Missä toksikologia keksittiin?
Toksikologia
Toksikologia on yksi vanhimmista tieteenaloista. Sanan toksilogia juurena on kreikan sana ”toxon”, jousipyssy, jolla alun perin ei ollut mitään tekemistä myrkkyjen kanssa. Jousiaseesta johdettiin termi ”toxikos”, ”toxicos” tai ”toxicon” eli myrkky, johon nuolet kastettiin. Nimi lienee johdettu skyyttien tavasta kastaa nuolensa myrkkyyn. Kirjoitetun toksikologian historian katsotaan alkaneen noin 1500 eaa. Tältä ajalta on peräisin egyptiläinen Ebersin papyrus, vanhin säilynyt farmakopea eli lääkekirja. Siinä kuvataan muun muassa myrkkykatkon ja oopiumin ominaisuuksia. Toksikologian historia
Toksikologia on eräs vanhimmista tieteenaloista. Myrkyllisten kasvien ja eläinten tunnistaminen ja välttäminen on ollut kautta aikojen välttämätöntä ihmisten hengissä säilymiselle. Jo noin 1500 vuotta eaa. peräisin olevassa egyptiläisessä Ebersin papyruksessa (vanhin säilynyt farmakopea eli lääkekirja) kuvattiin esimerkiksi myrkkykatkon ja oopiumin ominaisuuksia. Myös useat klassiset myrkyt kuten arsenikki tunnettiin jo niihin aikoihin. Egyptiläiset tunsivat joitakin paikkansapitäviä toksikologian periaatteita, mutta syyn ja seurauksen käsitettä ei tunnettu, mikä aiheutti ongelmia tautien hoidossa. Myrkytysten hoidossa käytettiin pääasiassa yrttejä ja joitakin mineraaleja. Kuningatar Kleopatran sanotaan tehneen itsemurhan antamalla egyptinkobran purra itseään, toisen teorian mukaan hän käytti hemlokkia, ukonhattua ja oopiumia.
Työtoksikologia
Toksikologisten tutkimusmenetelmien merkittävä kehitys 1980- ja 1990-luvuilla on mahdollistanut yhä pienempien ainemäärien määrittämisen ja vaikutusten tunnistamisen. Alussa työtoksikologinen tutkimus kohdistui liuotinaineiden ja lyijyn neurotoksisiin vaikutuksiin. Siitä siirryttiin mutageenisuuteen ja karsinogeenisuuteen. Hengityselinsairauksien ja allergioiden jatkuva lisääntyminen on vaatinut immunotoksikologisen tutkimuksen vahvistamista. Reproduktiotoksikologian eli lisääntymisterveyteen liittyvien tekijöiden tarkastelua on lisännyt hormonien lailla vaikuttavien yhdisteiden esiintyminen myös työympäristössä. THC-O-fosfaatti
Kemikaali keksittiin vuonna 1978 kun yritettiin kehittää THC:ta paremmin veteen liukenevaa kannabinoidia, joka voidaan injisoida koe-eläimeen, ja tutkia sen farmakologiaa ja toimintatapaa. Toksikologia
Yksi ongelmallisimmista kemikaalien pitkäaikaisvaikutuksista on karsinogeenisuus; muille toksisille aineille on kohtalaisen yksinkertaista asettaa hallinnollinen kynnysarvo, jota pienemmälle pitoisuudelle altistuminen on yleensä haitatonta (tosiasiassa täsmällistä kynnysarvoa ei ole toksisuudessa, vaan toksisuus lähestyy asymptoottisesti nollaa). Karsinogeeneille hallinnollisenkin kynnysarvon asettaminen on vahvasti kiistanalaista, samoin karsinogeenisuuden ekstrapolointi eläinkokeista ihmiseen. Hehkusukka
Hehkusukan kehitti Carl Auer von Welsbach keksimäänsä kaasulyhtyä varten. Tämä mullisti kaasuvalaistuksen tehon 1800-luvun lopulla. Nykyään kaasuvalaistus on harvinainen, mutta harvoissa kaasuvalolaitteissa käytetään lähes poikkeuksetta hehkusukkaa. Muun muassa armeijasta tutut Tilley-lyhdyt käyttävät hehkusukkaa. Epoksi
Epoksikemian historia alkoi luultavasti vuonna 1909, kun venäläinen kemisti Nikolai Priležajev keksi, että olefiinit reagoivat peroksibentsoehapon kanssa muodostaen epoksideja. 1930-luvun puolivälissä saksalainen Paul Schlack haki patenttia korkean molekyylipainon omaavien polyamiinien valmistustavalle, jossa amiinit reagoivat useampaa kuin yhtä epoksidiryhmää sisältävien epoksidiyhdisteiden kanssa. Patenttia kuvailtiin epoksidiyhdistereaktioksi, jossa epikloorihydriini reagoi bisfenoli-A:n kanssa. Kaasukammio
Oklahoman osavaltio on päättänyt huhtikuussa 2015 ensimmäisenä ottaa typpikaasun käyttöön kaasukammiossa vaihtoehtoisena teloitusmenetelmänä myrkkyruiskeelle. Inerttinä kaasuna typpi aiheuttaa hypoksian ilman tukehtumisen tunnetta. Syanidimyrkytys aiheuttaa hiilidioksin kertymistä verenkiertoon ja tukehtumisen tunteen, kun taas inertin kaasun, kuten typen tai argonin hengittäminen, aiheuttaa hapen määrän vähenemisen verenkierrossa, kuten voi tapahtua lentäjille korkealla lennettäessä. Menetelmä on käytössä esimerkiksi Hollannissa lopetettaessa tuotantoeläimiä humaanilla tavalla. Kuolema seuraa 1,5−2 minuutin kuluessa Toksafeeni
Toksafeeni eli kamfekloori on seos kloorattuja bisyklisiä hiilivetyjä. Ainetta on käytetty aikaisemmin, erityisesti Yhdysvalloissa ja Kanadassa 1960- ja 1970-luvuilla, hyönteismyrkkynä. Yhdiste on kielletty Suomessa vuonna 1969 ja maailmanlaajuisesti Tukholman sopimuksella 2001. Toksikologian historia
Myöhäiskeskiajalla muurattiin nykytoksikologian peruskivi. Paracelsus (1493–1541) oli lääkäri ja alkemisti, joka käytti elohopeayhdisteitä syfiliksen hoitoon. Kun häntä syytettiin ihmisten myrkyttämisestä, hän puolustautui vuonna 1564 ilmestyneessä kirjassaan: "Was ist das nit gifft ist: alle ding sind gifft und nichts ohn gifft. Allein die dosis macht das ein ding kein gift ist.", kaikki aineet ovat myrkyllisiä; vain annoksesta seuraa, että aine ei ole myrkyllistä. Näin hän ilmaisi erään toksikologian keskeisistä periaatteista, annos-vastesuhteen. Samalla hän hengenheimolaisineen suuntasi biotieteellistä tutkimusta uusille urille karistamalla niistä antiikin magiikan jäänteet. Farmakologia
Nykyaikaisen farmakologian isä Rudolf Buchheim (1820-1879) oli farmakologian professori Tartossa. Monista hänen oppilaistaan tuli keskeisiä farmakologian kehittäjiä eri maissa, ehkä tunnetuimpana Oswald Schmiedeberg (1838-1921). Suomeen Buchheimin vaikutus ei kuitenkaan Tartosta ulottunut, vaan ensimmäinen nykyfarmakologian edustaja Helsingin yliopistossa oli Yrjö Airila (1887-1949). Riskien arviointi
Kolmas tärkeä tekijä riskin määräytymisen kannalta on annos-vaste -suhde tai annos-altistus -suhde. Tällä tarkoitetaan sitä, kuinka suuri annos aiheuttaa haittaa ja millä tavalla haitta lisääntyy tai pahenee annoksen suurentuessa. Renessanssiajan lääkäri Paracelsus kiteytti ensimmäistä kertaa sekä farmakologian että toksikologian keskeisen periaatteen: "Ei ole myrkytöntä ainetta, kaikki aineet ovat myrkyllisiä. Vain annoksesta riippuu se, että aine ei ole myrkkyä." Toisin sanoen aineita ei voida jakaa myrkkyihin ja myrkyttömiin, vaan kaikista on liian suurina annoksina haittaa elimistölle. Toksikologia
Toksikologian uusia haasteita ovat myös vierasaineseosten yhteisvaikutukset. Vaikka jo Paracelsus oivalsi selvästi annos-vasteperiaatteen, annoksen ja myrkyllisyyden suhteesta on todettu lukuisia epätavallisia esimerkkejä ja sellaisten määrä tulee todennäköisesti kasvamaan. Esimerkiksi eräillä tunnetuilla myrkyillä saattaa pieninä annoksina olla terveydelle suotuisa, suojaava vaikutus (ilmiötä kutsutaan nimellä "hormeesi"). Toisaalta on näyttöä siitä, että elimistöä vapailta happiradikaaleilta suojaavat antioksidantit voivatkin paradoksaalisesti joissakin tilanteissa suurina annoksina aiheuttaa itse oksidatiivisia vaurioita. Lääkkeet ovat luonnollisesti esimerkki siitä, että jollakin annoksella ne ovat hyödyllisiä ja parantavia, liian suurina annoksina myrkyllisiä. Farmakologia
