Onko herukkakoin pää okran keltainen?
Herukkakoi
Aikuisen herukkakoin siipiväli on 14-17 millimetriä. Etusiivet ovat ruskeat, joissa on kolme laajaa hopeanvalkoista täplää. Takasiivet ovat vaaleammat ja tuhkanharmaat. Pää on okran keltainen. Toukka on ennen talvehtimista vaalea. Talvehtinut toukka on punainen, jonka pää, niska, peräkilpi ja rintajalat ovat mustat. Tällöin toukan pituus on 4 millimetriä. Täysikasvuinen toukka on ennen koteloitumistaan 10-11 millimetriä pitkä ja harmahtavan vihreä, jonka takaruumiissa näkyy punertavaa väritystä.
Herukkaperhonen
Vaikka herukkaperhonen on äkkiä katsottuna nokkosperhosen näköinen ja suunnilleen saman kokoinenkin, sen siipien yläpinnalla ei juuri koskaan ole vaaleankeltaista tai valkoista väriä ja siivet ovat muodoltaan huomattavasti nokkosperhosta liuskaisemmat. Nokkosperhosten joukosta herukkaperhosen erottaa helposti paljon keltaisemman yleisvärin perusteella. Keltasirkku
Talvella koiraalla on kirkkaankeltainen pää ja vatsapuoli, ja ruskearaidallinen selkäpuoli. Sen sijaan kesällä koiraalla vain pää on keltainen, mutta muilta osin lintu on tummempi. Naaras on vaatimattomampi, ruskeampi, ja sen vatsapuolikin on raidallinen. Linnulla on siemensyöjälle tyypillinen jykevä nokka. Tummassa pyrstössä on valkoiset reunasulat. Koiras on hieman kookkaampi. Nuori lintu ja koiras sulkasadon jälkeen muistuttavat naarasta. Keltasirkulla on sulkasato elo–syyskuussa, ja se kestää 7–8 viikkoa. Kääpiöherkkusieni
Kääpiöherkkusieni ("Agaricus comtulus") on valkoinen tai kellertävä pieni herkkusienilaji. Sienen heltat ovat aluksi punaiset, ja muuttuvat myöhemmin ruskeiksi. Sienen jalka on n. 4 cm:n pituinen, valkoinen ja siinä on rengas. Sieni kasvaa melko yleisenä laitumilla ja nurmikoilla koko Suomessa. Se on syötävä ruokasieni. Kissankäpälä
Ahokissankäpälä on kaksikotinen kasvi eli sen hede- ja emikukat ovat eri yksilöissä. Emikukkien kehtosuomut ovat vaaleanpunaisia ja antavat mykeröille punertavan yleisvärin. Emiö yhdislehtinen, 1-vartaloinen, 2-luottinen. Hedekukat ovat yleensä vastaavasti valkeita, heteitä on 5. Kukinto on suppea, 2–8 mykerön muodostama tiiviin sykerömäinen tai huiskilomainen ryhmä. Mykeröitten perät ovat tiheäkarvaisia ja tavallisesti lyhyitä, laitakukat puuttuvat ja kehräkukat torvimaisia. Hedelmä on soikea harmaanruskea pähkylä, jonka päässä on haituvia. Kukkii kesä-heinäkuussa. Piennarherkkusieni
Piennarherkkusieni ("Agaricus subperonatus" syn. "A. vaporarius") on likaisenruskea, suomulakkinen herkkusienilaji. Se viihtyy puutarhoissa ja yleisillä puistoalueilla. Jalka on valkoinen ja siinä on rengas. Heltat ovat aluksi lihanpunaiset, myöhemmin ruskehtavat. Sieni on hyvä ruokasieni, mutta saattaa kerätä toisten herkkusienten tapaan itseensä raskasmetalleja, joten sitä ei tulisi poimia esimerkiksi liikenneväylien varrelta. Sieni on harvinainen koko Suomessa. Keltainen kääpiö
Keltainen kääpiö on tähtitieteessä tähti, jonka massa on noin 0,7–1,4 Auringon massaa ja kirkkaus suunnilleen Auringon luokkaa tai hieman kirkkaampi ja himmeämpi. Keltaisen kääpiön ei tarvitse olla aurinkomainen tähti. Esimerkkejä keltaisista kääpiöistä ovat Aurinko, Alfa Centauri A, Zeta Reticuli, Eta Cassiopeiae, Delta Pavonis, 47 Ursae Majoris, Beta Hydri ja Rho Coronae Borealis. Herukkakoi
Herukkakoi kuuluu hyönteisten ("Insecta") luokkaan, perhosten ("Lepidoptera") lahkoon ja seulakoiden ("Incurvariidae") heimoon. Heinätöpökatti
Heinätöpökatti on keskikokoinen, väritykseltään kellan- tai vihertävänruskea, kirjava hepokattilaji. Keskiruumiin sivuilla on nähtävissä vaalea, U-kirjaimen muotoinen kuvio ja takaruumiin yläreunoissa mustat pitkittäisjuovat. Takaruumiin tyviosan sivuilla on usein kirkkaan kellanvihreää väriä. Siivet ylettyvät aikuisella yksilöllä takaruumiin puoleenväliin, mutta joskus harvoin voidaan tavata pitkäsiipisiä yksilöitä. Tuntosarvet ovat hepokateille tyypilliseen tapaan pitkät ja ohuet. Naaraan munanasetin on lyhyt ja kaartuu voimakkaasti ylöspäin. Koiraan perälisäkkeet ovat pituuteensa nähden ohuet ja niiden kärkiosassa on sisäänpäin osoittava hakanen. Ruumiin pituus on koiraalla 14–17 mm ja naaraalla 15–20 mm. Vihertikka
