Milloin Arto Heikki Merisalo nousi julkisuuteen?
Arto Merisalo
Arto Heikki Merisalo (s. 1. heinäkuuta 1965 Ruovesi) on suomalainen kiinteistöjohtaja ja entinen liikemies sekä yritysjohtaja. Hän on tunnettu kiinteistö- ja rakennusliiketoiminnan vaikuttaja sekä yhteiskunnallinen taustavaikuttaja, joka on saanut useita tuomioita talousrikoksista. Merisalo nousi julkisuuteen toukokuussa 2008 alkaneen vaalirahoituskohun yhteydessä, jossa hänen sekä yhteistyökumppaneidensa yhtiöt antoivat merkittäviä lahjoituksia poliitikoille ja puolueille. Hän on ollut esillä Suomen Keskustaan ja Kokoomukseen liittyvissä vaalirahoitusasioissa monessa yhteydessä. Merisalo on ollut erityisen paljon julkisuudessa vuoden 2006 tasavallan presidentin vaalien ja vuoden 2007 eduskuntavaalien vaalirahoitukseen liittyen. Merisaloa kuvataan erääksi Suomen parhaimmin liike-elämässä ja politiikassa verkostoituneeksi henkilöksi. Arto Merisalo
Yhteiskunnallisen vaikuttamisen osalta Merisalo joutui julkisuuteen vaalirahakohun alettua toukokuussa 2008. Hän oli mukana muutamien julkisuudessakin esillä olleiden yrittäjäystäviensä (Kyösti Kakkonen, Lauri Juntunen, Seppo Saastamoinen, Toivo Sukari ja Harri Toivainen) kanssa Kehittyvien Maakuntien Suomi ry:n (KMS) toiminnassa taustavaikuttajana. Merisalo joutui kesäkuussa 2010 valitun Keskustan silloisen puoluejohdon aikana eräänlaiseen ristiriitaan Mari Kiviniemen, Timo Laanisen ja muun Keskustan niin sanoutun liberaalijohdon kanssa. Tämä ristiriita ei koske nykyistä puheenjohtaja Juha Sipilää ja hänen 2012 alkanutta kauttaan. Arto Merisalo pettyneenä Kokoomuksen ja silloisen pääministerin Harri Holkerin politiikkaan vuoden 1988 alussa liittyi Ähtärissä asuessaan Suomen Keskustaan, päätti hän kertomansa mukaan, ettei ole enää jatkossa vaihtamassa puoluetta.
Arto Merenheimo
Arto Pekka Kalervo Merenheimo (s. 1952 Helsinki) on suomalainen kirjailija. Arto Merisalo
SYK-Yhtiöitä rahoitti muun muassa Iisalmen Osuuspankki, joka välitti ulkomaista niin sanottua interbankrahaa. Tämäntyyppiset lainat johtivat myöhemmin devalvaation myötä pankkikriisin syntyyn. SYK-Yhtiöt ajautui konkurssiin, alkuvuonna 1987 jonka selvittelyn tuloksena Merisalo ja hänen silloinen yhtiökumppaninsa Carl Waissi tuomittiin petoksista ja kirjanpitorikoksista ehdottomaan vankeuteen ja huomattaviin korvauksiin useiden vuosien oikeudenkäyntien jälkeen vuonna 1995. Marjatta Kallio
Marjatta Kallio oli Tampereen Teatterin näyttelijänä vuosina 1946–1949. Helsingin kaupunginteatterin riveissä hän oli 1949–1976. Hän niitti mainetta varsinkin musikaaleissa ja komedioissa. Hän näytteli muun muassa Pirkko Raition eroajaisnäytelmässä "Edvardin lapset", jossa hän oli yksi lapsista, kaksi muuta olivat Martti Katajisto ja Usko Kantola. Vakavampia rooleja hän teki Kansanteatterin näytelmissä, kuten Lorcan "Bernarda Alban talo" ja Eila Pennasen esikoisnäytelmässä "Aurinkomatka". "Niskavuoren Hetan" ensi-illassa Kallio näytteli Hetan toista tytärtä Kerttu Harjulaa, kuten samannimisessä elokuvaversiossakin. Kallion ura näyttämöllä, televisiossa ja valkokankaalla päättyi hänen jäätyään sairaseläkkeelle 52-vuotiaana sydänvaivojen takia. Veikko Sinisalo
Sinisalo tuli tunnetuksi lausuntailloistaan, muun muassa Lauri Viidan "Betonimyllärin" ja runoteoksen "Pohjantähti" tulkinnoista eri puolilla Suomea, Pohjois-Ruotsissa ja Unkarissa. Hänen mielirunojaan oli Jorma Eton runo "Suomalainen". Monologi-illoissaan hän esitti myös Toivo Pekkasen, Ilmari Kiannon ja Aleksis Kiven tekstejä. Viimeisimpinä töinään hän esitti Sokrateen puolustuspuheen Tampereen kellariteatterissa. Arto Peltoniemi
Arto Juhani Peltoniemi (s. 26. helmikuuta 1966 Raahe) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen seiväshyppääjä. Hän edusti vuodesta 1980 lähtien Raahen Vesaa ja hänen valmentajanaan toimi Auvo Pehkoranta. Kalevan kisoista Peltoniemi saavutti seiväshypyn hopeaa vuonna 1985. Lisäksi hän voitti sisäratojen SM-kilpailuista hopeaa vuonna 1987. Ulkoradoilla Peltoniemi teki nuorten SE-tulokset 14-, 15- ja 17-vuotiaissa sekä sisäradoilla 15- ja 17-vuotiaissa. Heikki Kuula
Heikki Kuula nousi merkittävästi suuren yleisön tietouteen syksyllä 2010 vieraillessaan rap-kaksikko Jaren & VilleGallen "Epoo" -debyyttisinglellä. Kappaleen musiikkivideota on katsottu YouTubessa yli kolme miljoonaa kertaa ja videolla esiintyy myös jääkiekkoilija Jere Karalahti. Kuula vieraili myös kaksikon seuraavalla singlellä "Nelisilmä", joka menestyi edeltäjäänsä paremmin sijoittuen 17. sijalle sekä Suomen virallisella singlelistalla että Suomen virallisella latauslistalla. Singlen paras sijoitus oli seitsemäs sija Finnish Dance Chart -listalla. Hans Haataja
Hans Haataja tuli elokuva-alalle 1952 ja nousi Filmitalo-tuotantoyhtiössä Suomen ensimmäiseksi erityisesti mainoselokuvista tunnetuksi ohjaajaksi. Sieltä Haataja siirtyi osakkaaksi Filmi-Jattaan, jonka tytäryhtiö FJ-filmi tuotti Mikko Niskasen erinomaisesti menestyneen elokuvan "Käpy selän alla" (1966). Elokuvasta ansaitsemillaan tuotoilla Haataja ja Filmi-Jatan toimitusjohtajana toiminut Kyösti Varesvuo perustivat Crea-Filmi Varesvuo Haataja Oy:n, josta kehittyi Suomen suurimpiin kuulunut mainoselokuvien ja video-ohjelmien tuotantoyritysten ryhmä. Ari Koivunen
Marraskuussa 2008 Koivunen liittyi suomalaisen Amoral-metalliyhtyeen laulajaksi. Hän korvasi aiemmin kesällä yhtyeestä eronneen Niko Kalliojärven, joka tunnettiin murinalaulustaan. Koivusen ensimmäinen julkaisu Amoralin riveissä oli single ”Year of The Suckerpunch” tammikuussa 2009, joka edelsi Suomessa toukokuussa ilmestynyttä yhtyeen neljättä albumia "Show Your Colors". Rock- ja metallielementtejä hyödyntävä albumi on Amoralin aiempia julkaisuja melodisempi ja se aiheutti paljon huomiota poiketessaan Amoralin death metaliksi luokitellusta tyylistä etenkin metallimusiikkiharrastajien palstoilla niin Suomessa kuin Euroopassa. "Show Your Colors" on julkaistu myös Isossa-Britanniassa, Saksassa, Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Japanissa. Se valittiin vuoden 2009 Finnish Metal Awardsissa viidenneksi parhaaksi kotimaiseksi levyksi ja Ari Koivunen viidenneksi parhaaksi vokalistiksi. Martti Lehto
Lehto alkoi kokopäiväiseksi taiteilijaksi vasta vuonna 1990, työskenneltyään jo 16-vuotiaasta kirjapainoalalla ensin latojana ja sitten faktorina. Kirjapainotuotteiden suunnittelua Lehto myös opetti sekä Taideteollisen korkeakoulun että Ammattienedistämislaitoksen opiskelijoille. Naivistisesta taiteesta Lehto kiinnostui silti jo 1970-luvun alussa ja on ollut mukana näyttelyissä vuodesta 1973. Alkuaikojen surrealistinenkin taidemaalari tunnetaan ehkä parhaiten kissamaalauksistaan, mutta myös muista eläinaiheistaan. Monista Lehdon värikkäistä maalauksista on tehty julisteita ja postikortteja. Arto Merisalo
Viime vuosina Arto on nähty otsikoissa useimmiten elämässä läpikäytyihin mahalaskuihin (konkursseihin) ja niihin kytkeytyviin oikeudenkäynteihin liittyen. Yrittäjänä hän on omissa liiketoiminnassaan siis kokenut pariin kertaan täydellisen "mahalaskun" eli konkurssin ja läpikäynyt pitkät vuosien oikeusprosessit, joiden seurauksena hän on saanut talousrikostuomioita. Arto Merisalo
Elämäkertakirjan kirjoittaminen on ollut Arto Merisalolla työn alla keväästä 2012 lukien ja se työ jatkuu, julkaisuajankohtaa Arto Merisalo on halunnut siirtää vuodeksi 2018-2019. Merisalo julkaisee blogia Uusi Suomi -lehden verkkosivuilla. Tauno Palo
Tauno Palon nousu merkittäväksi näyttelijäksi Suomen Kansallisteatterissa alkoi keväällä 1938 ja huipentui kaudella 1938–1939. Hänen ensimmäinen taiteellisesti merkittävä pääroolinsa oli Aino Kallaksen näytelmässä "Bathseba Saarenmaalla" tammikuussa 1938. Syksyllä 1938 Palo esiintyi laulunäytelmässä "Pieni hovikonsertti" yhdessä Mary Hannikaisen ja Sointu Kouvon kanssa, kappaleen musiikki sai kriitikoilta nuivahkot arvostelut. Kirvesmies Melicharin osa vankiladraamassa "Numero 72" marraskuussa 1938 jatkoi Palon taiteellista läpimurtoa, varsinainen pääosa teoksessa oli Kaisu Leppäsen näyttelemällä vangilla numero 72. Reino Hietanen
