Mikä oli Eeli Valentin ensimmäinen teos?
Eeli Jokinen
Ennen aviota Sanna Jokinen toimi Peräseinäjoella perustetun kiertokoulun opettajana, oli jo tyttösenä isänsä mukana rakentamassa nälkävuosien aikana hätäaputöinä toteutettua ”tokerotietä” sekä Homppuojaa kaivettaessa suo-ojituksessa. Sieltä huonoista työskentelyoloista hän lienee saanut reumatismin alun, mikä vaikeutti hänen elämäänsä. Kun perhe joutui kotoaan lähtemään, tilapäistöiden palkka ei ollut riittävä perheelle. Leipä oli tiukassa. Ilolaksossa asuessaan äiti aloitti yksityisopetuksen. Välillä joku Sanna-äidin uskonystävistä kuuli sisäisen äänen: ”Vie ruokaa niille orvoille, heillä on suuri nälkä eikä mitään syötävää.” Kolme poikaa polvistuivat ja kiittivät Jumalaa rukouksensa kuulemisesta. Perheen lapset Urho, Eeli ja William Jokinen joutuivat aluksi kerjäämäänkin. Perheen äiti oli jossakin vaiheessa päässyt elämään uskossa ja toimi Vapaan Lähetyksen puhujana, kirjojen myyjänä sekä sielunhoitajana. Myöhemmin Eeli ja William myivät hengellisiä kirjoja ja itse tekemiään puuveistoksia. Varsinkin rautalangan päässä olevat linnut olivat suosittuja. Jos pyrstöstä painoi ja päästi irti, linnut nokkivat. Jos kirjat jossakin eivät menneet kaupaksi, Eeli keksi vaihtokaupan: kirjaa vastaan ruokaa talosta. Näinkin saatiin perheelle elantoa. Eeli Jokinen
Eeli Valentin Jokinen (5. helmikuuta 1888 Peräseinäjoki – 2. elokuuta 1963 Jyväskylä) oli suomalainen Vapaakirkon saarnaaja ja sisälähetystyöntekijä sekä kirjailija.
Axel Gabriel Ingelius
Ingelius piti useita omia konsertteja. Hänen sävellystuotantoonsa kuuluu muun muassa N. H. Pinellon tekstiin tehty ooppera "Junkerns förmyndare" (1853), tiettävästi ensimmäinen suomalainen sinfonia (1847), näyttämömusiikkia sekä kymmeniä yksinlaulukappaleita, joiden ensimmäisen kokoelman Ingelius julkaisi jo 20-vuotiaana. Hän julkaisi myös muutamia romaaneja, joista merkittävin on Suomen ensimmäisenä kauhuromaanina pidetty "Det gråa slottet". Se on sittemmin suomennettu useaan otteeseen nimellä "Harmaa linna", viimeisin käännös julkaistiin vuonna 2009. Ingelius kirjoitti lisäksi novelleja sekä näytelmän "Biskop Henrik och Bonden Lalli".Ingeliuksen sävellyksiä ovat muun muassa: Eino Koivistoinen
Koivistoinen julkaisi romaaneja, novelleja, runoja, näytelmiä ja kuunnelmien käsikirjoituksia sekä suomennoksia. Hänen teoksensa "Valtameren kasvatti" (1945) perustuu löyhästi hänen omaan elämäänsä ja meriuraansa messipojasta merikouluun menoon asti. Martti Pokela
Ensimmäiset suurimuotoiset teokset syntyivät yhteistyössä: elektroakustiset baletit "Tuulikumpu" (1968) Bengt Enrydin kanssa ja "Sauna" (1968) Reijo Jyrkiäisen kanssa sekä elokuvamusiikki "Antti Puuhaara" (1977) Kari Rydmanin kanssa.
Varsinainen avantgarde-kausi alkoi 1980-luvun alussa; innoittajina olivat Samuli Paulaharjun Lappi-kirjat. Tällöin Pokela alkoi käyttää epätavallisia sävelasteikkoja ja kokeilla sointivärejä. Teoksia syntyi sekä konserttikanteleelle (mm. "Pour Elam" vuodelta 1992) että soitinyhtyeille, joissa on mukana yksi tai useampia konserttikanteleita (mm. "Velocimente" vuodelta 1992 viululle, hanurille, kontrabassolle ja konserttikanteleelle). Sävellystyyliä on luonnehdittu uusimpressionistikseksi kamarimusiikiksi. Kaikkia teoksia ei ole nuotinnettu, vaan ne ovat syntyneet yhdessä muusikoiden kanssa ja ne opetellaan esitettäväksi hyödyntämällä erilaisia tarinoita. Improvisaatiolla oli tärkeä osa sävellystyössä. Emmanuil Kazakevitš
Kazakevitš kirjoitti ensimmäiset teoksensa vuosina 1932–1941 jiddišin kielellä. Vuonna 1938 ilmestyi runokokoelma "Di grosse velt" (”Suuri maailma”) ja vuonna 1941 runoelma "Šolem un Have" (”Šolem ja Have”). Toisen maailmansodan jälkeen hän tuli tunnetuksi venäjänkielisenä sotakirjailijana, jonka eräät teokset saivat osakseen virallista ylistystä, kun taas toisiin kohdistettiin ankaraa ideologista kritiikkiä. Hänen ensimmäinen sotanovellinsa "Tähti" ("Zvezda", 1947) aiheena on tiedusteluryhmä, joka tunkeutuu vihollisen selustaan ja tuhoutuu. Tuore ja lyyrinen teos palkittiin toisen asteen Stalinin palkinnolla. Toinen novelli "Kaksi miestä arolla" ("Dvoje v stepi", 1948) kertoo pelkurina kuolemaan tuomitusta neuvostoupseerista, joka ei pakene, vaikka hänen saattajansa menehtyy taistelussa. Dogmaattiset kriitikot teilasivat teoksen, jota Kazakevitš piti uransa parhaimpana. Elric Melnibonélainen
Elric Melnibonélainen on kirjailija Michael Moorcockin tunnetuin romaanihenkilö ja yksi fantasiakirjallisuuden kuuluisimmista sankarihahmoista. Elric esiintyi ensimmäistä kertaa vuonna 1961 ilmestyneessä novellissa "Unelmoiva kaupunki" (julkaistu suomeksi antologiassa "Velhojen valtakunta", 1988). Tuorein Elric-romaani, vuonna 2005 ilmestynyt "White Wolf´s Son", jää Moorcockin mukaan viimeiseksi. Eemeli Jaakkola
Jaakkola esikoisteos, seikkailuromaani "Kolme karoliinia", kertoi ruotsalaisten ja suomalaisten karoliinien vaiheista vuonna 1711 Venäjän–Turkin sodassa sen jälkeen, kun Ruotsin kuningas Kaarle XII oli pienen karoliinijoukon kanssa päässyt pakenemaan Turkin alueelle vuonna 1709 Poltavassa kärsityn tappion jälkeen. Elvira Willman-Eloranta
Willman kiinnostui teatterista opiskeluaikanaan, jolloin syntyi myös (painamaton) näytelmä "Korpisuolaiset" (1895). Pariisissa hän pääsi kokeilemaan kykyjään näyttelijänä, ja palattuaan Suomeen hän työskenteli muun muassa harjoittelijana Suomalaisessa teatterissa. Hän suomensi kaksi näytelmää ja kirjoitti näytelmän "Lyyli" (1903), josta tuli suosittu. "Lyylin" ensi-ilta Suomen kansallisteatterissa oli 25. helmikuuta 1903. Seuraava, antiikkiin sijoittunut "Rhodon valtias" (1904), ei menestynyt yhtä hyvin. Elina Kilkku
Kilkun esikoisromaani "Äideistä paskin" ilmestyi vuonna 2014. Hän on ohjannut kirjaan perustuvan samannimisen näytelmän vuonna 2015. Hän on kirjoittanut myös nuorten novellikokoelman "Onks tää normaalii? ja muita tarinoita" (2017) sekä tietokirjan "Teatterin tyylilajit" (2017). Vuonna 2018 ilmestyi Kilkun kirjoittama 10-osainen Storytel Originals -äänikirjasarja nimeltä "Vaimovallankumous." Kosti Elo
Elo ohjasi Viipurissa ulkoilmaesityksiä 1914-1917 ja oli uranuurtaja sillä alalla. Tampereen Työväen Teatterin johtajana Elo toimi vuosina 1919–1940. Elon johtajakauden merkittävimpiin esityksiin kuului Ernst Tollerin "Koneittenmurskaajat" vuonna 1923. Tämä näytelmä aloitti teatterin ekspressionistisen kauden. Tampereen Työväen Teatterissa Elo ohjasi kolme kertaa Hamletin ja näytteli itse nimiroolin. Veikko Ervasti
Tekijän ensimmäiset runot ilmestyivät vuonna 1935 nimellä Valter Vuoksi Rintama ja Kipinä -lehdissä sekä Kevätvyöry-almanakassa. Vuodesta 1940 lähtien hän kirjoitti runoja, kertomuksia ja kuvauksia sekä kokeili voimiaan myös näytelmäkirjailijana. Erillisinä kirjoina julkaistiin runokokoelmat "Laulu onnesta" (1948) ja "Säteitä" (1964). Ervasti toimi myös klassisen venäläisen kirjallisuuden sekä neuvostorunouden suomentajana. Vuonna 1944 hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi. Eeva-Kaarina Volanen
Volasen uran alkuvuosien merkkitapaus Julian ohella oli nimiosa ranskalaisen Jean Anouilhin näytelmässä "Antigone", joka sai ensi-iltansa maaliskuussa 1947. Siinä Volanen sai käydä läpi tunnerekisterinsä ääripäät, ja hänen tulkintaansa pidettiin henkeäsalpaavana. Vaikka Volasen "Antigone" kokonaisuutena oli valmista näyttelijäntyötä, tietyiltä osin hänen replikointiaan pidettiin turhan pateettisena. "Antigone" oli Volasen uran keskeisin käännekohta: sen myötä hän kohosi ensimmäisen luokan taiteilijaksi. Satu Waltari
Omien kirjojensa lisäksi Waltari käänsi useita teoksia ranskasta suomeksi. Waltari lähti 18-vuotiaana Pariisiin ja opiskeli ranskaa Alliance Françaisessa. Kokemuksistaan hän kirjoitti esikoisteoksensa "Kahvila Mabillon" (1952). Teos kuvaa silloista opiskelijaelämää Pariisissa. "Sadepilvet" kertoo Waltarin ja hänen puolisonsa Esko Elstelän romanssista. "Haikeat leikit" on omaelämäkerrallinen teos lapsuus- ja nuoruusvuosista. Fantasiaromaani "Viides harharetki" (1960) sijoittuu Ranskan keskiaikaan. Ivan Kotljarevskyi