Vihertikan höyhenpeite on pääosin vihreä. Se on selkäpuolelta tummempi, silmien ympäristö on musta ja päälaki on punainen. Koiraalla on punaista mustan viiksijuovan keskellä. Nokka ja jalat ovat harmaat. Täysikasvuisen vihertikan pituus on 30–35 senttimetriä, siipien kärkiväli 45–51 senttiä ja paino noin 200 grammaa. Herukkaperhonen
Herukkaperhosen siipien kärkiväli on noin 4 senttimetriä. Siivet ovat pohjaväriltään kirkkaan oranssit ja niissä on ruskeitä laikkuja. Siipiä reunustaa leveä, suklaanruskea nauha, johon etenkin takasiivissä liittyy oranssinkeltaisia täpliä. Siipien reunat ovat epätasaisen liuskaiset, minkä vuoksi lajia kutsutaan joskus myös liuskaperhoseksi. Alapuolelta lajin siivet ovat harmaanruskeat ja siipien ulkoreunassa on tummanvihreitä täpliä. Erityinen tuntomerkki on takasiiven alapinnalla näkyvä valkoinen, c-kirjaimen muotoinen kuvio, josta laji on saanut tieteellisen lajinimensä, "c-album". Oranssiorakas
Oranssiorakas ("Hydnellum aurantiacum") on nahkaorakkaisiin kuluva yleinen metsäsieni. Sen itiöemä on väriltään oranssinruskea, siinä on usein myös valkeita värejä, ja lakin alapinnalla selkeästi havaittava piikistö. Jalka on kovahko, halkaistuna vyöhykkeinen, mutta valkeat ja siniset värit puuttuvat. Sieni on sammalikoilla ja mäntykankailla yleisehkö. Haju on tunnettavissa ja sitä on kuvattu jauhomaiseksi, erityistä makua ei juuri ole. Ruokasieneksi laji on liian kova ja sitkeä, mutta sienivärjäykseen se kelpaa. Siitä on eri puretuksilla saatu lankaan vihertäviä värisävyjä. Harmaapäätikka
Harmaapäätikan höyhenpeite muistuttaa suuresti vihertikkaa. Selkäpuoli on harmahtavanvihreä, vatsapuoli vaaleanharmaa ja niska keltainen. Pää on harmaa, ja sen sivuilla sijaitsevat mustat ”viikset”. Koiraan otsa on punainen. Vihertikkaan verrattuna harmaapäätikan kaula on lyhyempi, nokka ohuempi ja pää hiukan pyöreämpi. Harmaapäätikan päässä on punaista vain koiraan otsalla, kun vihertikalla koko päälaki ja viiksijuovan keskusta ovat punaisia. Sinisukkaseitikki
Sinisukkaseitikki ("Cortinarius evernius") on harmaanruskea tai violetinsävyinen seitikkilaji. Lakki on kellomainen ja siinä on suojusjätteitä. Sienen jalka on harmaanvioletti, ja siinä on siksakki-kuvioina suojusjätteitä. Heltat ovat aluksi harmaanvioletit ja sitten ruskehtavat. Sieni kasvaa havumetsissä karuilla paikoilla kuten soiden reunamilla yleisenä koko Suomessa. Herukkakoi
Toukka on jaokkeinen, päätä lukuun ottamatta siinä on 13 jaoketta, joista kolme ensimmäistä muodostaa keskiruumiin ja loput kymmenen takaruumiin. Keskiruumiin kolmeen jaokkeeseen liittyvät nivelikkäät jalkaparit kuhunkin. Takaruumiiseen liittyvät vatsajalat, jotka eivät ole varsinaisia raajoja, vaan ulokkeita, jotka päättyvät terävien koukkujen riviin. Puistoherkkusieni
Puistoherkkusieni ("Agaricus bitorquis") on valkoinen tienvarsilla, puistoalueilla, nurmikoilla ja puutarhoissa viihtyvä herkkusienilaji. Sen heltat ovat ensin punaiset, sitten tummanruskeat. Jalka on valkoinen. Sieni on hyvä ruokasieni, mutta saattaa kerätä raskasmetalleja. Jalka on valkoinen ja siinä on kaksi rengasta. Sienen lakki on usein hiekkainen, koska se on kehittynyt jo maassa. Keltaorakaunokki
Keltaorakaunokki ("Centaurea solstitialis") on yksivuotinen asterikasvi. Se kasvaa 30–80 senttimetriä korkeaksi. Varsi on haarova, siipipalteinen ja karvainen. Mykerön uloimmissa kehtosuomuissa on vankka, 10–15 millimetriä pitkä kärkipiikki ja lyhyitä sivupiikkejä. Mykerön kukat ovat vaaleankeltaiset. Mitrakukat
