Miksi banaanikärpäsiä tutkitaan?
Banaanikärpäsen nykyinen tutkimus
Banaanikärpäsen nykyistä tutkimusta tehdään lähes kaikilla biologian ja lääketieteen osa-alueilla. Nykyään banaanikärpänen onkin yksi yleisimmin biologiassa käytetyistä malliorganismeista, jota käytetään sadoissa laboratorioissa ja josta on eristetty kasvatuksiin tuhansia genotyypiltään erilaisia mutanttikantoja. Myös lajin koko genomin emäsjärjestys on selvitetty jo vuonna 2000, vuotta ennen ihmisen genomia. Erityisesti banaanikärpäsiä käytetään geneettisissä ja fysiologisissa tutkimuksissa, sekä lääketieteessä erilaisten sairauksien tautimallina. Koska ihmisen ja banaanikärpäsen geenitoimintojen on havaittu olevan pohjimmiltaan melko samanlaisia, voidaan kärpäsellä saatuja tuloksia soveltaa usein myös ihmisellä. Kehitysbiologia
Selkärangattomista yksilönkehityksen tutkimuksiin on valjastettu malliorganismien 'grand old man' "Drosophila melanogaster" eli banaanikärpänen. Banaanikärpäsestä on massiivisesti tutkimusdataa, sen genomi on sekvensoitu ja eliötä on helppo kasvattaa ja tutkia. Monet muilla eliöillä tehtävät tutkimukset pohjautuvat banaanikärpäsellä saatuihin tuloksiin. Yllättävän monet selkärangattomien geenit löytävät homologinsa myös selkärankaisilta. Toinen selkärangaton suosikki on sukkulamato "Caenorhabditis elegans". "C. elegansin" kehossa on vain 959 solua, joten siitä on kasvanut tärkeä tutkimusobjekti. Banaanikärpänen
Jo olemassa olevan tiedon ja tutkimuksen valtava määrä jouduttaa myös uutta tutkimusta. Banaanikärpäsellä tehdään nykyään tutkimusta lähes kaikilla biologian osa-alueilla. Viime aikojen suurimpia saavutuksia banaanikärpästutkimuksessa on ollut sen koko genomin sekvensointi vuonna 2000. Samoin monien uusien geenimuuntelutekniikoiden kehitys ja mahdollisuus hankkia useimpia tunnettuja mutanttikantoja tutkittavaksi Internetin välityksellä on helpottanut tutkimusta huomattavasti. Nykyään banaanikärpästä käytetään tutkimuskohteena yhtä lailla kehitysbiologiassa, geenien vuorovaikutusten tutkimuksessa, fysiologiassa kuin ihmisten tautien mallintamisessakin. Banaanikärpäsen käyttöä erityisesti ihmisen sairauksien tutkimuksessa puoltaa varsinkin mahdollisuus tehdä erittäin monenlaisia geneettisiä kokeita. Muun muassa kontrolloitujen risteytysten sekä poistogeenisten yksilöiden tuottaminen on banaanikärpäsellä huomattavan helppoa ja lyhyen sukupolvenkierron vuoksi kokeiden tulokset ovat nopeasti nähtävissä. Banaanikärpäsen nykyinen tutkimus
Erityisesti kärpästen kasvattamisen helppous, edullinen hinta, nopeus ja pitkä tutkimusperinne ovat tehneet banaanikärpäsestä suositun tutkimuskohteen. Samoin monipuolinen kokeellinen tutkimus on banaanikärpäsellä luonnollisesti huomattavasti helpompaa kuin esimerkiksi ihmisellä, joka puoltaa sen käyttöä varsinkin ihmisten sairauksien tutkimisessa. Nykyään monien uusien geenimuuntelutekniikoiden kehitys, kuten siirto- ja poistogeenisten yksilöiden tuottaminen tai kohdennettu mutageneesi on mahdollistanut geenien toiminnan ja säätelyn entistä yksityiskohtaisemman selvittämisen. Lyhyen sukupolvenkierron vuoksi kokeiden tulokset ovat myös nopeasti nähtävissä. Tämän lisäksi jo olemassa olevan tiedon ja tutkimuksen valtava määrä jouduttaa uuttakin tutkimusta. Internetin kehityksen myötä alan tutkijat ovat myös verkostoituneet entistä voimakkaammin. Kärpästutkijat ovat tosin kautta historian muodostaneet poikkeuksellisen tiiviin yhteisön, jonka sisällä tiedon kulku ja esimerkiksi erilaisten kantojen vaihto on perinteisesti ollut hyvin vapaata. Banaanikärpänen
Banaanikärpäsen biologisella tutkimuksella on pitkä historia. Nykyäänkin se on yksi yleisimmin käytetyistä malliorganismeista, josta on eristetty laboratoriokasvatuksiin tuhansia genotyypiltään erilaisia mutanttikantoja. Lajin yksilöitä käytetäänkin lähes kaikilla biologian osa-alueilla. Erityisesti banaanikärpäsiä käytetään geneettisissä, kehitysbiologisissa ja fysiologisissa tutkimuksissa, joissa voidaan selvittää muun muassa muistin toimintaa tai alkoholin vaikutuksia. Lajin koko genomin emäsjärjestys selvitettiin jo vuonna 2000. Koska ihmisen ja banaanikärpäsen geenitoimintojen on havaittu olevan pohjimmiltaan melko samanlaisia, voidaan kärpäsellä saatuja tuloksia soveltaa usein myös ihmisellä.
Banaanikärpänen
Toisinaan jotkut geeneille annetuista nimistä voivat olla varsin erikoisia. Useiden väitöskirjatutkijoiden ja jopa edistyneempienkin banaanikärpästieteilijöiden pyrkimyksenä on nimittäin ollut jo Morganin ajoista lähtien keksiä kuvaamilleen uusille geeneille mahdollisimman "hauska", mutta samalla kuitenkin kuvaava nimi. Tämän pitkän tradition tulosta ovat muun muassa "shavenbaby"-mutantti, jonka toukat ovat karvattomia ja "he-is-not-interested"-geeni, joka vaikuttaa koiraiden kosiokäyttäytymiseen. Cavendish-banaani
Cavendish-banaani on kääpiöbanaanin triploidinen muoto. Se on ollut eniten viljelty banaanilajike 1950-luvulta alkaen. Silloin aikaisemmin suositun Gros Michel -lajikkeen banaaneihin levisi panamantaudiksi kutsuttu sienitauti. Cavendish-banaani on tälle taudille vastustuskykyisempi, mutta taudista leviävä uusi muunnelma uhkaa myös sitä. Panamantauti
Australialaiset tutkijat ovat onnistuneet kehittämään Cavendish-lajikkeen joka näyttäisi saadun geenimuuntelun avulla immuuniksi panaman taudille. Villistä banaanilajikkeesta peräisin oleva rga2-geeni suojaa banaania sieneltä, sekä sitten toisessa menestyneessä linjassa on sukkulamadosta otettu cad9-geeni suojannut banaania sieneltä. Niitä ei kutenkaan ole vielä vuosiin tulossa markkinoille, sillä tutkijat jatkavat työtään viisivuotisella kokeella jossa on tarkoitus kasvattaa 9 000 kasvia. FlyBase
FlyBase sisältää valtavat määrät banaanikärpäsestä ja muista "Drosophila"-suvun lajeista julkaistua geneettistä ja molekulaarista aineistoa, koska lähes kaikki tieteelliset julkaisut vaativat banaanikärpästutkijoita lataamaan tutkimusaineistonsa avoimeen tietokantaan ennen artikkelien julkaisemista. Sivusto sisältää muun muassa DNA-sekvenssien ja mutanttialleelien tietokannan, jossa on tiedot kaikista julkaistuista sekvensseistä ja banaanikärpäsen julkaistu koko genomin sekvenssi. Hirvennenäsaivartaja
Hirvennenäsaivartajaa tavataan siellä missä hirviäkin. Aikuinen kärpänen on kiiliäisille tyypilliseen tapaan hyvin lyhytikäinen ja sen ainoa tarkoitus on lisääntyminen. Naaras ei muni vaan ruiskauttaa useiden kymmenien pienten toukkien ryhmän isäntäeläimeksi valitsemansa eläimen sieraimeen. Isäntä on jokseenkin aina hirvi, mutta kehittyneitä toukkia on tavattu myös metsäkauriista. Toukat elävät isäntäeläimen nenäontelossa sekä kurkussa käyttäen ravinnokseen limakalvoja. Suuren toukkamäärän tapauksessa infektio voi johtaa kuolemaan, erityisesti vasojen tapauksessa. Satunnaisesti toukat saattavat kaivautua sieraimista ja nielusta syvemmälle, jopa aivoihin asti, jolloin hirvi voi seota tai kuolla. Toukat tarttuvat alustaansa piikikkään pintansa avulla, kunnes täysin kehittynyt toukka antaa isännän aivastaa itsensä ulos. Kotelo sijaitsee maaperässä. Laji talvehtii toukkana isännän elimistössä. Siirtogeeniset eläimet
Siirtogeenistä tulee periytyvä, jos se siirtyy eläimen sukusoluihin. Esimerkiksi banaanikärpäsestä, seeprakalasta, kanasta, hiirestä, rotasta, lehmästä, lampaasta ja vuohesta on tehty tällaisia periytyviä siirtogeenisiä muunnoksia. Eniten käytetty siirtogeeninen eläinmalli on hiiri. Tällöin tutkittava siirtogeeni ruiskutetaan hiiren hedelmöittyneen munasolun toiseen esitumaan ohuella lasineulalla. Siirretty geeni yhdistyy perimään ei-homologisella rekombinaatiolla eli sattumanvaraisella mekanismilla, jota ei täysin tunneta. 
