Mitkä olivat USA tappiot Vietnamin sodassa?
Vietnamin sota
Yhdysvaltalaisia sotilaita palveli vuorotellen Vietnamin sodassa yhteensä 2,59 miljoonaa, josta korkeintaan noin 500 000 kerrallaan. Amerikkalaisia kuoli 58 193 ja haavoittui 304 000, joista 75 000 vakavasti. Kuolleista oli alle 20-vuotiaita 11 398. Suurin osa yhdysvaltalaisista sotilaista oli valkoihoisia, mutta väestöön suhteutettuna mustia ja latinoita oli enemmän kuin valkoisia. Taistelut olivat yhdysvaltalaisille jopa tuhoisampia kuin toisessa maailmansodassa, sillä helikoptereilla saatiin siirrettyä sotilaita helpommin maastossa saarretuillekin taistelupaikoille. Pohjoisvietnamilaisia ja Vietkongin sissejä kuoli 0,5–1,1 miljoonaa ja haavoittui 600 000. Vietnamilaisia siviilejä kuoli noin kaksi miljoonaa.
Operaatio Nordwind (1945)
Liittoutuneiden tappioluvusta voidaan esittää vain karkea arvio. Kesäkuussa 1945 Yhdysvaltain 7. armeija ilmoitti ajanjaksolla käytyjen taistelujen aiheuttaneen 11 609 tappiota ja lisäksi 3 196 paleltumista kärsinyttä, yhteensä 14 825 miestä. Kukkula 881:n taistelu
Hyökkäys pohjoista kukkula 881N:ä vastaan johti vietnamilaisten vastahyökkäykseen, jossa kuoli 28 amerikkalaista. Vaikka amerikkalaiset mattopommitusten avulla onnistuivat valtaamaan molemmat kukkulat, jatkoivat pohjoisvietnamilaiset vastahyökkäyksiä amerikkalaistukikohtiin. Etelävietnamilaisten erikoisjoukkojen tukikohdan tuhonneessa hyökkäyksessä kuoli 39, mukaan lukien kaksi amerikkalaista. Talvisodan merisotatoimet
Talvisodan aikana upposi yhteensä 17 alusta, vaurioitui kuusi ja kaapattiin yksi. Suurin osa uponneista aluksista oli kauppa-aluksia. Tonnistomäärässä mitaten Suomi ja Neuvostoliitto kärsivät suunnilleen yhtä paljon tappioita. Kauppalaivoja Suomelta kuitenkin upotettiin huomattavasti enemmän kuin Neuvostoliitolta. Yhteensä sodassa upotettiin kaikkia aluksia noin 22 000 tonnin edestä. Vertailun vuoksi saksalainen taistelulaiva Bismarck painoi tyhjänä yli 40 000 tonnia, eli kaksi kertaa enemmän kuin kaikki talvisodan aikana upotetut alukset.
Suomen merivoimat menetti talvisodan aikana Suomenlahdella uponneena ainoastaan yhden aluksen. Tämä oli saattoalus Aura II (466 tonnia), joka upposi 13. tammikuuta 1940. Lavansaaren luona menetettiin yksi merivartiovene, jonka mukana kuoli neljä merivartijaa. Tämän lisäksi Petsamossa poltettiin kaksi alusta joulukuun 1939 alussa; Jäämeri (290 tn) ja partiovene Turja (65 tn). Laatokalla menetettiin kuljetusalus Valamon Luostari (133 tn). Merivoimien sodassa vaurioituneet alukset olivat panssarilaiva Ilmarinen (3 900 tn), jäänmurtaja Voima, kelirikkoalus Aallokas, miinanraivaaja Yrjö ja jäänmurtaja Tarmo. Kaikkiaan näiden alusten miehistötappiot olivat 71 kaatunutta ja 24 haavoittunutta. Phước Longin taistelu
Phước Longia puolustaneista noin 5 000:ta etelävietnamilaisesta sotilaasta karkuun pääsi vain 850 loppujen joko saadessa surmansa tai jääden sotavangeiksi. Etelä-Vietnamin presidentti Nguyễn Văn Thiệu julisti kolmen päivän suruajan ja vannoi valtaavansa Phước Longinin takaisin, mutta tämä ei koskaan toteutunut. Yhdysvaltojen toimettomuus todisti Pohjois-Vietnamille, että Yhdysvallat ei enää ollut valmis takaamaan Etelä-Vietnamin itsenäisyyttä ja mahdollisti näin sotatoimien jatkamisen, jotka lopulta kulminoituivat Saigonin kukistumiseen vuonna 1976. Presidentti Gerald Ford mainitsi haastattelussa 21. tammikuuta 1975, ettei voinut kuvitella olosuhteita, joissa Yhdysvallat liittyisi enää uudelleen sotaan. Phước Longin tappio osoitti myös Etelä-Vietnamin joukkojen heikkouden. Yhdysvaltain laivaston historia
Vietnamin sodassa taisteli epätavallinen yhdistelmä laivaston aluksia; lentotukialukset lähettivät mereltä tuhansia koneita ilmaiskuihin mantereelle ja pienet tykkiveneet partioivat jokia. Huolimatta laivaston käytöstä uusia rakennushankkeita rajoitettiin presidenttien Johnsonin ja Nixonin säästöohjelmilla ja monet lentotukialukset Etelä-Kiinan merellä olivat peräisin toisen maailmansodan ajalta. Vuoteen 1978 mennessä laivaston koko oli kutistunut 217 pinta-alukseen ja 119 sukellusveneeseen. Vietnamin ilmavoimat
Suurin osa Yhdysvaltain lentokoneista Vietnamin sodassa ammuttiin alas ilmatorjuntatykeillä ja -ohjuksilla. Neuvostoliiton asevoimat
Vietnamin sodassa, jossa Yhdysvallat päätyi antamaan teknisen avun asemesta jopa 500 000 sotilasta taisteluun presidentti Lyndon B. Johnsonin laajennettua sotaa sotilasneuvonantajista ja ilmavoimista taisteleviin maavoimien yksiköihin saakka. Neuvostoliitto ei tarjonnut Vietnamille omia sotilaitaan maavoimien taistelutoimintaa, kuten Kiinan kansantasavalta Pohjois-Korealle Korean sodassa, mutta se otti suoraa vastuuta ilmatorjuntaohjuksista yhdysvaltalaisten pommituksia vastaan epävirallisesti. Neuvostoliitto tarjosi myös torjuntahävittäjiä Vietnamin kansantasavallalle. Vietnamin sota
Maaliskuun puoliväliin mennessä hyökkäyksessä oli kuollut 50 000 vietnamilaista ja noin 6 000 Yhdysvaltain ja Etelä-Vietnamin armeijan sotilasta. Khe Sanhin kaupungissa yhdysvaltalaiset lopulta voittivat: 10 000 vietkongilaista kuoli, mutta yhdysvaltalaisia merijalkaväen sotilaita menehtyi vain 500. Vaikka Têt-hyökkäys epäonnistui sotilaallisesti, se oli sisseille suuri psykologinen voitto, ja alkoi kääntää Yhdysvalloissa yleistä mielipidettä sotaa vastaan. 1970-luku
Yhdysvallat sai sotahistoriaansa tahran jouduttuaan keskeyttämään epäonnistuneet toimensa ja vetäytymään Etelä-Vietnamista 1975, minkä jälkeen Pohjois-Vietnam miehitti Etelä-Vietnamin. Yhdysvallat siirtyi palkka-armeijaan ja varoi joutumasta sotilaallisiin selkkauksiin Carterin presidenttikaudella. Vietnamin sodan jälkeen seurasi pian Vietnamin kiinalaisten venepakolaisuus sekä Kiinan ja Vietnamin rajasota. Operaatio Ten-Gō
Operaatio Ten-Gō () oli Japanin laivaston viimeinen merkittävä operaatio toisen maailmansodan Tyynenmeren sodassa. Taistelu käytiin Yhdysvaltoja vastaan Tyynellämerellä Kyūshūn ja Ryūkyū-saarten välisellä merialueella 7. huhtikuuta 1945. Taistelu päättyi Yhdysvaltain voittoon. Yhdysvallat menetti taistelussa 10 lentokonetta ja 77 sotilasta. Japani menetti valtaosan kalustostaan ja yli 3 800 japanilaista sotilasta kuoli taistelussa. Yhdysvaltain sisällissota
Pohjoisvaltioiden joukoissa oli kaikkiaan ollut sodan kuluessa 2–3 miljoonaa sotilasta, joista yli 350 000 kaatui. Etelävaltioiden joukoissa arvioidaan olleen noin 750 000 sotilasta, joista kaatui yli 250 000. Yhdysvaltain maavoimat
Korean ja Vietnamin sodissa toisen maailmansodan taktiikkaan pitäytynyt Yhdysvaltain maavoimat oli vaikeuksissa vastapuolen harrastamaa sissisotataktiikkaa vastaan. Vietnamin sota oli ensimmäinen niin sanottu epäsymmetrinen sota, jossa pieni ja vaikeasti havaittava vihollinen saattoi kätkeytyä siviiliväestön joukkoon iskien vain siellä, missä se oli sille edullisinta. Persianlahden sota
Yhdysvaltain johtaman liittouman tappiot olivat virallisen ilmoituksensa mukaan 378 kuollutta ja 1 000 haavoittunutta. Sodan jälkeisinä vuosina tuhannet Persianlahden sodan veteraanit ovat kärsineet Persianlahden syndroomasta, jonka syyksi on epäilty muun muassa altistumista kemiallisille aseille, käytettyjä köyhdytettyä uraania sisältäviä ammuksia ja sotilaille annettuja pernaruttorokotteita. Persianlahden syndrooman syyt ja olemassaolo ovat yhä kiistanalaisia. Televisiosota
