Mikä oli tunnusomaista kampakeraamiselle kulttuurille?
Kivikausi Turussa
Jäkärlän kaivaukset osoittivat selkeästi, että alueen asuinpaikka on kuulunut kampakeraamisen kulttuurin piiriin, jonka aluetta on ollut nykyisen Suomen lisäksi Puolan, Baltian ja Pohjoisen-Venäjän alueet. Kampakeraamisen kulttuurin väestö on elänyt metsästyksestä, kalastuksesta sekä hylkeenpyynnistä ja luonnontuotteiden keräämisestä. Maanviljelyä ja karjanhoitoa Kampakeraaminen kulttuuri ei tutkimusten mukaan ole harjoittanut. Nimensä kulttuuri on saanut keramiikastaan, jonka pääasiallinen koristelu on ollut kamman painantaa muistuttava kuvio. Useilla kampakeraamisen kulttuurin asuinalueella on ollut omat ominaispiirteensä ja näin myös Jäkärlän kohdalla; Jäkärlän keramiikka eroaa muista kampakeraamisen kulttuurin saviastioista selvästi siinä, ettei Jäkärlän keramiikan koristeluun sisälly kuoppia koristeluun lainkaan, vaan ainoastaan runsaasti kampaleimaa, kouruviivaa ja soikeita painanteita. Jäkärlästä löydettyyn kiviaineistoon on lisäksi sisältynyt runsaasti muun muassa kirveitä, talttoja, iskukiviä, hioimia, reikäkiviä, poria ja kaapimia. Jäkärlän alueen lisäksi Jäkärlän keramiikkaa on löydetty muualtakin Turun seudulta, muun muassa Maariasta Vähäjoen länsipuolelta ja Liedosta Vintalan ja Nautelankosken alueelta. Kampakeraaminen kulttuuri
Kampakeraaminen kulttuuri on Koillis-Euroopan havumetsävyöhykkeellä noin 5000–2000 eaa. vallinnut kivikautinen kulttuuripiiri. Se ulottui laajimillaan Pohjanlahdelta ja Itämereltä Uralille ja Veikselin suulta Jäämerelle. Kampakeraaminen kulttuurin astiat ovat koko kulttuurin ilmenemisalueella yhdenmuotoisia, mutta niiden koristeluissa on eroja. Kampakeraamisen kulttuurin ilmenemisalue on jotakuinkin sama kuin myöhempien suomalais-ugrilaisia kieliä puhuneiden kansojen, joten on mahdollista että kampakeraaminen kulttuuri on kuulunut tähän kielikuntaan. Suomen mesoliittinen kausi
Mesoliittisen kauden ensimmäisen kolmanneksen jälkeen vakiintunutta vaihetta kutsutaan ensimmäisen merkittävän löytöpaikan mukaan Suomusjärven kulttuuriksi. Vaikka alkuajoitukset vaihtelevatkin, voidaan pioneerivaiheen katsoa muuttuneen Suomusjärven kulttuuriksi, kun sen tunnusomaiset esineet löytyvät asuinpaikalta. Kulttuurin katsotaan päättyneen saviastioiden käyttöönoton yhteydessä kampakeraamisen kulttuurin alkaessa 5100 eaa., vaikka muuten esineistö säilyi vielä mesoliittisena.
Tyypillinen kampakeramiikka
Luoteis-Latviasta Zvejniekin asuipaikalta on vielä hyvin varhainen ajoitus 4100 eaa., mutta tämän jälkeen nopea leviämisvauhti asettuu. Etelä-Latvia Lubānan järvellä löytyy ensimmäisen kerran kampakeramiikkaa noin 3600 eaa., Šventojissa noin 3450 eaa. ja Sārnatessa noin 3300 eaa.. Nauhakeraaminen kulttuuri
Lössipitoisilla jokien tulvatasangoilla viljeltiin kuorettomia emmervehnää, ja yksijyvävehnää, ei kuorettomia tetraploideja niin kuin Välimeren seuduilla. Pellot olivat melko pieniä tilkkuja, eivätkä rasittaneet ympäristöä. Myös hernettä ja linssiä viljeltiin. Tosin nämä palkokasvit sopeutuivat vaikeammin kylmään. Ruis ja ohra olivat harvinaisia. Hamppua ja pellavaa viljeltiin myös. Metsästys tuotti myös merkittävästi syötävää, tosin kuin Balkanin ja Välimeren varhaisissa maanviljelyperinteissä.
Aiemmin ajateltiin nauhakeraamisen viljelyn olleen liikkuvaa kaskiviljelyä, nykyisin tiedetään että nauhakeraaminen viljely oli pysyvää viljelyä ravinteikkaassa maaperässä. Nauhakeraaminen kulttuuri
Kulttuurin leviämistä ruokki joko väestönkasvu tai ihmisten halu hylätä tietyn ajan kuluttua vanhat, lahoavat asumukset, tai halu hylätä vanhat talot uskomuksien määrääminä tietyin väliajoin. Kulttuuri alkoi levitä Itä-Euroopasta Unkarin seuduilta kohti pohjoista ja länttä noin 5700–5500 eaa alkaen. Tällöin noin 5600 eaa alkoi nauhakeramiikan ensimmäinen vaihe. Se levisi Tonavaa pitkin ylös, ja myös pohjoiseen Etelä-Puolaan noin 5300 eaa mennessä. Nauhakeramiikan varhainen nopea leviäminen Tonavaa pitkin länteen eteläiselle Reinille tapahtui luultavasti 5500–5400 eaa, Pohjois-Reinille ja Pohjois-Ranskaan myöhemmin. Toisten tietojen mukaan tämä leviäminen olisi tapahtunut hieman myöhemmin, noin 5300–5000 eaa Ohta-keskus
Kivikautiset löydöt liittyvät kampakeraamiseen kulttuuriin noin 7 000 vuoden takaa. Venäjän lain mukaan arkeologisiin kohteisiin ei saa rakentaa. Kampakeraaminen kulttuuri
Suomen löydöt on perinteisesti jaettu Aarne Äyräpään (1930) mukaan seuraaviin tyylisuuntiin. Tämä jaottelu tuottaa varsinkin rannikkoseutujen ulkopuolella vaikeuksia (ajoitukset ovat konventionaalisia eikä kalibroituja):
Kukin tyylilajeista I–III jaetaan vielä nuorempaan ja vanhempaan muotoon, esimerkiksi Ka I:1 ja Ka I:2.
Tämä Äyräpään ajoitus perustuu rannansiirtymiskronologiaan. Nykyään käytetyllä radiohiiliajoituksella saadaan esimerkiksi Karjalankannaksen kampakeramiikan sirpaleille kalibroiduksi kokonaisikä-intervalliksi vuodet 5600–2300 eaa. Kampakeraaminen kulttuuri
Myös arkeologian puolella on kritisoitu usein esiintynyttä käsitystä, jonka mukaan arkeologisia kulttuureita voi pitää kielialueiden tai etnisten ryhmien heijastumina. Toisaalta eräät arkeologit lähtevät yhä tulkinnoissaan siitä oletuksesta, että kielihistoriallisesti rekonstruoidut kielelliset virtaukset ovat olleet yhteydessä arkeologisesti havaittaviin väestö- ja kulttuurivirtauksiin. Kampakeraaminen kulttuuri
Kampakeramiikka edustaa ensimmäistä keramiikkaa Suomessa. Nimensä kulttuuri on saanut kampaleimoin koristelluista, kaarevapohjaisista, 40–50 litran vetoisista keraamisista astioista. Kampakeraaminen kulttuuri
Varhaiskampakeramiikan nimi 'Sperrings-keramiikka' tai jopa "Sperrings culture" juontuu ensimmäisen löytöpaikkansa Espoon Peringin ruotsinkielisestä nimestä Sperrings. Kivikausi Turussa
Eräitä Kiukaisten kulttuurin kapeateräisiä kirveitä on oletettu maanviljelystyökaluiksi. Maanviljely on saattanut olla perintöä Nuorakeraamiselta kulttuurilta ja pyyntielinkeinot Kampakeraamiselta kulttuurilta. On kuitenkin kiistanalaista lähteä arvioimaan, kumpi kulttuuri oli vahvemmin esillä edellä mainittujen yhteensulautumisen jälkeen. Kärsämäen alueelta on löydetty myös piistä valmistettuja esineitä sekä muita merkkejä, jotka viittaavat kulttuurin läheiseen yhteyteen Skandinaviaan. Voi olla, että kyse on ollut jopa yhtenäisestä kulttuurialueesta. Tähän viittaavia hajalöytöjä on Turun seudulta löydetty, muun muassa Maarian Haihusta talo, joka on ollut nykyisen ruotsin alueella eläneen kulttuurin tapaan rakennettu. Kaman keramiikka
Kaman keramiikka (, , ) on ensimmäisiä Koillis-Venäjällä käyttöön otettuja kivikautisia keramiikan traditioita. Sen pioneerikäyttäjiä olivat todennäköisesti mesoliittiset ryhmät, jotka siirtyivät alueelle Uralin itäpuolelta omaksuen määränpäässä tai tuoden mukanaan keraamisen tradition. Mesoliittisten ryhmien keraamista vaihetta kutsutaan Kaman kulttuuriksi. Riippumatta syntytavastaan se luetaan kampakeramiikan itäiseen ryhmään pääasiassa kampakoristelunsa vuoksi. Keraaminen traditio aloitti seudulla uuden kivikautisen kulttuurivaiheen, jota kutsutaan venäläisessä kirjallisuudessa neoliittiseksi ja suomalaisessa kirjallisuudessa subneoliittiseksi kivikaudeksi. Kaman keramiikkaa valmistettiin 5300−3300 eaa.. Châtelperronin kulttuuri
Châtelperronin kulttuuri oli neandertalinihmisten kulttuuri, jossa oli nykyihmisten kulttuurista kopioituja piirteitä. Kulttuurille olivat tyypillisiä Châtelperronin keihäänkärjet, sahalaitaiset työkalut ja paikoin luukärjet. Tehtiin myös hieman taidetta. Korutkin tunnettiin. Luun käyttö oli paljon yleisempää kuin myöhemmällä Aurignacin kaudella. Ljalovon keramiikka
Koristelun pääelementti oli kulttuurin varhaisvaiheessa pitkä kampaleima, mutta myöhemmin yleistyivät kuoppaleimat, jotka painettiin tuoreeseen saveen tikulla tai muulla esineellä. Myöhemmin astiat oli koristeltu lähes yksinomaan suurilla kuopilla, joita painettiin astian pintaan tiheästi. Koristelu ei silloin muodostanut mitään astiaa kiertäviä vyöhykkeitä lukuun ottamatta kuopattomia vyöhykkeitä, joita jätettiin kuoppaisten alueiden väliin. Nuorakeraaminen kulttuuri
Nuorakeraaminen kulttuuri alkoi levitä myöhäisellä neoliittisella kaudella. Se kukoisti kuparikaudella sekä pronssikaudella eri alueilla 3200/2900 eaa. – n. 2300/1800 eaa. Ruotsissa ja Norjassa oli venekirveskulttuuri noin 2800 eaa. alkaen.