Kaikki lääkkeet kuten muutkin aineet ovat liian suurina annoksina myrkyllisiä. Siksi kaikista uusista lääkeaineista pyritään selvittämään tarkoin hyödylliset parantavat annokset ja toisaalta sivuvaikutuksia aiheuttavat ja suoranaisesti myrkylliset annokset. Tämä tutkimus jo ennen uusien lääkkeiden markkinointia on keskeinen osa lääketurvallisuutta. Siksi toksikologinen tutkimus on keskeinen osa lääkkeiden tutkimusta. Al-Kindi
Al-Kindī tutki Bagdadin kirjaston Viisauden talon tiedemiesryhmässä eri ilmiöitä järjestelmällisesti ja vältti alkemian virheellisiä oppeja. Luonnontieteissä hän tutki metallien ja kasvien fysikaalisia ja kemiallisia ominaisuuksia. Hän halusi muun muassa selvittää, miksi alkoholi vaikuttaa humalluttavasti. Tätä varten hän kuumensi viiniä toisiinsa yhdistetyissä astioissa. Hän havaitsi, että alkoholi höyrystyy alemmassa lämpötilassa kuin vesi. Häntä pidetään alkoholin tislaamisen keksijänä. Islamilaisessa maailmassa alettiin käyttää puhdasta alkoholia lääketieteessä sekä ehosteiden ja hajuvesien valmistuksessa. Toriumdioksidi
Toriumdioksidi tuli lääketieteelliseen käyttöön vuonna 1928 kolloidina nimeltä Thorotrast. Sitä käytetään erityisesti 1930–1940-luvulla röntgenkuvauksen apuna varjoaineena. Toriumdioksidi on heikosti radioaktiivista ja sen biologinen puoliintumisaika ihmisen elimistössä on yli 400 vuotta. Thororastin havaittiin aiheuttavan maksasyöpää ja leukemiaa, minkä vuoksi sen käyttö röntgenkuvauksissa lopetettiin. Insinööri
Suomalaisen teknisen koulutuksen historia alkaa vuonna 1835 annetusta keisarillisesta asetuksesta, jolla määrättiin perustettavaksi ”manufaktuuri- ja hantverkkikouluja”. Ensimmäiset tällaiset oppilaitokset perustettiinkin vuonna 1849 Helsinkiin, Turkuun ja Vaasaan. Sopivien opettajien ja oppilaiden puutteessa Turun ja Vaasan teknilliset reaalikoulut näivettyivät ja muuttuivat myöhemmin ammattikoulutasoisiksi laitoksiksi, mutta Helsingin oppilaitos muutettiin jo 1870-luvulla Polyteknilliseksi opistoksi ja vuonna 1908 Teknilliseksi korkeakouluksi. Alkuvaiheessa TKK:lla saattoi suorittaa insinöörin, maanmittarin (lakkautettu 1930-luvulla, vaihtunut maanmittauksen DI:ksi) tai arkkitehdin tutkinnot, joihin kuitenkin yleisesti liitettiin etuliite diplomi-, sillä korkeakoulun tutkintotodistusta kutsuttiin saksalaiseen tapaan diplomiksi. Tapa virallistettiin 1940-luvulla. Clemens von Pirquet
Pirquet havaitsi vuonna 1906, että potilaat, jotka olivat aiemmin saaneet injektioina hevosen seerumia tai isorokkorokotuksen, reagoivat nopeammin ja voimakkaammin toisen ruiskeeseen, eli kyse oli seerumitaudista, tuberkuliinireaktiosta ja anafylaksiasta. Kun hän havaitsi, että immuniteetti ja yliherkkyys olivat ilmiöinä lähisukuisia mutta käsitteinä vastakohtia, hän muoodsti Bela Schickin kanssa sanan "allergia" kreikan kielen sanoista "allos" ('toinen') ja "ergon" ('reaktio'), jolla sittemmin pitkään kuvattiin tätä yliherkkyysreaktiota, ennen kuin käyttöön tuli atopia. Alkemia
Alkemian alkuhetket sijoittuvat hellenistiseen Aleksandriaan noin vuoteen 100 jaa., jolloin egyptiläinen metallurgia ja kreikkalainen filosofia kohtasivat, ja Kiinaan toiselle vuosisadalle eaa. Aleksandrian uusplatonistit keräsivät vanhoja egyptiläisiä käsikirjoituksia, ja uskoivat näiden oleva peräisin egyptiläiseltä Thot-jumalalta, joka samaistettiin erityisesti Egyptissä kreikkalaiseen Hermeeseen. Tämän tuloksena syntyi myöhemmin käsitys, jonka mukaan uusplatonistien keräämät kirjoitukset olisi kirjoittanut Mooseksen aikainen tarunomainen egyptiläinen oppinut ja alkemistien oppi-isä Hermes Trismegistos. Hermeen nimestä juontaa myös käsite ”hermeettiset tekstit”. Toksikologia
Toksikologinen tutkimus on perinteisesti ollut deskriptiivistä, toksisia vaikutuksia kuvailevaa ja kokeellista. Toksisten vaikutusten kuvaamisessa on käytetty paljon eläinkokeita. Toksikologiset eläinkokeet ovat suurelta osin tuoteturvallisuutta mittaavia testejä. Niitä teettävät farmasian yritykset ja kemianteollisuus testatakseen tuotteitaan. Vuonna 2005 EU arvioi Euroopassa käytettävän noin miljoona eläintä vuosittain toksikologisiin testeihin, mikä on noin 10 prosenttia kaikista eläinkokeista. On arvioitu, että jokaista testattua kemikaalia kohden tarvitaan 5 000 eläintä, pestisidin testaamiseen 12 000 eläintä. Torium
Ruotsalainen kemisti Jöns Jacob Berzelius löysi toriumin vuonna 1828 Morten Thrane Esmarkin löytämästä norjalaisesta toriittimineraalista. Berzelius nimesi alkuaineen skandinaavisen ukkosenjumala Thorin mukaan. Aineella ei kuitenkaan ollut juuri mitään käyttöä, ennen kuin kaasulyhdyn hehkusukka keksittiin vuonna 1885. Menestysteologia
Yksi ensimmäisistä menestysteologiaa Suomessa saarnanneista julistajista oli amerikkalainen Tommy Hicks, joka vieraili Suomessa vuonna 1955 julistaen Helsingin Suurtorilla Suurkirkon edustalla ja myös Kaisaniemessä telttakokouksissa. Näihin kokouksiin osallistui joka ilta 10 000 – 20 000 ihmistä. Kokouksia pidettiin myös Jyväskylässä. Hänen kirjassaan "Jeesus-nimen atomivoima uskoville" on havaittavissa E. W. Kenyonin opetuksien vaikutus. Desinfiointi
1800-luvulla oli vielä hyvin tavallista, että useat leikkauspotilaat menehtyivät saamiinsa tulehduksiin leikkauksen jälkeen. Louis Pasteurin bakteereja koskevaan työhön nojautuen englantilainen kirurgi Joseph Lister epäili, että tulehdusten syynä olivat ilmassa leijuneet bakteerit. 1860-luvulla hän alkoi käsitellä sekä leikkaussalin että instrumenttinsa fenolin vesiliuoksella, eli lysolilla ennen operaatiota. Tämän seurauksena potilaiden kuolleisuus laski yli puoleen ja osoitti Listerin teorian olleen oikea. Listeriä pidetään tästä syystä desinfioinnin keksijänä. Toksikologia
Kliininen toksikologia tutkii pääasiassa terapeuttisiin tarkoituksiin käytettyjen aineiden (esimerkiksi lääkkeet ja luontaistuotteet) toksisia vaikutuksia. Väljemmän määritelmän mukaan kliiniseen toksikologiaan kuuluvat myös aineet, joita ei käytetä terapeuttisessa tarkoituksessa, kuten alkoholi ja huumeet. Kliinisen toksikologian saatetaan lukea myös teollisuuden päästöt ja torjunta-aineet. Ihmiselimistön vasteet edellä luetelluille aineille voivat olla esimerkiksi kemikaaliallergioita, yliherkkyyksiä, elimistön systeemisiä reaktioita tai mutageenisia, teratogeenisia tai karsinogeenisia vaikutuksia. Filosofia
Akateemisista oppiaineista filosofia on ensimmäinen sekä Suomessa että muissa maissa. Turun Akatemiaa perustettaessa vuonna 1640 sen opettajakuntaan nimitettiin oikeustieteen, lääketieteen ja kolmen teologian professorin lisäksi kuusi filosofisen tiedekunnan professoria. Näiden edustamat alat olivat moraali ja historia (käytännöllinen filosofia), logiikka ja runous (teoreettinen filosofia), kreikka ja heprea, kaunopuheisuus, matematiikka sekä fysiikka. Ziehl-Neelsenin värjäys
Vuonna 1881 Magdeburgin kaupunginsairaalan sisätautien osaston johtava lääkäri Emanuel Aufrecht löysi tuberkkeleissa esiintyvän sauvabakteerin. Hänen esityksessään ei kuitenkaan mainittu, kuinka organismit ilmenivät.
