Milloin balettia aloitettiin harjoittamaan?
Baletti
Baletti syntyi Italian ja Ranskan hoveissa, joissa hoviväen perussivistykseen kuulunut tanssitaito oli eräs tapa erottautua tavallisesta kansasta. Edelleenkin baletissa on teknisen taituruuden ohella tärkeää tyylillinen oikeaoppisuus, joka saavutetaan vain nuorena aloitetulla tiukalla koulutuksella. Asiaan vihkityneet pystyvät tanssijan tyylistä erottamaan, minkä koulukunnan oppien mukaan hänet on koulutettu. Tärkeimpiä niistä ovat ranskalainen, italialainen, venäläinen ja englantilainen koulu. Intohimoisia baletinharrastajia kutsutaan baletomaaneiksi ("balletomane").
Léon Bakst
Bakst työskenteli 1900-luvun ensimmäisen vuosikymmenen loppupuolella eritoten näyttämötaiteen eli lavastamisen ja pukusuunnittelun parissa. Hän työsti joukon kreikkalaisia tragedioita, ja vuonna 1908 hän sai nimeä Djagilevin johtaman Ballets russes'n suunnittelijana. Hänen toteutti esimerkiksi baletit "Cleopatra" (1909), "Seherazade" (1910), "Carnaval" (1910), "Narcissus" (1911) sekä "Daphnis et Chloé" (1912). Koko tämän ajan hän asui Euroopassa, koska juutalaisena hänellä ei ollut oikeutta asua vakituisesti oman seurakuntansa ulkopuolella. Jean-Georges Noverre
Jean-Georges Noverre (29. huhtikuuta 1727 Pariisi, Ranska – 19. lokakuuta 1810 Saint-Germain-en-Laye, Ranska) oli ranskalainen balettitanssija ja koreografi, joka uudisti balettia draamallista toimintaa korostavan toimintabaletin suuntaan. Hän hylkäsi baletin perinteisen roolin koristeellisena välinäytöksenä ja halusi viedä sitä esittävämpään suuntaan. Noverre aloitti uransa tanssijana, mutta alkoi 1750-luvulla toteuttaa myös omia baletteja. Hän työskenteli balettimestarina muun muassa Stuttgartissa, Wienissä ja uransa loppuvaiheissa arvostetussa Pariisin oopperassa. Hän loi kymmeniä baletteja, mutta hänen vaikutuksensa on välittynyt eteenpäin erityisesti teoksen "Les Lettres sur la danse et sur les ballets’n" kautta. Balettitekniikka
Vuonna 1820 ilmestyi italialaisen Carlo Blasis'in kirja "Traité élémentaire, théorique et pratique de l'art de la danse", joka oli ensimmäinen käytännön tutkielma balettitekniikasta. Kirja on nykyäänkin klassisen tanssin perusteoksia. Blasis opiskeli Pariisissa ja työskenteli 1817 lähtien Milanon "La Scala"ssa. 1826–1830 hän työskenteli Lontoossa tanssijana ja koreografina. 1828 ilmestyi hänen kirjansa "Code of Therpsichore" ja 1847 "Notes Upon Dancing". Vammautumisensa jälkeen 1837 Blasis toimi "La Scala"n tanssikoulun johtajana ja hänen harjoittelumetodinsa tuotti monia tanssijavirtuooseja. Hänen työtään jatkoivat Borri ja Lepri ja myöhemmin muun muassa Enrico Cechetti. Italia olikin pitkään teknisen kehityksen ja taituruuden kärkimaa. 
Blasis esittelee kirjoissaan kaavan treenaustunnin kulkuun, tehtävien harjoitusten järjestykseen sekä tekniikkaan kuuluvat perusliikkeet. Systemaattisen harjoittelun päämääränä on ammattitaitoinen sekä teknisesti että taiteellisesti pätevä tanssija. Jalat ovat jo 180 astetta aukikierrettyinä. Balettitunnin kulku on lähellä nykyajan käytäntöjä. Baletti
Dauberval muistetaan nykyään baletin "La Fille mal Gardée" (Huonosti vartioitu tyttö) ensimmäisenä koreografina. Hän toi balettinäyttämölle ensimmäisenä tavallisen kansan sitä ennen yleisten antiikin jumalolentojen sijaan ja haki inspiraatiota oikean elämän ja luonnollisten eleiden tarkkailusta. Charles Didelot (1767–1837), myös Noverren oppilas, vaikutti merkittävästi venäläisen baletin kehitykseen työskennellessään siellä 1801–1811 ja 1816–1831. Hän vahvisti ja laajensi "Pietarin Keisarillisen Koulun" opetusta ja ohjasi monia baletteja tutkien miimisen tanssin mahdollisuuksia. Sini Länsivuori
Sini Länsivuori aloitti tanssimisen kuusivuotiaana Lauri Vesannon balettikoulussa Kuopiossa. 14-vuotiaana hän siirtyi opiskelemaan Kansallisoopperan balettikouluun, josta hän valmistui 18-vuotiaana vuonna 1985 saaden samalla kiinnityksen Suomen Kansallisbalettiin. Sittemmin Länsivuori opiskeli myös Jyväskylän ammatillisessa korkeakoulussa, josta hän valmistui vuonna 2004 pääaineenaan pedagogiikka. Baletti
Keisarillisten teatterien johtajana 1881–1899 toiminut I. A. Vsevoložski ajoi uudistuksia ja kehitti balettia merkittävästi. Hän tuki sekä Petipaa että säveltäjä Pjotr Tšaikovskia ja yhdisti heidän taiteensa baletissa "Prinsessa Ruusunen". "Pähkinänsärkijää" tehtäessä Petipan horjuvan terveydentilan vuoksi koreografiksi nostettiin hänen assistenttinsa Lev Ivanov, joka kuitenkin joutui työskentelemään Petipan pikkutarkkojen suunnitelmien mukaan. Vain ensimmäisen näytöksen lopun lumihiutaleiden tanssissa katsotaan hänen saaneen mahdollisuuden omalle romanttisen emotionaaliselle ja vanhasta poikkeavalle tyylilleen. Uransa Petipan varjossa tehnyt Ivanov sai uuden mahdollisuuden, kun[Tšaikovskin muistojuhlallisuuksiin haluttiin uusi versio "Joutsenlampi"-baletin toisesta näytöksestä. Joutsenlampi oli Tšaikovskin ensimmäinen balettisävellys, mutta muun muassa epäonnistuneen koreografian johdosta (Wenzel Reisinger) ensi-ilta Moskovassa 1877 ei ollut ollut menestyksekäs. Vapaana muiden ohjeista Ivanov loi koreografisen mestariteoksen. Kokonaisuutena Joutsenlampi tuli uudestaan näyttämölle 15. tammikuuta 1895, jolloin Ivanov vastasi toisen ja neljännen näytöksen ja Petipa ensimmäisen ja kolmannen näytöksen koreografiasta. Nykyään Joutsenlampi on ehkä kuuluisin ja rakastetuin klassisisen baletin teoksista. Latvia
Tanssi on ollut osa Latvian näyttämötaidetta 1870-luvulta asti, jolloin kansallisteatterin näyttelijöiden piti myös laulaa ja tanssia. Tanssijoita kutsuttiin teatteriryhmiin myös Puolasta ja Venäjältä. Ulkomaalaisia klassisen baletin seurueita vieraili maassa jo varhain, mutta näytöksissä kävi vain varakkain väestönosa. Oma balettikoulu perustettiin vasta 1932. Mihail Baryšnikov aloitti tanssimisen Riian koreografiakoulussa, ja monista muistakin koulun entisistä oppilaista on tullut maailmantähtiä. Gaillarde
Gaillarde (ranska = hilpeä, reipas, italia:gagliarda [ga'lja-], englanti:galliard tai gaillard) oli renessanssiajan tanssi ja musiikkityyli joka puolella 1500- ja 1600-lukujen Eurooppaa. Tosin ensimmäinen kirjallinen maininta tanssista on Italiasta noin vuodelta 1480. Tanssin syntymaana on pidetty Italiaa tai Ranskaa. Sen muotoja esiintyy useimpien Keski-Euroopan maiden kansantansseissa. Baletti
Kiinnostus balettiin oli Amerikassa herännyt Anna Pavlovan ja Djagilevin baletin perinteen jatkajien kiertueiden myötä. Siellä yritettiin myös luoda omaehtoista taidetta, mutta kehitys oli hidasta. Mihail Mordkinin vetämällä pienellä ryhmällä oli kunnianhimoinen haave luoda ohjelmisto sekä menneistä mestariteoksista että tulevaisuuden klassikoista. He esittivät sekä "Giselle"ä, "Sylfidejä" että Antony Tudorin ja Agnes de Millen teoksia. Jerome Robbinsin uudistuksissa traditionaalinen liikekieli sai tarvittaessa väistyä stepin tyyliteltyjen luonnollisten eleiden tieltä, jos tarkoitus niin vaati. Lopulta "American Ballet Theatre" oli kuuluisa sekä innovatiivisesta repertuaaristaan että tähdistään kuten Alicia Alonso, Anton Dolin ja Alicia Markova. Juhani Teräsvuori
Teräsvuori aloitti 1960 perustetulla Suomen kansallisoopperan ensimmäisellä baletin poikaluokalla ja sai kiinnityksen Kansallisoopperan balettiin vuonna 1966. 1968–1969 hän tanssi solistina Göteborgin baletissa, palasi välillä Suomeen ja siirtyi 1971 Leningradiin ja sieltä Moskovaan, jossa hän suoritti Bolshoin balettikoulussa pedagogin tutkinnon. Sen jälkeen hän palasi Kansallisoopperaan viideksi vuodeksi apulaisbalettimestariksi. Sitten hänet kutsuttiin Norjaan balettimestariksi ja sieltä jälleen Göteborgiin vuosiksi 1987–1991 baletin johtajaksi ja balettimestariksi. Italiassa hän toimi Arena di Veronan/ Teatro Liricon baletin apulaisjohtajana vuosina 1991–1994. Sen jälkeen hän on kiertänyt opettajana monissa baleteissa. Valssi
Ensimmäiset tiedot valssista ovat 1000-luvulta, ja se on vanhin nykyisin tanssittavista seuratansseista. Varhaisin kirjallinen kuvaus valssista on vuodelta 1000, Tegernseen luostarista. Alppiseudulta valssi levisi aina Pohjanmerta myöten. Suomessa valssi vakiintui tärkeimmäksi salonkitanssiksi 1800-luvun aikana. 1800-luvulla syntynyt häävalssiperinne on yksi tekijöistä, jotka ovat pitäneet tanssin elinvoimaisena. Birgit Cullberg
Vuonna 1967 Cullberg perusti Ruotsin kansallisteatterin yhteyteen oman seurueensa, Cullberg-baletin. Siinä ei ollut erillistä kuoroa ("corps de ballet"), vaan kaikki seurueen kahdeksan jäsentä olivat "soolotanssijoita" ja saivat samaa palkkaa. Seurue esiintyi paljon televisiossa ja nousi kansainväliseen maineeseen 1970-luvulla. Cullberg ohjasi seurueelle baletteja vuoteen 1987 asti eli 79-vuotiaaksi. Hänen poikansa Mats Ek loi koreografioita baletille vuodesta 1976, ja siirtyi sen taiteelliseksi johtajaksi vuonna 1985.