Hietasen varhaistuotantoon kuuluu öljymaalauksia 1950-luvun hengessä, tummin värein ja vahvalla mustalla ääriviivalla muotoja korostaen. 1950-luvun lopun Venetsian biennaalit sekä Ateneumin Ars 61 -näyttelyn tuomat uudet tuulet muokkasivat nuorta suomalaista taiteilijapolvea. Hietanen osallistui Nuorten näyttelyyn vuonna 1958, mutta vuoden 1963 yksityisnäyttely lyhyen aikaa toimineessa helsinkiläisessä Agora-galleriassa auktorisoi Hietasen taiteen nuoren sukupolven vaikuttajien joukkoon. Liittyminen Maaliskuulaisten ryhmään toi näyttelytilaisuuksia. Maaliskuulaisten ensimmäinen näyttely pidettiin vuonna 1964 Taidehallissa Helsingissä. Ryhmä esiintyi 1960-luvulla ahkerasti sekä kotimaassa että ulkomailla. Hietasen läpimurtokauden teokset ovat lähempänä abstraktia ekspressionismia kuin infomalismia, jonka kautta monia Maaliskuulaisia luonnehdittiin. Arto Merisalo
Merisalo ja 5 muuta Novan avainhenkilöä tuomittiin huhtikuussa 2012 Helsingin käräjäoikeudessa. Merisalon alioikeudessa eli käräjäoikeudessa saama tuomio muodostui törkeistä velallisen epärehellisyysrikoksista, törkeistä kirjanpitorikoksista, törkeästä lahjuksen antamisesta, lahjuksen antamisesta, rekisterimerkintärikoksesta sekä kirjanpitorikoksesta. Näistä alioikeuden tuomio oli kuusi vuotta ehdotonta vankeutta. Merisalo valitti saamastaan tuomiosta hovioikeuteen ja kanteli vangitsemistuomiosta hovioikeuteen, mutta hovioikeus hylkäsi vangitsemiskantelun. Suomalainen kulttuuri
Suomalainen filmiteollisuus syntyi varsinaisesti 1930-luvulla. Ensimmäisiä yhtiöitä olivat [[Suomi-Filmi]] ja 1934 perustettu [[Suomen Filmiteollisuus]]. Suurimpia romanttisia tähtiä olivat [[Tauno Palo]] ja [[Ansa Ikonen]]. [[Aku Korhonen]] teki kansankomediaa. Sodan jälkeen vapauduttua myös elokuvaohjelmisto keventyi. Suosittuja elokuvagenrejä olivat muun muassa komedialliset hupailut kuten [[Rillumarei]]-sarja ja [[Pekka ja Pätkä]] -elokuvat sekä perinteinen [[uitto|tukkilaisromantiikka]] ja sodan yli jatkuneet [[sotilasfarssi]]t. 1950-luvun suurin menestys oli vuonna 1955 julkaistu, [[Väinö Linna]]n romaaniin perustuva elokuva "[[Tuntematon sotilas (vuoden 1955 elokuva)|Tuntematon sotilas]]", jonka ohjasi [[Edvin Laine]]. Elokuvasta on tullut suomalaisuuden ja sota-ajan ikoni, sillä se esitetään perinteisesti Ylen televisiokanavilla jokaisena itsenäisyyspäivänä. Suomalaista elokuva-alaa leimasi 1970-luvulla pysähtyneisyys. Harvoja järjestelmällisesti menestyksellisiä elokuvia tuotti [[Spede Pasanen]], jonka tuotannot, etenkin [[Uuno Turhapuro]], kannattelivat koko elokuvateatteri-instituutiota. [[Aki Kaurismäki]] ja hänen veljensä [[Mika Kaurismäki|Mika]] aloittivat uransa 1980-luvulla. Arto Merisalo
Arto Heikki Merisalo syntyi Ruovedellä, Etelä-Pohjanmaan ja Pohjois-Hämeen vanhalla rajalla, kesällä 1965 kasvaen siellä paikallislehti- ja sahateollisuuspiireissä. Hänen isoisänsä oli sahayhtiö Kotvio Oy:n sahanjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja sekä Ruovesi-lehden päätoimittaja. Merisalon isä toimi Kotvio Oy:n metsätyönjohtajana ja hoiti perheen metsäomaisuutta. Kouluaikanaan Arto Merisalo oli mukana muun muassa tukioppilastoiminnassa ja kouluneuvostossa, minkä lisäksi hän oli aktiivinen paikallisessa järjestötoiminnassa. Merisalo osallistui vapaapalokuntatoimintaan vuoteen 1986. JVG
Läpimurtonsa julkisuuteen Jare & VilleGalle teki lokakuussa 2010, kun YouTubessa julkaistiin video heidän muutamaa kuukautta myöhemmin digitaalisesti ladattavaksi julkaistuun esikoissingleensä ”Epoo”. Kappaleella esiintyi vierailijana Heikki Kuula, ja cameoissa olivat mukana Gee, toinen kappaleen tuottaneen Coach Beats -duon jäsenistä sekä jääkiekkoilijat Kurki, Siim Liivik ja Jere Karalahti, jonka esiintyminen sai huomiota tiedotusvälineissä. ”Epoo” oli myös Jaren & VilleGallen ensimmäinen miljoonan katselukerran rajan YouTubessa ylittänyt musiikkivideo. Arto Sotavalta
Arto Sotavalta perusti ensimmäisen yhtyeensä The Rattle Sound Five 14-vuotiaana vuonna 1964. Yhtyeessä hän oli soolokitaristina ja laulajana. Yhtye voitti yhtyeiden Helsingin mestaruuden ja Suomen mestaruuskilpailuissa tuli hopeaa. Arto Sotavallan läpimurtoyhtye oli The Rogues 1966–1969, jossa soittivat muun muassa Jukka Tolonen, Jake Itävaara, Erkki Bertula ja Heikki Niemi. Sotavallan ja yhtyeen ensimmäinen levytys oli vuoden 1967 alussa "Ei maitoa tänään / Lady Jane". Ensimmäinen hitti oli saman vuoden lopulla levytetty "Löysin rantein". Heikki Heino
Heino esiintyi pitkään Radioteatterissa ja radioviihteessä. Muuttaessaan Helsinkiin vuonna 1952 Heino alkoi saada elokuvarooleja, ensimmäinen niistä oli Valentin Vaalan ohjaamassa "Kulkurin tytössä". Heino esiintyi noin 20 elokuvassa, joista tunnetuimpia olivat "Lumikki ja 7 jätkää", "Hei, rillumarei!", "Vääpelin kauhu" sekä "Pekka ja Pätkä miljonääreinä". Heino tuli tunnetuksi myös operettilaulajana. Hän vieraili Kansallisoopperassa parinaan muun muassa Tamara Lund. Heinon lupaavasti alkanut elokuvaura katkesi vuosien 1963–1965 näyttelijälakkoon. Kaarlo Kytö
Valkokankailla Kytö debytoi vuonna 1926. Hän näytteli ruotsalaisessa mykkäelokuvassa "Fänrik Ståls sägner / del II" ja suomalaisessa Teuvo Puron mykkäelokuvassa "Meren kasvojen edessä". Ruotsalaiselokuva on säilynyt jälkipolville. Vuosina 1932–1944 Kytö näytteli kuudessatoista suomalaisessa äänielokuvassa. Erityisen käytetty näyttelijä hän oli 1930-luvun loppupuoliskolla. Huomattavia elokuvarooleja olivat muun muassa Koskenalustan Antti Valentin Vaalan elokuvassa "Koskenlaskijan morsian" vuonna 1937 ja miespääosa Roland af Hällströmin maalaisdraamassa "Paimen, piika ja emäntä" vuonna 1938. "Seitsemän veljeksen" elokuvataltioinnissa 1939 Kydöllä oli Aapon rooli. Vuonna 1941 hänellä oli sivuosa menestyselokuvassa "Kulkurin valssi". Kaarlo Kydön elokuvaura päättyi arkkitehti Taiston roolilla Lea Joutseno -komediassa "Dynamiittityttö" 1944. Arto Merisalo
Arto Merisalo on ollut naimisissa kerran (1988-1995), hänen entinen puolisonsa on Aija Merisalo. Aija ja Arto Merisalolla on yksi tytär. Laulaja-lauluntekijä Jippu on Aija Merisalon kasvattitytär. Marjatta Kallio
Kallion elokuvaura alkoi 1951 pikkuosilla elokuvissa "Vihaan sinua – rakas" ja "Tytön huivi". Seuraavana vuonna hän tulkitsi Hetan ujompaa tytärtä Kerttua "Niskavuori"-elokuvassa. Elokuvassa "Yhteinen vaimomme" hän näyttelee yhteisvaimo Jenniä. Matti Kassilan elokuvassa "Syntipukki" Kallio vetää elokuvan kakkosjuonta tasokkaana myyjätär Irja Salona. "Ei ruumiita makuuhuoneeseen" -elokuvassa (1959) Marjatta Kalliolla on eroottisesti latautunut sivuosa mademoiselle Miminä, joka huumaa rohkealla tanssillaan Helge Heralan tulkitseman poikamiehen. Viimeinen merkittävä rooli Kalliolla on elokuvassa "Älä nuolase..." (1962) pirteänä seurapiirineitona. Hänen viimeiseksi valkokangasroolikseen jäi näyttäytyminen elokuvassa "Äl' yli päästä perhanaa" (1968), jossa hän näyttelee televisiota katsovaa perheenäitiä. Perheenisää näyttelee Olavi Ahonen. Pekka Heikkinen (näyttelijä)
Heikkinen on lisäksi esiintynyt Heikki Huttu-Hiltusen ohjaamassa monologissa "Näillä mennään", joka sai ensi-iltansa Helsingin juhlaviikoilla 27. elokuuta 2013 Kansallisteatterissa. Näytelmä kertoo halvaantuneesta näyttelijästä ja pohjautuu Heikkisen omakohtaisiin kokemuksiin.Heikkinen palkittiin Veikko Sinisalo -palkinnolla vuonna 1998. Pekka Lehto
Lehto aloitti uransa 1960-luvun lopulla erinäisissä elokuva-alan tehtävissä, kuten äänittäjän apulaisena ("Miljoonaliiga", 1968; "Kahdeksas veljes", 1971; "Hirttämättömät", 1971) pikkuosien näyttelijänä ("Punatukka", 1969; "Pilvilinna", 1970) ja leikkausassistenttina ("Karvat", 1974). Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa "Ikäluokka" valmistui vuonna 1976. Hän ohjasi elokuvan yhdessä Pirjo Honkasalon kanssa. Yhteistyö jatkui vielä elokuvien "Kainuu 39" (1979), "Tulipää" (1980), "250 grammaa" (1983) ja "Da Capo" (1985) parissa. Algot Untolan elämästä kertova "Tulipää" oli aikoinaan kallein suomalainen elokuva, ja se oli myös ehdokkaana Kultaisen palmun saajaksi Cannesin elokuvajuhlilla. Mainosvalokuvaus
