa. Brittien, espanjalaisten ja portugalilaisten joukot voittivat ylivoimaisesti. Sota niemimaalla päättyi Napoleonin tappioon kuudetta liittokuntaa vastaan. Brittijoukot jatkoivat tosin sotaa tunkeutumalla Ranskan alueelle. Mons Badonicuksen taistelu
Mons Badonicuksen (englanniksi Mount Badon, kymriksi Mynydd Baddon) eli Badon Hillin taistelu oli taistelu, jossa roomalais-brittiläiset ja kelttijoukot löivät selvästi maahantunkeutuneen anglosaksien armeijan. Taistelun tarkkaa aikaa (400- tai 500-luku) ja paikkaa ei tiedetä varmuudella, mutta se oli aikakautensa merkittävä poliittinen ja sotilaallinen tapahtuma. Varhaisimmat lähteet eivät kerro taistelun johtajien nimiä, mutta 800-luvun "Historia Britonum" mainitsee voittajaksi kuningas Arthurin. Chaconpekari
Paikalliset metsästävät chaconpekareita lihan ja vuodan takia. Niiden vuodat eivät ole kuitenkaan yhtä arvokkaita kuin kahden muun alueen pekarilajin. Metsästystä tapahtuu jopa kansallispuistoissa ja muilla suojelualueilla, vaikka laji on rauhoitettu Paraguayssa ja Argentiinassa ja sen maastavienti on laitonta. Chaconpekareja kuoli joukoittain tauteihin 1970- ja 1980-luvulla. Kuolemilla saattoi olla yhteyttä paikallisen karjan keskuudessa levinneeseen suu- ja sorkkatautiin ja karjaruttoon, joka oli tuolloin yleinen alueella. 
Chaconpekari sai Paraguayssa suojelua varten toimintasuunnitelman vuonna 1990, ja samantapainen tehtiin Boliviassa ja Argentiinassa seuraavana vuonna. Laji kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I. Paraguayssa sitä tavataan Defensores del Chacon ja Teniente Encison kansallispuistossa, Boliviassa Kaa-lya del Gran Chacon kansallispuistossa ja Argentiinassa Copon kansallispuistossa sekä pienissä provinssien suojelualueilla. Chaconpekarien kasvattaminen vankeudessa on hankalaa, mutta laji on saatu lisääntymään vankeudessa ja tarhattuja chaconpekareita on viety Yhdysvaltoihin saakka. Suuri siirtomaasota
Ranskalaisten tappiosta huolimatta he hallitsivat edelleen St. Lawrence -joen muuta aluetta. Varusteet ja ammukset olivat vähissä molemmilla osapuolilla ja vaikutti siltä, että lopullinen voitto lankeaisi sille osapuolelle, jonka laivat saapuisivat ensimmäisenä jäiden sulettua vuonna 1760. Ranskalaisten uusi komentaja Chevalier de Lévis johti vielä ennen jäiden sulamista 7 000:n miehen joukon brittien valtaamaa Quebeciä vastaan. Paikallinen brittivaruskunta oli tautien, talven ja keripukin jäljiltä vain 4 000:n miehen vahvuinen. Ranskalaiset voittivat Ste-Foyn verisen taistelun ja alkoivat piirittää kaupunkia odottaen ranskalaislaivoja. Laivoja ei kuitenkaan ollut tulossa. Britit olivat joen jäätyessä vetäytyneet pois St. Lawrencelta, mutta vuonna 1759 he olivat tuhonneet ranskalaisen laivasto-osaston Bretagnen edustalla Atlantilla. Vuonna 1760 ensimmäisinä paikalle saapuivat ranskalaislaivojen sijaan brittilaivat, samalla kun aluetta lähestyi 17 000:n miehen armeija maata pitkin etelästä ja lännestä. Montreal kukistui syyskuussa 1760 ja Kanada oli näin lopullisesti brittien käsissä, vaikka vielä vuonna 1762 ranskalaisten onnistui hetkellisesti vallata Newfoundlandin St. John'sin kaupungin. Yhdeksänvuotinen sota (Irlanti)