Läntisessä keskisessä Itä-Euroopassa kulttuuriin liittyi palloamforakausi 3400–2800 eaa. sekä Badenin kulttuuri 3600–2800 eaa. Ylä-Volgan keramiikka
Keramiikan levinnäisyysalueen ydinalueilla voidaan koristelussa erottaa kaksi päävaihetta. Alkuvaiheessa keramiikkaa ei koristeltu tai koristeltiin vain vähän. Perinteen katkaisee siirtymävaihe noin 5600−5400 eaa., jota voidaan kutsua "kuoppa-kampa"-keramiikaksi. Toinen päätyyliä "kampakeramiikkaa" käytettiin kauden loppuun saakka, jolloin se korvautui Ljalovon keramiikalla. Näiden tyylien aikana myös esineistö vaikuttaa erilaiselta. Suomen esihistoria
Kampakeraaminen kulttuuri jaetaan pyöreäpohjaisten saviastiatyylien perusteella edelleen varhaiskampakeramiikkaan (5300–4200 eaa.), tyypilliseen kampakeramiikkaan (4200–3600 eaa.) ja myöhäiskampakeramiikkaan (3600–2800 eaa.). Näistä jokainen on edelleen jaettu vanhempaan ja nuorempaan alaryhmään. Lisäksi tunnetaan alueellisia ryhmiä, kuten Jäkärlän ryhmä Lounais-Suomessa ja Säräisniemen keramiikka Pohjois-Suomessa. Kaman keramiikka
Keramiikan valmistustaito levisi 5000 eaa. mennessä Kaman laakson pohjoisosiin asti ja nousi samalla Vjatkaa pitkin luoteeseen. Samaan aikaan Kaman keramiikan pohjoinen erillinen levinneisyysalue sisälsi asuinpaikkoja Vytšegdan, Vienanjoen ja Pinegan laaksoissa. Pohjoisen levinneisyysalueen ympäristössä vaikutti tällöin useita erilaisia keraamisia traditioita, jotka sulautuivat myöhemmin 4500 eaa. mennessä yhdeksi Petšora-Vienanjoki-kulttuuriksi. Jäkärlän keramiikka
Astioiden koristelu oli lähes samanlaista kuin varhaiskampakeramiikassakin, mutta muutamin poikkeuksin. Jäkärlän keramiikassa käytettiin pääasiassa leveitä kampaleimoja, jotka olivat toukkamaisen soikeita. Ne ryhmiteltiin vaakasuoriin riveihin ja painettiin saveen vaihtelevissa asennoissa. Koristelussa ei käytetty kuoppia. Koko astia koristeltiin ulkopuolelta ja joskus myös sisäpuoleltakin. Kaman kulttuuri
Kaman kulttuurin määrittelystä ei olla vielä yksimielisiä ja sen kuoppakeraamista osaa nimitetään usein "Volga-Kaman kulttuuriksi". Tätä nimeä voidaan käyttää myös synonyyminä Kaman kulttuurille, vaikka osa tutkijoista pitää sitä omana kulttuurinaan. Kulttuurin vedenjakajan takaiset pohjoiset osat muodostivat myöhemmin "Petšora−Vienanjoki kulttuuriin" ja osa ryhmistä "Vytšegda−Vjatka kulttuuriin" (molemmilla oli kuoppa- ja kamapakeramiikkaa). Nauhakeraaminen kulttuuri
Vielä kauempana Bretagnen rannikoilla, Portugalissa ja Britteinsaarilla ja Tanskassa oli ympyrärakenteiden luonnehtima megaliittikulttuuri. Tänne ei edellinen kulttuuri ehtinyt levitä ja kulttuurissa oli monia mesoliittisen perinteen piirteitä. Nauhakeraamisen väestön geneuissä oli malko runsaasti Lähi-idän ja Turkin neoliittisen väestön geenejä, muttei niin paljon kuin Makedonian ja Kreikan seuduilla.. Ainakaan Erteböllen kulttuuri ei käynyt säännöllistä kaupapa nauhakeraamisten ihmisten kanssa. Vasta nauhakeramiikan johdanneainen TRB toi viljelyn sinne noin 4500 eaa alkaen. Ljalovon kulttuuri
Keskivaihe katsotaan alkavan noin 4600 eaa.. Ljalovon kulttuuri levittäytyi pohjoiseen Suhonan latvoille sekoittuen Kargopolin kulttuuriin. Ljalovon kulttuurinen vaikutus ulottuu kuitenkin vielä pohjoisemmaksi. Sen keramiikasta tuttu tiheä kuoppakuviointi leviää luoteeseen Kargopolin keramiikan kautta Karjalaan, missä alkaa kehittyä Karjalan kuoppakeramiikka ja se korvaa Karjalassa tyypillisen kampakeramiikan noin 4000 eaa. mennessä ja vaikuttaa siihen jopa Suomessa, kun kuoppien käyttö lisääntyy keramiikan koristelussa ("Ka II:1"). Arkeologisten löytöihin perustuen voidaan sanoa, että Ljalovon kulttuuri oli vaikuttamassa tyypilliseen kampakeramiikan kulttuurin muotoutumiseen väestön maahanmuuton ja vilkkaan kauppaverkostonsa vuorovaikutuksen välityksellä. Jäkärlän keramiikka
Koska jokaisella asuinpaikalla, jossa Jäkärlän keramiikkaa esiintyy, löytyy myös sitä hieman nuorempaa tyypillistä kampakeramiikkaa, arvellaan Jäkärlän ryhmän lopulta sulautuneen ympäröivään valtakulttuuriin 3700 eaa. mennessä. Ryhmän asuinpaikoilla löytöesineistö ja keramiikka muuttui tyypillisen kampakeramiikan kaltaiseksi eikä siten enää erottunut siitä. Nuorakeraaminen kulttuuri
Nuorakeraaminen kulttuuri tai vasarakirveskulttuuri on kivikauden neoliittisella kaudella laajalla alueella vallinnut kulttuuri. Siitä on käytetty myös nimitystä indoeurooppalainen sotakirveskulttuuri. Se levisi laajalle alueelle ihmisten muuttoliikkeen mukana Pohjois-, Keski- ja Itä-Euroopassa 3000- ja 2000-luvuilla eaa. Suomessa nuorakeraamisesta kulttuurista käytetään nimitystä vasarakirveskulttuuri ja se vallitsi Suomessa noin vuosina 3200–2600 eaa. Kampakeraaminen kulttuuri
Sädekiviliuskeesta työstettiin kirveitä ja talttoja. Kvartsista valmistettiin nuolenpäitä. Piikivi oli peräisin Valdain ylängöltä Venäjältä. Tikareissa ja koruissa käytettiin muun muassa Kölivuorten punaliusketta ja Äänisen viherliusketta. Meripihka oli peräisin todennäköisesti Liettuasta. Varhaiskampakeramiikka
Nuorempi varhaiskampakeramiikan leviämisalue ei ylettynyt Pohjois-Suomessa niin pohjoiseen, kuin vanhempi tyyli. Pohjoisraja kulki Kemijärven korkeudella ja rajoittui lounaassa Jäkärlän ryhmän alueeseen. Eteläraja oli vanhemman tyylin kaltainen, mutta idässä se seurasi Vienanmerta ja levittäytyi kauemmaksi itään Kargopolin alueelle asti. Uusi tyyli ennakoi varmastikin tyypillisen kampakeramiikan esiintuloa. Nauhakeraaminen kulttuuri
Nauhakeraamista vaihetta seurasi 4500 eaa. samankaltainen maalatun keramiikan aalto, jossa oli itäisiä vaikutteita. Joidenkin mukaan maalatun keramiikan olisi tuonut Balkanille Turkista muuttanut uusi kansa, pelasgit. Nauhakeramiikkaa oli vielä 4100 eaa. Belgiassa. Nauhakeramiikka ei sekoittunut paikallisin perinteisin, paitsi ehkä lännessä ja pohjoisessa.Stichbandkeramik (lyhennetään. STK) eli engl "Stroke-ornamented ware", "viivaornamenttikeramiikka" oli yhtenäinen keramiikkatyyli, joka vallitsi noin 4800–4200 eaa. Se tuli varhaisen nauhakeramiikan jälkeen. Saksassa. Kulttuuri vastaa Tonava Ib tai Tonava II-vaihetta. Tämä ja Notenkopfkeramik ovat saaneet alkunsa Keski-Tonavalta. Kulttuuri levisi Keski-Saksasta itäisen Hartz-vuoriston tienoilta. Tässä kulttuurissa syntyi trapetsinmuotoinen pitkätalo, joka levisi moniin myöhempiin kulttuureihin. Kulttuuri suosi polttohautausta. Gosekista Berliinistä etelään on löydetty kaksinkertainen paalukehä, joka muistuttaa rengaskaivantoineen ja portteineen etäisesti Stonehengen kiviympyrää. Se olisi silloin ajallisesti Stonehengen puinen edeltäjä. Tämä kulttuuri levisi aiemman nauhakeramiikan alueelle. Stichbandkeramikin jälkeen tulivat Rössenin ja Lengyelin kulttuurit. Varhaiskampakeramiikka
Varhaiskampakeramiikkaa löydettiin ensimmäiseksi Espoosta "Sperringsistä" (eli "Perringistä"), jossa Aarne Äyräpää suoritti kaivauksia 1923−1924. Tämän löytöpaikan mukaan nimettiin keramiikan koristelutyyli ja nimitys on edelleen käytössä ulkomaalaisessa kirjallisuudessa. Vasta Äyräpään vuonna 1930 luoman ja silloin julkaiseman rannansiirtymiskronologian mukaan huomattiin Sperringsin keramiikan olevan Suomen vanhinta keramiikkaa. Varhaista kampakeramiikkaa ovat tämän jälkeen käsitelleet Suomessa Sakari Pälsi, Ville Luho, Eero Muurimäki, Lea Väkeväinen, Leena Ruonavaara, Olli Soininen, Petro Pesonen, Julius Ailio, C.F. Meinander, Torsten Edgren, Christian Carpelan ja Matti Huurre. Zvejniekin kalmisto
