Kuka Agustín de Iturbide oli?
Agustín de Iturbide
Agustín Cosme Damián de Iturbide y Arámburu (27. syyskuuta 1783 – 19. heinäkuuta 1824) oli meksikolainen maanomistaja, itsenäisyystaistelija, poliitikko ja Meksikon ensimmäisen keisarikunnan ainoa keisari. Hän hallitsi Meksikoa nimellä Agustín I vuosina 1822–1823.
Espanjalainen arkkitehtuuri
Maurit valtasivat Iberian niemimaan vuonna 711 ja ajoivat visigootit Asturiaan. Islamilaisuus aikaansai niemimaalle uuden roolin sulatusuunina idän ja lännen välillä. Kalifaatin aikana Córdobasta tuli kulttuurin ja tieteen keskus. Mozarabeiksi kutsutut kristityt omaksuivat hallitsijoiden arabikulttuurin, mikä näkyy heidän rakentamissaan kirkoissa. 900-luvulta lähtien kristityt tekivät sotaretkiä etelässä asuvia maureja vastaan. Islamilainen kausi kesti kauan ja päättyi vasta reconquistaan, joka huipentui Granadan antautumiseen 1400-luvun lopulla. Kun muslimit jäivät asumaan valloitetulle alueelle, syntyi vuorovaikutuksesta mudéjar-tyyli. Adarnase III
Adarnase III () oli Iberian (eli Georgian itäosan Kartlin) ruhtinas Nersiani-dynastiasta vuosina n. 748–760. Alun perin hän oli sisä-Iberian herttua (eristavi) ja hän vaikuttaa nousseen guaramidi-dynastian hallitsijan Guaram III:n tilalle. Guaramin poika oli naimisissa Adarnasen tyttären kanssa. Adarnasen jälkeen valtaistuimelle nousi hänen poikansa Nerse. Meksikon itsenäisyyssota
Espanjan "cortes" ei tunnustanut Meksikon itsenäisyyttä, muttei lähettänyt uusia joukkojakaan. Iturbide valmisteli kuningaskuntaansa yrittäen etsiä sopivaa kuningasehdokasta Euroopasta. Sopivaa ehdokasta ei kuitenkaan löytynyt, jolloin Meksikon kongressi julisti Iturbiden Meksikon keisariksi toukokuussa 1822 hallitsijanimellä Augustín I. Kuitenkin vain muutaman vuoden kuluta Santa Annan johtama kapina kukisti Augustín I:n. Augusto Pestana
Augusto Pestana (22. toukokuuta 1868 – 29. toukokuuta 1934) oli brasilialainen insinööri ja poliitikko. Pestana oli Rio Grande do Sulin osavaltiossa sijaitsevan Ijuín kunnan ensimmäinen pormestari ja ensimmäinen toimitusjohtaja valtionrautateille. Hänet valittiin kolme kertaa Brasilian parlamenttiin. Hänen mukaansa on nimetty Augusto Pestanan kaupunki. Cristóbal de Olid
Cortés asetti 1523 Olidin Hondurasin valtauksen johtajaksi. Havannassa Olid julistautui itsenäiseksi Espanjasta ja lähti valloittamaan Hondurasia itsenäisesti. Hän perusti Hondurasiin Triunfo de la Cruzin siirtokunnan. Cortésin kuultua Olidin kapinasta hän lähetti Francisco de las Casasin hoitamaan tilanteen. Vaikka Las Casas menetti monia aluksia myrskyssä, hän onnistui kukistamaan Olidin, jonka kuolemasta on kuitenkin kaksi tarinaa. Bernal Díaz del Castillon mukaan Las Casas mestasi hänet, ja Antonio de Herrera y Tordesillas kirjoittaa Olidin omien sotilaiden kapinoineen ja lopulta tappaneen hänet. Agustín de Iturbide
Meksikon itsenäistyttyä konservatiivit halusivat maasta kuningaskunnan Euroopan maiden tapaan. Yksikään eurooppalaisista kuningassuvuista ei kuitenkaan suostunut lähettämään meksikolaisille hallitsijaa, sillä uuden valtion asema sen entiseen emämaahan, Espanjaan nähden oli vielä epävarma. Näin päädyttiin etsimään johtajaa Meksikon sisältä, ja konservatiivit ja armeija tukivat sotilasjohtajana kunnostautunutta Iturbidea. Ifigeneia
Ifigeneian uhraamisen tunnetuimpia kuvauksia on Euripideen tragedia "Ifigeneia Auliissa". Ifigeneian uhraamisen vapaaehtoisuudesta on erilaisia kuvauksia. Ovidius kuvaa Agamemnonin ensin kieltäytyneen uhraamisesta, kun taas "Homerika Kypria" -runot ja Apollodoros kertovat Agamemnonin lähettäneen hakemaan tytärtään väittäen aikovansa naittaa tämän Akhilleukselle. Näin Ifigeneia saatiin Auliiseen. Uhritoimituksen aikana Artemis kuitenkin vaihtoi uhrin Ifigeneiasta hirveen tai härkään. Useimmiten Artemiin kerrotaan vieneen Ifigeneian Tauriiseen, jossa tämä olisi muuttunut kuolemattomaksi, mutta hänen kerrotaan myös päätyneen Leuken saarelle, jossa hän muutti nimensä Orsilokhiaksi ja nai Akhilleuksen. Hesiodos esittää vielä Ifigeneian muuttuneen Hekateksi Artemiin tahdosta.
Euripideen mukaan Ifigeneialla on osuus myös hänen veljensä Oresteen tarinassa. Jotta Orestes pääsi pakoon erinyksien vainoa, Apollon käski tämän mennä Tauriiseen ja tuoda Artemiin taivaasta pudonneen kuvapatsaan sieltä Ateenaan. Orestes lähti Tauriiseen ystävänsä Pyladeen kanssa, mutta perillä heidät vangitsi väkijoukko, jonka keskuudessa oli tapana uhrata kreikkalaiset muukalaiset Artemiille. Artemiin papitar, jonka tehtävänä oli suorittaa uhri, oli Oresteen sisar Ifigeneia. Hän tarjoutui päästämään Oresteen vapaaksi, jos tämä veisi hänen kirjeensä mukanaan kotiin. Orestes kieltäytyi pyytäen Pyladesta viemään kirjeen ja tarjoutuen jäämään uhrattavaksi. Lopulta Pylades suostui, mutta kun kirjeestä paljastui veljen ja sisaren välinen sukulaisuusside, kaikki kolme pakenivat vieden Artemiin patsaan mukanaan. Tauriin tapahtumat ovat aiheena muun muassa Euripideen tragediassa "Ifigeneia Tauriissa". Fernando Álvarez de Toledo
Ferdinand Álvarez de Toledo, kolmas Alban herttua (1508–1582) oli espanjalainen valtiomies ja kenraali, uskonnolliselta kannaltaan kiihkokatolilainen. Hän ratkaisi Mühlbergin taistelussa 1547 Schmalkaldenin sodan Kaarle V:n voitoksi ja taisteli menestyksellisesti Italiassa paavia ja Ranskaa vastaan. Vuonna 1567 hänet lähetettiin käskynhaltijana Espanjan Alankomaihin, missä hän koetti kukistaa kapinan. Häntä kutsuttiin Alankomaissa "rautaherttuaksi" ankaran hallintokäytäntönsä takia. Vaikka herttua suoritti tosielämässäkin raakoja sotatoimia Flanderissa, hänen mainettaan liioiteltiin englantilaisessa ja hollantilaisessa kansanperinteessä. Hän palasi Espanjaan 1573 ja valloitti Portugalin 1580. Antonio José de Sucre
Bolívar nimitti hänet komentajaksi kampanjaan vapauttaa Quito ja Sucre sai ratkaisevan voiton Pichinchassa 24. toukokuuta 1822. Toisen merkittävän voittonsa hän sai Perussa 6. elokuuta 1824 Junínin taistelussa ja ratkaisevan voiton espanjalaisista ja vangitsi varakuningas José de la Sernan Ajacuchossa 9. joulukuuta 1824. Vangittu varakuningas allekirjoitti antautumisen ja espanjalaiset vetäytyivät, mikä antoi Perulle ja Alto Perúlle, josta perustettiin Bolivian, itsenäisyyden. Sucre sai voitostaan arvonimen "Gran Mariscal de Ayacucho", Suurmarsalkka Ayacucholainen, 29-vuotiaana. Pian voiton jälkeen Bolívar itse kirjoitti ylistävän lyhyen elämäkerran "Resumen Sucinto de la Vida del General Sucre" luutnantistaan. Tomás de Torquemada
Vuonna 1482 paavi Sixtus IV nimitti Torquemadan jo vuonna 1478 perustetun Espanjan inkvisition neuvoston johtajaksi ja seuraavana vuonna 1483 hän omaksui suurinkvisiittorin arvonimen. Torquemada ilmoittautui paavi Sixtus IV:n edustajaksi, ja inkvisition toiminta rajoittui aluksi heidän pyhään toimistoonsa Segoviassa. Kuningas Ferdinand kuitenkin laillisti hänen toimivaltansa Kastiliassa ja Leónissa, ja myöhemmin toimivalta laajentui myös Aragoniaan, Kataloniaan, Valenciaan ja Mallorcaan. Jokainen espanjalainen yli 12-vuotias tyttö ja 14-vuotias poika oli vastuussa inkvisitiolle, ja tuhansittain kerettiläisyydestä epäiltyjä järjestelmällisesti kuulusteltiin, kidutettiin ja poltettiin roviolla. Inkvisition uhreihin kuului harhaoppisuudesta syytettyjen ohella myös noituudesta, sodomiasta, polygamiasta, haureudesta, rienauksesta, koronkiskonnasta ja muista rikoksista tuomittuja henkilöitä. 1800-luvun alkupuolella historioitsija Juan Antonio Llorente väitti, että Torquemada olisi ollut vastuussa yli 10 000 ihmisen polttamisesta roviolla. Nykyhistorioitsijoiden mukaan inkvisitio määräsi noin 2000:n ihmisen kuoleman autodafeessa. Torquemada oli pelätty hahmo 1400-luvun loppupuolen Espanjassa, ja tarinoiden mukaan hän liikkui ympärillään 50 ratsuväen ja 250 jalkaväen sotilasta. Latinankielinen kirjallisuus
Uuslatina kuitenkin syrjäytti pian keskiajan latinan koko Euroopassa ja kaikissa kirjallisuudenlajeissa. Asiaproosan alalta voidaan mainita Erasmuksen englantilainen ystävä Thomas More, jonka 1515 kirjoittamasta teoksesta "De Optimo Reipublicae Statu deque Nova Insula Utopia" on saanut alkunsa sana utopia. Uuslatinalaista proosaa tuottivat myös esimerkiksi espanjalainen Juan Luis Vives (1492–1540) ja saksalainen Johannes Trithemius (1462–1516). Runouden alalla esimerkiksi italialainen Baptista Mantuanus (1447–1516) kirjoitti perinteisiä paimenrunoja, samalla kun hänen maanmiehensä Jacopo Sannazaro (1458–1530) korvasi paimenidyllin Napolinlahden kalastajamiljööllä. Hollantilaista Johannes Secundusta (1511–1536) pidetään eroottisen runouden mestarina. Tunnettuja ovat myös saksalainen, tilapäisrunoja kirjoittanut Helius Eobanus Hessus (1488–1540) ja englantilainen epigrammien kirjoittaja John Owen (n. 1564–1622). Ranskalainen René Rapin (1621–1687) kirjoitti opetusrunon puutarhanhoidosta. Myös esimerkiksi John Milton (1608–1674) kirjoitti latinankielisiä runoja. On kuitenkin huomattava, että monet näistä kirjailijoista käyttivät latinaa vain oman kielensä ohella, ei ainoana tai välttämättä edes tärkeimpänä kielenä; suurin osa uuden ajan kuuluisimmista teoksista onkin kirjoitettu aivan muilla kielillä kuin latinaksi. Kaunokirjallisuuden kielenä latina menetti – jo myöhäiskeskiajalla heikentyneen – asemansa ennen pitkää kokonaan. Hernán Cortés
Kun asteekkien valtakunta oli kukistettu ja lakannut olemasta, Espanjan kuningas Kaarle I nimitti Cortésin Meksikon siirtokunnan kuvernööriksi. Hän alisti Keski-Amerikan muut intiaanikansat espanjalaisten orjuuteen, salli katolisten pappien käännyttää intiaaneja kristinuskoon ja ulotti Espanjan vaikutusvallan kaikkialle Uudessa-Espanjassa. Stepanoz I
Stepanoz I (, k. 627) oli Iberian (Georgian itäosan Kartlin) ruhtinas guaramidi-dynastiasta vuosina n. 590–627. Hän sai surmansa taistellessaan maahan hyökkääviä Bysantin joukkoja vastaan.