Yhdeksänvuotinen sota (myös Tyronen kapina) on nimitys vuosina 1594–1603 Irlannissa käydylle sodalle Tyronen jaarli Hugh O’Neillin ja Tyrconnellin jaarli Hugh Roe O’Donnellin johtamien kapinallisten sekä Irlannin hallitsemiseen tähdänneen Englannin armeijan välillä. Pääosa sodasta käytiin O’Neillin hallitseman Ulsterin alueella. O’Neillin kapinalliset olivat pitkään menestyksellisiä ja hän löi useita maihinnousseita englantilaisia armeijoita sekä pakotti kahdesti englantilaiset itselleen edulliseen aselepoon. Lopulta sota kuitenkin päättyi Englannin voittoon, minkä jälkeen vanhojen päällikkösukujen valta Irlannissa alkoi murentua. Satavuotinen sota
Edvard siirtyi pohjoiseen ja valtasi 1347 Calais’n kaupungin. Osin tuntemattomista syistä kuusi kaupunkilaista joutui uhrautumaan, jotta kaupunkia ei tuhottaisi. Samana vuonna toisaalla englantilaiset voittivat skotit Neville's Crossin taistelussa ja David II vangittiin, mikä vähensi skotlantilaisten uhkaa. Vuonna 1348 musta surma alkoi levitä läpi Euroopan tuhoisin seurauksin, mikä sen ohella, että Englanti oli ajautunut pahoihin taloudellisiin vaikeuksiin, hillitsi sotatoimia. Filip VI kuoli 1350, ja Ranskan kruunu siirtyi Juhana II:lle. Sota jatkui pienin taisteluin. Georges Danton
Danton kannatti alkuaan vallankumoussodan pikaista päättämistä neuvottelurauhaan. Sotaan Ranskaa vastaan liittynyt Preussi valtasi elokuun lopulla 1792 Longwyn, ja vihollisjoukkojen komentaja, Braunschweigin herttua Kaarle Vilhelm Ferdinand uhkaili julistuksissaan Pariisin asukkaita. Danton alkoi nyt vastustaa Ranskan hallituksessa perääntymissuunnitelmia ja laati hallituksen nimissä annetun julistuksen, jolla kansalaisia kutsuttiin taisteluun. Kun 2. syyskuuta saapui tieto piiritetyn Verdunin kukistumisesta, Danton piti kansalliskokouksessa yhden kuuluisimmista puheistaan, jossa hän vaati ”rohkeutta ja yhä enemmän rohkeutta” isänmaan pelastamiseksi vihollisilta. Ranskan pian saavuttama voitto Valmyn taistelussa käänsikin sotaonnen ja lisäsi Dantonin suosiota. Myöhemmin hän kääntyi sille kannalle, että vallankumouksen suojelemiseksi Ranskan olisi puolustettava ”luonnollisia rajojaan”, vaikka se merkitsisi sodan pitkittämistä. Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimat
Englannin laivasto saavutti merkittävimmät voittonsa Napoleonin sodissa, muun muassa Niilin taistelussa ja Trafalgarin taistelussa, jossa Horatio Nelson löi yhtyneen espanjalais-ranskalaisen laivaston ja varmisti briteille merien herruuden vuosiksi 1805–1914. Pariisin rauha (1815)
Kuudennen liittokunnan sodan päätteeksi Ranska oli allekirjoittanut toukokuussa 1814 niin sanotun ensimmäisen Pariisin rauhan. Elballe karkotettu Napoleon oli kuitenkin onnistunut seuraavana vuonna palaamaan lyhyeksi aikaa valtaan Ranskassa (nk. satapäiväinen keisarikunta), jolloin edellisen sodan voittajavaltiot kokosivat vielä seitsemännen liittokunnan ja löivät Napoleonin joukot Waterloon taistelussa 18. kesäkuuta 1815. Napoleon luopui toistamiseen vallasta neljä päivää myöhemmin. Kun hänet oli viety karkotukseen Saint Helenan saarelle, solmittiin marraskuussa uusi rauhansopimus Ranskan sekä liittoutuneiden Ison-Britannian, Itävallan, Preussin ja Venäjän välillä. Paraguay
Kolmoisliiton sodassa (1865–1870) Paraguay menetti kaksi kolmasosaa väestöstään ja suuren osan alueestaan. Seuraavat 50 vuotta olivat taloudellisesti ongelmallisia. Chacon sodassa (1932–1935) Paraguay sai Bolivialta suuria alueita chakoa, mutta ei tavoittelemiaan öljykenttiä. Majavasodat