Kukat sijaitsevat tertuissa, 2-60 kussakin, tai toisinaan kukat ovat yksittäin. Hypantio (pohjusmalja) on kasvanut enimmäkseen yhteen sikiäimen seinämän kanssa ja on väriltään vihreä, vihertävän valkoinen tai vihertävän keltainen. Valkoisia, vihertäviä tai kellertäviä verholehtiä on viisi, samoin terälehtiä, jotka ovat vihertäviä, kellertäviä tai valkoisia, joskus vaaleanpunaisia tai purppurankirjavia. Mesiäinen sijaitsee heteiden tyvellä tai puuttuu. Heteitä on viisi tai kymmenen, ja niiden palhot ovat rihmamaisia. Sikiäin on lähes kehänpäällinen tai miltei kokonaan kehänalainen, yksilokeroinen ja koostuu emilehdistä, jotka ovat yhtyneet melkein koko pituudeltaan. Istukat ovat parietaalisia eli laitaistukoita. Vartaloita on kaksi. Hedelmänä on epäselvästi kaksinokkainen kota, joka sisältää punertavan purppuvaisia, punertavanruskeita tai mustahkoja, kiiltäviä, soikeahkoja tai munanmuotoisia siemeniä. Viljakukko
Viljakukko ("Oulema melanopus") on lehtikuoriaisten heimoon kuuluva kovakuoriainen, joka on aikuisena noin 4-5 mm pitkä. Aikuisen viljakukon peitinsiivet ovat sinertävät, jalat ja keskiruumis punaruskea ja pää musta. Viljakukon toukka on lyhyt, paksu, tumma ja limainen. Viljakukko elää kauralla, ohralla, vehnällä, timoteilla, juolavehnällä ja hukkakauralla. Ortegocactus
Laji on mätästävä ja varreltaan pallomainen tai lyhyelti lieriömäinen, matalakasvuinen. Varren väri on harmaanvihreä ja siinä on matalia nystyjä (podarioita) kierteisesti järjestäytyneinä. Areoleja eli kääpiöversoja ovat dimorfisia ja niiden yläosassa on villakarvaa ja piikkejä. Piikeistä yksi on pysty, musta tai vaalea ja mustakärkinen, noin puolen sentin mittainen keskipiikki; säteittäispiikkejä on seitsemän tai kahdeksan ja ne ovat vaaleita ja mustakärkisiä, suoria ja pidempiä kuin keskipiikki. Suppilomaiset ja keltaiset kukat kehittyvät kyhmyjen tyvelle, ja kasvi kukkii päiväaikaan. Kukkapohjus on vartalon ympäriltä villakarvainen ja suomuton. Hedelmä on pallomainen tai hieman pitkänomainen, punainen ja kypsänä kuiva; kehälehdet ovat siinä jäljellä. Siemenet ova miltei pyöreitä, mustia tai ruskeita. Kaneliseitikki
Kaneliseitikki ("Cortinarius cinnamomeus") on kellan- tai punaruskea seitikkilaji. Heltat ovat nuorilla sienillä oranssinruskeat, vanhemmilla kanelinruskeat. Jalka on alhaalta ruskea, ylempää keltainen. Malto on keltaista. Sieni kasvaa yleisenä karuissa havumetsissä. Kaneliseitikki ei ole ruokasieni. Sitä voi käyttää värjäyksessä oranssien ja kanelin sävyjen saamiseen. Outokoit
Outokoit on erotettu omaksi ryhmäkseen kehrääjäkoimaisista mm. siksi että aikuisen perhosen keski- ja takaruumiin välinen liitos on erilainen ja muistuttaa enemmän kääriäisiä. Lisäksi koirailta puuttuvat kehrääjäkoille ominaiset takaruumiin kärkiliuskat. Myös toukkatuntomerkit eroavat. Kaikki outokoilajit ovat pieniä, siipivälin ollessa 11–37 mm. Siivet ovat harmaat tai ruskeat ja niissä on sininen tai violetti metallinen hohde. Pistesilmät ja chaetosemat puuttuvat, samoin kuuloelimet. Imukärsä on suomuton ja huulirihmat surkastuneet. Afrikankaija
Se on hillityn kirjava, pääväreinä harmaa, vihreä ja keltainen. Siivet ovat harmaat, mutta ranteissa, alulan kohdalla on keltaista. Vatsa on vihreä, josta se suomumaisin kuvioin muuttuu rinnan kohdalla harmaaksi. Pää on siis harmaa, ja otsassa tai päälaella on yksilöllinen määrä keltaista höyhenystä. Keltakärpässieni
Keltakärpässienen tunnistaa vaaleasta, yleensä sitruunankeltaisesta, joskus vihertävästä tai melkein valkoisesta lakista. Lakin yläpinnalla on jäänteitä suojakalvosta, nuorilla sienillä kellanvalkoisia, vanhemmilla sienillä ruskehtavia. Jalka on lakkia vaaleampi, ja siinä on sekä ohut, riippuva rengas, että suuri tyvimukula. Sienen malto on valkoista ja sen tuoksu muistuttaa lähinnä raakaa perunaa. Haarukkapuuyökkönen