Cullberg tanssi poikansa koreografiassa "Soweto" 74-vuotiaana, ja vielä vuonna 1991 hän tanssi baletissa "Vanha nainen ja ovi". Oopperan historia
Ranskalaisen oopperan esikuvia oli 1500-luvulla syntynyt "ballet de cour" eli hovibaletti, joista 1600-luvulle tultaessa oli muodostunut suuria kuningasta ylistäviä näytöksiä. Italialaisen oopperan saapumisessa Ranskaan keskeinen osuus oli italialaisilla kardinaali Mazarinilla ja Medici-sukuun kuuluneella kuningattarella Maria de’ Medicillä, jotka toivat kotimaastaan laulajia Ranskaan ylläpitääkseen tärkeitä poliittisia yhteyksiä. Mazarinin ansiosta Ludvig XIV:n ensimmäisissä virallisissa juhlissa esitettiin perinteisen ranskalaisen baletin lisäksi myös italialainen ooppera. Mazarin ja kuningatar toivat myöhemminkin italialaisia oopperaseurueita Ranskan hoviin. Ballets russes
Ballets russes (, tunnetaan myös nimellä Djagilevin baletti) on vuosina 1909–1929 toiminut kuuluisa balettiseurue, jonka Sergei Djagilev perusti vuonna 1909 Pietarin ja Moskovan Keisarillisten teattereiden balettiryhmien nuorista taiteilijoista. Tanssitaide Suomessa
Suomalainen vapaa tanssi sai vaikutteita Saksasta ja kytkeytyi osittain naisvoimistelun kehitykseen. Maggie Gripenberg (1881–1976) lienee tunnetuin suomalainen uuden tanssin edustaja. Hän opiskeli Dalcrozen koulussa 1910 ja harjoitti myös kuvataideopintoja. Hän esiintyi 1930-luvulle asti, sai monia voittoja ulkomaisissa koreografiakilpailuissa ja jatkoi opettamista aina 1960-luvulle saakka (muun muassa Sibelius-akatemiassa). Suomalainen baletti ammattilaistui Kansallisoopperan baletin perustamisen myötä, mutta vapaan tanssin puolella oli tarjolla lähinnä opetustyötä. Irja Hagfors loi kansainvälistä uraa, Ester Naparstok piti tanssikoulua Tampereella ja Elsa Puolanne ja Mirri Karpio omaansa Helsingissä. Gripenbergin oppilas Ilta Leiviskä seurasi tätä opettajana Sibelius-akatemiassa. Suomalainen kansantanssi
Todennäköisesti hambon tanssiminen on alkanut Suomessa 1800-luvulla, mutta sen historia on hyvin epäselvä ja hämärän peitossa. Luultavimmin hambo on saapunut Suomeen Ruotsin kautta ja suurin osa hambon variaatioista onkin syntynyt kansantanssijoiden luomina sekä Suomessa että Ruotsissa. Hamboa on kutsuttu myös nimillä hambopolska ja hamburska. Hambomusiikin tahtilaji on 3/4. Tanssillisesti hambo on lähempänä polskaa, mutta musiikillisesti masurkkaa. Hambo soitetaan kuitenkin masurkkaa enemmän triolimaiseksi, eli tahdit soitetaan kolmimuunteisina. Hambon tanssillisen fraasin pituus on 8 tahtia. Hambo sisältää pääsääntöisesti kaksi osiota: inledning (kaksi dahlstegiä ja yksi tresteg) ja hambopyörintä polskaotteessa. 
Kansanparitanssina valssi on kolmijakoinen tanssi, josta löytyy useita askelvariantteja, jopa nostoja. Perusmuodossaan kansanomaisena, seura- tai kilpatanssityyppisenä paritanssina valssin perusaskelikko on samantyyppinen, mutta kustakin lajista löytyy omat vivahde-eronsa valssille. Valssin kotimaana pidetään Itävaltaa. Vanhin tieto valssista Suomessa on vuodelta 1800. jolloin 14-vuotias Jacobina Charlotte Munsterhejlm kirjoitti päiväkirjaansa tanssineensa valssia. Vuonna 1931 perustettu Finlands Svenska Folkdansring edistää toiminnallaan suomenruotsalaisen kansanperinteen tunnettuutta.
Vanhin suomalainen kansantanssijärjestö, joka on perustettu vuonna 1901. Sen tärkeimpiä tehtäviä ovat suomalaisen kansanperinteen elvyttäminen ja kulttuuriperinteen tuntemuksen lisääminen.
Kansantanssinuorten liitto on perustettu 1982 huolehtimaan Suomalaisen Kansantanssin Ystävien varhaisnuorisotoiminnasta. 
Kalevan Nuorten Liitto on perustettu vuonna 1960 ja se toimii yhteistyössä Suomen Nuorisoseurojen Liiton kanssa. KN-liiton toiminta keskittyy edistämään lasten kulttuurikasvatusta, kansanperinteen tuntemusta ja terveitä elämäntapoja. KN-liitto järjestää kulttuuritoimintaa pääasiassa alle 16-vuotiaille.
Perustettu vuonna 1980. Huolehtii karjalaisen kulttuurin ylläpitämisestä ja tunnetuksi tekemisestä Suomessa.
Suomen Nuorisoseurojen Liiton syntyvaiheet liittyvät kiinteästi kansallistunteen ja sivistysaatteen nousuun Suomessa 1800-luvun loppupuolella. Se aloitti toimintansa kansanliikkeenä ja organisoitui myöhemmin piirijärjestöiksi ja liitoiksi. Suomen Nuorison Liitto aloitti toimintansa 1897 ja 1994 vuodesta lähtien sen keskusliiton nimi on ollut Suomen Nuorisoseurojen Liitto. Agrippina Vaganova
Vaganovan uran toinen vaihe, pedagogina vaikuttaminen, alkoi heti vallankumouksen jälkeen, kun hän 1918 alkoi opettaa ensin yksityisessä koulussa ja kolmen vuoden kuluttua valtion balettikoulussa. Hänen opetusmetodinsa muotoutui 1920-luvulla, joka oli neuvostobaletille vaikeaa aikaa. Sitä syytettiin feodaaliseksi jäänteeksi ja tuomittiin tuhoutumaan vanhanaikaisena uuden aikakauden myötä. Myös balettikoulua vaadittiin täydellisesti uudistettavaksi. Vaganovan kehitystyö ei tietenkään heti voinut tuottaa näkyviä tuloksia. Vähitellen hänen oppilaansa pääsivät näyttämään taitojaan. Vaikka aluksi onnistumisia pidettiin sattumanvaraisina yksittäisinä ilmiöinä, oli lopulta selvää, että koulutuksessa tehty uudistustyö oli uusien ballerinakykyjen, kuten Galina Ulanovan ja Natalja Dudinskajan, taustalla. La Sylphide
La Sylphide on kaksinäytöksinen romanttinen baletti. Baletista on ollut kaksi versiota, joista säilyneen koreografian on tehnyt tanskalainen balettimestari August Bournonville (1805–1879) Tanskan kuninkaalliselle baletille vuonna 1836. Se on maailman vanhin säilynyt baletti. Ritva Kasurinen
Kasurinen opiskeli klassista balettia muun muassa Suomalaisen Oopperan balettikoulussa vuosina 1945–1949, Kansallisoopperan balettikoulussa vuosina 1952–1954 ja 1958–1960, Elsa Sylvesterssonin ja Kari Karnakosken balettikouluissa vuosina 1956–1964 ja Budapestin Oopperan balettikoulussa vuonna 1960. Hän opiskeli 1950-luvulla myös Sibelius-Akatemiassa Maggie Gripenbergin vapaatanssikoulussa, Tukholman Balettiakatemiassa Birgit Cullbergin ohjauksessa sekä karakteritanssia Airi Säilän tanssikoulussa ja 1960-luvulla karakteritanssia Into Lätin balettikoulussa Helsingissä. Balettitekniikka
Eurooppalainen baletti taantui 1800-luvun loppupuolella, mutta Venäjällä kehitys jatkui voimakkaana. Siellä Keisarillinen baletti ja sen koulu toimivat ulkomaisten balettimestarien johdolla – aina vuoden 1917 vallankumoukseen saakka. Baletti
1738 sai ranskalainen balettimestari Jean-Baptiste Landé luvan aloittaa Talvipalatsissa balettikoulun hoviväen lapsille. Ulkomaisten opettajien ja vierailevien tanssijoiden johdolla toimimisen perinne jatkuikin venäläisessä baletissa aina 1917 vallankumoukseen saakka. Opettajina toimivat niin Didelot, Perrot kuin Saint-Léon, ja esiintymään tulivat Taglioni ja Elssler. Merkittäväksi koreografiksi nousi – niin ikään ranskalainen – Marius Petipa, joka pitkään joutui työskentelemään edeltäjiensä varjossa. Heidän assistenttinaan hän kuitenkin keräsi vankan ymmärryksen koreografian teosta ja pääsi vihdoin johtavaksi balettimestariksi 1870. Hänen tehtävänään oli tuottaa uusi baletti jokaisen näytäntökauden alkajaisiksi – ja baletteja hän onkin tehnyt yli 40, joiden lisäksi uustuotantoja vanhoista esityksistä sekä baletteja oopperaan. George Balanchine
Tanssijantyönsä ohella hän opiskeli Pietarin konservatoriossa. Vaikka Balanchine joutui toteamaan, ettei hänestä koskaan tulisi merkittävää säveltäjää, intensiiviset musiikkiopinnot osoittautuivat hyödyllisiksi hänen urallaan ja antoivat etulyöntiaseman muihin koreografeihin nähden. Tärkeän pohjan Balanchinen työlle muodostaa hänen saamansa täydellinen klassisen baletin koulutus, jonka aikana hän oppi kunnioittamaan sen traditiota ja saavutti kaikkien sen tekniikan osa-alueiden hallinnan. Marius Petipan baleteilla, jotka muodostivat Mariinskin ohjelmiston perustan, on ollut tärkeä vaikutus Balanchineen. Petipalta hän on perinyt ihastuksen klassiseen tanssin sen itsensä vuoksi sekä käsityksen baletista ensisijaisesti mielihyvän antajana katsojalle. Balanchinen baleteissa nämä periaatteet toteutuvat kuitenkin selvästi nykyaikaisella tavalla mm. ilman kehystarinaa. Myös balettia uudistamaan pyrkineellä Mihail Fokinilla – ehkä eniten hänen juonettomalla "Chopiniana"-teoksellaan – on ollut vaikutuksensa Balanchinen kehitykseen koreografina. Balettitekniikka
Neuvostoliittolaisen balettikasvatussysteemin perustajana pidetään Agrippina Vaganovaa (1879–1951). Hän opiskeli Mariinski-teatterin koulussa ja toimi siellä tanssijana 1916 saakka. Vuonna 1918 hän aloitti opettajana Venäläisen baletin koulussa ja siirtyi sieltä 1921 Pietarin koreografiseen kouluun. Hänen kirjansa "Klassisen baletin pääperiaatteet" ("The Basic Principles of Classical Ballet") julkaistiin 1934, ja se on sittemmin käännetty useille kielille. 1957 koreografinen koulu nimettiin hänen mukaansa "Vaganovan koreografiseksi kouluksi". Tulilintu (baletti)
Baletin tilasi ja sen aiheen valitsi alun perin Djagilev, joka suunnitteli ohjelmistoa venäläisen seurueensa toiseksi esityskaudeksi. Vuoden 1909 ensimmäisen kauden aikana seurue oli esittänyt sekä venäläisiä oopperoita että baletteja, mutta oopperat olivat tulleet liian kalliiksi ja ajaneet Djagilevin lähes konkurssiin, joten hän päätti keskittyä toisella kaudella balettiin. Venäläiskansallista – ja siten ranskalaiseen yleisöön eksotiikallaan vedonnutta – musiikkia tuottaneet venäläiset säveltäjät eivät olleet juuri säveltäneet baletteja, joten Djagilevin oli tilattava uusia sävellystöitä. Balboa (tanssi)
Balboa syntyi eteläisessä Kaliforniassa 20-luvulla ja sen suosio kasvoi jatkuvasti toiseen maailmansotaan asti. Balboa sai nimensä Newport Beachissa, Kaliforniassa sijaitsevan Balboa Peninsulan mukaan, jossa se keksittiin. Sen uskotaan saaneen alkunsa Balboa Pavilionissa Newport Beachissa. August Bournonville
Isä Antoine Bournonville sai vuonna 1920 kuninkaalta apurahan balettiopintoihin Pariisiin. August lähti isänsä mukaan, ja vaikka hän Pariisin aikana opiskeli vain isänsä kanssa, hän sai siellä tuoreimpia balettivaikutteita ja seurasi loistavien opettajien Gardelin ja Vestris'n työtä käytännössä. Tanskaan paluun jälkeen Augustista tuli Kuninkaallisen teatterin tanssija, mutta ohjelmisto ei pariisilaisen baletin jälkeen tuntunut hänestä kiinnostavalta.