Majavasodat alkoivat irokeesien hyökätessä vuonna 1649 algonkinilaisia ja muita irokeesilaisia heimoja vastaan. Muita irokeesikansoja alistettiin osaksi Irokeesiliittoa. Vielä samana vuonna voitettiin myös huronit, vuonna 1650 tobaccot ja vuonna 1656 eriet. Neutralit saivat nimensä pyrkiessään pysymään puolueettomina, mutta heidätkin alistettiin vuonna 1650. Shawneet pakotettiin siirtymään alueiltaan Ohiojoelta. Irokeesien voittamien heimojen naiset ja lapset liitettiin irokeeseihin ja monet vihollisheimojen kylät poltettiin. Vaikutus oli suuri etenkin Ohion laakson alueella, jossa alueen asukkaiden määrä laski nopeasti. Irokeesit olivat näin levittäneet vaikutusalueensa ydinalueeltaan Suurten järvien eteläpuolelta Illinoisjoelta Kennebecjoella ja etelästä Tennesseejoelta Ottawajoelle. Chael Sonnen
Voitto Marquardtista avasi Chael Sonnenille mahdollisuuden haastaa Anderson Silva keskisarjan mestaruudesta. Aiemminkin pahasuiseksi tiedetty Sonnen kritisoi Silvaa rajusti ennen ottelua, mm. verraten väitteitä Silvan ylivoimaisuudesta painoluokassaan väitteisiin Isojalan olemassaolosta ja todeten, että mustan vyön saaminen Silvan kouluttaneilta Nogueiran veljeksiltä on kuin saisi lelun Happy Meal-ateriastaan. Silva ja Sonnen kohtasivat elokuussa 2010 "UFC 117: Silva vs. Sonnen"-tapahtumassa. Altavastaajaksi arvioitu Sonnen hallitsi ottelua aggressiivisilla alasvieneillä ja vahvalla painilla. Silva osui toistuvasti lyönneillä ja potkuilla Sonnenin pyrkiessä lähelle, mutta ei onnistunut tyrmäämään haastajaansa. Viidennen erän alkaessa Sonnen johti kaikkien tuomarien pisteissä mutta kun erää oli jäljellä vajaat kaksi minuuttia, Silvan onnistui lukita kolmiokuristus ja Sonnen joutui luovuttamaan ajassa 3:10. Chad Mendes
Mendes siirtyi WEC-organisaatioon 5-0 tilastolla ja otteli ensimmäisenä Erik Kochia vastaan, joka oli otellut yhden ottelun WEC:ssä. Koch oli myös voittamaton vapaaottelu-urallaan 9-0 tilastolla. 6. maaliskuuta 2010 käyty kamppailu päättyi Mendesin voittoon tuomariäänin. Vain kuukautta myöhemmin Mendes otteli toisen ottelun perään Anthony Morrisonia vastaan. Hän voitti kamppailun ensimmäisessä erässä giljotiinikuristuksella. Elokuussa 2010 Mendes kohtasi Cub Swansonin, jonka hän voitti tuomariäänin. Mendes otteli marraskuussa vuoden viimeisen ottelunsa entistä King of the Cage kevytsarjan mestaria Javier Vazquezia vastaan. Hän voitti ottelun Swansonin tavoin tuomariäänin. Ottelu jäi samalla Mendesin viimeiseksi WEC:ssä. Hänen tilastoksi jäi 4-0. Champassakin kuningaskunta
Vuonna 1778 kuningas Thaksinin hallitseman Siamin joukot hyökkäsivät Champassakiin vallaten kuningaskunnan pääkaupungin. Sotaretkeä johtanut kenraali Chakri perusti myöhemmin Siamia eli nykyistä Thaimaata sittemmin hallinneen Chakri-dynastian. Champassakista tuli valloituksen jälkeen Siamin vasallivaltio, jonka kuninkaat tarvitsivat kruunaamiselleen siamilaisten hyväksynnän. Champassakin kuninkaiden legitimiteetin symboli kristalli-Buddhan veistos vietiin siamilaisten mukana maasta. Tulevien kuninkaiden ongelmina olivat myös seuraavien vuosikymmenten aikana syttyneet useat "phu mi bun"- eli pyhien miesten kapinat. Phu mi bun -kapinat olivat alueelle aikanaan laajemminkin tyypillisiä uskonnollisten hahmojen johtamia usein millenialistisia kapinoita. Erään tällaisen kapinan kukistanut sotapäällikkö Chao Nyo yleni Champassakin kuninkaaksi ja taisteli siamilaisia vastaan isänsä Vientianeen kuningas Chao Anoun puolella vuonna 1827. Chao Anou oli mahdollisesti halunnut yhdistää kolme Laosin kuningaskuntaa, mutta hanke kaatui sotaretken epäonnistumiseen. Siamilaiset miehittivät Vientianeen ja Champassakin kuninkaaksi nousi Thammathevo. 