Haarukkapuuyökkönen ("Lithophane furcifera") on Etelä-Suomessa melko yleinen yöperhonen. Sen siipien kärkiväli on 43-47 millimetriä. Haarukkapuuyökkösellä on kaksi sukupolvea, joista ensimmäinen lentää huhti-toukokuussa pajunkukilla ja toinen syys-lokakuussa. Laji on saanut nimensä etusiipien keskellä olevista juovista, jotka jakautuvat haarukkamaisesti. Haarukkapuuyökkösen toukka elää tervalepällä. Piekana
Muista hiirihaukkalajeista poiketen koiras, naaras ja nuoret linnut voi erottaa maastossa toisistaan suhteellisen vaivatta. Vanhalla koiraalla on vaalea vatsa ja tumma huppu. Muuten valkean pyrstön yläpinnalla on leveä musta kärkivyö ja 2-4 kapeaa tummaa raitaa. Vanhan naaraan pää on vaalea ja vatsa tumma. Pyrstössä vain kärkivyö. Nuorilla linnuilla siiven tumma takareuna ja pyrstön kärkivyö epäselvärajaiset. Pää on nuorilla vaalea, lähes valkea, ja vatsa tasaisen tumma. Vihertuoksumalikka
Vihertuoksumalikka ("Clitocybe odora") on kupera tai laakealakkinen suppilomainen siniharmaa tai harmaanvihreä malikkalaji. Vanhemmiten lakki voi olla miltei valkoinen. Heltat ovat vaalean harmaanvihreät. Malto on valkoista. Sieni kasvaa lehti- ja havumetsissä melko yleisenä. Se on kelvollinen ruokasieni. Hernekärsäkkäät
Hernekärsäkkäät ("Sitona") on kovakuoriaisten lahkoon kuuluva kärsäkässuku, joita monta toisiaan muistuttavaa lajia. Hernekärsäkkäät ovat väriltään rusehtavia ja niiden kärsä on tylppä ja lyhyt. Ne ovat kooltaan 3,5-4,5 mm. Aikuiset kuoriaiset syövät hernekasvien taimia ja munivat taimien tyvelle, jonka jälkeen munista kuoriutuvat toukat kaivautuvat maahan. Toukat elävät herneen juuristossa vioittaen typpeä sitovia juurinystyröitä ja heikentäen siten kasvin kasvua. Hernekärsäkkäät talvehtivat aikuisina pientareilla ja muissa monivuotisissa heinäkasvustoissa.
Hernekärsäkkäiden aiheuttamaa tuhoa voidaan rajoittaa heti kylvön jälkeen laitettavilla harsoilla tai verkoilla. Kemiallisessa torjunnassa tehoaineina voidaan käyttää esimerkiksi esfenvaleraattia, tau-fluvalinaattia ja alfa-sypermetriinia sisältäviä torjunta-aineita. Harlekiinipeippo
Kooltaan harlekiinipeippo on noin 11–12,5 cm. Molemmat sukupuolet ovat aikuisina hyvin värikkäitä ja höyhenpuvun väritys voi vaihdella suurestikin. Aikuisen linnun selkä ja siivet ovat kirkkaan vihreät. Pyrstö on musta ja perä on väriltään vaaleansininen. Vatsa on keltainen ja rinta koiraalla säihkyvän violetti ja naaraalla hieman vaaleampi. Pään värityksestä on kolme eri muunnosta. Väreistä selkeästi yleisin on musta. Noin 20 prosentilla harlekiinipeipoista pää on väriltään punainen. Joiltakin yksilöiltä puuttuu päästä sekä musta että punainen pigmentti ja pää on keltainen. Keltapäiset yksilöt ovat kuitenkin harvinaisia. Nokka on valkoinen ja punakärkinen. Nuoret linnut ovat värittömämpiä kuin aikuiset. Niiden yleisväritys on harmaa, oliivinvihreä ja valkoinen. Keltalahorusokas
Keltalahorusokas ("Pluteus aurantiorugosus" syn. "Pluteus leoninus") on kullankeltainen kuperalakkinen tai laakea lahorusokaslaji. Sen heltat ovat vaaleat ja vanhemmiten punertavansävyiset. Sienen jalka on valkoinen tai kellansävyinen. Se kasvaa laholla lehti- ja havupuulla eikä ole aivan harvinainen. Lahorusokkaita ei pidetä ruokasieninä. Keltasänkiyökkönen
Rotevatekoinen, yleisväriltään kellanruskea, likimain keskikokoinen yökköslaji. Perhosen yleisvaikutelma on kirjava, kellansävyinen ja etusiivessä kapean vaalean juovan reunustamat rengas- ja munuaistäplä ovat selvästi siipien pohjaväriä tummemmat. Etusiiven keskiosassa sen poikki kulkee tumma keskivarjo ja ulompi poikkiviiru muodostaa yleensä yhtenäisen juovan. Takasiivet ovat koiraalla vaaleanharmaat, hieman etusiipiä vaaleammat ja ulkoreunaa kohti tummuva. Naaraalla tasaisemman harmaat. Takasiipien siipisuonet eivät erotu hyvin. Siipiväli 32–35 mm. Viherjora