Kun laajamittainen sota alkoi, olivat sekä välineet että yleisö valmiina. Ensimmäiset televisiokuvat tuhansien kilometrien päässä käytävästä sodasta saavuttivat laajat katsojaluvut Yhdysvalloissa. Samalla alkoi televisioyhtiöiden ja kanavien keskinäinen taistelu katsojista. Kaikki kykenevät lähettivät omat kuvausryhmänsä Vietnamiin. Yhdysvaltain armeija ei ollut osannut varautua tiedottamisen nopeaan ja valtavaan kasvuun, eikä sillä ollut kokemusta television sensuroinnista. Armeija huolehti vain sotasalaisuuksien säilymisestä. Niinpä lähinnä nuoret sotakuvaajat ja sotakirjeenvaihtajat saivat vapaat kädet. Tutkivan journalismin hengessä he eivät epäilleet osoittaa myös sodan julmia kasvoja sekä Yhdysvaltojen joukkojen raakuuksia. Tammikuussa 1968 alkanutta Tet-hyökkäystä pidetään sodan käännekohtana. Vaikka Etelä-Vietnamin kansallisen vapautusrintaman "Viet Kongin" ja Pohjois-Vietnamin armeijan operaatio kävi kalliiksi aloittajilleen ja päätyi Yhdysvaltojen johtaman liittouman sotilaalliseen voittoon, näki kymmenien miljoonien kokoinen yhdysvaltalaisyleisö sodan läheltä, kun kommunistisissit hyökkäsivät Yhdysvaltain lähetystöön Saigonissa. Sodan vastaiset protestit alkoivat. Ne merkitsivät lopulta sodan päättymistä Yhdysvaltojen ja Etelä-Vietnamin hallituksen tappioon. Ilmasodankäynnin historia
Vietnamin sodassa Yhdysvallat käytti helikoptereita laajamittaisesti sotatoimissa. Bell UH-1 yleishelikopteria muunnettiin erilaisiin kuljetus- ja taistelutarkoituksiin. Sodan kokemusten perusteella alkoi eri tehtäviin erikoistuneiden helikoptereiden kehitystyö ja syntyi muun muassa taisteluhelikopteri. Yhdysvallat menetti Vietnamin sodassa noin 5 000 helikopteria. Fallujan toinen taistelu
Yhdysvallat menetti taistelun aikana 95 sotilasta kaatuneina ja 560 haavoittuneina. Irak menetti 11 sotilasta kaatuneina ja 43 haavoittuneina. Kapinalliset menettivät eri arvioiden mukaan 1 200–2 000 miestä kaatuneina ja 1 000–1 500 otettiin vangiksi. Taistelujen aikana vahingoittui tai tuhoutui kokonaan noin 70 prosentin Fallujan rakennuksista. Muuten armeijan ja merijalkaväen tekemät selonteot pitivät amerikkalaisjoukkojen kaupunkitaistelukykyä huomattavan tehokkaana Fallujan taistelujen aikana. Taistelujen aikana Fallujaa verrattiin esimerkiksi Vietnamin sodan aikana käytyyn Huến taisteluun. Iskut amerikkalaisjoukkoja vastaan jatkuivat kaupungissa myöhemminkin. Esimerkiksi kesäkuussa 2005 saattueeseen tehdyssä autopommi-iskussa kuoli neljä merijalkaväen sotilasta ja 13 haavoittui. Vuoden 2004 jälkeen vastasyntyneiden erilaiset epämuodostumat, syövät ja lapsikuolleisuus Fallujassa lisääntyivät huomattavasti. Monet asiantuntijat ovat pitäneet oireiden syynä Yhdysvaltojen taistelujen aikana käyttämiä kemiallisia aseita, kuten valkoista fosforia. Vietnam
Sodassa kuoli noin kaksi miljoonaa vietnamilaista ja neljä miljoonaa vammautui. 50 % asunnoista ja 70 % teollisuudesta tuhoutui. Maahan jäi valtava määrä räjähtämättömiä maamiinoja ja pommeja, ja laajoja alueita saastui Yhdysvaltain käyttämästä Agent Orange -kasvimyrkystä. Maan yhdistymisen jälkeen sosialistinen järjestelmä kollektivisointeineen ulotettiin koko maahan ja entisen vallan tukijat lähetettiin uudelleenkoulutusleireille, jossa he viettivät kuukausista vuosiin. Suurin osa Etelä-Vietnamin musiikista, taiteesta ja kirjallisuudesta kiellettiin. Julkaisut myötäilivät sosialistista realismia. Irakin sodan tappiot ja siviiliuhrit
Yhdysvallat on käyttänyt Irakissa vuonna 2003 alkaneessa sodassa köyhdytettyä uraania sisältäviä ammuksia. Yksistään Basran kaupungin asuinalueille uraania on levinnyt yli 300 000 kg. Ammusten myrkyllinen uraanipöly on saastuttanut maaperää ja vesivaroja. Alueella on sittemmin todettu 5-kertainen määrä syöpäsairauksia sotaa edeltävään aikaan verrattuna. Vastasyntyneillä on saastuneella alueella paljon epämuodostumia ja kasvaimia. Yhdysvaltain omien sotilaiden säteilymyrkytyksiin on alettu hiljalleen heräämään ja perätty Bushin hallituksen vastuuta. Muun muassa Euroopan Neuvosto on ottanut kantaa köyhdytettyä uraania sisältävien sotatarvikkeiden käytön kieltämiseksi. Korean sota
Amerikkalaisten tilastoista voidaan poimia esimerkiksi FEAF:n aiheuttamiksi vahvistettuja tappioita: sotilaita 184 808, panssarivaunuja 1 327, asepesäkkeitä 17 502, vetureita 963, junanvaunuja 10 407, ajoneuvoja 82 920, rakennuksia 118 231, siltoja 1 153, rautatiekatkoksia 28 621, aluksia 593. Kiinan–Vietnamin sota
Molempien osapuolten kärsimien tappioiden tarkka määrä on epäselvä. Kiinalaisten väittämän mukaan he kärsivät 20 000 miestä kaatuneina ja aiheuttivat vastaavasti vietnamilaisille 50 000:n miehen tappiot. Historioitsija King Chenin arvion mukaan Kiinan tappiot olivat 26 000 miestä kaatuneina ja 32 000 haavoittuneina vietnamilaisten tappioiden ollessa 30 000 kaatunutta ja 37 000 haavoittunutta. Sodan jälkeen Kiina luovutti 1 636 sotavankia Vietnamiin ja Vietnam 260 Kiinaan. Vietnamin sota
Pohjois-Vietnam toimi Vietkongin sissien tukialueena ja aseiden lähteenä, mikä teki Pohjois-Vietnamista Yhdysvaltain sotatoimien kohteen. Yhdysvallat pudotti Pohjois-Vietnamiin pommeja enemmän kuin toisessa maailmansodassa Saksaan ja Japaniin; pommit olivat pääosin toisen maailmansodan ylijäämää, ja niiden suuren kulutuksen vuoksi esimerkiksi Saksan liittotasavallan ilmavoimat palautti takaisin Yhdysvalloilta saamiaan ilmapommeja käytettäviksi Vietnamissa. Perusteluna massiivisille ilmapommituksille oli vietnamilaisten taistelutahdon murtaminen, vaikka tämä oli todettu esimerkiksi taistelussa Isosta-Britanniasta, Saksan pommituksissa ja Korean sodassa pommitusten tuloksena epätodennäköiseksi ja jopa päinvastaiseksi. Pohjois-Vietnam vahvisti ilmapuolustustaan Kiinan ja Neuvostoliiton tuella.
Presidentti John F. Kennedy määräsi ensimmäiset ilmahyökkäykset pohjoiseen. Operaatio ”Rolling Thunder” (”jyrisevä ukkonen”) oli Johnsonin hallituksen suurin yksittäinen lento-operaatio. Se alkoi noin kuusi kuukautta sen jälkeen kun amerikkalaiset aloittivat vuonna 1965 Vietnamiin intervention, joka kesti vuoteen 1968. Yhdysvaltain sotilaat pitivät pommitusoperaatiota tehottomana, sillä poliittiset päättäjät olivat rajanneet siitä pois monia sotilaallisesti tärkeitä kohteita.
8.12.1965 Yhdysvaltojen presidentti Johnson ilmoitti Etelä-Vietnamin suurlähettiläälle Maxwell Taylorille, että pommituskampanjan tärkein tavoite olisi lisätä etelävietnamilaisten moraalia eikä niinkään vaikuttaa Pohjois-Vietamiin . 
31. 12. 1967 Yhdysvaltain puolustusministeriön ilmoitti, että Pohjois-Vietnamiin oli pudotettu 864000 tonnia pommeja Rolling Thunderin aikana, mikä on enemmän kuin Korean sodan 653000 tonnia tai Toisen maailmansodan Tyynenmeren taistelualueen 503000 tonnia . Pommituksissa kuoli 52,000 pohjoiskorealaista sotilasta ja 182,000 siviiliä . Yhdysvaltojen tappiot olivat 1,054 kuollutta, haavoittunutta tai vangittua ja 922 lentokonetta 
Ilmapommitukset eivät olleet strategisesti katsoen sotilaallinen menestys, ja ne käänsivät mielialaa amerikkalaisia vastaan. Yksi Rolling Thunderin kohteista oli Paul Doumier -niminen silta Pohjois-Vietnamin eteläosassa. Sillan yli oli kulkenut suuri osa aseista; se oli kuitenkin aina kommunistien käytettävissä, ja vaikka sen lähialue oli pommitettu ”kuin kuun maisemaksi”, silta ei vaurioitunut merkittävästi. Ilmapommitukset ulottuivat myös Laosiin ja Kambodžaan. Pommituslaivueiden kotikentät sijaitsivat usein Thaimaan maaperällä Ubon Ratchathanissa ja Sattahipissa, mihin Yhdysvallat rakensi U-Tapaon kentän. Thaimaan sotilashallitus olikin Yhdysvaltain uskollinen tukija Vietnamin sodassa. Irakin sodan tappiot ja siviiliuhrit
Siviiliuhreista rekisteriä pitävä Iraq Body Count Project ilmoitti miehityksen seurauksineen vaatineen alkuvuoteen 2008 mennessä 82 349-89 867 siviiliuhria. Iraq Body Count Project ei laske sotilaskuolemia, ja sodassa kuolleiden irakilaissotilaiden määrästä on olemassa vain arvioita. Sodan ja sen seurausten kokonaiskuolleisuudesta tehty tieteellinen arvio julkaistiin The Lancet -lehdessä 2004, jonka mukaan Irakissa oli siihen mennessä kuollut noin 100 000 henkeä. Irakin hallitus ilmoitti joulukuussa 2006, että yli 12 000 irakilaispoliisia oli kuollut Saddamin kukistumisen jälkeen. Vietnamin ilmavoimat