1800-luvun aikana Champassak menetti asteittain itsenäisyyttänsä. Lopullisesti se yritettiin liittää Siamiin kuningas Chulalongkornin kaudella. Siam menetti kuitenkin alueen hallinnan Ranskalle vuonna 1893. Ranska hallitsi aluetta suoraan, kun taas esimerkiksi Luang Phrabangista oli tehty protektoraatti. Viimeinen virallinen Champassakin kuningas Khamsouk hallitsi vuosien 1863 ja 1899 välillä, mutta ranskalaiset siirtomaaisännät eivät tunnustaneet hänen seuraajiensa asemaa. Espanjalais-eteläamerikkalainen sota
Perun ollessa kyvytön vastatoimiin Espanjaa vastaan alkoi muissa Etelä-Amerikan maissa kasvaa espanjalaisille vihamielinen kansallistunne. Vuonna 1865 Pareja saapui aluksineen Chileen Valparaison satamaan ja vaati saada 21 kunnialaukausta tervehdykseksi. Pareja oli kuitenkin valinnut saapumispäiväkseen Chilen itsenäisyyspäivän (17.9.). Vaatimusta ei hyväksytty, ja Espanja julisti sodan Chilelle viikkoa myöhemmin. Sota alkoi Espanjan kannalta huonosti, sillä Chilen laivasto valtasi kuunari "Virgen de Covadongan" Papudon taistelussa. Saatuaan tiedon nöyryyttävästä tappiosta Pareja teki itsemurhan. Vuonna 1865 Peru liittyi sotaan Chilen puolelle ja 1866 näin tekivät myös Bolivia ja Ecuador. Espanjalaiset hyökkäsivät kehnosti puolustettuun Valparaisoon tuhoten sen ja Chilen kauppalaivaston. Espanjalaisten komentaja ei kuitenkaan ollut tuloksiin tyytyväinen, vaan päätti hyökätä johonkin vahvasti puolustettuun satamaan. Kohteeksi valittiin lopulta Callaon satama. Espanjalaiset kärsivät kuitenkin katkeria menetyksiä, jotka vaikuttivat suuresti espanjalaisten taistelutahtoon, vaikka varsinaista taistelua ei hävittykään. Telamonin taistelu
Alkuun taistelu rajoittui kukkulalle, jolla kaikkien osapuolien ratsuväki otti mittaa toisistaan. Tässä vaiheessa Atilius kaatui, ja Polybios väittää hänen päänsä viedyn kelttikuninkaille. Siitä huolimatta roomalaiset voittivat kahakan. Chacon sota
Boliviassa sodan aikana toteutettu laaja liikekannallepano saattoi lisätä sosiaalista liikkuvuutta, kun armeijan miehistöön otettiin intiaaneja. Intiaanien lisääntynyt sosiaalinen liikkuvuus lisäsi levottomuutta maaseudulla ja vaikutti lopulta vuoden 1952 Movimiento Nacionalista Revolucionarion johtamaan vallankumoukseen. Toisen liittokunnan sota
Liittoutuneiden sotatoimet menestyivät kohtuullisesti, kunnes Venäjä irtautui liittokunnasta 1799 ja Napoleon nousi valtaan Ranskassa. Napoleon kenraaliensa avustamana torjui kaikki liittokunnan hyökkäykset. Lunévillen rauhassa Ranska sai pitää voittamansa alueet ja se sai vielä lisäksi Toscanalta alueita sekä Itävallalta Venetsian ja osan Dalmatian rannikkoa. Britannian kanssa Ranska teki rauhan Amiensissa maaliskuussa 1802, mikä aloitti neljäntoista kuukauden rauhanjakson Euroopassa. Rauha päättyi toukokuussa 1803 Britannian ja Ranskan aloittaessa sotatoimet uudelleen. Espanja