Kooltaan viherjora on noin 13 cm. Lajin pää ja selkä ovat väriltään oliivinvihreät. Viherjoralla vihreä väri ulottuu myös kurkkuun, mikä erottaa lajin muista jorista . Oliivinvihreissä siivissä on musta raita, jota reunustavat koiraalla valkeat ja naaraalla keltaiset raidat. Viherjoran vatsa on keltainen. Silmien ympärillä on keltainen rengas. Herukkakoi
Herukkakoi ("Lampronia capitella") on koko Suomessa esiintyvä paha herukan tuholainen, jonka torjunta on vaikeaa. Keväisin herukkakoin toukat kaivautuvat silmujen sisään ja tuhoavat muutaman silmun kokonaan kunnes päätyvät lopuksi verson päätesilmuun. Kukinnan alkaessa toukka koteloituu ja aikuiset kuoriutuvat kesäkuun alussa. Lentävät naaraat munivat herukan pieniin raakileisiin, joiden sisällä toukat kehittyvät aiheuttaen raakileen kuivumisen. Herkuleskehrääjä
Molempien sukupuolten siivet ovat ruskeankirjavat ja niissä kulkee vaalea raita. Siivissä on myös läpinäkyvät kolmiomaiset täplät. Herkuleskehrääjänaaraan siipien kärkiväli voi olla 25 cm ja naaraat ovat jonkin verran koiraita kookkaampia. Koiraalla takasiipien kannukset ovat kuitenkin huomattavasti pitemmät. Paritteluun valmis naaras päästää ilmaan feromoneja, joiden tuoksu houkuttelee koiraita paikalle. Aikuisella naaraalla ei ole syömiseen soveltuvia suuosia vaan sen elämän ainoa tehtävä on paritella ja munia, minkä jälkeen se kuolee. Riikinkukkokehrääjät
Riikinkukkokehrääjät vaihtelevat keskikokoisista erittäin kookkaisiin. Siipien kärkiväli on tyypillisesti 3–15 cm, mutta heimon suurimmalla lajilla, atlaskehrääjällä ("Attacus atlas"), peräti 30 cm. Muutamien lajien naarailla siivet ovat surkastuneet tynkämäisiksi. Lajien ulkonäkö vaihtelee paljon, mutta siipien yleisväri vaihtelee harmaan, punertavan, keltaisen, vihreän tai ruskean eri sävyissä. Monilla lajeilla on siiven keskellä samankeskisistä kehistä muodostuva pyöreä, tai kuunsirppiä muistuttava silmätäplä. Toisaalta tällainen tunnusomainen kuvio kuitenkin puuttuu lähes kuudeltasadalta heimon lajilta. Siipikuvioista etusiiven sisempi- ja ulompi poikkiviiru sekä takasiiven ulompi poikkiviiru ja sisempi reunasarake ovatkin luultavasti yleisimmin erottuvat kuviot. Koiraiden etusiiven kärki kaartuu hyvin monilla lajeilla sirppimäisesti ulospäin. Takasiipeen saattaa liittyä kannus, joka eräillä suvun "Eudaemonia" lajeilla voi olla jopa kuusi kertaa etusiiven pituinen. Herukkakoi
Herukkakoin runsastuminen on pyrittävä estämään, koska vioitusten seuraukset vaikuttavat useita vuosia. Seuranta tehdään tarkkailemalla silmujen vioitusastetta keväisin tai käyttämällä feromonipyydyksiä. Herukkalasisiipi
Herukkalasisiipi on pienikokoinen, enemmän pistäistä tai sääskeä kuin perhosta muistuttava hyönteinen. Sen ruumis on väritykseltään sinertävän musta, ja takaruumiin poikki kulkee naaraalla kolme ja koiraalla neljä kapeaa, keltaista juovaa. Lisäksi keskiruumiin selkäpuolella on kaksi pitkittäissuuntaista keltaista viirua, ja jalat ovat osittain keltaiset. Tuntosarvet ovat kokomustat ja takaruumiin kärjessä on tuuhea, musta tupsu. Etusiivet ovat suurelta osin läpinäkyvät, mutta niiden kärjessä, siipisuonien välissä, on kellanruskeaa väriä ja siiven poikki kulkee musta raita. Takasiivet ovat läpinäkyvät. Siipiväli on 17–20 mm. Afrikaniibishaikara
Linnun naama on väritykseltään punainen tai joskus osittain oranssi. Keltaisen nokan pää on muuta nokkaa tummemman oranssinkeltainen. Jalat ovat punaiset. 
Linnun höyhenpuku on pääasiassa valkoinen, siivissä, hartioilla ja selässä on vaaleanpunainen sävy. Pyrstö on musta ja siipisulat mustavalkoiset. Villaherkkusieni
Villaherkkusienen entinen nimi villajalkaherkkusieni kuvasi sienen ulkonäköä paremmin, mutta kun nimistötoimikunta päätti, että sienen nimi saa muodostua korkeintaan kolmesta sanasta, niin nimi lyhennettiin villaherkkusieneksi ("Agaricus leucotrichus").