3. huhtikuuta 1965 Pohjois-Vietnam puolusti ilmatilaansa ensi kertaa hävittäjillä, jotka ampuivat alas Yhdysvaltain laivaston ilmavoimien F-8 Crusaderin. Yhdysvallat kiisti pudotuksen, mutta ilmataistelun päivämäärää pidetään myös Vietnamin ilmavoimien päivänä. Vietnamin sota
Yhdysvallat antoi alussa Ranskalle taloudellista tukea, lähetti sittemmin Vietnamiin sotilasneuvonantajia ja lopulta taistelujoukkoja yhä enenevissä määrin. Näin Yhdysvallat antoi vetää itsensä yhä enemmän Vietnamin selkkaukseen. Yhdysvallat lähetti sotilaitaan Vietnamiin, koska pelkäsi Vietnamin kaatuvan kommunismiin ja muodostuvan kommunistien tukialueeksi, josta vallankumousta vietäisiin naapurimaihin, ja lopulta koko Kaakkois-Aasia saattaisi joutua kommunistien vallan alle. Eisenhowerin dominoteorian mukaan kommunismi saattaisi siten levitä Kaakkois-Aasiasta laajemmallekin. Vietnamin sota
Yhdysvallat ei sitoutunut koko voimallaan Vietnamin sotaan ja kavahti Etelä-Vietnamin armeijan takia tappioita. Mutta Vietkong ja Pohjois-Vietnamin armeija halusivat voittaa sodan suurista tappioista piittaamatta. Tämä johtui osin siitä, että kommunisti-vietnamilaiset kävivät isänmaallista sotaa omalla maaperällään. Amerikkalaiset kävivät kaukana Indokiinassa sotaa, jota eivät kokeneet omakseen. Kun sota pitkittyi, se junnasi paikoillaan ja tuli tappioita. Tappiot ja ihmisoikeusloukkaukset käänsivät ihmisiä vuosi vuodelta yhä enemmän sotaa vastaan, niin että vuonna 1967 hieman yli puolet Yhdysvaltain kansasta vastusti sotaa. Sensaationhakuinen, kriittinen lehdistö etsi aktiivisesti virheitä amerikkalaisten toimista. Niinpä sodan kannattajat hävisivät "tiedotussodan" kotikentillä. Bagdadin taistelu (2003)
Amerikkalaisten tappiot jäivät suhteellisen vähäiseksi. He menettivät 34 kaatuneina ja 250 haavoittuneina. Irakilaisten tappioista ei ole varmuutta. Erään arvion mukaan noin 2 300 irakilaista sai surmansa, mutta luku saattaa olla suurempikin. Kaupungissa oleskelleet Saddam Husseinin poikien Udai Husseinin ja Qusai Husseinin onnistui paeta Bagdadista. Väkivaltaisuudet ja ryöstelyt yleistyivät kaupungin valtauksen jälkeen. Esimerkiksi Irakin kansallismuseosta ryöstettiin yli 15 000 esinettä. Osa esineistä saatiin sittemmin takaisin, mutta osa on edelleen kateissa. North American F-86 Sabre
Päivähävittäjänä Sabre taisteli Koreassa kolmena mallina, A, E ja F. Sodan aikana Sabret pudottivat Neuvostoliiton MiG-15 koneita noin suhteessa 2:1. Sodan päättyessä laskettiin voittosuhteen olleen jopa 10:1. 76 taistelutoimissa menetettyä Sabrea vastasi jopa 792 menetettyä MiG-15:ttä. Sodan aikaiset kokonaistappiot, mukaan lukien lento-onnettomuudet olivat 103 menetettyä tämän tyypin sotilaskonetta. Lauri Törni
Yhdysvaltain Joint Task Force Full Accounting -osaston tehtävänä on etsiä kadonneita sotilaita. Pelkästään Vietnamin sodan jäljiltä on edelleen kateissa toistatuhatta amerikkalaissotilasta. Vuonna 1998 Törnin sisaret saivat tiedon, jonka mukaan Full Accounting -osasto oli mahdollisesti löytänyt paikan, jossa Larry Thornen helikopteri tuhoutui. Khafjin taistelu
Saudi-Arabian ja Qatarin joukkojen tappiot olivat 18 miestä kuolleina ja 50 haavoittuneena. Saudit menettivät lisäksi 7-10 V-150-panssariajoneuvoa ja qatarilaiset 2 AMX-30 -panssarivaunua. Irakilaisten tappiot olivat huomattavasti suuremmat. He menettivät 60-100 miestä kuolleina ja 400 miestä jäi sotavangeiksi. Khafjissa he menettivät noin 50 panssarivaunua ja näiden tappioiden lisäksi suuria tappioita kärsittiin koalition ilmaiskuissa Khafjin pohjoispuolella, jossa menetettiin kuolleina tai haavoittuneena yli 2 000 irakilaista, joiden lisäksi 300 ajoneuvoa tuhoutui. Taistelu paljasti huomattavia puutteita saudien joukoissa ja Irakin armeijan ylijohdossa. Jotkut amerikkalaiset asiantuntijat vakuuttuivat puolestaan taistelun jälkeen ilmavoimien ratkaisevasta merkityksestä nykyaikaisessa sodankäynnissä. Vietnamin historia
Vietnamin sodan vastaiset protestit Yhdysvalloissa ja vuonna 1973 solmittu Pariisin rauha johtivat aselepoon ja lopulta Yhdysvaltain joukkojen vetäytymiseen. Sodassa kaatui yli miljoona Pohjois-Vietnamin tai Việt Cộngin sotilasta, 250 000 etelävietnamilaista ja 60 000 yhdysvaltalaista. Siviiliuhreja arvioidaan olleen noin neljä miljoonaa, tarkka lukumäärä ei selviä koskaan. Vietnamin sota
Sodalla oli voimakas vaikutus Yhdysvaltain yhteiskuntapoliittisiin mielipiteisiin, erityisesti suurten ikäluokkien nuoriin. Sekä vastustajat että kannattajat määrittivät sodan kautta ulko- ja sisäpoliittisia linjojaan. Nguyễn Văn Cốc
Hän lensi MiG-21-hävittäjälentokoneella ja ampui alas yhdeksän Yhdysvaltain ilmavoimien lentokonetta. Ne olivat: neljä McDonnell F-4D Phantomia, kaksi F-105F, yksi F-105D, yksi F-4B ja yksi F-102A. Seitsemän näistä on Yhdysvaltain ilmavoimien tunnustamia menetyksiä, mikä on lentosodan tilastoinnissa hyvä tarkkuus. Korean sota
Korean sotaan osallistui 1 789 000 amerikkalaista sotilasta, joista 33 000–54 246 kaatui. Tämän lisäksi 92 134 amerikkalaista haavoittui tai loukkaantui vakavasti sotanäyttämöllä. Sotavangiksi jäi 7 140 amerikkalaista. Heidän lisäkseen luokiteltiin tuhansia sotilaita kadonneiksi. Muiden YK-maiden sotilastappiot olivat 2 186–3 194 kaatunutta. Vangiksi jäi 1 377 YK-liittolaisten sotilasta, joista 977 oli brittejä ja 243 turkkilaisia. Irakin vastarinta
Marraskuussa 2004 Yhdysvaltain joukot käynnistivät uuden suuroperaation Fallujan valtaamiseksi. Fallujaa pommitettiin rajusti, minkä seurauksena merkittäviä osia siitä tuhoutui. Taistelujen seurauksena Yhdysvaltain ja Irakin hallituksen joukot saivat Fallujan hallintaansa, mutta yksittäiset taistelut ovat siitä huolimatta jatkuneet. Marraskuun aikana käydyissä taisteluissa kuoli 92 yhdysvaltalaissotilasta ja 622 haavoittui. Irakin hallituksen joukot menettivät 8 sotilasta ja haavoittuneita oli 43. Yhdysvaltain armeija mukaan vastarintataistelijoita sai surmansa 1200 ja 1000 taistelijaa vangittiin. Vietnamin sota
Aluksi yhdysvaltalaiset Phantom-hävittäjät ampuivat alas Pohjois-Vietnamin ilmavoimien kapasiteettiin verrattuna suurehkon määrän venäläisvalmisteisia MiG-hävittäjiä, noin neljä MiG-hävittäjää yhtä alas ammuttua yhdysvaltalaista kohden. Monia vietnamilaisia koneita tuhottiin lentokentilleen, koska 1960-luvun alkupuolella Yhdysvallat sai pommittaa Pohjois-Vietnamia melko rauhassa. Sen jälkeen pommitukset politisoituivat, ja Hanoi ja muut kaupungit, joissa oli muun muassa Neuvostoliiton ja länsimaiden edustustoja, lähiseutuineen määrättiin pommituskieltoon. Kuhunkin pommitusoperaatioon tarvittiin presidentin suostumus. Vaikka Yhdysvallat tuhosi lyhyessä ajassa koko konekannan Pohjois-Vietnamilta, tämä sai täydennyksiä tilalle. Rajoittavana tekijä oli lentäjien lukumäärä. Jos alas ammutut vietnamilaislentäjät putosivat omalle maaperälleen eivätkä vammautuneet vakavasti, he palasivat työhönsä. Myös taistelutaktiikassa tapahtui parannuksia puolin ja toisin. Rolling Thunderin loppuvaiheessa vietnamilaiset pudottivat viisi yhdysvaltalaista konetta yhtä alas ammuttua MiG-21:tä kohden. Vietnamilaiset oppivat ryhmätaistelutaktiikkaa ja yhteistoimintaa ilmatorjunnan kanssa. Yhdysvaltojen ilmataistelutappioiden lisääntyminen johtui myös siitä, että se kierrätti sotilaitaan yhä enemmän myös ilmavoimissa, ja lähetti ilmataisteluun täysin taistelukokemusta vailla olevia ja huonosti koulutettuja miehiä. Tämä on ymmärrettävää, koska yksi sodan tavoitteista oli sotilaiden harjoittaminen mahdolliseen suursotaan. Vietnamilaiset lentäjät toimivat taisteluissa yllättävästi hyökkäämällä yhdysvaltalaisten koneiden kimppuun takaapäin, mikä on klassinen heikomman suorituskyvyn koneen (kuten MiG-17) taktiikka. Monesti yhdysvaltalaiset silti saivat käännetyksi tilanteen edukseen. Nigerin väijytys 2017