Mainonnan alkuaikoina sen pääelementtinä oli tehokas mainosteksti, joko sellaisenaan tai sen sanomaa kuvittavan piirroskuvan säestämänä. Suomessa 1920-luku oli mainonnan läpimurtovuosikymmen, jolloin myös valokuvan käyttö mainonnassa piirrosten sijasta yleistyi. Yksi ensimmäisistä valokuvaa käyttäneistä mainostajista oli Pietisen puusepäntehdas, jonka ajauduttua konkurssiin yrittäjä Aarne Pietinen ryhtyi itsekin valokuvaajan ammattiin. Näin sai alkunsa Suomen ensimmäinen ja aikoinaan suurin mainosvalokuvaamo, jonka työtä jatkoivat Aarnen pojat Otso ja Matti Pietinen aina 1970-luvulle asti. Saara Aalto
Vuonna 2007 Aalto nousi ensimmäistä kertaa julkisuuteen, kun hän osallistui "Talent Suomi" -kilpailuun sijoittuen kolmen parhaan joukkoon. Hän esitti kilpailun karsinnoissa itse säveltämänsä ja sanoittamansa kappaleen ”Varpaisillaan”, jonka hän myöhemmin levytti debyyttialbumilleen. Kilpailun jälkeen Aalto kävi neuvotteluja ainakin Sony BMG:n kanssa. Arto Sotavalta
Ensimmäisten levytystensä ansiosta Arto Sotavalta kohosi 1960-luvun lopulla yhdeksi aikansa suomalaisista teini-idoleista ja hänen kirjoitettuaan keväällä 1969 ylioppilaaksi Pohjois-Haagan Yhteiskoulusta alkoi ammattimuusikon ura. Seuraavat kesät kuluivat ammattilaisuutta opiskellen Dannyn D-Tuotannon kiertueilla ja talvet ravintolaorkestereissa. Tämän ajan yhtyetovereita olivat muun muassa Cisse Häkkinen, Dave Lindholm ja Pepa Päivinen. Arto Merisaari
Merisaari oli koulutukseltaan oikeustieteen kandidaatti, ja hän oli vuodesta 1964 naimisissa Tuula Kaarina Jalavan kanssa. Hänen vanhempansa olivat aputyömies Aarne Allan Merisaari ja Toini Esteri Jaakkola. Merisaari sai surmansa Rissalan lentoturmassa. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Joel Hongisto.
Kansanedustajana Merisaari toimi muun muassa perustuslakivaliokunnassa, valtiovarainvaliokunnassa ja Kansaneläkelaitoksen valtuutettuna. Hän työskenteli myös SKDL:n paikallishallintoasiain tiedotussihteerinä vuonna 1968, Turun kaupungin kiinteistö- ja rakennuslautakunnan apulaissihteerinä vuodesta 1968 vuoteen 1978 ja kaavoitus- ja rakennusasiain neuvottelukunnassa. Vuonna 1978 hänet valittiin myös presidentin valitsijamieheksi. Hän oli lisäksi Turun kaupunginvaltuuston jäsen, SKDL:n Varsinais-Suomen piirin puheenjohtaja, Varsinais-Suomen seutukaavaliiton liittovaltuuston ja Turun ylioppilaskyläsäätiön hallituksen jäsen. Sotilasarvoltaan hän oli luutnantti. Suomi 2000-luvulla
Aki Kaurismäki jatkoi Suomi-trilogiaansa teoksilla "Mies vailla menneisyyttä" (2002) ja "Laitakaupungin valot" (2006). Ensin mainittu menestyi myös kansainvälisesti ja sai yli puolitoista miljoonaa katsojaa. Timo Koivusalo teki muusikoista kertovia elämäkertaelokuvia: Reino Helismaasta ja Tapio Rautavaarasta kertova "Kulkuri ja joutsen" sai ensi-iltansa jo 1999, sitä seurasivat Irwin Goodmanista kertova "Rentun ruusu" (2001) ja "Sibelius" (2003). Elokuvat saivat hyvät katsojaluvut ja kohtalaisen kriitikkovastaanoton. Koivusalon mielenterveyskuvaus "Kalteva torni" (2006) keräsi kansainvälistä festivaali-mainetta. Martti Suosalo oli Koivusalon luottonäyttelijä, hän tulkitsi valkokankaalle Irwinin, Helismaan ja Sibeliuksen. Suosalo teki ylipäätään vahvoja roolisuorituksia 2000-luvun suomalaisessa elokuvatuotannossa. Ville Haapasalo
Huolimatta suuresta näkyvyydestään Venäjällä, hän pysyi pitkään varsin tuntemattomana Suomessa. Haapasalon voidaan katsoa tulleen kuuluisaksi Suomessakin vuonna 2002 näyteltyään pääosaa venäläisessä elokuvassa "Käki", joka levitettiin Suomenkin markkinoille. Haapasalo palkittiin roolisuorituksestaan Venäjän elokuvataiteen valtionpalkinnolla. Hän sai myös maan valtiontaiteilijan nimikkeen ja oikeuden taiteilijaeläkeeseen Venäjältä. Taito Vainio
Uusi tuleminen julkisuuteen tapahtui vuonna 1980, jolloin Vainio levytti kokoelman omia sävellyksiään pitkäsoitoksi, jonka jälkeen hän julkaisi kultalevyyn yltäneen soololevyn "Kultainen harmonikka" 1981. Sovitukset olivat hänen omaa käsialaansa. Tämän jälkeen hän julkaisi vielä kaksi pitkäsoittoa, jotka jäivät levy-yhtiön vaikeuksien vuoksi vähemmälle huomiolle. Hänen terveytensä alkoi myös horjua, jonka jälkeen studiotyöskentely jäi vähemmälle. Silti 1990-luvun alussa Vainio oli mukana Edward Vesalan levyllä "Ode to the death of jazz". Vuonna 1991 hän levytti (Reijo Lehtovirran kanssa) singlen Hanurini kutsu 1991. Vuonna 2008 Vainiolta julkaistiin kymmenen hänen viimeisikseen jäänyttä levytystä postuumisti yhteislevyllä Seppo Leinon kanssa. Leino ja Vainio aikoivat julkaista jo 1990-luvun lopulla yhteisen levyn, johon Vainio soitti osuutensa helsinkiläisessä studiossa ja lähetti materiaalin Leinolle. Hän kuitenkin ehti kuolla ennen levyn valmistumista vuonna 2001 ja sen julkaiseminen siirtyi. Heikki Somersalo
Heikki Antero Somersalo (16. helmikuuta 1936 Helsinki – 27. heinäkuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hänen teoksiaan on muun muassa Kiasman ja Suomen valtion kokoelmissa. Hän toimi Taideteollisen Korkeakoulun opettajana 1973–2001. Arto Autti
Arto Autti (s. 30. kesäkuuta 1965 Rovaniemi) on suomalainen entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja. Seuratasolla hän oli Rovaniemen Palloseuran kasvatti ja pelasi koko pääsarjauransa seurassa. Aktiiviurallaan Autti tunnettiin varmaotteisena ja luotettavana puolustajana, joka keskittyi nimenomaan puolustustehtäviin. Hän teki ensiesiintymisenä pääsarjatasolla 14. elokuuta 1984 Kemin Palloseuraa vastaan vieraskentällä. KePS:aa vastaan Autti viimeisteli myös uransa ainoan pääsarjamaalin, 16. elokuuta 1987. Autti teki vielä paluun RoPS:n riveihin vuonna 2000, pelaten kahdeksassa ottelussa. Hän pelasi urallaan kaikkiaan 204 pääsarjaottelua Mestaruussarjassa ja Veikkausliigassa. Martti Innanen
Läpimurtonsa kirjailijana Innanen teki samoihin aikoihin kuin hän nousi suosioon muusikkona, vuonna 1967. Tuolloin ilmestyi hänen ensimmäinen teoksensa "Seikkailu viitakossa." Toinen kirja, "Lippa vinossa", julkaistiin kaksi vuotta myöhemmin. Kun Innasen keikkakysyntyä 1970-luvun alussa väheni, hän panosti erityisesti kirjallisiin töihinsä. Samalla vuosikymmnellä Innanen kirjoitti omalla nimellään seksiparodioita miestenlehtiin: ensin "Kalleen" ja "Jalluun", myöhemmin "Rattoon" ja vielä 1980-luvulla "Nykypostiin". Hän levytti myös pornografisia huumorilauluja. Vuonna 1981 hän julkaisi siihen asti kunnianhimoisimman kirjansa, jännitysromaanin "Frank Armoton". Nova Group
Nova Kiinteistökehitys Oy:n toimitusjohtaja oli Arto Merisalo. Hänen vaimonsa Aija Merisalo oli toinen firman omistajista. Nova Groupin pääala oli maankäyttö ja rakentamisen asiantuntijapalvelut eli kaavoitus- ja maankäyttösopimusten hierominen kuntien kanssa.KSM:n takana vain viisi rahoittajaa ja Kohuyhdistys KMS olikin vain kolmen liikemiehen operaatio, Lahjoittajia ei ollut suuri määrä, kuten Vanhaselle kerrottiin, Helsingin Sanomat 7.6.2008 A3ja A5 Toivo Sukari ja Kyösti Kakkonen olivat Nova Kiinteistökehityksen suurasiakkaita. 2012 huhtikuussa Arto Merisalo tuomittiin käräjäoikeudessa kuuden vuoden vankeusrangaistukseen ja Tapani Yli-Saunamäki 3,5 vuoden vankeusrangaistukseen. Tuomiot tulivat törkeistä velallisen epärehellisyysrikoksista, törkeistä kirjanpitorikoksista, törkeästä lahjuksen antamisesta, lahjuksen antamisesta, rekisterimerkintärikoksesta sekä kirjanpitorikoksesta. Nova-konsernin katsottiin käräjäoikeudessa aiheuttaneen viiden miljoonan euron suuruiset vahingot velkojille. Mikkelin Hiihtäjät
Mikkelin Hiihtäjien ensimmäinen maastohiihdon menestyskausi oli 1960-luvun alussa, jolloin seuran kirkkain tähti oli olympiamitalisti Arto Tiainen. Seuran kaikkien aikojen menestyksekkäin hiihtäjä on Harri Kirvesniemi, jonka johdolla seura voitti vuosina 1979–1986 ennätykselliset kahdeksan peräkkäistä Suomen mestaruutta miesten viestihiihdossa. Kahtena vuonna mestarimiehistöön kuului myös Arto Tiaisen poika Hannu Tiainen. Arto Merisalo