Villaherkkusieni kuuluu herkkusienten ("Agaricus") sukuun ja siellä kellertyvien ("Arvenses") sektioon. Sieni on keskikokoinen happaman maan suosija ja siksi sen useimmiten löytääkin vanhasta muurahaispesästä kuusien keskeltä. Koko sieni on nuorena väriltään valkea, mutta vanhemmiten lakistaan kellertyvä. Myös kosketuskohdista sieni kellertyy selvästi. Sen tuoksu on miellyttävä anis-tai mantelimainen. Maku on mieto, hiukan pähkinää muistuttava ja sieni onkin hyvä ruokasieni. Jalka on tasapaksu ja sen renkaan alapuolella on villa-tai nukkamaisia kiehkuroita. Se onkin paras tuntomerkki erottamaan laji esim. kuusi- ja anisherkkusienestä ("Agaricus essettei" ja "A. silvicola"), joiden jalka on koko matkalta sileä, mutta jotka viihtyvät myös suurten kuusien juurella neulaskarikkeella ja kellertyvät kosketuskohdista. Villaherkkusieni on Suomessa harvinainen, vain muutaman kerran tavattu, mutta kuitenkin lähes koko havumetsävyöhykkeellä esiintyvä. Useimmiten se kasvaa yksittäin, joten sen merkitys ruokasienenä on tästä syystä olematon. Siroherkkusieni
Siroherkkusieni ("Agaricus semotus") on valkoinen tai viininpunanvärinen, pienten violettien suomujen peittämä herkkusienilaji. Sen heltat ovat ensin vaaleat, myöhemmin lihanpunaiset ja lopulta mustat. Jalka on valkoinen ja siinä on kaksinkertainen rengas. Sieni kasvaa havu- ja lehtipuiden seurassa metsissä ja metsänreunoissa kohtalaisen harvinaisena koko Suomessa. Se on hyvä ruokasieni. Keltapäähaukka
Vanha lintu päältä liuskeenharmaa tai ruskehtavanharmaa tummin poikkiraidoin (alalaji "feldeggii") tai vaaleamman siniharmaa (alalaji "erlangeri"). Kupeilla ja housuissa kapeita pisaratäpliä ja poikkiraidoitusa, mutta alapuolen täplitys ei niin karkea kuin aavikkohaukalla. Päässä usein tumma otsapanta. Niska ja silmäkulmanjuova vaalean ruosteenruskeat. Linnulla on kapea mustahko viiksijuova. Herukkakoi
Perhoset käyvät läpi täydellisen muodonmuutoksen, joiden vaiheet ovat aikuinen, muna, toukka ja kotelo. Cryptocarpus pyriformis
Kukat ovat tiiviissä huiskiloissa. Niiden verhiö on kellomainen ja väriltään valkoinen ja osin vihertävä. Heteitä on yleensä viisi. Hedelmä on päärynänmuotoinen pähkylä, joka on noin 1,5 millimetriä pitkä. Keltasänkiyökkönen
Keltasänkiyökkönen ("Hoplodrina octogenaria") on Etelä- ja Keski-Suomessa erittäin yleinen kellertävä yöperhonen. Harry Potter -sarjan taikaolennot
Gäätä on kissan näköinen taikaeläin. Se kesyyntyy helposti ja risteytyy kissan kanssa. Hermionen lemmikki Koukkujalka on puoliksi gäätä. Se on punakeltainen, nimensä mukaan koukkujalkainen otus jolla on mahtava pulloharjahäntä. Koukkujalka on hyvin älykäs ja olennaisessa osassa kun juonitteleva animaagi Peter Piskuilan paljastuu. Herukkakoi
Aikuiset herukkakoit kuoriutuvat koteloista kesäkuussa ja lentelevät iltapäivisin herukkapensaiden ympärillä. Naaraat munivat raakileisiin 1-2 munaa kuhunkin. Naaras munii yhteensä noin 50 munaa. Herukkakoin munintalento kestää 2-3 viikkoa. Aikuiset elävät 9-10 päivää. Vastakuoriutuneet toukat kaivautuvat raakileen sisään ja syövät siemeniä. Toukat poistuvat raakileista hyvin aikaisin, jo heinäkuun alussa ja etsiytyvät talvehtimaan. Herukkakoin toukat talvehtivat herukkapensaiden oksissa etenkin alaosissa kuoren raoissa, oksahangoissa sekä maassa karikkeissa kutomansa valkean suojakopan sisässä. Mänty-yökkönen
Toukka on kirkkaanvihreä, ja sen selkäpuolella on pituussuuntaisia vaaleita raitoja, mikä naamioi sen erinomaisesti neulasten joukkoon. Sivuraitojen alapuolella on punertava reunus. Pää on ruskea. Kaunoviikunakaija
Kaunoviikunakaija on noin 18 cm pitkä ja painaa 108–126 g. Lajista tunnetaan kuusi alalajia ja muotojen välillä on värieroja. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta vaaleampi. Otsa on oranssinpunainen, päälaki oranssinkeltainen, silmän alla ja rinnassa on sinistä, poski on vihreä, siiven alapeitinhöyhenet ovat sinivihreät ja siipisulkien alapinnassa on keltainen vyö. Nokka on tummanharmaa, iiris tummanruskea ja koivet vihertävänharmaat. Nuoren linnun päälaki on himmeän keltainen. Oleanterikiitäjä
Toukka on vihreä tai ruskea, sen kyljissä on vaalea pitkittäisjuova, valkoisia pisteitä ja niskassa kaksi sinistä silmätäplää. Peräpäässä on kiitäjille tyypilliseen tapaan sarvi, joka lajilla on kuitenkin vain lyhyt ja väriltään keltainen. Ennen koteloitumista toukka muuttuu punertavaksi. Täysikasvuinen toukka on 105–125 mm pitkä. Keltapääkaijanen