Kotljarevskyin pääteos on humoristinen runoelma "Enejida", jota hän työsti vuodesta 1794 ja jonka ensimmäinen osa julkaistiin Pietarissa vuonna 1798 ilman hänen lupaansa. Se on ivamukaelma antiikin roomalaisen Vergiliuksen runoelmasta "Aeneis". Kotljarevskyi vaihtoi sankaritarun hahmot kansankieltä puhuviksi ukrainalaisiksi kasakoiksi, jotka seikkailevat Ukrainan hetmanaatin lakkauttamisen jälkeisinä vuosina kuin Vergiliuksen troijalaiset sankarit ikään. Teos matkii useiden muiden kirjoittajien vastaavia Vergilius-parodioita, joista selkein esikuva on venäläisen Nikolai Osipovin versio. Teoksensa saavuttaman suosion innoittamana Kotljarevskyi laajensi sen kattamaan koko alkuperäisen "Aeneaan" juonen. Viimeinen, kuudes osa ilmestyi vuoden 1820 tienoilla, mutta koko teos julkaistiin yksissä kansissa vasta Kotljarevskyin kuoltua vuonna 1842. Kotljarevskyi kirjoitti myös ensimmäiset ukrainankieliset näytelmät "Natalka Poltavka" ja "Moskal-Tšarivnyk", joiden kantaesitys oli Pultavassa vuonna 1819. Mykola Lysenko sävelsi "Natalka Poltavkasta" suositun oopperan vuonna 1889. Vesa Enne
Vesa Enne oli Reino Helismaan löytö kesän 1959 ”Hyppy huipulle” -kykyjenmetsästyskisasta, jossa vasta 12-vuotias poika lauloi rock'n'rollia aikamiehen ottein. Helismaan kautta tie vei Suomen Filmiteollisuuden johtaja T. J. Särkän tietoisuuteen ja loppukesästä 1959 Enne oli mukana ensimmäisessä elokuvassaan "Oho, sanoi Eemeli". Tukkilaiskomedian pääosissa olivat Eemeli (alias Esko Toivonen), Tommi Rinne, Leni Katajakoski, Heikki Heino, Ville-Veikko Salminen ja Siiri Angerkoski. Elokuvassa Vesa esittää kappaleet ”Nuori rytmi” ja ”Tukkipojan rock”. Elokuvan ensi-ilta oli Rexissä 22. tammikuuta 1960. Kriitikot lyttäsivät elokuvan, mutta kävijämääriltään elokuva oli vuoden neljänneksi katsotuin kotimainen. Ensio Rislakki
Rislakki on tunnettu myös näytelmäkirjailijana ja elokuvakäsikirjoittajana. Hänen suosittuihin huvinäytelmiinsä kuuluvat muun muassa "Tapahtui kaukana" (1937) "Ruma Elsa" (1949), "Kunnioittaen" (1952) ja "Musta Saara" (1957). Kolme edellä mainittua näytelmää on myös filmattu Edvin Laineen toimiessa ohjaajana. Nimimerkillä Valentin Rislakki kirjoitti myös alkuperäiskäsikirjoituksia Suomen Filmiteollisuudelle. Yhdessä Ilmari Turjan kanssa hän laati käsikirjoituksen suosittuun komediaelokuvaan "Lapatossu" (1937). Elokuvan jatko-osat "Lapatossu ja Vinski olympiakuumeessa" (1939) sekä "Tavaratalo Lapatossu ja Vinski" Rislakki kirjoitti itse. Yhdessä Erkki Karun kanssa hän käsikirjoitti Glory Leppäsen ohjaaman elokuvan "Onnenpotku" (1936). Se oli ensimmäinen suomalaisen naisohjaajan tekemä elokuva. Olai Wallin
Wallin julkaisi useita oppikirjoja opettamiltaan aloilta, mm. "Kansakoulun yleisen kasvatus- ja opetusopin" (1833), joka oli ensimmäinen Suomessa. Hän myös toimitti 1875–1881 perustamaansa kasvatusopillista aikakauskirjaa "Kansakoulu". Wallin toimi vuodesta 1885 Hämeen piirin kansakoulutarkastajana, työskennellen mm. opettajakirjastojen hyväksi. Antti Nylén
Nylénin esikoisteos "Vihan ja katkeruuden esseet" (2007) sai Kalevi Jäntin palkinnon. Vuonna 2012 Nylén oli yksi WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnon saajista. Palkinto on tunnustus merkittävästä työstä kotimaisen kirjallisuuden ja lukuharrastuksen edistämisessä. Nylén oli "Etsijä"-lehden päätoimittaja vuosina 1998–2000. Mika Waltari
Waltari kirjoitti nuoruudessaan paljon runoja, ja hän pitikin itseään aluksi ennen kaikkea runoilijana. Hänen ensimmäiset runonsa ilmestyivät Nuoren Voiman Liiton antologiassa "Nuoret runoilijat" vuonna 1926 nimellä "Kristian Korppi", ja nopeassa tahdissa sen jälkeen ilmestyivät "Sinun ristisi juureen" (1927) ja "Muukalaislegioona" (1929) ja "Valtatiet" (1928) yhdessä Olavi Laurin (Olavi Paavolainen) kanssa. Myöhemmin Waltarin runoja ilmestyi kokoelmissa "Runoja 1925–1945" ja "Pöytälaatikko". Ensio Rislakki
Rislakki julkaisi vuodesta 1927 alkaen pakina- ja parodiakokoelmia nimimerkillä Valentin. Hänet tunnetaan parodioistaan, joissa ironisoidaan kirjallisuuden lajityyppejä kuten muistelmia, rakkauskertomuksia tai historiallisia romaaneja. Kielelliseen leikittelyyn ja terävään satiiriin perustuvien parodioiden rinnalla muu Valentinin pakinatuotanto on vakavampaa ja usein myös synkkämielisempää. Rislakki toimitti laajasta pakinatuotannostaan valikoimat "55 parasta" (1945), "Ah tuskaa – toiset 55 parasta" (1953) ja "Parhaat parodiat" (1956). Alli Peltonen
Peltonen kirjoitti ylioppilaaksi Kallion yhteiskoulusta Helsingissä 1934 ja valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän Kasvatusopillisesta korkeakoulusta 1939 sekä filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1946. Sota-aikana hän toimi opettajana Helsingissä ja oli myös viestilottana rintamalla. Vuodesta 1946 Peltonen työskenteli Suomen "Valittujen Palojen" toimitussihteerinä ja ystävystyi lehden silloisen päätoimittajan Sirkka Ruotsalaisen kanssa. Kun Ruotsalainen jäi eläkkeelle "Aku Ankan" päätoimittajan tehtävästä vuoden 1968 alusta, Peltonen kutsuttiin hänen seuraajakseen. Toisin kuin edeltäjänsä, Peltonen ei itse juuri suomentanut lehden sisältöä. Hänen on sanottu päätoimittajakautenaan suomentaneen vain yhden tarinan, Carl Barksin "Vanhan linnan salaisuuden". Peltonen palkkasi lehteen vuonna 1970 kääntäjiksi Markku Saarisen ja Markku Kivekkään, jotka jäivät toimituskuntaan vuosikymmeniksi. "Aku Ankan" levikki saavutti Peltosen kaudella pitkäaikaisen ennätyslukemansa 317 570 kappaletta vuonna 1975. Ennätys rikottiin vuonna 2007. St. Elmo (vuoden 1914 elokuva)
Augusta Jane Evansin romaani "St. Elmo" vuodelta 1866 oli yksi 1800 -luvun myydyimpiä romaaneja, jonka ylitti myyntimäärissä tuona aikana vain Setä Tuomon tupa ja myöhemmin Ben Hur. Romaanin menestyksen myötä tuli laajaa kulttuurista vaikutusta. Monenlaiset kuluttajatuotteet, hotellit, höyrylaivat, rautatievaunut ja jopa useat kaupungit nimettiin kirjan mukaan, ja monet perheet nimesivät lapsensa sen henkilöhahmojen mukaan. Vaikka teatterisovitusta kohtaan oli huomattavaa kiinnostusta, Evans oli huolissaan, miten romaanin teemat esitettäisiin näyttämöllä ja vasta vuonna 1909 hyväksyi ensimmäisen "St. Elmo" -näytelmän käsikirjoituksen. Muita näyttämöversioita, joista monet olivat taloudellisesti onnistuneita, kehitettiin nopeasti hänen kuolemansa jälkeen tuona vuonna. Ensimmäiset elokuvaversiot tarinasta seurasivat pian. Vuonna 1910 Thanhouser Company valitsi "St. Elmon" toiseksi tuotannokseen, ja Vitagraph Studios tuotti oman sovituksensa samana vuonna. Kummatkin olivat yksikelaisia lyhytelokuvia Eeva Eerola
Eeva Eerolan ensimmäinen kertomus julkaistiin Lasten kuvalehdessä tytön ollessa kymmenvuotias. Jatkoa tarinoijana seurasi Rauhan tervehdyksessä. Kuvauskohteina olivat luonto sekä muut pienet jutut. Vuonna 1988 käynnistyi Eerolan mittava kirjailijan ura. Hän on julkaissut lahjakirjan muotoisia hartauskirjoja kolmetoista kappaletta, romaanitrilogian, kolme runokirjaa sekä postillan, saarnakokoelman. Mihail Veller
Vellerin ensimmäinen kokoelmateos "Хочу быть дворником" (Haluan olla talonmies) ilmestyi vuonna 1983 Tallinnassa ja sai runsaasti huomiota. Veller on ollut varsin tuottelias. Hänen kertomuksiaan on julkaistu muun muassa äänikirjoina. Tunnetuimpia teoksia ovat Gogol-henkinen "Легенды Невского Проспекта" (Nevskin valtakadun legendoja) vuodelta 1993, kertomus "Всё о жизни" (Kaikki elämästä), joka keskittyy elämän mielettömyyksiin ja paradokseihin vuodelta 1998, romaanit "Гонец из Пизы" (Pisan lähetti) 2000, "Кассандра" (Cassandra) 2002 sekä "Перпендикуляр" (Kohtisuora) 2008. Velleriä ei ole kaupallisesti suomennettu. Miki Liukkonen