Monet hautatavat ja esinelöydöt viittaavat uudisasutukseen. Arvellaan, että juuri tässä vaiheessa kampakeraaminen kulttuuri syrjäytti Narvan kulttuurin perinteitä Zvenjiekissä. Zvenjiekissa on runsaasti myös kampakeraamisen kulttuurin hautoja. Erään nuorukaisen kasvot on peitetty sinisellä savella ja silmien kohdalle on asetettu meripihkakiekot. Tapa on saattanut olla laajemmallekin levinnyt. Myös Suomessa on havaittu kahden meripihkakorun sijaitsevan pään lähellä. Samalla ilmastokaudella Bertniekin pohjasedimenteistä on havaittu viljakasvien siitepölyä ja palaneen hiilen hiukkasia tavallista ememmän. Järven rantoja ilmeisesti viljeltiin jossakin määrin. Keskipituus miehillä oli noin 168 senttimetriä ja naisilla 156 senttimetriä. Kivikausi Suomessa
Noin 5000–4200 eaa. Suomeen saapuivat saviastiat, joilla säilytettäviä ruoka-aineita voitiin suojata tuholaisilta – syntyi kampakeraaminen kulttuuri. Vuosien 2500–2000 eaa. tienoilla Suomeen taas saapui Etelä-Baltiasta ja Koillis-Puolasta nuorakeraaminen kulttuuri, joka myös harjoitti karja- ja maitotaloutta. Suomen esihistoria
Kampakeraamisia kulttuureja yhdistävät suuret saviastiat, joihin on painettu kamman muotoisella esineellä kuvioita. Kulttuuri levisi ympäri Suomen aluetta. Varhaiskampakeramiikan aikana (5300–4200 eaa.) keskilämpötila on ollut noin kaksi astetta nykyistä korkeampi, mikä on houkutellut ihmisiä Suomenniemelle. Samarra
Samarran kulttuuri oli Irakissa vallinnut kuparikautinen kulttuuri, joka enteili sivilisaation syntyä Mesopotamiassa. Kasteluviljelyllä oli merkittävä osuus ravinnon tuotannossa. Pellavaa viljeltiin. Samarran kulttuurin tunnetuin löytöpaikka Samarran lisäksi on linnoitettu kylä Tell es-Sawwan melko lähellä Bagdadia. 
Samarran talot olivat monihuoneisia ja mutkikkaampia kuin aikaisemmat. Yhteiskunta oli melko pitkälle eriytynyt. Keramiikka oli hienoa. Samarrassa esiintyi ensi kertaa tummalle alustalle geometrisin kuvioin ja tyylitellyin eläinhahmoin maalattu keramiikkaa. Se levisi laajalle Lähi-itään. Samarran kulttuurin jälkeen Irakin alueelle tuli kehittyneempi Ubaidin kulttuuri. Tyypillinen kampakeramiikka
Saviainekseen sekoitettiin enemmän hiekkaa ja vähemmän kivimurskaa, mutta yhteensä sitä laitettiin säästeliäämmin kuin varhaiskampakeramiikassa. Virossa sekaan lisättiin myös rikkoutuneiden astioiden murskaa. Astian seinämää saatettiin kallistaa hieman sisällepäin niin, että astiasta tuli suustaan keskiosaa hieman kapeampi. Suuaukon reuna vahvistettiin lisäämällä reunan sisäosaan savea, jotta esimerkiksi astian nostaminen kävi helpommaksi. Savi annettiin poltettaessa hapettua riittävän pitkään, mikä näkyi vaalean ruskeana tai punertavana värinä. Väri johtui saven joukossa olevan raudan hapettumisesta. Punamaalikulttuuri
Kulttuuria edeltävää hautausperinnettä saattoi näkyä jo Morrill’s Pointissa Massachusettsissa noin 6500 eaa. Kulttuurin pääpiirteet näkyivät Etelä-Labradorissa jo 5500 eaa., mutta täysin kehittynyt Mooreheadin hautausperinne oli vasta noin 3000 eaa. Kulttuuri alkoi luhistua nopeasti noin 1500 eaa., jolloin uusia heimoja saapui alueelle. Kambodžalainen kulttuuri
Suosittuja urheilulajeja Kambodžassa ovat jalkapallo, kamppailulajit ja perinteinen khmer-paini. Perinteisiä khmerien harjoittamia kamppailulaleja ovat "bokator" ja "pradal serey" -nyrkkeily. Bokator oli alun perin sotilaiden taistelua varten harjoittama laji, jota on kuvattu jo Angkor Watin korkokuviin ja joka lienee edeltänyt muita kaakkoisaasialaisia potkunyrkkeilyn muotoja. "Bokatorin" harjoittajat käyttävät vyötäröllään perinteistä "krama"-huivia. Myös "pradal serey" on vanha urheilulaji, jota muistuttavaa nyrkkeilyä on harjoitettu ainakin jo 800-luvulla. Perinteisiä khmer-painiotteluita järjestetään vuorostaan erityisesti uutenavuotena ja muina juhlapäivinä. Painiotteluun kuuluu kolme erää, ja sen voittaa selätyksellä. Ylä-Volgan keramiikka
"Kampakeramiikka" ("grebentšataja"-keramiikka eli ) on nuorin vaihe, jonka aikana astioiden koko kasvoi. Ne olivat tiheästi koristeltuja pääosin pitkillä ja ohuilla kampaleimoilla. Nauhakeraaminen kulttuuri
Maanviljelyn leviäminen pysähtyi Balkanin pohjoisosiin noin 6000 eaa alkaen noin 600 vuodeksi. Nauhakeraaminen perinne lienee syntynyt Unkarin ja Slovakian rajaseudulla ehkä jo noin 6000 eaa., viimeistään 5500 eaa. Venäjän esihistoria
Noin 5 000–3 000 eaa. esiintyvät kampakeramiikan alueet ulottuivat Veiksel-joelta Uralille. Tämän alueen on otaksuttu olleen kieleltään ainakin osittain suomalais-ugrilainen. Varhaiskampakeramiikka
Varhaiskampakeramiikka eli Sperringsin keramiikka on ensimmäinen Karjalassa ja Suomessa käyttöön otetun kivikautisen keramiikan tyylisuunta. Sen pioneerikäyttäjät, mesoliittiset metsästäjä-keräilijät, aloittivat pitkän keraamisten astioiden valmistusperinteen, jonka kaikkia tyylisuuntia kutsutaan yhteisesti kampakeramiikan läntiseksi ryhmäksi. Kirjallisuudessa siitä käytetään lyhenteitä "Sp, Sperring" tai "Ka I". Lisänumerolla 1 tai 2 viitataan sen vanhempaan ("Ka I,1" tai "KaI:1" eli "Sperring 1") tai nuorempaan ("Ka I,2" tai "KaI:2" eli "Sperring 2") vaiheeseen, jotka erottuvat toisistaan muun muassa koristelunsa perusteella. Vanhempi tyyli syntyi ja kehittyi Venäjän Karjalassa noin 6500−6400 BP eli noin 5500−5400 eaa., ja se levisi sieltä aluksi vesitöjen äärelle ja merenrannikoille Vienan Karjalaan, Vienanmerelle ja Suomenlahdelle. Suomessa sitä tavataan kaiken kaikkiaan 5300−4300 eaa., ja täällä sen valmistus loppui viimeiseksi uusien koristelutyylien vallatessa alaa. Ennen häviämistään sen tyyli muuttui nuoremmaksi varhaiskampakeramiikaksi, jota valmistettiin Suomessa lyhyen aikaa 4300−4100 eaa.. Tätä lähinnä Fennoskandian kultturivaihetta kutsutaan venäläisessä ja suomalaisessa kirjallisuudessa neoliittisen kivikauden alkuvaiheeksi eli subneoliittiseksi kivikaudeksi. Nauhakeraaminen kulttuuri
Monien tutkijoiden mielestä nauhakeramiikka syntyi Tiszajoella. Nauhakeraamisen perinteen syntyyn ja/tai leviämiseen on saattanut liittyä neoliittisen tulokasväestön sekoittuminen paikalliseen mesoliittiseen metsästäjä-keräilijäväestöön. Geenitutkimusten mukaan nauhakeraaminen perinne jätti vain pienen jäljen Euroopan geeniperintöön. Tällöin suurin osa nauhakeraamisesta väestöstä olisi ollut alkujaan paikallisia ihmisiä, ei Balkanilta tulleita muuttajia. Saloisten historia
Itäisen naapurikunnan Vihannin alueelta on tehty Suomusjärven kulttuuriin liittyviä löytöjä, Saloisten alue oli vielä siihen aikaan veden alla. Kampakeraamisen kulttuurin alkuaikoina Saloisten itäisimmät osat nousivat merestä. Kampakeraamiselle ajalle ajoittuvat sekä Mattilanperän Kettukankaan että Laivavaaran alueen löydöt, kuten myös iso osa muista tähän mennessä tehdyistä löydöistä. Ilmasto oli tänä aikana suhteellisen leuto. Kampakeraamisella ajalla alueella harjoitettiin suurimittaista hylkeenpyyntiä. Saloisista löydettyjä kivikauden muinaisjäännöslajeja ovat muun muassa röykkiöt, lapinrauniot, asuinpainanteet, kuopat ja jätinkirkot. Volosovon kulttuuri
Kulttuurin eräänä tunnusmerkkinä on Volosovon keramiikka. Se valmistettiin paikallisesta savesta sekoittaen siihen hiekkaa ja murskattuja kotilonkuoria. Savimassa leivottiin muutaman senttimetrin levyisiksi nauhoiksi, joita kiinnitettiin astian kuperan pohjan ympärille. Astia oli muodoltaan pyöreä tai suippopohjainen ja sen seinämät nousivat suorina ylöspäin muodostaen katkaistun kananmunan muotoisen astian. Astian ulkopinta koristeltiin pitkillä kampaleimoilla, luilla painetuilla kuopilla ja kivestä valmistetuilla leimoilla. Astiat poltettiin keramiikaksi ja käytettiin ruuan keittämiseen, elintarvikkeiden varastointiin ja rituaalitarkoituksiin. Kivikauden keramiikka