Keltapääkaijanen on noin 8,4 cm pitkä ja 10–15 g painava lintu, jonka höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta vaaleanvihreä. Sen otsa, naama ja posket ovat ruskehtavan keltaiset ja päälaella on sininen juova. Pyrstön alapuoli on keltainen, pyrstön keskimmäiset sulat ovat siniset ja reunimmaiset mustat ja niissä on keltaiset kärkitäplät. Nokka on harmaa, iiris ruskea ja koivet harmahtavat. Koiraan värit ovat hieman kirkkaammat kuin naaraan. Nuoren linnun päälaki on vihreä ja naaman väritys on himmeämpi kuin aikuisen linnun. Mehiläishaukka
Lintua on usein vaikea erottaa hiirihaukasta, sillä ne ovat samankokoisia, mutta mehiläishaukan kaula on pitempi ja kapeampi, pää työntyy käkimäisesti eteen, pyrstö on pitempi ja sen kulmat ovat pyöristyneet. Se kaartelee siivet vaakatasossa, liidossa heikosti kuperina, siiventaipeet eteentyönnettyinä. Siipien takareuna on suorempi, ja siivet ovat laattamaisemmat kuin hiirihaukalla. Koiras on päältä himmeänharmaa, naaras on harmaanruskea. Käsisulat ovat osittain läpikuultavat, ja vatsan väri on hyvin vaihteleva miltei tummanruskeasta lähes valkoiseen. Pyrstön juovitus on lajityypillinen: kärjessä on yksi leveä juova ja tyvellä kaksi kapeaa. Alapuolella on isoja poikittaislaikkuja, jotka ulottuvat siiville ja muodostavat pitkittäisjuovia. Koirailla on harmaampi pää kuin naarailla. Nuoret ovat väreiltään vaihtelevia, tavallisesti tummanruskeita ja siipien sekä pyrstön tasaisemman juovituksen vuoksi hyvin hiirihaukkamaisia. Siluetin lisäksi tuntomerkkejä ovat tummemmat kyynärsulat, loistavan keltainen vahanahka ja vaaleapäisillä yksilöillä tumma naamari. Aikuisen silmä on keltainen, nuorella taasen tumma. Oranssikärpässieni
Oranssikärpässieni on syötävä, maultaan mieto sieni mutta se täytyy kypsentää hyvin ennen ruoaksi valmistusta. Ulkonäöltään se on kirkkaan oranssi ja sen oranssin jalan pinta on poikittaiskuvioinen. Sillä on väljä tyvituppi ja se on sisäpinnaltaan kellertävä. Lakki on oranssi. Jalassa oleva rengas on piilossa tyvitupen sisällä. Lahohäiväkkä
Lahohäiväkkä ("Bolbitius reticulatus") on limainen, harmaa- tai harmaanruskea sienilaji, jonka lähisukulainen on keltahäiväkkä. Sen heltat ovat nuorena vaaleanpunertavat, vanhemmilla sienillä likaisenruskeat. Jalka on valkoinen ja siinä on jauhoa. Se kasvaa lahoilla lehtipuilla harvinaisena. Pääisäntiä ovat haapa ja pyökki. Kanervamittari
Kanervamittarin toukka on vihreä, ja sen selässä on punaisia täpliä. Selässä kulkee myös purppuranpunainen viiru, joka levenee usein nivelten kohdalla, missä sen reunat voivat myös olla valkoiset. Toukan sivuilla kulkee puolestaan kellertäviä tai vaaleanvihreitä pitkittäisiä viiruja. Toukan pää on ruskea ja muodoltaan erikoisen kaksihuippuinen; myös ruumiin ensimmäisessä nivelessä on kaksi ylöspäin suuntautuvaa kartiomaista haaraketta. Täysikasvuisena toukka on noin 21–24 millimetriä pitkä. Ketoukonsieni
Ketoukonsieni ("Lepiota oreadiformis") on pikku-ukonsieniin kuuluva kellomainen ja okranvärinen sienilaji. Sen heltat ovat valkoiset. Jalka on vaaleankeltainen ja siinä on heikko rengas. Ketoukonsieni kasvaa kedoilla ja tienvarsilla. Se on Suomessa melko harvinainen. Herukkaperhonen
Lajista tunnetaan muutamia poikkeavia värimuotoja.
Herukkaperhonen esiintyy Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Aasiassa Japaniin saakka. Suomessa se on levinnyt noin Oulun korkeudelle saakka. Sitäkin pohjoisempana lajia tavataan, mutta harvemmin. Herukkaperhonen on yleinen, mutta Etelä-Suomessakin selvästi nokkos- ja neitoperhosta harvalukuisempi perhonen yksilömäärällä laskettuna. Keltareunavalmuska
Keltareunavalmuska ("Tricholoma sejunctum") on keskikokoinen, keltainen valmuskalaji. Sen 5-10 cm leveässä lakissa on usein ruskeita säteittäisviiruja, ja se on märkänä hieman tahmea, keskeltä tummempi, usein epätasainen tai halkeillut. Heltat ovat vaaleat ja hieman harmahtavat, paksuhkot. Malto valkeaa, tiivistä. Jalka on vaalea ja siinä on keltaisia täpliä. Jalan tyvessä voi olla punertavaa sävyä. Malto on valkoista. Sieni maistuu miedolta tai hieman karvaalta ja tuoksuu jauholta. Se kasvaa myöhäisenä hiekkaisissa mäntymetsissä koko Suomessa yleisenä. Porkkana
Alun perin viljeltiin porkkanaa, joka oli purppuranpunainen, keltainen tai valkoinen. Kuumilla alueilla keltaista ja punaista porkkanaa viljellään edelleen. Viileillä alueilla oranssi porkkana on yleisin. Suomessakin voidaan viljellä violettia, keltaista ja valkoista porkkanaa. Oranssi porkkana jalostettiin 1600-luvulla Hollannissa.