Stepanoz oli Guaram I:n poika ja seuraaja. Toisin kuin Roomaa kannattanut isänsä, hän alkoi harjoittaa Iranille myötämielistä politiikkaa ja onnistui yhdistämään Iberian valtansa alle, vaikka hän joutuikin pysymään uskollisena sassanidi-isännilleen. Hän teki Tbilisistä pääkaupunkinsa ja puolusti sitä georgialais-iranilaisin joukoin, kun Bysantin keisari Herakleios hyökkäsi yhdessä kasaarien kanssa Iberiaan vuonna 626. Stepanoz otettiin taistelujen aikana vangiksi ja Herakleios määräsi hänet nyljettäväksi elävältä. Valtaistuimelle nostettiin Adarnase I, Stepanozin sukulainen vanhasta Khosroiani-suvusta. Al-Mansur Ibn Abi Aamir
Vaikka al-Mansur kävi taisteluja pääasiassa Leónin ja Kastilian kuningaskuntia vastaan, vuonna 985 hän hävitti Barcelonan ja vuonna 997 Santiago de Compostelan Galiciassa, missä sijaitsee apostoli Jaakobin hauta. Hänen säälimättömät hyökkäyksensä katolisia vastaan saivat aikaan myöhemmin paavi Leo XII:n bullan nimeltä "Deus Omnipotens" (1884) joka koski pyhän Jaakobin pyhiinvaellusreittiä. Hän kirjoitti Almanzorin Santiagon-valloituksesta näin: Ferdinand VI
Ferdinand nousi Espanjan valtaistuimelle Itävallan perimyssodan ollessa käynnissä. Sota kuitenkin loppui pian Aachenin rauhansopimukseen vuonna 1748. Espanja ei sodasta hyötynyt. Ferdinand harjoitti ulkopolitiikassaan neutraalia ja puolueettomuuteen pyrkivää linjaa ja pyrki sisäisiin uudistuksiin. Ferdinandin hallituskauden alun tehtäviä oli leskikuningatar Isabel de Farnosion sekä hänen italialaisensa hovipiirinsä vallan vähentäminen. Kuninkaan oikeana kätenä toimi aluksi Ensenadan markiisi Zenón de Somodevilla, valistuksen kannattaja. Ferdinandin aikakauden uudistusten takia kuningasta on kutsuttu Ferdinand oppineeksi. José Ángel Iribar
Iribar on Basconian kasvatti, mutta pelasi koko ammattilaisuransa Athletic Bilbaossa. Hän pelasi joukkueessa kaikkiaan 466 ottelua vuosina 1962–1980. Hän voitti joukkueessa Espanjan cupin vuosina 1969 ja 1973. Vuonna 1979 hän pelasi UEFA Cupin loppuottelussa, jossa Athletic hävisi Juventukselle. Aspagur I
Keskiaikaisten georgialaisten kronikoiden mukaan hän oli Iberian joko 23. tai 25. kuningas, ja hän vastusti yhdessä armenialaisten kanssa Persian sassanidien valtakunnan laajentumista Kaukasukselle. Hän hallitsi todennäköisesti samaan aikaan kun Rooman valtakunta sai jälleen alueen väliaikaisesti hallintaansa Aurelianuksen ja Caruksen johdolla. Hänen kerrotaan joutuneen kukistetuksi iranilaisten hyökkäyksessä ja kuolleen maanpaossa Alaniassa. Kronikan ""Kuninkaiden elämä"" mukaan hän oli dynastiansa viimeinen, mutta hänen tyttärensä Abešuran väitetään menneen naimisiin Mirianin kanssa, joka seurasi häntä valtaistuimelle ja josta tuli ensimmäinen kristinuskon omaksunut georgialainen kuningas. Shrine of Our Lady of Europe
Nykyisen kirkon tilalla oli alun perin moskeija, jonka rakensivat 700-luvulla Iberian niemimaan valloittaneet maurit. Moskeija rakennettiin jossain vaiheessa ennen vuotta 1309. Moskeija muutettiin pyhätöksi espanjalaisten valloitettua Gibaltarin Don Rodrigo Ponce de Leonin johdolla vuonna 1462 ja se sai tuolloin nykyisen nimensä. Jonkin aikaa tämän jälkeen pieni puusta tehty Neitys Marian ja Jeesuksen patsas. Pyhätöstä tuli suosittu vierailupaikka Gibraltarinsalmen läpi kulkevien laivojen miehistöjen keskuudessa. Pyhättö selviytyi monista Gibraltaria kohdanneista vaikeuksista, kuten merirosvojen hyökkäyksiltä. Merirosvo Hali Hamat kuitenkin ryösti monet pyhätön arvoesineistä vuonna 1540. Bernardino Mendozan johtama espanjalaislaivasto kukisti myöhemmin merirosvot merellä. Kuningas Phillip II rakennutti pyhätölle paksummat seinät, jotta paikka voisi toimia tarpeen vaatiessa paikallisten suojana. Agustín Barrere
Agustín Barrere (9. elokuuta 1865 – 29. helmikuuta 1952) oli argentiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin Fils de Marie Immaculéen papiksi 28. maaliskuuta 1891 ja nimitettiin Tucumánin hiippakunnan piispaksi 16. tammikuuta 1930. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Filippo Cortesi, jota avustivat Barnabé Piedrabuena ja Fortunado Devoto. Asturian ruhtinas
Asturian ruhtinas () on historiallinen arvonimi, joka annetaan Espanjan kruununperilliselle. Arvonimeä käytettiin myös jo Espanjan kuningaskuntaa edeltäneessä Kastilian kuningaskunnassa. Nykyinen Asturian ruhtinatar on Leonor, Espanjan kuninkaan Felipe VI:n ja kuningatar Letizian tytär. Muita samankaltaisia espanjalaisia arvonimiä ovat Vianan ruhtinas, Gironan ruhtinas, Montblancin herttua, Cerveran kreivi ja Balaguerin lordi. Cristóbal de Olid
Olid syntyi Zaragozassa ja kasvoi Kuuban kuvernöörin Diego Velázquez de Cuéllarin taloudessa. Velázquez lähetti 1518 Olidin vapauttamaan Juan de Grijalvan, mutta hurrikaani tuhosi Olidin laivan ja hän joutui palaamaan Kuubaan. Olid lähti tammikuussa 1519 Hernán Cortésin laivueessa valtaamaan Meksikoa. Hän osallistui Otumban taisteluun ja taraskeja vastaan suunnattuun kampanjaan. Olid johti espanjalaisia ja joukkoa tlaxcalteekkiliittolaisia Jaliscon ja Coliman valtauksessa. Toríbio de Benavente
Motolinían kirje kuninkaalle on viimeinen tiedossa oleva hänen itsensä kirjoittama teksti. Asia on herättänyt ihmetystä, koska tiedetään Motolinían kuolleen vasta vuonna 1569. Motolinían saamaan kielteiseen huomioon vaikutti myös muutamaa kuukautta ennen hänen kuninkaalle osoittamaansa pitkää kirjettä hänen osallistuminensa yhdessä neljän muun fransiskaanin kanssa Meksikon fransiskaanien provinsiaalin Francisco de Bustamanten laatimaan vetoomuksen, jossa hyökättiin voimakkaasti piispojen vaatimia, ankaria kymmenyksiä vastaan. Motolinía oli kirjelmän ensimmäinen allekirjoittaja, ja tarpeeksi nimekäs henkilö, jonka saama rangaistus varottaisi tehokkaasti omia teitään kulkevia munkkeja. Sääntökunnat yrittivät pitää tiukasti kiinni aikoinaan paavilta saamistaan erivapauksista, josta koitui paljon riitoja niin sääntökuntien, papiston kuin maallisen hallinnon välille. Motolinía, kuninkaan ja Cortésin mies, joka oli eräs Uuden Espanjan tärkeimmistä hengellisen valloituksen toimitsijoista, sai todeta ajan kulkevan ohitseen. Tragikoomista Motolinían tapauksessa on se, että hän joutui itse suljetuksi luostariin vaikka oli kirjeessään neuvonut kuningasta sulkemaan Las Casasin johonkin luostariin, jotta tämä ei toiminnallaan voisi aiheuttaa lisää vahinkoa. Galicia
Maurien Iberian-valloitus ei juuri koskettanut Galiciaa. Vuonna 813 uudelleen löydetty apostoli Jaakobin hauta Santiago de Compostelassa nousi tärkeäksi symboliksi, kun kristityt kuningaskunnat aloittivat Reconquistan eli Iberian niemimaan takaisinvaltauksen islaminuskoisilta maureilta. Sinne vievä Pyhän Jaakobin pyhiinvaellusreitti kasvoi Rooman ja Jerusalemin veroiseksi pyhiinvaelluskohteeksi. Reconquista
Uutta hyökkäystä olivat vastassa yhtenäiset kristittyjen joukot paavin tuella ja Kastilian Alfonso VIII:n johtama Kastilian, Navarran, Aragonian, Portugalin ja frankkien armeija murskasi kalifi an-Nasirin johtaman almohadien armeijan Las Navas de Tolosan taistelussa 1212. Tämä taistelu, jonka väitetään olleen maailman kaikkien aikojen suurin taistelu ennen ensimmäistä maailmansotaa, merkitsi Iberian niemimaan kohtalon lopullista ratkeamista. Vuonna 1213 kalifi an-Nasir kuoli ja perimysriita siirsi huomion muualle. Ferdinand III, yhdistyneen Kastilian ja Leónin kuningas jatkoi etenemistä, eivätkä muslimit juuri pystyneet vastarintaan. Córdoba valloitettiin 1236 ja Sevilla 1248. Itärannikolla Aragonian ja Katalonian Jaume I valloitti Mallorcan 1230 ja Valencian 1236. Lännessä Portugali valloitti Algarven 1250. Agustín Yáñez
Agustín Yáñez (1904–1980) oli meksikolainen kirjailija. Hänen mestariteoksensa "Al filo del agua" (1947) ennakoi myöhemmän latinalaisamerikkalaisen kirjallisuuden kehityksen suuntaa. Hänen tekstinsä oli tajunnanvirtamaista, sisäistä monologia ja rakenteeltaan monikerroksista. Teossarja "La creación" (1959), "La tierra pródiga" (1960) ja "Las tierras flacas" (1962) kuvasi Meksikon kehitys vallankumouksesta eteenpäin, ja sen asemaa on Meksikon kirjallisuudessa verrattu Väinö Linnan eepokseen "Täällä Pohjantähden alla". Teossarjan kerronta on eleetöntä, ja Yáñez piirtää ynmpäristöt ja ihmisten hyvin yksityiskohtaisesti. Hän oli myös esseisti. Juan Manuel
Juan Manuel oli jatkuvissa ristiriidoissa Iberian niemimaan kuninkaallisten kanssa, erityisesti Kastilian kuningashuoneen kanssa. Kastilian valtaistuimesta taisteli kaksi monarkkia, Ferdinand IV ja Alfonso XI. Juan Manuel oli alun perin uskollinen Alfonsolle ja sai aikaan kihlauksen tämän ja tyttärensä Constanzan välillä. Häitä kuitenkin lykättiin toistuvasti ja lopulta Alfonso vangitutti Constanzan tuntemattomista syistä. Tästä raivostuneena Juan Manuel julisti sodan Alfonsolle ja laajamittainen konflikti venyi viiden vuoden mittaiseksi. Lopulta paavi sai aikaan rauhan osapuolten välille, mutta varsinaisen sovinnon aika koitti vasta 1340, kun Juan Manuel ja Alfonso liittoutuivat muslimeja vastaan ja valtasivat näiltä Algeicirasin kaupungin. Constanza nai puolestaan lopulta tulevan Portugalin kuninkaan Pietari I:n. Tomás de Torquemada