Geenit siirretään hiireen ruiskuttamalla ohuella lasineulalla DNA-molekyylejä hedelmöittyneen munasolun toisen haploidin esitumaan. Siirretty DNA liittyy pysyvästi hiiren perimään yleensä varsin hyvällä todennäköisyydellä (10-30%). Usein perimään liittyy siirretystä geenistä useampi kopio peräkkäin. Seuraavaksi munasolut siirretään kantajanaaraaseen kehittymään. Syntymän jälkeen siirtogeenin läsnäolo ja kopioiden lukumäärä jälkeläisten perimässä varmistetaan erilaisia DNA-menetelmiä käyttäen.
Suurin osa perimän DNA-ketjusta ei sisällä informaatiota geenituotteista. Jotta siirrettävä geeni ei aiheuttaisi muutoksia perimän omissa geeneissä, tapahtuu siirrettävän geenin integraatio yleensä geenien väliselle alueelle. Kromatiini vaikuttaa paljon geenien ilmentymistasoon. Kromatiinissa on rakenteeltaan ”avoimia” eli transkiptionaalisesti aktiivisia ja ”suljettuja” eli inaktiivisia alueita. Joten siirtogeenin integraatiokohdalla on suuri merkitys sen ilmentymistasolle. Ympäröivän kromatiinin vaikutus voidaan välttää liittämällä ilmennettävän geenin yhteyteen riittävän kattava säätelyalue, joka sisältää kaikki geenin ilmentymiseen tarvittavat DNA-elementit. Tällöin siirtogeeni kykenee vaikuttamaan omaan kromatiinirakenteeseensa normaalin geenin tapaan. Banaanikärpänen
Alkoholitutkimuksen lisäksi myös muistin mekanismien selvittämisessä banaanikärpänen on osoittautunut oivalliseksi tutkimuskohteeksi. Sen on osoitettu pystyvän oppimaan monenlaisia asioita, kuten erilaisia käyttäytymismalleja. Banaanikärpäseltä onkin onnistuttu löytämään useita tärkeitä oppimiseen ja muistiin vaikuttavia geenejä. Niiden selvittämiseen on käytetty useita erilaisia geneettisiä tutkimusmenetelmiä, kuten esimerkiksi geenien hiljentämistä ja DNA-mikrosirutekniikkaa. Banaanikärpäsellä tehdyissä pavlovilaisissa käyttäytymiskokeissa puolestaan on pystytty eristämään oppimisvaikeuksellisia kärpäskantoja yhdistämällä tietyt tuoksut sähköshokkiin. Näistä eristetyt mutatoituneet geenit (esimerkiksi "dunce", "rutabaga" ja "amnesiac") ovat osoittautuneet tärkeiksi muistin kehityksessä. Tuoreet tutkimukset ovat myös paljastaneet banaanikärpäsen pitkäaikaiseen muistiin vaikuttavia geenejä. Eräiden tutkijoiden mukaan banaanikärpäsen muisti- ja oppimistutkimuksessa ollaankin lähitulevaisuudessa pääsemässä vaiheeseen, jossa voidaan siirtyä yksittäisten geenien tutkimisesta jopa koko muistin kehityksen vuorovaikutusverkoston tutkimukseen. Kärppä
Ainoa kärpässä esiintyvä loinen, jota on tutkittu tarkasti, on "Skrjabingylus nasicola" -sukkulamato. Kyseinen sukkulamato aiheuttaa usein nenäonteloihin huomattavaa muodonmuutosta ja mahdollisesti aivopaineen kasvua. Arviolta 20–70 prosenttia Britteinsaarten, Manner-Euroopan ja Venäjän kärpistä kantaa kyseistä loista. Uudessa-Seelannissa loista kantaa joka kymmenes ja Pohjois-Amerikassa jokainen kärppä. Banaanikärpänen
Oosyytistä kehittyvän munasolun hedelmöityksen jälkeen varhainen alkio käy läpi useita DNA:n monistumiskertoja, mutta vain muutamia tumanjakautumisia. Vasta myöhemmissä kehityksen vaiheissa alkion solut eroavat erillisiksi soluiksi. Koska DNA:n monistuminen eli "replikaatio" varhaisessa alkiossa on niin nopeaa, ei solusyklissä ole juurikaan tarkastuspisteitä () estämässä virheellisten solujen muodostumista. Sen vuoksi syntyneet virheelliset solut vaeltavat alkion ruskuaispussiin, joka ei muodosta aikuisen kärpäsen rakenteita. Alkio käy kehityksensä aikana läpi useita vaiheita, jotka ovat erittäin hyvin tunnettuja, kunnes se lopulta kuoriutuu ensimmäisen toukkavaiheen toukkana. Bruce Beutler
Beutlerin tutkimusryhmä havaitsi 1998, että hiirillä, jotka pystyivät vastustamaan lipopolysakkaridia (LPS), oli mutaatio geenissä, joka muistutti kärpästen Toll-geeniä. LPS-reseptori sai nimekseen Tollin kaltainen reseptori, ja havainto osoitti, että hedelmäkärpäset ja nisäkkäät käyttävät samantapaisia molekyylejä luonnollisen immuniteetin aktivoimiseksi. Ensembl
Ajan kanssa projekti on laajentunut kattamaan keskeisiä tutkimustyössä käytettäviä eläimiä kuten Hiiri, Banaanikärpänen ja seeprakala. Näiden lisäksi on laajempi kirjo genomin dataa kuten geenien muuntelua ja muita ominaisuuksia. Huhtikuusta 2009 lähtien sisarprojekti Ensebl genomes on laajentanut tutkimuksia koskemaan kasveja sieniä bakteereja ja alkueliöitä alkuperäisen projektin keskittyessä selkärankaisiin. Banaanikärpäsen taudit
Vaikka aikaisemmin luultiin toisin, voivat myös virukset levitä laboratorio-olosuhteissa. Kaksijuosteisesta RNA:sta koostuva DCV-pikornavirus () -infektio on havaittu myös muutamissa laboratorioissa, joissa se aiheuttaa koteloiden mustumista ja niiden kuoleman. Virus myös näyttää estävän Hsp70-lämpöshokkipromoottorin kautta toimivien geenien transkription. Banaanikärpänen
Kromosomien koko on erittäin suuri tavallisiin interfaasikromosomeihin verrattuna. Ne voivat olla paksuudeltaan jopa 15–25 μm ja pituudeltaan 100–250 μm. Polyteenikromosomien rakenteelle on tyypillistä tummien kromomeeri- ja vaaleiden interkromomeeriraitojen vaihtelu, joiden avulla kromosomit voidaan erottaa toisistaan. Juovarakenne syntyy DNA-rihmojen lukumäärän vaihtelusta ja erilaisesta pakkautumisasteesta kromosomin eri osissa. Kromosomit ovat organisoituneet kromosentrin ympärille, joka sisältää niiden sentromeerialueet. Mahlakärpäset
Mahlakärpäset "(Drosophilidae)" ovat monimuotoinen ja kosmopoliitti kärpäsheimo. Heimon kärpäset ovat pieniä, vain noin 1–6 mm pitkiä. Lajeja tunnetaan yhteensä noin 2000, joista Suomessa tavataan noin 30. Heimon tunnetuin edustaja on banaanikärpänen "Drosophila melanogaster", joka on myös yksi yleisimmin biologiassa käytetyistä malliorganismeista. Banaanikärpänen
Banaanikärpäsen kromosomiston erikoisimpia rakenteita ovat sen toukan sylkirauhasten polyteenikromosomit. Ne ovat kaapelimaisia useaan kertaan monistuneita jättiläiskromosomeja. Polyteenikromosomeja tavataan joillakin Diptera-lajeilla kudoksissa, jotka eivät erilaistu aikuisen hyönteisen rakenteiksi. Ne ovat pääosin geenitoimintaa tehostavia rakenteita: useiden identtisten geenikopioiden ansiosta mRNA-synteesi on polyteenikromosomillisissa soluissa erittäin tehokasta. Polytenikromosomeja tavataankin siksi useimmiten sylkirauhasten solujen kaltaisissa solutyypeissä, joissa vaaditaan paljon joitain tiettyä proteiinia. Banaanikärpästutkimuksen historia
Ehdottomasti merkittävin 1900-luvun alun banaanikärpästutkijoista oli kuitenkin Columbian yliopiston professori Thomas Hunt Morgan ryhmineen, joka alkoi työskennellä banaanikärpästen parissa noin vuonna 1908. Morgan teki monia kokeita banaanikärpäsillä ja löysi muun muassa 1910 banaanikärpäsen ensimmäisen mutantin, "white"n, joka muutti kärpäsen silmät valkoisiksi. Morganin ryhmä paikallisti mutatoituneen geenin banaanikärpäsen X-kromosomiin, todistaen samalla, että geenit sijaitsevat kromosomeissa. Morgan ryhmineen osoitti kromosomissa olevan suuren joukon geenejä, jotka ovat lineaarisesti järjestäytyneet kromosomeihin. Morganin tutkijaryhmä myös päätteli sen, että mitä kauempana geenit sijaitsivat kromosomissa, sitä suuremmalla todennäköisyydellä niiden välisellä alueella tapahtui "crossing-over" eli tekijäinvaihto. Banaani Joe
Banaani Joe on sivistyksen ulkopuolella kasvanut mies joka asuu Amantido-nimisessä kylässä jossain päin Etelä-Amerikkaa. Joella on mustan vaimonsa kanssa 20 lasta ja hän elättää itsensä myymällä banaaneja kylällä. Eräänä päivänä Amantidoon saapuu paikallinen gangsteri Torsillo joka aikoo perustaa banaanitehtaan Joen kylän paikalle. Kun Torsillon apulainen Sam Moreno tekee maanmittausta paikan päällä, Joe saa selville näiden aikeet ja heittää Morenon sekä tämän apurit takaisin veneeseen lähettää nämä menemään. Torsillo saa kuitenkin tietää ettei Joella ole minkäänlaista lupaa banaanin myyntiin ja laittaa tämän vuoksi poliisit hänen peräänsä. Poliisit antavat Joelle kaksi vaihtoehtoa: joko hankkii luvan banaaninmyyntiin tai hänen veneensä takavarikoidaan ja hän joutuu vankilaan. Joe tapaa Manuelin joka myy hänelle valheellisen myyntiluvan, Manuel onnistui tässä sen vuoksi koska Joe ei osaa lukea. Solubiologia