Vuonna 2009 Liukkonen voitti J. H. Erkon kirjoituskilpailun. Hänen esikoiskokoelmansa "Valkoisia runoja" ilmestyi vuonna 2011 ja toinen kokoelma "Elisabet" vuonna 2012. Vuonna 2013 ilmestyi Liukkosen esikoisromaani "Lapset auringon alla", joka oli Runeberg-palkintoehdokkaana. Hän on myös kirjoittanut monologinäytelmän "Tornado", joka sai ensiesityksensä Oulun juhlaviikoilla 2014. Kirjoittamisen lisäksi Liukkonen soittaa kitaraa vaihtoehtorock-yhtyeessä The Scenes. Eeli Jaatinen
Jaatisen sarjakuvia olivat muun muassa "Keskellä viidakkoa" ("Jännityslukemisto" 1942−1943), "Nuorenparin elämää" ("Kertomuksia" 1933−1934) ja "Insinööri Risto Karin seikkailuja" ("Lukemista kaikille" 1938−1939). LIsäksi hän teki paljon kirjankansia, lehtikuvituksia ja postikortteja. "Suomalaisen sarjakuvan ensyklopedian" mukaan "Keskellä viidakkoa" on Jaatisen merkittävin sarjakuvatyö, joka ”viljelee tyylipuhtaasti "Robinson Crusoesta" ja "Tarzanista" tuttuja henkiinjäämis- ja selviytymisteemoja.” Suomalainen oopperamusiikki
Muita uuden suomalaisen oopperan säveltäjiä ovat olleet Einojuhani Rautavaara, jonka ensimmäinen teos "Kaivos" ensiesitettiin vuonna 1963. Muita Rautavaaran oopperoita ovat olleet muun muassa "Thomas" (1985) ja Vincent van Goghin juhlavuodeksi sävelletty "Vincent" (1990). Paavo Heininen on säveltänyt kaksi oopperaa "Silkkirumpu" (1984) ja "Veitsi" (1989), joista jälkimmäinen voitti Savonlinnan oopperajuhlien sävellyskilpailun. Ooppera ei kuitenkaan saavuttanut yleisön suosiota ja aiheutti oopperajuhlille vaikeita taloudellisia ongelmia. Heinisen teoksen katsottiin aikanaan olevan modernistien vastaveto oopperoiden karvalakkimaisuudelle ja Uudessa Suomessa arveltiin ensi-illan tiimoilta, että karvalakkioopperoiden aikakausi oli päättymässä. Toinen uuden modernistisen oopperan keskeinen teos oli Kalevi Ahon monologiooppera "Avain" (1979). Teoksessa käytettiin monia kokeilevia keinoja, muun muassa kaikkia mahdollisia välimuotoja puheen ja laulun väliltä. Juan Carlos Onetti
Onettin ensimmäistä pienoisromaania "El pozo" on pidetty maagisen realismin edeltäjänä ja ensimmäisenaä aidosti modernina eteläamerikkalaisena romaanina. Hän sai kansainvälistä mainetta vasta 1960-luvulla, kun eteläamerikkalainen kirjallisuus tuli muotiin Euroopassa. Vasta kun Onetti muutti Madridiin, hänen kirjojaan alettiin kääntä muille kielille. Jüri Ehlvest
Monipuolisesti opiskelleen Ehlvestin tuotanto sisältää eettisiä pohdintoja, uskomuksia ja niiden romuttamista. Hänen ensimmäinen julkaistu kaunokirjallinen teoksensa oli novelli "Järelejõudmine", joka ilmestyi Vikerkaarissa 1988. Sen jälkeen hän ehti ennen kuolemaansa julkaista romaaneja ja novelleja, joita on käännetty useille kielille, myös suomeksi. Rainis
Rainisin tärkeimpiä töitä ovat "Uguns un nakts" ("Tuli ja yö", 1905, ei suomennettu), "Zelta zirgs" ("Kultahevonen". 1909. suomennettu osittain Helsingin yliopiston opiskelijatyönä vuonna 1994), Indulis ja Ārija (1911. Suomennettu 2016. Julkaisija: Rozentāls-seura) sekä Goethen Faustin latviannos. Näytelmä "Joosef ja hänen veljensä" (suomentanut Jussi Snellman, 1922) on hänen kansainvälisesti tunnetuin kirjallinen saavutuksensa. Se perustuu yleismaailmallisesti tunnettuun ja suosittuun raamatulliseen aiheeseen, johon on liitetty sekä kristillistä että muinaisegyptiläistä ylösnousemisuskoa. Hänen töillään oli merkittävä vaikutus latviankielisen kirjallisuuden kehittymiseen ja hänen töidensä sisältämällä etnisellä symboliikalla oli ollut keskeinen vaikutus Latvian nationalismin, kansallisen kulttuurin synnyttämisessä niin sanotun kansallisen heräämisen aikakautena. Essi Avellan
Avellanin ensimmäinen kirja "100 parasta viiniostosta 2009–2010" ilmestyi Kustannusosakeyhtiö Tammen kustantamana keväällä 2009. Hänen seuraava kirjansa "Matka Champagneen" ilmestyi syksyllä 2010 (Tammi), ja sen englanninkielinen versio julkaistiin alkuvuodesta 2011. Keväällä 2011 julkaistiin hänen kolmas kirjansa "100 parasta ruokaviiniä 2011–2012" (Tammi). Hänen kaksi ensimmäistä kirjaansa "100 parasta viiniostosta 2009–2010" ja "Matka Champagneen" valittiin vuoden 2010 parhaimpina viinikirjoina edustamaan Suomea kansainvälisessä Gourmand Wine Book Awards -kisassa. Kirjat kilpailevat maailman parhaan tittelistä kategorioissa ’Opas’ ja ’Ranska’. Suomen lisäksi kisassa on mukana 153 muuta maata.
Avellan on valmistunut Turun kauppakorkeakoulusta kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1999. Avellan suoritti ensimmäisenä suomalaisena kansainvälisen Master of Wine -tutkinnon vuonna 2006. Tämän viinimaailman arvostetuimman tutkinnon suorittaneita on tällä hetkellä 289 yli 20 eri maassa. Tutkinnon kolmen osion suorittaminen antaa Avellanille oikeuden käyttää Master of Wine -nimikettä ja sen lyhennettä MW. Avellan palkittiin Tim Derouet Memorial Awardilla sekä Lily Bollinger Medalilla Master of Wine -tutkinnon erinomaisesta suorittamisesta. Pekka Ervast
Pekka Ervast oli tuottelias kirjailija ja esitelmöitsijä, joka julkaisi elinaikanaan 70 omaa teosta. Ensimmäisen romaanikäsikirjoituksensa "Röfvarbandet" (208 sivua) Ervast kirjoitti jo vuonna 1888 ollessaan 13-vuotias. Varsinaisen uransa alkuvaiheissa hän kirjoitteli sanomalehtiin ja toimi myöhemmin Omatunto-lehden toimitussihteerinä vuosina 1905–07, Tietäjä-lehden toimittajana 1908–20 ja Ruusu-Risti-lehden toimittajana 1921–1934. Ervastin ensimmäinen suomenkielinen kirja "Valoa kohti" ilmestyi vuonna 1901. Hän myös suomensi runsaasti ulkomaista teosofista kirjallisuutta ja avusti Väinö Valvannetta H. P. Blavatskyn Salaisen Opin I osan käännöstyössä. Kullervon tarina
Kullervon tarina () on englantilaisen fantasiakirjailijan J. R. R. Tolkienin esikoisteos, jonka hän kirjoitti vuosina 1914–1915. Tolkienin 26-sivuinen käsikirjoitus jäi keskeneräiseksi, ja se julkaistiin vasta elokuussa 2015. Proosamuotoinen kertomus on mukaelma Suomen kansalliseepoksen "Kalevalan" traagisen orvon Kullervon tarinasta. Tolkien oli tutustunut "Kalevalaan" viimeisenä kouluvuotenaan, ja hän alkoi kirjoittaa omaa versiotaan Kullervon tarinasta opiskellessaan Oxfordin yliopistossa. Kullervon synkällä tarinalla ja koko "Kalevalalla" on ollut suuri vaikutus Tolkienin myöhemmällekin kirjailijanuralle. Kullervon hahmo oli Túrinin esikuva. Hitit (Eini)
Kokoelman avausraita on Irina Milanin suomeksi sanoittama käännösiskelmä ”Yes Sir, alkaa polttaa”, jolla Eini teki läpimurron 18-vuotiaana. Levyllä on myös suomenkieliset versiot hiteistä ”Xanadu” sekä ”Manuel Goodbye” eli ”Tavataanko taas”. Tyypillisestä iskelmälyriikasta poikkeaa käännösiskelmä ”Me kaksi matkalla Tukholmaan”, joka kertoo Ruotsiin matkaavien suomalaissiirtolaisten tunnoista Suomen harmaiden rantojen jäädessä horisontin taakse. Levyllä on myös Einin tulkinta Toivo Kärjen ja Reino Helismaan klassikosta ”Täysikuu”. ”Kesä ja yö” on alun perin elokuvasta "Uuno Turhapuro armeijan leivissä", jossa Eini cameo-roolissaan esittää sen herraseurueelle ravintolan kabinetissa. Madonnan läpimurtohitti ”Like a Virgin” on sanoittaja Raul Reimanin käsittelyssä saanut suomenkieliseksi nimekseen ”Olen neitsyt”. Suomi 1970-luvulla
Vuosikymmenen selvästi suurimmat yleisöt keräsivät kuitenkin Rauni Mollbergin valkokangasdebyytti "Maa on syntinen laulu" (1973), joka on naturalistinen tulkinta Timo K. Mukan samannimisestä romaanista, sekä Ere Kokkosen "Uuno Turhapuro" (1973), joka toi valkokankaalle Vesa-Matti Loirin luoman, pitkäaikaiseksi menestykseksi nousseen sketsihahmon. 1970-luvulla syntyi viisi ensimmäistä Uuno Turhapuro -elokuvaa. Runsaasti katsojia sai myös Edvin Laineen "Akseli ja Elina" (1970), joka on jatkoa kaksi vuotta aiemmin ensi-iltansa saaneelle "Täällä Pohjantähden alla" -elokuvalle. Lydia Koidula