Keski- ja Länsi-Euroopassa vallitsi kaksi keraamista leviämistapahtumaa lähes samanaikaisesti. Kulttuurin leviämiseen liittyi myös maataloutta harjoittavan väestön siirtymistä. Arvellaan, että tämä tapahtuma toi eurooppalaiseen geeniperimään vahvan indoeurooppalaisen vaikutuksen. Keski-Euroopan leviämisaallon tunnusmerkkinä voidaan pitää nauhakeramiikkaa. Sen alkujuuri on Lähi-itä ja leviämisreitti kulki Turkin, Balkanin, Tonavanlaakson kautta Keski-Eurooppaan. Pohjois-Saksan se saavutti noin 5400−5100 eaa.. Länsi-Euroopan leviämisaallon tunnusmerkkinä voidaan pitää La Hoguette-keramiikkaa, jonka alkujuuri Euroopassa oli Välimerenrannikolla noin 5600 eaa.. Se on voinut saapua sinne Balkanista tai Afrikasta. Se levisi Espanjaan, Portugaliin, Ranskaan ja Englantiin. Tämän leviämisaallon tapahtuma tunnetaan kuitenkin heikosti. Rooman valtakunnan kulttuuri
Varakkaat naiset korostivat asemaansa näyttävillä kampauksilla. Tasavallan aikana miehet eivät juurikaan kiinnittäneet huomiota hiustenleikkuuseen. Keisariajalla monimutkaisemmat kampaukset yleistyivät. Varhaisimpana aikoina miehet eivät ajaneet partaansa. Ilmeisesti kreikkalaisesta vaikutuksesta tasavallan lopunaikoina parrasta yleisesti luovuttiin. Parranajo oli ajan välineillä tuskallinen ja hidas operaatio. Parta yleistyi uudestaan keisari Hadrianuksen kaudella, kun keisari peitti kasvojensa arpia parralla. Keisari oli tärkeä jäljittelyn kohde ja parrankäyttö yleistyi nopeasti. Ljalovon kulttuuri
Ljalovon kulttuuri (, , ) on Keski-Venäjällä Volgan ja Okan jokien välisellä alueella ollut kivikautisen keramiikkaa valmistanut kivikautinen kulttuuri. Sen ryhmät olivat subneoliittisia metsästäjä-keräilijöitä, jotka jatkoivat seudulla Ylä-Volgan kulttuurin perinteitä. Kulttuurin jäänteet tunnistetaan omasta Ljalovon keramiikastaan, joka kuuluu kampakeramiikan keskiseen ryhmään. Sen valmistaminen alkoi noin 5000−4700 eaa., kun Ylä-Volgan keramiikkaa valmistaneet ryhmät muuttivat tyylinsä niin sanotuksi arkaaiseksi Ljalovon keramiikaksi. Ljanovon keramiikkaa pidetään Ylä-Volgan keramiikan seuraajana, sillä se levisi nopeasti samalle ydinalueelle. Ljalovon keramiikan valmistus loppui noin 3600 eaa. mennessä, kun Volosovon kulttuuri valtasi siltä alaa. Osa tutkijoista arvelee, että juuri Ljalovon kulttuurissa puhuttiin protouraalista kieltä ja että juuri sen asukkaat olisivat levittäneet sitä Koillis-Eurooppaan. Nauhakeraaminen kulttuuri
Noin 5300–5000 eaa. Flomborn-vaiheessa kulttuuri oli levinnyt Alankomaihin ja Etelä-Puolaan. Tälle vaiheelle olivat ominaisia V:n muotoiset kaivannot, jotka sulkivat sisäänsä muutaman pitkätalon. Näitä kaivantoja sattoi olla monta sisäkkäin, niillä oli joko linnoittamiseen liittyvä tai rituaalinen tarkoitus. Eräs ympyränmuotoinen kaivantoto rakennettiin Herxheimiin. Se oli melko soikea, läpimitat 300x230 metriä, ja ala 5–6 hehtaaria. Kaivannon keskustassa oli asutus, ja itse kaivannosta on löydetty luurankoja, joiden rikotut kallot viittaavat siihen että paikalla olisi taisteltu. Nauhakeramiikan lopussa havaitaan yhä enemmän linnoittamista ja eri nauhakeraamisten kulttuurien eriytymistä. Myös Itävallan Aspann-Schletzistä on löydetty soikion muotoinen kaivanto ja vanha kaivo, ja merkkejä taisteluista noin ajalta 5000 eaa. Kuuselankankaan asuinpaikka
Alkujaan asuinpaikan kaksi erilaista keraamista traditiota johti tulkintaan, että näitä harjoitettiin eri aikoina eli että tyypillinen kampakeraaminen väestö korvaantui myöhemmin kierikinkeraamisella väestöllä. Toisenlainen näkemys olettaa molempien väestöjen elänneen samalla asuinpaikalla yhtä aikaa. Tätä tukisivat radiohiiliajoitukset, jotka ovat lähes samoja eri asumuksille. Asumukset, jotka sijaitsevat hieman eri paikoissa ja jotka ovat eri kokoisiakin, ovat löytöprofiililtaan erilaisia ja juuri tämä jakaa mielipiteitä. Kolmas vaihtoehto olisi, että kulttuurin muutoksia tapahtui saman väestö sisällä uudessa asuinpaikassa ja että asuinpaikka olisi vielä asutettu uudelleen tämän muutoksen jälkeen. Tyypillinen kampakeramiikka
Suomessa se alkoi jo 3700 eaa. alkaen, kun rannikkoalueilla entisen Jäkärlän ryhmän alueella syntyi myöhäiskampakeramiikan alatyyli, jota kutsutaan Uskelan keramiikaksi. Sillä alueella, missä valmistettiin astiat käyttäen asbestisekoitteita, valtasi alaa Kierikin keramiikka 3500 eaa. alkaen ja hieman myöhemmin Pöljän keramiikkaa 3100 eaa. alkaen. Nämäkin tyylit olivat myöhäiskampakeramiikan alalajeja. Volosovon keramiikka
Savimassa, josta astiat valmistettiin, oli paikallista tummaa savea. Siihen sekoitettiin linnunjätöksiä ja sulkia, simpukan ja kotiloiden kuorimurskaa sekä kasvinosia. Astian pohja leivottiin käsissä sormilla pieneksi kupiksi, jonka pohjalta alettiin rakentaa astian seinämiä. Savesta leivottiin muutaman senttimetrin levyisiä paksuja nauhoja, jotka kiinnitettiin valmistettuun pohjakappaleeseen yksi kerros kerrallaan. Näin edeteten kasvatettiin samalla syntyneen suuaukon sädettä niin, että syntynyt ruukku muistutti katkaistua kananmunaa. Astian muoto oli kulttuurin alkupuoliskolla tyypillisen kampakeraamisen tradition kaltainen. Myös Suomessa on valmistettu samanlaisia astioita vuosituhansia. Loppupuoliskolla vaikutteet eteläisten vasarakirveskulttuurien kanssa lisäsivät tasapohjaisten astioiden määrää. Folsom-kulttuuri
Folsom-kulttuuri oli arkeologisten löytöjen perusteellä määritelty muinainen kulttuuri Pohjois-Amerikassa noin 9000-8000 eaa. Folsom-kulttuurille tyypillinen keihäänkärki oli melko pieni, kaksipuolisesti isketty ja lehtimäinen. Sitä käyttäneet ihmiset olivat metsästäjä-keräilijöitä, joiden saaliseläimiin kuului myös nykyisin sukupuuttoon kuollut suurikokoinen biisonilaji. Löytöjä on tehty eniten Suurten tasankojen alueella. Tyypillinen kampakeramiikka
Tyypillisen kampakeramiikan kausi saattoi päättyä myös toisen tyyppisen keramiikan käyttöönottoon, kun sen valmistajien koko kulttuuri vaihtuimuutenkin. Toisaalta, se on voinnut vaihtua johtuen uuden väestön saapumisesta alueelle. Tällainen kulttuuri oli esimerkiksi nuorakeramiikkaa valmistanut ryhmä, joka asettui asumaan metsästäjä-keräilijöiden sekaan Latviassa ennen 3200 eaa., Virossa ehkä jo 3000 eaa. ja Suomessa näiden kahden jälkeen. Saamelainen kulttuuri
Saamelaiskulttuurin peruspiirteet alkoivat muodostua 1300-luvulla ja varsinainen saamelaisidentiteetti syntyi viimeisten vuosikymmenten aikana. Saamelaiskulttuuri on kokenut renessanssin 1960-luvun lopulta alkaen, jolloin alkoi muotoutua uudenlainen saamelaispolitiikka, tiedotusvälineet ja taide. Saamelaisuutta alettiin kehittää 1970-luvulla uuteen suuntaan, jossa vanhat perinteet yhdistyvät uuden ajan vaikutteisiin ja näkemyksiin. 1970-luvun tapahtumia kutsutaan "saamelaisten kansalliseksi heräämiseksi". Maalattu harmaa keramiikka
Maalattu harmaa keramiikka tuli Baran kulttuurin jälkeen ja lienee ollut osin samanaikainen jälkimmäisen kanssa. Monissa paikoissa on harappalaisen ja maalatun harmaan keramiikan välillä selvä katko. Näitä ovat mm Ropar, Sanghol ja Alamgirpur. Mutta Hastinapurissa katkoa edeltänyt kulttuuri oli okralla värjätty keramiikka. Arnanjikherassa, Nokhissa ja Jodhmpuassa katkoa edelsi musta-punainen keramiikka. Toisaalta Dadherissa, Katpalonissa, Nagarissa, Braghwanpurassa ja Kandassa molempia tyylejä esiintyi jonkin aikaa rinta rinnan. Säräisniemen keramiikka 1