Koska organismien määrä maapallon ekosysteemissä on valtava, solubiologia (kuten muutkin biotieteet) keskittyy malliorganismien tarkasteluun. Niistä usein saadaan tietoa, jota voidaan soveltaa myös muihin organismeihin, esimerkiksi ihmisiin. Tämä on tärkeää erityisesti kokeellisessa genetiikassa, koska risteytyskokeiden tekeminen ihmisellä on mahdotonta. Genetiikan yleisimpiä malliorganismeja ovat ihmisen lisäksi muun muassa banaanikärpänen, kotihiiri, "Arabidopsis thaliana" eli lituruoho ja "Aspergillus nidulans" -home. Genomi
"Caenorhabditis elegans" -sukkulamadon koko perimä sekvensoitiin ensimmäisenä vuonna 1998. Banaanikärpäsen koko perimä sekvensoitiin 2000. FlyBase
FlyBase on Internet-tietokanta joka sisältää bioinformatiivista tietoa banaanikärpäsen ja sen sukulaislajien biologiasta, kehityksestä ja genomista. FlyBase-projektia ylläpitävä tutkijayhteenliittymä koostuu banaanikärpäs- ja tietotekniikka-asiantuntijoista. Tietokantaa ylläpitävät Harvardin yliopisto ja Indianan yliopisto Yhdysvalloissa ja Cambridgen yliopisto Isossa-Britanniassa. Tietokanta on suunnattu tutkimusammattilasille. Banaanikärpänen
Vaikka banaanikärpänen on tavallinen vieras suomalaisissakin kodeissa, se ei pysty talvehtimaan Suomessa vaan kanta on riippuvainen Baltian maista saapuvista ja kauppojen hedelmien mukana tulevista yksilöistä. Ravinnokseen mahlakärpäslajit imevät käymistilassa olevia nesteitä, esimerkiksi hedelmien mehua ja mahlaa. Toukat elävät esimerkiksi mahlassa tai maahan pudonneissa marjoissa ja hedelmissä syöden nesteitä sekä hiivoja ja muita mikro-organismeja. Banaanikärpänen
Banaanikärpänen on kellanruskea, raidallinen ja punasilmäinen pieni kärpänen. Banaanikärpänen on sukupuolidimorfinen laji, eli sen koiraan ja naaraan ulkonäöt poikkeavat toisistaan. Naaraat ovat noin 2,5 millimetriä pitkiä, ja koiraat ovat hieman tätä pienempiä. Sukupuolten välisiä muita eroja ovat esimerkiksi koiraan peräaukon ja sukupuolielimien ympärillä olevat piikkimäiset karvat ja koiraan ensimmäisessä raajaparissa sijaitsevat sukaskimput (), jotka puuttuvat naaraalta. Koiraan takaruumis on kapeampi, sen kärki tummempi eivätkä takaruumiin alapuoliset sukupuolielimet ole yhtä selvästi näkyvillä koirailla kuin naarailla. Kavalakärpässieni
Kavalakärpässieni ("Amanita phalloides") on maailman vaarallisin kärpässieni ja yksi myrkyllisimmistä sienistä. Se on syynä lähes 90 prosenttiin kuolemaan johtaneista sienimyrkytyksistä. Banaanikasvit
Banaanikasvit (Musaceae) on heimo yksisirkkaisiin (Monocotyledoneae) kuuluvassa "Zingiberales"-lahkossa (inkiväärimäiset). Lajeja kasvaa luonnonvaraisena trooppisessa Afrikassa ja Aasiassa. Heimo jaetaan kahteen tai kolmeen sukuun: Banaanikasvit
Banaanikasvit ovat kookkaita, usein jättiläismäisiä, maitiaisnesteellisiä ruohoja, joilla lehtituppien muodostama valevarsi. Banaanien suvun lajit ovat juurakollisia, vesovia ja monivuotisia, muutamat "Ensete"-lajit taas haarattomia. Lehdet suuret ja soikeat, lavassa paksu keskisuoni, sivusuonet kulkevat samansuuntaisesti lehtilavan laitaan. Kukinto kehittyy valerungon latvaan lehtiruusukkeen keskelle ja on suojuslehden suojaama. Kukat tavallisesti yksineuvoisia; hedekukat kukinnon kärkiosassa, emikukat tyvellä; epäsymmetrisiä; niissä kaksi kehälehtikiehkuraa, kummassakin yksisirkkaisille tyypillisesti kolme lehteä, jotka terämäisiä. Hedekukassa viisi hedettä ja pieni joutohede (staminodi); emikukassa kehänalainen sikiäin, siinä kolme lokeroa, kussakin useita siemenaiheita. Tahmea siitepöly kulkeutuu kukasta toiseen useimmiten lepakoiden välityksellä. Hedelmä on mehevä, marjamainen, ja siinä runsaasti kovia siemeniä (paitsi jalostetuissa banaaneissa, joita lisätään kasvullisesti). Yhdestä kukinnosta kehittyy tiivis hedelmäkimppu. Charles W. Woodworth
Charles W. Woodworth (28. huhtikuuta 1865 Champaign, Illinois – 19. marraskuuta 1940) oli Kalifornian yliopiston professori ja Berkeleyn kampuksen entomologian osaston perustaja. Woodworth vaikutti aikanaan voimakkaasti hyönteistieteen kehitykseen, sekä oli ensimmäinen tutkija joka kasvatti banaanikärpäsiä laboratoriossa ja ehdotti niiden käyttöä geneettisessä tutkimuksessa. Banaanikärpänen
Banaanikärpäsen suosioon malliorganismina ovat vaikuttaneet monet seikat, mutta erityisesti sen helppo kasvatettavuus, taudinkestävyys, lyhyt sukupolvenkierto ja mutaatioiden synnyttämisen helppous nostivat sen tutkijoiden suosioon jo 1900-luvun alussa. Nykyään samoja ominaisuuksia käyttävät hyväkseen muun muassa monet matelija- ja akvaarioharrastajat, jotka käyttävät siivettömiä banaanikärpäsen mutanttikantoja lemmikkiensä elävänä ravintona. Banaanikerttuli
Banaanikerttulin levinneisyysalue ulottuu Keski-Amerikasta ja Etelä-Amerikkaan, ja sitä tavataan Meksikosta Pohjois-Argentiinaan. Banaanikerttulin tapaa myös Karibianmeren saarilla sekä silloin tällöin Floridassa. Banaanikärpänen
Banaanikärpäsen kromosomisto on pieni: sen diploidinen kromosomiluku 2n = 8. Kromosomipareista kolme on autosomeja ja yksi on sukupuolikromosomipari (X ja Y). Historiallisista syistä banaanikärpäsen X-kromosomia merkitään usein numerolla 1, ja autosomit ovat kromosomit 2–4. Neljäs kromosomi jätetään usein huomiotta sen pienen koon takia, sillä siinä on geenejä sisältävää eukromatiinia vain noin miljoona emäsparia. Geenejä neljännessä kromosomissa on alle sata. Kärpäsen sukupuoli määräytyy X-kromosomien ja autosomien suhteen perusteella, eikä Y-kromosomilla ole siihen vaikutusta toisin kuin esimerkiksi ihmisellä. Jos siis X-kromosomeja on yksi, X-kromosomien ja autosomien suhde on 1:6, jolloin syntyy koiras. Jos X-kromosomeja on kaksi, suhde on 2:6, jolloin syntyy naaras. Banaanikärpäsen Y-kromosomi on myös lähes kokonaan heterokromatiinia. Polyteenikromosomi
Polyteenikromosomeja tavataan hyönteisillä joissakin kudoksissa, jotka eivät erilaistu aikuisen hyönteisen rakenteiksi. Esimerkiksi surviaissääskellä ja banaanikärpäsellä on polyteenikromosomisto toukan sylkirauhasten soluissa. Muissa eliöryhmissä polyteenikromosomeja tavataan esimerkiksi palkokasvien syöttösoluissa ja joillakin yksisoluisilla, kuten ripsieläimillä. Niihin kuuluvalla tohvelieläimellä on kaksi tumaa, joista toisessa on RNA-synteesistä vastaava polyteenikromosomisto (nk. RNA-synteesituma). Eräiden sammakkoeläinten ja selkärangattomien kypsyvissä oosyyteissä esiintyvät, tyypillisen ulkonäkönsä mukaan nimensä saaneet lamppuharjakromosomit () ovat myös vastaavia jättiläiskromosomeja. Myös Drosophilidae-heimon kärpästen spermatosyyttien tumissa on lamppuharjakromosomeja. Panamantauti
Panamantauti on kasvitauti, joka leviää banaanikasvien juuriin, juuri on oireeton ja siitä kasvavat varret pilaantuvat ja mätänevät. Tämä on taudin uusin, neljäs muunnos (TR4 eli Tropical Race 4). Sen aiheuttaa "Fusarium oxysporum" f. sp. "cubense" -sieni, joka on immuuni sienimyrkyille eli sitä ei voi kontrolloida kemiallisesti. 1950-luvulla panamantauti tuhosi siihen aikaan markkinoita hallinneen "Gros Michael" -banaanilajin tuotannon, minkä seurauksena banaanintuottajat siirtyivät täysin tuottamaan Cavendish-banaania. Itiöt säilyvät hengissä lepotilassa maaperässä joskus jopa 30 vuotta, ja leviävät helposti vesipisaroiden, mullan ja koneiden välityksellä. Alfred Sturtevant
Alfred Henry Sturtevant () oli yhdysvaltalainen geneetikko, joka loi ensimmäisen kromosomikartan banaanikärpäselle vuonna 1913. Sturtevant työskenteli banaanikärpäsellä koko uransa ajan, yhdessä Thomas Hunt Morganin kanssa. Varhaisten alkioiden kehitystä tutkiessaan hän onnistui myös ensimmäisenä mittaamaan aikuisen organismin elimien alkioetäisyyden. Tämä etäisyyden mittayksikkönä on nykyään "sturt", joka on nimetty hänen kunniakseen. Vuonna 1967 Sturtevantille myönnettiin elämäntyöstään arvostettu National Medal of Science -palkinto. Banaanikärpäsen nykyinen tutkimus