Perhe muutti vuonna 1863 Tarttoon, jossa Jannsen ryhtyi julkaisemaan uutta "Eesti Postimees" -lehteä. Koidulan ensimmäiset runot ilmestyivät tässä lehdessä, ja jo vuonna 1866 ilmestyi hänen esikoiskokoelmansa "Waino-Lilled" (’Kedon kukkia’). Heti seuraavana vuonna ilmestyi toinen kokoelma "Emajõe ööbik" (’Emajoen satakieli’), jonka sisältö oli jo vahvasti isänmaallista. Kirjailijanimeksi vakiintui Lydia Koidula, mutta hän käytti myös salanimiä L. Blatt ja Emajõe Ööpik. Nuo kaksi kokoelmaa jäivät Koidulan elämän aikana ainoiksi kokonaisiksi kokoelmiksi, mutta hän julkaisi runojaan lehdissä, kokoelmissa ja muissa julkaisuissa. Ensimmäinen hänen runojensa kokoomateos ilmestyi Virossa vasta 1925. Elina Karjalainen
Ensimmäinen Uppo-Nalle -lastenkirja ilmestyi vuonna 1977 ja sen 21. painos vuonna 2002. Näitä Hannu Tainan kuvittamia kirjoja ilmestyi 22. Kirjasarjan tausta oli satu, jota Karjalainen alkoi kertoa tuttavalapselle, joka joutui pitkään olemaan sairaalassa vuodepotilaana. Elina Karjalainen lupasi lähettää tälle joka päivä sadun osan sisältävän kirjeen, ja nämä lähetykset toimivat Uppo-Nallen hahmon ja tarinan pohjana. Uppo-Nalle
Uppo-Nalle on Elina Karjalaisen luoma satukarhu ja siitä kertova kirjasarja. Ensimmäinen Uppo-Nalle-lastenkirja ilmestyi vuonna 1977 ja sen 21. painos vuonna 2002. Näitä Hannu Tainan kuvittamia kirjoja on ilmestynyt 22 ja niiden kunniaksi on vuonna 1997 julkaistu postimerkkikin. Karjalaisen kirjoittama näytelmä tästä sympaattisesta, loruilevasta lelunallesta valmistui 1980 Kuopion kaupunginteatteriin ja nallesta on tehty televisiosarja nimeltään "Uppo-Nalle ja joulun odotus". Nallen mukaan nimetty Uppo-Nallen lastenklinikka avasi ovensa 1991 Kuopiossa. Samana vuonna Uppo-Nallesta tehtiin elokuva. Vuonna 2010 Kyösti Haatanen voitti Kuopion IV. kansallisen sävellyskilpailun koko perheen oopperallaan Uppo-Nalle löytää ystävän. Ilmari Vainio
Vainion satunäytelmä "Sydämen avain", jonka ensiesitys oli 1928, oli hyvin suosittu ja sitä verrattiin Topeliuksen satunäytelmiin. Myös balettina (sävellys Väinö Hannikainen, ensiesitys Suomalaisessa oopperassa 1938) esitetty toinen satunäytelmä "Onnen linna" ilmestyi kirjoittajan itsensä kuvittamana kirjana 1953. Kersti Bergroth
Bergroth kirjoitti vuoteen 1920 saakka ruotsiksi ja kuului tällöin Oscar Wildeä ja Hjalmar Söderbergiä ihanteenaan pitäneeseen Dagdrivare-kirjailijaryhmään. Suomen kielellä Bergroth kirjoitti näytelmät "Anu ja Mikko" (1932) ja "Kuparsaare Antti" (1956). Tällöin hänen pyrkimyksenään oli käyttää kansankieltä elävöittämään ja tehostamaan ilmaisuaan. Näytelmien innoittajina olivat Bergrothin lapsuudessaan ja nuoruudessaan Antreassa viettämät kesät. Bergroth kirjoitti nuorille tyttöromaaneja "Mary Marck" -salanimellä ja julkaisi myös kirjoja ja pakinoita eri nimimerkeillä kuten "Eli Ahonen, Arja Anger, Asser, Betty Cross, Kersti Hagelin, Mirjam Heino, K.B., Verna Kangas, K.L.Oire, L.K. Oire, Vilma Reino" ja "Tet". Erik Axel Karlfeldt
Kesällä 1895 Karlfeldt sai valmiiksi esikoisteoksensa "Vildmarks- och kärleksvisor", joka julkaistiin juuri ennen joulua samana vuonna. Debyyttijulkaisussaan Karlfeldt ei käyttänyt monimutkaisia runomittoja vaan usein käännettyä sanajärjestystä loppusointujen aikaansaamiseksi. Myöhemmin Karlfeldt kuitenkin vältti käännettyä sanajärjestystä. Perinteisten runomittojen kuten heksametrin, aleksandriinin tai tuon ajan suosittujen runomittojen sonetin, canzonan tai tertsiinin sijaan Karlfeldt käytti kansanlaulu- tai balladisäkeistöjä. Niissä runot on jaettu säkeistöihin, joissa on sama määrä säkeitä ja sama runomitta. Sen sijaan säkeistöjen pituus, rytmin luonne ja loppusointujen määrä vaihtelevat. Tauno Palo
Tammikuussa 1950 Tauno Palo saavutti taiteellisen voiton Stanley Kowalskina Tennessee Williamsin suositussa "Viettelyksen vaunussa". Stanleyä on pidetty eräänä Palon muistettavimmista roolisuorituksista. Vastanäyttelijänä lumosi Ella Eronen, joka oli näytelmän varsinainen päähenkilö, patologinen ja degeneroitunut Blanche de Bois. Uusi Suomi kirjoitti: ”Miehistä pääosaa, puolalaista urheilijaa, esitti Tauno Palo, joka jykevässä, karheassa urosmaisuudessa ja töykeässä, voimakastahtoisessa arkisuudessa oli täydellinen, mutta tapasi myös henkilönsä ainoalle tunteikkaalle kohdalle, sukuvietille, rehevää luonnonvoiman hulvahtavuutta.” Palon muita roolisuorituksia 1950-luvun alussa olivat muun muassa nimiosa näytelmässä "Barabbas" alkuvuodesta 1951, tohtori Rank Henrik Ibsenin näytelmässä "Nukkekoti" keväällä 1952 ja Karrin isäntä "Nummisuutareissa" saman vuoden syyskaudella. Syksyllä 1953 Palo vietti 25-vuotistaiteilijajuhlaansa näytelmällä "Pyhä koe". Alfonso Fernándezin osa oli Palolle itselleen mieluinen ja näytelmän yleisövastaanotto oli erinomainen. Akseli Halonen
Sisällissodan aikana Halonen suunnitteli kansanvaltuuskunnalle kolikkosarjan, josta tuotantoon ehti vain viisipenninen. Vuodesta 1920 hän työskenteli "Helsingin Sanomien" kuvittajana ja piirsi lehteen vuosina 1927–1933 "Pulliainen"-nimistä huumorisarjakuvaa, joka oli "Helsingin Sanomien" ensimmäinen kotimainen sarjakuva. Halosen pitkäikäisempi sarjakuva oli "Yhteishyvässä" vuosina 1927–1952 ilmestynyt "Sattuman Ville", jota julkaistiin uusintoina vielä 1970-luvulla. Sen esikuvana oli ruotsalainen sarjakuva "Adamson". Lisäksi Halonen piirsi "Helsingin Sanomien" sunnuntailiitteeseen "Olli, Halli ja Kisimirri" -nimistä lastensarjakuvaa, joka ilmestyi vuonna 1929 kuvakirjana. Halonen kuvitti myös "Helsingin Sanomissa" julkaistuja Tiituksen eli Ilmari Kivisen pakinoita Rafael Rindellin kuoltua. Alli Walli
Walli julkaisi yhteensä 12 teosta, joista romaani "Toukokuusta toukokuuhun" (1942) voitti Arvi A. Kariston Ajanromaani-kilpailun ja oli myyntimenestys. Kirjasta otettiin kolmetoista painosta ja se käännettiin ruotsiksi. Romaanien lisäksi Wallin tuotantoon kuuluivat novellikokoelma, näytelmä, lastenkirja sekä kuunnelmia. Joel Elstelä
Elstelä on julkaissut kaksi kirjallista teosta. Vuonna 1981 julkaistiin Elstelän toistaiseksi ainoa romaani, nuorisoromaani "Ensi-ilta lokakuussa". Toinen teos julkaistiin vuonna 1990, novellikokoelma "Kuulustelu ja muita novelleja". Kustannusosakeyhtiö Otavan järjestämässä Suuret rakkaustarinat -novellikilpailussa Elstelän novelli "Naara" valittiin kymmenen parhaan joukkoon Niina Miettisen toimittamaan antologiaan. Teuvo Puro
Koska "Sylvin" valmistuskustannukset paisuivat reippaasti yli odotusten jäi elokuva tuottajille tappiolliseksi. Tämän vuoksi Puronkin ohjaajanura jäi muutamaksi vuodeksi jäihin. Se jatkui vasta 1920-luvulla, kun hän pääsi töihin Erkki Karun johtamaan Suomi-Filmiin. Hänen ensimmäinen ohjauksensa yhtiön palveluksessa oli Anni Swanin nuorisoromaaniin perustuva "Ollin oppivuodet" (1920). Puro laati itse käsikirjoituksen elokuvaan. "Ollin oppivuodet" on ensimmäinen kokonaan säilynyt suomalainen pitkä näytelmäelokuva. Seuraavana vuonna ensi-iltansa sai Erkki Karun itsensä käsikirjoittama komedia "Se parhaiten nauraa, joka viimeksi nauraa" (1921). Hilja Valtonen
Valtosen esikoisromaani "Nuoren opettajattaren varaventtiili" oli heti ilmestyessään menestys. Sitä kirjoittaessaan Valtonen kertoo olleensa närkästynyt miesopettajien paremmasta palkasta ja vaatimattomammista velvollisuuksista. Kirjailijana hän tahtoi ajaa tarmolla naisasiaa eteenpäin. Aikalaisarvosteluissa hämmästys oli suuri, sillä Valtosen kirjoitustyyli oli totutun vastainen sen suhteen mitä naiskirjailijalta saattoi odottaa. Ulla-Maija Paavilainen
Paavilaisen esikoisteos oli nuorena kirjoitettu Kontakti-kirja "Valekierre", mutta varsinaisesti esikoinen on hänen teoksensa "Sinulle luotu". Eino Leino
Antti Karin ohjaamaan "Helkavirsiin" perustuvaan kolmiosaiseen tietokoneanimaatioon (1979–1982) sävelsi elektronisen musiikin Jukka Ruohomäki. "Helkavirsiin" pohjautui myös itävaltalaissyntyisen säveltäjän Johann Strohoferin oratorio "Herramme vapahtajamme", jonka ensiesitys oli 1975. Vuonna 1980 sai ensiesityksensä Ilkka Kuusiston Leinon "Sota valosta" -näytelmään pohjautuva ooppera. Erik Axel Karlfeldt
Syyslukukaudella 1885 Karlfeldt aloitti opintonsa Uppsalan yliopistossa, pääaineenaan estetiikka. Seuraavina vuosina hän työskenteli kotiopettajana muun muassa Jämtlannissa. Syksyllä 1887 hän palasi Uppsalaan. 