Vuonna 1882 Robert Koch julkaisi Berliinissä kuvauksen epätavallisesta bakteerista, jonka avulla hän sai aiheutetuksi tuberkuloosia. Saksalainen patologisen anatomian professori Paul Clemens von Baumgarten (1848–1928) vahvisti kymmenen päivää myöhemmin Kochin löydöksen. Toffana
Giulia Tofana oli ammattimyrkyttäjä, joka eli 1600-luvulla Palermossa ja Roomassa. Tofana antoi nimensä käyttämälleen myrkylle, aqua tofanalle. Se oli sekoitus arsenikkia rauniokilkka-nimisen kasvin vesiuutteessa. Arsenikkimyrkytys osattiin diagnosoida vasta myöhään 1700-luvulla. Myrkyn alkuperäisen keksijän uskotaan olleen Teofania di Adamo, Giulia Tofanan äiti, joka teloitettiin 1635 Palermossa. Tofana pidätettiin myrkkyjuoman myymisestä naisille, jotka halusivat päästä eroon aviomiehistään. Tofana tunnusti aiheuttaneensa välillisesti vähintään 600 henkilön murhan. Myrkytystapaukset olivat herättäneet pelkoa ja huhuja, ja tunnustus saatiin kiduttamalla, joten sen todenperäisyyttä oli mahdotonta erottaa huhuista. Giulia Tofana teloitettiin 1659 yhdessä tytärpuolensa Girolama Sparan kanssa, joka Tofanan tavoin oli muuttanut Palermosta Roomaan. Muinainen Egypti
Tärkeässä osassa egyptologian tieteen synnyssä oli Ranskan keisari Napoleon Bonaparten sotaretki Egyptiin vuonna 1798. Napoleon vei maahan suuren joukon tiedemiehiä, jotka alkoivat tutkia egyptiläisiä monumentteja johdonmukaisesti.. Hieroglyfejä oli yritetty tulkita jo 1400-luvulta lähtien, mutta vasta ranskalainen Jean-François Champollion onnistui ratkaisemaan niiden arvoituksen 1820-luvulla Rosettan kiven avulla. Kun egyptiläisten kirjoituksia pystyttiin näin lukemaan, heräsi heidän historiansa ja kulttuurinsa jälleen eloon. Kiinnostus maan kulttuuriin kasvoi, ja Egyptin rakennelmia ja aarteita ostettiin ja ryövättiin lukemattomin määrin eri puolille maailmaa tai käytettiin rakennusmateriaaliksi. Ensimmäiset tieteelliset hautatutkimukset aloitettiin 1800-luvun lopulla, ja merkittäviä löytöjä on tehty nykyaikaan saakka. Yksi tunnetuimpia löytöjä oli Howard Carterin vuonna 1922 löytämä Tutankhamonin hauta. Arkeologia
Saksalainen Johann von Eckart esitti 1700-luvun alussa ensimmäisenä arkeologisen luokittelun kolmeen kauteen, kivikauteen, pronssikauteen ja rautakauteen. Hän oli tutkinut muinaisten teutonien hautakumpuja ja havainnut, ettei niissä ollut lainkaan rautaisia esineitä, vaan joissain pronssisia ja toisissa ainoastaan kivisiä. Eckartin teoria ei kuitenkaan herättänyt huomiota, ja se unohdettiin sadaksi vuodeksi. Vasta vuonna 1816 Tanskan kansallismuseon kuraattoriksi nimitetty Christian Jürgensen Thomsen kehitti ja toi yleiseen käyttöön nykyisen arkeologisen luokittelun kivikauteen, pronssikauteen ja rautakauteen. Hän julkaisi luokittelunsa 1836. Thomsenin jako ei ollut vain esineiden luokittelua, vaan se selitti myös ihmisen teknologisen kehityksen vaiheet. Thomsenin oppilas Jens Worsaae hyödynsi Thomsenin jakoa esihistoriallisten monumenttien ajoituksessa ja ihmisyhteisöjen liikkeiden ymmärtämisessä. Worsaae oli myös ensimmäinen, joka piti arkeologian päätarkoituksena tiedon keräämistä ihmiskunnan historiasta ja kulttuurin kehityksestä. Hän korosti mitättömimpienkin esineiden merkitystä tiedon lähteenä. Egyptologia
Tärkeässä osassa egyptologian synnyssä oli Ranskan keisari Napoleon Bonaparten sotaretki Egyptiin vuonna 1798. Napoleon vei maahan suuren joukon tiedemiehiä, jotka alkoivat tutkia egyptiläisiä monumentteja johdonmukaisesti. Hieroglyfejä eli egyptiläistä kirjoitusta oli yritetty tulkita jo 1400-luvulta lähtien, mutta vasta 1820-luvulla ranskalainen Jean-François Champollion onnistui ratkaisemaan Rosettan kiven avulla niiden arvoituksen. Kun egyptiläisten kirjoituksia pystyttiin näin lukemaan, heräsi heidän historiansa ja kulttuurinsa jälleen eloon. Kiinnostus maan kulttuuriin kasvoi, ja Egyptin rakennelmia ja aarteita ostettiin ja ryövättiin lukemattomin määrin eri puolille maailmaa tai käytettiin rakennusmateriaaliksi. Egyptologian tieteenalana perustivat 1800-luvulla Emmanuel de Rougé Ranskassa, Samuel Birch Englannissa ja Heinrich Brugsch Saksassa. Yhdysvaltoihin perustettiin University of Chicago Oriental Institute -instituutti. Vuonna 1880 brittiläinen egyptologi William Flinders Petrie (1853–1942) kehitti egyptologisen tutkimuksen tieteellistä metodia, minkä myötä Egyptin historiaa pystyttiin ajoittamaan entistä tarkemmin. Ensimmäiset tieteelliset hautatutkimukset aloitettiin 1800-luvun lopulla, ja merkittäviä löytöjä on tehty nykyaikaan saakka. Yksi tunnetuimpia löytöjä oli Howard Carterin vuonna 1922 löytämä Tutankhamonin hauta. Pauli Ylitalo
Ylitalo on ollut kaikkien päätutkimusalojensa (farmakologia, lääkehoito, toksikologia) valtakunnallisten kattojärjestöjen puheenjohtaja ja edustanut Suomea 1990- ja 2000-luvuilla farmakologian ja toksikologian maailmanunionien (IUPHAR, IUTOX) sekä kliinisen farmakologian ja lääkehoidon Euroopan kattojärjestön (EACPT) valtuuskunnissa. Vuosituhannen taitteessa hän oli Suomalaisen Lääkäriseuran hallituksessa, Tampereen Lääkäriseuran puheenjohtaja ja johti vuosia mm. Tampereen lääkäripäivien johtokuntaa. Valtakunnallisen kliinisen lääketutkimuksen eettisen jaoston (TUKIJA) farmakologisena asiantuntijana Ylitalo toimi sen perustamisesta lähtien (1999−2006) ja oli toksikologian asiantuntijana Maanpuolustuksen tieteellisen neuvottelukunnan (MATINE) tehtävissä yli kaksikymmentä vuotta. Tetrasykliini
Ensimmäinen tetrasykliiniryhmän antibiootti nimeltään klooritetrasykliini (CHClNO) keksittiin vuonna 1948, kun yhdysvaltalainen kasvitutkija Benjamin Minge Duggar eristi ainetta "Streptomyces aureofaciens" -bakteerista. Tetrasykliinille saatiin patentti ("US2699054") Yhdysvalloissa vuonna 1955. Toksikologia
Toksikologista näkökulmaa on tuotu perustutkimuksen muodossa myös suomalaiseen sisäilmatutkimukseen. Tällä alalla on ansioitunut mikrobiologian emeritaprofessori Mirja Salkinoja-Salonen. Hän on tutkinut ryhmineen myrkyllisten mikrobien merkitystä suomalaisissa sisäilmaongelma- ja kosteusvauriokohteissa, joissa on kärsitty rakennukseen liittyvistä terveysongelmista. Tuberkuliini
Tuberkuliini on tuberkkelibasilleista tehty, valkuaisaine-, nukleiinihappo- ja polysakkaridipitoinen valmiste, jota käytetään toteamaan tuberkuloosin ja tuberkkelibasillien elimistössä tuottamaa herkistymistä. Se saadaan tuberkuloosibakteeriseoksesta kuumentamalla ja tappamalla bakteerit. Ensimmäisenä sen eristi ja nimesi vuonna 1890 saksalainen lääkäri Robert Koch, joka oli huomannut vuonna 1882, että tuberkuloosin aiheuttaa bakteeri. Hänen toivonsa, että tuberkuliinia voisi käyttää tuberkuloosilääkkeenä, osoittautui turhaksi, mutta huomattiin, että sitä voidaan käyttää tuberkuloosin toteamiseen. Tuberkuliinia voidaan käyttää sekä ihoon hieromalla (salvakoe) että ihon sisälle ruiskuttamalla (Mantoux'n koe). Kummassakin tapauksessa kolmen vuorokauden sisällä ilmenee, onko kyseisellä potilaalla tuberkuloosi. Tuberkuliinia käytetään myös eläinlääketieteessä. Aktion T4