Käytännössä kaikkia modernin molekyylibiologian tutkimusmenetelmiä sovelletaan banaanikärpäseen. Esimerkkejä menetelmistä ovat muun muassa: Banaaniboa
Banaaniboa ("Ungaliophis continentalis") on jättiläiskäärmeiden heimoon kuuluva käärmelaji. Se kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen II. Banaaniboa on väriltään harmaanruskea, ja sillä on tummia, soikeita läkkiä selkärangan kohdalla ja sen vieressä. Se voi kasvaa metrin pituiseksi. Käärmettä tavataan Chiapasin osavaltiossa Meksikossa, Guatemalassa, Hondurasissa ja Nicaraguassa. Hannu Ylönen
Professori Ylönen on tutkinut yli 20 vuoden ajan nisäkkäiden käyttäytymistä ja ekologiaa. Biologina hänen tutkimuskohteensa ovat olleet varsinkin myyrät. Hänen keskeinen tutkimuslajinsa on metsämyyrä ("Myodes glareolus"). Tutkimuksissaan Ylönen on tarkastellut myyrien käyttäytymistä, kilpailua, lisääntymisstrategioita, infatisidia eli poikasten tappamista sekä myyrien ja pienten petojen (mm. lumikko ja kärppä) välistä vuorovaikutusta eli peto-saalis -suhdetta. Kotimaisten myyrälajien lisäksi hän on tutkinut jyrsijälajeja myös ulkomailla. Israelissa hän tutki aavikkojyrsijöitä ja Australiassa kotihiiren ja pienten pussieläinten ekologiaa. Turun yliopiston eläinmuseo
Museon tutkimus painottuu eläinten taksonomiaan, systematiikkaan ja eliömaantieteeseen. Kirjoitushetkellä (2016) museolla tutkitaan muun muassa puutiaisten levinneisyyttä Suomessa, Amazonian ja Afrikan sademetsien pistiäislajistoa, ja Venäjän Kaukoidän hämähäkkilajistoa. Tutkimusta tehdään sekä maastossa uusia näytteitä keräten, että mikroskoopin alla tai molekyylilaboratoriossa kokoelmiin jo kuuluvilla näytteillä. Banaani
Banaanit ovat lievästi radioaktiivisia, koska ne sisältävät luonnossa hyvin yleistä Kalium-40-isotooppia. Radioaktiivisuus ei kuitenkaan aiheuta terveysvaikutuksia; yhden banaanin syöminen on noin 1 % normaalista päivittäisestä taustasäteilyannoksesta. Jari Ylänne
Solubiologina Ylänteen tutkimuskohteena ovat pitkään olleet proteiinit. Hän on soveltanut niiden tutkimuksessa useita erilaisia menetelmiä ja tarkastellut niitä monitieteisesti. Hän on tutkinut proteiineja mm. biokemian, molekyylibiologian, rakennetutkimuksen ja solubiologian menetelmien avulla. Tutkimuksessaan professori Ylänne on pyrkinyt selvittämään, miten solu tunnistaa ympäristönsä mekaanisia ominaisuuksia muodostaessaan kudosrakenteita. Näitä rakenteita ovat esimerkiksi solun sisäisen tukirankaan () linkittyvät voimasensorit, jotka laukaisevat erilaisia signaloivia tapahtumia. Ylänteen johtama tutkimusryhmä ("Cell Adhesion and Cytoskeleton Dynamics", ) on teemaan liittyen tutkinut, miten poikittaiset filamiinirakenteet säätelevät solun adheesiota ja muuttumista. Filamiinit ovat isoja proteiineja, joilla on useita erilaisia tehtäviä. Ylänteen ryhmä on selvittänyt mm., että filamiini vuorovaikuttaa useiden muiden proteiinien kanssa muodostaen erilaisia rakenteita. Filamiinien rakenteen ja perustoiminnan selvittämisen jälkeen Ylänne ryhmineen aikoo selvittää, miten filamiinien vuorovaikutusta voidaan säädellä ja miten vuorovaikutus liittyy solun toiminnan säätelyyn. Ylänne on käyttänyt tutkimuksessaan banaanikärpästä ("Drosophila melanogaster") tutkimuslajina, jonka avulla hän on osoittanut, että solun tukirankaan linkittyvillä voimasensoreilla on olennainen merkitys morfogeneettisissä prosesseissa oogeneesin aikana. Christiane Nüsslein-Volhard
Nüsslein-Volhard ja Wieschaus käynnistivät biologian "big science" -kauden, kun he onnistuneesti suorittivat laajamittaisen mutageneesiprojektin, joka havainnollisti banaanikärpästen ("Drosophila melanogaster") alkionkehityksen. Gprk2
Gprk2 eli "G protein-coupled receptor kinase 2" on eräs banaanikärpäsen geeneistä. Geeni on tärkein banaanikärpäsen puolustautuessa bakteerien aiheuttamia infektioita vastaan. Geeni säätelee NF-κB signalointireittien toimintaa. Banaanikärpänen
Luonnosta tai kotoa eri tavoin pyydystettyjä tai lemmikkikaupasta ostettuja banaanikärpäsiä käytetään myös esimerkiksi lemmikkisammakoiden ja akvaariokalojen ruokana. Esimerkiksi veden pinnasta ravintonsa hankkiville labyrinttikaloille banaanikärpäset ovat suositeltua ravintoa. Ruokintaan käytetään useimmiten kaupan olevia siivettömiä mutanttikärpäskantoja, sillä ne eivät voi karata lentämällä pois terraariosta tai akvaariosta. Banaanikärpäsiä voidaan kasvattaa myös kotona. Kasvatus onnistuu parhaiten erlenmeyer-pullon kaltaisessa lasiastiassa, johon on valettu hiivaa ja fruktoosisokeria sisältävää agaroosi- ja mannaryynihyytelöä. Banaani
Markkinoilla olevat banaanit ovat pääasiassa ’Cavendish’-lajiketta. 1950-luvulle saakka valtalajike oli ’Gros Michel’ (Big Mike), jonka laajamittainen kaupallinen viljely päättyi kasvitautien vuoksi. Banaanikärpästutkimuksen historia
Banaanikärpäsellä tehdyn varhaisen mutaatiotutkimuksen uranuurtaja 1920-luvulla puolestaan oli Hermann J. Muller, joka indusoi mutaatioita röntgensäteilyn avulla. Mullerin ansiota on myös pääosin banaanikärpästutkimuksessa tänäkin päivänä käytössä olevan termistön kehittäminen. Jo vuonna 1918 Muller oli myös kehittänyt nk. "balancer"-kromosomit, joissa olevat inversiot mahdollistivat synnytettyjen letaalimutaatioiden pidon heterotsygoottisina. Vuonna 1926 Muller havaitsi selvän yhteyden säteilyannoksen ja kuolettavien letaalimutaatioiden määrän välillä säteilyttäessään vaihtelevilla röntgensäteilyannoksilla banaanikärpäskantaa jolla ei tapahtunut crossing-overia. Kun Muller julkaisi havaintonsa Berliinin viidennessä kansainvälisessä perinnöllisyystieteen konferenssissa, artikkelissaan "The Problem of Genetic Modification", aiheutti havainto suuren mediakohun. Artikkeli nosti myös Mullerin suuren yleisön tietoisuuteen. Muiden tutkijoiden toistaessa kokeita muilla malliorganismeilla, kuten maissilla, siirtyi Muller tutkimaan säteilyn vaikutuksia ihmiseen. Seuraavina vuosina Muller keskittyikin julkituomaan röntgensäteilyn mahdollisia haittavaikutuksia ihmisillä. Keksinnöstään Muller sai lääketieteen Nobelin 1946. Banaanikasvit
Banaanikasvit ovat merkittäviä sekä ravinto- että kuitukasveina. Viljelty banaani on syntynyt Kaakkois-Aasiassa lajien "Musa acuminata" ja "M. balbisiana" risteytymänä. Manilahamppukuitua (lajista "M. textilis") käytetään lähinnä köysien punontaan. Etiopianbanaania ("Ensete ventricosa") viljellään sekä ravinto- että kuitukasvina. Sen hedelmiä ei kuitenkaan käytetä ravinnoksi, vaan varren ydin ja nuoret versot keitettyinä. Banaanikasveja on saatavana myös huonekasvikäyttöön. Banaani
Banaanit poimitaan yleensä raakoina, ja ne tuodaan esimerkiksi Suomeen vihreinä. Joissain maissa banaanit kypsennetään kaasussa ennen myyntiä. Kypsän banaanin kuori on keltainen ja siinä on pieniä ruskeita pilkkuja. Banaanin hedelmäliha on pehmeää ja maultaan makeaa, joten kypsän banaanin voi syödä kuorittuna sellaisenaan. Banaaneja voi syödä hyvin myös ennen kuin ne muuttuvat ruskeapilkkuiseksi, toisten mielestä maku on parhaimmillaan hieman ennen kuin banaani on täysin ”kypsää”. Banaani on kuitenkin yhä syötävä vaikka kuori olisi täysin ruskea. Banaanikärpäsen kasvatus laboratoriossa
Banaanikärpäsen kasvatus laboratoriossa tapahtuu tasaisessa lämpötilassa pidetyissä ja ilmavasti suljetuissa lasipulloissa, joiden pohjalle on valettu puuromaista kärpäsen toukkien ja aikuisten ravintoalustaa. Laboratorioissa banaanikärpäsiä käytetään muun muassa erilaisissa geneettisissä ja fysiologisissa tutkimuksissa. Tutkimuksia varten laboratoriossa tulee olla mahdollisuus kasvattaa ja risteyttää useita erilaisia kärpäskantoja. Bruce Ivins
Ivins toimi tiedeyhteisössä 36 vuotta ja niistä 18 vuotta johtavana biopuolustustutkijana Yhdysvaltojen armeijan tartuntatautien tutkimuslaitoksessa (USAMRIID) Fort Detrickissa Marylandissa Tutkittuaan legionella- ja kolerabakteereita hän kiinnostui 1979 pernarutosta sen jälkeen kun pernaruttoitiöitä oli päässyt karkuun neuvostoliittolaisessa Sverdlovskissa (Jekaterinburg) ja ainakin 64 oli kuollut.