Syksyllä 1888 Karlfeldt kirjoitti kirjeen Aftonbladetin päätoimittajalle Ernst Beckmanille ja haki toimittajaksi. Beckman oli nuorena kirjoittanut runoja ja julkaissut runokokoelman ja kun hän näki nuoren opiskelijan kirjoittamia runoja, hän päätti palkata tämän koeajaksi. Uuden työn myötä nuori opiskelija vaihtoi nimensä Karlfeldtiksi. Olavi Karu
Olavi Karu debytoi käsikirjoittajana jo ennen "Pientä luutatyttöäkin". Ensimmäisen käsikirjoituksensa Karu laati Ossi Elstelän ohjaamaan elokuvaan "Miesmalli" (1944), joka pohjautui Aino Pekkarisen romaaniin "Neiti Helin miesmalli". Se oli romanttinen komedia nuoresta naistaiteilijasta, joka etsii lehti-ilmoituksen kautta itselleen miesmallia. Unto Mononen
Ensimmäisen kerran Mononen sai myydyksi sävellyksiään levy-yhtiölle vuonna 1950. Ensimmäinen levytetty Monosen sävellys oli Pentti Halmeen esittämä valssi ”Pieni laulu”. Ensimmäisen pienen menestyksen säveltäjänä hän koki vuonna 1955. Silloin Henry Theel levytti tangon Satumaa. Tosin tarvittiin vielä noin seitsemän vuotta lopulliseen läpimurtoon, jolloin Reijo Taipale levytti tulkintansa samaisesta tangosta Satumaa, vuonna 1962, ja juurrutti sen lopullisesti suomalaisten sydämiin. Monosen sävellyksistä menestyksellisimpiin kuuluvat "Satumaa", "Tähdet meren yllä", "Lapin Tango", "Erottamattomat", "Kangastus" "Kaipuuni tango" (tunnetaan myös nimellä "Illan varjoon himmeään") ja "Yön hiljaisuudessa". Näistä kaksi viimeksi mainittua ovat tulleet tunnetuiksi myös toisen tunnetun somerolaisen muusikon, Rauli "Badding" Somerjoen tulkintoina. Muihin tunnettuihin Monosen sävellysten tulkkeihin kuuluu muun muassa Esko Rahkonen, jonka kanssa Mononen teki yhteistyötä 1960-luvulla. Tunnetuin Rahkosen levyttämistä Monosen tangoista on "Syvä kuin meri". Eero Alpi
Alpi työskenteli Helsingin Sanomien toimittajana 1905–190 ja sitten vuoteen 1914 Kariston palveluksessa. Hän perusti myös Näyttämötaide- ja Suojeluskuntalaisen lehti-nimiset lehdet ja toimi niiden päätoimittajana. Vuonna 1917 Alpi perusti Tekijän teatteri-nimisen teatteriseurueen, joka esitti ainoastaan Alpin kirjoittamia näytelmiä. Alpi, samoin kuin kaksi muuta hämeenkyröläistä kirjailijaa Kaarle Halme ja U. W. Walakorpi, kirjoitti lukuisia näytelmiä seuranäyttämöitä varten. Tunnetuin hänen näytelmistään on vuonna 1917 ensi-iltansa saanut ilmestynyt "Hallin Janne". Alpi myös suomensi useita teoksia. Kalevi Haikara
Haikara kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta vuonna 1957. Hän teki pro gradu -työnsä Veijo Meren tuotannosta ja työsti siitä esseekirjan "Se oli se kultamaa" (1969). Hänen pääteoksensa oli "Bertolt Brechtin aika, elämä ja tuotanto" (1992). Haikara myös suomensi kirjallisuutta. Eila Pohjonen
Pohjosen esikoisteos on vuonna 2002 julkaistu "Puutarhakadun Ulla", joka kertoo pienen tytön elämässä sattuneista tapahtumista Jyväskylän Puutarhakadulla 1950-luvun Jyväskylässä. Kirjan kuvituksesta ja ulkoasusta vastasi Elise Luokkanen Pekka Halosen akatemiassa lopputyönään. Kjell Hallbing
Hallbing aloitti kirjoittamisen harrastuksena pankkityönsä ohessa, mutta myöhemmin siitä tuli hänelle täysipäiväinen ammatti. Hänen ensimmäinen kirjansa oli vuonna 1961 omalla nimellään julkaistu teos "Ubåt-kontakt", ja samana vuonna hän kirjoitti myös ensimmäisen Villiin länteen sijoittuvan teoksen "Portrett av en revolvermann". Valentine (yhtye)
Bändin alkuajoista ei ole hirveästi tiettäviä faktoja nimen keksimistä pidemmälle. Ellis perusti yhtyeen vuonna 2005 Los Angelesissa muutaman toistaiseksi mainitsemattoman muusikon kanssa. Yhtye sai nimensä Emily Ellisin oltuaan riidoissa silloisen poikaystävänsä kanssa. Hän on siteerannut itsensä toteavan "I don't need you to be my valentine, the band already is my valentine." ja hän sai ideansa siitä. Valentine julkaisi debyyttialbuminsa ystävänpäivänä 2010 nimeltä Today it Begins. Olavi Paavolainen
Sisällissodan ajan Paavolaiset viettivät Kivennavalla, mutta palasivat heti sodan päätyttyä Helsinkiin, jossa Olavi aloitti kuudennen luokan. Ollessaan 16-vuotias häneen iski vuonna 1919 kirjallinen luomisvimma, ja saman vuoden kesän aikana syntyi Paavolaisen mukaan peräti neljäsataa runoa. Elokuussa 1919 Paavolainen jätti ensimmäisen runokokoelmansa "Palava sydän" Otavaan nimimerkillä Marja Oulanko. Käsikirjoitus palautettiin kuitenkin hylättynä. Hän suoritti ylioppilastutkinnon yleisarvosanalla cum laude approbatur. Ennen pääsyään ylioppilaaksi Paavolainen innostui Oscar Wilden "Dorian Grayn muotokuva" -romaanista ja perusti koulukavereidensa kanssa Torstai-seuran johon kuului sekä tyttöjä että poikia. Torstai-seurassa innostuttiin ikuisen nuoruuden ja rappion ajatuksista. Seurassa keskusteltiin myös musiikista ja kirjallisuudesta ja Paavolainen esitti siinä omia sävellyksiään. Tehtiin myös päihdekokeiluja, jotka eivät olleet ihan viattomia: eräälle seuran jäsenistä kehittyi oopiumiriippuvuus. Kuolleen silmät
Nimellä Kristian Korppi Waltari oli aiemmin julkaissut runoja antologiassa "Nuoret runoilijat" (1926). Korppi viittasi Edgar Allan Poen tunnettuun runoon "Korppi", joka oli antanut hänelle herätteen. Kertomus "Muumio" käsittelee muinaista Egyptiä. Tutankhamon oli tuolloin maailmalla pinnalla, ja kansainvälisten esikuvien antaman esimerkin mukaan Waltari kuvaa kertomuksessa egyptiläisen haudan kauhuja. Waltarilla oli vuonna 1926 lyhyt suhde Elina Vaaran kanssa, ja tällä Vaaran keksimällä nimimerkillä Waltari kirjoitti myös kirja-arvosteluja Helsingin Sanomiin 1926–1927. Erik Axel Karlfeldt
Vuonna 1898 julkaistiin Karlfeldtin toinen runokokoelma "Fridolins visor och andra dikter". Siihen Karlfeldt oli luonut Fridolinin hahmon, runollisen alter egonsa, talonpojan, joka on sivistynyt, mutta josta on tullut maanviljelijä ja joka kirjoittaa vapaahetkinään runoja: sekoitus talonpoikaa ja kulttuuri-ihmistä. Fridolin esiintyy myös Karlfeldtin kolmannessa runokokoelmassa "Fridolins lustgård och Dalmålningar på rim". Runoja leimaa oppineisuus, ja kieli on saanut vaikutteita Kaarle XII:n Raamatusta sekä Bondepraktikan-nimisestä maanviljelijöiden opaskirjasta. Karlfeldt sai vaikutteita myös 1600-luvun ruotsalaisrunoilijoilta Wivalliukselta, Stiernhielmiltä ja Lasse Lucidorilta ja hänen runojensa rytmi oli ammennettu Carl Michael Bellmanin lauluista. Esikoisteoksessaan Karlfeldt oli sijoittanut joitakin runoja Taalainmaalle ja sinne hän palasi myöhemminkin runoissaan. Taalainmaata ei ihannoitu vain sen kauneuden vuoksi vaan se oli maisemineen, rakennuksineen ja vapaine talonpoikineen myös ajaton ihanne. Taalainmaaromantiikka kuului ajan henkeen. Vuonna 1901 Selma Lagerlöf oli julkaissut "Jerusalemin" ensimmäisen osan ja taidemaalarit kuten Anders Zorn ja Carl Larsson olivat tehneet maisemat tunnetuiksi. Karlfeldtille Taalainmaa oli Arkadia ja sen paimenia olivat Taalainmaan itsenäiset tilanomistajat. Eeli Jaatinen
Eeli David Jaatinen (10. joulukuuta 1905 Tampere – 24. marraskuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, kuvittaja ja pilapiirtäjä. Hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja sai maalaamiseen Eero Järnefeltin opastusta. Hän työskenteli WSOY:lle ja Otavalle ja teki pilakuvia Veli Giovannin "Pilajuttuja ja piirroksia" -lehteen sekä "Joulukärpäseen". Vuonna 1933 hän osallistui Tukholmassa pidettyyn suomalaisten humoristien näyttelyyn. Jaatisen 1940-luvulla saksalaisen painokuvan pohjalta maalaama suojelusenkeliä ja kahta lasta esittävä maalaus "Suojelusenkeli" on levinnyt tauluna moniin suomalaiskoteihin. Kristiina Wallin
Wallinin esikoisrunokokoelma "Kengitetyn eläimen jäljet" (2005) oli ehdolla Tanssiva karhu -runopalkinnon saajaksi. Toinen kokoelma "Murtuneista luista" (2007) oli ehdolla Runeberg-palkinnon ja Einari Vuorela -runopalkinnon saajaksi. Kokoelma Valon paino (2016) oli niin ikään Einari Vuorela -palkintoehdokkaana ja sai Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon. Valentin Vaala