Vuonna 1485 inkvisiittori Pedro de Arbués murhattiin Zaragozassa, minkä ansiosta Torquemada keksi syyttää kerettiläisiä ja salajuutalaisia. Vuonna 1491 inkvisitio tutki Torquemadan johdolla La Guardian pyhän lapsen tapausta, jossa juutalaisia syytettiin todennäköisesti valheellisesti siitä, että he olisivat murhanneet ja syöneet kristityn pikkulapsen. Torquemada oli vakuuttunut siitä, että juutalaiset ja muslimit olivat oman uskontonsa ja kulttuurinsa takia vakava uhka Espanjalle ja katoliselle seurakunnalle, joten hän julisti heidät katolisen kirkon vihollisiksi ja aloitti molempien väestönryhmien järjestelmälliset vainot. Hänen määräyksestään Talmudeja ja arabiankielisiä kirjoituksia poltettiin kirjarovioilla, ja kirjarovioilla paloi poroksi myös eräitä historiallisesti korvaamattomia tekstejä juutalaisten ja maurien historiasta Espanjassa ennen 1400-luvun alkua. Torquemada kuulusteli inkvisition pidättämiä juutalaisia ja salli heille mahdollisuuden kääntyä katolisuuteen vannomalla uskollisuudenvalan paaville. 31. maaliskuuta 1492 Ferdinand ja Isabella määräsivät Espanjan kaikki juutalaiset karkoitettaviksi koko valtakunnasta, ja Torquemada oli yksi lakiesityksen tärkeimmistä kannattajista. Mirdat I
Kaksi Armazista esiin kaivettua kirjoitusta, joista toinen on kaksikielinen arameaksi ja kreikaksi kirjoitettu ja toinen kreikankielinen, kertovat Mithridateen (Mirdatin) olleen "suuren kuningas" Pharasmaneen (Parsmanin) poika. Kirjoituksen Pharasmanes on ilmeisesti sama henkilö kuin Iberian hallitsija Pharasmanes, josta Tacitus kertoo teoksessaan "Annales". Kreikankielinen piirtokirjoitus kutsuu Mithridatesta "caesareiden ystäväksi" ja "Roomaa rakastavien iberialaisten" kuninkaaksi. Siinä kerrotaan myös, että Rooman keisari Vespasianus linnoitti Armazin Iberian kuninkaan puolesta vuonna 75.
Keskiaikaiset georgialaiset kronikat eivät mainitse Mithridatesta. Ne kertovat sen sijaan Kartamin (Kardzam) ja Bartomin (Bratman) yhteishallinnosta, samaan aikaan kun Vespasianuksen aiheuttama Jerusalemin tuho vuonna 70 toi Iberiaan juutalaisia pakolaisia. Kronikoiden mukaan heitä seurasivat heidän poikansa Parsman ja Kaos ja pojanpoikansa Azork ja Armazel. Useat nykytutkijat, kuten Cyril Toumanoff, pitävät Iberian diarkiaa puhtaana legendana ja "epämuodostuneena muistona Mithridates I:n historiallisesta hallituskaudesta". Kuningaspareista professori Giorgi Melikišvili on pitänyt "Azorkia" Mithridateen mahdollisena paikallisena nimenä ja "Armazelia" maantieteellisenä epiteettinä, joka georgiaksi tarkoittaa "Armazista". Manuel de Godoy
Manuel de Godoy Álvarez de Faria Ríos Sánchez Zarzosa, la Pazin ja Basanon ruhtinas, Alcudian ja Succan herttua (12. toukokuuta 1767 Castuera, Badajoz, Espanja – 4. lokakuuta 1851 Pariisi, Ranska) oli espanjalainen hoviherra ja valtiomies, joka toimi Espanjan pääministerinä vuosina 1792–1798 ja 1801–1808. Hänen ulkopolitiikkansa osoittautui Espanjalle ja Bourbonin hallitsijasuvulle tuhoisaksi. Godoyn ura päättyi kuningas Kaarle IV:n kruunustaluopumiseen maaliskuussa 1808. Émile Dewoitine
Vuonna 1944 Dewoitine pakeni Ranskasta Espanjaan, missä hän kehitti D.520-hävittäjästä version Hispano Aviación -yhtiössä. Hän siirtyi Argentiinaan, jossa toimi "Industria Aeronáutica Militar". Hän oli suunnittelmassa Pulqui I -konetta, joka oli Etelä-Amerikan ensimmäinen suihkukone. Ranskassa Dewoitine sai 20 vuoden vankeustuomion vuonna 1948. Hän muutti Sveitsiin palaten Toulouseen vasta vanhana. Francisco Javier de Istúriz
Istúriz oli yksi vuoden 1820 vallankumouksen johtajista ja hän toimi vuonna 1823 lyhyen aikaa parlamentin eli cortesin puhemiehenä ennen yksinvaltiuden palauttamista. Saatuaan tuolloin kuolemantuomion hän pakeni Englantiin. Hän palasi Espanjaan vuoden 1834 yleisen armahduksen turvin ja hänet valittiin edustajaksi cortesiin, jossa hän liittyi radikaaleihin ("exaltados"). Istúriz valittiin vuonna 1835 cortesin toisen kamarin puhemieheksi. Hän omaksui oppositioasenteen suhtautumisessaan Juan Álvarez Mendizábalin hallitukseen ja läheni mielipiteiltään maltillisia ("moderados"). Mendizábalin eron jälkeen Istúriz toimi toukokuusta elokuuhun 1836 pää- ja ulkoministerinä, mutta hän joutui eroamaan ja lähtemään maasta, kun sijaishallitsija Maria Kristiina joutui sotilaskapinan seurauksena palauttamaan voimaan liberaalimman vuoden 1812 perustuslain. Vannottuaan valan uudelle perustuslaille Istúriz saattoi palata ja hänet valittiin 1838 jälleen cortesin puhemieheksi. Hän oli pääministerinä toisen kerran vuonna 1846 ja kolmannen kerran vuonna 1858. Lisäksi hän oli Espanjan lähettiläänä Lontoossa 1847–1848, 1850 ja 1858–1862 sekä Pariisissa 1863–1864. José Manuel Úbeda
José Manuel Úbeda (n. 1760–1823) oli säveltäjä. Hän syntyi Valenciassa, Espanjassa, ja saapui vuonna 1801 Uruguayyn, jossa loi musiikillisen uransa. Hän oli myös pappi. Hänen requieminsa ("Misa para el día de difuntos", 1802) on varhaisin uruguaylainen uskonnollinen sävellys. Se on kirjoitettu neljälle lauluäänelle, huilulle ja continuolle. Teoksesta on kadonnut kaksi osaa. Miguel de Álava
De Álava tuki nuoruudessaan aluksi Napoleonin joukkojen miehitystä Espanjassa, mutta vaihtoi vuonna 1811 puolta. Espanjassa käydyn sodan aikana hän toimi englantilaisten joukkojen komentajan Wellingtonin herttuan sotilaspalvelijana ja myöhemmin espanjalaisena sotakomissaarina tämän päämajassa. Wellington nimitti hänet lopulta prikaatinkenraaliksi. Kuningas Ferdinand VII:n palattua valtaan liberaalina tunnettu de Álava joutui epäsuosioon. Hän sai kuitenkin toimia Espanjan lähettiläänä Alankomaissa vuosina 1815–1822. Hän tuki vuoden 1820 vallankumousta ja toimi 1822–1823 parlamentin eli cortesin puhemiehenä. Vuonna 1823 hänet lähetettiin neuvottelemaan ranskalaisten joukkojen kanssa, jotka olivat saapuneet kukistamaan Espanjan vallankumousta. Itsevaltiuden palauttamisen jälkeen de Álava pakeni Englantiin. Sijaishallitsija Maria Kristiina kutsui hänet vuonna 1834 takaisin ja nimitti hänet Espanjan lähettilääksi Lontooseen sekä seuraavana vuonna Pariisiin. De Álava oli myös muutaman viikon ajan Espanjan pääministerinä syys–lokakuussa 1835. Hän vetäytyi myöhemmin politiikasta ja asui viimeiset vuotensa Ranskassa. Armazi (kaupunki)
Senkin jälkeen kun Mtskheta nousi Iberian pääkaupungiksi, Armazi säilyi iberialaisen muinaisuskon pyhänä kaupunkina ja yhtenä Mtskhetan puolustuksista. Linnoituksen valloitti roomalainen kenraali Pompeius kampanjassaan Iberian kuningasta Artagia vastaan vuonna 65 eaa. Raunioitunut rakennelma Mtkvari-joen yllä on peräisin tuolta ajalta, ja sitä kutsutaan yhä "Pompeiuksen sillaksi". Armazin kukoistusaika alkoi, kun Iberia liittoutui Rooman keisarien kanssa. Vuonna 1867 Armazista löytynyt kivinen steela kertoo, että Rooman keisari Vespasianus linnoitti Armazin Iberian kuninkaalle Mirdat I:lle vuonna 75. Tämä puolustusmuuri, joka rakennettiin tukkimaan Darielin solan eteläinen pää, ennen kuin se levenee nykyisen Tbilisin alueen tasangoksi, tarkoitettiin oletettavasti ennalta ehkäiseväksi toimenpiteeksi alaaneja vastaan. He hyökkäsivät usein Rooman raja-alueille Kaukasuksen toiselta puolelta. Portugalin historia
Kuningas Ferdinand I kuoli 1383 jättämättä miespuolista perillistä. Hänen tyttärensä Beatriz meni samana vuonna naimisiin Kastilian Juhana I:n kanssa, mikä tarkoitti, että Portugali siirtyisi Kastilian vallan alle. Tätä seurasi kahden vuoden mittainen anarkia, jolloin maassa ei ollut varsinaista kuningasta. Portugalilaiset kävivät 6. huhtikuuta 1384 kastilialaisia vastaan Atoleirosin taistelun, mutta vasta Aljubarrotan taistelussa 14. elokuuta 1385 portugalilaiset voittivat kastilialaiset lopullisesti, jolloin Portugali pääsi Kastilian holhouksesta ja valtaistuimelle nousi Portugalin Juhana I. Encomenderot
Vuonna 1514 saapui Hispaniolaan kaksi kuninkaan lähettämää virkamiestä, Pedro Ibáñez de Ibarra ja Rodrigo de Albuquerque, pannakseen toimeen uuden intiaanien jaon, repartimienton, koska edellinen jako oli herättänyt suurta tyytymättömyyttä. Kuuban repartidoreksi oli vuotta aikaisemmin nimitetty saaren valtaaja, Adelantado-arvonimen ja siihen kuuluvat oikeudet vuonna 1518 saava Diego de Velázquez, jonka Bernal Díaz del Castillo mainitsee olleen sukulaisensa, ja jolta hän turhaan oli odottanut saavansa intiaaneja säilytykseensä. Cortés, jolla tuolloin oli käsissään kaikki valta, antoi aseveljelleen palkkioksi encomiendan. Cortés antoi Díazille asiakirjan, jolla Díaz saa palvelukseensa Tlapan ja Potuchan kylien intiaanit. Asiakirjassa ei ole mitään, joka viittaisi encomiendaan, mutta olihan Cortés kuvernööri. Dìaz del Castillo joutui vuonna 1524 Cortésin Hondurasin-retkelle kahden vuoden ajaksi, jonka kuluessa Díazin maat ja intiaanit olivat joutuneet toisiin käsiin hänesstä riippumattomista syistä. Seurauksena oli oikeudenkäyntejä ja hyvityksiä. Vuonna 1550 Bernal Díaz del Castillo otti osaa Valladolidin kokoukseen, jossa encomenderot yrittivät saada oikeutensa encomiendoihin ikuisiksi ajoiksi. Kokous ei tuottanut encomenderojen kannalta suotuisaa tulosta. Heillä oli vastassaan dominikaanien vahva rintama Bartolomé de las Casasin ja Domingo de Soton johdolla. Rintamasta puuttui Francisco de Vitoria, joka oli kuollut kolmea vuotta aikaisemmin. Kokouksessa oli dominikaanien vastustajana tohtori Ginés de Sepúlveda, kuninkaan virallinen historioitsija.