August Bournonville palasi 1824 Pariisin viimeistelemään opintojaan ja valmistellakseen tutkintoa Pariisin oopperan balettiin. Aiottu 15 kuukauden oleskelu venyi viideksi vuodeksi, ja sinä aikana Tanskan baletti joutui surkeaan tilaan. August tutustui Pariisissa isänsä vanhan ystävään Louis Niveloniin, joka tarjosi hänelle ystävyytensä, aterioita ja pääsyn seurapiireihin. August toivoi mestari Gardelin ottavan hänet vastaan, mutta Gardelin studio oli lopetettu, ja hänet neuvottiin Auguste Vestris'n oppilaaksi kohentamaan heikoimpia alueitaan, "tasapainoa, piruetteja ja käsiä". Vestris otti Bournonvillen oppilaakseen. August kirjoitti isälleen: Balettitekniikka
1885 italialainen ballerina ja Carlo Blasis'in oppilas Virginia Zucchi esiintyi Pietarissa esitellen ranskalaista koulun vauhdikkaamman ja virtuoosisemman tyylin saavutuksia. Italiasta tulivat myös Pierina Legnani – joka esitti Venäjällä ensimmäisen kerran 32 "fouetté"eta – Carlotta Brianza, Antoniella Dell'Era ja muut antamaan näytteitä vauhdikkaasta, voimakkaasta ja iskevästä tanssistaan. Erityisesti hypyt ja piruetit olivat tasoltaan jotain uutta venäläisille. Tuolloinen ranskalaistyylinen harjoittelu oli keveää, hienostunutta ja koristeellista. Bostonin baletti
Bostonin baletti ("Boston Ballet") on yhdysvaltalainen balettiseurue, joka toimii Bostonissa Massachusettsin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen perustivat E. Virginia Williams ja Sydney Leonard vuonna 1963. Se on nykyään yksi Yhdysvaltojen merkittävimmistä balettiseurueista. Sen nykyinen taiteellinen johtaja on suomalaisyhdysvaltalainen Mikko Nissinen, joka on toiminut johtajana vuodesta 2001. Ennen Nissistä Bostonin balettia johtivat Violette Verdy (1980–1984), Bruce Marks (1985–1997) ja Anna-Marie Holmes (1997–2000). Baletti
Hovibaletti saapui myös Ranskaan luultavasti 1400-luvun lopussa. Ensimmäinen varsinainen balettiteos oli Balthasar de Beaujoyeulxin, Katariina de’ Medicin balettimestarin, ohjaama "Ballet comique de la reine" vuodelta 1581. Uutta teoksessa oli se, että kaikki sen sisältämä tanssi, puhe ja laulu liittyivät samaan aiheeseen, vaikkeivät kohtaukset muodostaneetkaan yhtenäistä tarinaa. Katariina de’ Medici tilasi esityksen juhlistamaan Joyeusen herttuan Anne de Joyeusen ja Marguerite de Lorrainen häitä. Baletti kesti iltakymmenestä aamukolmeen. Edelleen esiintyjinä oli vielä aatelisväki itse, mutta heidän arvolleen sopimattomat groteskit tai koomiset roolihahmot annettiin ammattiakrobaattien esitettäviksi. Baletti
Balettiteoksen tekijöitä ovat koreografi, joka suunnittelee teoksen liikemaailman, musiikin säveltäjä ja käsikirjoittaja, joka muokkaa "libreton", teoksen juonen sisältävän käsikirjoituksen. Aiemmin sekä koreografiasta että tanssijoiden kouluttamisesta vastasi balettimestari. Harjoittaja vastaa teoksen tanssien opettamisesta tanssijoille – varsinkin silloin, kun teoksen koreografi ei itse voi teosta harjoittaa tai on jo kuollut. Useista vanhoista balettiteoksista tehdään uusintaversioita, joissa on osittain vanhaa jopa alkuperäistä materiaalia ja osittain uutta. Vanhat teokset ovat säilyneet sukupolvelta toiselle lähinnä muistitietona siirtyen. Tanssinotaatiota käytetään jonkin verran, mutta sen asema muistiin kirjoittamisessa ei ole lähellekään sama kuin musiikissa. Koreografit eivät käytä sitä tansseja suunnitellessaan, eivätkä tanssijat opettele askeliaan nuoteista, vaan koreografi tai harjoittaja näyttää ja kuvailee ne heille. Joskus teoksia modernisoidaan täysin tai tehdään jopa eri tyylilajia käyttäen. Esimerkiksi ruotsalainen koreografi Mats Ek on tehnyt Cullberg-baletille nykytanssiversioita vanhoista perinteisistä baleteista, kuten Joutsenlampi. Helsingin kansainvälinen balettikilpailu
Ensimmäinen Helsingin kansainvälinen balettikilpailu järjestettiin vuonna 1984 menestyksekkäästi. Osallistujia oli yhteensä 62, 17 maasta. Kun kilpailu järjestettiin jo kolmannen kerran vuonna 1995 kilpailun uudeksi taiteelliseksi johtajaksi Laineen jälkeen nimettiin Suomen Kansallisbaletin silloinen taiteellinen johtaja Jorma Uotinen. Tällä kertaa paikalle kutsuttiin myös kilpailun koreografit, jolla haluttiin korostaa koreografiakilpailun asemaa kilpailussa. Baletti
Baletissa järjestetään myös kilpailuja, joissa nuoret tanssijakyvyt voivat osoittaa taitojaan ja hankkia näkyvyyttä. Kilpailut ovat erityisesti vasta alalla aloitteleville tarkoitettuja, ei jo uraa luoneille tanssijoille. Helsingissä järjestetään Helsingin kansainvälinen balettikilpailu joka neljäs vuosi. Svetlana Zaharova (balettitanssija)
Zaharova aloitti tanssitunnit 6-vuotiaana. Vuonna 1996 Zaharova valmistui Vaganovan balettiakatemiasta ja hän sai välittömästi sopimuksen Mariinski-teatteriin vain 17-vuotiaana. Vuosi myöhemmin hänet nimettiin solistitanssijaksi. Tanssi
1500-luvulla ensimmäisen kerran tanssiin viitataan sanalla "balletti", jolloin sillä tarkoitettiin yksinkertaisesti kuvioitua tanssia, jossa esiintyjille oli suunniteltu jaksoittain vaihtuvia muodostelmia. Ensimmäiset "ballettiit" olivat siis puolittain näyttämöllistettyä oman aikansa seuratanssia, jotka oli löyhästi liitetty yhteiseen mytologiseen aiheeseen. Tällaisista hoviväen tanssihuveista sai alkunsa baletti sellaisena kuin me sen nykyään tunnemme. Sen myöhempää kehitystä on kuvattu artikkelin baletti yhteydessä. Nykytanssin historiasta ja sen eri muodoista sekä tanssiteatterista on myös omat artikkelinsa. Tanssitaide Suomessa
1990-luvulla koko tanssitaiteen ala koki valtavan nousukauden. Yhtenä merkittävänä tekijänä voidaan pitää tanssin korkeakoulutuksen alkamista Teatterikorkeakoulun tanssitaiteen laitoksella 1983. Aiemmin ainoa ammattiin johtava tanssikouluttaja oli ollut balettitanssijoiden kouluttamiseen erikoistunut Kansallisoopperan balettioppilaitos. Eritasoisiin tutkintoihin johtavia opinahjoja on sittemmin perustettu useita. Toisiinsa sekoittuvien taidesuuntien määrä kasvoi 80-luvulla ja koreografit alkoivat yhdistää visuaalisen taiteen, videon ja uuden median keinoja tanssitaiteeseen. Nykyisin tanssitaide-esitysten valo- ja äänisuunnitteluun panostetaan huomattavasti ja ne ovat parhaimmillaan yhtä tärkeitä draaman ja merkityksen välittäjiä kuin itse tanssikin. Suomalainen nykytanssi myös kansainvälistyi yhä enemmän ja sai tunnettuutta Suomen ulkopuolellakin – tanssi sanattomana taiteena ei kärsi suomalaisen kielialueen pienuudestakaan. Maggie Gripenberg
Tutustuttuaan Isadora Duncanin ajatuksiin vapaasta tanssista Maggie Gripenberg piti oman tanssi-iltansa Kansallisteatterissa vuonna 1911. Gripenberg myös opiskeli Emile Jaques-Dalcrozen rytmiikkakoulussa. Näihin vaikutteisiin pohjautunut Gripenbergin uusi moderni tanssityyli poikkesi baletista vapaampana, ja sitä muun muassa tanssittiin paljain jaloin. Vastakkainasettelu balettiin ei kuitenkaan ollut voimakas, vaan Gripenberg teki myös koreografioita oopperan baletille, joista kenties tunnetuimman Jean Sibeliuksen pantomiimiin "Scaramouche". Pierre Beauchamp
Beauchamp nimitettiin vuonna 1661 kuninkaan baletin ensimmäiseksi johtajaksi, mikä asetti hänet vastuuseen kaikista hovissa esitetyistä baleteista. Koreografina Beauchamp teki paljon yhteistyötä säveltäjä Jean-Baptiste Lullyn kanssa. He suunnittelevat usein yhdessä esityksen musiikit ja liikkeet. Beauchampin toinen läheinen kumppani oli Molière. Hän sävelsi musiikit ja teki koreografiat Molièren balettiin "Les Fachêux". Moulin de la galette
Pariisiin suuntaan rakennettiin uusi katu, rue Lepic, joka helpotti kukkulalle pääsyä liejuisiin pikkuteihin verrattuna huomattavasti. Montmartren asukasmäärä kasvoi nopeasti etenkin paroni Haussmannin uudistaessa Pariisia, jolloin pariisilaisia muutti sankoin joukoin pois pääkaupungin keskustasta lähialueille, ja Montmartren väkiluku kasvoikin 1860-luvun vaihteessa yli 57 tuhannen. Blute-finin ja Radet’n omistaja perusti tanssipaikan, jonka nimi oli ensin Bal Debray, mutta paikka tuli pian tunnetuksi Moulin de la Galetten nimellä, ja nimi vaihdettiinkin lopulta vuonna 1895. Sisäänkäynti oli rue Girardonin ja rue Lepicin kulmassa. Vuosien varrella tanssipaikka muuttui: tanssit siirtyivät ulkoilmasta uuteen, suureen tanssisaliin, jonka ulkopuolelle laitettiin keinuja. Asiakaskuntaan kuuluneille kirjailijoille Moulin de la Galette ja Bal Debray merkitsivät eri asioita. Rodolphe Darzens, Arthur Rimbaudin elämäkerran kirjoittaja, kuvaili tanssisalia vuonna 1899: Ovi, vaaleanpunaisen ja kirkkaan vihreän sävyillä maalattu, jonka yläpuolella valkeina hehkuvien lamppujen ympäröiminä nämä kaksi sanaa: Bal Debray. Käytävää ylös ja heti suuri, valoisa sali, jonka seinustoilla pöytiä ja penkkejä. Tanssialue on rajattu punaisella kaidepuulla; salin päässä lavalla orkesteri. Ennen tanssia joka parilta peritään neljän pennin maksu. Useimmiten nainen maksaa molempien osuuden.