Vaalan ja Tugain viimeiseksi elokuvaksi jäi nuoren Mika Waltarin julkaisemattomaan novelliin perustuva elokuva "Sininen varjo" (1933), joka oli kaksikon ensimmäinen äänielokuva. Se oli dekkarimainen jännityskertomus, jossa Tugai näytteli kaksoisroolissa veljeksiä, joista toinen oli hyvä ja toinen paha. Elokuvan käsikirjoitusta muokattiin niin paljon, että Waltari ei tuntenut sitä omakseen. Elokuva jälkeen Vaalan ja Tugain tiet erosivat. Vaala jatkoi Oy Fennica Ab:n (Fennica-Filmi) palveluksessa. Tugai jatkoi näyttelijäuraansa ruotsalais-tanskalaisessa elokuvassa "Sortuneita" (1935). Seuraavana vuonna hän siirtyi ohjaajaksi elokuvaan "Taistelu Heikkilän talosta" (1936) ja omaksui taiteilijanimen Teuvo Tulio. Eemeli (koomikko)
Eemelin ensimmäinen elokuvarooli oli keväällä 1959 Veikko Itkosen tuottamassa musiikkikavalkadissa "Suuri sävelparaati", jossa Eemeli ja Repe esiintyvät lavastemiehinä. He heittävät huulta musiikkinumeroiden välissä ja esittävät itsekin pari kappaletta. Vuoden 1959 aikana hän teki Suomen Filmiteollisuudelle vielä toisen elokuvan, "Yks’ tavallinen Virtanen", jossa Eemeli näytteli Pummi-nimistä työtä vieroksuvaa duunaria, jolla on takanaan kaksi vuotta kansakoulua ja neljä kuukautta ”Seutulan kansanopistoa” (tuolloin rattijuopot suorittivat tuomionsa Seutulan lentokenttätyömaalla). Tässä elokuvassa on jo nähtävissä Eemelin komiikan lajityyppi, jota muut elokuvaroolit noudattivat: vakavanaamainen vitsejä laukova, kirjakieltä puhuva hahmo. A. E. Järvinen
Järvinen kirjoitti jo nuorena novelleja ja runoja, mutta hänen ensimmäinen kirjansa ilmestyi lähes kymmenen Lapin vuoden jälkeen. Romaani "Erämaan Valo" julkaistiin 1925 salanimellä "Erkki Jauri". Seuraavassa kirjassa hän käytti jo omaa nimeään. Eeva Turunen (kirjailija)
Turusen esikoisromaani "Neiti U muistelee niin sanottua ihmissuhdehistoriaansa" voitti Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon vuonna 2018. Hänen näytelmänsä "Muutama sana Ullasta" oli vuonna 2015 Lea-palkinnon finalistina ja voitti valtakunnallisen monologikilpailun. Näytelmä on käännetty myös saksaksi. Eeli Jaatinen
Jaatinen teki WSOY:lle Riksi-sarjan ja sen edeltäjäsarjan "10mk romaanit" kannet. Tyyliltään tunnistettavat kannet ovat Ville Hännisen mukaan totisia mutta vetäviä. Jokaisessa kannessa on Jaatisen signeeraus. Tyyli sopi erityisesti viihde- ja tietokirjallisuuteen. Hänen ideastaan syntyi "Suomen historia kuvina" (1957), johon tekstit on kirjoittanut Tauno Kuosa Jokamiehen Suomen historian pohjalta. Kirjan kansien kuvien rajaus on elokuvallinen ja värimaailma selkeä. Riksin sarja on yhä suosittu ja Jaatisen työhön törmää antikvariaateissa. Elsa von Born
Elsa von Born aloitti kirjailijan uransa avioeronsa jälkeen, ja hänen esikoisteoksensa "Nio Syskon på landet" ilmestyi 1931. Von Born kirjoitti kotiseutuaiheista sekä laati paikallishistoriikkeja. Hän kirjoitti myös matkailu- ja kultturihistoriaa käsitelleitä artikkeleita sekä teki henkilöhaastatteluja. Von Born vietti useita talvia Italiassa, ja hän haastatteli muun muassa Benito Mussolinia. Valentin Vaala
Valentin Vaalaa kiinnosti jo varhain elokuvien ohjaus. Yhteinen näkemys löytyi kolme vuotta nuoremman Theodor Tugain – myöhemmältä taiteilijanimeltään Teuvo Tulio – kanssa, jonka Valentin tapasi talvisella luisteluradalla teini-ikäisenä. Koska elokuvien teko oli kallista, he pääsivät kokeilemaan elokuvan tekoa vasta kesällä 1927 Vantaanjoen varrella. Vaala ohjasi ja Tugai näytteli pääosaa. Kuvaukset keskeytettiin rahan puutteen vuoksi, ja Vaala jatkoi päivätyötään kuvalaattaosastolla. Seuraavana kesänä he saivat rahoittajaksi liikemies Armas Willamon ja tuottajaksi hänen agentuuriyhtiönsä Oy Fennica Ab:n. Esikoisteoksen nimeksi tuli "Mustat silmät", ja se valmistui alkukeväästä 1929. Elokuva ei ollut yleisömenestys eikä Vaalan mieleen. Muutama vuosi ensi-illan jälkeen hän heitti elokuvan alkuperäisnegatiivit mereen Kaivopuiston edustalla. Mika Waltari
Sinuhen jälkeen Waltari kirjoitti historialliset romaanit "Mikael Karvajalka" (1948) ja "Mikael Hakim" (1949). ”Hakimia” Markku Envall pitää länsimaisessa kirjallisuudessa ainutlaatuisena käyntikorttina islamilaiseen maailmaan. Sen tapa kuvata muslimimaailmaa sisältä päin on hänestä ollut radikaali jo ilmestymisaikanaan Suomen kaltaisessa läpeensä luterilaisessa maassa. Myös "Johannes Angelos" (1952) kertoo kristityn ja islaminuskoisen maailman kohtaamisesta. Teos sijoittuu Konstantinopolin piirityksen aikoihin 1400-luvulle. "Johannes Angeloksessa" Waltari käytti myös osia vuotta aikaisemmin tekemästään käsikirjoituksesta, joka käsitteli Johanneksen nuoruusvuosia. Käsikirjoitus julkaistiin vasta Waltarin kuoleman jälkeen 1981 nimellä "Nuori Johannes". Mauri Jokái
Tällä kertaa hän työskenteli väsymättä luoden ja julkaisten. Ensimmäinen romaani, joka toi hänelle mainetta, oli romaani "Erdély aranykora" ('Kultakauden Transilvania') (1852). Kun Petőfi oli kohottanut kansanrunouden taiteelliselle tasolle, suoritti Jokái vastaavan työn tarinoihin nähden. Jokáin parhaita tuotteita oli "Egy magyar nábob" (suom. "Unkarilainen Nabob") ja sen jatko "Kárpáthy Zoltán", 1854. Näiden lisäksi tekijän rakkaimpiin teoksiin kuuluivat "Az új földesúr" (suom. "Uusi tilanhaltia") ja "Az Arany ember" (suom. "Onnen kultapoika"). Kirjailija lienee saanut vaikutteita Émile Zolalta kuvatessaan naturalistisesti Budapestin alhaison elämää. Asioiden värittämisessä häntä voi verrata Victor Hugoon ja Émile Zolaan, samoin kuin Alexandre Dumas vanhempaan ja Jules Verneen. “Kun kirjoitan jotakin romaania, koetan itse olla jokin henkilöistäni, elää niissä, olivatpa he sitten murhaajia, pettureita, nautiskelijoita tai kurjia”, Jokái kertoo. Elmer Diktonius
"Min dikt" (1921; suom. "Runoni") oli Diktoniuksen esikoisteos ja samalla hänen ohjelmanjulistuksensa. Nimestään huolimatta teos on enemmän proosaruno- tai aforismikokoelma kuin perinteinen runokokoelma. Teoksessaan Diktonius selvittelee suhdettaan taiteeseen. Hän esittää yleisön ja kriitikot varsin kriittisessä valossa ja korostaa uutta ihmisyyttä; samoja teemoja Diktonius käsittelee lehtikirjoituksissaankin. Erkki Vala
Erkki Vala pääsi ylioppilaaksi 1924. Hän toimi Nuoren Voiman Liitossa ja Tulenkantajissa, työskenteli WSOY:n kustannusvirkailijana 1924–1928 ja sitten toimittajana "Tulenkantajat"-lehdessä 1928–1930 ja "Yleisradio"-lehdessä 1931–1932. Hän perusti uuden "Tulenkantajat-lehden" 1932 ja oli sen päätoimittajana vuoteen 1939 saakka. Nimen uuskäyttö herätti aikalaisissa pahennusta. Veikko Huovinen
Huovinen aloitti uransa kirjoittamalla kertomuksia ja tarinoita lehtiin. Ollessaan opiskeluaikana kesällä 1949 palovartijana Vuokatissa hän alkoi kirjoittaa tosissaan. Näin syntyi novellikokoelma "Hirri" (1950), hänen esikoisteoksensa. Kokoelma sai lehdissä lämpimän vastaanoton ja Huovisen esikuva Pentti Haanpää lähetti tekijälle kannustavan kirjeen. Jo esikoisen perusteella Huovista alettiin pitää omaperäisenä kansankuvaajana, joka jatkoi Joel Lehtosen ja Ilmari Kiannon perinnettä. Mika Waltari
Waltari kirjoitti 1926 ylioppilaaksi Helsingin suomalaisen normaalilyseon klassiselta linjalta. Hän oli koulun pilalehden "Pillerin" toimittaja. Koulun jälkeen Waltari aloitti teologian opinnot Helsingin yliopistossa mutta siirtyi elämänkatsomuksellisen kriisin jälkeen pian filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteelliseen osastoon. Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1929. Hänen käytännöllisen filosofian pro gradu -tutkielmansa "Taivaallinen ja maallinen rakkaus" käsitteli uskonnon ja erotiikan välistä suhdetta.