Suomessa ajateltiin vielä 1920-luvulla, että Säräisniemen keramiikka on vain pohjoinen variaatio varhaiskampakeramiikasta. Nykyään yleinen kanta on toinen. Säräisniemen keramiikka kehittyi samaan aikaan, mutta yksilöllisesti, mahdollisesti samoista virikkeistä kuin varhaiskampakeramiikka. Useimmat nykytutkijat viittaavat Ylä-Volgalaiseen keramiikkaan, joka oli jo tätä ennen leviämässä sekä pohjoiseen että luoteeseen päin. Niillä alueilla, joissa varhaiskampakeramiikka ehti levitä pohjoiseen asti, korvaantui se nopeasti Säräisniemen keramiikalla. Tyylien välinen "raja" ilmeisesti asettui Oulujärven eteläpuolelle, mistä tuli sittemmin varhaiskampakeramiikan levinnäisyyden pohjoisraja. Kivikausi Turussa
Kivikauden alkupuolella Suomi kuului koilliseurooppalaisen Kampakeraamisen kulttuurin piiriin, jossa Turun Jäkärlän alueen asutus on muodostanut oman erityispiirteisen Jäkärlän kulttuurihaaran. Useiden arkeologisten kaivausten pohjalta on pidetty melko varmana, että Jäkärlän kulttuurin asukkaat ovat muodostaneet Turun seudun ensimmäisen väestön, joka on muodostanut muista selvästi erottuvan länsisuomalaisen kampakeramiikan haaran. Pohjois-Amerikan arkaainen kausi
Green Riverista Kentuckysta on löydetty merkkejä puutarhaviljelystä. Noin 3000 eaa asutusta siirtyi idässä meren rannikolle. Eteläisen Yhdysvaltain itärannikon alueella oli myöhäisarkaaisella kaudella osterinpyyntiä harjoittavien heimojen kiinteitä asutuspaikkoja. Atlantin rannikon harvinaisen runsaasti punaista okraväriä haudoissaan käyttänyt punamaalikulttuuri lopullisessa muodossaan myöhäisarkaainen. Poverty Pointiin liittyvä kulttuuri Mississippijoen laaksossa synnytti pysyviä kaupunkeja satelliittiyhteisöineen. Niinpä oli syntynyt mutkikkaita päällikkökuntia. Tähän kulttuuriin liittyi laaja kauppa. Haudoista on löydetty merkkejä sosiaalisesta eriarvoisuudesta. Myöhäisellä arkaaisella kaudella ilmestyi keramiikkaa eteläiselle Pohjois-Atlantin rannikolle; tämä keramiikka levisi länteen Alabamaan ja Mississippiin, ja etelään Floridaan. Tämä oli tullut ekä etelä-amerikan arawak-intiaaneilta. Keramiikan leviämistä pidetään siirtymävaiheena vaeltelevista heimoista paikoilleen asuviin. Kaakossa alkoi kummunrakennus, joka jatkui seuraavilla Woodlandin ja Mississippin kausilla. Noin 1500 eaa osa irokeeseista vaeklsi stelään tullakseen cherokeiksi Lounaassa myöhemmällä puebloalueella alettiin viljellä näihin aikoihin maissia. Veteli
Hautakedolta entisen Keski-Pohjanmaan emäntäkoulun maalta löydettiin 1946 kampakeraamisen kulttuurin asuinpaikka, joka on aikoinaan sijainnut merenrannalla. Paikalta löytyi usean sadan metrin pituiselta alueelta punertavaksi palannut hiekkaa, kivikautista kulttuurikerrosta ja kvartsi-iskennäisiä. Kaivauksissa paljastui kivetty tulisija, liesi, jonka ympäriltä löytyi runsaasti saviastiain palasia, rikkoutunut kivikirves ja muutamia kvartsiesineitä. Hautakedon keramiikka on ruskeaksi poltettua savea.
Hautakedon asuinpaikan kenties mielenkiintoisin löytö on jo ennen kaivauksia löytynyt pienen savisen ihmiskuvion yläosa. Savi-ihmisen vyötäröön on pistetty molemmin puolin sivulta pieni kolo ja samanlaiset kolot hartioihin ja selkään. Muitakin vastaavia ihmiskuvioita on löydetty kampakeraamisilta asuinpaikoilta, rikottuina. Rikottujen ihmiskuvioitten arvellaan kuuluvan magian piiriin, jolloin ne mahdollisesti esittävät tuhottua vihamiestä. Jotkut olettavat kuvia käytetyn esi-isien palvonnassa tai hedelmällisyyskultissa. Kampakeraamista kulttuuria seurasi vasarakirveskulttuuri, jossa tunnettiin jo alkeellinen maanviljely ja karjanhoito. Räyringistä on Haapajärven pohjoispuolelta löydetty kaunis veneenmuotoinen vasarakirves. Tyypillinen kampakeramiikka
Tyypillisen kampakeramiikan syntypaikka on melko varmasti Venäjän Karjalassa Laatokan ympäristössä noin 4500 eaa.. Siellä vaikuttivat lähekkäin varhaiskampakeramiikka, Narvan keramiikka ja Ljalovon kuoppakeramiikka. Kuoppakeramiikka levisi alueelle Ylä-Volgan suunnalta ja viestittää kulttuurivaikutteista ja tavaranvaihdosta sieltä. Tyypillisen kampakeramiikan syntymekanismia ei tunneta, mutta sen tiedetään levinneen kulttuurivirtauksien mukana hyvin laajalle alueelle. Jäkärlän keramiikka
Jo nuoremmalla varhaiskampakeraamisella kaudella Jäkärlän keramiikkaa erottuu joukosta 4300 eaa. alkaen. Kun tyypillinen kampakeramiikka levisi nopeasti Suomeen, jäi Lounais-Suomeen tämä pieni Jäkärlän ryhmä, jossa ei valmistettu tyypillistä kampakeramiikkaa. Selitykseksi on tarjottu eri väestöpohjaa, sillä tyypillisen kampakeramiikan leviämisen mukana Fennoskandiaan muutti Karjalasta myös lisää ihmisiä, jotka eivät asettuneet lounaisrannikolle. Tyypillinen kampakeramiikka
Keramiikka levisi etelään Pietarin alueelle ja sieltä edelleen Novgorodin aluelle. Alue rajautui muihin samanaikaisiin keraamisiin kulttuurialueisiin, kuten etelässä vaikuttaneisiin Valdain ylängön ja Mstan keramisiin traditioihin. Tyypillinen kampakeramiikka
Aluksi kaikki kampakeramiikka luultiin kuuluvan samaan arkeologiseen yhteyteen (1920-luvun Suomessa), mutta myöhemmin huomattiin sen pitkä ajallinen jatkumo. Samalla huomattiin Suomessa tyylin kehityksessä laadullisia ja koristeellisia eroja, joiden mukaan suomalainen kampakeramiikka jaoteltiin eri tyylisuuntiin. Aarne Äyräpää julkaisi vuonna 1930 rannansiirtymiskronologiaan perutuvan aikakaavion, jonka avulla eri tyylit sijoitettiin ajalliseen jatkumoon. Tällöin erotettiin tyypillinen kampakeramiikka, joka edusti tyylin selkeintä ja puhtainta muotoa. Hän erotteli siitä vielä jaon vanhempaan- ja nuorempaan tyylin, mitä voidaan soveltaa Suomen rannikkoseuduilla. Tyypillinen kampakeramiikka
Tyypillisen kampakeramiikan laajin leviämisalue ulottuu Ruotsissa Kalixjoelle , Suomessa Kemijärven ja Rovaniemen korkeudelle, Venäjällä Vienan Karjalaan, Aunukseen ja Inkeriin sekä Viroon ja Latviassa Väinäjoelle saakka. Erikoisesti Kaliningradissa on löytynyt yksittäinen erillinen asuinpaikka. Se levisi myös itään Äänisen taakse Kargopolin piiriin rajalle, missä asuipaikkoja löytyy jopa Vienanjoelta, Suhonan joelta ja Volgan latvoilta. Nauhakeraaminen kulttuuri
Nauhakeraamisen kulttuurin painopisteet olivat keskisellä Tonavalla, ylemmällä ja keskisellä Elbellä ja ylemmällä ja keskisellä Reinillä. Kulttuuri levisi myös muun muassa Oderjoelle ja Vistulajoelle Puolassa, ja lopulta Seine-Oisejoelle Pariisin altaaseen. Idässä kulttuuri ulottui ylemmälle Dnjestrjoelle ja läntiselle Bugjoelle. Sieltä kulttuuri koukkasi Karpaattien ympäri etelään Keski-Dnjestrille itäiseen Romaniaan. Kulttuuri jäi sisämaahan, eikä levinnyt esimerkiksi Saksan ja Puolan rannikolle, tai Romaniassa Mustanmeren rannikoille. Saksan pohjoisrannikolle oli mesoliittisia metsästäjiä. Oderin ja Vistulan suistossa oli tosin jonkin verran nauhakeraamista asutusta. Volosovon keramiikka
Vosovon keramiikkaa koristeltiin pääasiassa ulkopuolelta käyttämällä puu-, luu- ja kivileimasimia. Puuleimasimilla tehtiin kuoppia ja pieniä reikiä, jotka olivat pyöreitä tai kapeita. Ontolla linnunluulla tai putkimaisella kasvinvarrella painettiin rengasmaisia leimoja. Kampaleimoja, joita esiintyy ruukuista eniten, on voitu painaa luu- tai kivileimasimilla. Kampakuvioiksi luetaan pitkät leimat, joista erottuu väkäsillä tehtyjä syvempiä painaumia. Osa kampaleimoista muistuttaa ennemminkin harvahampaista painaumaa kuin kammanjälkeä. Myös kaksi- tai kolmirivisiä kampaleimoja tunnetaan. Ne on ilmeisesti valmistettu uurtamalla kivi- tai luukappaletta useasta suunnasta ristiin. Kampaleimat olivat yleensä 11−30 mm pitkiä ja 1−6 mm leveitä. Kierreleimat on voitu tehdä kepin ympäri kiedotun narun painaumista. Kalannikamista syntyneitä jälkiä esiintyy myös paljon. Astian suuaukon reuna on joskus koristeltu ja noin viidesosassa ruukkuja on myös sisäpintaan painettu leimoja. Jäkärlän ryhmä