Ivins on julkaissut ainakin 44 tieteellistä tutkimusta vuodesta 1969 lähtien. Ensimmäinen tiedossa oleva julkaisu käsitteli erästä valkosolutyyppiä makrofageja "Chlamydia psittacin" yhteydessä. Chlamydia psittaci on bakteeri, joka tarttuu eläimistä ihmiseen. Hän osallistui moniin pernaruttotutkimuksiin, esimerkiksi keuhkopernaruton hoidon tutkimukseen, joka ilmestyi 7. heinäkuuta 2008 lehdessä "Antimicrobial Agents and Chemotherapy". Hyökkäysten jälkeisinä vuosina hän siteerasi usein tutkimuksissaan pernaruttokirjetapausta vuodelta 2001 korostaakseen tutkimustyönsä merkitystä. Vuonna 2006 arvostetussa "Proceedings of the National Academy of Sciences" -lehdessä julkaistussa tutkimuksessa hän kirjoittaa tutkijatovereidensa kanssa: "Lyhentämällä antibioottihoidon kestoa altistumisen jälkeisessä hoidossa bioterrorismitapauksessa kun on kyse B. anthracis -bakteerista liittämällä mukaan rokote, voi merkittävästi helpottaa ongelmia, joita pitkäaikainen antibioottihoito aiheuttaa. Rokotteen hyötyä on syytä harkita suunniteltaessa julkisen terveyden suhtautumista bioterrorismitapauksessa keuhkopernaruttoon sairastuneelle." Banaanikärpänen
Banaanikärpänen on kosmopoliitti laji, joka on levinnyt kaikkialle maailmaan. Sitä tavataan luonnossa myös Suomessa. Laji ei kuitenkaan pysty talvehtimaan Suomessa muutamien muiden suvun lajien tavoin, vaan kanta on riippuvainen Baltian maista saapuvista ja osin myös kauppojen hedelmien mukana tulevista yksilöistä. Sen sijaan esimerkiksi lähisukuinen "D. littoralis" pystyy selviämään talven yli jopa pohjoisimmassa Suomessa. Yhteensä luonnonvaraisia "Drosophila"-kärpäsiä Suomessa tavataan noin 30 lajia. "D. melanogaster"in luonnonkanta on runsaimmillaan loppukesästä, jolloin kärpäsiä etsiytyy ihmiskoteihin. Banaanikärpäset, kuten muutkin mahlakärpäset, viihtyvät kosteissa ja varjoisissa paikoissa. Ne ovat aktiivisimmin liikkeellä pääasiassa illalla. Keittobanaani
Keittobanaani tai jauhobanaani (tunnetaan myös nimellä ruokabanaani, "Musa paradisiaca") on banaaneihin kuuluva hyötykasvi. Erotuksena tavalliseen, Suomessa tyypillisimpään kaupalliseen banaaniin, keittobanaanin pohjushedelmä on muodoltaan kulmikas ja suurempi, tyypillisesti noin 30 senttimetrin mittainen. Se on myös väriltään vihreänkeltainen tai punaruskea. Banaanikärpänen
Banaanikärpäsen erittäin hyvin kehittyneet verkkosilmät koostuvat 800 pienemmästä silmäyksiköstä, ommatidista. Jokainen ommatidi koostuu kahdeksasta valoreseptorisolusta (nimetty R1–8), niiden tukisoluista, pigmenttisoluista ja verkkokalvosta. Silmien normaali voimakkaan punainen väri johtuu pigmenttisoluista, jotka imevät ylimääräisen sinisen päivänvalon ja siten estävät kärpästä sokaistumasta kirkkaassakaan auringonpaisteessa. Tieteellinen luokittelu
Esimerkiksi perinnöllisyystutkijoiden suosima koe-eläin banaanikärpänen ("Drosophila melanogaster") luokitellaan yleisimmin käytettyjen taksonomisten tasojen avulla taksoneiksi seuraavasti: Malliorganismi
Yksinkertaisemmat lajit esimerkiksi leivinhiiva ("Saccharomyces cerevisiae"), kolibakteeri ("Escherichia coli"), sukkulamato ("Caenorhabditis elegans") ja banaanikärpänen ("Drosophila melanogaster") ovat tärkeitä tutkimuksessa koska niillä on lyhyt sukupolvikierto. Lisäksi käytetään ainakin lituruohoa ("Arabidopsis thaliana"), Afrikankynsisammakkoa ("Xenopus laevis") ja seeprakalaa ("Danio rerio"). Nämä lajit ovat kehittyneet malliorganismeiksi monista eri syistä. Helpon kasvatettavuuden, suurien poikueiden vuoksi, nopea lisääntyvyyden, pienen koon, jne. Syy ei välttämättä ole juurikaan perustunut rationaaliseen ajatteluun eikä biologisiin tai lääketieteellisiin syihin. Banaanikärpästutkimuksen historia
Morganin kokeellinen mutaatiotutkimus myös antoi varmemman pohjan sen aikaiselle vielä varsin spekulatiiviselle evoluutioteorialle ja hänen ryhmänsä oli myös ensimmäinen kuuluisaksi tullut koulukunta genetiikan alalla, jonka ansiota oli perinnöllisyystieteen vakiintuminen biologisen tutkimuksen itsenäiseksi osa-alueeksi. Thomas Hunt Morganille myönnettiin 1933 Nobelin lääketieteen palkinto banaanikärpästen genetiikkaan kohdistuneista tutkimuksista. Täpläperhoset
Muun muassa banaanilla ja kookospalmulla elävien kaarnasiipien ("Brassolis") ja pöllökkäiden ("Caligo") lajeja sekä muutamia kaposiipilajeja lukuun ottamatta täpläperhosiin ei kuulu mainittavia viljelykasvien tuholaisia. Banaanikärpänen
Banaanikärpäset pyrkivät parittelemaan mahdollisimman pian kuoriutumisensa jälkeen. Naaraat ovat halukkaita paritteluun jo 8–12 tuntia kuoriutumisesta. Sitä nuorempia, parittelemattomia naaraita kutsutaan usein "virgiineiksi naaraiksi". Banaanikärpäskoiraan kosiokäyttäytyminen muodostuu viiden toiminnon sarjasta, jonka se suorittaa houkutellakseen naaraita parittelemaan kanssaan. Ensin koiraat suoristavat itsensä ja värisyttävät siipiään kosioäänen muodostamiseksi. Pian sen jälkeen koiras siirtyy matalana naaraan takaruumiin taakse ja alkaa kosketella naaraan genitaaleja jaloillaan ja imukärsällään. Lopulta koiras käyristää takaruumistaan ja yrittää parittelua. Naaras voi torjua koiraan joko siirtymällä kauemmas tai työntämällä munanasettimensa ulos. Onnistunut parittelu kestää 10 minuuttia, jonka aikana koiras siirtää satoja siittiöitä naaraaseen. Naaras pystyy säilömään spermaa, joka voi joutua siten myös kilpailemaan munasolujen hedelmöityksestä muiden koiraiden siittiöiden kanssa. Banaanikärpäsen nykyinen tutkimus
Tautimallinnus banaanikärpäsessä on kehittynyt nopeasti merkittäväksi ihmisen sairauksien syntymekanismien selvityskeinoksi. Muun muassa useisiin hermostorappeumiin eli "neurodegeneratiivisiin sairauksiin" on kehitetty geneettinen kärpäsmalli, jossa toistuvat tautien keskeiset piirteet. Yhä useampien geneettiset säätelyjärjestelmien ja biokemiallisten mekanismien onkin havaittu olevan samankaltaisia ihmisen ja banaanikärpäsen välillä. Tämä evolutiivinen samankaltaisuus mahdollistaa mm. edellä mainittujen ihmisellä käyttökelvottomien genomin muokkausmenetelmien käytön tautitutkimuksissa ilman eettisiä ongelmia. Banaanikärpäsen kasvatus laboratoriossa
Kotioloissa banaanikärpäsiä kasvatettaessa (esimerkiksi akvaariokalojen ruoaksi) niiden kasvatus onnistuu parhaiten yksinkertaisesti erlenmeyer-pullon kaltaisessa lasiastiassa, johon on valettu hiivaa ja fruktoosisokeria sisältävää agaroosi- ja mannaryynihyytelöä. Laboratorio-olosuhteissa ravintoalustan koostumus on kuitenkin hieman monimutkaisempi, pääasiassa tautien ja homeiden torjunnan vuoksi. Yleinen valmistusohje noin 20 – 25 kpl 200 ml:n pulloon tarvittavalle "puurolle" sisältää seuraavat valmistusaineet:Aineksista hiivat toimivat kärpästen pääasiallisena ravintona. Hiivat puolestaan käyttävät siirappia ja mannaryynejä kasvaakseen. Agar antaa puurolle kiinteyttä ja Nipagin M estää homeiden kasvun. Puuro keitetään ja sitä valetaan steriloidun pullon pohjalle parin senttimetrin kerros, jonka jälkeen pullot suljetaan steriilillä vanutupolla. Pullojen annetaan seistä noin vuorokauden ajan, jotta ylimääräinen kosteus haihtuu ja massa jäähtyy huoneenlämpöiseksi. Kärpäset siirretään uuteen pulloon vanhasta pullosta nopeasti karistamalla. Banaanit