Amerikkalaisten tappiot Nigerin väijytyksessä olivat amerikkalisten Afrikan sotilasoperaatioista suurimmat sitten Mogadishun taistelun vuonna 1993. Yhdysvallat
Yhdysvaltain puolustusmenot ovat maailman suurimmat ja täysin omassa kokoluokassaan. Niiden osuus kansantuotteesta on neljä prosenttia. Yhdysvallat on myös huomattava aseiden viejä. Maan osuus maailman virallisesta asekaupasta oli vuonna 2008 kongressin selvityksen mukaan noin 68 prosenttia. Yhdysvaltain aseteollisuuden tärkeimpiä asiakkaita olivat Arabiemiraatit, Afganistan, Saudi-Arabia, Taiwan ja Egypti. Yhdysvallat
Toisen maailmansodan jälkeen alkoi kylmä sota, jossa olivat vastakkain kaksi suurvaltaa: Neuvostoliitto ja sitä tukevat kommunistiset maat ja Yhdysvallat ja sitä tukevat kapitalistiset maat. Yhdysvallat osallistui Korean sotaan 1950–1953 ja Vietnamin sotaan 1964–1975. Lisäksi maa tuki Sikojenlahden maihinnousuyritystä Kuubaan ja oli mukana Kuuban ohjuskriisissä. Neuvostoliittoa vastaan käytiin myös avaruuskilpaa. Presidentti Kennedy asetti Yhdysvaltain tavoitteeksi miehitetyn kuulennon, jonka teki Apollo 11 vuonna 1969. Ferdinand Marcos
Marcos piti hyvät suhteet Yhdysvaltoihin. Hänen tukijoitaan olivat muuan muassa Lyndon B. Johnson, Richard Nixon, Ronald Reagan. Marcos tuki Yhdysvaltain käymää Vietnamin sotaa (1959–1975) ja lähetti sotilaita Vietnamiin. Filippiineillä oli Marcoksen aikana Yhdysvaltain asevoimien sotilastukikohtia ja joukkojen kokooma-alueita, kuten Clark Air Base ja Subic Bay Naval Base, mikä toi Filippiinien talouteen miljardeja dollareita. Vietnamin sota
Taistelun osapuolina olivat pääasiallisesti Yhdysvaltain asevoimat ja Vietnamin tasavallan armeija vastaan FNL:n sissit ja Vietnamin kansanarmeija. Osallistujien toimenkuva riippuu poliittisesta näkökulmasta. Yhdysvallat oli omalta kannaltaan puolustamassa Etelä-Vietnamin kansaa Pohjois-Vietnamin sekä tämän liittolaisten Kiinan ja Neuvostoliiton hyökkäykseltä. Pohjois-Vietnam puolestaan näki jatkavansa Indokiinan sodassa aloitettua itsenäisyystaistelua pyrkien yhdistämään väliaikaisesti jaetun Vietnamin Geneven sopimuksen mukaisesti. Nämä ristiriitaiset näkemykset saivat ensimmäiset rauhanneuvottelut muuttumaan kiistelyksi osapuolten asemasta ja suhteista. Vietnamin sota
Tammikuussa 1973 solmittiin Pariisin rauhansopimus, jossa Yhdysvallat vetäytyi Vietnamista ja taistelut lakkasivat Etelän ja Pohjoisen välillä. Vietkong ja Pohjois-Vietnam aloittivat kuitenkin joulukuussa 1974 hyökkäyksen, Ho Chi Minh -kampanjan, joka päättyi Etelän tappioon. Vietnamin sota
Vietnamin sota vaikutti asevelvollisuuden lakkauttamiseen Yhdysvalloissa 1970-luvun alussa. Xuân Lộcin taistelu
Molemmat taistelun osapuolet vahvistivat joukkojaan Xuân Lộcissa, mutta Etelä-Vietnamilla oli edelleen huomattavasti vähemmän joukkoja käytettävissään. Thiệu lähetti puolustajien vahvistukseksi ensimmäisen laskuvarjoprikaatin, mutta Pohjois-Vietnam siirsi alueelle toisen armeijakuntansa, joka oli vapautunut Phan Rangin valtauksen jälkeen 16. huhtikuuta. ERtelä-Vietnamin ilmavoimat tukivat maajoukkoja, mutta niiden toimintaa hankaloitti Pohjois-Vietnamilaisten tulitus Bien Hoan tukikohtaa vastaan. Ilmavoimat käyttivät kuitenkin tehokkaasti rypälepommeja Pohjois-Vietnamin joukkokeskityksiä vastaan. Taistelujen aikana pudotettiin myös ensi kertaa amerikkalainen CBU-55B-pommi, joka oli tuolloin ydinaseita lukuun ottamatta voimakkain pommi Yhdysvaltojen arsenaalissa. Pommi toimi imien hapen ympäristöstään ja se tappoi joidenkin tietojen mukaan 250 Pohjois-Vietnamin sotilasta. Etelä-Vietnamin joukot eivät kuitenkaan kyenneet puolustautumaan Pohjois-Vietnamin vahvistuksia vastaan ja ne aloittivat Xuân Lộcin evakuoinnin 21. huhtikuuta. Etelä-Vietnamin presidentti erosi samana päivänä ottaen vastuun maan sotilaallisesta romahduksesta ja Xuân Lộcin evakuointi päättyi 23. huhtikuuta. Huến taistelu
Huến taistelu oli pisin ja verisin Tet-hyökkäykjsen taisteluista. Sitadelli, puolet Huến liikekeskustasta ja lähes kaikki kaupungin historialliset kohteet tuhoutuivat taistelujen aikana. Molemmat osapuolet kärsivät huomattavia tappioita. Yhdysvaltain maavoimat menetti 74 miestä kaatuneina ja 507 haavoittuneina ja merijalkaväki vastaavasti 147 kaatuneina ja 857 haavoittuneina. Etelä-Vietnamin tappiot olivat 384 kaatunutta ja 1 830 haavoittunutta. Pohjois-Vietnam ja Vietkong menettivät kaatuneina yli 5 000 miestä ja tuntemattoman määrän haavoittuneina. Lisäksi amerikkalaiset ja etelävietnamilaiset ottivat 89 sotavankia. 26 helmikuuta löydettiin myös ensimmäinen kommunistien siviiliuhrien joukkohauta. Vietkongin jäsenet olivat surmanneet vihollisikseen mieltämiä ihmisryhmiä, kuten ulkomaalaisia, uskonnollisia tai poliittisia johtajia, sekä muita "taantumuksellisia elementtejä". Haudoista löydettiin lopulta yhteensä 2 810 henkilön ruumiit ja joidenkin tutkijoiden mukaan surmattujen määrä saattaa olla jopa 5 700. Monet siviilit saivat lisäksi surmansa jäädessä eri osapuolten tulen väliin ja 116 000 kaupungin asukasta oli jäänyt taistelun jälkeen kodittomaksi. Yhdysvaltain 25. jalkaväkidivisioona
Vietnamin sotaan divisioonasta siirrettiin alkuun pieniä osastoja tuki- ja rakennusjoukoiksi, kunnes sen miehiä oli Vietnamissa jo noin 2 200 vuonna 1965. Suurempi ja yhteinäinen 4 000 miehen taisteleva osasto seurasi loppuvuodesta. Divisioona osallistui raskaisiin taisteluihin vuosien 1966–1972 aikana. Se puolusti Saigonia Tet-hyökkäysten aikana 1968–1969. Kesällä 1970 25. vieraili myös Kamputsean puolella iskuissa vietnamilaississien asevarastoihin ja piilotukikohtiin. Sen siirto takaisin Havaijille aloitettiin loppuvuodesta 1970. Viimeinen osasto divisioonasta jätti Vietnamin huhtikuussa 1971. Vietnamin historia
Sodan edetessä myös Yhdysvalloissa kasvoi sodan vastustus. Vuonna 1968 Yhdysvalloilla oli Vietnamissa jo puoli miljoonaa sotilasta. 16 000 sotilasta oli jo siihen mennessä kaatunut. Sodan vastustus vain kasvoi, kun Pohjois-Vietnamin armeija ja Việt Cộng suorittivat massivisen, niin sanotun Tet-hyökkäyksen, jonka suunnitteli Pohjois-Vietnamin sotilaskomentaja Võ Nguyên Giáp. Suurhyökkäyksessä pohjoisvietnamilaiset hyökkäsivät useisiin etelän kaupunkeihin ja muun muassa Yhdysvaltain Saigonin lähetystö vallattiin. Offensiivi maksoi 40 000:nnen Việt Cộngin sotilaan hengen, eikä Pohjois-Vietnam onnistunut Etelä-Vietnamin hallinnon syrjäyttämisessä ja yhdysvaltalaisten pois ajamisessa, mutta taistelu toimi sodan käännekohtana. Tet-hyökkäyksen jälkimainingeissa yhdysvaltalaissotilaat hävittivät My Lain kylän ja surmasivat Việt Cộngin tukijoiksi väitettyä siviiliväestöä. Kun uutiset yhdysvaltalaisten sotilaiden tekemistä julmuuksista My Lain verilöylyssä, saapuivat Yhdysvaltoihin kiihtyi sodan vastainen arvostelu. Richard Nixon
Sodanvastaiset protestit kiihtyivät entisestään. Poliisi ja kansalliskaarti hajottivat säännönmukaisesti väkivalloin rauhallisia mielenosoituksia. Pahimmissa tapauksissa yhteenotot johtivat kuolonuhreihin, kuten Kentin valtionyliopistossa Ohiossa 4. toukokuuta 1970 tapahtuneessa verilöylyssä, jossa neljä opiskelijaa sai surmansa ja yhdeksän haavoittui kansalliskaartin avattua tulen rauhanomaisesti mieltään osoittanutta opiskelijajoukkoa kohti. Tällaiset tapahtumat voimistivat entisestään sodanvastaista mielialaa maassa ja Nixonin hallituksen oli lopulta aloitettava niin sanottu vietnamisointi eli yhdysvaltalaisten joukkojen korvaaminen etelävietnamilaisilla.Prosessi vietiin loppuun vuonna 1973, kun Yhdysvallat virallisesti vetäytyi Etelä-Vietnamista. Vietnamin sodan vastaiset protestit Yhdysvalloissa