Merisalon laajemmin uutisoitu hanke oli yritysryhmä nimeltä SYK-Yhtiöt. Talouselämä-lehti julkaisi 5. syyskuuta 1986 artikkelin tuolloin 21-vuotiaasta liikemiehestä. SYK-Yhtiöiden tarkoituksena oli koota yhteen konsultteja, jotka eri puolella maata toimivat yritysjärjestelyjen parissa. Kysymyksiä herätti kuitenkin se, että mukana oli myös tuomittuja talousrikollisia ja Merisalolla itselläänkin oli maksuhäiriöitä. Yhtiöllä oli suuret toimitilat Tampereella Keskustorin varrella ja Helsingissä Forumin kauppakeskuksessa. Allan Edwall
Kansalliseen tietoisuuteen Edwallin toi varsinaisesti August Strindbergin romaanin "Hemsöläiset" televisiosovitus (1966), jossa hän esitti tragikoomista renki Carlssonia. Jarl Kullen ohjaamassa elokuvassa "Miksi kirjakauppias lopetti uimisen?" (1969) Edwallilla oli päärooli vanhapoikaelämään tottuneena kirjakauppiaana, joka ajautuu eroottiseen myrskyyn Margaretha Krookin tulkitseman sensuellin Amélie Arbelin muutettua pikkupaikkakunnalle. Olavi Ahonen
Television puolella Ahosen tunnetuimpia töitä olivat vankikarkurin rooli "Valehtelijoiden klubi" -viihdeohjelmassa (1981–1983) sekä kauppias Matikaisen rooli "Ruusun aika" -draamasarjassa (1990–1991). Lisäksi Ahonen esiintyi pääosassa kiitetyssä televisioelokuvassa "Tuomas Murasen rikos" (1994). Ahonen oli myös tunnettu urastaan teatterissa. Viimeisenä työnään hän esiintyi televisiota varten tehdyssä elokuvassa "Siivoton juttu". Hänet nähdään arkistomateriaaliin perustuvissa kohtauksissa elokuvassa "Uuno Turhapuro – This Is My Life" (2004). Markku Aro
Aro oli Suomen suosituimpia iskelmälaulajia 1970-luvulla. Hänen hittejään tuolloin olivat muun muassa ”Hyvännäköinen”, ”Moskiitto”, ”Jestas sentään”, ”Oma kultasein”, ”Anna kaikkien kukkien kukkia”, ”Etsin kunnes löydän sun”, ”Pois sun vien”, ”Kun sä vierelläin sateessa oot” ja ”Loit elämälle pohjaa”. Vuosikymmenen loppupuolella Aron yhteistyökumppaniksi tuli tuottaja ja sovittaja Veikko Samuli, jonka kanssa syntyivät muiden muassa hitit ”Keskiyön aikaan” sekä ”Ollaan lähekkäin”. Arto Melleri
Melleri oli monipuolinen kirjoittaja. Julkisuuteen hän tuli 1970-luvulla yhtenä "Nuorallatanssijan kuolema eli kuinka Pete Q sai siivet" -näytelmän kirjoittajista. Kirjailijana Melleri debytoi jo vuonna 1970 pienoisromaanilla "Meno-paluu", joka ilmestyi nuorille lukijoille suunnatussa Kontakti-sarjassa. Hänen tuotantoonsa kuuluu runoja, kertomus- ja novellikokoelmia, näytelmiä, elokuvakäsikirjoitus, oopperalibretto sekä yksi romaani. Yleisradiolle Melleri teki kolme kuunnelmaa, joista ensimmäisen nimeltä "Seita" hän teki vain 12-vuotiaana. Kaksi muuta kuunnelmaa ovat nimeltään "Karanteeni" ja "Paholaisen sakramentti". Esikoisrunokokoelmallaan "Schlaageriseppele" (1978) Melleri nousi sukupolvensa johtavaksi runoilijanimeksi. Hän sai viimeisen runokokoelmalle myönnetyn Finlandia-palkinnon vuonna 1991 teoksella "Elävien kirjoissa". Melleri tunnetaan suomalaisen boheemin runoilijan arkkityyppinä. Martti Nisonen
Martti Nisonen opiskeli nuoruudessaan Helsingin musiikkiopistossa ja työskenteli samaan aikaan pianistina helsinkiläisissä elokuvateattereissa. 1910-luvun alkuvuosina hän herätti huomiota kirjoittamalla musiikkinäytelmiä ja pienimuotoisia operetteja, joita hän esitti yhdessä Pasi Jääskeläisen ja J. Alfred Tannerin kanssa mykkäelokuvien väliajoilla. Vuoden 1913 aikana Nisonen toimi Jääskeläisen perustaman "Suomalaisen Operettikiertueen" pianistina. 1920-luvun alussa musiikkikustantamo R. E. Westerlund julkaisi sarjan ""Martti Nisosen suosittuja lauluja: kansanomaisia sävelmiä ja suomalaisia kupletteja"". Arto Tiainen
Vuoden 1966 eduskuntavaaleissa Tiainen oli SDP:n ehdokkaana Mikkelistä. Edustaja Viljo Virtasen siirryttyä tammikuussa 1970 Mikkelin läänin maaherraksi nousi Tiainen pariksi kuukaudeksi kansanedustajaksi (22.1.−22.3.1970). Arto Merisalo
Vuonna 2008 Merisalo perusti silloisen työnantajansa Nova Groupin kanssa Suomen Toimitilapalvelut Oy -nimisen yrityksen. Novan mentyä konkurssiin Merisalo lunasti Suomen Toimitilapalvelut Oy:n kokonaan omakseen. Jukka Laaksovirran jouduttua eroamaan Destia Oy:n toimitusjohtajan tehtävistä vuonna 2009 taloudellisten väärinkäytösepäilyjen takia (Laaksovirta sai syytteen kuudesta eri luottamusaseman väärinkäytöstä. Sekä käräjä- että hovioikeus kuitenkin vapauttivat Laaksovirran kaikista syytteistä) Merisalo rekrytoi Laaksovirran Suomen Toimitilapalvelut Oy:n neuvonantajaksi. Tämän yhtiön liiketoiminta päättyi keväällä 2012 kun Merisalo sai tuomion Nova -jutusta. Jukka Laaksovirta siirtyi samalla kansainvälisen kaupan ja öljykaupan konsultiksi. Timo Koivusalo
Koivusalo nousi julkisuuteen Pekko Aikamiespoika -hahmollaan, jonka hän oli kehittänyt työskennellessään lavakoomikkona. Hän on myös Pekko Aikamiespoika -hahmolla voittanut kaksi kertaa vitsinkerronnan suomenmestaruuden ja tehnyt kaksi Pekko-juttukasettia. Vuonna 1993 Koivusalo esiintyi televisiosarjassa "Pekko Aikamiespoika" ja myöhemmin samana vuonna pitkässä elokuvassa "Pekko Aikamiespojan poikamiesaika". Pekko-elokuvia tehtiin kaikkiaan viisi, ja jo niiden aikana Koivusalo osoitti halunsa hallita kaikki elokuvanteon osa-alueet: hän tuotti, ohjasi, sävelsi ja käsikirjoitti elokuvansa sekä näytteli niissä pääroolin. Kari Heiskanen
Helmikuussa 2007 ensi-iltaan tulleessa Olli Saarelan elokuvassa "Suden vuosi" Heiskasella on pääosa. Syksyllä 2007 Heiskanen otti Martti Suosalon roolin Helsingin Kaupunginteatterin näytelmässä Mestariluokka, kun Suosalo sai roolin Ryhmäteatterin esitykseen Saatana saapuu Moskovaan. Aarne Aho
Aho aloitti taideopintonsa hieman tavanomaista myöhemmin, täytettyään jo kolmekymmentä. Hänen merkittävin tuotantonsa ajoittuukin vasta 1950-luvulle. Ahon teosten aiheina olivat muun muassa maisemat, henkilökuvat ja työnkuvat, ja teoksille on tunnusomaista rauhallinen sommittelu ja hiljainen tunnelma. Niille on ominaista myös suurpiirteinen naivistisisuus, jota on kuitenkin sävytetty hienostuneesti pehmeällä värien ja valoisuuserojen käsittelyllä. Grafiikassa Aho kehitti omintakeista ilmaisuaan erityisesti mezzotintotekniikalla. Marko Tapio
Tapion esikoisteos "Lasinen pyykkilauta" (1952) otettiin vastaan lahjakkaan "sillanpääläisen" kertojan romaanina, jossa kuvattiin nuoren miehen kypsymiskamppailua. Vuonna 1956 ilmestynyt "Aapo Heiskasen viikatetanssi" on luokiteltu moderniksi romaaniksi. Teoksessa kuvataan sotasairaalasta palaavan ylioppilaan henkistä kriisiä, joka laajentuu sodasta palaavien ”harmaiden veljien” pysähtyneeksi ajankuvaksi, kun koetuksella on koko elämisen mielekkyys ja usko tulevaisuuteen. "Korttipelisatu" (1958) kuvasi nuoren miehen suhdetta ihannoimaansa isään. Poika miehistyy ja vapautuu. Teos on vireeltään kaunis, dramaattinen ja romanssinomainen. Romaani "Terassi" (1962) oli moderni ja tyylitelty arvoitus, joka kätkeytyi romaanin päähenkilön, fiktiivisen kirjailijan sisimpään: näkemys ahdistavasta kriisistä, jonka päähenkilö-kirjailija koki sekä maailman murrokseen ulottuvana että omaan työhönsä heijastuvana. Vesa-Matti Loiri
Kansansuosikiksi Loiri nousi esittämällään Uuno Turhapuro -hahmolla, joka syntyi Speden televisio-ohjelmissa ja nähtiin valkokankaalla ensimmäisen kerran elokuvassa "Uuno Turhapuro" 1973. Viimeinen Turhapuro-elokuva "Uuno Turhapuro – This Is My Life" tehtiin 2004, 31 vuotta myöhemmin. Loiri ei aluksi uskonut, että tv-sketseihin tehty hahmo toimisi myös pitkässä elokuvassa, mutta joutui pian muuttamaan mielensä. Turhapuro on Loirin komediahahmoista omaa luokkaansa jo pitkäikäisyytensä vuoksi. Muita tunnettuja hahmoja, jotka ovat esiintyneet sekä televisiossa että elokuvissa, ovat Nasse-setä, Jean-Pierre Kusela ja Tyyne. Arto Sirviö
Arto Tapani Ilmari Sirviö (s. 6. tammikuuta 1962 Sotkamo) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän pelasi 191 SM-liigaottelua HIFK:ssa, Jokereissa, KalPassa ja Bluesissa ja teki niissä tehot tehot 47+43=90.