Ryhmä kehittyi nuoremman varhaiskampakeraamisen kulttuurin rinnalla ja jäi näkyviin huolimatta tyypillisen kampakeramiikan leviämisestä eteläiseen Suomeen. Lopulta se sulautui valtakulttuuriin noin 3700 eaa. mennessä. Koskenpää
Ensimmäiset ihmisasutukset Koskenpään alueella ovat olleet jo kivikaudella. Löydetyt kivikautiset esineet ovat peräisin itäisestä kampakeraamisesta kulttuurista. Rautakautisten löytöjen perusteella asutus on jatkunut pronssi- ja rautakauden yli nykypäivään asti. Jokiniemi
Jokiniemen arkeologiselta kaivausalueelta löydettiin 2014 savifiguuri, joka on säilynyt lähes kokonaisena ja näyttää sikiöltä. Arkeologi Jan Fastin mukaan Jokiniemen savifiguuri edustaa kampakeraamisen kulttuurin uskomusmaailmaa, ja kohosi löydyttyään Suomen kansallismuseon tätä aikakautta esittelevän esineistön kolmen kärkeen. Seuraavana päivänä löytyi toinen, samantapainen hahmo. Figuurit on ajoitettu noin kuudentuhannen ikäisiksi kivikauden puoliväliin. Narvan keramiikka
Useimmat tutkijat ovat samaa mieltä, että Narvan kampakeramiikan valmistustaidon leviämiseen ei liity uuden väestön saapumista Kundan kulttuurin alueelle, vaan sitä on kuvattu taidon diffuusioksi eli taidon leviämiseksi. Arkeologiset löydöt viittaavat siihen, koska mikään muu asia ei löytökontekstissa muuta, vaikka keramiikka siihen ilmaantuukin. Taito on opittu naapuriryhmiltä ja sen astioiden käytön hyödyt ovat olleet niin suuret, että niitä on ollut kannattavaa valmistaa suuresta vaivasta huolimatta. Tähän viittaa maailman eri puolilla tehty havainto, että keramiikkaa on otettu käyttöön lähes samanaikaisesti, tai muutaman sadan vuoden viiveellä siitä, kun se ilmaantui seudulle. Kaman kulttuuri
Joiltakin asuinpaikoilta on löydetty Kaman kulttuurin kampakeramiikkaa. Niitä ovat "Ziarat" (, Kama), "Ust-Šižma-1" (, Vjatka), "Tarhan-1" (, Vjatka), "Mokino" (, Kama), "Pezmog-4" (, Vytšegda), "Borovoje Ozero-1" (Kama) ja "Ust-Bukorok" (Kama). Ylä-Volgan keramiikka
Ylä-Volgan keramiikka (, , ) on ensimmäinen Keski-Venäjällä Volgan ja Okan jokien välisellä alueella käyttöön otetun kivikautisen keramiikan kompleksi. Sen pioneerikäyttäjiä olivat todennäköisesti mesoliittiset Butovon kulttuurin loppuvaiheen metsästäjä-keräilijöitä, jotka aloittivat seudulla pitkän keraamisten astioiden valmistusperinteen, joka kuuluu kampakeramiikan keskiseen ryhmään (myös "Volga-Okan keramiikka"). Arvellaan, että kampakeramiikan läntinen ryhmä, mihin myös suomalainen kampakeramiikka lukeutuu, olisi syntynyt Ylä-Volgan keramiikan vaikutuksesta. Ylä-Volgan keramiikan valmistus alkoi noin 6200−6000, mutta se päätyi eri alueilla eri aikona 5000−4500 eaa. mennessä. Ylä-Volgan kulttuurin päättyminen on sidottu levinneisyysalueen keraamiseen traditioon, joka muuttui Ljalovon keramiikaksi 5000 eaa. alkaen. Ljanovon keramiikkaa pidetään Ylä-Volgan keramiikan seuraajana, sillä se levisi samalle alueelle. Tämä puhtaasti venäläinen Ylä-Volgan kulttuuri aloitti uuden kivikautisen kulttuurivaiheen, jota kutsutaan venäläisessä kirjallisuudessa neoliittiseksi ja suomalaisessa kirjallisuudessa subneoliittiseksi kivikaudeksi. Nauhakeraaminen kulttuuri
Kulttuuri alkoi levitä noin 5700, viimeistään 5500 eaa. alkaen Unkarista Tonavaa pitkin Reinille viljavissa lössirikkaissa jokilaaksoissa, välttäen mesoliittisten kulttuurien asuinalueita. Saraakallion kalliomaalaukset
Maalauskallion seinämän juurelta on tehty koekaivauksia, jolloin on löytynyt tasakantainen nuolenkärki. Läheisen Lievestuoreeseen laskevan Sahinjoen etelärannalla on sijainnut kampakeraaminen asuinpaikka Hartikka, jonka läheisyydestä on tutkittu myös kalmisto. Keramiikan koristelu viittaa Ka II -tyyliin, jota kutsutaan tyypilliseksi kampakeramiikaksi. Joitakin saviastioita on maalattu punamaalilla. Kalmistosta on löytynyt 15 punamultahautaa. Sārnaten suoasuinpaikka
Kampakeramiikkaa valmistavan väestö asutti tutkitut asuinpaikat noin 4 400 eaa. Koska kampakeramiikka oli huonosti poltettua, sen pintakuviot ovat säilyneet heikosti. Tästä syystä se luokittuu helpommin myöhäiskampakeramiikaksi kuin tyypilliseksi kampakeramiikaksi. Keramiikka on koristelultaan, seosaineiltaan ja muotoilultaan heterogeenista, mikä saattaa viitata sekaväestöön. Keramiikan raaka-aine valmistettiin sekoittamalla saveen pääasiassa kivimurskaa ja joskus simpukan rouheen ja kasviskuidun seosta. Kaikkia astioita ei käytetty keittämiseen, vaan niiden arvellaan olleen myös säilytysastioita. Ylä-Volgan kulttuuri
Viimeinen vaiheen, joka on määitelty noin 5300−5000 eaa., esineistö säilyi muuten keskijakson kaltaisena, mutta keramiikkaan ilmestyi kampaleimoja, jotka hallitsivat astioiden koristelua. Tässä yhteydessä voidaan puhua "kampakeramiikasta". Ylä-Volgan alueen länsiosien ryhmät, jotka olivat Valdain kulttuurin naapureina, alkoivat valmistaa astiat tavalla, jota kutsutaan Ljalovon keramiikan esimuodoksi. Uusi perinne vahvistui ja levisi samalla itään korvaten siellä Ylä-Volgan keramiikan. Viimeinen vaihe päättyi ydinalueella ehkä jo 5900 BP eli 4800 eaa., mutta viimeistään 4500 eaa.. Nauhakeraaminen kulttuuri
Bylanyn lähellä oli kaksi "rondelia", eli ympyräkaivantoa. Ympyräkaivannot ilmestyivät myös Saksaan Langweileriin joskus sen 5300–4900 eaa. kestäneen historian viimeisessä vaiheessa. Langweilerissä oli alussa vain pitkätaloja, mutta keskisessä ja myöhemmässä vaiheessa esiintyi keskisuuria ja pieniä taloja. Useimmat talot olivat pisin sivu luoteesta kaakkoon ehkä jonkin uskomuksen takia. Varhaista nauhakeraamista ja Hinkelsteinin kulttuuria luonnehti "kenkälestikirves" jota parista kallolöydöstä päätellen on käytetty aseenakin. Kierikki
Keraamisen kulttuurien kirjo vaihtelee asuinpaikan korkeuden mukaan. Asuinpaikkaa on siirretty rannansiirtymän takia etenevän joensuun lähelle ja taakse on jäänyt hylättyjä asuinpaikkoja, joista on löydetty tunnistettavia esineitä ja keramiikkaa. Pahkakosken asuinpaikat ovat varhaista kampakeraamista kautta (Ka I). Seuraavaa eli tyypillistä kampakeramiikkaa (Ka II) on löydetty alempaa Kierikkikankaan ja Kotikankaan asuinpaikoilta. Kuuselankankaalta on löytynyt sekä tyypillistä kampakeramiikkaa että Kierikin keramiikkaa (Kie). Viimeksi mainittua tavataan myös Kierikinsaaresta ja Voima-Kuuselan asuinpaikoilta. Korvalasta löytynyttä Pöljän keramiikka (Pö) on kronologisesti nuorinta materiaalia. Tyypillinen kampakeramiikka
Samaan aikaan, kun tyypillinen kampakeramiikka vielä leittäytyi äärialueillaan, alkoi alueen sisäosissa näkyä merkkejä vaiheittaisista muutoksista kohti myöhäiskampakeramiikkaa. Nämä muutokset keramiikassa, jossa polton laatu ja koristelun tyyli muuttui, ovat kampakeraamisen tyylin kehittymistä. Vallitseva tyyli vaihtui lopulta koko alueella myöhäiskampakeramiikkaan. Prosessille oli tyypillistä yhtenäisen tradition muuttuminen lukuisiksi paikallisiksi traditioiksi, mikä tapahtui levinneisyysalueen eri osissa eri aikaan. Varhaiskampakeramiikka