Cortés jatkoi Kolumbuksen ja saarten kuvernöörien aloittamaa intiaanien alistamista. Vuonna 1512 säädetyt ns. Burgosin lait, joiden tarkoituksena oli estää intiaaneihin kohdistuneet väärinkäytökset, osoittautuivat tehottomiksi. Vuoden 1523 kesäkuussa Kaarle V näki aiheelliseksi, käytyään sitä ennen perusteellisia keskusteluja neuvonantajiensa kanssa, antaa Cortésille määräyksen,joka itse asiassa oli nuoren kuninkaan antama lähtölaukaus Valkoiselle Legendalle ja yritys toimia paavin antaman lähetystehtävän mukaisesti. Reconquista
Navarran kuninkaan Sancho III:n poika Ferdinand I Suuri (k. 1065) sai Kastilian kuningaskunnan 1029 isänsä avustuksella Burgosin kreivin García Sanchezin murhan jälkeen. Hän hallitsi Kastiliaa kuninkaana vuodesta 1033 ja sai 1038 haltuunsa myös Leónin vaimonsa kautta. Hän julisti 1056 itsensä Hispanian keisariksi paavi Victor II:n ja Pyhän rooman keisari Henrik III:n tuella. Tämän merkitys oli Leónin nouseminen johtoasemaan kuningaskuntien joukosta ja irrottautuminen keisarikunnan vasalliudesta. Ferdinand Suuri laajensi valtakuntaansa alistamalla Zaragozan, Badajozin, Sevillan ja Toledon. Kuolleessaan häntä seurasivat hänen poikansa Sancho II Kastilian kuninkaana, Alfonso VI Leónin kuninkaana ja García Galician kuninkaana. Tyttärilleen Elviralle ja Urracalle hän jätti Toran ja Zamoran. Aragonian kreivi Ramiro irrottautui Navarran kuningaskunnan alaisuudesta 1035 ja julistautui Aragonian kuninkaaksi nimellä Ramiro I. Luis de Góngora
Luis de Góngora y Argote (1561–1627) oli espanjalainen barokkirunoilija. Hän oli ylhäisaatelia ja opiskeli teologiaa, mutta uhkapelurina hän menetti kaikki rahansa. Hänen tunnetuimpia runojaan ovat ”Soledades I–II” sekä ”Fabula de Polifemo y Galatea”. Meksikon itsenäisyyssota
Ranskan keisari Napoleon I oli asettanut emämaassa valtaistuimelle oman veljensä Joseph Bonaparten hallitsijanimellä José I. Uudessa Espanjassa yleinen mielipide oli selvästi entisen kuningas Ferdinand VII:n puolella. Tyytymättömyys ilmeni tottelemattomuutena ja Uuden Espanjan varakuninkaita vaihdettiin useaan otteeseen. Syyskuussa 1808 joukko paikallisia oli jopa pidättänyt paikallisen varakuningas José de Iturrigarayn. Hänen tilalleen oli lähetetty ensin Pedro de Garibay ja vain hieman myöhemmin hänetkin korvattiin Francisco Xavier de Lizanalla. Itävallan historia vuoteen 1815
Kaarle joutui kamppailemaan pitääkseen valtakuntansa koossa. Sen länsirajana oli Ranska ja itärajalla turkkilaisten Osmanien valtakunta. Kaarle jakoi valtakuntansa 1522. Hän piti länsiosan itsellään ja luotti perintömaat veljelleen Ferdinandille (h. 1522–1564). Ferdinandista tuli puolestaan keisari 1556, kun Kaarle V luopui vallasta. Tämä jako kuitenkin loi kaksi Habsburgien sukuhaaraa: Espanjan Habsburgit, lähtien Kaarle V:stä (Espanjassa Kaarle I) ja Itävallan Habsburgit lähtien Ferdinandista. Alonso de la Veracruz
Veracruziin saavuttuaan Alonso Gutiérrez luopui maallisesta nimestään liittyessään augustiineihin ja otti hengelliseksi nimekseen Alonso de la Veracruz. Noviisiaikansa päätyttyä Alonso de la Veracruz antoi munkkilupauksen Méxicossa 1537. Augustiinien toiminta-alueeksi oli varakuningas Mendoza antanut fransiskaanien ja dominikaanien välimaaston Michoacánissa. Encomenderoja suosivat kirkonmiehet pilasivat Veracruzin maineen Espanjassa. Veracruz sai määräyksen palata Espanjaan. Jacobus de Voragine
Autuas Jacobus de Varagine tai Voragine (italiaksi Giacomo da Varazze, Jacopo da Varazze; n. 1230 – 13. tai 16. heinäkuuta 1298) oli italialainen kronikoitsija ja Genovan arkkipiispa. Jacobus tunnetaan parhaiten "Kultaisen legendan" kirjoittajana. Pyhimystarinoita sisältävä teos oli yksi keskiajan suosituimmista kirjoista. Jacobus itse julistettiin autuaaksi vuonna 1816. Alatriste
Alatriste on Agustín Díaz Yanes'in ohjaama elokuva, joka perustuu Arturo Pérez-Reverte'n Kapteeni Alatriste -romaanisarjaan. Se kertoo espanjalaisesta sotilaasta Alatriste'stä 1600-luvun Espanjassa. Numantia
Numantia () oli kaupunki Hispaniassa (nykyinen Espanja) Kastilian ylängöllä. Numantiasta tuli noin vuonna 300 eaa. alueella asuvien keltiberien pääkaupunki. Kaupunki oli tärkeässä roolissa Numantian sodan aikana vuosina 154–133 eaa., jolloin se oli arevakien heimon pääkaupunki. Vuonna 133 eaa. Scipio Aemilianus piiritti Numantian ja lopulta valloitti sen puolustajien antauduttua ruoan puutteen vuoksi. Kaupunki hävitettiin ja sen asukkaat myytiin orjiksi.
Rooman keisari Augustuksen aikana Numantia oli enää vain vähäinen pikkukaupunki. Juan de Zumárraga
Vuonna 1547 fransiskaani Juan de Zumárraga nimitettiin Meksikon arkkipiispaksi, mutta tieto siitä ei saavuttanut piispa Zumárragaa ennen hänen kuolemaansa. Zumarragalla oli virallinen "protector de los indios" -asema, josta syystä hänellä oli jatkuvia riitoja Uuden Espanjan ensimmäisen Real Audiencian, ja etenkin sen presidentin, pahamaineisen Nuño de Guzmánin kanssa. Vuosina 1536–1543 Zumárragalla oli apostolisen inkvisitorin oikeudet. Zumárraga oli kiinnostunut Erasmus Rotterdamilaisen ajatuksista. Zumárraga perusti Tlatelocolcoon koulun intiaaneja varten. Koulun johtajaksi hän nimitti fransiskaani Bernardino de Sahagúnin, jonka aikana koulun oppilaat ylsivät huomattaviin oppisaavutuksiin. Zumárraga kustansi omista varoistaan uskonnollista kirjallisuutta, myös katkismuksia, joista tunnetuin on dominikaani Pedro de Córdoban ja hänen munkkiveljiensä kirjoittama ja nahuatliksi kääntämänsä "Doctrina cristiana para instrucción de los indios". Arturo de Jesús Correa Toro
Arturo de Jesús Correa Toro (s. 26. huhtikuuta 1941) on kolumbialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 22. lokakuuta 1967 ja nimitettiin Ipialesin hiippakunnan johtoon 29. tammikuuta 2000. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Augusto Aristizábal Ospina, jota avustivat Alberto Giraldo Jaramillo ja Gustavo Martínez Frías. Juan Gris
José Victoriano González-Pérez (23. maaliskuuta 1887 – 11. toukokuuta 1927), paremmin tunnettu taiteilijanimellään Juan Gris, oli espanjalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä, joka vietti ison osan elämästään Ranskassa. Hänen työnsä liittyvät kiinteästi kubismin kehittymiseen. Grisin muotokuva ystävästään ja maanmiehestään Pablo Picassosta on merkittävä varhaiskubismin teos. Asteekkien historia
Espanjalaiset ottivat Moctezuman vangiksi, ja hallitsivat hänen avullaan kaupunkia noin kuusi kuukautta. Espanjalaisten majapaikka oli Moctezuman hallintopalatsissa. Kesällä vuonna 1520 Cortésin ollessa poissa Tenochtitlánista paikkaa komentamaan jäänyt luutnantti Alvarado päätti jostain syystä järjestää verilöylyn. Kun asteekkiylimykset olivat kokoontuneet pyhälle aukiolle uskonnolliseen juhlaan, espanjalaiset sulkivat aukion ulospääsytiet ja tappoivat kymmeniä tai satoja asteekkiylimyksiä. Joukkomurhan jälkeen asteekit alkoivat kohdella espanjalaisia vihollisinaan. Espanjalaiset yrittivät käyttää Moctezumaa rauhoittamassa joukkoja, mutta tämä kuoli levottomuuksissa. Asteekit hyökkäilivät rajusti espanjalaisten miehittämää Moctezuman palatsia vastaan, josta alkoi pian loppua ruoka ja vesi. Niinpä espanjalaiset päättivät paeta yöllä katkonaista pengertietä pitkin. Ainakin 600 espanjalaista ja tuhansia tlaxcalteekkejä sai surmansa. Cortés kiersi laajan mutkan kautta pohjoiseen Tlaxcalaan. Amadeus I
Amadeus I ("Amedeo Ferdinando Maria di Savoia", 30. toukokuuta 1845 Torino, Italia – 18. tammikuuta 1890 Torino, Italia) oli Espanjan kuningas (1870–1873) ja Aostan ensimmäinen herttua. Hänen vanhempansa olivat yhdistyneen Italian ensimmäinen kuningas Viktor Emanuel II ja Itävallan arkkiherttuatar Maria Adelhaide. Juan Ginés de Sepúlveda