Sirviö pelasi ensimmäiset SM-liigaottelunsa kaudella 1979–80 HIFK:ssa. Hän voitti alle 20-vuotiaiden MM-hopeaa vuonna 1981 ja MM-pronssia vuonna 1982. Kaudet 1982–83 ja 1983–84 Sirviö pelasi Jokereissa ja voitti keväällä 1983 SM-hopeaa, joka jäi hänen uransa ainoaksi SM-mitaliksi. Aaro Heikkinen
Heikkinen aloitti uransa Kuopion Palloseurassa 1920-luvun lopulla ja pelasi 1940-luvulle saakka. Hän edusti seuraa 186 virallisessa ottelussa ja teki 126 maalia. Heikkinen ei kuitenkaan ikinä päässyt maajoukkueeseen tai pääsarjaan pelaajana, sillä KuPS nousi pääsarjaan ensimmäistä kertaa vasta vuonna 1947. Arto Peltoniemi
Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1995 jälkeen. Arto Halonen
Halonen on elokuvantekijänä itseoppinut. Ensimmäinen elokuva syntyi lopputyönä Joensuun kauppaoppilaitoksen taide- ja ympäristökasvatuksen kurssilla. Sitten syntyi parin vuoden aikana kaksitoista 8 mm:n kaitafilmille kuvattua elokuvaa Joensuun elokuvakerhosta lainatuilla välineillä. Vuonna 1983 syntyi ensimmäinen työ televisiolle. Halosen lyhytelokuvat menestyivät festivaaleilla niin hyvin, että häneltä tilattiin kolmiosaiseksi tarkoitettu pitkien elokuvien sarja "Sodan kasvot", joka jäi kuitenkin kesken. "Aaro Iivari Aukusti, maanviljelijän poika" (1988) on televisiolle tehty dokumentti Joensuun entisestä kaupunginjohtajasta. Sitä seurasivat televisiossa esitetyt animaatioelokuvat "Turisti" (1989) ja "Lammenneidin tarina" (1990). Seuraavat kaksi projektia olivat urheiludokumentteja. "Valo varjon takaa" (1990) kertoo aitajuoksija Arto Bryggaresta ja "Ringside" (1992) nyrkkeilijä Tarmo Uusivirrasta. Vuonna 1993 Arto Halonen ohjasi televisiolle näytelmän "Onnellinen hääpäivä". Sitä seurasivat dokumentti "Veren perintö" (1995) ja näytelmäelokuva "Koti" (1995). Kauko Kare
Kare nousi julkisuuteen 1967 julkaisemallaan teoksella "Tähän on tultu: Paasikiven linjalta K-rintamaan" jossa hän arvosteli presidentti Urho Kekkosen toimia. Kareen mielestä Kekkosen linja oli ns. yöpakkasista lähtien syrjäyttänyt Paasikiven linjan, Saimaan kanava oli Suomelle kallis ja hyödytön, Neuvostoliitto osti Suomesta vientituotteita liian halvalla, riippuvuus neuvostoöljystä oli kansallinen uhkatekijä, poliittiset virkanimitykset pönkittivät Kekkosen sisäpoliittista vallankäyttöä ja Kekkonen oli vierailullaan Virossa vuonna 1964 tunnustanut Baltian maiden kuulumisen Neuvostoliittoon. "Tähän on tultu" ja sen täydennetty ja tiivistetty toinen versio saavuttivat suuren menekin; ensimmäistä versiota myytiin lähes 70 000 kappaletta. Kare oli tämän jälkeen yksi kekkosvastaisen oikeisto-opposition tunnetuimpia henkilöitä 1960-luvun lopulla ja 1970-luvulla. Hänen kustantamonsa Alea-Kirja julkaisi kymmeniä muiden kustantamojen torjumia teoksia, joista valtaosa edusti poliittisia oppositionäkemyksiä. Vuoden 1978 presidentinvaalissa Kare politikoi Perustuslaillisen Kansanpuolueen ehdokkaan Ahti M. Salosen puolesta. Aarre Merikanto
Merikanto kehitti nuorena omaperäisen modernistisen tyylin, jolle on vaikea löytää sen enempää koti- kuin ulkomaisiakaan esikuvia. Merikanto loi valtaosan tuotantonsa huippusaavutuksista 1920-luvulla. Näihin kuului mm. "Juha"-ooppera (1920–1922). Merikanto oli suvereeni ja värikäs orkesterinkäyttäjä. Teokset olivat tosin aikalaisyleisön ja kriitikoidenkin makuun liian radikaaleja, ja monet niistä jäivät odottamaan kantaesityksiä jopa vuosikymmenien ajaksi. Kansallisromantiikan sokea hyväksyminen 1920-luvulla ainoaksi oikeaksi musiikkityyliksi aiheutti samankaltaisen kohtalon myös Väinö Raitiolle ja Ernest Pingoud'lle. Turhautunut Merikanto kääntyi 1930-luvulla selkeästi perinteisempään ja sovinnaisempaan tyyliin, lähinnä uusklassismiin. Myöhemmin hän tuhosi tai silpoi osan parasta tuotantoaan, mutta sitä on sittemmin saatu restauroiduksi. Merikannon teoksia on restauroinut varsinkin hänen oppilaisiinsa kuulunut Paavo Heininen ja niiden tulkitsijana on tullut tunnetuksi kapellimestari Ulf Söderblom. Luettelo Porin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Sekä Porin, että kuvanveistäjä Emil Cedercreutzin ensimmäinen julkinen veistos on vuonna 1920 paljastettu "Äestäjä". Sitä pidetään Cedercreutzin merkittävänä teoksena. Näkyvä on myös Reposaaren kirkon puistossa vuonna 1930 paljastettu Wäinö Aaltosen "". Sen jälkivalos paljastettiin myös Turussa vuonna 1967 nimellä "Myrsky". Porin maskotti on Kauko Räikeen vuonna 1961 paljastettu "Rumpalipoika". Pertti Mäkisen kolmihenkinen "Toriparlamentti" (1992) on kokoontunut Porin kauppatorille ja Per Kirkebyn tiilirakenteinen "Porin portti" (1993) on Eteläpuistossa. Ensimmäinen naisveistäjän tekemä teos Porissa on Kerttu Horilan Keramiikkareliefi Sampolassa vuodelta 1981. Arto Hammar
Arto Hammar (s. 1960 Kisko) on suomalainen raviohjastaja ja -valmentaja, joka on vuonna 1978 alkaneella urallaan ohjastanut yli 700 voittoa. Hän on toiminut valmentajana Turussa Metsämäen raviradalla vuodesta 2007 lähtien. Nenälasit
Populaarikulttuurin tunnetuin aisattomia laseja käyttävä henkilö lienee sarjakuvahahmo Roope Ankka. Lisäksi pinnelasit saivat pienimuotoista näkyvyyttä "Matrix"-tieteiselokuvan myötä vuonna 1999. Elokuvassa Laurence Fishburnen esittämä Morpheus käyttää heijastavia nenälaseja. Heikki Nurmio
Heikki Eliel Nurmio (29. lokakuuta 1887 Pihlajavesi – 22. heinäkuuta 1947) oli suomalainen jääkärieversti, sotahistorioitsija ja salanimellä "Aarne Mustasalo" nuortenkirjailija. Nurmio tunnetaan Jääkärimarssin sanoittajana. Eino Leino
Myös Leevi Madetojan ura alkoi Leinon merkeissä; näytelmämusiikki Leinon "Shakkipeliin" (1910) oli hänen ensimmäinen huomiota herättänyt orkesteriteoksensa. Vaativat viisiääniset kuorolaulut, kuten "Iltatunnelma" (1916) ja "Soita somer, helkä hiekka", ovat vakiinnuttaneet paikkansa suomalaisessa kuorokirjallisuudessa. Madetojan viimeiset Leino-sävellykset, kuten valoisaa kesätunnelmaa henkivä "Hän kulkevi yli kukkien", syntyivät vasta 1940-luvulla vähän ennen hänen kuolemaansa. Kuulaan ja Madetojaan verrattuna Oskar Merikannon yksinlaulut edustivat kansanomaisempaa, vaivattoman kaunista melodisuutta. Eräinä kaikkein rakastetuimpina Leino-lauluina ovat pysyneet "Hymyilevän Apollon" säkeisiin pohjautuva duetto "Oi kiitos sa luojani armollinen" (1906) sekä koraalimainen "Oi muistatko vielä sen virren" (1905). Hymyhuulet
Sarja tuli tunnetuksi erityisesti Antti Raivion ja Ville Virtasen parivaljakosta Aki ja Turo, joka myöhemmin levytti oman albuminsa "Lievä kantrihuijaus" (1988) ja teki parinkymmenen esiintymisen mittaisen kiertueen sekä konserttivideon "No Sleep Till Forssa" (1988). Raivio ja Virtanen laativat itse omien sketsiensä käsikirjoitukset. Erään aikalaisarvion mukaan Aki ja Turo ”eivät antaneet katsojille vaihtoehtoja: heistä joko piti tai sitten ei” ja jättivät Kallialan ja Peteliuksen varjoonsa. Arto Merisalo
Vuonna 1997 Merisalo ja hänen omistamansa Expo-Unito-yhtiö olivat perustamassa sohvatehdasta Haapamäelle, Keuruun kaupunkiin. Merisalo yritti houkutella myös kaupunkia sijoittamaan rahaa tehtaaseen. Hän suoritti tuolloin vielä vankeusrangaistusta aiemmista talousrikoksistaan ja kaupunginvaltuuston silloinen puheenjohtaja Lauri Oinonen (kesk.) kävi tapaamassa Merisaloa vankilassa. Sekä Oinonen että Keuruun tuolloinen kaupunginjohtaja ajoivat Merisalon Expo-Unito-yhtiön hanketta voimakkaasti. Valtuusto kuitenkin hylkäsi yhteistyön huonekalutehtaan kanssa Merisalon rikoshistorian paljastuttua. Rakel Laakso