Pohjoinen leviämissuunta oli läntistä suuntaa hitaampi. Tästä ovat esimerkkeinä sisämaan asuinpaikka "Panozero 1" (4650 eaa.) ja Vienanmeren rannikolla Uikujoen suussa "Erpin Pudas 1" (4900−4300 eaa.). Vaikka eräitä varhaiskampakeramiikkaa tekeviä asuinpaikkoja on jopa Inarinjärvellä, se ei kuitenkaan juurtunut Pohjois-Suomeen. Oulunjärvellä se muuttui pian Säräisniemen tyyliksi, joka levisi järven ympäristöön. Tämän vuoksi varhaiskampakeramiikan ja Säräisniemen keramiikan levinneisyysalueet ovat päällekkäiset. Kampakeraaminen kulttuuri
Tiedetään saviastioita maalatun Keski- ja Itä-Euroopan neoliittisissa kulttuureissa. Samaa on havaittu Suomessakin, vaikka sitä ei ole systemaattisesti tutkittu. Suomalaisissa saviastioissa on havaittu mahdollisia jäämiä mustasta ja punaisesta maalista astioiden sisä- ja ulkopinnoilla. Varhaiskampakeramiikassa (Ka I) se olisi harvinaista mutta Säräisniemen keramiikassa (Sär-1 ja Sär-2) yleisempää, kuten myös tyypillisessä kampakeramiikassa (Ka II). Kierikissä löydettyjä, mustalla maalattuja sirpaleita on tutkittu maalin koostumuksen selvittämiseksi. Musta pigmentti on ilmeisesti hematiittia, jossa on joukossa myös kuparin ja titaanin yhdisteitä. Vantaan historia
Vantaan alueelta on löydetty noin 5000-luvulta eaa. peräisin olevia asumusten jäännöksiä. Alueella asuttiin aluksi vain keväästä syksyyn ja asumukset sijaitsivat lämpimillä etelänsuuntaisilla hiekkarinteillä. Jääkauden aiheuttaman maan painumisen jäljiltä merkittävä osa Vantaasta oli merenlahtien peitossa ja asukkaiden pääelinkeinona oli kalastaminen sekä hylkeiden pyynti. Kampakeramiikan ajalta olevia löydöksiä on harvinaisen paljon. Vantaan Jokiniemestä on löydetty Pohjois-Euroopan vanhin ihmistä esittävä figuuri. Tyypillisen kampakeramiikan aikana Suomeen tuotiin etelästä ja kaakosta suuria määriä piikiveä, josta tehtiin teriä ja kärkiä, sekä meripihkaa. Kampakeraamisen ajan ihmiset tunsivat myös jousen ja nuolet aseena. Jäkärlän ryhmä
Oikoteräiset kirveet olivat yleensä 10 senttimetriä pitkät ja 5 cm leveitä. Ne oli valmistettu reunaiskennällä ja sitten ne olivat hiottuja terävästä päästään kokonaan sileiksi ja hamarapäästään osittain sileiksi. Toinen lape oli yleensä kuperampi kuin toinen. Jäkärlän ryhmän työkalut olivat yleistä kampakeraamisen kulttuurialueen länsisuomalaista tyyppiä. Erityispiirteenä oli kirveiden sideura, jolla terän sai tukevammin varteen kiinni. Sideuraa ei ollut muilla ryhmillä käytössään. Kaman kulttuuri
Koman kulttuurista ei ole syntynyt täyttä yksimielisyyttä. Kyseessä saattaa olla useiden eri etnoksen kokonaisuus, jota vielä kutsutaan yhdellä nimellä. Toisaalta saman etnoksen sisällä saattaa olla erilaisia keraamisia traditioita. O.H. Bader (1970) keksi kulttuurin turkimuksissaan Keski-Kamalla ja jako sen kehityksen kahteen vaiheeseen, joita kuvastivat asuinpaikkojen "Borovojen-1" ja "Hutorskojen" löydöt. A.H. Halikovin jakoi kulttuurin kampakeraamiseen- ja kuoppakeraamiseen vaiheeseen Kaman keski- ja alajuokulla. I.V. Kalinina jakoi löydöt kahdeksi eri kulttuuriksi keramiikan perusteella. Hän kuoppakeramiikkaa "Volga-Kaman kulttuuriksi" ja kampakeramiikkaa Kaman kulttuuriksi. A.A. Vibornov jakoi Kaman kulttuurin kolmeen eri vaiheeseen. V.P.Densiov ja L.A. Nagovitšin liittivät Kaman kulttuurin kampakeramiikan "Hutorskojen kulttuuriin", joka oli samanaikainen uralilaisen "Poludenin kulttuurin" kanssa. Tämän kampakoristelu on samanlaista Ylä-Volgan keramiikan kanssa. Säräisniemen keramiikka 1
Kuolassa keramiikan valmistustaito säilyi, vaikka se loppuikin Pohjois-Norjasta ja Pohjois-Suomesta. Nämä alueet "liittyivät" yli tuhanneksi vuodeksi Skandinavian esikeraamiseen kulttuurijatkumoon siihen asti, kunnes tyypillistä kampakeramiikkaa alettiin valmistaa sen entisen alueen eteläosissa. Se, kuinka kauan keramiikkaa valmistettiin Kuolan niemimaalla, on vielä avoin kysymys. Viimeisten ajoituksien valossa sitä valmistettiin vielä noin 4600 eaa., mutta mahdollisesti aina varhaismetallikaudelle asti. Kampakeraaminen kulttuuri
Lisäksi erotetaan muun muassa Uskelan, Sipilänhaan ja Jäkärlän keramiikat omiksi ryhmikseen sekä asbestikeramiikka muunnelmineen, joita ovat muun muassa Kierikin, Pöljän ja Jysmän keramiikka. Kaman keramiikka
Kaman kulttuurin radiohiiliajoituksia tunnetaan suhteellisen vähän ja niiden muodostama kuva on rikkonainen ja viitteellinen. Yleensä ajatellaan, että Kaman kulttuurin alkuvaihe, jota kutsutaan myös "Volga-Kama-kulttuuriksi", olisi levinnyt ensin Kaman alajuoksulle ja sen sivujoille noin 5500 eaa. alkaen. Kuitenkin tiedetään, että samaan aikaan samaa keramiikkaa valmistettiin myös Vytšegdan jokilaaksossa 800 km luoteeseen, mikä sijaitsee Jäämereen laskevien jokien vedenjakajan pohjoispuolella. Näin ollen keramiikan historia odottaa paljon täydentävää tietoa, ennen kuin sen historia tunnetaan tyydyttävästi. Ympyräkaivanto
Noin 5000 eaa. varsinainen nauhakeraaminen kulttuuri romahti (luultavasti sotaisesti ainakin joillain paikoilla, ja alettiin rakentaa ympyräkaivantoja , ja toisessa vaiheessa liittyen ja Stichbandkeramik-kulttuuriin ja Tšekin varhaiseen Lengyelin kulttuuriin Määrin kellopikarikulttuuriin liittyi pienehköjä ympyräkaivantoja hautojen ympärillä. Ympyräkaivantoja on löydetty varsinkin Lengyelin kulttuurin ja Itä-Saksassa oleen viivaornamenttikeramiikka-kulttuurin alueilta ja Oberlauterbachin ryhmän alueelta. Nauhakeraaminen kulttuuri
Nauhakeramiikka alkoi ehkä, kun Starčevon keramiikkaan maalattuja koristekuvioita alettiin piirtää saviastioihin uurteiksi. Lisäksi näitä kuvioita tyyliteltiin. Uurteet piirrettiin monesti parittain rajaamaan nauhamainen alue, joka saatettiin lisäksi vielä koristella painantein. astia jätettiin maalaamatta.Näin vaikutelma oli monesti nauhoin koristeltu astia. Kambodžalainen kulttuuri
Tärkein tanssiryhmä lienee kuninkaallinen ”baletti”, kuten Thaimaassakin. Alun perin sen ohjelmistoon kuului ainoastaan "lakhaon khaol" -naamiotanssi, joka kuvaa "Ramayanan" khmer-version "Reamkerin" tapahtumia ja joka on miesten esittämää. Naisten esittämä klassinen tanssi ("lakhaon kbach boran") on hitaampaa ja hienovaraisempaa kuin thaimaalaiset ja laoslaiset vastineensa. Sen tärkein muoto on 1950-luvulla kulttuurin khmeriläistämisen yhteydessä alkunsa saanut "apsaroiden tanssi", jonka esittäjien korut ja kruunut kopioitiin Angkor Watin seinäreliefeistä. "Robam apsaran" ohjelmistoon kuuluu 60 puhdasta tanssikappaletta ja 40 tanssidraamaa, joissa tanssijoita säestää kuoro ja "pinpeat"-orkesteri, kuten "lakhaon khaol" -esityksissä. Kura–Araxesin kulttuuri
Kulttuurissa on osin samoja piirteitä kuin Maikopin kulttuurissa. 
Kulttuuri oli pronssikautinen. Päälliköt johtivat viljelijöitä ja karjan kasvattajia. Temppelirakantamista esiintyi. Kulttuurin päälöytöpaikka on Shengavit Jarevenin lähellä. Siellä asuttiin noin 3200–2500 eaa. kuuden hehtaarin alalla. 
Keramiikka astian sisältä punaista ja ulkoa mustaa, geometrisia kuvioita. Pieniä naisveistoksia. 
Kulttuuri alkoi levitä Araratin tasangolta. Se levisi pohjoiseen, muttei Kolkhisiin asti.
Alussa metallinkäsittelytaito oli karkeaa, mutta kehittyi myöhemmin loisteliaaksi. Kulttuurissa ylimystön vainajat mahdollisesti haudattiin suuriin kivi- ja maakumpuihin, joiden ympärille rakennettiin myöhemmin kivikehiä. Kura–Araxesin kulttuuria pidetään kaukasialaisten kansojen muiden kulttuurien vaikutteiden pohjalta luomana. Kulttuuri levisi Etelä-Kaukasukselle muttei Länsi-Georgiaan, luoteis-Iraniin, koillis-Kaukasukselle, 
Itä-Turkkiin, etelässä jopa Syyriaan asti.
Joiltain alueilta kulttuuri katosi jo 2700-2600 eaa.