Juan Ginés de Sepúlveda (1490–1573) oli Espanjan johtava humanisti ja kuningas Kaarlen virallinen historioitsija. Kirjoituksillaan Sepúlveda puolusti konkistadorien käymää kovaotteista, mutta hänen mielestään kuitenkin oikeutettua ja paavin luvalla käytävää sotaa Uuden maailman intiaaneja vastaan. Intiaaneja vastaan käydyt sodat, joiden perimmäisenä tarkoituksena oli intiaanien käännyttäminen kristinuskoon, jakoivat kuitenkin voimakkaasti mielipiteitä. Gideon Mantell
Gideon Algernon Mantell FRS (3. helmikuuta 1790 – 10. marraskuuta 1852) oli englantilainen gynekologi, geologi ja paleontologi. Mantell oli myös jäsen "Fellow of the Royal Society" -tiedejärjestössä. Hänen kuuluisimpia saavutuksiaan oli rekonstruoida "Iguanodon"-hirmuliskon malli fossiilijäännöksistä. Mantell tutki fossiileja vuodesta 1822, jolloin hän sattui löytämään Iguanodon-hirmuliskon fosiloituneita hampaita ja myöhemmin melkein koko luurangon. Myös Mantellin tutkimustyö Etelä-Englannin liitukauden aikaisissa maakerrostumissa oli uraauurtavaa. Luettelo Espanjan hallitsijoista
Ennen Espanjan yhdistymistä Iberian niemimaalla hallitsivat seuraavat ruhtinaat:Kuningaskunnat yhdisti Aragonian Ferdinand II:n ja Kastilian Isabella I:n avioliitto. Vaikka kuningaskunnat olivat vieläkin erilliset, niitä hallittiin yhtenä. Ferdinand valloitti myös Navarran eteläosan ja liitti sen Espanjaan. Isabellan peri heidän tyttärensä, Kastilian Johanna. Ferdinand toimi hallitsijana tämän hulluuden vuoksi. Kastilian aateliset syrjäyttivät hänet ja nostivat hallitsijaksi Johannan puolison, Filip I:n. Ferdinand jatkoi Kastilian kuninkaana Filipin kuoleman jälkeen. Johannan poika, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan Kaarle V, seurasi häntä Kastilian valtaistuimella ja peri myös Aragonian valtakunnan vuonna 1516. Espanja
Nykyisen Espanjan historia alkoi 1000-luvulla, jolloin kristityt kuningaskunnat aloittivat Iberian niemimaan takaisinvaltauksen (Reconquista) islaminuskoisilta maureilta. Vuonna 1469 Aragonian ja Kastilian kuningaskunnat virallisesti yhdistyivät, kun hallitsijat kuningas Ferdinand ja kuningatar Isabella avioituivat. Yhdessä katoliset kuningaskunnat kukistivat viimeiset maurihallitsijat Iberian niemimaalla 2. tammikuuta 1492 ja liittivät Aragoniaan ja Kastiliaan Granadan, samana vuonna kun Kristoffer Kolumbus löysi Amerikan. Vuonna 1512 kuningas Ferdinand valloitti osan Navarran kuningaskunnasta ja koko Espanja yhdistyi. Kirkon tueksi perustettiin inkvisitio, ja juutalaiset ja muslimit käännytettiin tai karkotettiin maasta. Kaarle V (keisari)
Kastilian valtio­päivät ("Cortes") vannoivat Valladolidissa 1506 ja Madridissa 1510 tunnustavansa Kaarle V:n Asturian prinssiksi ja ensisijaiseksi kruunun­perilliseksi äitinsä, kuningatar Johannan sijasta. Toisaalta vuonna 1502 Aragonian "Cortes" vannoi Saragosassa valalla tunnustavansa hänen äitinsä, Johannan, kruunun­perilliseksi, mutta Saragosan arkki­piispa vakuutti, että tämä vala ei ollut pätevä eikä voinut muuttaa vallan­perimys­järjestystä, ellei sitä vahvistettu "Cortesin" ja kuninkaan välisellä muodollisella sopimuksella.
Niinpä hänen isoisänsä, Aragonian kuningas Ferdinand Katolilaisen kuoltua 23. tammikuuta 1516 Johanna peri Aragonian kruunun ja tuli samalla myös sen yhteyteen kuuluneiden Katalonian, Valencian, Napolin, Sisilian ja Sardinian hallitsijaksi, kun taas Kaarlesta tuli kenraali­kuvernööri. Flaamilaiset kuitenkin halusivat Kaarlen omaksuvan kuninkaan arvon, mitä kannatti myös hänen iso­isänsä, keisari Maksimilian I, ja paavi Leo X. Näin ollen Kaarle julistettiin Ferdinand II:n 14. maaliskuuta 1516 pidettyjen hautajaisten jälkeen sekä Kastilian että Aragonian kuninkaaksi yhdessä äitinsä kanssa. Lopulta Kastilian sijais­hallitsija, kardinaali Jiménez de Cisneros joutui hyväksymään tapahtuneen tosiasian ja tunnusti Kaarlen koko Espanjan kuninkaaksi. Ferdinand III (Kastilia)
Ferdinand III (1199 – 30. toukokuuta 1252) oli vuosina 1217–1252 Kastilian ja vuodesta 1230 myös Leónin kuningas. Hän oli yksi Espanjan historian menestyksekkäimmistä hallitsijoista; hän yhdisti Kastilian ja Léonin kruunut pysyvästi ja valloitti lähes kaikki muslimien hallitsemat alueet Iberian niemimaalla; ainoastaan Granadan emiraatti eteläisimmässä Espanjassa säilyi. Katolinen kirkko kanonisoi hänet vuonna 1671. Portugalin historia
Juhanan jälkeen valtaan nousi 1557 kolmevuotias Sebastian I. Hän alkoi jo nuorena kiinnostua fanaattisesti Marokkoon suuntautuvasta ristiretkestä, jonka avulla kristityt voisivat vallata Pohjois-Afrikan takaisin muslimeilta. Sebastianin joukot tuhottiin täysin 4. elokuuta 1578 käydyssä Ksar el-Kebirin taistelussa. Noin 8 000 portugalilaista sotilasta kaatui taistelussa, myös itse kuningas Sebastian. Artašesiani
Iberian artašidihallinnon alkuvuosista ei juuri tiedetä. Dynastia vaikuttaa olleen armenialaisen haaransa vaikutuksen alla, ja Iberia luovuttikin Armenialle merkittävän osan alueestaan. Yhteys Armenian artašideihin, jotka elivät huippukauttaan Tigranes Suuren kaudella (hallitsi 95–55 eaa.), veti Iberian mukaan kolmanteen Mithridateen sotaan. Se käytiin Rooman ja Pontuksen sekä Armenian muodostaman liiton välillä. Plutarkhos ja Licinius Macer kertovat, että iberialaiset joukot olivat keskeisessä asemassa Tigranocertan (69 eaa.) ja Artaxatan (68 eaa.) taisteluissa. Senkin jälkeen kun Tigranes oli antautunut Pompeiukselle, Iberian artašidi-kuningas Artoces (hallitsi 78–63 eaa.) jatkoi itsepäistä taistelua hyökkääviä roomalaisia vastaan, mutta kärsi lopulta tappion ja joutui anomaan rauhaa. Artoces, jonka antiikin lähteet tuntevat hyvin, oli ilmeisesti georgialaisissa vuosikirjoissa esiintyvä Artag, Aršak-kuninkaan poika. Yllättäen vuosikirjoissa ei kerrota Rooman hyökkäyksestä vaan kuninkaan taistelusta "persialaisia" vastaan. 
Rooman hegemonia Iberiassa jäi kuitenkin väliaikaiseksi. Vuonna 36 eaa. legaatti Publius Canidius Crassus joutui viemään armeijansa Iberiaan pakottaakseen sen kuninkaan Parnavaz II:n uuteen liittoon Rooman kanssa. Georgialaiset kronikat eivät kerro Parnavazista eivätkä hänen suhteistaan Roomaan, vaan kuningas Bartomista, Artagin pojasta, ja hänen kuolemastaan taistelussa maanpakoon ajettua prinssi Miriania vastaan. Mirian toi lopulta Parnavaziani-dynastian takaisin Iberian valtaistuimelle. Nykytutkijat liittävät Parnavazin yleensä Bartomiin ja pitävät häntä artašidi-dynastian viimeisenä hallitsijana. Ferdinand Katolilainen
Hän oli Aragonian Juhana II:n ja tämän toisen vaimon Juanan poika. Hän nai serkkunsa Kastilian Isabellan, jonka noustessa valtaistuimelle vuonna 1474 Ferdinandista tuli Kastilian ja Leónin kuningas. Hän peri myös Aragonian 1479, mutta Isabellasta ei tullut virallisesti sen kuningatarta. Valtakuntia hallittiin kuitenkin yhtenä Isabellan kuolemaan saakka 1504, jolloin Kastilian peri heidän tyttärensä Johanna. Ferdinand sai jälleen Kastilian 1507 hallintaansa Johannan miehen Filipin kuoltua ja Johannan tultua hulluksi. Ferdinand oli myös Sisilian (1468–1516) ja Napolin (1504–1516) kuningas. Alfonso II (Asturia)
Apostoli Jaakobin haudan löytyminen Galiciasta teki löytöpaikasta Santiago de Compostelasta Euroopan suosituimman pyhiinvaelluspaikan ja lisäsi näin aluetta hallitsevan Asturian ja Alfonson henkistä painoarvoa.
Alfonson hallituskautena al-Andalusin joukot tekivät toistuvia hyökkäyksiä Asturiaan. Alfonson sitkeys pelasti kuitenkin maan itsenäisyyden. Pääkaupungin hän siirsi vuorille paremmin puolustettavaan Oviedoon.
Alfonso haki mahdollisesti tukea frankkien kuninkaalta Kaarle Suurelta. Keisarin historioitsija Einhard mainitsee Alfonson lähettät kirjeet sekä vihjaisee tämän olleen Kaarle Suuren vasalli, mutta tieto on epäluotettava, sillä kyseisiä kirjeitä ei ole säilynyt ja kyseessä voi olla Einhardin luulottelu. Frankkien hallitsijan vaikutusvalta alueella oli kuitenkin kiistaton ja hän lähetti 785 ja 801 sotavoimia alueelle. 