Kansannaisten tulkitsijana hän esitti vuosina 1943–1962 kolmisenkymmentä filmiroolia, joista tunnetuin on Oprin (1954) nimiosa. Elokuvauran jälkeen Laakso näytteli vuosina 1962–1970 Kaijan äitiä televisiosarjassa Heikki ja Kaija. Vilho Helanen
Helanen aloitti novellien kirjoittamisen sanomalehtiin jo 17-vuotiaana. Hän toimi Ylioppilaslehden päätoimittajana 1924–1926 ja Suomen Heimo -lehden päätoimittajana 1938–1944. Helasen ensimmäinen kirja, omakohtaisiin kokemuksiin perustunut muistelmateos "Suomalaiset Viron vapaussodassa" julkaistiin 1921. Ensimmäisessä rikosromaanissaan "Helsingissä tapahtuu" (1941), jonka Helanen kirjoitti salanimellä Heikki Aksila, hän loi sittemmin yli-inhimillisiin mittoihin kasvaneen sankarinsa, varatuomari Kaarlo Raudan, kaikkea pahuutta vastaan taistelevan suoraselkäisen aatteen miehen. Markku Eskelinen
Eskelinen tuli ensi kertaa julkisuuteen vuonna 1987 yhdessä Jyrki Lehtolan kanssa julkaisemallaan pamfletilla "Jälkisanat: sianhoito-opas". Siinä hyökättiin kovin sanoin aikansa filosofian kirjallisuuden ja kulttuurien ikoneita vastaan. Samoilla linjoilla Eskelinen jatkoi vuosina 1988–1989 toimiessaan "Ilta-Sanomien" kolumnistina nimimerkillä Nuori vihainen mies. Arvi Hänninen
Palataan vielä oululaissyntyisiin levylaulajiin, jotka levyttivät jo ennen Hannes Veivoa ja Arvi Hännistä. Hyvin tunnettu kuoromies ja tenori Hannes Saari teki jo 1920-luvulla New Yorkissa kymmeniä levytyksiä. Niin ikään Oulussa syntyneet tunnetut Similän veljekset aloittivat levyttämisen 1920-luvun loppupuolella. Martti Similä lauloi ensimmäisen kerran Columbia-levyille 1926 Amerikan kiertueellaan ja hänen veljensä Aapo Similä levytti Kööpenhaminassa His Master's Voice-levyille ja Helsingissä Odeon-levyille. Erikoisin tapaus on Kuuno Sevander, joka oli aluksi siirtolaisena Yhdysvalloissa ja lauloi siellä New Yorkissa 1929-30 Columbia-levyille. 1930-luvun alussa hän muutti Neuvostoliittoon ja levytti sielläkin myöhemmin Melodija-merkille. Hän toimi pitkään Petroskoin suomalaisen teatterin johtajana ja eli 91-vuotiaaksi. Todennäköisesti oululaisia levylaulajia on vielä muitakin. Lähes oululaisena itseään pitänyt Jean Theslöf eli Muhoksen Janne oli myös laulaja ja tunnettu muotokuvamaalari New Yorkissa. Hänkin teki kymmeniä levytyksiä 1910-luvun lopulta vuoteen 1928 tuohon aikaan kahdelle maailman suurimmille levy-yhtiöille Victorille ja Columbialle.Virmajoki [=Arvo Kalliola], sov. Arno Oja [=Alvar Kosunen]) Levytukku /
Edison Bell.
Virmajoki [=Arvo Kalliola], sov. Kaarlo Valkama) Levytukku / Edison Bell.
Kaarlo Valkama) Levytukku / Edison Bell.
Kaarlo Valkama) Levytukku / Polydor.
Kaarlo Valkama) Levytukku / Polydor.
Konno]) Levytukku /Polydor.
Valkama) Levytukku / Polydor.
Kemppi]) Sointu. Arto Rinne
Arto Rinne on petroskoilainen Karjalan Radion toimittaja sekä folk-muusikko. Hän on soittaja ja laulaja Santtu Karhu & Talvisovat, Myllärit ja Sattuma -yhtyeissä. Vuonna 2006 hän teki yhteistyössä Peter Coonin kanssa ensimmäisen soololevynsä. Albumi "Kiireen kääntöpuoli" ilmestyi vuonna 2007. Tapio Rautavaara
Tapio Rautavaarasta tuli kuuluisuus ja kansan suosikki 1940-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Hän esiintyi ensimmäisen kerran elokuvassa 1945 ja teki ensimmäisen levytyksensä vuonna 1946. Viikonloppuisin hän kiersi esiintymismatkoilla ystävänsä Reino Helismaan kanssa. Vuoden 1948 olympialaisissa hän voitti keihäänheiton kultamitalin, mikä lisäsi suuresti hänen suosiotaan myös laulajana. Vuonna 1949 Rautavaara jäi pois työstään OTK:n myllyllä, jossa hän oli ylennyt konttorin esimieheksi, ja jäi vapaaksi taiteilijaksi. Arto Koivisto
Vuoden 1981 SM-kisoissa Kajaanissa Koivisto sijoittui 15 ja 50 kilometrin kilpailuissa alun perin kolmanneksi, mutta hänen doping-näytteestään löytyi merkkejä efedriinin käytöstä ja suoritukset hylättiin. Koivisto kertoi käryn johtuneen lääkärin määräämästä yskänlääkkeestä. Hänet määrättiin väliaikaiseen kilpailukieltoon, jonka pituudeksi myöhemmin vahvistettiin vain yksi kuukausi. Vuonna 2001 julkaisemassaan kirjassa "Elämäni ladulla" Koivisto myönsi hyödyntäneensä uransa aikana tuolloin vielä sallittua veritankkausta sekä pieniä määriä hormoneja.Urheilu-uransa loppuvaiheessa Koivisto kouluttautui hierojaksi ja on toiminut hierojana uransa päättymisestä lähtien. Lisäksi Koivisto toimii nykyisin Kaskisissa Lounasravintola Sininen Hetki Oy:n toimitusjohtajana. Aiemmin hän toimi samassa ravintolassa yksityisenä elinkeinon harjoittajana. Hannes Veivo
Ensimmäisen elokuvaroolinsa Veivo teki vuonna 1934 ja esiintyi myöhemmin sivurooleissa yli sadassa elokuvassa. Hänet tunnetaan parhaiten "Pekka Puupää" -elokuvista, "Lumikki ja 7 jätkää" -elokuvasta, jossa hän esitti Uneliasta ja "Lentävä kalakukko" -elokuvasta, missä hän esitti Kello-Kallen roolin. Myös elokuvan "Muhoksen Mimmi" Hitsari-Heikki oli suurempi kuin pelkkä parin kohtauksen sivurooli. Veivon viimeinen rooli oli Risto Jarvan elokuvassa "Yhden miehen sota", joka sai ensi-iltansa vain vuotta ennen Veivon kuolemaa. Peter von Bagh on luonnehtinut Veivoa näyttelijäksi, jolla on tutut ja rauhoittavat, sukulaisenomaiset kasvonpiirteet, muttei yhtään muistettavaa roolisuoritusta. Suomi 1970-luvulla
Veikko Huovinen kirjoitti humoristisia romaaneja, muun muassa "Lampaansyöjät" (1970) ja "Lentsu" (1978) sekä Adolf Hitlerin elämää kuvaavan romaanin "Veitikka" (1971). Niin ikään humoristikirjailija Arto Paasilinnalta ilmestyi useita romaaneja, muun muassa hänen tunnetuin teoksensa "Jäniksen vuosi" (1975). Muita tunnettuja 1970-luvulla ilmestyneitä kotimaisia kaunokirjallisia teoksia olivat muun muassa Lassi Sinkkosen romaani "Solveigin laulu" (1970), Samuli Parosen aforismikokoelma "Maailma on sana" (1974), Hannu Salaman romaani "Siinä näkijä missä tekijä" (1973), Simo Hämäläisen romaani "Kätkäläinen" (1978) sekä Anni Blomqvistin "Myrskyluodon Maija" -sarja. Kalle Päätalo aloitti omaelämäkerrallisen Iijoki-sarjan vuonna 1971 romaanilla "Huonemiehen poika". Keijo Virtamo
Suuren yleisön tietoisuuteen Virtamo tuli 1960-luvulla tietokilpailujen kautta: "Tupla tai kuitti", "Viisasten kerho", "Arpa on heitetty" ja "Naapurivisa". Pianokonsertto nro 2 (Merikanto)
Aarre Merikanto sävelsi toisen pianokonserttonsa vuosina 1935–1937. Teos kantaesitettiin Helsingissä Sibelius-viikolla 12. kesäkuuta 1954 Tapani Valstan toimiessa solistina. Kyseessä on Merikannon ensimmäinen konsertto, joka edustaa hänen 1930-luvulla omaksumaansa uusklassista tyyliä. Teoksessa on kuitenkin myös romanttisia vaikutteita. Selkeimmin ne ovat havaittavissa teoksen hitaasta osasta, jossa on vaikutteita Rahmaninovin musiikista. Finaalissa keskeisessä asemassa ovat suomalaiskansalliset tanhurytmit, joita kuullaan ohimennen jo ensimmäisessä osassa. Suomalainen musiikki
Suomalainen oopperataide alkoi 1970-luvulla saavuttaa kansainvälistä mainetta ennen kaikkea Joonas Kokkosen ja Aulis Sallisen niin kutsutuilla karvalakkioopperoilla kuten "Punainen viiva" ja "Viimeiset kiusaukset". Suomen nousuun yhdeksi maailman johtavista oopperamaista vaikuttivat myös Savonlinnan oopperajuhlat ja monien suomalaisten laulajien kuten Martti Talvelan ja myöhemmin esimerkiksi Karita Mattilan ja Soile Isokosken saavuttama kansainvälinen maine. Vuosituhannen vaihteen merkittävin hahmo suomalaisessa oopperassa on ollut Kaija Saariaho, jonka ensimmäinen ooppera "Kaukainen rakkaus" ("L’amour de loin", 2000) sai runsaasti kansainvälistä huomiota. Aarne Orjatsalo