Vuonna 1805 Trafalgarin taistelussa Horatio Nelsonin johtama Englannin laivasto voitti Ranskan ja Espanjan laivastot. Napoléon asetti veljensä Joseph Bonaparten Espanjan valtaistuimelle 1808, mutta englantilaisten tukemina miehitysjoukot ajettiin pois Napoleonin joutuessa vaikeuksiin Venäjällä ja 1814 Bourbonit nousivat uudelleen valtaistuimelle. Ranskan miehityksen aikana siirtomaat Etelä-Amerikassa olivat itsenäistyneet ja taloudellinen tilanne oli heikko. Käytiin lukuisia sisällissotia eri kansallisuuksien ja monarkistien ja tasavaltalaisten välillä. Vuonna 1898 espanjalais-amerikkalaisessa sodassa Espanja menetti siirtomaansa Filippiinit, Kuuban, Puerto Ricon ja Guamin Yhdysvalloille. Inkavaltakunta
Pachacútec lopetti valtakunnassa vallinneen uskonnollisen hajaannuksen ja paransi tieverkostoa. Hän myös rakennutti pääkaupunki Cuscon uudelleen pohjakaavaltaan puuman muotoiseksi. Pachacútecin seuraaja, lainsäätäjäkuninkaana tunnettu Túpac Inca Yupanqui levitti valtakuntaa yli Pohjois-Chilen. Mapuche-heimo kuitenkin pysäytti inkojen etenemisen Maulejoelle Maulen taistelussa noin vuonna 1480. Ranskan merivoimat
Ranskan–Hollannin sodassa laivasto saavutti voiton Espanjan ja Alankomaiden laivastoista Palermon taistelussa. Aurinkonkuningas Ludvig XIV:n hallitessa laivastoa vahvistettiin, ja se saavutti yhdeksänvuotisen sodan alussa joitakin voittoja taistellessaan Ison-Britannian ja Alankomaiden laivastoja vastaan. Talousvaikeudet johtivat kuitenkin alusten pitämiseen satamissa ja aloitteen siirtymiseen vastustajille. Napoleonin sotaretki Venäjälle
Ranskan Grande Armée ylitti Niemen-joen 24. kesäkuuta vuonna 1812 ja aloitti etenemisen kohti Vilnaa ja Moskovaa. Ranskalaiset ja heidän liittolaisensa menestyivät aluksi hyvin, ja voittivat useita taisteluita mm. Smolenskin taistelun, mutta Polotskin ensimmäisessä taistelussa venäläisten onnistui pysäyttää Ranskan joukkojen eteneminen kohti Venäjän pääkaupunkia Pietaria. Venäläiset käyttivät laajasti poltetun maan taktiikkaa. Sodan käännekohdaksi muodostui lopulta lähellä Moskovaa 7. syyskuuta käyty Borodinon taistelu, joka on suurin ja tuhoisin sekä Isänmaallisen sodan että kaikkien Napoleonin sotien taisteluista. Ranska voitti taistelun, mutta kärsi siinä hirvittäviä tappioita, joita se ei enää pystynyt korvaamaan. Venäjän armeija sen sijaan toipui tappioistaan. 
Kenraalisotamarsalkka Mihail Kutuzov päätti evakuoida Moskovan ja jättää sen ranskalaisille. Napoleon joukkoineen siirtyi tyhjennettyyn kaupunkiin 14. syyskuuta, mutta kaupunki syttyi palamaan pian ranskalaisten miehitettyä sen. Ranskalaiset lähtivät paluumatkalle Moskovasta lokakuussa. Sotaretken loppuun mennessä käytännössä koko Grande Armée oli tuhoutunut. Huronit
Wyandotit jakoivat Ohion maaseudun shawneiden, delawarien ja mingojen kanssa. Ohion asukkaat, sen enempää intiaanit kuin ranskalaisetkaan, eivät pitäneet englantilaisten siirtolaisten lisääntyvistä määristä Ohiolaaksoon. Tästä seuranneet yhteenotot johtivat vuonna 1755 alkaneeseen sotaan, joka levisi kauas Eurooppaan Ranskan ja Britannian välille. Sotatila tunnettiin nimellä seitsenvuotinen sota. Pohjois-Amerikassa olleet brittien siirtokunnat olivat aluksi suurissa vaikeuksissa ja Ranskan joukot ottivat haltuunsa koko Ohiolaakson. Brittien huono intiaanipolitiikka sai monet alun perin heidän puolellaan sotineet heimot vaihtamaan puolta. Vuoden 1757 aikana yli 2 000 intiaanisoturia siirtyi markiisi Montcalmin johtamiin ranskalaisjoukkoihin.