Alfonso II:n kuoltua vuonna 842 kuninkaaksi nousi hänen edeltäjänsä Bermudo I:n poika Ramiro I (842-850). Plato Tiburtinus
Plato Tiburtinus tai Plato Tivolilainen oli 1100-luvun alussa elänyt italialainen kääntäjä. Hän käänsi arabian- ja hepreankielisiä tekstejä latinaksi, muiden muassa ensimmäinen latinankielinen maininta astrolabista on häneltä peräisin (käänsi al-Battanin "Kitab az-Zij" -teoksen nimelle "De Motu Stellarum"). Hän käänsi paljon muitakin astrologiaa, tähtitiedettä ja matematiikkaa sivuavia teoksia, kuten esimerkiksi Ptolemaioksen "Tetrabiblos"-teoksen arabiankielisen käännöksen latinaksi. Kaikki käännökset hän teki asuessaan Barcelonassa. Cristóbal de Olid
Cristóbal de Olid (1487 – 1524) oli espanjalainen seikkailija, konkistadori ja kapinallinen, joka oli mukana valloittamassa Meksikoa ja Hondurasia. Varaz-Bakur II
Varaz-Bakur II (tai Aspacures III, ) oli Iberian (paikallisesti Kartlin eli itäisen Georgian) kuningas Khosroiani-dynastiasta noin vuosina 380–394. Hän oli kuningas Mirdat III:n poika ja seuraaja, ja meni naimisiin sukulaisensa ja seuraajansa Trdatin tyttären kanssa. Georgialaiset kronikat pitävät häntä Tsilkanin kirkon rakentajana. Varaz-Bakurin hallinnon aikana Rooman valtakunta solmi sassanidien Persian kanssa Acilisenen rauhan, jossa se myönsi menettäneensä Iberian ja suuren osan Armeniaa. Portugalin historia
Koska Sebastian oli lapseton, häntä seurasi valtaistuimella hänen isosetänsä, kardinaali Henrik I. Henrik oli lapseton, vanha ja eli selibaatissa, joten Portugalin kruunu oli poistumassa Aviz-suvulta. Henrikin seuraajaksi oli monia pyrkyreitä. Yksi niistä oli Manuel I:n tyttärenpoika Espanjan Filip II. Espanjan armeija valtasi Portugalin Henrikin kuoleman jälkeen 1580. Armeija kukisti samalla myös toisen vallantavoittelijan, Antonion joukot. Guillermo Stábile
Guillermo Stábile (17. tammikuuta 1905 Buenos Aires, Argentiina – 27. joulukuuta 1966) oli argentiinalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Peliuransa jälkeen hän oli myös valmentaja. Stábile oli urallaan kaksissa MM-kisoissa, vuoden 1930 kisoissa kentällä ja 1958 kisoissa valmentajana. Vuoden 1930 kisoissa hän teki peräti kahdeksan maalia ja voitti maalikuninkuuden. Lopulta Argentiina kuitenkin taipui Uruguaylle finaalissa. Vuoden 1958 kisoissa Argentiinan menestys jäi vaatimattomaksi, sillä joukkue voitti ainoastaan Pohjois-Irlannin. Cabo de São Vicenten taistelu (1780)
Amiraali Sir George Rodneyn johtama laivasto lähti Portsmouthista merelle jouluaattona 1779. Laivastoon kuului kahdeksantoista linjalaivaa ja niiden suojaama suuri saattue. Laivaston kierrettyä Cabo de São Vicenten 16. tammikuuta, se kohtasi Don Juan de Lángaran johtaman Espanjan laivaston yksitoista linjalaivaa. Espanjalaiset yrittivät pakoon ja britit ajoivat takaa seuranneen yön, mistä tulee sen englanninkielinen nimi kuutamotaistelu. Takaa-ajon aikana kuusi Espanjan laivaston linjalaivaa joko vallattiin tai tuhoutui. Voittoisa taistelu mahdollisti täydennysten toimittamisen ja siten saarron murtamisen Gibraltarilla ja Minorcalla. Saattueen pääosa palasi Britteinsaarille Kanaalinlaivaston suojaamana, mutta Rodney jatkoi Leewardsaarille, jonne hän saapui maaliskuussa. Miguel de Unamuno
Miguel de Unamuno y Jugo (29. syyskuuta 1864 Bilbao, Espanja – 31. joulukuuta 1936) oli espanjalainen esseisti, runoilija, romaani- ja näytelmäkirjailija sekä filosofi. Unamuno oli modernisti, joka häivytti eri tyylilajien välisiä eroja. Filosofina ja kirjailija hän edusti kristillistä eksistentialismia. Unamuno toimi muun muassa Salamancan yliopiston rehtorina. Hän ajoi maansa eurooppalaistumista mutta myöhemmin muutti tämän kannan jopa päinvastaiseksi. Hänen ajatteluunsa vaikuttivat Bergson, Kierkegaard ja William James. Afonso de Albuquerque
Vuonna 1511 de Albuquerque lähti idemmäksi valloittamaan Malakkaa, joka oli tärkeä maustekaupan ja Kiinan meritien takia. Hän palasi Goalle, yritti vielä hyökätä Adeninlahdelle ja Punaisellemerelle, mutta kuoli Goalla vuonna 1515. Valloitustyön kruunasi nykyisen Indonesian alueella sijainneiden Maustesaarten (nyk. Molukit) valtaus Portugalille vuonna 1512, mutta sitä de Albuquerque ei enää ollut toteuttamassa. Työn viimeisteli kuvernööri Diogo Lopez de Sequeira. Valloituksen avulla Portugali sai lyhyeksi aikaa haltuunsa muskottipähkinän ja mausteneilikan kaupan. De bello Hispaniensi
De bello Hispaniensi () on Julius Caesarin Hispanian sotaa käsittelevä teos. Sen kirjoittajan on väitetty olleen Julius Caesar, mutta tyylianalyysien mukaan sen kirjoittaja oli joku muu. Teoksen kirjoittajaksi on väitetty myös muun muassa Aulus Hirtiusta, mutta tätä ei pidetä enää todennäköisenä. Hirtius kirjoitti Caesarin Gallian sotaretkeä käsittelevän "Gallian sodan" ("Commentarii de bello Gallico") kahdeksannen osan ja Aleksandrian sotaa käsittelevän de bello Alexandrinon. On myös ehdotettu että "de bello Hispaniensis" ja "de bello Africo" olisivat jonkun toisen tekemiä käsikirjoituksia, joita Hirtius aikoi käyttää valmistelevansa teoksen materiaalina. Miguel Ydígoras Fuentes
José Miguel Ramón Idígoras Fuentes (17. lokakuuta 1895 Retalhuleu – 27. lokakuuta 1982 Guatemala City) oli guatemalalainen kenraali ja diplomaatti, joka toimi Guatemalan presidenttinä maaliskuusta 1958 maaliskuuhun 1963. Hän otti vallan sen jälkeen kun eversti Carlos Castillo Armas oli murhattu ja väliaikaista valtaa oli käyttänyt sotilasjuntta. Ristin Johannes
Pyhä Ristin Johannes O.C.D. (; syntymänimeltään Juan de Yepes y Alvarez; 24. kesäkuuta 1542 Hontoveros – 14. joulukuuta 1591 Ubeda) oli espanjalainen roomalaiskatolinen miespyhimys, sääntökuntalainen, pappi, kirkonopettaja, sääntökunnan perustaja, mystinen teologi ja kirjoittaja. Hän on kontemplatiivisen elämän, kontemplatiivisten ihmisten, mystisen teologian, mystikkojen ja espanjalaisten runoilijoiden suojeluspyhimys. Paavi Klemens X julisti Ristin Johanneksen autuaaksi 25. tammikuuta 1675, paavi Benedictus XIII julisti hänet pyhimykseksi 27. joulukuuta 1726 ja paavi Pius XI julisti hänet 26:nneksi nykyään 37:sta kirkonopettajasta 24. elokuuta 1926, jona hänet tunnetaan erityisnimellä "Doctor mysticus" eli mystinen tohtori. Pyhän Avilan Teresan kanssa he perustivat paljasjalkaisten karmeliittojen sääntökunnan, jonka perustuspäivänä pidetään 28. marraskuuta 1568 ja jolla oli 2937 pappia, 4071 miessääntökuntalaista ja 639 seurakuntaa vuonna 2016. Hänen juhlapäiväänsä vietetään katolisessa kirkossa 14. joulukuuta eli hänen kuolinpäivänään. Vastauskonpuhdistus Ruotsissa
Puolassa Sigismund suunnitteli valtansa palauttamista Ruotsissa. Voimankäyttö vaikutti ainoalta keinolta, mutta Puolan sejm ei suostunut tukemaan kuningastaan. Niinpä Sigismund etsi liittolaisia muualta. Espanjan kuningas Filip II oli kiihkeä katolinen, joka halusi tehdä Itämerestä katolisen sisämeren ja katoliseksi käännetystä Ruotsista tukikohtansa, jonka avulla hän voisi hyökätä Espanjan imperiumista irti pyrkivää Alankomaita vastaan ja saada revanssin Englannista, joka oli edellisenä vuosikymmenenä kukistanut Espanjan ”voittamattoman armadan”. Ajatuksena oli, että kun Sigismund saisi palautettua valtansa Ruotsissa, hän luovuttaisi Älvsborgin linnoituksen Espanjalle. Myös paavi suhtautui näihin ajatuksiin myönteisesti. Sigismund ei kuitenkaan ehtinyt solmia liittoa Espanjan kanssa: Espanja oli talousvaikeuksissa, pitkällisten sotien väsyttämä ja vanha Filip II kuoli vuonna 1598. Roomassa "Missio Suetican" toteutus oli keskeytetty, kun paavin huomio kiinnittyi kokoamaan pyhä liiga osmanien valtakuntaa vastaan. Lokakuussa 1596 turkkilaiset voittivat Habsburgien ja Transilvanian joukot Keresztin taistelussa ja vuonna 1597 Rooma kielsi nuntius Malaspinaa antamasta lupauksia ja sitomasta kirkkoa konfliktiin pohjoisessa. Heinäkuussa 1598 Sigismund hyökkäsi Ruotsiin tarkoituksenaan vakiinnuttaa valtansa, jonka jälkeen hän voisi nimittää virkoihin katolisia sekä katolismielisiä ja hiljalleen tuoda Ruotsi katolisen kirkon alaisuuteen. Sigismund kärsi kuitenkin tappion sodassa Kaarlea vastaan ja lokakuussa hän lähti takaisin Puolaan. Buenaventura Durruti
José Buenaventura Durruti Dumange (14. heinäkuuta 1896 León, Espanja – 20. marraskuuta 1936 Madrid, Espanja) oli espanjalainen anarkisti, joka taisteli maan sisällissodassa. Hän oli 1900-luvun alkuvuosikymmenten keskeisiä vaikuttajia Espanjan ja koko Euroopan anarkistisessa liikkeessä. Durruti oli perustamassa muun muassa Los Solidarios -nimistä aseellista ryhmittymää, joka murhasi kardinaali Juan Soldevilla y Romeron. Hän taisteli sisällissodassa tasavaltalaisten puolella kenraali Francon joukkoja vastaan ja kuoli Madridissa käydyissä taisteluissa. Alcide d’Orbigny
Pariisin luonnonhistorian museon lähettämänä d'Orbigny matkusti ja tutki laajasti Etelä-Amerikkaa 1826–1833. Hän kävi Brasiliassa, Argentiinassa, Paraguayssa, Chilessä, Boliviassa ja Perussa. Hän palasi Ranskaan mukanaan valtava, yli 10 000 luonnonhistoriallisesta näytteestä koostuva kokoelma. Osan lajeista hän nimesi ja kuvaili teoksessaan "La Relation du Voyage dans l'Amérique Méridionale". Hänen aikalaisensa Charles Darwin kutsui tätä kirjaa erääksi 1800-luvun tieteen suurista monumenteista. Osan lajeista kuvailivat museon muut eläintieteilijät. Toríbio de Benavente