Marraskuuhun 1967 mennessä Yhdysvallat oli lähettänyt Vietnamiin jo lähes 500 000 sotilasta. Samaan aikaan sodassa oli kuollut yli 15 000 sotilasta ja haavoittunut lähes 110 000. Sota maksoi Yhdysvalloille noin 25 miljardia dollaria joka vuosi, mikä herätti myös veronmaksajien huomion. Kovien tappioiden takia armeija lähetti pakollisten kutsuntojen takia Vietnamiin joka kuukausi noin 40 000 uutta sotilasta, mikä lisäsi sotaa vastustaneiden liikkeiden kannatusta entisestään. Ap Bacin taistelu
Ap Bacin taistelu oli Vietnamin sodan (1959–1975) alkuvaiheen taistelu, jossa Etelä-Vietnamin kansallinen vapautusrintama (Vietkong) otti ensimmäisen merkittävän voittonsa etelävietnamilaisista ja amerikkalaisista joukoista. Taistelu käytiin 2. tammikuuta 1963 lähellä Ap Bacin kylää 65 kilometriä lounaaseen Saigonista. Taisteluun osallistuivat amerikkalaisten helikoptereiden tukeman Vietnamin tasavallan armeijan seitsemäs divisioona ja Vietkongin 261. ja 514. pataljoonan osat. Vietnamin sota
Sodan vastustus lisääntyi Yhdysvalloissa voimakkaasti vuoden 1967 lopulla jolloin suurin osa kansasta vastusti sotaa. Alkuaan Vietnamin sotaa tukenut Yhdysvaltain puolustusministeri Robert McNamara erosi hallituksesta. Syksyllä 1967 Yhdysvalloissa oli valtava Vietnamin sodan vastainen mielenosoitus. Vuoden 1968 alkuun mennessä sodassa kuolleita oli 15 000, joista 9 000 vuodelta 1967. Vuoden 1967 loppupuolella Dakton vuorilla taisteltiin kolme viikkoa ja Khesanhissa kaksi kuukautta: Yhdysvaltain joukot menettivät 500 ja vietnamilaiset 10 000 sotilasta. Vuonna 1967 sissejä kaatui 90 000. Näin yhdysvaltalaiset ajattelivat olevansa voitolla, koska heillä oli käytössään tulivoimaisempi armeija ja he voittivat kaikki merkittävät taistelut. Operaatio Ichi-Go
Yhdysvaltalaisjoukkojen tappio yhdessä Yhdysvalloissa vallinneen julkisen mielipiteen kanssa johti siihen, että Yhdysvallat ei enää uskonut kiinalaisten joukkojen kykyyn taistella japanilaisia vastaa ja Kiinan–Burman–Intian rintama menetti merkitystään. Yhdysvallat keskitti kaikki joukkonsa Tyynenmeren saaria pitkin etenevään hyökkäykseen. Vietnamin tasavallan ilmavoimat
Vietnamin tasavallan ilmavoimat perustettiin vuonna 1955 ja se sai ensimmäiset lentokoneensa Ranskalta. Alkuperäiseen kalustoon kuului 28 Grumman F8F Bearcat -hävittäjää, 25 Douglas C-47 Skytrain-kuljetuskonetta ja 60 Cessna O-1 Bird Dog -tiedustelukonetta. Vahvuudeltaan ilmavoimat olivat 3 500 sotilasta. Kolme vuotta myöhemmin Yhdysvalloista saatiin Douglas AD-6 Skyraider -hävittäjäpommittajia ja North American T-28 Trojan -koneita. Ennen vuotta 1964 ilmavoimat olivat kuitenkin kaiken kaikkiaan pienet ja ne menestyivät huonosti Etelä-Vietnamin kansallisen vapautusrintaman kiihtyessä vuosina 1963 ja 1964. Ilmavoimien kehitystä oli laimminlyöty ja esimerkiksi koulutettujen lentäjien määrä oli vähäinen, minkä lisäksi ilmaiskujen toteuttaminen oli tehty hankalaksi. Maakohteita vastaan hyökkäämiselle tarvittiin lupa korkeilta tahoilta päällystössä, mikä teki iskuista nopeasti liikkuvia sissejä vastaan hankalaa. Maavoimien komentajat eivät myöskään arvostaneet ilmavoimia, eivätkä he esimerkiksi pyytäneet tukea omille operaatioilleen ilmavoimilta. Khe Sanhin taistelu
Amerikkalaisten tappioista Khe Sanhissa on annettu erilaisia arvioita. Virallisen lukeman mukaan 205 merijalkaväen sotilasta kaatui ja yli 1 600 haavoittui. Khe Sanhin tukikohdan sotilaspastorin Ray W. Stubben mukaan kuolleita oli 475. Etelä-Vietnamin armeijan joukot kärsivät tuntemattoman määrän tappioita Khe Sanhin kaakkoispuolella ja surmansa sai lisäksi 1 000–1 500 montagnardia. Pohjois-Vietnamin armeija kärsi arviolta 10 000–15 000 miehen tappiot. Suuri valtaosa heistä sai surmansa ilmapommituksissa ja tykistötulessa. Paikalla tehtiin myös virallinen ruumiiden laskenta, jonka tulos oli 1 602 kaatunutta pohjoisvietnamilaista. Pohjois-Vietnamin armeijan virallinen luku sen tappioksi on 2 270, mutta on epäselvää kuuluvatko taistelussa kadonneet tähän lukuun. Khe Sanhin taistelu ja Tet-hyökkäys herättivät sodan vastustusta Yhdysvalloissa ja hyökkäystä ja Khe Sanhin taistelua voidaankin pitää sodan käännekohtana, jonka jälkeen Yhdysvaltojen osallistuminen sotaan alkoi vähetä. Vietnamin sota
Moni yhdysvaltalainen sotaan lähtenyt palasi sodasta vakavasti haavoittuneena tai psyykkisesti vammautuneena. Kaikkiaan 58 000 yhdysvaltalaissotilasta kuoli; kesti pitkään ennen kuin he saivat muistomerkkinsä, koska sota miellettiin tappioksi, jollaiseen Yhdysvallat ei ollut tottunut. Siirtyminen ammattiarmeijaan oli yksi Vietnamin sodan seuraus. Reaganin aikana oltiin asevarustelusta ja patrioottisuudesta huolimatta hyvin varovaisia sotilasoperaatioissa juuri Vietnamin sodan haamun takia. Vietnamin sota
Länsi-Euroopassa väittelyyn ja keskusteluun liittyi turhautumista siihen, että Länsi-Euroopan vaikutusvalta oli kuihtunut Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton rinnalla pieneksi. Länsi-Eurooppa pelkäsi myös itse joutuvansa Neuvostoliiton hyökkäyksen kohteeksi, minkä vuoksi neuvotteluratkaisuja pidettiin toivottavina.
Monilla sodasta palanneilla oli suuria vaikeuksia yhteiskuntaan sopeutumisessa – etenkin, kun 1970-luku oli talouden taantumien ja pitkäaikaistyöttömyyden aikaa. Sota ei valmistanut sotilaita siviilityöhön. Lisäksi Vietnamin viidakkosodankäynnissä yhdysvaltalaiset sotilaat joutuivat kohtaamaan ja tappamaan viholliset paljon lähempää kuin aiemmissa sodissa. Tämä toi lisää psyykkisiä traumoja palaaville sotilaille. Neuvostoliiton ilmavoimat
Vietnamin sodassa neuvostoliittolaiset osallistuivat pääasiassa ilmatorjuntaan ohjuksin, vaikka toimittivatkin ajanmukaisia hävittäjiä Vietnamin demokraattiselle tasavallalle. Neuvostoliitto niin kuin Yhdysvallatkaan ei virallisesti osallistunut Vietnamin demokraattisen tasavallan ja Vietnamin tasavallan kesken. Yhdysvallat ei voinut julistaa sotaa, koska se epäili, että Vietnamin demokraattisella tasavallalla olisi ollut ystävyys-. yhteistyö- ja avunantosopimus, josta olisi voinut juridisesti seurata sotatila Neuvostoliiton kanssa. Hamburger Hillin taistelu
Virallisten amerikkalaislukujen mukaan koko operaatio Apache Snown aikana kaatui 56 amerikkalaista ja 5 etelävietnamilaista. Muissa lähteissä annetaan tästä poikkeavia lukuja. Esimerkiksi Samuel Zaffiri kirjoittaa kirjassaan "Hamburger Hill" (1988) amerikkalaistappioiden olleen Hamburger Hillin taistelun aikana 70 kaatunutta ja 372 haavoittunutta. Pohjoisvietnamilaisten tappioiksi on arvioitu noin 630 kaatunutta. Pohjoisvietnamilaiset oli taistelun tuloksena pakotettu ulos A Sầunin laaksosta ja operaation tavoitteita pidettiin virallisesti täytettyinä. Niinpä amerikkalaiset ja etelävietnamilaiset joukot vedettiin pois Ấp Bialta ja pohjoisvietnamilaiset valtasivat sen uudelleen hieman myöhemmin. Laaksoa ei kuitenkaan käytetty entiseen tapaan pohjoisvietnamilaisten huoltoreittinä useampaan vuoteen. Vietnamin sota
Vietnamissa oli käyty siirtomaavallan vastaista sotaa ensin japanilaisia ja sitten ranskalaisia vastaan. Điện Biên Phủn tappion jälkeen vuonna 1954 Yhdysvallat tuli merkittävimmäksi kansainväliseksi osapuoleksi – aluksi neuvonantajana, mutta 1964 Tonkininlahden välikohtauksen jälkeen avoimesti. Yhdysvaltalaisten joukkojen osalta vihollisuudet päättyivät Rauhansopimukseen Pariisissa 27.1.1973 solmitun aselevon jälkeen. Aselevon ollessa voimassa FNL:n ja Pohjois-Vietnamin joukot aloittivat uudelleen hyökkäyksen Etelä-Vietnamiin, eikä Yhdysvalloissa haluttu enää lähettää joukkoja Etelä-Vietnamin avuksi. Pohjois-Vietnamin joukot valtasivat Saigonin ja 30.4.1975 Saigonin hallitus antautui. 2.7.1976 Etelä- ja Pohjois-Vietnam yhdistettiin Vietnamin sosialistiseksi tasavallaksi. Operaatio Lam Son 719