Uusia tansseja kehittyi ja vanhat soittajat täytyi korvata taitavammilla orkestereilla. Polkka pysyi muodissa, mutta katrilli, chahut, cancan ja lopulta ranskalainen cancan alkoivat kerätä suosiota. Omistajat palkkasivat säveltäjä Auguste Boscin, jonka orkesteri soitti kevyttä ja menevää tanssimusiikkia. Bosc perusti 1904 oman tanssisalinsa, Bal Tabarinin, missä hän tahditti katrilleja ampumalla kattoon kuudestilaukeavallaan. Moulin de la Galettessa aloittivat uransa monet ranskalaisen cancanin tähdet, ja asiakkaisiin kuului aivan tavallisten kaupunkilaisten lisäksi nimekkäitä taidemaalareita ja piirtäjiä. Asiakkaiden suhteen oli tiukka linja, ja pahasti humalaiset, parittajat ja maksulliset naiset käännytettiin ovelta. Tästä huolimatta kerrotaan, että jotkut prostituoidut vuokrasivat juhlamekon sunnuntaiksi, etsivät asiakkaan tansseista ja palauttivat puvun seuraavana päivänä. Vuodesta 1900 Pariisin tunnetuimmat näyttelijät, joista käytettiin myös nimitystä Tout Paris (koko Pariisi), marssivat joka tiistai Montmartreen nauttimaan galetteja viinilasillisen kera. Vuosina 1900-1914 tanssisali oli avoinna neljänä päivänä viikossa. Baletti
Alun perin Lincoln Kirsteinin kutsumana Amerikkaan lähti myös George Balanchine. 1946 he perustivat "Ballet Society"n, josta kaksi vuotta myöhemmin tuli "New York City Ballet". Balanchine toi mukanaan "neoklassisen" tyylinsä, joka perustui traditionaaliseen tekniikkaan ja musiikin rakenteesta kumpuavaan liikkeeseen ilman erityistä tarinaa. Abstraktin tanssin tarkoitus oli vain näyttää puhtaan akateemisen liikkeen kauneus. Jopa lavastus jäi pois ja puvustuksena oli pelkkä treeniasu – sekä taloudellisista että esteettisistä syistä. Laihat ”hammastikunmuotoiset” ballerinat inspiroivat Balanchinea ja hän harjoitti tanssijansa nopeiksi ja täsmällisiksi. Britit kuvasivat heitä ”atleettisiksi” ja ranskalaiset puhuivat ”frigidistä tyylistä”. Balanchine täydensi "New York City Ballet’n" ohjelmistoa vuosittain. Useimmat teoksista olivat abstrakteja ja monet Stravinskyn musiikkiin. Jerome Robbins liittyi ryhmään 1949 ja on myös osaltaan laajentanut ryhmän ohjelmistoa. Hänen myöhäisemmät työnsä kuten "Dances at a Gatherin" (1969) ja"Goldberg Variations" (1971) poikkeavat Balanchinen teoksista inhimillisten suhteiden kuvauksellaan, vaikka ovatkin puhdasta tanssia. Ballets russes
Ballets russesin ensimmäinen kausi oli Châtelet-teatterissa 18. toukokuuta – 19. kesäkuuta 1909. Seurue saapui tämän jälkeen Pariisiin joka vuosi samaan aikaan, aluksi Châtelet-teatteriin ja myöhemmin myös muihin teattereihin. Vuodesta 1911 alkaen baletti esiintyi myös Roomassa, Wienissä, Genèven Suuressa teatterissa, Barcelonassa ja Madridissa. Seurue teki kiertueen myös Etelä-Amerikassa vuonna 1913 ja Yhdysvalloissa vuonna 1915. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen seurue esiintyi Belgiassa vuosina 1922–1928, Lausannessa ja Bernissä vuonna 1923 ja Alankomaissa vuonna 1924. Baletti
Vaikka Petipalta koreografian teko sujui vaivattomasti, hän silti tunsi tyytymättömyyttä joutuessaan tekemään yhä uudestaan samanlaisia teoksia. Petipan ajan baletit noudattivat aina samaa kaavaa: tarina kerrottiin konventionaalisella miimillä ja löyhästi teemaan liittyviä tanssiosia ripoteltiin sopivin välein. Riippumatta aiheesta ballerinat puettiin "tutu"-hameisiin ja vaaleanpunaisiin sukkahousuihin ja varvastossuihin. Vain pienet erot pukujen koristeluissa liittivät ne aiheeseen. Baletti "Don Quijote" (musiikki Ludwig Minkus) sai ensi-iltansa Moskovassa 1869 ja uudistettuna Pietarissa 1871. Darcey Bussell
Bussell opiskeli Arts Educational Schoolissa Lontoossa ja 13-vuotiaana hän pääsi Royal Ballet Lower Schooliin. Vuonna 1987 Bussell sai sopimuksen Sadlers Wells Royal Balletiin. Kun Bussell oli vielä koulussa, Kenneth MacMillan huomasi hänet ja antoi hänelle pääosan baletista "The Prince of the Pagodas", mikä johti Bussellin pääsyyn Royal Balletiin. Vuonna 1989 Bussell nimettiin Royal Balletin solistitanssijaksi vain 20-vuotiaana, siihen aikaan nuorimpana koko Royal Balletin historiassa. Pierre Beauchamp
Beauchamp teki 1671 koreografian "Pomoneen", joka oli ensimmäinen Pariisin oopperassa esitetty ooppera. Hänet valittiin seuraavana vuonna Pariisin oopperan eli Musiikin ja tanssin kuninkaallisen akatemian balettimestariksi. Beauchampin vuonna 1681 tuottama "Triomphe de l’Amour" oli ensimmäinen baletti, jossa esiintyi myös ammattilaisnaistanssijoita. Ausdruckstanz
Kuten vapaan tanssin, myös ilmaisutanssin kehityksen pohjana Saksassa oli kyllästyminen balettiin. Monet tanssijat pitivät vanhaa balettia kuolleena järjestelmänä, joka ei anna yleisölle enää mitään. Vanhan järjestelmän murtamiseksi tanssijat alkoivat tehdä kokeiluja uusien tanssimuotojen luomiseksi. Saksaan perustettiin 1910-luvulta alkaen lukuisia eri tanssi- ja liikuntakouluja, mutta varsinainen tanssin kehityksen kulta-aika oli ensimmäisen maailmansodan jälkeen 1920-luvulla. Nykytanssi
Nykytanssin kehittyminen alkoi 1900-luvun alussa, jolloin tanssitaiteelle etsittiin uutta muotoa irrallaan baletin kahlitsevista säännöistä ja estetiikasta. Kehitys sai vaikutteita muun muassa François Delsarten (1811–1871) teorioista, joissa hän yritti luoda systeemiä kaikkien kehon eleiden ja liikkeiden tunnemerkityksellisen sisällön ymmärtämiseksi. Historiallista taustaa uudenlaiselle tanssille loivat myös vuosisadan alun feministinen liike, pyrkimykset irtautua (naisen) kehoa hallitsevista rajoituksista kuten korsetista ja vaatimukset uuden terveellisen ja luonnollisen liikuntamuodon kehittämisestä sekä Yhdysvalloissa että Euroopassa. Isadora Duncan
Duncanin tanssi perustui ennemmin tunteeseen kuin järkeen. Hän ”tunsi musiikin sielullaan” ja pyrki löytämään kaikkien liikkeiden alkulähteen, keskusvoiman, jonka avulla parhaiten voisi heijastaa hengen liikettä. Hän kuvasi tanssiaan Konstantin Stanislavskille näin: ”Ennen näyttämölle menoa minun on asetettava itseeni moottori. Se alkaa toimia ja silloin jalat ja kädet ja ruumis rupeavat vastoin tahtoanikin liikkumaan.” Vaikka hän rakasti tanssimista, hän ei voinut sietää balettia, jonka ”jokainen liike sai kauneudentajun šokkiin ja joka antoi mekaanisen ja karkean vaikutelman”. ”Kaiken taiteen tehtävä on ilmaista ihmisen korkeimpia ajatuksia. Mitä ajatuksia baletti ilmaisee?”, hän kysyi. Ajan baletin aiheet liikkuivatkin satujen maailmassa. Duncanin mielestä balettikoulut, jotka taistelivat painovoimaa ja luonnollista yksilöllisyyden halua vastaan ja olivat ristiriidassa luonnon muodon ja liikkeen kanssa, tuottivat vain steriilejä liikkeitä, jotka eivät johda uusiin vaan kuolevat, kun ne on tehty. Hänen mielipiteensä baletista antavat kuvaa tanssista, jota hän itse tavoitteli. Maria Baranova
Baranova aloitti baletin 3-vuotiaana. Hän opiskeli Helsingin tanssiopistossa 12–13-vuotiaaksi opettajinaan muun muassa Anastasia Dunets, Maj-Lis Rajala ja Juha Kirjonen. Otettuaan yksityistunteja Baranova pääsi Hampurin balettikouluun 16-vuotiaana ja ensimmäisen vuoden jälkeen John Neumeier kutsui Baranovan Hampurin balettiin vuonna 2009. Kuitenkin ennen päätöstään aloittaa työt Hampurissa, Baranova sai kutsun myös Suomen Kansallisbalettiin menestyttyään Helsingin kansainvälisessä balettikilpailussa vuonna 2009. Hampurin baletissa Baranova tanssi kolme vuotta edeten kuorotanssijasta nopeasti pieniin solistitehtäviin. Vuonna 2011 Baranova sai jälleen kutsun Suomen Kansallisbalettiin, tällä kertaa suoraan ensitanssijaksi solistitehtäviin. Baranova päätti pian muuttaa takaisin Suomeen ja on tanssinut Kansallisbaletissa vuodesta 2011 lähtien. Hänen ensimmäinen roolinsa Suomen Kansallisbaletissa oli Don Quijote -baletin päärooli Kitri. Suomen Kansallisbalettiin Baranovan kutsunut taiteellinen johtaja Kenneth Greve luonnehtii Baranovaa poikkeuksellisen päättäväiseksi ja omistautuneeksi nähden hänessä poikkeuksellista lahjakkuutta sekä henkistä kanttia. Baletti