Vuosien kuluessa Motolinían kirje siirrettiin Simancan arkistoihin, joista sen löysi vuonna 1782 Juan Bautista Muñoz. Osittainen käännös Motolinían kirjeestä ilmestyi vuonna 1791 ranskalaisen apotti Ducreuxin espanjaksi käännetyssä teoksessa Historia eclesiástica, josta lähtien Motolinían henkilökuvaan liitettiin uusia piirteitä; kateellinen, katolinen ilman voitelua, oikeamielinen ilman sääliä, intiaanien vihollinen jne. Joidenkin mielestä kuitenkin Motolinía oli tuolloin syntyvän uuden valtion, Meksikon, ensimmäinen puolustaja ja samalla eräs sen henkisen olemuksen luojista, “fransiskaani, joka eniten kulki maata”. Tuolloin alkoi kehitys, josta Octavio Paz lausuu mielipiteenään, että huolimatta kaikista intiaanien kärsimistä kauheuksista, espanjalaiset kykenivät liittämään alistamansa intiaanit johonkin suurempaan yhteyteen, katolilaisuuteen. Englantilaiset uudisasukkaat eivät kyenneet yhtä mainittaviin saavutuksiin. Kaarle V (keisari)
"Kaarle, Jumalan armosta Pyhä Rooman keisari, ikuinen Augustus, Saksan kuningas, Italian kuningas, koko Espanjan, Kastilian, Aragonian, Léonin, Unkarin, Dalmatian, Kroatian, Navarran, Grenadan, Toledon, Valencian, Galician, Mallorcan, Sevillan, Cordoban, Murcian, Jaénin, Algarvesin, Algecirasin, Gibraltarin ja Kanariansaarten kuningas, Molempain Sisiliain, Sardinian ja Korsikan kuningas, Jerusalemin kuningas, Länsi- ja Itä-Intian sekä valtameren saarten ja manteren kuningas, Itävallan arkkiherttua, Burgundin, Brabantin, Lorrainen, Styrian, Kärtnenin, Carniolan, Limburgin, Luxemburgin, Gelderlandin, Neopatrian ja Württenbergin herttua, Alsacen maakreivi, Schwabenin, Asturian ja Katalonian ruhtinas, Flanderin, Habsburgin, Tirolin, Gorizian, Barcelonan, Artois'n, Burgundin Pfalzin, Hainaut'n, Hollannin, Zeelandin, Ferretten, Kyburgin, Namurin, Roussillonin, Cerdagnen, Drenthen ja Zutphenin kreivi, Pyhän Rooman keisarikunnan, Burgaun, Oristanon ja Gocianon maakreivi, Frieslandin, Wendin marskimaan, Pordenonen, Biskajan, Molinin, Salinsin, Tripolin ja Mechelenin herra." Francisco Pizarro
Kolmikko asettui hankkeen johtoon. Hankaluuksia aiheutti Panaman kuvernööri, joka yritti kaikin mahdollisin keinoin estää Pizarron kolmatta löytöretkeä Peruun. Myös siirtokunnan asukkaat olivat kyllästyneet löytöretkiin. Tämän takia Pizarro lähti Espanjaan esittelemään suunnitelmansa keisari Kaarle V:lle. Pizarroa kohtasi onni, sillä samoihin kun hän kesällä 1528 saapui keisarin palatsiin Toledoon, siellä oli myös Cortés kertomassa menestyksestään Meksikossa, missä hän oli tuhonnut asteekkien valtakunnan. Niinpä keisari oli innokas ja antoi tukensa hankkeelle, joka lupasi suuria rahavirtoja kruunun rahakirstuun. Kesällä 1529 keisari Kaarle V teki Pizarrosta Perun eli Uuden Kastilian, kuten aluetta tuolloin nimitettiin, kuvernöörin. Lisäksi Pizarro sai varakuninkaan oikeudet, vallan ja palkan. Pizarro oli vannonut valvovansa hovissa kahden kumppaninsa oikeuksia ja niin Almgaro sai Tumbesin kapteenin arvon ja de Luquesta tuli puolestaan Tumbesin piispa. Kun sopimus oli tehty, Francisco Pizarro kävi Trujillossa noutamassa mukaansa neljä veljeään. Näistä veljistä parhaiten tunnetaan Hernando Pizarro. De bello Alexandrino
De bello Alexandrino () on Aleksandrian sotaa käsittelevä teos. Sen kirjoittajan on väitetty olleen Julius Caesar, mutta tyylianalyysien mukaan sen kirjoittaja oli Aulus Hirtius, joka myös kirjoitti Caesarin Gallian sodaa käsitelleen "Gallian sodan" ("Commentarii de bello Gallico") kahdeksannen kirjan. On epäselvää ovatko "de bello Hispaniensis" ja "de bello Africo" sama kirjoittajan käsialaa. Asturian vanhan kuningaskunnan kirkot
Asturian vanhan kuningaskunnan kirkot edustavat esiromaanista tyyliä - ne rakennettiin ennen kuin romaaninen tyyli levisi Eurooppaan. Asturia oli Iberian niemimaan ensimmäinen kristitty kuningaskunta. Se ei silti elänyt erittyksissä muusta kristikunnasta. Useita Asturian kaupunkeja ol ikiaikaisen Santiago di Compostolan pyhiinvaellusreitin varrella. Muutenkin yhteydet Ranskaan olivat tiiviit. Alfonso II:n aikana (791-842) Oviedon kaupungissa toteutettiin useita suurellisia rakennushankkeita. Tyypillisiset asturialaiset kirkot on rakennettu basilikan malliin kantavien pilarien ja niiden väliin muurattujen melko ohuiden tiiliseinien avulla. Niissä on keskilaiva ja kaksi sivulaivaa. Sisäseinät on koristettu freskoilla. Miguel de Cervantes
Ajanjakson näytelmistä meidän päiviimme on säilynyt käsikirjoituksina ainoastaan kaksi kappaletta. Omana aikanaan menestyksekäs ja jälkipolvienkin arvostama nelinäytöksinen historiallinen tragedia "La Numancia" kertoo roomalaisten sotilaiden piirittämäksi joutuneen kelttiläisen Numantian kaupungin asukkaista. Näytelmä sisältää runsaasti myyttisiä aineksia. "Los tratos de Argel" ("Algerin tapainkuvaus") on Cervantesin omiin kokemuksiin pohjautuva kuvaelma kristittyjen vankien elämästä ja kohtaloista Algerissa. Antonio López de Santa Anna
Vuonna 1821 hän kuitenkin siirtyi "El Libertadorin", Agustín de Iturbiden, myöhemmän keisari Augustin I:n puolelle. Santa Anna sai mainetta karkottaessaan Espanjan joukot Veracruzin satamasta 1821. Iturbide palkitsi hänet kenraalin sotilasarvolla uskollisuudestaan julistautuessaan keisariksi. Kuitenkin vuotta myöhemmin Santa Anna oli niiden upseerien joukossa, jotka tukivat Casa Matan suunnitelmaa syöstä Iturbide vallasta ja tehdä maasta tasavalta. Myöhemmin Santa Anna oli mukana kukistamassa presidenttejä Manuel Gómez Pedraza ja Vicente Guerrero. Vuonna 1824 hänet nimitettiin Yucatánin kuvernööriksi. Omasta aloitteestaan hän suunnitteli hyökkäystä Kuubaan, joka oli vielä Espanjan vallassa, muttei saanut kerättyä varoja tai tukea retkeen. Reconquista
Nykyisen Espanjan ja Portugalin valloitus oli tapahtunut nopeasti; vuonna 711 ensimmäiset Pohjois-Afrikan berberit, pääasiassa arabien johtamina, saapuivat emiiri Tarikin johdolla Eurooppaan. He löivät Guadaleten taistelussa 711 viimeisen visigoottikuninkaan Roderikin armeijan, ja vuoteen 716 mennessä he olivat valloittaneet lähes koko niemimaan lukuun ottamatta pohjoisrannikon Asturian ja Galician vuoristoalueita, jonne he eivät koskaan päässeet. Ensimmäisen häviönsä muslimit, "maurit", kokivat vastaperustetun Asturian kuningaskunnan ensimmäiselle kuninkaalle, visigootti Pelayolle, 718 Covadongassa (Alcamassa). Taistelu on ajoitettu myös vuosiin 719 ja 722. Asturian kuningaskunnan pääkaupunki oli Oviedo. Kuuban historia
Itsenäistymishalut voimistuivat sodaksi, jota käytiin kymmenen vuotta (1868–78). Se päättyi Espanjan voittoon, mutta kohotti kansallistunnetta ja lakkautti orjuuden. Seuraavan aseellisen kapinan voimahahmoja oli lehtimies, kirjailija ja lakimies José Martí, joka palasi maanpaosta Kuubaan vuonna 1895 käynnistämään itsenäisyystaistelun kenraali Máximo Gómezin kanssa. Marti kaatui runsaan kuukauden kuluttua eikä tämäkään yritys johtanut itsenäisyyteen. José Martí on Kuuban suurimpia kansallissankareita. Harva tietänee, että tunnettu laulu Guajira guantanamera on Martin tekstiä. Teimuraz I
Saakadzen kukistumisen ja Abbas I:n kuoleman jälkeen vuonna 1629 Teimuraz jatkoi auktoriteettinsa vahvistamista itäisessä Georgiassa. Hän yllytti Zurab Aragvilaista murhaamaan Semayun Khanin, Iranin nimittämän Kartlin kilpailevan kuninkaan, vuonna 1630. Sen jälkeen hän salamurhautti Zurabin, päästen eroon molemmista. 1630-luvun alkuun mennessä Teimuraz oli saanut sekä Kartlin että Kakhetin jokseenkin vakaaseen hallintaansa. Yrittäessään määrätietoisesti eliminoida safavidien hegemonian Georgiassa Teimuraz lähetti lähettiläänsä Niciphores Irbachin Länsi-Eurooppaan pyytämään apua Espanjan kuninkaalta Filip IV:ltä ja paavi Urbanus VIII:ltä. Euroopan johtajat olivat kuitenkin liiaksi kiinni kolmikymmenvuotisessa sodassa (1618–1648) välittääkseen pienen kaukasuslaisen kuningaskunnan kohtalosta, eikä lähetystö onnistunut tavoitteessaan. Sen ainoa tulos oli ensimmäisen georgialaisen painetun kirjan, Stefano Paolinin ja Niciphores Irbachin laatiman "Dittionario giorgiano e italianon" ("georgialais–italialainen sanakirja", Rooma, 1629), julkaisu. Aljubarrotan taistelu
Juhana oli Pietari I:n ja Teresa Lourençon äpärä ja Leonorin sijaishallinnon kiivaimpia vastustajia. Leonor ja Andeiro olivat vuonna 1382 yrittäneet saada Juhanan teloitettua maanpetturuudesta, mutta hänet pelasti Cambridgen jaarli Edmondin väliintulo. Sijaishallitsijana Leonor nimitti Juhanan Alentejon sotilaskomentajaksi ilmeisesti saadakseen tämän pois pääkaupunki Lissabonista, mutta ennen siirtoaan Juhana murtautui 6. joulukuuta 1383 muutaman tukijansa kanssa kuninkaalliseen palatsiin murhaten Andeiron. Leonor pakeni Kastiliaan. Juhana ja hänen kannattajansa olivat nyt käytännössä Lissabonin hallitsijoita, mutta Kastilian Juhana I hyökkäsi maahan joukkoineen palauttamaan järjestystä. Hyökkäys pysähtyi kuitenkin Lissabonin kaupunginmuureihin ja muutamien muualla kärsittyjen tappioiden sekä kulkutautien leviämisen jälkeen hänen oli pakko palata Kastiliaan. Portugalin Juhana nimitettiin maansa kuninkaaksi 6. huhtikuuta 1385. Meksiko