Kura-Araxesin kulttuurin oleettaan olevan kansojen sekoitus, tai kulttuurin luojissa oli joitain seuraavista kansoista: urartulaisia, hurrilaisa, seemiläisiä, kartvelilaisia kieliä, indoeurooppalaisia. Luultavasti kansan isälinjan Y-kromosomin haplotyyppi oli G2a. Suomen esihistoria
Nuorakeraaminen kulttuuri viljeli mahdollisesti viljaa kaskiviljelynä tai hoiti karjaa. Nuorakeraamisen kulttuurin asutus ei ollut yhtä rannansidonnaista kuin aikaisempi kampakeraaminen asutus, mutta asuinpaikat olivat kuitenkin useimmiten veden lähistöllä. Asutuksen sijainti voi viitata rantaniittyjen hyödyntämiseen laidunmaana. Virossa arvioidaan yksittäistaloasutuksen syntyneen nuorakeraamisen kulttuurin aikana. Suomenkin osalta tämä on mahdollista sillä asuinpaikat ovat suhteellisen pieniä ja niiden levintäkuva on hajanaisempi aikaisempaan verrattuna. Nuorakeraamisen kulttuurin vahvistuttua ja elintilan käytyä vähiin, myöhäiskampakeraaminen väestö väistyi tai sulautui nuorakeraamiseen väestöön, mutta ainakin myöhäiskampakeraamisen väestön asuinpaikat vähenivät. Nuorakeraaminen kulttuuri
Nuorakeraamisissa kulttuureissa harjoitettiin maanviljelyä ja karjanhoitoa. On arveltu, että kulttuurimuodolla olisi ollut yhteys indoeurooppalaisten kielten leviämiseen Euroopassa. Kulttuurin uskottiin levinneen laajalle alueelle migraation tai kansojen vaellusten myötä. Nykytutkijoista muun muassa Andrew Sherratt ja Ian Hodder näkevät nuorakeraamisessa kulttuurissa pikemminkin uuden uskonnon ja ideologian leviämisen. Suomen esihistoria
Lounaissuomalaista Pyheensillan ryhmää (2900–2400 eaa.) pidetään usein kampakeramiikan tradition viimeisenä vaiheena. Löytöjä on muun muassa. tehty Mynämäen Pyheensillasta. Ahvenanmaalla ovat edustettuina kaikki kampakeramiikan vaiheet ja vasarakirveskulttuuri. Lännestä saapui uusia asukkaita, joka kuuluvat skandinaaviseen kuoppakeraamiseen kulttuuriin, joka tunsi myös maanviljelyn. Merkittävin kuoppakeraaminen asuinpaikka on Jomalan Jettböle, josta on löydetty Suomen ainoa kivikautinen luuranko, 160 cm pitkä mies ja runsaasti savi-idoleita. Tekstiilikeramiikka
Tekstiilikeramiikka on monesti koristeltu kampakeramiikan tavoin, kuten esimerkiksi keramiikkapaloissa, jotka on löydetty Kangasalan Sarsan kaivauksista. Samankaltaisuus on niin huomattava, että pieniä tekstiilikeraamisia astianpaloja on vaikea erottaa kampakeraamisista vain koristelun perusteella. Yleisimpiä koriste-elementtejä ovat pienet kuopat, pitkät kampaleimat ja samantapaisett painanteet. Koristeet muodostavat rivejä tai vaakasuoria vyöhykkeitä samoin kuin kampakeramiikassa, mutta kuopanteet ovat kuitenkin pienempiä ja astiatkin ovat pienempiä. Koristelu rajoittuu vain astian yläosaan, kun kampakeraamisissa astioissa koristelu täyttää koko pinnan. Kampakeramiikkaan nähden uutta ovat vinot piirrot ja verkkokoristelu, mutta selkeimpänä erona ovat kehystetyt friisit. Säräisniemen keramiikka 1
Säräisniemen keramiikka 1 on ensimmäinen Karjalassa, Norjassa ja Pohjois-Suomessa käyttöönotetun kivikautisen keramiikan tyylisuunta. Sen pioneerikäyttäjät, mesoliittiset metsästäjä-keräilijät, aloittivat pitkän keraamisten astioiden valmistusperinteen, jonka kaikkia tyylisuuntia kutsutaan yhteisesti kampakeramiikan läntiseksi ryhmäksi. Kirjallisuudessa siitä käytetään lyhennettä "Sär 1" erotukseksi myöhemmin valmistetusta 2-tyylistä Säräisniemen keramiikka 2, joka lyhennetään "Sär 2". Ensimmäisen keraamisen tyylin syntypaikkaa ei edelleenkään tunneta. Ajoituksien valossa on ollut kolme varhaista esiintymää (noin 5300−5100 eaa.): Pohjois-Norja, Vienan Karjala ja Pohjois-Kainuu. Tätä Fennoskandian kultturivaihetta kutsutaan venäläisessä ja suomalaisessa kirjallisuudessa myös neoliittisen kivikauden alkuvaiheeksi eli subneoliittiseksi kivikaudeksi. Väestö luopui kuitenkin keramiikan valmistuksesta Pohjois-Norjassa ja Etelä-Lapissa 4300 eaa. mennessä, mutta Kuolassa, minne se levisi viimeiseksi, se säilyi vielä ainakin 3400 eaa. asti tai metallikauden alkuun saakka. Seuraavaksi keramiikkaa käytettiin Lapissa vasta pronssikaudella. Kivikausi Turussa
Vanha kampakeraaminen kulttuuri ja uusi Nuorakeraaminen kulttuuri sulautuivat lopulta yhteen kivikauden lopulla muodostaen Kiukaisten kulttuurin, joka oli Lounais-Suomen kivikauden viimeinen jakso. Turun Niuskalasta löydetty, Kiukaisten kulttuurin aikaan ajoittuva ohranjyvä on vanhin kiistaton todiste maanviljelystä Suomen alueella. Toholampi
Ihminen saapui Toholammin seudulle kampakeraamisen kulttuurin aikoihin. Kivikautisia asuinpaikkoja on seudulta löydetty seitsemän mm. Lahnalammilta ja Sykäräisistä. Esinelöytöjä on tehty myös runsaasti seudulla. Kampakeraamisen kulttuurin lopulla Lestijoen laakso näyttää menettäneen asutuksen, sillä ainakin löytöjä on sangen niukasti. Pronssi- ja rautakautisia löytöjä on tehty myös hyvin vähän seudulta. Tyypillinen kampakeramiikka
Leviäminen hiipui etelässä kokonaan ja jäljelle jäänyt osa Narvan kulttuuria jatkoi keramiikkansa valmistamista nuorakeramiikan saapumiseen saakka noin 3200 eaa.. Rannikon Kaliningradissa Liettuan ja Puolan välissä on löydetty varsinaisen levinneisyysalueen ulkopuolelta yksittäinen asuinpaikka, jossa on löytynyt tyypillistä kampakeramiikkaa. Asuinpaikka on varmaan osallistunut pohjoisten alueiden meripihkakauppaan tavalla tai toisella. Tyypillinen kampakeramiikka
Astiat koristeltiin pääasiassa kahdella leimaelementillä: kampaleimalla ja kuopilla. Kuopat olivat aiempaa suurempia ja syviä. Muitakin kuvioita saatettiin käyttää, kuten soikeita kampaleimoja, pisteviivoja ja urapainanteita. Tiheään painetuista rinnakkaisita leimoista muodostettiin kuvioita, joita olivat esimerkiksi viistot vierekkäiset kampaleimat, kampaleimoista tehtyjä nelikulmioita tai kuusenoksa-kuviot. Kutakin koristekuviota sovellettiin vaakasuuntaisna vyöhykkeinä, jotka eivät sekoittuneet tai leikanneet toisiansa. Esimerkiksi kampaleimavyöhykkeen alapuolelle saatettiin painaa peräkkäisten kuoppien rivi. Kolmhaaran asuinpaikka
Piikivestä valmistettuja nuolenkärkiä esiintyy tyypilliseen kampakeraamisen kulttuurin löydöissä runsaasti (46 kappaletta). Osa nuolenkärjistä olivat suuria, mutta myös pieniä kärkiä löytyi. Ne olivat vinoneliön muotoisia tai suiponsoikeita ja teräväkärkisiä. Sen sijaan Jäkärlän ryhmän nuolenkärkiä ei ole löytynyt. Ne ovat saattaneet olla luukärkiä, jotka maatuvat nopeasti. Kampakeraaminen kulttuuri
Kampakeraaminen väestö hautasi kuolleensa punamullan kera. Vainajan mukana alettiin laittaa hautaan runsaasti esineitä, kuten piikivikärkiä ja meripihkakoruja. Länsi-Suomesta (Jäkärlän ryhmä) on löytynyt kampakeraamisen kulttuurin asuinpaikkojen läheisyydestä, samoilta alueilta hautoja, jotka on reunustettu hiekkakivilaatoilla tai joissa on hiekkakivipääty. Viimeaikaisimman tutkimuksen mukaan nämä haudat on ajoitettu vasta esiroomalaiseen rautakauteen. Kaman kulttuuri
Keramiikan valmistustaito levisi 5000 eaa. mennessä Kaman laakson pohjoisosiin asti ja nousi samalla Vjatkaa pitkin luoteeseen. Samaan aikaan Kaman keramiikan pohjoinen erillinen levinneisyysalue sisälsi asuinpaikkoja Vytšegdan, Vienanjoen ja Pinegan laaksoissa. Pohjoisen levinneisyysalueen ympäristössä vaikutti tällöin useita erilaisia keraamisia traditioita, jotka sulautuivat myöhemmin 4500 eaa. mennessä yhdeksi Petšora-Vienanjoki-kulttuuriksi. Kaman kulttuuri ryhmiä jäi vielä Kaman ja Vjatkan laaksoon. Kivikausi
Neoliittinen kausi Suomessa katsotaan alkaa keraamisten astioiden käyttöönoton myötä noin 5100 eaa. Kyseessä oli aluksi vain kulttuurivirtaus kaakon suunnalta Venäjältä, sillä asukastiheys ei näytä kasvaneen . Astioilla oli metsästäjä-keräilijöille lukuisia käyttötarkoituksia, jotka edistivät ravinnon hyödyntämistä. Alkuvaihetta kutsutaan varhaiseksi kampakeraamiseksi kaudeksi, mutta astioiden koristelutapojen mukaan on määritelty kolme varhaiskampakeraamista keramiikkaryhmää: varsinainen varhaiskampakeramiikka eli Sperrings-keramiikka, Jäkärlän keramiikka ja Säräisniemen keramiikka .