Baletin harrastajan perusvarusteet ovat naisilla joustava ja vartalonmyötäinen tanssipuku, sukkahousut, balettitossut (pehmeät ja niin sanotut kovakärkiset eli varvastossut). Miehet käyttävät lyhythihaista tai hihatonta paitaa, trikoita, pehmeitä tossuja ja ns. tukihousuja. Vaatetuksen pitää mahdollistaa vapaat liikkeet joustavuudellaan sekä paljastaa pienimmätkin liikkeiden yksityiskohdat, jotta opettajan on mahdollista korjata virheitä. Baletista tuttua tyllihametta (tutu) käytetään vain esityksissä – tosin ei aina, sillä balettiesityksiä on varsin erityylisiä. Naistanssijoiden hiusten pitää olla nutturalla, etteivät ne häiritsisi esim. pyörittäessä tulemalla kasvoille. Balettisalissa on harjoittelua ja venytyksiä varten tanko. Salissa on myös peili, josta tarkistetaan asentojen ja liikkeiden oikea suoritus. Aiemmin saleissa oli lautalattiat, mutta nykyään suositaan niin sanottuja tanssimattoja: muovimattoja, joiden pinta ei ole liian liukas. Puulattialla liukkauden vähentämiseen käytetään tossujen pohjissa hartsia. Tanssilattian on tärkeää olla joustava, jotta hyppiminen ei rasittaisi liikaa niveliä. Salissa täytyy olla myös paljon korkeutta, jotta erilaisten nostojen ja hyppyjen harjoittelu onnistuu. Kovakärkisillä varvastossuilla saa ruveta tanssimaan vasta noin kymmenen vuoden ikäisenä kahdesta syystä: vaaditaan tarpeeksi alustavaa harjoitusta, että lihakset vahvistuvat ja tekniikka sekä vartalon hallinta on tarpeeksi kehittynyttä; toisekseen voimakkaassa kasvuvaiheessaan pehmeä jalkaterän luusto saattaa vaurioitua liian nuorena aloitetussa varpailla tanssimisessa. Aluksi tossut voivat tuntua kivuliailta käytössä, mutta ajan mittaan tanssija tottuu niihin. Tossujen sisällä voidaan käyttää erityisiä pehmusteita, joita valmistetaan nykyään monista eri materiaaleista. Varvastossut saattavat aiheuttaa vaivasenluita ja muita jalkavaivoja. Harjoituksen myötä tanssijan jalat tottuvat rasitukseen. Miestanssijat eivät yleensä tanssi varvastossuilla. Vapaa tanssi
Vapaan tanssin voidaan katsoa syntyneen 1900-luvun alun Saksassa, ja vuosina 1910–1933 sitä kutsuttiin usein ekspressionistiseksi tanssiksi. Saksassa ekspressionistista tanssia kutsuttiin myös ilmaisutanssiksi (). Vapaa tanssi oli merkittävin reaktio tuon aikakauden vallitsevaa tanssitraditiota vastaan. Vapaan tanssin edustajat korostivat tanssijan sisäistä motivaatiota ja tunteita ulkoisen muodon sijaan. Toisin kuin klassisessa baletissa, vapaassa tanssissa ei ollut kaavamaisia sääntöjä, vaan tanssin muoto syntyi yksilöllisesti tanssijan tunteiden ohjauksessa. Vapaa tanssi pyrki vapauttamaan tanssi-ilmaisun opituista muodoista ja säännöistä niin seksuaalisesti, sosiaalisesti, ruumiillisesti, psykologisesti kuin kulttuurillisesti. Lähes samanaikainen modernin tanssin synty Yhdysvalloissa innosti vuosisadan alkupuolella koreografit niin Euroopassa kuin Amerikassa uuteen tanssin teorian pohdintaan, jossa pyrittiin irtautumaan baletin kuivasta teknisyydestä. Ballets russes
Seuruetta vaivasivat kuitenkin kiistat ja mustasukkainen kilpailu. Djagilev rohkaisi uutta koreografilöytöään Nižinskiä, ja vuoden 1912 lopussa sekä Benois että Fokin jättivät ryhmän. Ensimmäiset Pariisin kaudet olivat muutosvaihe vanhasta klassisesta baletista uuteen modernismiin. Tärkeä tekijä oli myös romanttisesta baletista periytyneen ballerinapainotteisuuden sijaan esitetty miestanssijoiden vahva panos sekä puvuissa ja lavasteissa tehdyt uudistukset ja niiden aiheenmukaisuus. Nykytanssi
Vapaan tanssin lähtökohtia olivat halu löytää balettia luonnollisempi ja terveellisempi tapa liikkua, tanssiliikkeen sisäisistä tunteista lähtevä ekspressiisyys ja ajan elämän ja ilmiöiden käsitteleminen triviaalien satuhahmojen sijaan. Modernissa tanssissa liikkeet pyritään tekemään mahdollisimman luonnollisissa kaarissa ja pienellä voiman käytöllä, mutta toisaalta ilmaisun vaatiessa myös niiden tekemiseen vaadittava voima näyttäen. Moderni tanssi hakee ilmaisullista laajuutta sallimalla myös "rumien" ja vaikkapa kömpelöltä näyttävien liikkeiden hyödyntämisen. Maan vetovoiman vaikutus liikkeisiin tehdään näkyväksi painottomuuden illuusioon pyrkivästä baletista poiketen. 1960-luvulla syntynyt postmoderni tanssi toi esitysten materiaaliksi myös tavallisen arkipäivän liikkeen, joka ei vaadi teknistä taituruutta. Maurice Béjart
Vuonna 1960 Brysselin Théâtre royal de la Monnaien johtaja Maurice Huisman oli huomannut Béjartin kyvyt. Béjart siirtyi Brysseliin ja perusti XX:n vuosisadan baletin, jonka kanssa hän kiersi maailmaa ja opetti myös laajalle yleisölleen uuden tanssin saloja. Anna Pavlova (balettitanssija)
Anna Pavlova syntyi Pietarissa ja sai balettikoulutuksensa kuuluisassa Mariinski-teatterissa, missä hän esiintyi kaikissa suurissa klassisissa balettiteoksissa. Uransa loppuajat hän kiersi maailmanlaajuisesti herättäen ihastusta yleisöissään. Pavlovan vaikutus baletin historiassa on suuri, vaikka hänestä on jäänyt vain vähän arkistomateriaalia. New York City Ballet
Seurue aloitti toimintansa vuonna 1948. Sen perustaja Lincoln Kirstein halusi luoda seurueen, jossa nuoret amerikkalaiset tanssijat saisivat oppia maailman parhailta balettimestareilta. Hän kutsui George Balanchinen käynnistämään koulutusta uuden seurueen pohjaksi. Toinen maailmansota ja taloudelliset ongelmat haittasivat aloitusta, mutta lopulta New York's City Center for Music and Drama otti sen siipiensä suojaan. Balanchine kutsui 30-vuotiaan Jerome Robbinsin toiseksi taiteelliseksi johtajaksi. Balanchinen kuoltua 1983 Robbins jakoi johtovastuun seurueessa tanssineen Peter Martinsin kanssa, joka jatkaa johdossa Robbinsin jäätyä eläkkeelle. Baletti
Balettitanssijan kouluttaminen ammattiin kestää noin kahdeksan vuotta, mutta lahjakkaat tanssijat voivat saavuttaa vaadittavat tekniset taidot nopeamminkin. Tiukka koulutus alkaa noin kymmenvuotiaana ja harjoittelua on 5–6 päivänä viikossa. Edellytyksenä balettiammattiin on edullinen vartalon rakenne: pitkät raajat, pieni pää, sopusuhtaisuus ja solakkuus, luontainen notkeus (voi saavuttaa myös jatkuvalla venyttelyllä) ja taipuisa selkä sekä erityisesti luonnostaan helposti aukikiertyvät lonkkanivelet. Naistanssijoille on myös tärkeää, että nilkkanivel on notkea, jolloin varvastossujen kärjelle nouseminen on vaivatonta ja jalkaterään muodostuu kaunis kaari. Vaikka ominaisuudet olisivat suotuisat, vain pieni osa oppilaista läpäisee koulutuksen karsiutumatta ja saa mahdollisuuden ammattilaisuuteen. Monet jäävät usein ilman ammattia ”epäsopivan” vartalon takia. Vaativa harjoittelu nuoruusiässä altistaa erilaisille vammoille – varsinkin, jos ruumiinrakenne ei ole lajille otollinen. Balettia on tietenkin mahdollista harrastaa ilman tähtäämistä ammattilaisuuteen. Silloin 1–2 harjoituskertaa viikossa riittää ja lajin voi aloittaa vaikka vasta aikuisena. Balettiharrastus kehittää vartalonhallintaa, notkeutta ja lihasvoimaa – sekä tietenkin lisää ymmärrystä tästä perinteisestä taidemuodosta. Tanskan kuninkaallinen baletti
Tanskan kuninkaallinen baletti on yksi maailman vanhimmista balettiseurueista. Se perustettiin Tanskan kuninkaallisen teatterin pysyväksi tanssiryhmäksi vuonna 1748. Baletti
Esimerkkejä yleisön mieleen jäävistä baletin liikkeistä ovat muun muassa "developpé à la seconde" (jalan nosto sivulle), "grand jeté" (hyppy jossa jalat avautuvat spagaattiin ilmassa), "tours fouettés" (toistuvat pyörähdykset yhdellä jalalla toisen ottaessa vauhtia sivulta) sekä "arabesque" (asento jalka nostettuna korkealle taakse). Baletin liikkeistö kehitettiin alun perin Ranskassa ja siksi sen yhteydessä käytetään ranskankielisiä termejä. Liikkeiden nimitykset ovat samat kaikissa balettikouluissa ympäri maailman. Lisää balettiin liittyviä käsitteitä on luettelossa balettitermeistä. Joutsenlampi
Alkuperäinen "Joutsenlampi" esitettiin ensimmäisen kerran Moskovan Bolšoi-teatterissa 20. helmikuuta 1877. Koreografian teki Wenzel Reisinger, mutta baletti otettiin Moskovassa vastaan nihkeästi, ja se keräsi kehnoja arvosteluita. Kaksi myöhempääkään yritystä eivät olleet menestyksekkäitä. Teos säilyi teatterin ohjelmistossa vuoteen 1883 saakka, jolloin sitä varten tehdyt monimutkaiset puvut hajosivat. Tšaikovskin kuoleman jälkeen balettia uudistivat hänen veljensä Modest Tšaikovski ja kapellimestari Riccardo Drigo. Ensin tehtiin uusi koreografia baletin toisesta näytöksestä Tšaikovskin muistoksi järjestettyyn esitykseen Mariinski-teatteriin Pietariin. Koreografiksi tuli Lev Ivanov, koska silloinen pääbalettimestari Marius Petipa oli sairastunut. Kokonaisena baletti saatettiin näyttämölle uudestaan Mariinskissa 15. tammikuuta 1895. Petipa vastasi sen ensimmäisen ja kolmannen näytöksen koreografiasta, joissa liikutaan todellisuus-tason hovimaailmassa, ja Ivanov teki toisen näytöksen lisäksi koreografian neljänteen näytökseen, jotka molemmat kuvaavat epätodellista noiduttujen joutsenten maailmaa lammen rannalla. Uudistettu baletti sai mairittelevat arvostelut, ja sitä pidettiin mestariteoksena. La Bayadère