Ensimmäiset tuhoamiskokeilut pantiin toimeen Kocborowossa, valloitetussa Puolassa 22. syyskuuta 1939. Saksassa ohjelmaa alettiin toteuttaa Grafeneckissa (alkaen 20. tammikuuta 1940), Hartheimissa (6. toukokuuta 1940), Hadamarissa (tammikuussa 1941), Bernburgissa (21. marraskuuta 1940), Brandenburg an der Havelissa (8. helmikuuta 1940) ja Sonnensteinissa (kesäkuussa 1940). Tappamiseen käytettiin ampumista, kaasua, tukehduttamista, ruiskeita, myrkyttämistä, nälkään näännyttämistä ja lääkeaineiden yliannostuksia. Ensimmäiset kaasutusautokokeilut tehtiin loppuvuodesta 1939 Poznańissa Owińskan psykiatrisen sairaalan potilailla sekä maaliskuussa 1940 Kochanówkan sairaalassa Łódźin lähellä. Natsit kokeilivat myös häkäkaasun johtamista suljettuihin huoneisiin. Surmaamista olivat usein seuraamassa psykiatrit Carl Hans Heinze Sennhenn ja Werner Villinger, jotka tekivät uhreilla erilaisia kokeita ennen heidän määräämistään murhattaviksi. Hartheimiin rakennettiin kaasukammioita uhrien tappamiseen häkäkaasulla jo ennen kuin niitä alettiin käyttää laajamittaisesti holokaustin tuhoamisleireillä. Huumetestaus
Hengenvaarallisten oireiden, tajuttomuuden tai oudon käytöksen ilmetessä, yleisten päihdeaineiden ja myrkkyjen seulonta voi auttaa löytämään syyn potilaan tilalle. Tätä kutsutaan "toksikologiatestiksi", joka kattaa itseannosteltuja aineita laajemman ryhmän. Yleensä testi toteutetaan neljän vuorokauden sisällä päihtymyksestä laskien. Seulonta voidaan toteuttaa niin virtsanäytteen kuin verinäytteenkin avulla. Etanoli, metanoli, asetylisalisyylihappo ja aspiriini voidaan testata verestä. Virtsanäytteistä voidaan testata mm. amfetamiini, bentsodiatsepiinit, kokaiini, opiaatit, kannabis, barbituraatit ja trisykliset antidepressantit. Tulokset näkyvät 10–15 minuutissa. Lääketieteellinen terminologia
Paitsi tautiluokitusta on myös lääkeaineista oma tiukka termistönsä. Lääkeaineoppi eli farmakologia sekä myrkkyoppi eli toksikologia sisältävät termistössään sekä aineiden kemialliset nimet, jotka ovat käytännössä aivan liian vaikeita muistaa, että geneeriset nimet. Näiden lisäksi kaupalliset nimet ovat yleisimmin käytössä. Aiemmin käytettiin vain luontaisia, vaihtelevasti vaikuttavia uutteita esimerkiksi kasvikunnasta, mutta nämäkin oli määritelty farmakopeassa. Nykyään käytetään koululääketieteen puolella enimmäkseen teollisesti valmistettuja ja dokumentoituja synteettisiä kemiallisia lääkeaineita. Lisäksi reseptien kirjoittamisessa on omat tarkatkin sääntönsä. Professori Ilmari Vartiaisen teos Lääkeaineoppi oli vuosikymmeniä oppikirjana myös terminologiassa, vastaavasti Armas Vartiaisen Reseptioppi. Ziehl-Neelsenin värjäys
Vuonna 1877 saksalainen patologi Edwin Klebs julkaisi oleskellessaan Zürichissä, Sveitsissä kuvauksen organismista, jonka hän oli eristänyt tuberkuloosipitoisesta aineesta ja jonka avulla hän sai aiheutetuksi tuberkuloosin. Hän antoi organismille nimeksi "Monas tuberculosum". Vuonna 1880 lääkäri Max Schuller toisti Klebsin tulokset, mutta havaitsi, että aineiston kyky aiheuttaa tuberkuloosia säilyi ainoastaan toiseen sukupolveen. Vuonna 1881 professori Jean Joseph Henri Toussaint Toulousen eläinlääketieteellisestä koulusta kuvasi samankaltaisia organismeja eristetyn tuberkuloosipotilaiden verestä. Nämä organismit olivat kuvauksen perusteella eittämättä "Micrococcus"-suvun bakteereita. Kliininen toksikologia
Kliininen toksikologia tieteenalana tutkii sellaisten aineiden vaikutuksia, joiden tarkoituksena on hoitaa, parantaa, muuttaa tai estää tautitiloja. Lääketieteellisessä tiedekunnassa kliinisen toksikologian opintoihin kuuluvat tyypillisesti lääkkeiden, kemikaalien, nautintoaineiden ja luonnonaineiden myrkytykset sekä myrkytysten hoito. Kemian historia
Alkemiaa ja kullan valmistusta harjoitettiin myös Kiinassa: taolaisuuden oppien mukaan kulta tulkittiin kuolemattomuuden piirteeksi ja kullasta voisi valmistaa kuolemattomuuden antavia lääkkeitä. Sanan alkemia alkuperä voi olla myös kiinan kielessä, jossa sana "kim" tarkoittaa "kemiaa". Tästä taas arabialaiset muodostivat oman sanansa "al-kimiya", käännettynä "viisasten kivi". Myöhemmin 900–luvulla kiinalaiset keksivät ruudin. Teologia
Sanan 'teologia' alkuperä on antiikin Kreikassa, jossa se tarkoitti jumalallisia asioita koskevaa oppia, kaikenlaista jumalien ja kaikkeuden pohdintaa. Termin merkitys on kuitenkin muuttunut huomattavasti sinä aikana kun sitä on käytetty, pääasiassa kristillisessä ajattelussa. Tutkan historia
Saksassa Dr. Hans E. Hollmann, Hans-Karl von Willisen ja Günther Erbslöh perustivat yhtiön nimeltä GEMA. Hollmannin johdolla he rakensivat ensimmäisen tutkan 1934 50 cm:n aaltopituudelle. Vuonna 1935 he saivat valmiiksi täysin toimivan ilmavalvonta- ja maalinosoitustutkan, jolle tuli nimeksi Freya, sekä sen laivaan asennettavan version nimeltä Seetakt. Vuonna 1936 he saivat kehitetyksi myös Freyalle parin, ilmatorjunnan tulenjohtotutkan, jolle tuli nimeksi Würzburg, sekä yöhävittäjien ohjaustutkan, Würzburg-Riese. Niitä käytettiin koko toisen maailmansodan ajan hyvin menestyksekkäästi, ja Freya-tutka-asemia tuotettiin yli 6000 kappaletta. Samoja tutkia ostettiin Saksasta myös Suomeen vuonna 1943. Suomessa niistä käytettiin nimiä Raija (Freya), Riitta (Würzburg-Riese) ja Irja (Würzburg-Dora). Niillä oli suuri merkitys Helsingin suurpommituksien torjunnassa vuonna 1944. Noihin aikoihin laitteiden suomenkieliseksi nimeksi otettiin sana tutka. Sen lähtösana on vanha suomalainen työkalun nimitys tutkain. Ekotoksikologia
Ekotoksikologia on tieteenala, joka on erikoistunut tutkimaan luonnossa esiintyviä ja sinne joutuvia myrkkyjä sekä niiden vaikutuksia kaikkiin eliöihin. Ekotoksikologia on laajin toksikologian ala. Tutkimuskohteita ovat muun muassa raskasmetallien pitoisuuksien mittaaminen esimerkiksi vesistä ja eliöistä sekä ympäristömyrkyt. Ekotoksikologia eroaa toksikologiasta siinä, että toksikologiassa tutkitaan myrkkyjen vaikutusta yksilöihin, kun taas ekotoksikologiassa vaikutusta ekosysteemeihin ja populaatioihin. Toksikologia
Lääkäri Paracelsus vaikutti renessanssiajalla keskeisesti toksikologian kehitykseen. Hän kiteytti ensimmäistä kertaa sekä farmakologian että toksikologian keskeisen periaatteen: ”Ei ole myrkytöntä ainetta, kaikki aineet ovat myrkyllisiä. Vain annoksesta riippuu se, että aine ei ole myrkkyä.” Toisin sanoen aineita ei voida jakaa myrkkyihin ja myrkyttömiin, vaan kaikista on liian suurina annoksina haittaa elimistölle. Clemens von Pirquet
Pian isorokkohavainnon jälkeen Pirquet ymmärsi, että tuberkuliini, jonka Robert Koch oli 1890 eristänyt tuberkuloosia aiheuttavasta bakteerista, voi saada aikaan samanlaisen reaktion. Charles Mantoux kehitti edelleen Pirquet'n ajatuksia, ja Mantoux'n testistä, jossa tuberkuliinia ruiskutetaan ihoon, tuli vuonna 1907 tuberkuloosin diagnostinen koe eli tuberkuliinikoe. Nikotiini
1828 Nikotiinin tupakasta eristivät ensimmäisinä lääkäri Wilhelm Heinrich Posselt ja kemisti Karl Ludwig Reimann, jotka pitivät ainetta myrkkynä. Nikotiinin empiirisen kaavan (CHN) selvitti 1843 tiedemies Louis Melsens. Melsens ilmoitti kuitenkin kaavan väärin, sillä hiilen atomimassan uskottiin tuolloin olevan 6 vaikka sen nykyään tiedetään olevan 12. Nikotiinin varsinaisen kemiallisen rakenteen selvittivät Adolf Pinner ja Richard Wolffenstein 1893. Nikotiinin syntetisoivat ensimmäisinä Amé Pictet ja A. Rotschy 1904. Ympäristötoksikologia
Ympäristötoksikologia on tieteenala, joka tutkii aineiden kemiallisia, biologisia ja fysikaalisia vaikutuksia eläviin organismeihin. Ympäristötoksikologian eräs tieteenhaara on ekotoksikologia, joka tutkii haitallisten aineiden vaikutuksia populaatioihin ja ekosysteemeihin. Rachel Carsonia voidaan pitää ympäristötoksikologian perustajana. Hän käsitteli vuonna 1962 kirjassaan Silent Spring DDT:n liikakäytön vaikutuksia. Toinen teollinen vallankumous