Vaikka suomalainen teatterihistoria pitää Orjatsaloa oman aikakautensa merkittävimpiin lukeutuvana näyttelijänä, hänen elämäänsä ei ole tutkittu kovinkaan tarkkaan ja esimerkiksi elämäkertaa ei Orjatsalosta ole kirjoitettu. Omat muistelmansa hän laati jo 1920-luvun alussa, mutta käsikirjoitus on kadonnut. Anja Vammelvuo kirjoitti Orjatsalosta 1970-luvun puolivälissä näytelmän "Tulee aika toinenkin", jonka ensi-ilta oli vuonna 1982 Turun kaupunginteatterissa. Orjatsalon pojanpojan Jotaarkka Pennasen ohjaaman näytelmän pääosassa oli Hannu Lauri. Arto Merenheimo
Merenheimon esikoisteos "Mike vaan only" (1988) on avainromaani helsinkiläisistä nuorista 1960–1970 luvuilla. Romaani välittää tuntoja rakkauden nälästä, totuuden etsinnästä ja huumeisesta elämänmenosta. "Mike vaan only" antaa myös katsauksen Helsingin eli stadin slangiin. Leo Lipsosen "Vankilaslangin sanakirja" (1990) mainitsee teoksen yhtenä lähteenä. Eino Vesalainen
Pitkän yli 50 vuotta kestäneen taiteilijauransa aikana Eino Vesalainen nousi suuren yleisön tietoisuuteen modernin mustavalkografiikkansa myötä Suomen taiteen kotimaisissa ja kansainvälisissä jurytetuissa näyttelyissä 1960-luvulla. 1970–1990-lukujen aikana Vesalainen teki suuren puupiirrosgrafiikan sarjan sekä kivipiirroksia. Matti Mäkelä
Mäkelä tuli julkisuuteen vuonna 1981 "Parnasso"-lehdessä ilmestyneellä esseellään "Tarkkailuluokka", joka perustui hänen omiin kokemuksiinsa peruskoulun tarkkailuluokan opettajana. Esseen pohjalta tehtiin myös televisionäytelmä. Pitkälle 1990-luvun loppuun Mäkelä tunnettiin nimenomaan esseistinä. Hänen esikoisromaaninsa, sadomasokistisia piirteitä sisältävä "Rakkausromaani", ilmestyi 2006. Usko Meriläinen
Usko Meriläinen opiskeli Sibelius-Akatemiassa orkesterinjohtoa Leo Funtekin ja sävellystä Aarre Merikannon johdolla. Meriläinen johti Suomalaisen oopperan kuoroa vuosina 1954–1956, Kuopion kaupunginorkesteria 1956–1957 ja Tampereen Työväen Teatterin orkesteria 1957–1961. Hän on ollut Suomen Säveltäjät ry:n puheenjohtaja vuosina 1981–1992 ja vuonna 1986 toimintansa aloittaneen Tampere Biennalen ideoija ja taiteellinen neuvonantaja. Meriläinen voitti parhaan musiikin Jussin elokuvasta "Yksityisalue" vuonna 1963. Arto Saari
Arto Saari (s. 9. marraskuuta 1981 Seinäjoki) on suomalainen ammattilaisrullalautailija.
Saarta pidetään yhtenä maailman parhaista rullalautailijoista. Hän aloitti lautailun harrastamisen kotikaupungissaan Seinäjoella 1990-luvun alussa ja nousi suuren yleisön tietouteen eurooppalaisissa alan kilpailuissa kesällä 1998 (Mastership). Saarta on kiitelty paitsi osaamisestaan, myös hienosta ja vivahteikkaasta tyylistään. Hän esiintyy pelihahmona "Tony Hawk's Underground" -skeittipelissä. Antti Kari
Olli Antti Johannes Kari (4. huhtikuuta 1949 Helsinki – 23. huhtikuuta 2015 Fuengirola, Espanja) oli suomalainen elokuva-animaattori, -leikkaaja ja -ohjaaja. Hän valmistui 1978 Taideteollisen korkeakoulun elokuvataiteen laitokselta, mutta oli tehnyt jo ennen valmistumistaan paljon animaatioita. Yhdessä Marja Westerisen kanssa hän sai animaatioelokuvasta "Sähkölintupuutarha" (1974) Jussi-palkinnon ja Valtion elokuvapalkinnon. Hänen käsialaansa oli Yleisradion Tv1:n uutisten tunnus, jota käytettiin 1982–1985. Eino Leinon "Helkavirsien" runoihin "Mennyt manner" ja "Ukonlintu" pohjautuvista tietokoneanimaatioista (1979-82) hän sai Zagrebin animaatiofestivaalilla palkinnon, ja niiden ansiosta hänet kutsuttiin 1984 luennoimaan tietokonetaiteen tapahtumaan Imaginaan. Hän oli perustamassa Taideteollisen korkeakoulun Image Media Institutea (nyk. Media Lab). Martti Kuusinen
Tiedeakatemian instituutissa Kuusinen jatkoi työtään partisiippien parissa sekä osallistui vuonna 1958 julkaistun suomen kieliopin laatimiseen. Hänen tärkein tehtävänsä oli kuitenkin uuden venäläis-suomalaisen suursanakirjan valmistelu yhdessä Helmi Lehmuksen, Anni Flinkmanin ja Veera Ollikaisen kanssa. Sanakirja ilmestyi Moskovassa vuonna 1963 ja Suomessa WSOY:n julkaisemana vuonna 1972. Se oli Pekka Kijasen vuonna 1912 toimittaman teoksen jälkeen järjestyksessä toinen laaja venäläis-suomalainen sanakirja, joka pysyi käytössä aina 1990-luvun lopulle saakka. Arto Koskinen
Arto Koskinen (s. 20. tammikuuta 1962 Alatornio) on suomalainen elokuvaohjaaja, joka on tehnyt lukuisia dokumentti- ja TV-elokuvia. Hänen esikoisohjauksensa, pitkä näytelmäelokuva "Kahlekuningas", sai ensi-iltansa 2001. "Kahlekuningas" valittiin muun muassa Berliinin elokuvajuhlien kilpasarjaan lastenelokuvien kategoriaan, se sai parhaan miessivuosa-Jussin (Heikki Hela) ja parhaan äänisuunnittelun Jussin (Olli Pärnänen), ja se oli ehdolla myös parhaasta käsikirjoituksesta. Elokuva voitti myös palkinnon parhaasta esikoisohjauksesta Durangon elokuvajuhlilla 2004. Heikki Savolainen (näyttelijä)
Heikki Savolainen (9. huhtikuuta 1922 Pori – 22. tammikuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän kuului stanislavskilaisen metodin omaksuneiden näyttelijöiden uuteen polveen 1940-luvulla. Savolainen kiinnitettiin vuonna 1948 Suomen Kansallisteatteriin yhdessä muun muassa Kyllikki Forssellin, Matti Raninin, Ekke Hämäläisen ja Tarmo Mannin kanssa. Hän tuli tunnetuksi erityisesti Edvin Laineen ohjaaman "Tuntemattoman sotilaan" (1955) Urho Hietasena. Savolainen esiintyi 1950-luvulla useissa komedioissa ja sotilasfarsseissa, ja hän oli Armand Lohikosken, Matti Kassilan ja Edvin Laineen luottonäyttelijä. Savolainen teki myös useita töitä Radioteatterille. Hän oli naimisissa suomalaisen näyttelijän Ritva Arvelon kanssa. Arto Hiltunen
Arto Kalevi Hiltunen (s. 17. tammikuuta 1958 Kajaani) on suomalainen elinkeinovaikuttaja. Hän toimi S-ryhmässä vuodesta 1980 vuoteen 2010. Vuosina 1998–2003 hän oli toimitusjohtajana Helsingin Osuuskaupassa ja vuosina 2004–2007 HOK-Elannossa. Lisäksi hän oli Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnan (SOK) pääjohtajana vuosina 2007–2010. Vuonna 2010 Hiltunen aloitti Suomen Kaupan Liiton hallituksen puheenjohtajana. Arto Koskinen
Vuonna 2004 Arto Koskinen ohjasi dokumentin "Joki taivaalla" kuvataiteilija Osmo Rauhalasta, ja vuonna 2012 valmistui dokumentti jalkapalloilija Jari Litmasesta nimellä "Kuningas Litmanen". Vuonna 2013 valmistui dokumenttielokuva "Epävirallinen linja", Suomen vähemmän tunnetusta roolista Viron itsenäistymisprosessissa. Arto Merisalo
Arto Merisalo oli 1996-2001 mukana myös liikekiinteistöjä välittäneessä Kanrak-Group-yhtiössä. Yhtiön konttoriverkosto laajeni Merisalon vetämänä nopeasti Helsingin lisäksi Kotkaan, Kuopioon, Lahteen, Ouluun, Tampereelle ja Turkuun. Yhtiö oli Suomen johtavia toimitilavälitysyhtiöitä. Merisalo oli itse yksikönjohtajana ensiksi Kanrak Toimitilapalvelut Oy:ssä, myöhemmin Kanrak-Group Oy:ssä, jonka asuntopalveluyhtiö Kanrak-Yhtiöt Oy:stä tuli myöhemmin Nova-Asunnot Oy, yksi Nova Groupin tytäryhtiöistä. Arto Nieminen
Arto Nieminen (s. 1957) on suomalainen teatterinäyttelijä, kirjailija ja ohjaaja. Hän on lisäksi toiminut ääninäyttelijänä vuodesta 1995 lähtien. Niemisen näyttelijäura alkoi 1980-luvulla. Lisäksi Nieminen on toiminut freelance-teatterintekijänä vuodesta 1990 lähtien. Les Rita Mitsouko
Les Rita Mitsouko teki ensiesiintymisensä vuonna 1980, mutta saavutti maanlaajuista huomiota vasta "Marcia Baïla" -singlensä julkaisun myötä kesällä 1985. Kyseinen laulu omistettiin 32-vuotiaana vuonna 1981 syöpään menehtyneen ystävän, argentiinalaisen koreografi Marcia Moretton muistolle. Ville Virtanen