Etelä-Vietnamin armeija oli menettänyt noin 5 000 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, minkä lisäksi yli 2 500 oli kadonnut. Amerikkalaiset menettivät operaation aikana 253 sotilasta kaatuneina ja 1 149 haavoittuneina. Etelä-Vietnamin armeijan aliupseeristo kärsi erityisen raskaita tappioita. Operaatioon Laosissa ei osallistunut amerikkalaisten maajoukkoja, mutta esimerkiksi 15. maaliskuuta kommunistien vastahyökkäys oli ulottunut Etelä-Vietnamin puolelle Khe Sanhiin. Vähintään 108 Yhdysvaltain ilmavoimien helikopteria tiputettiin, minkä lisäksi menetettiin seitsemän lentokonetta. USS Forrestalin tulipalo
Liekkien sammuttua 134 miestä oli saanut surmansa ja lisäksi 60 miehistönjäsentä oli pahoin loukkaantunut. Lentotukialuksella tuhoutui 21 lentokonetta ja 41 vaurioitui. "Forrestal" matkasi Filippiinien kautta Norfolkiin, jonne se saapui 14. syyskuuta. Alus oli seitsemän kuukautta telakalla korjattavana, mikä maksoi 72 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Alus ei telakalta vapauduttuaan enää osallistunut Vietnamin sotaan. Vietnamin tasavallan ilmavoimat
Ilmavoimia alettiin laajentaa Yhdysvaltojen tuella vuoden 1964 jälkeen. Douglas A-1 Skyraider -koneet korvasivat tehottomina pidetyt T-28 -koneet. Vuonna 1964 ilmavoimiin kuului 8 400 sotilasta ja yhteensä 190 lentokonetta. Vuonna 1968 samat luvut olivat kasvaneet 16 000 sotilaaseen ja 398 lentokoneeseen. Vietnamin tasavallan ilmavoimat osallistuivat Yhdysvaltain ilmavoimien kanssa operaatio Rolling Thunderin toteuttamiseen, jonka aikana tehtiin ilmaiskuja kohteisiin Pohjois-Vietnamissa. Operaation alkaessa 2. maaliskuuta 1965 104 amerikkalaista konetta iski Pohjois-Vietnamiin ja 19 etelävietnamilaista hävittäjäpommittajaa isku Quân Khên laivastotukikohtaa vastaan. Vuoteen 1968 mennessä Vietnamin tasavallan ilmavoimat toteutti 25 % kaikista Etelä-Vietnamin rajojen sisällä toteutetuista ilmaiskuista. Vietnamin sota
Ilmapommitusten alettua Pohjois-Vietnam alkoi saada sen sotilaalliselta liittolaiselta Neuvostoliitosta ilmatorjuntaohjuksia, hävittäjiä ja tutkia, mutta neuvostovalmisteiset ilmatorjuntaohjukset osoittautuivat osumatarkkuudeltaan huonoiksi. Koneita ammuttiinkin pääosin alas it-tykkitulella. Yhdysvallat keskeytti pohjoisen ilmapommitukset vuonna 1968. 45 kuukaudessa oli tuhottu noin tuhat lentokonetta ja pudotettu 643 000 tonnia pommeja. Vietnamin sota
Koska Yhdysvallat ei kyennyt voittamaan sotaa nopeasti, sen oli pakko lisätä sotilaidensa määrää. 1960-luvun alussa ja keskivaiheilla sissien hallussa oli erillisiä alueita vain maaseudulla, ja pattitilanne vallitsi ankarista taisteluista ja pommituksista huolimatta. Yhdysvaltain pommitukset eivät katkaisseet miesten ja aseiden tulvaa Pohjois-Vietnamista. Yhdysvallat ei saanut tuhotuksi näitä sissien tukialueita, mutta sissitkään eivät kyenneet laajentamaan alueitaan. Vietnamin sota
Yhdysvallat lopetti Pohjois-Vietnamin pommitukset vuonna 1968, ja keskittyi pommittamaan tärkeää Ho Chi Minhin huoltotietä. Koska julkinen mielipide Yhdysvalloissa vastusti sotaa voimakkaasti, Richard Nixonin hallitus joutui käynnistämään ”vietnamisoinniksi” nimitetyn prosessin, jolla tarkoitettiin Yhdysvaltojen armeijan korvaamista Etelä-Vietnamin armeijan joukoilla. Operaatio saatiin päätökseen 1973, jolloin yhdysvaltalaiset aloittivat rauhansopimuksen jälkeen vetäytymisen maasta. Etelävietnamilaiset joukot saivat amerikkalaisilta parhaan mahdollisen aseistuksen, mutta armeijan taisteluhengessä oli toivomisen varaa. Vietkongin sissien valvoma alue kasvoi 1970-luvun alussa koko ajan. Ilman yhdysvaltalaisjoukkojen apua Etelä-Vietnamin hallitus pysyi pystyssä vain kaksi vuotta. Vietnamin sota
Diệmin veli ratsasi buddhalaisluostareita, mikä sai aikaan laajoja mielenosoituksia. Diệmin alaiset kenraalit saivat Yhdysvaltojen suurlähetystöstä luvan, kaappasivat vallan ja vangitsivat Diệmin ja tämän veljen. Diệm surmattiin pian kaappauksen jälkeen Yhdysvaltojen siunauksella, vaikka Kennedyn hallinto esittikin julkisen pahoittelunsa asian johdosta.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA:n analyytikot arvioivat vuonna 1966, että Yhdysvallat ei voita Vietnamin sotaa. Näin siitä huolimatta, että jotkut CIA:n johtajat uskoivat Yhdysvaltain voittavan sodan. Puolustusministeri Robert McNamara luki CIA:n analyytikkojen sotapessimistisen raportin elokuussa 1966, ja suositteli presidentille sodan lopettamista. Presidentti ei piitannut McNamaran ehdotuksesta. Tolvajärven–Ägläjärven taistelu
Suomalaisten tappiot päivän hyökkäyksessä olivat noin sata kaatunutta, neuvostoliittolaisten noin tuhat. Suomalaiset saivat saaliksi edellä mainittujen tykkien lisäksi 20 panssarivaunua ja 60 konekivääriä. Hyökkäys lisäsi koko Suomen puolustusvoimien uskoa mahdollisuuksiinsa sodassa. Kiinan–Vietnamin sota
Kiina ei saavuttanut kaikkia tavoitteitaan. Vietnam ei perääntynyt Kambodžasta, eikä se muuttanut politiikkaansa maan kiinalaisen vähemmistön suhteen. Sota toi myös esiin Kiinan asevoimien heikkoudet etenkin viestinnässä, logistiikassa ja aseistuksessa. Neuvostoliitto ei osallistunut suoraan sotaan Vietnamin puolella, mutta se kuljetti Vietnamiin ilmateitse tarvikkeita. Maa myös kaksinkertaisti sotilasneuvonantajiensa määrän Vietnamissa ja lähetti maan aluevesille oman laivastonsa yksikköjä. Neuvostoliiton sukellusveneet alkoivat käyttää sodan jälkeen Cam Ranhin tukikohtaa Vietnamissa. Korean sota
FEAF:n ja sen liittolaisten virallisista konetappioista vihollinen aiheutti 1 041 koneen tuhoutumisen (52,4 %), loput (945) johtuivat muista syistä. Vihollisen ilmatorjunta ampui alas 816 konetta (78,3 %), hävittäjät 147 konetta (14,1 %) ja 78 koneen tuhoutumisen syy jäi epäselväksi. YK:n ilmavoimien kokonaistappiot taistelulentojen määrästä laskien olivat 0,5 %, mikä on vähän, jos verrataan maailmansodan keskiarvoihin. Ap Bacin taistelu
Yhdysvaltain tuki alkoi 1960-luvun alussa, jolloin kentälle etelävietnamilaisjoukkojen avuksi saapui suuri määrä erikoisjoukkoja sekä Yhdysvaltain ja Vietnamin yhteiset ilmavoimat, joka myöhemmin kuitenkin käytännössä oli Yhdysvaltain ilmavoimat. Helikopterien mukaantulo sotatapahtumiin muutti taisteluiden luonnetta huomattavasti, sillä se mahdollisti Etelä-Vietnamin joukoille nopean liikkumisen mihin tahansa paikkaan antaen hyvin vähän aikaa vihollisen vetäytymiselle. Koko vuoden 1962 ajan vietnamis-amerikkalaiset joukot saavuttivat hyvää menestystä käyttäen helikoptereita ja panssaroituja miehistönkuljetusvaunuja (APC). Kevyesti aseistetuilla kapinallisilla ei ollut mahdollisuutta panssaroidun kaluston pysäyttämiseen ja he kärsivät huomattavia tappioita. Vietnamin sodan vastaiset protestit Yhdysvalloissa
Helmikuussa 1970 Yhdysvaltain hallituksen peittelemä My Lain verilöyly tuli yleiseen tietoisuuteen ja lisäsi sodan vastustusta entisestään. Huhtikuun lopulla Nixon ilmoitti aiempien lupaustensa vastaisesti, että Yhdysvallat hyökkää Kambodžaan. Tämä aiheutti Yhdysvalloissa laajoja mielenosoituksia. 4. toukokuuta Ohion kansalliskaartin sotilaat ampuivat Kentin yliopistolla kuoliaaksi neljä ja haavoittivat 16 opiskelijaa, jotka olivat osoittamassa mieltään uutta sotaa vastaan. Ia Đrăngin taistelu
Amerikkalaiset olivat menettäneet taistelujen aikana 305 miestä kaatuneina ja satoja haavoittuneina. Pohjoisvietnamilaisten tappiot vaihtelevat lähteestä riippuen. Amerikkalaiset arvioivat 3 561 pohjoisvietnamilaisen kaatuneen ja vietnamilaisten mukaan he menettivät 559 miestä kaatuneina ja 669 haavoittuneina. Vietnamilaisten lähteiden todenperäisyys on kyseenalaistettu myös taisteluun osallistuneiden vietnamilaisten veteraanien kertomusten perusteella. Taistelun molemmat osapuolet julistautuivat sen voittajiksi. Yhdysvallat kärsi pienemmät tappiot ja valtasi haluamansa alueet. Pohjoisvietnamilaiset osoittivat puolestaan kykenevänsä ottamaan yhteen amerikkalaisten kanssa tuhoutumatta ja toimintaa amerikkalaisia vastaan saatettiin jatkaa samoilla joukoilla myöhemmin. Vietnamin sodan vastaiset protestit Yhdysvalloissa