Tutkimukseen pohjaava tieto nousi tärkeään asemaan myös yritysten organisoimisessa. ”Scientific management”, tieteellinen työnjohto, joka Suomessa tunnetaan ehkä paremmin haukkumasanansa ”taylorismi” kautta, oli 1800-luvun lopun muotitermejä. Sen kehittäjä oli yhdysvaltalainen Frederick Winslow Taylor. Hän oli 1880-luvulla alkanut selvittää eri työvaiheisiin kulunutta työaikaa terästehtaassa. Taylorin mukaan jakamalla työ vaiheisiin, voitiin niitä mitata ja normittaa. Tähän liitettiin vielä urakkapalkkaus. Taylorin organisaatiomallissa oli myös työntutkija, joka havainnoitsi työsuorituksia ja pyrki kehittämään työn tehokkuutta. Yhdysvallat oli luonnollinen paikka 1800-luvun lopulla kehittää tällaista järjestelmää, koska maassa oli valtavasti kielitaidottomia ja teollisuustyöhön tottumattomia maahanmuuttajia, jotka saatiin mukaan tehokkaaseen työhön yksinkertaisilla työtehtävillä. Yritystoiminnan muutos ei koskenut vain työtehtäviä, vaan myös kirjanpidossa ryhdyttiin erittelemään yhä tarkemmin yrityksen kustannuksia. Myös markkinointia alettiin kehittää vaikuttavuuden perusteella. Kaikkiaan konttorin merkitys suhteessa työpajaan ja insinöörin merkitys suhteessa työntekijöihin kasvoi. Työn osituksen on katsottu loukkaavan työntekijän arvoa, kun työntekijä menetti päätösvaltansa työnsä suhteen. Työtehtävien ositus ja yksinkertaiset työvaiheet alkoivat antaa mahdollisuuksia työtehtävien automatisointiin. Ympäristötieteiden historia
Italialainen lääkäri ja kasvitieteilijä Andrea Cesalpino (1519–1603) esitti vuonna 1583 ensimmäisen kasvien luokitteluyrityksen, joka perustui pelkästään kasvien biologisiin ominaisuuksiin. Cesalpino ei vaikuttanut merkittävästi aikalaisiinsa, sillä hänen lähtökohtansa oli aristoteelinen filosofia, jota pidettiin keskiaikaisena skolastiikkana. 1600-luvun lopulla Cesalpinon kuitenkin havaittiin ennakoineen merkittävästi modernia biologista taksonomiaa. Eläinkoe
Eläinkokeet alkoivat 1800-luvun alkupuolella, kun käsitykset kemiallisista aineista alkoivat selkiintyä. Espanjalainen toksikologi Mathieu Orfila tutki myrkytyksiä koirakokeissa ja osoitti monet uskomukset vastamyrkyistä vääriksi sekä osoitti, että myrkytyksen uhreista voidaan saada oikeudellisesti päteviä kemiallisia todisteita. Samoihin aikoihin ranskalainen François Magendie alkoi tutkia myrkkyjen kuten strykniinin vaikutusmekanismia ja hänen oppilaansa Claude Bernard tutki monipuolisesti fysiologiaa käyttäen mm. sammakoita. Hän mm. havaitsi, että hiilimonoksidi (häkä) sitoutuu veren hemoglobiiniin ja että nuolimyrkky kurare vaikuttaa hermon ja lihaksen välissä olevaan hermo-lihasliitokseen. Tieteellinen luokittelu
Modernin taksonomian pohjana on useimmiten fylogeneettinen systematiikka eli kladistiikka. Kladistiikka on 1950-luvulta alkaen kehitetty taksonomiajärjestelmä, joka esittää eliöiden suhteet toisiinsa ensisijaisesti evolutiivisten suhteiden mukaan. Kemia
Kreikkalaisia käytännönläheisemmin kemiaan suhtautuivat Aleksandrian alkemistit. Heidän tavoitteenaan oli muuttaa halvat metallit kullaksi. Myös Kiinassa harjoitettiin alkemiaa ainakin vuosina 175 eaa.–1000 jaa. Aleksandrian alkemia muuttui islamilaiseksi noin 600-luvulla ja islamilainen taas eurooppalaiseksi 1100-luvulla. Kullan tavoittelu osoittautui myöhemmin turhaksi, mutta alkemian aikana myös kehitettiin laboratoriovälineitä ja eristettiin monia tärkeitä kemiallisia yhdisteitä kuten etanoli ja typpihappo. Toksikologia
Nykymuotoisen toksikologian voidaan katsoa alkaneen espanjalaissyntyisen lääkärin Mathieu Orfilan (1787–1853) työstä. Hän osoitti ensimmäisenä yhteyden myrkkyjen ja biologisten vaurioiden välillä. Hän julkaisi tuloksensa muodollisesti teoksessaan "Traité des poisons", jota kutsutaan myös nimellä "Toxicologie générale". Teoksessaan Orfila demonstroi myrkkyjen elinspesifisiä vaikutuksia ruumiinavauksista saatujen näytteiden avulla. Hän osoitti siten myrkytysten seurauksena tapahtuvien kudosvaurioiden olemassaolon. Kemian historia
Vuonna 1772 Lavoisier aloitti palamisen tutkimisen. Lavoisier ja muutamat muut tiedeakatemian jäsenet osoittivat timantin menettävän massaansa, jos sitä kuumennettiin retortissa, mutta ei menettänyt massaansa, jos astiassa ei ollut ilmaa. Lavoisier osoitti, että fosforin ja rikin palaminen vaati ilmaa ja että palamistuotteen massa oli suurempi kuin alkuperäisen näytteen. Toisaalta Louis-Bernard Guyton de Morveau oli osoittanut, että kalsinoinnissa metallien paino nousi, mikä selitettiin flogiston­teorian avulla. Lavoisier toisti de Morveaun kokeita ja pelksti lyijyoksidia puuhiilen kanssa, jolloin hän keräsi suuren määrän kaasua. Lavoisier kehitti myöhemmin teorian, että palamisessa ja kalsinoinnissa ilmaa sitoutuu palavaan aineeseen ja aineen pelkistyessä ilma vapautuu aineesta. Toksikologian historia
Orgaaninen kemia kehittyi 1800-luvun lopulla vauhdikkaasti, sillä silloin oli syntetisoitu jo yli 10 000 orgaanista yhdistettä. Myös lääkkeiden teollinen tuotanto laajeni ja farmakologia kehittyi uudeksi, puhtaaksi tieteeksi. Kolmas kokeellisen toksikologian syntyyn myötävaikuttava tekijä oli sisäsiittoisten, tasalaatuisten hiirikantojen kehittäminen. Tarvetta toksikologialle oli, sillä pian havaittiin, että uusien kemikaalien käyttöönottoon liittyi toisinaan merkittäviä terveysriskejä. Esimerkiksi Saksassa ruvettiin vuonna 1916 käyttämään lihan säilöntään nitraatin asemesta nitriittiä kauniimman punaisen värin saamiseksi. Seurauksena oli lukuisia sairaustapauksia ja ainakin yhden pikkulapsen kuolema. Lääkkeistä uudet anesteetit kloroformi ja eetteri aiheuttivat useiden potilaiden kuoleman. 1930-luvulla taas uutta bakteeri-infektioiden hoitoon käytettyä ihmelääkettä sulfanilamidia keksittiin liuottaa etanolin sijasta etyleeniglykoliin, johon se liukeni vielä paremmin. Seurauksena oli oksalaattikiteiden muodostuminen munuaisiin ja useiden potilaiden kuolema akuutin munuaisvaurion takia. Temotsolomidi
Temotsolomidi kehitettiin 1980 luvun alussa Aston-yliopistossa Birminghamissa professori Malcolm Stevensin johtamassa tutkimusryhmässä, joka tutki imidatsolitetratsiinien kemiaa ja niiden mahdollisia käyttökohteita lääkeaineina. Ennen temotsolomidin kehittämistä ryhmä tutki sen N-kloorietyylianalogin mitotsolomidin käyttöä. Myöhemmin temotsolomidin havaittiin olevan yhtä tehokas ja sen farmakologisten ominaisuuksien todettiin olevan suotuisammat kuin mitotsolomidin. Markku Linnoila
Vuonna 1975 hänet nimitettiin psykiatrian apulaisprofessoriksi (assiastant professor) Duke University Medical Centeriin; vuonna 1979 asema kohosi professoriksi (associate professor) ja vuonna 1980 sän sai staff psychiatrist -aseman (National Institute of Mental Health, Bethesda, Maryland). Tehtävässä hän tutki ja kehitti hermoston välittäjäaineiden (eli neurotransmitterien) kvantifioinnin metodiikkaa ja metaboliaa. Työ loi perustaa välittäjäaineiden merkityksen arvioimiseksi käyttäytymisessä ja niiden vaikutusmekanismeille masennus- ja psyykelääkkeissä. Hän kehitti ensimmäisen kaasukromatografin käyttöön pohjautuvan menetelmän trisyklisten masennuslääkkeiden ja niiden metabolian kvantifioimiseksi. Hän ensimmäisten tutkijoiden joukossa yhdisti lääkeaineiden konsentraation farmakodynamiikkaan. Kun Yhdysvaltain kongressi antoi vuonna 1983 luvan kliinisille alkoholitutkimuksille, professori Linnoilasta tuli National Institute on Alcohol Abuse and Alcoholismin (NIAAA) kliininen johtaja. Tutkimusta varten hän perusti kliinisten tutkimusten laboratorion National Institutes of Healthin (NIH, Yhdysvaltain terveysvirasto) osaksi Bethesdaan. Laboratorioon kehittyi hänen johdollaan vahva ja monitieteellinen kliinisen alkoholismitutkimuksen tutkimusyhteisö. Kemian historia