Esimerkiksi AA edustaa diploidijalostetta, jonka pohjana on pelkästään "M. acuminata", kun taas AAB-lajikkeesta 2/3 on peräisin "M. acuminata"sta ja 1/3 "M. balbisiana"sta. Tärkeimmät tavallisen kaupallisen banaanin jalosteet ovat AAA-lajiketta, kun taas keittobanaanilajikkeet ovat enimmäkseen tyyppejä AAB, ABB tai BBB. Christiane Nüsslein-Volhard
Nüsslein-Volhard ja hänen kollegansa saivat Nobelin palkinnon kokeestaan, joka pyrki tunnistamaan banaanikärpäsen alkionkehitykseen vaikuttavat geenit. Petter Portin
Portin on tutkinut muun muassa banaanikärpäsen sukupuolisolujen kypsymisjakautumista, geenien vuorovaikutuksia, yksilönkehityksen mekanismeja, ihmisen hampaiston genetiikkaa sekä skitsofrenian genetiikkaa. Hänen eniten siteeratut julkaisunsa koskevat geenin käsitteen teoriaa. Nuorempana Portin tutki myös lintuja, ja julkaisi katsauksen Nokian linnustoon vuonna 1965. William Bateson
Bateson ei aluksi hyväksynyt havaintoja geenien ja kromosomien välisestä yhteydestä, mutta lopulta vuonna 1922 myönsi olleensa asian suhteen väärässä nähtyään Thomas Hunt Morganin kokeet banaanikärpästen parissa. Aryylihiilivetyreseptori
"C. elegans" -sukkulamadon AhR vastaa hermosolujen kehityksestä ja banaanikärpäsen ("D. melanogaster") AhR ohjaa tuntosarvien ja raajojen kehitystä. Näiden lajien Ah-reseptorit eivät kuitenkaan sido TCDD:tä, joten voidaan päätellä, että Ah-reseptorin alkuperäinen merkitys on liittynyt yksilönkehitykseen. Myös hiirillä, joilta on poistettu "AhR"-geeni, on havaittu maksan ja immuunijärjestelmän epänormaalia kehittymistä sekä sydämen liikakasvua. Bromelaiini
Bromelaiini on entsyymi, jota on ananaskasveissa, muun muassa ananaksessa. Sen tehtävä kasvissa on proteiinien hydrolysointi. Bromelaiinia alettiin käyttää ravintolisänä 1957, ja sitä on tutkittu hyvin paljon eri maissa. Sitä käytetään ehkäisemään tulehduksia ja edistämään ruoansulatusta. Bromelaiinin eristi 1891 ensimmäisenä venezuelalainen kemisti Vicente Marcano. Banaaninärhi
Banaaninärhi ("Cyanocorax affinis") on varisten heimoon kuuluva varpuslintu. Banaanikärpästutkimuksen historia
Morgan ei suinkaan tehnyt tutkimuksia yksin, vaan hänen ympärilleen muodostui ryhmä maineikkaita biologeja, kuten Calvin Bridges, Hermann Joseph Muller ja Alfred Sturtevant. Ensimmäisen kromosomikartan banaanikärpäselle laati vuonna 1913 Alfred H. Sturtevant, joka työskenteli myös Morganin ryhmässä. T. H. Morgan itse julkaisi ensimmäiset tarkat fysikaaliset paikat useille banaanikärpäsen geeneille vuonna 1938. Sturtevantin huomattavimmat saavutukset olivatkin geneettisen kartoituksen teorian periaatteiden selvittäminen sekä geenien kytkennän teorian kehittäminen. Hänen teorioitaan käytetään vielä tänäkin päivänä paikannettaessa geenejä kromosomeihin. Sturtevant myös todisti, että geeneillä on yksiselitteinen paikka kromosomissa eli lokus ja että geenit sijaitsevat kromosomeissa lineaarisessa järjestyksessä. Näistä tuloksista Sturtevant työtovereineen kehittivät myös periytymisen kromosomiteorian, joka vaikutti suuresti genetiikan kehitykseen. Banaanikärpäsen nykyinen tutkimus
Pelkkä sattuma tai tutkimuksen pitkä historia eivät ole syynä banaanikärpäsen suosioon tutkimuskohteena tai sen valintaan tutkimuksen malliorganismiksi. Banaanikärpäsen käyttöön ovat koko tutkimuksen historian ajan vaikuttaneet useat seikat, kuten:
Nykyistä tutkimusta ovat sen lisäksi edistäneet huomattavasti: Banaanikärpäsen nykyinen tutkimus
Klassisessa banaanikärpäsgenetiikassa genomiin on perinteisesti aiheutettu sattumanvaraisia mutaatioita. Tutkimalla suuria määrä mutantteja kärpäsiä voidaan niiden joukosta tunnistaa esimerkiksi haluttu sairauden fenotyyppi. Tämän jälkeen fenotyypin aiheuttava mutaatio on mahdollista, vaikkakin erittäin työlästä paikantaa. Muun muassa edellä mainitut muokkausmenetelmät yhdessä genomin tunnetun sekvenssin kanssa mahdollistavat myös monet huomattavasti vähemmän työläät lähestymistavat biologisten prosessien selvittämiseksi. Banaanit
Banaanit ovat ruohovartisia kasveja ja usein puumaisia. Banaanit voivat kasvaa ensimmäisen vuoden aikana jopa kuusimetrisiksi, ja niiden "näennäisrunko" koostuu kasvin metrien mittaisista lehdistä, jotka ovat kiertyneet toistensa ympärille. Mutaatio
Vuonna 1910 Columbian yliopistossa mutaatioita tutkiva Thomas Hunt Morgan havaitsi normaalisti punasilmäiseen banaanikärpäskantaan ilmaantuneen valkoisen silmävärimutaation ja osoitti ominaisuuden periytyväksi. Julkaistuaan tutkimuksensa hän perusti banaanikärpästen geenejä kartoittavan Drosophila-tutkimusryhmän eli ns. Morganin koulun. Ryhmään liittyi 1912 Hermann Joseph Muller, tuleva kokeellisen mutaatiotutkimuksen pioneeri. Konnakärpänen
Konnakärpänen ("Lucilia bufonivora") on sammakoiden ja konnien loinen. Konnakärpänen on noin sentin mittainen vihreänkiiltävä raatokärpäsiin ("Calliphoridae") kuuluva siivekäs hyönteinen, joka laskee lisääntyäkseen munansa sammakkoeläimen selkään. Lampaannenäsaivartaja
Saivartajien toukat elävät lampaiden ja vuohien nenä- ja poskionteloissa. Kärpäsnaaras munii lampaan turpaan, mistä toukat siirtyvät sierainten kautta sisälle. Kärpästen läsnä ollessa tartuntaa välttelevät lampaat painavat päänsä maahan, heiluttelevat sitä edestakaisin ja juoksevat paniikissa ympäriinsä. Isot lammasryhmät pyrkivät asettumaan kehään, jossa niiden maahan painetut päät ovat kehän keskellä. Toukkavaihe isännässä voi kestää kesäaikaan noin kuukauden, mutta jos toukka jää talvehtimaan, aika voi venyä jopa 10 kuukauteen. Kehityksensä lopuksi parisenttisiksi kasvaneet toukat pudottautuvat maahan koteloitumaan. Banaanikärpäsen taudit
Banaanikärpäsen taudeilla tarkoitetaan erilaisia loisten, mikro-organismien ja virusten aiheuttamia sairauksia, jotka vaikuttavat joko luonnossa tai laboratorio-oloissa eläviin banaanikärpäsiin. Termillä voidaan myös laboratorioissa viitata banaanikärpäsen kasvatusalustassa eläviin pieneliöihin, jotka muuntavat ravintoalustan kärpäsille kelpaamattomaksi. Laboratoriossa useimpia banaanikärpäsen tauteja torjutaan yksinkertaisesti pitämällä kasvatustilat mahdollisimman puhtaina ja pyyhkimällä kärpästen ja niiden ravinnon kanssa tekemisissä olevat alueet säännöllisesti alkoholilla. Tämän lisäksi tauteja torjutaan eristämällä kaikki laboratorioon saapuvat uudet kannat sekä sairastuneet kasvatukset. Luonnosta tuotuja kärpäsiä voidaan pitää eristyksessä jopa neljän sukupolven ajan. Evoluutio
Mutaatiot ovat solun genomin DNA-jaksossa tapahtuvia muutoksia. Mutaatiot voivat olla vaikutuksettomia, muuttaa geenin tuotetta tai estää geenin toiminnan. Banaanikärpäsillä ("Drosophila melanogaster") tehtyjen tutkimusten perusteella on ehdotettu, että jos mutaatio muuttaa geenin tuottamaa proteiinia, tämä tulee todennäköisesti olemaan vahingollista; noin 70 % näistä mutaatioista aiheuttavat haittaa ja loput ovat joko neutraaleja tai heikosti hyödyllisiä. Kärppä