13. kesäkuuta 1971 "New York Times" julkaisi Yhdysvaltain puolustusministeriön salaisia asiakirjoja, jotka todistivat Yhdysvaltain hallituksen pimittäneen huomattavasti tietoa Vietnamin sodasta. Vuoto sai yhdysvaltalaiset kyseenalaistamaan maansa sotapolitiikkaa entistä enemmän. Tämän seurauksena Nixon päätti aloittaa Yhdysvaltain sotilasjoukkojen poistamisen kaakkois-Aasiasta, ja Pariisissa solmittiin osapuolten välinen aselepo 27.1.1973. Taistelujen alettua uudelleen USA ei ollut enää halukas osallistumaan sotaan ja viimeiset joukot poistuivat vuonna 1975 Saigonista Etelä-Vietnamin hävitessä sodan. Kukkula 881:n taistelu
Toinen yritys kukkula 861:n haltuun ottamiseksi onnistui ja amerikkalaiset jatkoivat itään kukkuloille 881S () ja 881N () – kukkuloiden nimissä olevat numerot viittaavat kukkulan korkeuteen metreinä. Raskaasta tulivalmistelusta huolimatta korsuihin suojautuneet ja piiloutuneet vietnamilaiset olivat säilyneet hengissä. Kukkulalle 881S edennyt eteläinen amerikkalaispataljoona löysi itsensä vietnamilaisten ympäröimänä ja menetti seuranneessa taistelussa 50 kuolleina ja 150 haavoittuneena, ennen kuin onnistui perääntymään haavoittuneet mukanaan. Vietnamin sota
Yhdysvallat joutui alakynteen ilmassa jo vuoden 1967 lopulla. Vuoden alkupuoliskolla yksi Phantom ampui alas 13 MiG-21:tä, mutta vuoden lopulla pudotussuhde kääntyi 5:1:ksi vietnamilaisten eduksi. Vuonna 1967 Yhdysvallat pudotti 13 konetta, mutta näistä vain yksi oli MiG-21. Vietnamilaiset taas pudottivat MiG-21-koneilla 12 yhdysvaltalaista konetta ja yhden muilla koneilla. MiG-21:n neuvostovalmisteinen Atoll-ohjus oli yhdysvaltalaisia ohjuksia paremmin Vietnamin tyyppiseen ilmataisteluun soveltuva, mutta sekään ei silti toiminut kovin hyvin. Lê Ðức Thọ
Vuonna 1969 Lê Đức Thọ ja Yhdysvaltain ulkoministeri Henry Kissinger aloittivat rauhanneuvottelut, jotka johtivat neljä vuotta myöhemmin allekirjoitettuun Pariisin rauhansopimukseen. Sopimus johti tulitaukoon Vietnamin sodassa ja Yhdysvaltojen vetäytymiseen Vietnamista. Vuoden 1973 Nobelin rauhanpalkinto myönnettiinkin molemmille pääneuvottelijoille. Lê Đức Thọ kuitenkin kieltäytyi palkinnosta, ja muistutti, ettei hänen kotimaassaan ole vielä rauhaa. Tällöin hänestä tuli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa Nobelin rauhanpalkinnosta vapaaehtoisesti kieltäytynyt. Myöskään Kissinger ei vastaanottanut palkintoaan henkilökohtaisesti ja halusi palauttaa sen myöhemmin. Yhdysvaltojen joukot vetäytyivät Vietnamista maaliskuussa 1973. Sodankäynti jatkui silti kiivaana, sillä Etelä- ja Pohjois-Vietnamin joukkojen välisissä yhteenotoissa kuoli keskimäärin 2980 ihmistä kuukaudessa tulitauosta huolimatta. Tulitaukoa seurannut vuosi 1974 oli sodan raskain ihmisuhrien määrässä mitattuna. Sota päättyi 30. huhtikuuta 1975, kun pohjoisvietnamilaiset joukot valtasivat Etelä-Vietnamin pääkaupungin Saigonin. Vietnamin sota
Vietnamin sota (myös "toinen Indokiinan sota", , , ”vastarintasota Yhdysvaltoja vastaan”) oli Vietnamissa vuosina 1954–1975 käyty sota, joka käytiin Pohjois- ja Etelä-Vietnamin valtioiden sekä kummankin osapuolen kansainvälisten liittolaisten välillä. Siirtomaavallan purkautuminen
Ranska halusi palauttaa valtansa Japanin siltä viemiin Kaukoidän siirtomaihin, mikä johti vuonna 1946 Indokiinan sotaan, jossa Ranskan sotatoimien päärahoittajana toimi Yhdysvallat. Sota päättyi vuonna 1954 Ranskan tappioon ja entisen Indokiinan alueelle kolmesta eri kansasta syntyi kolme "uutta" valtiota: Laos, Vietnam ja Kambodža. Vietnamin yhdistyminen vei vielä 20 vuotta sotaa Yhdysvaltoja vastaan, jossa sodassa kuoli noin viisi miljoonaa vietnamilaista. Yhdysvaltojen vastarinta levitti sodan kaikkiin kolmeen maahan. Vietnamin tasavalta
Tammikuussa 1973 solmittiin Pariisin rauhansopimus, jossa Yhdysvallat vetäytyi Vietnamista ja taistelut lakkasivat Etelän ja Pohjoisen välillä. Vietkong ja Pohjoinen aloittivat kuitenkin joulukuussa 1974 Ho Chi Minh -kampanjan, joka päättyi Etelän tappioon. Nguyễn Văn Thiệu erosi asemastaan 21. huhtikuuta 1975 ja pakeni Taiwanille. Hänen varapresidenttinsä Dương Văn Minh antautui ehdoitta 30. huhtikuuta 1975. Okinawan taistelu
Vähintään 110 000 japanilaista miestä sai surmansa, mahdollisesti 20 000 lisää, sillä yhdysvaltalaiset hautasivat heidät elävinä luoliin pitäessään sitä oman hengen vangitsemisyrityksissä vaarantamista parempana vaihtoehtona. Yhdysvaltalaisten tappiot olivat noin 13 000 kaatununutta. Arviolta 42 000–150 000 okinawalaista siviiliä kuoli. Ensimmäinen Saigonin taistelu
Yhdysvallat ja Etelä-Vietnam saivat Saigonissa sotilaallisen voiton, mutta taistelu kasvatti Vietnamin sodan vastustusta kommunismin vastaisissa maissa ja tämä todennäköisesti edesauttoi yhdysvaltalaisten vetämistä pois Vietnamista vuonna 1973. Ohjelmistosodankäynti
Vuonna 1990 AT&T:n kaukoverkon 114 tietokonetta pimenivät yhdeksäksi tunniksi USA:ssa. Ko. aikana 148 miljoonasta kaukopuhelusta vain 50% pääsi läpi. Hotellit menettivät asiakkaita, samoin autovuokraamot ja lentoyhtiöt. Kokonaistappiot olivat 60 - 75 miljoonaa dollaria. Operaatio Hastings
Operaatio Hastings oli Yhdysvaltain armeijan operaatio Vietnamin sodassa. Operaatiossa yhdysvaltalaiset onnistuivat työntämään pohjoisvietnamilaiset joukot Pohjois- ja Etelä-Vietnamin välisen demilitarisoidun vyöhykkeen yli pohjoiseen. Sotakorvaus
Vuonna 1947 tehtyjen Pariisin rauhansopimusten mukaan Italia sitoutui maksamaan 125 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria Jugoslavialle, 105 miljoonaa Kreikalle, 100 miljoonaa Neuvostoliitolle, 25 miljoonaa Etiopialle ja 5 miljoonaa Albanialle, Unkari 200 miljoonaa Neuvostoliitolle ja 100 miljoonaa Tšekkoslovakialle, Romania 300 miljoonaa Neuvostoliitolle sekä Bulgaria 50 miljoonaa Kreikalle ja 25 miljoonaa Jugoslavialle. Näiden rauhansopimusten mukaisesti 35 Yhdysvaltain dollaria vastasi yhtä troy unssia puhdasta kultaa.
San Franciscon rauhansopimuksen 14 artiklan (1951) mukaan Japanin oli maksettava korvauksia liittoutuneille valtiolle sodan aikana aiheuttamista vahingoista ja kärsimyksistä. Rauhansopimuksen mukaan Japanin (1951) sotakorvaukset sisältäisivät 550 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria (198 miljardia jeniä (1956) Filipiineille ja 39 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria (14,04 miljardia jeniä vuonna 1959) Vietnamille. Punaisen Ristin kansainväliselle komitealle maksettiin 4,5 miljoonaa Englannin puntaa (454 109 miljardia jeniä) sotavangeista. Japani luopui kaikista ulkomaisista varannoista noin 23,681 miljardin Yhdysvaltain dollarin arvosta (379 499 miljardia jeniä). Kim Il-sung
Sodan tuhot olivat mittavat. Mitään yleisesti hyväksyttyä tietoa kuolonuhreista tai vammautuneista ei ole esitetty. Uhreja on joka tapauksessa miljoonia. Yhdysvaltalaisten kaatuneiden, kadonneiden ja muiden menehtyneiden määrä on 52 000 henkilöä. Lisäksi materiaaliset tuhot olivat massiiviset. Vietnamin sota
Taistelut käytiin pääosin Etelä-Vietnamin maaperällä, mutta Yhdysvaltain pommituslennot ulottuivat myös Pohjois-Vietnamin alueelle sekä niin sanotuissa mustissa operaatioissa osittain myös Laosin ja Kambodžan alueelle. Etelän puolella taisteli Saigonin hallituksen joukkojen lisäksi Yhdysvaltain, Etelä-Korean, Thaimaan, Australian, Uuden-Seelannin ja Filippiinien joukkoja. Pohjois-Vietnamin joukkoihin kuului Hanoin hallituksen lisäksi Etelä-Vietnamissa operoinut sissiliike Etelä-Vietnamin kansallinen vapautusrintama. Pohjoinen sai sotilaallista tukea Neuvostoliitolta ja Kiinalta. Vietnamin sotaa voidaan määritellä yhdeksi kylmän sodan niin sanotuista proxy-sodista.