Agustín de Iturbide julistautui Meksikon keisariksi vuonna 1822, mutta hänen valtakautensa päättyi maanpakoon ja tasavallan perustamiseen 1824 Guadalupe Victoria ensimmäisenä presidenttinä. Itsenäisyyden alkuaikojen vahva mies oli Antonio López de Santa Anna, joka hallitsi maan politiikkaa 1833–1855. Aristobulos II
Aristobulos II (kuoli vuonna 50 eaa) oli Juudean kuningas 66 eaa – 63 eaa. Aristobuloksen isä oli Aleksander Jannaios. Aleksanderin kuoleman jälkeen Juudea hallitsijaksi tuli Aristobuloksen äiti Salome Aleksandra. Hän nimitti seuraajakseen Aristobuloksen veljen Hyrkanos II:n, mutta Aristobulos kaappasi vallan. Hyrkanos sai Aristobuloksen syrjäytetyksi vuonna 63 eaa., kun roomalaiset hyökkäsivät Juudeaan. Pompeius nimitti Hyrkanos II:n Juudean "etnarkiksi" ja ylimmäksi papiksi. Aristobuloksen Pompeius lähetti vankina Roomaan, missä tämä salamurhattiin vuonna 50 eaa. Kaarle V (keisari)
Isabella hallinnoi usein Espanjaa Kaarlen ollessa muissa maissa. Koska Filip II oli Portugalin kuningas Manuel I:n tyttären­poika, Filipillä oli sijansa myös Portugalin kruunun­perimys­järjestyksessä, ja hän vaatikin itselleen myös Portugalin kruunua setänsä, Henrik I:n kuoltua vuonna 1580. Täten sai alkunsa Iberian unioni. Intian historia
Ghurin hallitsija Muhammad murhattiin vuonna 1206. Hänellä ei ollut poikaa, ja hän jakoi imperiuminsa veljenpojalleen ja uskolliselle Qutb al-Din Aibakille. Tämä perusti Delhin sulttaanikunnan ja julisti itsensä sen hallitsijaksi. Aibak ei ollut ylhäistä syntyperää, vaan hän oli teknisesti orja. Varhaisissa islamilaisissa dynastioissa oli järjestelmä, jossa pieniä lapsia otettiin kotoaan ja tuotiin sulttaanin palvelukseen hallintoon tai sotilaiksi. Aibak oli orjasotilas eli mamelukki, joka kyvykkäänä sotilaana ja johtajana kohosi korkeaan asemaan. Hänen mukaansa Delhin sulttaanikunnan ensimmäistä dynastiaa on myös kutsuttu orjadynastiaksi. Hän rakennutti Delhiin Qutub Minarin tornin, joka toimi voiton merkkinä hinduista saavutetusta voitosta. Asturia
Varhaiskeskiajalla Asturia oli ainoa kristitty valtakunta Iberian niemimaalla. Tästä syystä Espanjan kruununperijä nimitetään Asturian ruhtinaaksi. Francisco de Guruceaga Iturriza
Francisco de Guruceaga Iturriza (28. tammikuuta 1928 – 10. helmikuuta 2012) oli venezuelalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin Opus Dein papiksi 14. elokuuta 1960 ja nimitettiin Ciudad Bolívarin arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Villa Regiksen titulaaripiispaksi 31. maaliskuuta 1967. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi José Humberto Quintero Parra, jota avustivat Críspulo Benítez Fontúrvel ja Crisanto Darío Mata Cova. Öljeitü
Öljeitü tai Mohammad Khudabanda oli Persian kahdeksas il-kaani-hallitsija vuodet 1304–1316. Hänen hallintokautenaan šiialaisuudesta tehtiin valtionuskonto. Isidorus Sevillalainen
Pyhä Isidorus Sevillalainen ( tai "San Isidoro de Sevilla", , noin 560 Cartagena – 4. huhtikuuta 636 Sevilla) oli espanjalainen teologi, ensyklopedisti, latinalainen kirkkoisä, pyhimys, Sevillan arkkipiispa ja kirkonopettaja. Hän oli profiilikas kirjoittaja, hänen lukuisia kirjoituksiaan saatetaan kutsua espanjalaisen kirjallisuuden ensimmäiseksi luvuksi ja hänen ensyklopediansa "Etymologiae" oli vuosisatoja yksi tärkeimmistä referenssikirjoista. Mies on tietokoneteknikkojen, tietokoneen käyttäjien, Internetin, koululasten ja opiskelijoiden suojeluspyhimys. Hänen symboleitaan ovat mehiläiset, kynää pitelevä piispa mehiläisparven ympäröimänä, mehiläispesän lähellä seisova piispa, vanha piispa prinssi jaloissaan, kynä, pappi tai piispa kynän ja kirjan kanssa, pyhän Leanderin ja pyhän Fulgentiuksen ja pyhän Florentinan kanssa, sekä kirjansa "Etymologia" kanssa. Hän eli seuraavien 11 paavin hallintokausien aikana: Pelagius I, (556-561) Johannes III, (561-574) Benedictus I, (575-579) Pelagius II, (579-590) pyhä Gregorius I, (590-604) Sabianus, (604-606) Bonifacius III, (607) pyhä Bonifacius I, (608-615) Adeodatus I, (615-618) Bonifacius V (619-625) ja Honorius I. (625-638) Paavi Klemens VIII julisti piispan pyhimykseksi 1598 ja paavi Innocentius XIII julisti hänet kirkonopettajaksi 1722. Hänen juhlaansa vietetään 4. huhtikuuta. Juan Manuel
Don Juan Manuel, Villenan ruhtinas (5. toukokuuta 1282 - 13. kesäkuuta 1348) oli Espanjan merkittävin keskiaikainen proosakirjailija. Hän oli Ferdinand III Pyhän pojanpoika, Alfonso X Viisaan veljenpoika, ja Villenan feodaaliherran don Manuelin ja Beatriz Savoijilaisen poika. Hän peri isältään Villenan laajat läänitykset ja sai myöhemmin Villenan ruhtinaan arvonimen. Omana aikakautenaan Juan Manuel oli merkittävä poliitikko ja kävi useita sotia muiden feodaaliherrojen ja eri kuningashuoneiden kanssa. Antonio de Cabezón
Antonio de Cabezón (1510 – 26. maaliskuuta 1566) oli espanjalainen säveltäjä ja urkuri. Hän oli lapsuudestaan asti sokea. Häneltä on säilynyt melko paljon musiikkia. Cabezón tunnetaan parhaiten säveltämiensä tientojen ansiosta. Cabezónin teokset kuuluvat varhaisimpien urkusoololle sävellettyjen joukkoon. Hän toimi kamarimuusikkona ja urkurina Kaarle V ja Filip II hovissa. Emanuele Filiberto (Aostan herttua)
Emanuele Filiberto oli Espanjan kuningas Amadeus I:n vanhin poika ja Italian kuningas Viktor Emanuel III:n serkku. Hän kouluttautui alkujaan tykistöupseeriksi. Maailmansodan puhjetessa vuonna 1914 hän toimi tykistön tarkastajana ja oli sotilasarvoltaan kenraaliluutnantti. Italian liittyessä sotaan toukokuussa 1915 hän oli 10:nnen armeijakunnan komentaja, mutta siirtyi samantien kolmannen armeijan johtoon. Emanuele Filiberto kuului maailmansodan aikana Italian armeijan osaavimpiin komentajiin. Hänen kolmas armeijansa onnistui valtaamaan Gorizian kuudennessa Isonzon taistelussa elokuussa 1916 ja luomaan siten italialaisille sillanpääaseman Isonzo-joen vastarannalle. Tämä oli ainoa Italian saavuttama merkittävä voitto Isonzon taisteluissa. Italialaisten linjojen hajottua Caporetton taistelussa lokakuussa 1917 Emanuele Filiberto pelasti kolmannen armeijan perääntymällä hallitusti Tagliamenton taakse. Barbu Știrbey
Prinssi Știrbey toimi lähellä Romanian kuningashuonetta. Hänestä tuli Romanian politiikan "harmaa eminenssi" eli hänellä oli hyvät suhteet kuningashuoneeeen ja tunsi ajan romanialaisen politiikan keskeiset toimijat. Hänen sisarensa Elisa Știrbei oli naimisissa Romanian Kansallisliberaalin puolueen johtajan ja moninkertaisen pääministerin Ionel Brătianun kanssa. Știrbeyllä oli läheinen suhde myös perintöprinssi Ferdinandin, josta tuli myöhemmin kuningas Ferdinand I, puolison prinsessa Marian kanssa. Vahvat aikalaishuhut kertoivat, että kuningasparin kahden nuorimman lapsen eli prinsessa Ileanan ja lapsena kuolleen prinssi Mircean biologinen isä olisi ollut prinssi Știrbey. Vuonna 1913 Știrbeystä tuli vielä Romanian kuningashuoneen omaisuuden valvoja. Agustín de Iturbide
Agustín I taipui painostuksen alla ja luopui kruunustaan 19. maaliskuuta 1823. Valtio tarjosi Iturbidelle eläkkeen, ja hän matkasi ensin Italiaan ja sieltä Lontooseen, jossa julkaisi omaelämäkerran keisarikaudestaan. Agustín ei ollut kuitenkaan tyytyväinen eloonsa Euroopassa ja päätti palata kotimaahansa, joka oli ajautunut hyvin epävakaaseen tilaan. Hernán Cortés
Hernán Cortés (1485 – 2. joulukuuta 1547) oli espanjalainen löytöretkeilijä ja konkistadori, joka Espanjan kuningas Kaarle I:n nimessä aloitti vuosina 1519–1521 käydyn Meksikon espanjalaisvalloituksen ja kukisti sotaretkellään asteekkien valtakunnan. Hänen nimensä on toisinaan kirjoitettu myös muodossa Hernándo Cortés tai Fernando Cortés. Espanjan perimyssota
Kaarle II:sta oli tullut kuningas isänsä, Filip IV:n, kuoleman jälkeen vuonna 1665, mutta hän oli fyysisesti heikko ja kykenemätön saamaan lapsia; hän oli viimeinen miespuolinen Espanjan Habsburg ja hän oli elänyt pidempään kuin kukaan oli odottanut. Kun Rijswijkin rauha toi päätökseen yhdeksänvuotisen sodan (1688–1697), Euroopan valtiomiehet alkoivat pohtia miten saisivat Espanjan kruununperimyksen ongelman ratkaistua ennen Kaarle II:n kuolemaa. Lopulta pääasialliset kilpailijat Espanjan vallasta olivat Ranskan Bourbonin suvun kuninkaan Ludvig XIV:n, ja Itävallan Habsburg-suvun keisari Leopold I:n perijät ja jälkeläiset, joista molemmat olivat Filip IV:n vävyjä ja Filip III:n lapsenlapsia; molemmat uskoivat vahvasti vaateisiinsa. Perintö oli kuitenkin niin valtava, että sen luovuttaminen kasvattaisi dramaattisesti joko Ranskan tai Itävallan valtaa, mikä Euroopan hegemonian turvaamiseksi oli äärimmäisen tärkeää koko Euroopalle. Asturian ruhtinas
Kun Espanjan diktaattori Francisco Franco nimitti Juan Carlos de Borbónin seuraajakseen Espanjan kuninkaaksi, hän antoi Borbónille arvonimeksi Asturian ruhtinaan sijaan Espanjan ruhtinas.