Sukkulamadon välttämättömiä väli-isäntiä ovat nilviäiset, mutta kärpät harvoin syövät metsissä eläviä nilviäisiä. Niinpä väli-isänniksi on ehdotettu myös päästäisiä. Tulkintaa vahvistaa se, että loisen aiheuttama "skrjabingyloosi" yleistyi Newfoundlandissa, kun päästäiset levittäytyivät alueella. Nilviäisten ja päästäisten lisäksi on varmasti muitakin väli-isäntiä, sillä loinen selviytyy myös Uudessa-Seelannissa, missä päästäisiä ei esiinny. Jotkut tutkijat väittävät, että loisinfektio vaikuttaisi kärppien kokoon, hedelmällisyyteen ja turkin kuntoon. Uudessa-Seelannissa tehdyt tutkimukset eivät kuitenkaan ole osoittaneet, että infektoituneet yksilöt olisivat pienempiä tai kevyempiä kuin loista kantamattomat yksilöt. Banaanikärpänen
Yksi syy banaanikärpäsen suosioon laboratorio-organismina on myös sen taudin- ja loistenkestävyys. Yleisimmät laboratoriokantojen ongelmista johtuvat joko kasvatusalustassa leviävistä homeista tai punkeista. Viime vuosina useissa laboratorioissa on myös raportoitu esiintyvän pikornaviruksiin kuuluvaa DCV-virusta (), joka tappaa koteloituneita toukkia. Useimpia banaanikärpäsen tauteja torjutaan yksinkertaisesti pitämällä kasvatustilat mahdollisimman puhtaina ja eristämällä kaikki laboratorioon saapuvat uudet kannat. Banaanimedestäjä
Banaanimedestäjä ("Cinnyris notatus") on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu. Jevgeni Gabritševski
Urallaan Gabritševski erikoistui perinnöllisyyteen ja tutki esimerkiksi banaanikärpästen mutaatioita ja kukkakärpäsiin kuuluvien kimalaisvieraiden värien periytymistä. Hän totesi periytymisen noudattavan Mendelin lakia. Marshall Nirenberg
Nirenberg teki myös Nobel-palkintonsa jälkeen merkittäviä tieteellisiä löytöjä genetiikan ja neurobiologian aloilta. Hän teki pioneerityötä hermosolujen viljelyssä ja tutki geenien ilmenemistä, kantasolujen erilaistumista ja hermojärjestelmän kehittymistä. 1980-luvulla Nirenberg löysi banaanikärpäsen geenin, joka on merkittävä sydämen kehittymiselle. Löytö auttaa synnynnäisten sydänsairauksien ymmärtämisessä. Banaanikärpäsen kasvatus laboratoriossa
Koska banaanikärpänen on vaihtolämpöinen eliö, on sen sukupolven kierto riippuvainen kasvatuslämpötilasta. Siksi kasvatuspulloja pidetään yleensä kasvatushuoneessa, jonka lämpötila on vain noin 18 astetta. Tässä lämpötilassa banaanikärpäsen kehitys kestää noin 4 – 5 viikkoa. Risteytykset taas tehdään korkeammassa lämpötilassa, joka on yleensä noin 24 astetta. Näin kärpäset kehittyvät nopeammin ja risteytyksen tulos saadaan nopeammin selville. Kasvatuspulloissa olevat kärpäset siirretään uusiin pulloihin noin kuuden viikon välein, jotta ruoka olisi aina tuoretta ja etteivät banaanikärpäsen taudit pääsisi leviämään pulloissa. Yleensä samaa kantaa olevat eri pullot vaihdetaan noin kahden viikon väleillä, jotta osa pulloista on aina tuoreita. Michael Rosbash
Rosbash tutki aluksi aineenvaihduntaa ja RNA:n toimintaa. Saavuttuaan Brandeisiin hän työskenteli yhdessä Jeffrey C. Hallin kanssa ja tutki geenien vaikutusta sisäisen kellon sirkadisiin rytmeihin. He tutkivat erityisesti banaanikärpäsen ("Drosophila melanogaster") vuorokausirytmiä ja tunnistivat kaksi sisäiseen kelloon vaikuttavaa geeniä, jotka saivat nimet "per" (period) ja "tim" (timeless). He havaitsivat, että period-geeniin liittyvän RNAn ja vastaavan proteiinin (PER) tasot vaihtelevat sirkadisen kierroksen aikana, ja myöhemmin he löysivät myös hiireltä vastaavaa tehtävää suorittavan geenin, "mClock". Toukokuussa 1998 Rosbash työtovereineen löysi banaanikärpäseltä myös kellogeenijakson, joka vastaa nisäkkäide "bmal1" -geeniä. Marraskuussa 1998 he löysivät banaanikärpäseltä myös cry-mutantin, mikä johti päätelmään, että kryptokromi-proteiini osallistuu rytmin säätelyyn. Banaaniliitin
Banaaniliitin on yksijohtiminen sähköinen liitin, jota käytetään yleisesti väliaikaisissa kytkennöissä. Se on tavallisimmin halkaisijaltaan 4 mm ja noin 25 mm pitkä, vaikkakin käytössä on erikokoisia versioita erikoistarkoituksiin.
Liittimessä on yleensä yksi tai useampia pitkittäissuuntaisia kontaktipintoja, jotka parantavat liitoksen johtavuutta ja estävät liitintä irtoamasta. Varsinkin vanhemman malliset liittimet muistuttavat banaania kontaktiliuskojen kuperuuden ja niiden välisten rakojen ansiosta, joten nimi on todennäköisesti peräisin tästä. Saksalaisen Richard Hirschmann Company:n patentti vuonna 1926.
Usein liittimet ovat myös ketjutettavissa ja saatavana on myös suojaeristettyjä liittimiä.
Yleisimpiä käyttökohteita ovat elektroniikan mittalaitteet, laboratoriolaitteet ja esimerkiksi kaiutinliitännät. Pallokalat
Kahden pallokalalajin genomit selvitettiin ensimmäisten joukossa vuonna 2001. Tutkitut lajit olivat kaakkoisaasialainen murtovesilaji pantteripallokala ("Tetraodon nigroviridis") ja merivesilaji "Takifugu rubripes", jotka erosivat toisistaan noin 20–30 miljoonaa vuotta sitten. Näistä "T. rubripes" -lajin genomin sekvenssin selvittäminen aloitettiin jo vuonna 1989. Tutkimusten perusteella pantteripallokalan genomissa on 350 miljoonaa emäsparia, vähemmän kuin minkään muun tunnetun selkärankaislajin genomissa. Myös "T. rubripesin" genomi on eläinkunnan pienimpiä, sillä sen koko on vain 390 Mbp, yksi kahdeksasosa ihmisen genomista. Vaikka genomi on pieni, se sisältää silti useimmat ihmisen genomissakin sijaitsevat geenit ja säätelyelementit. Tämän vuoksi "T. rubripes" -lajia on käytetty hyvällä menestyksellä verrokkina myös vuonna 2003 julkaistun ihmisen genomin selvittämisessä ja esimerkiksi ihmisen geenimäärien arvioinnissa. Hermann Joseph Muller
Muller kiinnostui banaanikärpästutkimuksesta tutustuttuaan biologiakerhonsa kautta Thomas Hunt Morganin opiskelijoihin Alfred Sturtevantiin ja Calvin Bridgesiin. Vuosina 1911–1912 välillä Muller teki metaboliatutkimusta Cornellin yliopistossa ja liittyi Morganin ryhmään vuonna 1912. Banaanikärpäsen kasvatus laboratoriossa
Banaanikärpäsiä kasvatetaan pienissä lasipulloissa, jotka on suljettu ilmavasti joko sideharsolla tai vaahtomuovitupolla. Kantoja ylläpidetään suuremmissa, yleensä noin 200 ml:n vetoisissa "kasvatuspulloissa". Haluttujen yksilöiden risteytys ja näiden jälkeläisten nopeampi kasvatus tehdään pienemmissä, yleensä noin 50 ml:n vetoisissa "risteytyspulloissa". FlyBasen kautta tai suoraan kantakeskuksista postitse tilatut yksilöt kuljetetaan tätäkin pienemmissä, noin 10 ml:n muovipulloissa, joista ne on siirrettävä suurempiin pulloihin. Banaanikärpänen
Banaanikärpäsen elinkierron pituus vaihtelee lämpötilan mukaan kuten kaikilla vaihtolämpöisillä eliöillä. Elinkierto on lyhimmillään 28 °C:ssa, jolloin kärpäsen kehitys munasta aikuiseksi vie seitsemän päivää. Tätä korkeammissa lämpötiloissa kehitys hidastuu korkeamman lämpötilan aiheuttaman fysiologisen stressin vuoksi; esimerkiksi 30 °C:ssa kehitys kestää 11 päivää. Ihanteellisissa olosuhteissa, 25 °C:ssa, kehitys vie 8,5 päivää. Tätä alemmissa lämpötiloissa kehitys hidastuu: 18 °C:ssa kuluu 19 päivää ja 12 °C:ssa kuluu yli 50 päivää. Jos kärpäsiä on samassa paikassa paljon, hidastaa se kärpästen kehitystä. Ne myös jäävät kooltaan pienemmiksi. Mutageeni