La Bayadère eli Bajadeeri (Temppelitanssijatar, ) on baletti, jonka koreografian on tehnyt Marius Petipa ja musiikin säveltänyt Ludwig Minkus. Baletin esitti ensimmäisen kerran Mariinski-teatterin baletti 4. helmikuuta 1877 Pietarissa, Venäjällä. Bajadeerin kuuluisimpia kohtauksia ovat muun muassa klassikon asemaan noussut "Varjojen valtakunta" (), pronssijumalan tanssi (), Nikiyan kuolema ja viimeisen näytöksen "Grand pas d'action". Balettitekniikka
Varvastossuharjoittelun voi aloittaa aikaisintaan kymmenvuotiaana. Tarpeellisen voiman ja vartalonhallinnan lisäksi - jotka syntyvät alustavasta tanssiharjoittelusta - jalkaterän kasvu ei saa enää olla voimakkaimmillaan. Kasvava luusto voi pehmeänä vaurioitua liiallisesta varvastyöskentelystä. Aluksi varvastossuharjoittelua on vain pieni osa treenaustunnista, eikä sitä tarvita joka päivä. Myöhemmin harjoittelun määrä kasvaa, mutta silloinkin osa harjoittelusta tapahtuu ns. pehmeillä harjoitustossuilla. Aloittelijat tekevät liikkeet tangosta tukea ottaen ja vasta myöhemmin keskilattialla. Liian aikaisin aloitetut yhden jalan varpaille nousut voivat johtaa helposti nyrjähdyksiin tai jopa nilkan murtumiin. Margaretha von Bahr
Von Bahr kiinnitettiin Suomalaisen oopperan balettiin solistisopimuksella 1938. Sota-aikana hän työskenteli Tukholman Dramatenissa, kunnes palasi Suomeen ja Kansallisbalettiin ensitanssijaksi 1946–1964. Vuonna 1955 hän sai ensimmäisenä suomalaisena balettitaiteilijana Yhdysvaltojen myöntämän stipendin, jonka turvin hän matkusti 5. syyskuuta 1955 Yhdysvaltoihin tutustumaan maan balettiin. Eläkkeelle jäätyään hän perusti balettikoulun ja teki koreografioita Kansallisbaletille ja Helsingin kaupunginteatterille. Suomen Kansallisbaletti
Suomen Kansallisoopperan balettioppilaitoksen järjestämä toisen asteen ammatillinen koulutus valmistaa tanssialan perustutkinnon suorittaneita tanssijoita. Opinnot antavat valmiudet siirtyä koulutusta vastaaviin tanssin ammattitehtäviin ja jatkokoulutukseen. Oppilaitoksen suuntautumisvaihtoehto on baletti. Ammatillisessa koulutuksessa balettitekniikan ja nykytanssin lisäksi opetusohjelmaan sisältyy baletin repertuaari- ja pas de deux -opetusta, karakteri- ja jazztanssia, ilmaisuaineita, kehonhuoltoa, musiikkia sekä tanssin historiaa. Opiskeluaikana ammattiopetuksen opiskelijoilla on mahdollisuus työssäoppimiseen Kansallisbaletin produktioissa. Hovibaletti
Hovibaletti () on Ranskan hovissa 1600-luvulla syntynyt taidemuoto, joka oli erityisen suosittua Ludvig XIV:n aikana. Hovibaletissa yhdistettiin juonellinen tarina tanssiin, lauluun ja runouteen. Tyypillinen hovibaletti koostui useista näytöksistä, joissa oli laulusooloja, kuoro-osuuksia ja orkesterin säestämiä tanssiosuuksia. Hovibaletin esiintyjinä toimivat ammattitanssijoiden lisäksi hovin jäsenet. Ludvig XIV tanssi ensimmäistä kertaa julkisesti jo kolmetoistavuotiaana ja esiintyi myöhemmin lukuisissa baleteissa, muun muassa Apollon roolissa "Ballet des fêtes de Bachusessa" (Bacchuksen festivaalin baletti) ja nousevan Auringon roolissa "Ballet da la nuit"ssa (Yön baletti), josta sai myös lempinimensä "Aurinkokuningas".. Igor Stravinsky
Stravinskyn ensimmäisen tyylikauden, niin sanotun venäläisen eli primitiivisen kauden, aloittivat kolme Sergei Djagilevin Ballets russes -ryhmälle Pariisiin sävellettyä balettia. Baleteissa on paljon yhteisiä piirteitä: ne on sävelletty hyvin suurille orkestereille, niissä käytetään runsaasti teemoja ja motiiveja Venäjän kansanmusiikista ja niissä kuuluu Stravinskyn opettajan Nikolai Rimski-Korsakovin mielikuvituksekkaan soitinnustyylin vaikutus. Balettitekniikka
1800-luvulla myös tanssijan vartalon muodostamien linjojen merkitys kasvoi ja käsiliikkeet tulivat entistä tärkeämmiksi. 1700-luvulla käsien tehtävänä oli ollut vartalon tasapainottaminen vastakkaisuusperiaatteen mukaan ja merkkien anto musiikin tahdille. Nyt niiden haluttiin olevan oikeassa harmonisessa suhteessa jalkaliikkeiden kanssa. 1880-luvulla syntyi myös ballerinan peruspuku: valkoinen tiukkamiehustainen tyllimekko, vaaleanpunaiset sukkahousut, paljaat olkapäät – ja tossut. Sekä tekninen kehitys että uudistukset puvuissa ja tanssin teemoissa olivat ennen kaikkea naistanssijoita koskevia ja miesten merkitys baletissa väheni. Baletti
Tanssin määrittelee klassiseksi baletiksi sen käytettämä kurinalaisia sääntöjä noudattava liikekieli, jonka ominaisimmat tunnusmerkit ovat pyrkimys keveyden ja painottomuuden illuusioon – jota korostaa ballerinojen tanssi varpaiden kärjillä – ylväs ryhti ja jalkojen aukikierto. Baletti onkin yksi niistä tanssilajeista, joissa koreografiat koostetaan pääasiassa tyylilajiin kuuluvan liikesanaston liikkeitä yhdistelemällä. Marie Rambert
Ensimmäisen maailmansodan lähestyessä Rambert muutti Lontooseen. Hän perusti tanssikoulun vuonna 1920. Vuonna 1926 koulun oppilaat esittivät baletin "A Tragedy of Fashion", jonka koreografian oli luonut Frederick Ashton, yksi Rambertin oppilaista. Tätä esitystä pidetään brittiläisen baletin alkuhetkenä. Tbilisin ooppera- ja balettiteatteri
Tbilisin ooppera- ja balettiteatteri on Tbilisissä toimiva valtion kulttuurilaitos. Se on perustettu 1800-luvun puolivälissä. Teatterissa oli oma ooppera alusta alkaen, mutta ensimmäisinä vuosina balettia esitti vieraileva pietarilainen ensemble. Nimekkäisiin vierailijoihin kuuluivat myös Isadora Duncan ja Mihail Fokin. Italialainen Maria Perrini asui Georgiassa 48 vuotta ja koulutti useita sukupolvia georgialaisia tanssijoita. Ensimmäinen georgialainen baletti esitettiin vuonna 1936. Romantiikka
Baletissa vallitsi 1830–1850-luvuilla romanttinen tyylisuuntaus. Sille olivat tyypillisiä taruolennoista tai eksoottisista maista kertovat tarinat. Romantiikan aikana myös naistanssijoiden rooli korostui ja omaksuttiin uusi emotionaalisesti latautunut tanssityyli. Romanttisen baletin suuria keksintöjä olivat ballerinojen varvastanssin muuttuminen taiteelliseksi tehokeinoksi ja kaasuvalojen käyttö näyttämötehosteena. Kuuluisimpia romanttisen baletin teoksia on "Giselle", jonka sävelsi Adolphe Adam. Romanttinen baletti vakiinnutti ballerinan esiintymisasuksi valkoisen tiukkamiehustaisen hihattoman, pohjepituisen tyllihameen (tutu), sukkahousut ja balettitossut. Tanskassa on vielä nykyään säilynyt lähinnä romanttista balettia muistuttava Bournonville-tyyli. Ballets russes
1900-luvun alussa baletti Euroopassa oli taantunut ja menettänyt yleisöään. Venäjällä kehitys oli kuitenkin jatkunut vahvana, ja Ballets russes toi siitä innostavan näytteen. Uusi vierailu päätettiin järjestää heti seuraavana vuonna. Fokin oli uudistanut sitä varten balettinsa "Le Carnaval" Robert Schumannin musiikkiin (lavastus ja puvut: Léon Bakst) ja tehnyt eksoottisen "Šeherazaden" (säv. Rimski-Korsakov, lavastus ja puvut: Bakst). Lisäksi Djagilev oli tilannut nuorelta Igor Stravinskilta sävellyksen venäläiseen satuun perustuvaan "Tulilintuun", jonka koreografia myös oli Fokinin käsialaa. Stravinskista tulikin tärkeimpiä balettisäveltäjiä Tšaikovskin jälkeen. Djagilev katkaisi 1911 yhteyden Keisarilliseen balettiin, ja seurueesta tuli näin itsenäinen ja yksityinen yritys, joka toimi Monte Carlossa, Pariisissa ja Lontoossa kiertäen esiintymässä lähinnä Euroopassa, mutta myös Amerikassa. Isadora Duncan
Taidetanssi länsimaissa Duncanin aloitellessa uraansa oli melkeinpä yksinomaan balettia. 1800-luvun alkupuolella oli syntynyt romanttinen balettityyli, jolloin naisten merkitys tanssissa kasvoi ja keksittiin myös varvastossut ja varpailla tanssiminen. Sukupuolten välinen tasa-arvo tanssissa rikkoutui ja miehille jäi vain ballerinoja avustava rooli. 1800-luvun puolivälissä baletti alkoi taantua ja päätyi Länsi-Euroopassa lopulta revyy-teattereiden ajanvietteeksi. Amerikassa balettia nähtiin lähinnä vierailevien ballerinojen esiintymisissä, mitään omaa tanssitaidekulttuuria ei oikein ollut vielä kehittynyt. Tanssi oli balettia ja sitä osasivat italialaiset, ranskalaiset, venäläiset, mutteivät amerikkalaiset. Venäjästä tuli baletin uudistumisen ja kehityksen keskuspaikka. Siellä muiden muassa Marius Petipa yhdisti ranskalaisen eleganssin ja tyylin italialaiseen virtuoosiseen tekniikkaan. Baletti ei kuitenkaan enää ollut suuren yleisön laji, eikä muuta tanssia revyiden ulkopuolella juuri ollut. Luettelo balettitermeistä
Baletille tyypillinen jalkojen asento, jossa jalat kierretään lonkkanivelestä ulospäin. Sen seurauksena jalkaterät ja polvet kääntyvät sivuille. Jalkojen aukikierto mahdollistaa suuret liikeradat, mutta on myös esteettinen elementti. Ammattiin tähtääviltä baletinopiskelijoilta vaaditaan luonnostaan hyvää lonkkanivelen aukikiertoa. Tavoitteena on pystyä kaikissa viidessä perusasennossa 180 asteen aukikiertoon, jolloin varpaat osoittavat suoraan sivuille. Suomen Kansallisbaletti