Kirjallisen uran Waltari aloitti 17-vuotiaana Merimieslähetyksen tilaamalla uskonnollisella kertomuksella "Jumalaa paossa". Waltari oli mukana myös Tulenkantajien piirissä ja ehti ennen läpimurtoteostaan "Suuri illusioni" (1928) kirjoittaa runoja ja salanimellä Kristian Korppi kauhunovellikokoelman "Kuolleen silmät". Hän piti aluksi itseään nimenomaan runoilijana. Runoilijaryhmänä aloittanut, varsin lyhytaikainen Tulenkantajat ei ollut ohjelmallisesti yhtenäinen ryhmä. Yhteistä siihen kuuluneille oli vain iloinen, vapautunut perusmieliala, luottamus ihmisyyteen ja nuoren tasavallan sekä suomalaisen kulttuurin tulevaisuuteen ja kiinnostus kirjallisuuden ja tekniikan alan uusiin ilmiöihin. Runosta proosaan siirtyneen Waltarin "Suuri illusioni" ilmensi näitä tunnelmia, ja teoksesta tuli 1920-luvun kulttiromaani. Toisin kuin muut tulenkantajat, Waltari pystyi nopeasti sopeutumaan enemmistöön ja kirjoittamaan sekä viihdettä että taidetta. Emily Cheney Neville
Neville voitti Newbery-mitalin jo ensimmäisellä nuortenromaanillaan "It’s Like This, Cat" vuonna 1964. Se on julkaistu suomeksi WSOY:n Nuorten toivekirjasto -sarjassa vuonna 1966 nimellä "Kotini on Manhattan", suomentajana Aila Meriluoto. Suomennoksesta otettiin neljäs painos vuonna 1976. Einar Már Guðmundsson
Einar Már Guðmundssonin ensimmäinen kirja oli runokirja. Hänen vuonna 1993 ilmestynyt romaaninsa "Kaikkeuden enkelit" ("Englar alheimsins", suomeksi 1995) voitti Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon vuonna 1995. Palkintosumma oli 350 000 Tanskan kruunua, joka vastasi noin 273 000 markkaa. Sen lisäksi häneltä on julkaistu suomeksi ainakin "Pyöreän portaikon ritarit" vuodelta 1982 ("Riddara hringstigans", suomeksi 1996), "Jalanjäljet taivaalla" vuodelta 1997 ("Fótspor á himnum", suomeksi 1999) ja "Beatles-manifesti" ("Bítlaávarpid", suomeksi 2005). Elli Mäkilä
Mäkilä aloitti työuransa 1993 Lepakon narikkatyttönä ja myöhemmin 1990-luvulla oikolukijana toimittajaäitinsä Marja Nurmelinin (1944–2001) pienessä kirjankustantamossa. Vuosituhannen vaihteessa Mäkilä palkattiin helsinkiläiselle MoonTV-kaapelikanavalle apulaistuottajaksi ja musiikkivideovastaavaksi. Hän myös juonsi "Livevintti"-sarjaa yhdessä Wallu Valpion kanssa ja teki artistihaastatteluja eri musiikkiohjelmiin. Samanaikaisesti Mäkilä kirjoitti freelancerina muun muassa "Suosikki-" ja "Ilta-Sanomat"-lehtiin. 2002 Mäkilä siirtyi projektikoordinaattoriksi ja copywriteriksi helsinkiläiseen mainostoimisto Adamsiin, josta tie jatkui A-lehtiin "Katso"-lehden toimittajaksi vuonna 2003. Mika Waltari
Waltarin läpimurtoteos oli "Suuri illusioni", josta tuli 1920-luvun kulttiromaani. Nuori lukijakunta otti omakseen Pariisissa Hotel de Sueden huoneessa parissa kuukaudessa syntyneen teoksen. Se on yhä käännetyin suomalainen esikoisromaani. Seuraava romaani "Appelsiininsiemen" (1931) on kertomus aikansa nuorison elämästä. Suomalainen fantasiakirjallisuus
1900-luvun alkupuolella fantasia kukoisti satukirjallisuudessa. Aili Somersalon vuonna 1919 ilmestynyt "Mestaritontun seikkailut" valittiin 2000-luvulla suosituimmaksi kotimaiseksi lastenkirjaksi "Helsingin Sanomien" äänestyksessä. Seikkailusatuja kirjoitti myös Mika Waltari, jonka myöhemmät historialliset romaanit kuten "Turms, kuolematon" (1955) sisältävät fantastisia aineksia. Rainer Ellilä
Ellilän ensimmäinen teos, runokokoelma "Solo Lobo", ilmestyi vuonna 1993. Kirjailija Mika Terhon artikkelin "Alkoholismi suomalaisessa runoudessa" mukaan Ellilän tuotanto ja erityisesti kokoelma "Runoilijan potilaskertomus" (1996) käsittelee alkoholismia tavalla tai toisella. Elie Carafoli
Hän palasi vuonna 1928 Bukarestiin, jossa liittyi Bukarestin teknillisen korkeakoulun henkilöstöön. Hänestä tuli ensimmäinen aerodynamiikan opettaja - vuonna 1936 hänestä tuli professori. Kouluun rakennettiin Balkanin ensimmäinen tuulitunneli. Hän teki tutkimusta mm. ylisoonisen virtauksen siipiprofiileista. Tomi Kontio
Vuonna 1988 Kontio voitti J. H. Erkon kirjoituskilpailun ensimmäisen palkinnon. Hän julkaisi ensimmäiset runonsa valikoimassa "Ryhmä 92". Vuonna 1993 ilmestynyt kokoelma "Tanssisalitaivaan alla" sai J. H. Erkon palkinnon vuoden parhaana esikoisteoksena sekä vuonna 1999 Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinnon viime vuosien parhaasta esikoisteoksesta. Kontio oli Runeberg-palkintoehdokkaana novellikokoelmalla "Säädyttömät" (1994) ja romaanilla "Uumen" (1995). Edith Forssman
Forssmanin ensimmäinen novelli ilmestyi 1875 Åbo Posten -lehdessä. Forssman kirjoitti esikoisteoksensa "Sex små berättelser af Aina och Eva" (1880) yhdessä sisarensa Fanny Lovisa Forssmanin (nimimerkki "Eva", s. 1835) kanssa. Vuosina 1891–1917 Edith Forssman julkaisi nimimerkillä Aina joka vuosi "Vid aftonlampan"-nimisen kertomuskokoelman, ja näistä uskonnollisävyisistä kertomuksista käännettiin osa myös suomeksi. Eeli Jokinen
Kristityt liikemiehet ja viranhaltijat jakavat Raamattuja opiskelijoille, sairaaloihin, hotelleihin. Eeli lähti varauksettomasti mukaan. Hän toimi aktiivisesti Gideon-työssä. Hän oli usein mukana jaettaessa Raamattuja kohteisiinsa sekä perustamassa uusia veljespiirejä Keski-Suomeen ja Etelä-Pohjanmaalle. Edward S. Ellis
Ellis aloitti opettajan-ammatissa. Vuonna 1860 hän julkaisi romaanin "Seth Jones: or, The Captives of the Frontier" Beadle-kustantamon Dime Novels -sarjassa. Teos sai suuren suosion ja Ellisin menestyksekäs kirjailijan ura alkoi. Hän oli hyvin tuottelias ja käytti lukuisia eri kirjailijanimiä. Hän kirjoitti myös tietoteoksia. J. P. Pulkkinen
Pulkkisen esikoisromaani "Ohi liitävä enkeli" ilmestyi vuonna 2004, novellikokoelma "Minä, Laura ja Cary Grant" vuonna 2006 ja "Kaikki onnelliset perheet" vuonna 2008. Syksyllä 2011 ilmestyi musiikkia ja omaelämäkertaa yhdistelevä "Pieni kaistale maata". Romaani "Puhu Eevalle" ilmestyi vuonna 2016. Pulkkiselta ilmestyy toukokuussa 2018 rikosromaani "Sinisiipi", joka on Vantaa-sarjan ensimmäinen osa. Nini Roll Anker
Ankerin esikoisteos "I Blinde" ilmestyi 1898 salanimellä Jo Nein. Hän julkaisi salanimellä myöhemminkin, kolme teosta nimellä nimellä Kåre P, jota pidettiin nuorena, lupaavana miespuolisena kirjailijana. Salanimeä käyttämällä hän halusi irtautua kriitikoiden ja lukijoiden odotuksista ja ennakkoluuloista hänen sukupuolensa ja yhteiskunnallisen asemansa suhteenuusrealismiin, mutta Daniel Haakonsen on luonnehtinut sitä ”eettiseksi realismiksi”. "Den som henger i en tråd" kuuluu parhaisiin norjalaisiin työläisromaaneihin. Kirjailijantyönsä loppupuolella hän käsitteli useita naisen roolin kriittisiä kysymyksiä. "Enken" kertoo äidistä, joka näkee homoseksuaalisen poikansa mieluummin kuolleena kuin että asia tulee julkisuuteen. Postuumisti 1945 ilmestynyt "Kvinnen og den svarte fuglen" sisältää syytöksen naisia kohtaan. Minämuotoisessa kertomuksessa nainen muistelee vankilassa mennyttä elämäänsä. Nainen on menettänyt poikansa sodassa ja syyttää siitä miestään ja koko miessukupuolta mutta tunnustaa samalla osavastuunsa. Esa Sariola