Mutageenien tutkimus alkoi 1920-luvulla. Alan pioneerina pidetään H.J. Mulleria, joka havaitsi röntgensädetyksen lisäävän mutaatiota banaanikärpäsissä. Mutaatio
Banaanikärpäsellä tehtyjen tutkimusten mukaan mutaatioista 70 % on haitallisia, muut neutraaleja tai vain heikosti hyödyllisiä. Mutta esimerkiksi monissa bakteeritutkimuksissa on löydetty hyödyllisiä mutaatioita. Kolibakteereilla tehtyjen LTEE-tutkimusten mukaan sadoista miljoonista mutaatioista noin 100 olisi pysyviä ja yhdentekeviä tai hyödyllisiä, ja näistä noin 10-20 hyödyllisiä. Banaanikärpästutkimuksen historia
Banaanikärpästutkimuksen historia juontaa juurensa aina 1900-luvun alkuun asti, jolloin muun muassa Charles W. Woodworth ja Thomas Hunt Morgan ryhmineen aloittivat banaanikärpäsellä tehdyt laajamittaiset tutkimukset. Banaanikärpänen on ollut ihmisen jälkeen yksi tutkituimmista organismeista aina näihin päiviin asti jo vuodesta 1905, jolloin ensimmäinen tieteellinen banaanikärpäsartikkeli julkaistiin. Vuosisadan mittainen tutkimustyön historia huipentui vuonna 2000, jolloin banaanikärpäsen koko genomin sekvenssi julkaistiin. Homoseksuaalisuus
Orangeilla on havaittu homoseksuaalista käytöstä. Banaanikärpäsillä ei ole geeniä, jonka avulla ne kykenisivät erottamaan sukupuolet toisistaan. Banaanikerttuli
Banaanikerttuli pitää makeasta ja se tulee välillä jopa ihmisten koteihin syömään sokeria. Se käyttääkin runsaasti aikaa ja energiaa meden ym. sokeripitoisen ravinnon etsimiseen. Se hallitsee monia tapoja, joilla pääsee siemailemaan kasvien mettä. Toisin kuin kolibrit, banaanikerttuli ei kykene leijumaan ilmassa. Sen sijaan se roikkuu yleensä oksista pää alaspäin. Nimensä banaanikerttuli on saanut mieltymyksestään kypsiin banaaneihin, tosin banaanikerttuli pitää myös muista hedelmistä. Kaikki banaanikerttulin ravinto ei kuitenkaan ole makeaa, sillä lintu syö myös hyönteisiä, joita se noukkii lehdiltä nokallaan. Karhunvatukka
Varsinkin Yhdysvalloissa on kehitetty erilaisia vatukkalajien risteymiä; esimerkiksi ulkomailla paljon viljelty boysenmarja on samaa alkuperää. Vatukoita on tutkittu Suomessakin esimerkiksi 1980-luvulla, kun professori Peter Tigerstedt on koonnut viljelyaineistoa ja tutkinut risteytysmahdollisuuksia. Banaani
Banaani ("Musa sapientum") on banaanien ("Musa") sukuun kuuluva jalostettu hyötykasvi. Sen hedelmä on kasvitieteessä luokiteltu marjaksi, tarkemmin sanoen pohjushedelmäksi, ja tunnetaan yleensä ”tavallisena” tai ”kaupallisena” banaanina. Se on ruohokasvi, joka tuottaa satoa seitsemäntenä vuonna istutuksestaan. Banaanikärpästutkimuksen historia
Viime aikojen suurimpia saavutuksia banaanikärpästutkimuksessa on ollut sen koko genomin sekvensointi vuonna 2000. Banaanikärpänen oli toinen monisoluinen eliö, jonka genomin koko sekvenssi saatiin selvitettyä. Sitä aiemmin oli luettu vain "Caenorhabditis elegans" -sukkulamadon puolta pienempi genomisekvenssi vuonna 1998. Banaanikärpänen
Banaanikärpänen on yksi tutkituimmista organismeista ja biologian malliorganismeista. Kalifornian yliopiston perinnöllisyystieteen professori Charles W. Woodworth oli ensimmäinen tutkija, joka kasvatti suurempia määriä banaanikärpäsiä laboratoriossa. Kokeellisen tutkimuksen banaanikärpäsellä aloitti Woodworthin ehdotuksesta Harvardin yliopiston professori William Ernest Castle, jonka oppilas ja työtoveri Frederic Carpenter julkaisi ensimmäisen tieteellisen artikkelin banaanikärpäsestä 1905. Merkittävin 1900-luvun alun banaanikärpästutkijoista oli kuitenkin Columbian yliopiston professori Thomas Hunt Morgan ryhmineen. Hän teki monia kokeita banaanikärpäsillä ja löysi muun muassa 1910 banaanikärpäsen ensimmäisen mutantin, "white"n, joka muutti kärpäsen silmät valkoisiksi. Morgan paikallisti mutatoituneen geenin banaanikärpäsen X-kromosomiin, todistaen samalla, että geenit sijaitsevat kromosomeissa. Thomas Hunt Morganille myönnettiin 1933 Nobelin lääketieteen palkinto banaanikärpästen genetiikkaan kohdistuneista tutkimuksista. Banaanikärpänen
Pelkkä sattuma tai tutkimuksen pitkä historia eivät ole syynä banaanikärpäsen suosioon tutkimuskohteena tai sen valintaan tutkimuksen malliorganismiksi. Banaanikärpäsen käyttöön ovat tutkimuksen historian aikana vaikuttaneet useat seikat, kuten: Banaanikärpäsen nykyinen tutkimus
Muisti- ja hermostotutkimuksen lisäksi myös alkoholin vaikutusten ja alkoholismin tutkimuksessa banaanikärpästä on käytetty erittäin paljon. Banaanikärpästen ja nisäkkäiden alkoholivaste on erittäin samankaltainen: esimerkiksi kärpästen liikkeiden kontrolli heikkenee jo pienen alkoholialtistuksen vaikutuksesta ja annosta lisättäessä ne menettävät liikuntakykynsä täysin. Pitkäaikaisessa altistuksessa kärpäsille kehittyy myös toleranssia alkoholia vastaan. Alkoholinsietokyvyltään erilaisten kärpäskantojen geneettinen tutkimus onkin paljastanut useita alkoholiherkkyyteen vaikuttavia geenejä, joille on löydettävissä vastingeenit myös ihmisestä. Siten kärpäsellä tehtävä tutkimus voi paljastaa yksityiskohtia myös ihmisten alkoholismin perinnöllisyydestä. Banaani
Tavallisen banaanin ja keittobanaanin jalostetut alalajit pohjautuvat kahteen kantalajiin: "Musa acuminata" Colla:an ja "Musa balbisiana" Colla:an. Niistä jalostetuista risteytyksistä käytetään joskus yleisiä nimityksiä "Musa × paradisiaca" L., "Musa × sapientum" L. tai ehkäpä eksakteimpana nimityksenä jopa "M. acuminata × M. balbisiana" Colla. Eri risteytystyypit erotellaan 2–4 kirjaimen kirjainyhdistelmillä, joissa A-kirjain edustaa "acuminata"-lajin haploidia genomia ja B-kirjain "balbisiana"-lajin. Banaanit
Banaanit ("Musa") on banaanikasvien (Musaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Banaanit ovat kotoisin Kaakkois-Aasian trooppisilta alueilta, ja ne ovat maailman vanhimpia viljelykasveja. Nykyään banaaneja viljellään kaikilla maailman trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla. Banaanikärpänen
Koska banaanikärpästen elintavat saavat ne viihtymään erinomaisesti myös ihmisasumuksissa, niiden määrä kodeissa voi joskus kasvaa häiritseväksi. Asuntoihin sisälle tunkeutuvia kärpäsiä pyydystetään rakentamalla tappava kärpäsansa esimerkiksi suppilosta, jonka pohjalla on syöttinä pieni määrä jotakin käynyttä nestettä. Syötti voi olla esimerkiksi olutta, väkiviinaetikkaa tai punaviiniä, joka voi olla etikoitunuttakin. Pyydykseen joutuneet kärpäset eivät pääse suppilosta pois ja hukkuvat sinne. Syöttinesteen joukkoon voi lisätä myös astianpesuainetta. Se alentaa nesteen pintajännitystä ja edesauttaa siten kärpästen hukkumista. Thomas Hunt Morgan
Morgan suhtautui vielä 1900-luvun alussa uudelleen löydettyihin Gregor Mendelin perinnöllisyystieteellisiin ajatuksiin varsin kriittisesti. Columbian yliopistossa työskennellessään hän kiinnostui perinnöllisyystieteen ja evoluution mekanismeista. Hän valitsi tutkimustensa kohteeksi banaanikärpäsen, joiden parissa hän alkoi työskennellä noin 1908. Valinta osoittautui hyväksi, ja Morgan ryhmineen edistyi perinnöllisyystieteellisissä tutkimuksissaan suurin harppauksin. Hänestä tuli samalla Mendelin ajatusten kannattaja.