1787 Lavoisier ja muut tiedeyhteisön jäsenet julkaisivat "Méthode de Nomenclature Chimique"n, joka uudisti kemian nimistöä: esimerkiksi metallien kalkeista tuli oksideja, vihtriiliöljystä rikkihappoa, rikkihapon ja rikkihapokkeen suoloista sulfaatteja ja sulfiitteja. 1789 Lavoisier kirjoitti kirjan "Traité Élémentaire de Chimie" (), jonka merkitystä kemialle on verrattu Isaac Newtonin Principian merkitykseen mekaniikalle. Traitéssa kerrottiin kaasuista, palamisesta, hapoista, suoloista ja instrumenttien käytöstä. Lavoisier otti käyttöön alkuaineen käsitteen: aineita, joita ei ole jaettu pienenmpiin osiin, ovat alkuaineita. Myöhemmin osa Lavoisierin esittämistä väittämistä kumottiin, kuten että hapon on sisällettävä happea. Traitéssa Lavoisier esitti ensimmäisen kerran aineen häviämättömyyden lain, aineita ei voitu hävittää eikä luoda. Lavoisier teloitettiin 1794. Toksikologian historia
1960-luvulta tähän päivään toksikologisen tutkimuksen kasvu on ollut lähes eksponentiaalista. Tähän johtivat esimerkiksi talidomidikatastrofi 1960-luvun alussa, joka synnytti entistä tiukemmat vaatimukset lääkkeiden turvallisuuden tutkimiseksi, sekä useat kemikaalionnettomuudet sen jälkeen. Osaltaan kasvua selittää myös orgaanisen kemian tuotteiden räjähdysmäinen lisääntyminen. Toksikologian historia
Toisen maailmansodan aikoihin tehtiin useita merkittäviä keksintöjä kuten mullistavat hyönteismyrkyt organofosfaatit sekä DDT, joka oli löydetty jo 1800-luvulla mutta jonka insektisidiset ominaisuudet paljastuivat vasta myöhemmin. Sillä pelastettiin todennäköisesti miljoonia ihmishenkiä hävittämällä Italiasta 1940-luvulla malaria sekä täin levittämä pilkkukuume. Vasta vuonna 1962 ekologi Rachel Carson osoitti kirjassaan "Silent Spring" (suom. "Äänetön kevät") DDT:n ja muiden hitaasti luonnossa hajoavien torjunta-aineiden vaarat ekosysteemille. Tämä toimi ratkaisevana sysäyksenä ekotoksikologian synnylle. Henry Fox Talbot
Luonnontieteellisten tutkimustensa ohella Talbot omisti runsaasti aikaa arkeologialle. Hän tutki 20 vuoden ajan assyriologiaa, toisin sanoen muinaisen Mesopotamian (suunnilleen nykyisen Irakin) historiaa, arkeologiaa ja kulttuuria. Yhdessä Henry Rawlinsonin, ja Edward Hincksin kanssa hän on yksi ensimmäisistä, jotka onnistuivat tulkitsemaan Niniven nuolen­pää­kirjoituksia. Hän tutki myös englannin kielen etymologiaa ja julkaisu vuonna 1846 etymologisen sanakirjan "English Etymologies". Kemian historia
Vuonna 1718 Étienne François Geoffroy loi ensimmäisen affiniteettitaulukon. Affiniteettitaulukot pyrkivät tiivistämään silloista kemian tietoutta, käytännössä ne esittivät substituutioreaktiota. Torbern Bergman julkaisi 1775 kattavamman affiniteettitaulukon, jossa oli kaksi taulukkojoukkoa, jossa ensimmäisessä oli matalassa ja toisessa korkeassa lämpötilassa tapahtuvia reaktioita. Klorokiini
Klorokiini (CQ), (myös "hydroksiklorokiinina") on aminokinoliinijohdos, joka keksittiin Bayerin laboratorioissa vuonna 1934. Sille annettiin nimi Resochin. Aineesta ei välitetty vuosikymmeneen, koska sitä pidettiin liian myrkyllisenä ihmiselle. Toinen maailmansodan aikana Yhdysvallat sponsoroi kliinisiä kokeita malarianestolääkkeiden kehittämiseksi. Lääke osoittautui erittäin tehokkaaksi estolääkkeeksi ja otettiin sellaisena yleisesti käyttöön 1947. Sitä myydään Suomessa nimellä Heliopar. Typografia
150 vuotta ennen ajanlaskun alkua oli pergamentti korvannut papyruksen kirjoituspintana. Tämä mahdollisti kirjoitetun tiedon paremman säilymisen, sillä pergamenttiin voitiin kirjoittaa molemmille puolille ja asiakirja voitiin taittaa sen rikkoontumatta. Paperi kehitettiin noin vuonna 150 Kiinassa. Tutkan historia
Ensimmäisen varsinaisen tutkan rakensi saksalainen Christian Hülsmeyer, joka kehitti telemobiloskoopiksi kutsutun laitteen 1900-luvun alussa. (Patentti myönnettiin vuonna 1904.) Laite oli tarkoitettu käytettäväksi laivoissa. Se lähetti signaalin, josta saatiin kaiku, jos laivan törmäyskurssilla oli este. Jos vastaanotin sai kaiun, se soitti hälytyskelloa. Laitteen kantama oli muutama kilometri. Hülsmeyerin kehittämä tutka perustui kipinävälin tuottamaan laajakaistaiseen radiopulssiin, josta antennin muodostama resonanssipiiri päästi läpi vain halutun kaistan spektristä. Telemobiloskooppi ei kuitenkaan vakuuttanut laivanvarustajia edes onnistuneen demonstraation jälkeen, ilmeisesti koska vastakeksityn radiolennättimen uskottiin takaavan laivaliikenteen turvallisuuden. Hülsmeyer yritti turhaan markkinoida keksintöään myös monille muille tahoille ja katkeroitui lopulta niin, ettei tehnyt tutkan hyväksi enää koskaan mitään. Oswald Schmiedeberg
Tuomisto J, Koulu M. Farmakologian historiaa, kirjassa Koulu M, Mervaala E, Tuomisto J, Farmakologia ja toksikologia, 8. p., ss. 22-24. Kustannus Oy Medicina, Kuopio 2012. ISBN 978-951-97316-4-3. Myös verkossa FarmToks Myrkyllisyys
Myrkyllisyys on aineen kyky aiheuttaa haittaa elävälle organismille. Myrkyllisyys eli toksisuus on erittäin monimuotoinen käsite, jota määrittelee tarkemmin erityisesti hallinnollinen toksikologia ja kemikaalilainsäädäntö. Kemikaaliasetus määrittelee erittäin myrkyllisiksi kemikaaleiksi aineet, jotka hyvin pieninä annoksina aiheuttavat vakavaa haittaa, ja myrkyllisiksi kemikaaleiksi aineet, jotka pieninä annoksina voivat aiheuttaa vakavaa haittaa. Tetrasykliinit
Ensimmäinen tetrasykliiniantibiootti nimeltään klooritetrasykliini keksittiin vuonna 1948, kun yhdysvaltalainen kasvitutkija Benjamin Minge Duggar eristi ainetta "Streptomyces aureofaciens"-sädesienestä. Kaksi vuotta myöhemmin kehitettiin sitä paljon muistuttava oksitetrasykliini. Tämän jälkeen tetrasykliinistä on kehitetty useita synteettisiä johdoksia. Vuonna 2005 markkinoille tuli uuteen glysyylisykliinien ryhmään kuuluva tigesykliini. Mathieu Orfila
Mathieu Joseph Bonaventura Orfila (24. huhtikuuta 1787 – 12. maaliskuuta 1853) oli kokeellisen toksikologian kehittäjä. Hän oli syntyjään espanjalainen (Mateu Josep Bonaventura Orfila i Rotger), mutta teki elämäntyönsä Ranskan hovissa. Hän teki kemiallisia analyysejä ruumiinavauksista ja aloitti siten oikeustoksikologian. Hän kehitti aikansa tavallisimman myrkyttämiseen käytetyn aineen, arsenikin, analytiikkaa. Hän tutki myös aktiivisesti vastamyrkkyjä muun muassa koirakokeissa ja totesi useat siihen asti käytetyt vastamyrkyt tehottomiksi. Toksikologia
Nykyään toksikologian pääasiallinen tavoite on ennaltaehkäistä vieraiden aineiden haitallisia terveysvaikutuksia. Toksikologista osaamista hyödynnetään kliinisessä toksikologiassa akuuttien myrkytysten hoidossa, joiden tärkeimmät aiheuttajat ovat alkoholi ja lääkkeet. Myrkytystapauksia osataan hoitaa nykyisin jo melko tehokkaasti. Kansalaisille tarjotaan maksutonta puhelinneuvontaa Myrkytystietokeskuksen toimesta. Tämä nopeuttaa asiointia myrkytystapauksissa, jossa nopea tiedonsaanti on ensiarvoisen tärkeää. Kemiallinen ase
Ensimmäinen hermokaasu, tabuuni, kehitettiin vuonna 1936, sariini 1938 ja somaani 1944. Toisen maailmansodan voittajavaltiot jatkoivat, sopimuksista huolimatta hermokaasujen kehittelyä Saksan tietojen pohjalta ja vuonna 1952 Iso-Britannia kehitti VX-kaasun, joka on tähänastisten tietojen mukaan tappavin hermokaasu. Ympäristötieteiden historia
Epikuroksen (342–271 eaa.) kehittämä atomismi valoi perustan sille ateistiselle filosofialle, joka oli merkittävä vaihtoehto yleisimmin hyväksytylle maailmankuvalle. Epikurolainen ajattelu säilyi pitkälti Lucretiuksen ansiosta, sillä tämä sisällytti sen teokseensa "Maailmankaikkeudesta". Lucretius seurasi Epikurosta kuvatessaan varhaisimpien eläimien syntyneen Maan spontaanin luomisen kaudella. Lucretius spekuloi kuitenkin, että aikaisemmin eläimet saattoivat syntyä suoraan maasta: Myrkky