Sariolan esikoisteos on novellikokoelma "Väärinkäsityksiä" (1984), joka syntyi esikoisromaanin suunnittelemattomana sivutuotteena ja ilmestyi ennen sitä. Romaanin kirjoitusprosessissa alkoi syntyä romaaniin soveltumattomia aineksia, jotka hän kirjoitti novelleiksi ja lähetti Otavan novellikilpailuun 1983. Sittemmin hän on julkaissut romaaneja ja tietokirjoja ja myös käsikirjoittanut kuunnelmia ja näytelmiä. Hänen teoksiaan on käännetty usealle kielelle. Santeri Ivalo
Santeri Ivalo oli Kyösti Wilkunan tavoin aikansa tunnetuimpia historiallisten romaanien kirjoittajia. Hänen kaunokirjallisen tuotantonsa alkupuoli käsitteli kuitenkin hänen oman aikansa ilmiöitä realistisessa hengessä. Avainromaanin "Aikansa lapsipuoli" (1895) aiheena oli realismin murros 1800-luvun suomalaisessa hengenelämässä. Ivalon ensimmäistä historiallista romaania "Juho Vesainen", jonka maisema ja tapahtumat liittyvät Ivalon historiantutkimuksiin, pidetään hänen parhaanaan. Vuonna 1909 Ivalo ryhtyi julkaisemaan romaanisarjaa, joka Sakari Topeliuksen "Välskärin kertomusten" tapaan pyrki kuvaamaan yhden suvun kautta Suomen vaiheita 1200-luvulta 1600-luvulle. Sarjaan kuuluvat romaanit "Erämaan taistelu" (1909), "Viipurin pamaus" (1911), "Pietari Särkilahti" (1913) "Erämaan nuijamiehet" (1922) ja "Kreivin aikaan" (1926). Ivalo kirjoitti myös näytelmiä, jotka eivät erityisemmin menestyneet. Ivalo sai professorin arvon täyttäessään 70 vuotta vuonna 1936. Suomen Kirjailijaliiton kunniajäseneksi hänet valittiin 1925. Erkki Kivalo
Julkaistuaan aiemmin vain lääketiedettä käsittelevää kirjallisuutta Kivalo ryhtyi eläkevuosinaan kirjoittamaan tietokirjoja muun muassa taidehistoriasta ja varsinkin sairauksien vaikutuksista tunnettujen taiteilijoiden työhön. Vuonna 1989 julkaistu Vincent van Goghista kertova "Taiteilija ja hänen sairautensa" sai seuraavana vuonna valtion tiedonjulkistamispalkinnon. Myöhemmin ilmestyivät elämäkerrat Edith Södergranista (1995), August Strindbergistä (1998) ja vuonna 2000 Raoul Mittlerin kanssa kirjoitettu elämäkerta Kivalon isän serkusta Eyolf Mattssonista. Vähän ennen kuolemaansa Kivalo julkaisi muistelmateoksen "Mitä elämä opetti" (2008). Katariina Vuorinen
Vuorisen esikoisteos "Edith suuteli minua unessa" julkaistiin vuonna 2001 ja oli ehdokkaana Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Toinen runokokoelma "Kylmä rintama" ilmestyi vuonna 2006. Kolmas runokokoelma "Rouvien ja lintujen talo" ilmestyi vuonna 2010, ja oli ehdolla Tiiliskivi-palkinnon saajaksi vuonna 2011. Neljäs kokoelma "Uudenvuodenlaki" julkaistiin 2015 ja sai erinomaisia arvosteluja. Vuorinen toimi Keski-Suomen Kirjailijat ry:n puheenjohtajana vuosina 2008–2013. Vuosina 2008–2011 hän oli Nuoren Voiman Liiton hallituksen jäsen. Tulen ja jään laulu
Vuonna 1991 Martin oli ilman töitä Hollywoodissa ja alkoi kirjoittaa uutta tieteisromaania nimeltään "Avalon". Tehtyään kirjaan kolme lukua hän sai elävän idean pojasta, joka näkee miehen mestattavan ja löytää hurjasudet lumesta. Tästä tuli lopulta "Valtaistuinpelin" ensimmäinen varsinainen luku. Martin lopetti "Avalonin" työstämisen ja kirjoitti ideansa muutamassa päivässä kokonaiseksi luvuksi ja oli varma sen olevan osa suurempaa kokonaisuutta. Kirjoitettuaan vielä lisää lukuja hän oivalsi kirjoittavansa fantasiaa ja alkoi laatia karttoja ja sukupuita. Kirjan kirjoittaminen kuitenkin lakkasi muutamaksi vuodeksi, kun Martin palasi Hollywoodiin tuottamaan ABC:lle tv-sarjaansa "Doorways", jota ei kuitenkaan koskaan julkaistu. Ellen Kushner
Uransa alussa Kushner kirjoitti Choose Your Own Adventure -pelikirjoja. Hänen esikoisromaaninsa "Swordspoint" julkaistiin vuonna 1987. Sen kanssa samaan fantasiamaailmaan ovat sittemmin sijoittuneet myös hänen kirjansa "Fall of Kings" (2002, yhdessä Delia Shermanin kanssa) ja "Priviledge of the Sword" (2006). Fantasiakirjallisuuden asiantuntijan Jukka Halmeen mukaan Kushner on ”tarkkanäköinen ja omintakeinen fantasiakirjailija, jonka teoksissa esiintyy voimakkaana ajatus fantasian moninaisuudesta”. Eila Kostamo
Kostamo aloitti kirjailijan uransa suomentamalla pääasiassa ranskankielistä kirjallisuutta. Hänen ensimmäinen oma teoksensa, pienoisromaani "Karinkävijät", julkaistiin vuonna 1975. Varsinaisen päivätyönsä Kostamo teki kirjallisuustoimittajana kustantamoissa vuosina 1969–2003. Eos (lastenlehti)
Alli Tryggin vuonna 1893 perustama "Eos" oli lapsille ja nuorille tarkoitettu raittiuslehti, joka ilmestyi Opettajien Terveys- ja Raittiusyhdistyksen äänenkannattajana. Sen sisarlehtenä julkaistiin suomenkielistä "Koittoa". Tryggin kuoltua vuonna 1926 "Eos" siirtyi Finlands Svenska Nykterhetsförbundin julkaistavaksi. Kerran tai kahdesti kuukaudessa ilmestyneen lehden toimittajina työskentelivät Alli Trygg-Helenius (1893–1926), Huldi Torckell (1927–1942), Herman Ingo (1942–1944) ja Ture Granqvist (1944–1956). Opettajien levittämänä se saavutti sotien jälkeen 11 000 kappaleen levikin. Hjalmar Svanberg
Hjalmar Svanbergin poika Ensio Rislakki (ent. Svanberg) oli kuuluisa kirjailija ja toimittaja, joka tunnettiin myös nimimerkillä Valentin. Teollinen muotoilija Eero Rislakki on Svanbergin pojanpoika. Eeli Aalto
Talvisodan aikana Eeli Aalto muutti vanhempiensa mukana sotaa pakoon Pohjois-Pohjanmaalle, ensin Liminkaan, ja sitten Ouluun. Taiteeseen Aalto sai ensikosketuksen nähdessään kymmenvuotiaana liminkalaisen maalarin Vilho Lammen maalauksia. Romaani
Erääksi ensimmäiseksi suomenkieliseksi romaaniksi katsotaan Aleksis Kiven "Seitsemän veljestä" (1870). Suomenkielisten pienoisromaanien kirjoittajana taas on kunnostautunut ennen muuta Mika Waltari. Klassikoihin kuuluvat myös Väinö Linnan pääteokset " Tuntematon sotilas" ja "Täällä Pohjantähden alla" -trilogia. Eeli Jokinen
Eeli Jokisen nuoruudessa helmikuussa 1905 Peräseinäjoen Kihniänkylälle saapui Oskari Jalkio pitämään hengellisiä tilaisuuksia, joiden tarkoituksena oli tavoittaa erityisesti romaneja. Heitä oli Jalkion mukanakin, sillä seurueeseen kuuluivat myös Otto ja Iina Palmroth, jotka olivat tulleet uskoon vain vähän aikaisemmin. Vaikka ennen kaikkea romanit olivatkin Jalkion ja kumppaneiden mielessä, tilaisuuksiin toki olivat kaikki tervetulleita. Niihin osallistui muiden mukana myös Eeli Jokinen. Näissä kokouksissa Eeli myös teki hengellisen ratkaisunsa ja häntä olivat uudelle tielle siunaamassa Jalkion lisäksi myös Otto ja Iina Palmroth. Eeli oli silloin kuusitoistavuotias. Frans Emil Sillanpää
Sillanpään kirjailijanura sai alkunsa kun hän alkoi lähettää E. Syväri -nimimerkillä kirjoittamiaan novelleja julkaistavaksi "Uusi Suometar" -lehteen. Näistä ensimmäinen "Kodin helmasta" julkaistiin 1915 ja novellit saivat myönteisen vastaanoton. WSOY:n toimitusjohtaja Jalmari Jäntti kiinnostui Sillanpään kirjoituksista. Sillanpää itse olisi halunnut debytoida novellikokoelmalla, mutta kustantaja sai kuulla Sillanpään työstävän romaania, ja vaati aloitettavan sillä. Monien vaikeuksien kautta käsikirjoitus valmistui, ja se julkaistiin 1916 nimellä "Elämä ja aurinko". Novellikokoelma, "Ihmislapsia elämän saatossa", julkaistiin seuraavana vuonna.