Virtanen valmistui 1980-luvulla Suomen Teatterikoulusta näyttelijäksi. Hän on näytellyt monissa 1980-luvun suosituissa televisiosarjoissa, kuten esimerkiksi "Hymyhuulten" Aki ja Turo -sketsisarjassa Turoa ja tohtori Saarista Kaisa Rastimon "Säädyllisessä murhenäytelmässä". Hänen muita tunnettuja roolejaan suosikkisarjoissa ovat olleet autonasentaja Arttu Laakso televisiosarjassa "Kotikatu" (1995–1998) ja 2000-luvulla rikoskomisario Veli Miettinen poliisisarjassa "Kylmäverisesti sinun". Virtanen näytteli vuonna 2015 ruotsalaisessa menestyssarjassa "Maan povessa" ("Jordskott"). Virtanen esittää pääosaa, rikostutkija Kari Sorjosta suuren suosion saavuttaneessa rikossarjassa "Sorjonen". Hänet palkittiin sarjasta vuoden 2016 parhaan miesnäyttelijän Kultainen Venla -palkinnolla. Arto Merisalo
Vuosina 2002–2009 Merisalo toimi Nova-konsernin eri yhtiöissä yksikönjohtajana, liiketoimintajohtajana sekä vuosina 2007–2009 kiinteistökehitysyhtiön toimitusjohtajana. Merisalo toimi kiinteistökehittäjänä ja rakennutti vuosien 1998–2011 aikana runsaan 450 miljoonan euron arvosta yli 50 hehtaaria erilaisia kaupan, logistiikan ja tuotannon sektoreiden kiinteistökehityskohteita eri puolille Suomea. Näiden hankkeiden kautta maakuntiin syntyi yli 4 000 työpaikkaa. Syyskesästä 2008 huhtikuulle 2012 Arto Merisalo toimi Suomen Toimitilapalvelut Oy:n toimitusjohtajana ja toimitilakonsulttina. Syksystä 2009 toukokuuhun 2010 Merisalo oli Motonetin perustajan, ekonomi Lauri Juntusen, Virsseli Oy Toimitilapalveluissa kiinteistökehitysjohtajana. Toukokuusta 2010 huhtikuun alkuun 2011 Merisalo toimi Kanrak Oy:n senior partnerina ja huhtikuusta 2011 saman vuoden loppuun Hansa Deal Oy:ssä kiinteistökehityspalvelut -sektorin toimialajohtajana. Merisalo siirtyi tämän jälkeen STTP Oy:n toimitusjohtajaksi ja toimitilakonsultiksi, kunnes lähti 19. huhtikuuta 2012 suorittamaan saamaansa vankeusrangaistusta. Suomi 1940-luvulla
1940-luvun jälkipuoliskon keskeisiä esikoiskirjailijoita oli Aila Meriluoto, jonka "Lasimaalaus" (1946) sai harvinaisen lämpimän vastaanoton sekä yleisöltä että kriitikoilta. Sirkka Seljan naivistinen ja vapaarytminen läpimurtoteos "Taman lauluja" julkaistiin 1945. Aaro Hellaakoski ja P. Mustapää tekivät paluun suomalaisen runouden huipulle sodan jälkeen. P. Mustapään (oik. tutkija Martti Haavio) keskeinen runokokoelma "Jäähyväiset Arkadialle" ilmestyi 1945. Runoilijoista Elvi Sinervo ja Arvo Turtiainen loivat parhaat teoksensa sodan jälkeen. Arto Merenheimo
Lapsuutensa ja nuoruutensa Merenheimo vietti Helsingin Punavuoressa Viiskulman ja Johanneksen kirkon tienoilla. Merenheimo kävi Helsingin normaalilyseota 1963–1968, ja hän kirjoitti yksityisoppilaana ylioppilaaksi Karjalan yhteiskoulusta vuonna 1973. Merenheimo on koulutukseltaan HuK (tutkielma uskontotieteestä), ja hänellä on opintoja myös teologiasta, filosofiasta, psykologiasta, kotimaisesta kirjallisuudesta, estetiikasta ja valtiotieteistä. Hän on toiminut aiemmin muun muassa opettajana lukiossa, yläasteella ja lastentarhassa, sosiaaliterapeuttina alkoholistiparantolassa, nuoriso-ohjaajana, antikvariaatin myyjänä ja satamatyöntekijänä. Nykyisin hän on vapaa kirjoittaja ja asuu Itä-Helsingissä. Arturo Merzario
Merzario tunnettiin 1970-luvulla Marlboron sponsoroimana ja hänet usein kuvattiin yhtiön cowboy-hattu päässä. Hän jatkaa yhä 60-vuotiaana kilpa-autouraansa: tällä hetkellä hän ajaa Italian prototyyppi-sarjoissa. Tuukka Heinonen
Heinosen musiikkiura alkoi vuonna 2001 perustetussa Konala Cartellissa, jossa hän esiintyi nimellä Tunkio. Yhtye on julkaissut tähän mennessä yhden albumin, mixtapen ja singlen. Vuonna 2006 Heinonen julkaisi "Tunk Yayo" -nimellä "Vittu näitä vittupäitä" -EP:n yhdessä Konala Cartellin Veejayn kanssa, joka käytti EP:llä nimeä "Vitun Järkäle". Vuonna 2008 perustettu Heinonen perusti Otto Kallioisen kanssa Joustavan Moraalin. Yhtye julkaisi kesällä 2010 internetissä ilmaiseksi esikoisalbuminsa "P*skaa jatsia", joka palkittiin Tuoreet platat-blogin vuosikatsauksessa palkinnolla "Vuoden tuorein nettijulkaisu". Kajaanin Runoviikko
Tapahtuman perustaja ja ensimmäinen taiteellinen johtaja oli Veikko Sinisalo (1976–1985). Kajaanin Runoviikko on vanhin Suomen lausuntataiteen festivaaleista. Kainuun Eino Leino -seura oli alun perin ja edelleen vahvasti tapahtumassa mukana. Tapahtuman taiteellisina johtajina ovat toimineet Aino-Maija Tikkanen (1985–1987), Timo Tiusanen, Ari Kallio (1988), Juhani Niemelä (1989–1994), Hannu Huuska (1995–2000), Antti Virmavirta (2001–2003), Sina Kujansuu (2004–2006), Kirsi-Kaisa Sinisalo (2007–2010), Taisto Reimaluoto (2011–2018) ja Kati Outinen (2019-). Veikko Sinisalon aloitteesta perustettu Veikko Sinisalon Stipendirahasto on järjestänyt vuodesta 1978 Veikko Sinisalo -lausuntakilpailun nuorille lausujille. Voittajasta käytetään nimeä Vuoden nuori lausuja. Härkösläisyys
Härkönen oli saanut voimakkaan herätyksen kapinakeväänä 1918 Savitaipaleella ja alkoi toimia horrossaarnaajana. Härkönen tutustui 1920-luvulla Kangasniemellä Alma Kartanoon, jonka mukaan nimetty lahko kartanolaisuus vaikutti aina 1950-luvulle asti varsinkin Satakunnassa. Härkösen esiintymisestä vaikuttunut Kartano kutsui tämän puhujaksi Huittisiin. Härkösen rohkaisun myötä Alma Kartano jätti kiertokoulunopettajan toimen ja alkoi horrossaarnaajaksi. Härkösen ja Kartanon tiet kuitenkin erosivat. Härkösen opit saivat 1930-luvulta alkaen jalansijaa Kainuussa, jolloin tämä ensin vieraili Hyrynsalmella ja muun muassa Jumaliskylässä. Hänen saarnaretkensä ulottuivat Kainuuseen vielä 1950-luvulla. Kainuussa kävi saarnaamassa myös kerimäkeläinen Veikko Ikäheimo. Arto Sotavalta
Vuonna 1977 alkoi yhteistyö Taiskan kanssa ja 1977–1978 tehtiin Arto & Taiska -kiertueet ajan henkeen esimerkkinä tietysti Armi & Danny. Yhtyeessä soittaneista muusikoista tunnetuin on Anssi Tikanmäki. Aarne Orjatsalo
Orjatsalon ensimmäiset esiintymiset olivat maaliskuun puolivälissä 1929 Viipurin Työväen Teatterissa ja Lappeenrannan Työväen Näyttämöllä, koska Tampereen Työväen Teatterilla ei ollut vielä hänelle sopivaa näytelmää valmiina. Orjatsalo esitti paikkakunnilla "Elinan surmaa" yhdessä Elli Tompurin kanssa. Huhti–toukokuussa Orjatsalo oli päätähtenä Tampereen lisäksi Koiton Näyttämöllä Helsingissä esitetyssä Antonio Morenon näytelmässä "Oikea rakastaja". Siitä muodostui suurmenestys molemmilla paikkakunnilla. Toukokuussa sai vielä ensi-iltansa Tampereen Työväen Teatterin "Reviisori", jossa Orjatsalolla luonnollisesti oli päärooli. Sisällissodan jäljiltä kansakunta oli jakautunut niin, että esimerkiksi porvarillinen "Aamulehti" ei kirjoittanut sanallakaan Orjatsalon esiintymisistä. Lehti uutisoi ainoastaan hänen saapumisensa Suomeen ja senkin erittäin kielteisessä sävyssä. Vastineeksi Tampereen Työväen Teatteri veti ilmoituksensa pois Aamulehdestä, minkä jälkeen ainoana uutiskanavana Tampereella toimivat teatterin levittämät lentolehtiset sekä sosiaalidemokraattinen "Kansan Lehti". Aamulehti julkaisi myös lukuisia Orjatsaloa arvostelleita yleisönosastokirjoituksia, joiden takana oli ilmeisesti häntä katkerasti vihannut liikemies Rafael Haarla. Arto Lindsay
Arthur Morgan "Arto" Lindsay (syntynyt 28. toukokuuta 1953) on amerikkalainen kitaristi, laulala, laulajalauluntekijä, tuottaja ja kokeellinen säveltäjä. Ensimmäinen projekti, josta Lindsay tuli tunnetuksi, oli 1977 perustettu no-wave-yhtye DNA, jossa vaikutti myös Ikue Mori. Brasilialainen kulttuuri, johon Lindsay tutustui nuoruudessaan hänen vanhempiensa toimiessa Brasiliassa lähetyssaarnaajina, on vaikuttanut suuresti Lindsayn musiikkiin, varsinkin hänen 80-luvun jälkeiseen tuotantoonsa. Osassa Lindsay kappaleita on myös protugalin kieliset sanoitukset.