Toksikologiassa tutkitaan aineita systemaattisen toksisuuden tutkimuksen avulla, jolloin selvitetään kaiken muun ohella myrkyn vaikutusmekanismia ja mahdollista kohde-elintä tai -systeemiä. Vaikutusmekanismin perusteella aine voidaan luokitella muun muassa karsinogeeniksi (syövän aiheuttaja), teratogeeniksi (epämuodostumien aiheuttaja) tai mutageeniksi (perimän vaurioittaja). Myrkyt luokitellaan usein myös sen mukaan, mitä kohde-elintä tai elimistön järjestelmää ne haittaavat. Tällä tavoin voidaan erotella toisistaan esimerkiksi hermomyrkyt, solumyrkyt, munuaismyrkyt ja maksamyrkyt. Meskaliinikaktus
Nykyaikaisen psykofarmakologian isäksi mainittu Louis Lewin sai myrkkykaktuksen käsiinsä 1800-luvun lopulla. Vuonna 1896 Arthur Heffter eristi kasvista psykoaktiivisen aineen, jonka hän nimesi meskaliiniksi mescalero-intiaanien mukaan. Vuonna 1927 tohtori Kurt Bringer julkaisi massiivisen tutkielman myrkkykaktuksesta, Der Meskalinrausch. Psykologia
Suomen ensimmäinen yliopistollinen psykologian laboratorio perustettiin Turun Suomalaiseen yliopistoon sen perustamisvuonna 1922. Laboratorio oli tuolloin filosofian professorin alaisuudessa; sen perustaja oli filosofian professori Eino Kaila. Ensimmäinen psykologian professuuri perustettiin Turun yliopistoon vuonna 1956. Antroposofinen lääkintä
Antroposofisen lääkinnän käyttämisestä terveydenhoitoa korvaavana menetelmänä pidetään esimerkkinä steinerkoulujen alhaista rokotuskattavuutta. Vuonna 1999 julkaistun ruotsalaisen tutkimuksen mukaan vain 18% steinerkoululaisista oli rokotettu tuhkarokkoa, vihurirokkoa ja sikotautia vastaan. Saksan vuoden 2003 tuhkarokkoepidemian lähtöpaikaksi todettiin steinerkoulu. Kaliforniassa vuonna 2008 steinerkoulussa levinnyt hinkuyskä pakotti koulun väliaikaiseen sulkemiseen. Antroposofian mukaan sairauksilla on karmallinen tarkoitus. Niiden estäminen esimerkiksi rokottamalla vaikuttaisi häritsevästi jälleensyntymien ketjuun. Digitoksiini
Ensimmäinen tunnettu kuvaus sormustinkukan käytöstä lääkkeellisesti on vuodelta 1775. Sen tehoaine saatiin kuitenkin eristetyksi vasta paljon myöhemmin, kun Oswald Schmiedeberg onnistui tässä vuonna 1875. Nykyaikaiseen terapeuttiseen käyttöön molekyyli saatiin ranskalaisen farmakologin ja kemistin Claude-Adolphe Nativellen työn ansiosta. Ensimmäisen rakennemäärityksen aineelle teki Adolf Otto Reinhold Windaus vuonna 1925, mutta täysin rakenne saatiin kuvatuksi täsmällisine sokeriryhmien määrityksineen vasta vuonna 1962. Alkemia
Alkemia muistutti nykyistä kemiaa siinä, että se pyrki tavoitteeseensa myös kokeellisin keinoin. Alkemistit eivät kuitenkaan kokeiden epäonnistuessa juurikaan arvostelleet omia teorioitaan (esimerkiksi neljästä alkuaineesta) vaan syyttivät koelaitteistoaan.
Alkemistien pyrkimykset olivat myös välttämättömiä nykyaikaisen kemian synnylle, sillä alkemistit kehittivät monia kemian kehitykselle välttämättömiä välineitä ja valmistivat uusia yhdisteitä kuten rikkihapon, typpihapon ja tislatun alkoholin. 1500-luvulta lähtien monet alkemistit, erityisesti Paracelsus, keskittyivät iatrokemiaan eli lääkeaineiden tutkimukseen. Nitroglyseriini (räjähde)
Nitroglyserolin keksi kemisti Ascanio Sobrero vuonna 1847 Torinon yliopistolla. Se on edelleen tehokkaimpia tunnettuja räjähteitä. Nitroglyseroli on teholtaan suurempi kuin esimerkiksi trinitrotolueeni (TNT) ja hyvin lähellä pentaerytritolitetranitraattia (PETN). Toksikologian historia
Kreikkalaiset lainasivat paljon lääketieteen osaamista egyptiläisiltä ja kehittivät sitä eteenpäin. Kreikkalaisilla oli tietoa erityisesti kasvimyrkyistä ja metallien myrkyllisyydestä. Myrkyllisiin metalleihin kuuluivat muun muassa arseeni, antimoni, elohopea ja lyijy. Myrkkyjen vaikutuksia on kuvattu Hippokrateen, Aristoteleen ja Theofrastoksen kirjoituksissa 400–250 eaa. Varhaisimman yrityksen luokitella myrkkyjä teki kreikkalainen lääkäri Dioscorides noin vuonna 50. Hänen jaottelunsa kasvi-, eläin- ja mineraalimyrkkyihin sekä kasvien jaottelu käyttötarkoituksen mukaan säilyi seuraavat 1600 vuotta. Tunnetuin myrkyllä teloitettu lienee Sokrates, joka tiettävästi päätti päivänsä kupillisella myrkkykatkouutetta. Prakseologia
Prakseologia on ihmisen toiminnan päättelevää tutkimusta. Termiä käytti Alfred Espinas vuonna 1890 (ks. aikakauskirjassa "Revue philosophique" (15. vuosikerta, numero 30) julkaistu artikkeli "Les Origines de la technologie", sivut 114-115 ja vuonna 1897 julkaistu samanniminen Espinasin kirja) mutta yleisemmin termi liitetään Ludwig von Misesiin ja häntä seuranneeseen Itävaltalaiseen taloustieteeseen. Bis(2-kloorietyyli)metyyliamiini
Typpisinappikaasu, "mekloretamiini", "kloorimetiini", "mustiini", "mustargen" tai "MSG" (CHClN) on taistelukaasu ja kemiallinen ase. Se kehitettiin rikkisinappikaasusta vuonna 1935. Aineen havaittiin lamaavan valkosolujen tuotantoa, ja otettiin siitä syystä käyttöön syöpälääkkeenä veritautien kuten leukemian hoidossa. Ensimmäinen leukeemisen syövän hoidossa käytetty lääkeaine oli arseeni, käytössä vuodesta 1865. Rudolf Kobert
Kobert teki pitkän uran Rostockin yliopistossa ja työskenteli siellä vuodesta 1899 kuolemaansa, vuoteen 1918 asti. Hän oli yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan farmakologian ja fysiologian instituutin professori ja johtaja. Kobert tutki paljon toksikologiaa ja kirjoitti aiheesta useita tutkimuksia. Hän ja hänen oppilaansa julkaisivat 330 kirjoitusta jo pelkästään ajalla, jolloin Kobert työskenteli Rostockissa. Eero Tommila
Tommila väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1932. Hän tutki kemian historiaa, orgaanisten yhdisteiden sähkökemiaa ja selvitti liuottimien vaikutusta reaktionopeuteen, ja tälle alalle syntyi hänen ympärilleen koulukunta. Tommila julkaisi 1950 ensimmäisen suomenkielisen fysikaalisen kemian yliopistollisen oppikirjan "Fysikaalinen kemia". Toksikologia
Laskennallinen toksikologia on uusi, nopeasti kehittyvä tieteenala. Se yhdistelee informaatiota eri lähteistä ja kehittää matemaattisia ja laskennallisia malleja, joiden avulla voidaan ymmärtää ja ennustaa kemikaalien haitallisia vaikutuksia. Poikkitieteellisellä lähestymistavalla laskennallinen toksikologia tutkii kemiallisten aineiden ja biologisten organismien välisiä vuorovaikutuksia. Laskennallisuus kattaa kaikentasoiset organismit, kuten populaatiot, yksilöt, solut ja molekyylit. Alalla on useita sovelluksia kemikaalin vaaranarvioinnista lääkemetaboliittien monitorointiin. Laskennallista toksikologiaa kehitetään esimerkiksi Kansallisessa laskennallisen toksikologian keskuksessa (NCCT), joka kuuluu Yhdysvaltain ympäristönsuojeluviraston (EPA) alaisuuteen. Divetymonoksidihuijaus
Huijauksen keksivät ystävykset Eric Lechner, Lars Norpchen ja Matthew Kaufman vuonna 1989, ja huijaus sai mainetta Craig Jacksonin ansiosta vuonna 1994. Laajimmalle levinnyt julkisuus syntyi kuitenkin vasta vuonna 1997, kun 14-vuotias koulupoika Nathan Zohner keräsi kannanottoja "DHMO":n täyskieltoon osana koulunsa tiedeprojektia nimellä ""How Gullible Are We?"" (suom. "Kuinka hyväuskoisia me olemme?"). Myös "Penn ja Teller: Bullshit!" -show'ssa oli jakso DHMO:sta. Malaria