Britannian silloinen pääministeri William Pitt päätti lopettaa ranskalaisten herruuden Pohjois-Amerikassa lähettämällä valtavat sotalaivastot Euroopasta läntiselle Atlantille. Osa laivoista saartoi ranskalaisten muona- ja asekuljetukset osan kiiruhtaessa Amerikan rannikolle. Brittien sotavoimien vahvuus murskasi Ranskan hetkellisen ylivoiman nopeasti. Intiaaniliittolaiset, wyandotit mukaan lukien, vetäytyivät taistelukentiltä taka-alalle huomatessaan tilanteen saaman käänteen. Sodan ratkaisuhetket käytiin valkoisten armeijoiden välillä. Montreal ja Quebec antautuivat 1759. Muualla maailmassa sotatila päättyi Pariisin rauhaan. Grande Armée
”Suurta valtakuntaa ei enää ole, nyt meidän täytyy puolustaa itse Ranskaa” sanoi Napoleon senaatille vuoden 1813 lopussa. Armeijaan onnistuttiin saamaan lisää joukkoja, mutta strateginen tilanne oli käytännössä toivoton. Liittoutuneet armeijat etenivät Pyreneiden vuoristosta, Italiasta ja Ranskan itärajalta. La Rothieren taistelun Grande Armée hävisi, mutta kuuden päivän taisteluiden sarjassa ranskalaiset aiheuttivat lähes 20 000 miehen tappiot liittokunnan joukoille vain noin 3 000 oman kaatuneen hinnalla. Grande Armée voitti vielä Montereaun taistelun, mutta hävisi Laonissa ja Arcis-sur-Aubessa. Lopuksi liittokunta valloitti Pariisin. Napoleon olisi halunnut jatkaa taistelua, mutta sotamarsalkat eivät suostuneet, ja Napoleon joutui pois vallasta 6. huhtikuuta 1814. Sveitsi
Myöhäiskeskiajalla liittolaiset joutuivat uusiin konflikteihin Habsburgien kanssa: itävaltalaiset voitettiin Sempachin taistelussa vuonna 1386. Lisäksi valaliiton sisällä käytiin Vanha Zürichinsota vuosina 1449–1450 ja 1474–1478 valaliittolaiset osallistuivat burgundilaissotiin. Svaabilais­sodan (1499) myötä valaliittolaiset (’Yläsaksan liitto’) saavuttivat Baselin rauhassa käytännössä itsenäisen aseman keisarikunnasta. Reformaation aikana liitto rakoili osan kantoneista liityttyä Ulrich Zwinglin ja Jean Calvinin johtamaan reformaatioon toisten pysyttyä katolilaisina. Uskonriita johti sisällissotaan, ja vuoden 1531 rauhassa päädyttiin kompromissiin: Zürich, Bern, Basel, Schaffhausen ja osia Graubündenistä reformoitiin; Luzern, Zug, Solothurn ja Freiburg pysyivät katolisina. Ranskan merivoimat
Ranskan laivasto taisteli Yhdysvaltain vapaussodassa Yhdysvaltain rinnalla, ja Chesapeakenlahdella François Joseph Paul de Grassen johtama yhdistynyt laivasto löi Kuninkaallisen laivaston 1781. Voitto mahdollisti yhdistyneiden maavoimien etenemisen voitokkaaseen Yorktownin taisteluun. Laivasto myös tuki maajoukkoja tykkitulella. Saman aikaisesti Intiassa Suffren kyseenalaisti vara-amiraali Sir Edward Hughesin laivasto-osaston merenherruuden.