Kansallisbaletissa on 76 tanssijaa. Esityksiä on vuodessa noin 85 ja ensi-iltoja vuodessa on kolmesta neljään. Kansallisbaletti esittää muun muassa George Balanchinen, Patrice Bartin, John Crankon, Birgit Cullbergin, Jorma Elon, Mats Ekin, Sir Kenneth MacMillanin, Jirí Kyliánin, John Neumeierin ja Rudolf Nurejevin koreografioita.LähdeKansallisbaletin yhteydessä toimii Balettioppilaitos. Suomen Kansallisoopperan Balettikoulu muuttui Balettioppilaitokseksi 1. elokuuta 1998, jolloin se siirtyi osaksi Suomen virallista koulutusjärjestelmää: peruskoulun suoritettuaan oppilas voi pyrkiä toisen asteen ammatillista koulutusta antavalle, 180 osaamispisteen mittaiselle tanssijan perustutkintoon johtavalle linjalle. Ammattiopinnot kestävät kolme vuotta. Oppilaitosta ylläpitää Suomen Kansallisoopperan säätiö. Balettioppilaitoksen rehtori on Satu Ristlakki. Aikaisempia oppilaitoksen rehtoreita ovat olleet muun muassa Hannele Niiranen ja Marko Kallio. Nykybaletti
Nykybaletiksi ("contemporary ballet") kutsutaan klassisen baletin liikekieleen ja tekniikkaan perustuvia nykykoreografien teoksia erotukseksi vanhoista perinteisistä klassisista teoksista. Se ottaa vaikutteita nykytanssista ja jazzista, mutta hyödyntää usein esimerkiksi baletin varvastossutekniikkaa. Nykybaletissa liikesanastoa laajennetaan muun muassa luopumalla jalkojen aukikierrosta ja käyttämällä nykytanssista lainattua lattiatasossa tapahtuvaa tanssia tai esimerkiksi jazztanssin lantionliikkeitä. Raja sen välillä, mikä voidaan katsotaan baletin uudistamiseksi ja mikä nykybaletiksi, on häilyvä. Toisaalta päällekkäisyyttä on myös nykytanssin kanssa, silloin kun koreografit nojautuvat liikekielessään balettitekniikkaan ja esiintyjätkin ovat ehkä balettitanssijoiksi koulutettuja. Onko esimerkiksi nykytanssia edustavan koreografin teos balettiryhmälle nykybalettia vai nykytanssia? Vastaus riippuu täysin näkökulmasta. Useimmat balettiseurueet esittävät nykyään klassisen ohjelmiston lisäksi modernimpaa tyyliä edustavia teoksia ja nykykoreografit tekevät teoksiaan sekä nyky- että balettitanssijoille. Baletti
Balettitunti tapahtuu opettajan johdolla ja koostuu ensin tangossa ja sitten keskilattialla tehtävistä harjoituksista, jotka lämmittävät lihakset, kehittävät voimaa, notkeutta ja tasapainoa sekä opettavat baletin tyylin mukaisia linjoja ja asentoja. Harjoitukset vaikeutuvat vuosien myötä, mutta tietyt perusosaset pysyvät aina mukana. Jokaisen balettiammattilaisenkin työpäivä alkaa treenitunnilla plié- ja battement tendu -harjoituksineen. Ihannetapauksessa tuntia säestää pianisti, mutta harrastelijatasolla joudutaan usein tyytymään äänitettyyn musiikkiin. Balettituntiin kuuluvat myös tietyt käyttäytymis- ja kohteliaisuussäännöt – onhan se vanhan hovietiketin perua. Niinpä tunti sekä aloitetaan että päätetään niiaus- ja kumarrusliikkein (révérence) opettajalle, pianistille ja mahdollisille tuntia seuraaville katsojille. Royal Ballet
Seurueen perusti Ninette de Valois, joka oli tanssinut Sergei Djagilevin Ballets russesissa. Hän palasi kotimaahan, perusti ensin balettikoulun, ja vuonna 1931 kuuden naisen balettiseurueen. Hän rekrytoi Frederick Ashtonin pääkoreografiksi vuonna 1935. Vuonna 1946 baletti asettui Covent Gardeniin. Seurue sai nimen Royal Ballet vuonna 1956. Ashton seurasi Valoisia sen johtajana vuonna 1963. Balettitekniikka
Auguste Bournonville seurasi isäänsä Antoine Bournonvillea "Tanskan Kuninkaallisen baletin" koreografina ja tanssimestarina 1829. Hän oli Noverren oppilas ja opiskellut balettia Pariisissa. Hän halusi nostaa sekä ryhmän että tanssin ammattina uudelle tasolle. Bournonville säilytti miesten aseman ja teki merkittävää koreografiaa myös heille – olihan hän itse erinomainen tanssija. Tanskaan syntyi siellä vieläkin säilynyt omintakeinen balettiperinne ja harjoittelumetodi. Tango
Tangon on katsottu saapuneen Suomeen syksyn 1913 aikana. Helsinkiläiset tanssikoulut tarjosivat tuon vuoden syys- ja lokakuussa tangotunteja, joiden opettajat Bertha Corander ja Hilma Liiman olivat tutustuneet Eurooppaa valloittaneeseen uutuuteen Pariisissa ja Berliinissä. Lokakuun aikana "Helsingin Sanomiin" ilmestyi sarja mainoksia, joissa kerrottiin helsinkiläisessä elokuvateatteri Apollossa 2. marraskuuta järjestettävästä tangomatineasta. Aikaisemman uransa balettitanssijana hylännyt Toivo Niskanen oli muokannut tangosta salonkitanssin jätettyään pois "pariisilaisyleisön alhaisimpiin vaistoihin vetoavan himon hekuman, rohkeat vartalokontaktit ja riettaat taivutukset". Niskasen ja Elsa Nyströmin esitystä saapui seuraamaan noin 600 henkeä. Yhtenäistä kuvausta matineasta ei ole säilynyt, mutta myöhemmistä tapahtumista, valokuvista, piirroksista ja mykkäelokuvien tangonumeroista päätellen kyse oli argentiinalaisen tangon salonkitangoksi tyylitellystä versiosta. Ei myöskään tiedetä, mitä tangomusiikkia tanssipari käytti. Esitys uusittiin kolme kertaa ja sen näki kaikkiaan noin 3 000 henkilöä. Seurauksena oli valtaisa tangoinnostus suurimmissa kaupungeissa Helsingissä, Turussa, Tampereella ja Viipurissa; sen sijaan maaseudulla tango jäi vielä tuntemattomaksi. 1920-luvulla tango alkoi jäädä uusien muotitanssien foxtrotin ja charlestonin varjoon ja sen hiipumista kuvaa, että vuosina 1929–1935 Suomessa levytettiin vain viitisenkymmentä tangoa. Ensimmäiset tangosävelmät tulivat Suomeen lähinnä Argentiinasta, Ranskasta ja Saksasta, mutta myös mm.Georg Malmstén, Valto Tynnilä ja Martti Jäppilä sävelsivät muutamia tangoja. Tangon kehittyminen suoranaiseksi kansallistanssiksi alkoi heti toisen maailmansodan päätyttyä erityisesti Toivo Kärjen ansiosta. Tero Saarinen
Aloittaessaan tanssitunnit Porissa Saarinen oli 16-vuotias. Into tanssiin syttyi nopeasti, ja tanssinopettaja Liisa Nojonen lähetti Saarisen koetansseihin Helsinkiin Suomen Kansallisoopperan balettikouluun. Saarinen pääsi balettikouluun 17-vuotiaana vuonna 1982. Hän oli tanssinut runsaan vuoden aloittaessaan balettikoulun, jonka muut oppilaat olivat 12-vuotiaita. August Bournonville
Nuoruuden Pariisin-opiskelujen jälkeen Bournonvillesta tuli Kööpenhaminaan Kuninkaallisen baletin tanssija. Vuosina 1830–1877 hän oli kuninkaallisen baletin koreografi, ja hän loi seurueelle yli 50 balettia, joita ihaillaan niiden elämänilon, keveyden ja kauneuden vuoksi. Hän loi tyylin, joka on täysin hänen omansa vaikka oli saanut vaikutteita pariisilaisesta baletista. Koreografina hän loi baletteja, joiden tapahtumaympäristönä oli milloin Tanska, milloin Italia tai Venäjä, jopa Etelä-Amerikka. Koreografioista on säilynyt vain pieni osa. Baletti
Baletin uudistaminen on saanut paljon vaikutteita myös 1900-luvulla alkaneesta modernista eli nykytanssista. Sen myöhempää kehitystä ei olekaan mielekästä tarkastella irrallaan muusta taidetanssista. Barokkimusiikki
Ludvig XIV oli taitava tanssija, ja sosiaalinen ja teatraalinen tanssi olivat hänen valtakaudellaan keskeisessä asemassa hovielämässä. Eräs ranskalaisen taide-elämän erityismuoto oli "ballet de cour" eli "hovibaletti", jossa hovin jäsenet esiintyivät suurissa musiikkidraamoissa yhdessä ammattitanssijoiden kanssa. Tyypillinen hovibaletti koostui useista näytöksistä, joissa oli laulusooloja, kuoro-osuuksia ja orkesterin säestämiä tanssiosuuksia. Ludvig XIV tanssi ensimmäistä kertaa julkisesti jo kolmetoistavuotiaana ja esiintyi myöhemmin lukuisissa baleteissa, muun muassa Apollon roolissa "Ballet des fêtes de Bachusessa" (Bacchuksen festivaalin baletti) ja nousevan Auringon roolissa "Ballet da la nuit"'ssa (Yön baletti). Baletti
Länsi-Euroopassa "Ballet Russes'n" perintö levisi ryhmän hajoamisen myötä ympäriinsä. Ensimmäisiä selvää etua saaneita maita oli Englanti, jonne Nižinskiä "Kevätuhrin" harjoittamisessa avustanut Marie Rambert perusti koulun ja pienen ryhmän 1920-luvun alussa. Hänen perässään tuli irlantilainen Ninette de Valois, jonka työn pohjalta lopulta syntyi "Royal Ballet". Rambertilla oli erityinen kyky löytää koreografisia lahjakkuuksia. Näiden joukosta de Valois poimi Fredrick Ashtonin johtamaan seuruettaan. Ashtonin koreografia oli puhdasta, tarkkaa ja muotoon keskittyvää – hyvä vastapari de Valois'n omalle voimakkaan dramaattiselle tyylille. Baletti