Etelä-Vietnamin puolella kuoli 230 000 etelävietnamilaista, 58 000 yhdysvaltalaista, 4 000 eteläkorealaista ja 500 australialaista sotilasta. Pohjois-Vietnamin puolella kuoli 1,1 miljoonaa pohjoisvietnamilaista sotilasta. Vietnamin sodassa kuoli kaksi miljoonaa siviiliä, joista selvä enemmistö maan eteläosissa. Etelä-Vietnamin kaatumisen jälkeen suuri määrä vietnamilaisia pakeni maasta veneillä, ja näin syntyi käsite "venepakolainen". Heistä tuli myös Suomeen pieni joukko, josta muodostuivat suomenvietnamilaiset. Yhdysvaltain presidentinvaalit 2008
Irakin sota ei ole merkittävä presidenttivaalien vaaliaihe. Irakin sodassa on kuollut yli 4 000 amerikkalaista ja se on maksanut yli 500 miljardia dollaria. Talousaiheisiin sisältyvät finanssikriisi, talousongelmat ja velka Kiinalle. Vietnamin sota
Syyskuussa 1963 Diệmin hallitus kaatui, ja valtaan nousi kumouksellisia kenraaleja. Lokakuussa 1963 Vietnamissa oli jo 15 000 amerikkalaista neuvonantajaa. Ensimmäiset amerikkalaiset taistelujoukot tekivät 8. maaliskuuta 1965 maihinnousun Da Nangiin 3500 merijalkaväkisotilaan voimin. Vuonna 1963 Vietnamissa oli yhdysvaltalaisia sotilaita 23 300, 184 000 vuonna 1966, 450 000 kesällä 1966 ja Nixonin presidenttikaudella, vuoden 1968 lopussa 540 000. Vuonna 1967 pohjoisvietnamilaisia taistelijoita virtasi etelään 20 000 miestä kuukaudessa pitkin Ho Chi Minh Trail-nimellä kutsuttua uutta tieverkostoa. Yhdysvaltain 1. jalkaväkidivisioona
Divisioona osallistui Vietnamin sotaan vuosina 1965-1970. Joukot saapuivat Vietnamiin heinäkuussa 1965 ja kahden viikon kuluessa se jo osallistui ensimmäisiin operaatioihinsa. Vuoden loppuun mennessä se oli ollut mukana kolmessa suuressa sotilasoperaatiossa: Humpissa, Bushmaster I:ssa ja Bushmaster II:ssa. St. Mihielin taistelu
Yhdysvaltojen tappiot olivat 7 000 miestä. Vangiksi saatiin 15 000 saksalaissotilasta. Điện Biên Phủn taistelu
Việt Minh oli menettänyt tähän mennessä noin 6 600 miestä kaatuneina ja 12 000 haavoittuneina. Joukot kärsivät alhaisesta taistelutahdosta, johon Giáp vastasi muuttaen taktiikkaansa. Suuria tappioita aiheuttaneiden ihmisaalto-hyökkäysten sijaan joukot alkoivat kaivaa ranskalaisten asemiin juoksuhautoja, kunnes kohteena oleva asema eristettiin muista ranskalaisista. Taistelun viimeinen vaihe käytiin vain 2,5 km² kokoisesta alueesta kiitotien tuntumassa. Việt Minh hyökkäsi jälleen 29. huhtikuuta ja 4. toukokuuta ranskalaisten johdolle oli selvää, että taistelu Điện Biên Phủssa oli menetetty. Epätoivoiset ranskalaiset olivat toivoneet apua Yhdysvalloista. Ranskalaisten tukemiseksi tehtiinkin suunnitelma, jonka mukaan heitä tuettaisiin 60:llä Boeing B-29 Superfortress -pommikoneella. Joidenkin tietojen mukaan amerikkalaiset harkitsivat jopa ydinpommien käyttämistä Việt Minhiä vastaan. Yhdysvaltain ulkoministeri John Foster Dullesin sanotaan nostaneen asian esille Georges Bidaultin kanssa käydyssä tapaamisessa. Ulkoministerillä ei kuitenkaan ollut valtuuksia tällaisen ehdotuksen toteuttamiselle, eikä ole myöskään täysin selvää, millaisin sanoin asiasta keskusteltiin. Yhdysvaltojen Nato-kumppani Yhdistynyt kuningaskunta oli taisteluun sekaantumista vastaan ja presidentti Dwight D. Eisenhower päätti lopulta suunnitelmista luopumisesta. Taisteluihin oli kuitenkin osallistunut muutamia amerikkalaisia lentäjiä. Hürtgenin metsän taistelu
Monet aiemmissa sotatoimissa kunnostautuneet yhdysvaltalaisdivisioonat menettivät taistelevasta vahvuudestaan tuhansia miehiä Hürtgenin metsässä. Yhdysvaltojen joukkojen kokonaistappiot olivat noin 33 000 miestä. Heistä 24 000 kaatui, haavoittui tai jäi sotavangiksi. Vihollisen toiminnasta riippumattomattomat syyt verottivat myös joukkoja. Noin 9 000 miestä päätyi tappiotilastoihin muun muassa paleltumisten, sairastumisten, onnettomuuksien ja omien tulituksen vuoksi. Yhdysvallat Laosin sisällissodassa
CIA tuki hmong-heimon johtajaa Vang Paota, jolla oli lopulta käytössään 40 000 miehen armeija. Hän voitti monia taisteluita, mutta myös hävisi. Hänen taistelutaktiikkansa aiheutti valtavia miestappioita. 1968 Pohjois-Vietnam lähetti alueella yhä enemmän tavallisen armeijan yksiköitä, hmong-kyliä vallattiin, ihmisiä evakuoitiin niistä CIA:n ylläpitämille leireille. Vuoden 1968 lopussa Laosissa oli 40 000 Pohjois-Vietnamin sotilasta. Vang Pao valtasi Ruukkujen tasangon takaisin 1969 USA:n ilmavoimien tuella. Pohjois-Vietnamin joukot valtasivat alueen uudestaan vuoden 1970 alkupuolella. Tästä asemasta käsin Pohjois-Vietnamin joukot saartoivat kaksi kertaa Vang Paon Long Tiengissä. Näihin aikoihin Yhdysvallat piti hengissä 170 000 hmong-heimolaista riisin ilmapudotuksilla nimellisen ajan. Taistelut alueella jatkuivat, kunnes Yhdysvaltain tuki lakkasi 1973. Pathet Lao, kommunistit, saivat vallan koko maassa 2. joulukuuta 1975. Operaatio Lam Son 719
Taistelun lopputuloksesta huolimatta se julistettiin virallisesti voitoksi. Richard Nixon piti 7. huhtikuuta 1971 televisioidun puheen, jossa hän julisti Vietnamisaation onnistuneeksi ja kutsui operaatiota ”suurimmaksi onnistumiseksi koskaan”. Samalla Nixon ilmoitti vetävänsä 100 000 amerikkalaissotilasta Vietnamista. Radio Hanoi kutsui puolestaan operaatiota ”suurimmaksi tappioksi koskaan” Nixonille ja tämän kumppaneille. Huoltoliikenne Hồ Chí Minhin huoltotietä pitkin oli katkennut vain hetkeksi ja sen laajentamista oltiin jo alettu suunnitella. Vietnamin sota
Vietkongissa oli vuonna 1964 noin 170 000 sissiä. Etelä-Vietnamista tehtiin pieniä maihinnousuja Pohjois-Vietnamin alueille Yhdysvaltain laivaston auttaessa Etelä-Vietnamia tämän operaatioissa tarjoamalla tiedustelutietoja. Yhdysvaltain armeijan tekemien tuonaikaisten arvioiden mukaan suurikaan määrä joukkoja ei riittäisi Vietkongin kukistamiseen, eivätkä ilmahyökkäykset tehoaisi. Monet Yhdysvaltain presidentin neuvonantajista eivät noista arvioista juurikaan piitanneet. Varaulkoministeri George Ball varoitti sekaantumasta Vietnamin asioihin Ranskan kokemuksiin viitaten; Ranskan presidentin Charles de Gaullen mielestähän Vietnam oli ”mätä maa”. Vietnamin sota
Sotaa kannatettiin ja vastustettiin voimakkaasti Yhdysvalloissa ja Länsi-Euroopassa, mutta vastustajista tuli lopulta ylivoimainen enemmistö. Huomiota herättivät miljoonat, pääosin nuoret, jotka osoittivat mieltään sotaa vastaan. Yhdysvalloissa sodanvastustajat saivat kohdata myös viranomaisväkivaltaa, joka huipentui Kentin osavaltionyliopistossa Ohiossa, kun toukokuussa 1970 kansalliskaarti avasi tulen rauhallista sodanvastaista mielenosoitusta vastaan, tappaen neljä opiskelijaa. Vietnamin sota
Pommitukset eivät murtaneet vihollisen taistelutahtoa ja asehuoltoa. Kommunistien vuonna 1968 tekemä tet-hyökkäys oli tappiollinen. Mutta se onnistui alussa niin hyvin, että käänsi amerikkalaisia sotaa vastaan. Vietnamin sota maksoi, ja verorahoilla oli käyttöä esimerkiksi sosiaalisiin ohjelmiin. My Lain verilöyly
My Lain verilöyly oli Vietnamin sodan aikainen yhdysvaltalaisten sotilaiden toteuttama vietnamilaisten siviilien joukkomurha, joka tapahtui 16. maaliskuuta 1968. Amerikkalaiset joukot surmasivat satoja aseettomia vietnamilaisia siviilejä, joista suurin osa oli naisia ja lapsia. Tapauksesta tuli Yhdysvaltojen Vietnamissa tekemien sotarikosten symboli, ja se herätti laajalti suuttumusta maailmalla. Lisäksi se vähensi Vietnamin sodan kannatusta Yhdysvalloissa. Vietnamin sota
Vietnamin sota oli päättymisensäkin jälkeen arkaluontoinen aihe Yhdysvalloissa, eikä sitä haluttu käsitellä elokuvissa. Kirjallisuudessa sotaa kuitenkin käsiteltiin jo pian sen loppumisen jälkeen, ja esimerkiksi David Morrell herätti kiivasta keskustelua vuonna 1972 ilmestyneellä kirjallaan "Ajojahti". Kirjassa John Rambo -niminen Vietnamin sodan veteraani joutuu kotimaahansa palattuaan yhteisön syrjimäksi ja sodasta saamiensa traumojen takia aloittaa yksinäisen sotansa pienen kaupungin poliisivoimia vastaan. Morrell on sanonut kirjan ajatukseksi siirtää Vietnamin sota Yhdysvaltain maaperälle. Kirja sovitettiin vuonna 1982 elokuvaksi "Taistelija", jossa pääosaa esittää Sylvester Stallone. Erittäin merkittävä Vietnamin sissiliikkeestä (vietkong) kertova kirja on Wilfred Burchettin tekemä ”näin toimivat vietnamin sissit”. Sadr Cityn taistelu
Irakin armeijan taistelujen aikana kärsimiä tappioita ei tunneta. Amerikkalaiset menettivät kuusi miestä kaatuneina. Mahdin armeija menetti kaatuneina 700–1 000 taistelijaa. Taistelu oli Irakin armeijan voitto, mutta se sai toisaalta Malikin näyttämään koalition sätkynukelta. Taistelut nähtiin myös luonteeltaan lähinnä poliittisina, sillä SCIRI-puolueen taistelijat olivat saaneet huomattavasti vaikutusvaltaa Irakin armeijassa. Muqtada al-Sadr pakeni Iraniin, mutta kehotti silti kannattajiaan pitäytymään tulitaukosopimuksessa, jonka rikkoutuminen olisi saattanut ajaa Irakin suurempaan kaooksen. Phước Longin taistelu
Yhdysvallat oli vetäytynyt Vietnamista Pariisin rauhan mukaisesti vuonna 1973 ja sotatoimet olivat päättyneet 28. tammikuuta. Todellisuudessa rauha ei ollut kuitenkaan lopettanut taisteluja Pohjois-Vietnamin ja Etelä-Vietnamin välillä, vaan useissa kylissä käytiin ankaria taisteluja vuoden 1973 aikana. Pohjois-Vietnamin johto oli kokoontunut lokakuussa 1974 keskustelemaan sodan tavoitteiden saavuttamisesta. Tuolloin etenkin Lê Duẩn toi esille Yhdysvaltojenuuden intervention epätodennäköisyyden etenkin Richard Nixonin erottua, sekä Etelä-Vietnamin armeijan huonon suorituskyvyn kuluneen vuoden aikana. Kommunistisen puolueen politbyroo pelkäsi kuitenkin edelleen Yhdysvaltojen uuden intervention mahdollisuutta, minkä lisäksi raskaan aseistuksen siirtoja Etelä-Vietnamiin ja joukkojen huoltoyhteyksien rakentamista ei oltu vielä saatu valmiiksi. Keskustelujen lopputuloksena päätettiin hyökätä Phước Longin maakunnassa Vietnamin keskisellä ylänköalueella lähellä Kambodžan vastaista rajaa. Tarkoituksena oli koetella Etelä-Vietnamin vastarintaa ja jos se jäisi vähäiseksi ja Yhdysvallat pysyisi sodan ulkopuolella, Pohjois-Vietnam jatkaisi tilanteen eskaloimista seuraavan vuoden puolella. Hyökkäys päätettiin toteuttaa joulukuussa 1974 ja sen suunnitteli kenraali Trần Văn Trà, joka kokosi kaksi jalkaväen divisioonaa, panssarivaunupataljoonan, tykistörykmentin ja ilmatorjuntarykmentin hyökkäystä varten. Etelä-Vietnamin puolella aluetta puolusti vain paikallisten joukkojen jäsenet, joiden tueksi lennätettiin yksi jalkaväen pataljoona.