Diklooridifenyylitrikloorietaani (DDT) oli ensimmäisiä moderneja hyönteismyrkkyjä, joka otettiin käyttöön toisen maailmansodan alkupuolella. Sitä käytettiin ennen kaikkea hävittämään hyttysiä, koska haluttiin torjua niiden levittämiä tauteja kuten malariaa. Sveitsiläinen kemisti Paul Hermann Müller sai lääketieteen Nobelin palkinnon vuonna 1948 keksittyään aineen toimivan hyönteismyrkkynä – itse yhdiste oli kehitetty jo 1874. Toksikologian historia
Modernin toksikologian katsotaan syntyneen, kun espanjalainen lääkäri Mathieu Orfila (1787–1853) julkaisi vuonna 1815 ensimmäisen pelkästään toksikologiaa käsittelevän teoksen. Hän kohdisti huomionsa kemikaalien haitallisiin vaikutuksiin sekä niiden terapiaan. Hänen toiminnastaan sai alkunsa myös nykyaikainen oikeustoksikologia, sillä hän käytti ensimmäisenä järjestelmällisesti kemiallista analytiikkaa ruumiinavausmateriaalin tutkimisessa myrkytysten oikeudelliseen todistamiseen. Tutkimusetiikka
Tuskegee-tutkimus on Yhdysvaltojen Alabamassa Tuskegeessa 1930-luvulla alkanut ja 1972 päättynyt kupan tutkimusprojekti, jonka menettelyjä pidetään tämän hetken lääketieteen eettisten normeja rikkovina. Tutkimuksessa seurattiin kuppaan sairastuneiden henkilöiden oireiden kehitystä 40 vuoden ajan. Sen tuloksena syntyi 13 arvostetuissa lehdissä julkaistua artikkelia, ja nykylääketieteen tiedot kuppataudista perustuvat suurelta osin tähän tutkimukseen. Toksikologia
Ekotoksikologiaa pidetään ympäristötoksikologian tieteenhaarana, ja niillä onkin paljon yhteistä. Se eroaa ympäristötoksikologiasta kuitenkin siinä mielessä, että tutkimus kohdistuu yksilöiden sijasta kokonaisiin yhteisöihin ja ekosysteemeihin. Neologia
Neologia on 1700-luvulla esiintynyt valistuksen aikainen protestanttinen teologinen suuntaus Saksassa. Sille oli ominaista valistuksen uskontokritiikki. Se torjui ajatuksen kolmiyhteisestä Jumalasta ja Kristuksen jumaluudesta ja omaksui deistisen näkemyksen. Se korosti ihmisen mahdollisuutta saavuttaa järjen avulla tietoisuus Jumalan tahdosta. Sitä edelsi vähemmän tiukka wolffilaisuus, ja 1800-luvulla sen seuraajaksi tuli liberaaliteologia. Tuberkuloosi
Tuberkuloosi (tbc, lyhenne tb.) on "Mycobacterium tuberculosis" -bakteerin aiheuttama, yleensä keuhkoissa esiintyvä pitkäaikainen sairaus. Tauti luokitellaan Suomessa yleisvaarallisiin tartuntatauteihin ja hoitamattomana se leviää laajalle elimistöön ja saattaa tuhota keuhkoja ja keskushermostoa. Hoitamaton tauti johtaa usein kuolemaan. Taudinaiheuttajan eristi vuonna 1882 saksalainen lääkäri Robert Koch. Joskus ihmisen tartuttavat myös "M. bovis" (nautatuberkuloosi) tai "M. africanum". Tomismi
Tomismi (lat. "thomismus") oli Tuomas Akvinolaisen opetuksista lähtenyt filosofinen koulukunta, joka oli katolisen kirkon opin kannalta myöhäiskeskiajalla hyvin merkittävä. Katolisen kirkon viralliseksi opiksi tomismi tuli vuonna 1879. Suuntaus on saanut Tuomaan nimen, koska hänen teoksensa "Summa theologiae" kokosi yksiin kansiin yhteenvedonomaisesti katolisen kirkon vallitsevat kannat kaikkiin mahdollisiin filosofisiin kysymyksiin etiikasta ontologiaan ja teologiaan. Tähystyspallo
Tähystyspallo on sodankäyntiin kehitetty kiintopallo, jota käytettiin tulenjohdossa. Tähystyspallolla tykistön tulenjohtaja voitiin nostaa jopa useiden satojen metrien korkeuteen, mikä paransi huomattavasti tähystysmahdollisuuksia. Tähystyspallojen käyttö aloitettiin Ranskan vallankumoussodissa vuosina 1792–1802. Ensimmäinen maailmansota vuosina 1914−1918 oli tähystyspallojen kulta-aikaa. Niin ympärysvallat kuin Saksakin käytti kankaisia palloja, jotka oli alkujaan täytetty vedyllä. Räjähdysarka vetykaasu aiheutti kuitenkin satoja onnettomuuksia, joten myöhemmin niitä alettiin vedyn sijasta täyttää ei-tulenaralla heliumilla. Tähystyspallot oli tyypillisesti kytketty teräsvaijeriin, jolla ne vinssattiin oikealla korkeudelle (yleensä yli 3 000 jalkaan eli yli 900 metriin). Hiukkasaari
Hiukkasaaren muinaisjäännökset tunnettiin jo 1800-luvulla, jolloin niitä tutkivat H.A. Reinholm ja Hjalmar Appelgren. Kaukolan ja Tyrvään kalmistoalue keksittiin 1900-luvun alussa. Vuosina 1902–1912 monet tutkijat tekivät tutkimuksia molemmissa kylissä eri paikoilla. Myöhemmin Helmer Salmo ja C.F. Meinander tutkivat aluetta vuonna 1946. Silloin Salmo ja Jorma Leppäaho tutkivat "lapiotekniikalla" alueella 17 hautaröykkiötä. He eivät kaivaneet mitään Hiukkasaaressa. Traité des poisons
Traité des poisons on teos, jonka kirjoitti Mathieu Orfila, espanjalaissyntyinen toksikologian kehittäjä. Hän julkaisi teoksensa vuonna 1813 ollessaan vasta 26-vuotias vasta valmistunut lääkäri. Teos yhdisti forensisen ja kliinisen toksikologian analyyttiseen kemiaan. Kirjassa on kuvattu laajasti myrkkyjen vaikutuksia ja oireita elimistössä. Teos oli ensimmäinen laatuaan ja se erotti toksikologian tieteenalan farmakologiasta. Teos oli yhteenveto senaikaisesta tietämyksestä. Siinä myrkyt jaettiin kuuteen kategoriaan: syövyttävät, adstringentit, karvaat, huumaavat, huumaavat hapot, septiset ja mädättäjät. Sähkötuoli
Sähkötuolin kehittäminen alkoi siitä, kun buffalolainen hammaslääkäri Alfred P. Southwick kuuli vuonna 1881 tapauksesta, jossa humalainen mies oli kuollut sähköiskuun. Southwick rakensi pienen teloituskammion ja kokeili sitä kulkukoiriin ja -kissoihin, jotka aiemmin oli tapettu hukuttamalla ne järveen. New Yorkin osavaltio perusti vuonna 1886 komitean, jonka tehtävänä oli keksiä uusi, humaanimpi teloitusmenetelmä hirttämisen tilalle. Yksi komitean kolmesta jäsenestä oli Southwick. Vuonna 1888 osavaltio hyväksyi sähkötuolin teloitustavaksi. Toksikologia
Toksikologisen tutkimuksen painopiste on siirtynyt muutosten kuvailusta altisteiden vaikutusmekanismien ymmärtämiseen. Samalla se on tullut osaksi muiden tieteiden, kuten fysiologian ja biokemian perustutkimusta. Toksikologian avulla on alettu ymmärtää esimerkiksi ”hormonihäirikköjen” merkitystä ihmisen terveydelle. Ihmisen hormonitoimintaa häiritsevillä ympäristökemikaaleilla voi olla laajan mittakaavan vaikutuksia lisääntymisterveyteen ja immuunijärjestelmän toimintaan. Etiologia
Sanaa on yleisimmin käytetty lääketieteen ja filosofian teorioista, jolloin sillä viitataan asioiden syiden tutkimukseen, kuten miksi asiat tapahtuvat tai miksi asiat tapahtuvat niin kuin ne tapahtuvat. Sitä käytetään filosofiassa, fysiikassa, psykologiassa, lääketieteessä, nimistöntutkimuksessa, teologiassa
ja biologiassa. Matti Paasonen
Paasonen vaikutti merkittävästi alan tutkimusedellytysten kehittymiseen Suomessa ja edisti alan kansainvälistä yhteistyötä. Hän oli aktiivisesti mukana perustettaessa Tampereen yliopiston lääketieteellistä tiedekuntaa. Hän toimitti Jouko Tuomiston kanssa farmakologian ja toksikologian oppikirjan 1978. Toksikologian historia
Keskiajalla myrkytykset näyttelivät merkittävää osaa erityisesti poliittisten riitojen ratkaisukeinona. Italiassa tästä kehittyi suorastaan oma taiteenlajinsa, jossa myrkyttäjien ammattikunnasta tuli tärkeä osa poliittista näyttämöä. Kuuluisa henkilöhahmo tuolta ajalta oli nainen nimeltä Toffana, jonka väitetään olleen vastuussa jopa 600 ihmisen myrkyttämisestä. Hän kaupusteli varta vasten tähän tarkoitukseen valmistettua, yksityiskohtaisin käyttöohjein varustettua kosmetiikkatuotetta (Aqua Toffana), joka sisälsi arseenia. Ympäristökemia
Ympäristökemiasta tuli Saksassa itsenäinen tutkimusalue 1960-luvun loppupuolella, suurten alkavien ympäristönsuojelukeskustelujen lomassa. Silloin tätä uutta tutkimusalaa edusti kemisti Friedhelm Korte, joka nimesi sen myös "ökologiseksi kemiaksi". Monet alan sisällöt tosin ulottuvat ökotoxikologiaan (), joka syntyi samaan aikaan kuin ympäristökemia.