Ranskassa Serge Lifar, Djagilevin Baletin viimeinen miestähtitanssija, johti vuosia Pariisin Oopperan balettia. Hänen rinnalleen nousi uusia kapinallisia, jotka perustivat omia ryhmiään, kuten Roland Petit ja Maurice Béjart. "Tanskan Kuninkaallinen Baletti" modernisoi treenausmetodiaan ja ohjelmistoaan 1950-luvulla samalla taistellen perinteensä säilyttämisen puolesta. Ruotsissa Kurt Joossin kouluttama Birgit Cullberg perusti oman, ei niin klassisen, ryhmänsä samalla, kun sikäläinen "Kuninkaallinen Baletti" haki uutta intoa ulkomaisista opettajista ja koreografeista. Saksassa baletti ei ollut koskaan ollut kovin voimakas ja siellä turvauduttiin tuontikoreografeihin kuten eteläafrikkalaiseen John Crankoon "Stuttgartin Baletissa". Rudolf Nurejev loikkasi Neuvostoliitosta länteen ja hänet kiinnitettiin Englantiin "Royal Ballet'hin", jolle hänen tulonsa antoi pirirstysruiskeen. Englantilainen tyyli levisi myös Kanadaan, kun Celia Franca lähti sinne johtamaan "Kanadan Kansallisbalettia" 1951 jättäen näin Ninette de Valois'n. Moderni tanssi
Moderni tanssi on tanssitaiteen muoto, joka alkoi kehittyä 1900-luvun alkupuoliskolla vastalauseena klassisen baletin esteettisille ihanteille ja muotokielelle. Baletti
Oopperabaletit olivat rakenteeltaan löyhiä ja niiden kohtauksia vaihdeltiin ja muunneltiin tilanteen mukaan. Joinakin iltoina esitettiinkin vain ”parhaat palat” ja suosituimmat kohtaukset useammista teoksista koottuna. Puvustuksena oli ajan hovipuku, jonka koristelun symbolit valittiin rooliin sopiviksi. 1713 Pariisin Oopperassa alkoi uusi täysin ammattimainen tanssikoulutus. Miestanssijat olivat vielä näyttämön valtiaita – paljolti, koska heidän vaatetuksensa salli vapaamman liikkumisen, mutta myös ensimmäiset ballerinat alkoivat nousta kuuluisuuteen. Marie-Anne Cupis de Camargo eli ”La Camargo” (1710–1770) oli tunnettu hämmästyttävästä jalkatyöskentelystään ja hän lyhensi hameenhelmojaan nilkan yläpuolelle, jotta hänen tekniikkansa pääsisi esille. Hänen kilpailijansa Marie Sallé (1707–1756) taas tanssi ekspressiivisemmin kuin kukaan ballerina aiemmin ja kehitti ilmaisullista mimiikkaa. Kolmikolkkahattu (baletti)
Venäläinen baletti ensiesitti sen 22. heinäkuuta 1919 Lontoossa Alhambra Theatressa. Menestyksekäs esitys teki de Fallasta maailmankuulun. Lavastuksen ja puvustuksen suunnitteli Pablo Picasso ja koreografian laati Léonide Massine. Djagilev olisi halunnut de Fallan johtavan ensi-illan orkesteria, mutta tämä ei katsonut taitojensa riittävän niin ison orkesterin kapellimestariksi. Niinpä yhden harjoituksen jälkeen de Falla siirsi tehtävän Ernest Ansermet’lle.Teoksesta on tehty orkesterisarja, jonka osat ovat: Rudolf von Laban
Kehittäessään modernia tanssia Laban koki baletin voimakkaasti vihollisekseen. 1920–1930-lukujen Saksassa tanssitaiteen kentällä käytiinkin voimakasta taistelua. Natsien tultua valtaan Laban liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen, joka koki modernin tanssin tuovan esille germaanisen hengen ja maailmankatsomuksen ja asettui tukemaan Labania. Laban vaati myös tanssikoulut arjalaistettaviksi eli juutalaiset ja muut toisarvoisiksi katsotut tuli poistaa niistä. Hän ajoi myös balettikoulujen lakkauttamista maassa. Vuonna 1934 Laban liittyi Joseph Goebbelsin alaiseen kansanvalistus- ja propagandaministeriöön ja pian hänestä tuli natsi-Saksan tanssitaiteen johtava hahmo. Hän tuki myös Führer-periaatetta ja vaati täydellistä uskollisuutta yhdelle johtajalle. Jean-Georges Noverre
Noverren työ yhdistetään erityisesti draamallista toimintaa korostavaan toimintabalettiin, vaikka hän ei ollutkaan tyylin ensimmäinen kehittäjä. Hän hylkäsi baletin perinteisen roolin oopperoiden koristeellisena välinäytöksenä ja näki baletin mahdollisuudet omien tarinoiden ja hahmojen kertojana. Noverren mielestä tanssin liikkeiden ja eleiden tuli esittää hahmonsa motiiveja tai viedä juonta eteenpäin sen sijaan, että ne olisivat vain tyyliteltyjä asentoja. Noverre halusi tanssijoiden liikkuvan tilanteen ja luonteensa mukaan ja käyttävän esiintymisessä koko vartaloa, ylävartaloa, käsivarsia, käsiä ja kasvojen ilmeitä. Hän onnistui pääsemään eroon muun muassa naamioista, suurista hiuslaitteista ja raskaasta puvustuksesta, jotka vaikeuttivat tanssijan liikehdintää. Tanskan kuninkaallinen baletti
Baletin alkuvuosina sitää kehittivät ranskalaiset ja italialaiset johtajat ja koreografit: Pierre Laurent, Vincenzo Galeotti ja varsinkin August Bournonville. Taide
Taiteenlajit ovat syntyneet ja vakiintuneet historian kuluessa eri taiteen muodoista. Esimerkiksi baletti syntyi Italiassa renessanssin aikaan 1400-luvulla. Alussa balettia esitettiin vain pieninä episodeina oopperoissa tai musiikkiesityksissä, mutta se siirtyi myöhemmin Ranskaan, alkaen kukoistaa itsenäisenä ilmiönä kuninkaallisten hoveissa. Itsenäiseksi lajiksi baletti muodostui vasta 1700-luvun toisella puoliskolla. Tanskan kuninkaallinen baletti
1800-luvun alamäen jälkeen baletti nousi uuteen kukoistukseen 1930-luvulta alkaen Harald Lander in ja hänen seuraajiensa johdolla. Lander tuotti Kööpenhaminaan kuuluisia ulkomaalaisia koreografeja kuten George Balanchine, Frederick Ashton ja Birgit Cullberg. Pilates
Pilates-menetelmä on saksalais-amerikkalaisen Joseph Pilateksen 1900-luvun alussa kehittämä kehonhallintatekniikka, joka vahvistaa keskivartalon syviä lihaksia, syventää hengitystä ja opettaa liikkumaan fysiologisesti oikein. Menetelmä tuli tunnetuksi alun perin 1900-luvun alkupuolella Yhdysvalloissa. Erityisesti filmitähdet kiinnostuivat siitä kuultuaan että on lihaskuntoa kasvattava menetelmä joka tekee vartalosta sopusuhtaisen eikä kasvata lihaksia rumalla tavalla. Vincenzo Galeotti
Vincenzo Galeotti (1733–1816) oli italialainen balettimestari. Vuonna 1775 hän siirtyi Kööpenhaminaan, ja hän loi Tanskan balettitaiteen. Galeotti laati noin 50 balettia. Toimintabaletti
Toimintabaletti ("ballet d’action" tai "ballet en action") on baletin muoto, joka kehittyi 1700-luvun loppupuolella Jean-Georges Noverren edistämänä. Siinä henkilöiden luonnetta ja mielentilaa ilmaistaan tanssijoiden kasvojen ilmeillä ja vartalon liikkeillä, eikä enää puvuilla ja naamioilla. Tanssijoiden liikkeiden avulla kerrotaan kokonaisia tarinoita. Riyo Mori
Mori aloitti tanssimisen 4-vuotiaana. Hän on opiskellut Kanadan Quinte Ballet Schoolissa ja valmistunut Kanadan Ontariossa sijaitsevan Bellevillen Centennial Secondary Schoolista. Hän omistaa yhä ensimmäiset balettikenkänsä. George Balanchine
1934 Balanchine ja Kirstein perustivat School of American Ballet'n ja koulun oppilaista muodostettiin esiintyvä ryhmä American Ballet 1935. Se kuitenkin hajosi mm. rahoitusvaikeuksiin 1938. Vuonna 1946 Kirstein ja Balanchine päättivät yrittää uudelleen vielä toimintaansa jatkaneen balettikoulunsa pohjalta. Sen edistyneimmistä oppilaista muodostettiin Ballet Society -ryhmä, joka parin vuoden kuluttua muutti nimensä New York City Ballet'ksi. Sillä oli sponsorinaan New York City Center of Music and Drama ja oma vakituinen näyttämö City Centerissä. Näin siitä tuli ensimmäinen amerikkalainen balettiryhmä, jolla oli julkisen laitoksen asema. Karakteritanssi
Karakteritanssia ja sen opetusohjelmaa on kehitetty erityisesti Venäjällä. Monet pohjana käytetyt kansantanssit ovatkin entisen Neuvostoliiton alueen tai ns. itäblokin maiden tansseja (valko-venäläisiä, moldovalaisia, unkarilaisia jne.). Myös espanjalaisia tansseja tai italialaisia "tarantelloja" kuuluu karakteritansseihin ja esiintyy balettiteoksissa. Karakteritanssin liikkeet ja metodiikka ei kuitenkaan ole maailmanlaajuisesti niin vakiintunutta kuin klassisen baletin. Termiä on alettu käyttää 1700-luvulla. Manon (baletti)
Manon on Sir Kenneth MacMillanin koreografioima baletti vuodelta 1974. Musiikki muodostuu kokonaan Jules Massenet’n eri teoksista tehdyistä lainauksista. Musiikin sovituksesta vastaa Leighton Lucas. Baletti perustuu Abbé Prévostin romaaniin "L’Histoire du Chevalier des Grieux et de Manon Lescaut" vuodelta 1731. Se sai ensi-iltansa Royal Opera House -oopperatalossa 7. maaliskuuta 1974. "Manonin" tapahtumat sijoittuvat 1700-luvun Ranskaan ja se kertoo nuoresta ja kauniista kurtisaanista Manonista, joka rakastuu köyhään opiskelijaan nimeltä Des Grieux, mutta samalla moraalittoman elämän kautta ansaittu ylellinen elämä houkuttaa Manonia. Ensi-illassa pääosissa tanssivat Antoinette Sibley, Anthony Dowell, David Wall, Monica Mason, Derek Rencher ja David Drew. Vaganovan balettiakatemia
Vaganovan balettiakatemia on maailman arvostetuimpiin kuuluva balettikouluihin kuuluva venäläinen balettioppilaitos. Se toimii Pietarissa, ja sen on perustanut vuonna 1738 Venäjän keisarinna Anna. Koulu sai nykyisen nimensä vuonna 1957 pitkäaikaisen johtajansa Agrippina Vaganovan mukaan..