Useimpien juureskasvien tavoin porkkana on kaksivuotinen kasvi. Ensimmäisenä vuotena, itämisen jälkeen porkkanalle kehittyy syvälle ulottuva pääjuuri. Sen jälkeen alkaa paksuuskasvu, joka jatkuu koko kasvukauden. Porkkanan syötävä juuri on mukula, jossa on lieriömäinen puuosa ja sen ympärillä jälsi ja kuori. Siihen kertyy paljon vararavintoaineita. Jos porkkana jätetään maahan yli talven, se käyttää toisena vuotena nämä vararavintoaineet korkean varren, kukkien ja lopulta siementen kasvattamiseen. Siihen muodostuu samantapainen sarjakukinto kuin muillakin sarjakukkaiskasveilla, esimerkiksi koiranputkella. Mutta samalla juuri menettää kaikki siihen varastoituneet aineet. Sen vuoksi porkkanat nostetaan maasta jo ensimmäisen vuoden syksyllä, paitsi jos niitä kasvatetaan siementen tuottamiseksi. Rusorintatöpökkä
Rusorintatöpökkä on selästään ja päästään väriltään ruskea. Päässä on harmaa silmäkulmajuova, joka ei ole naaraalla yhtä selkeä kuin koiraalla. Rinta on valkoinen ja vatsa oranssi. Alalaji "C. l. cearae" eroaa ulkonäöltään nimialalajista "C. l. lineata" ollen kauttaaltaan oranssimpi ja rinnassa ei ole yhtä selkeää valkoista aluetta. Viikunansyöjä
Kooltaan viikunansyöjä on noin 28–29 cm. Koiraan pää on musta ja niska sekä kaula harmaat. Silmän ympärystä on paljaalla punaisella nahalla. Selkä ja siivet ovat väriltään oliivinvihreät. Vatsa on oliivinvihreä ja pyrstön alus on valkoinen. Naaraiden selkä, siivet ja yläpyrstö ovat ruskeat. Paljas silmänympärys on naaraalla harmaa. Vatsa on ruskehtavan valkea ja siinä on ruskeita raitoja. Viikunansyöjän nokka on mustahko. Nokka erottaakin viikunansyöjän muuten hyvin samannäköisestä oliivikuhankeittäjästä ("Oriolus sagittatus"), jonka nokka on punainen.. Lajin ääni on metallinen vihellys. Viherpuukäärme
Viherpuukäärmellä on hoikka, virtaviivainen ruumis ja pitkä, hyvin ohut häntä. Sen pää on hieman ruumista leveämpi ja sillä on suuret, pyöreäpupilliset silmät. Se on täysikasvuisena tavallisesti noin 0,9–1,5 metriä pitkä, mutta suurimmat yksilöt voivat kasvaa kaksimetrisiksi. Viherpuukäärmeen väri vaihtelee sijainnista riippuen. Selkäpuoli on väriltään oliivinvihreän, kirkkaanvihreän, harmaan, ruskean, mustan, sinisen ja keltaisen välillä. Sillä on useimmiten keltainen tai kermanvärinen vatsapuoli ja kirkkaankeltainen kaula. Nahka on suomujen välissä vaaleansininen, ja se näkyy erityisesti käärmeen nieltyä suuren saaliin ja sen puolustautuessa. Uurrekorvakärsäkäs
Uurrekorvakärsäkäs ("Otiorhynchus sulcatus") on korvakärsäkkäiden ("Otiorhynchus") sukuun kuuluva kovakuoriainen. Aikuinen uurrekorvakärsäkäs on lentokyvytön ja kooltaan 7.5 - 10 mm, kiiltävänmusta, peitinsiivissä on selvästi havaittavia kellertäviä suomulaikkuja toisin kuin tavallisimmilla muilla korvakärsäkäkkäillä. Uurrekorvakärsäkkäällä on pitkät, polvekkaat tuntosarvet sekä pitkä kärsä. 
Uurrekorvakärsäkkään toukka on kooltaan 8-10 mm, väriltään kellanvalkea ja pää on ruskea. Uurrekorvakärsäkäs on eurooppalainen laji ja yksi pahimmista ruusun ja mansikan tuholaisista. Suomessa laji löydettiin vuonna 1957. Keltasänkiyökkönen
Toukka syö etenkin hierakoita ("Rumex"), mutta myös monia muita ruohovartisia kasveja. Hoikkaorakas
Hoikkaorakas ("Hydnellum gracilipes") on nahkaorakkaisiin kuuluva punaruskean värinen sienilaji. Sitä esiintyy pääasiassa Pohjois-Euroopassa, lähinnä Suomessa ja Norjassa. Suomessa se on äärimmäisen uhanalainen. Se vaatii rehevää mäntymetsää kasvupaikakseen. Huutomerkkiyökkönen
Huutomerkkiyökkönen on keskikokoinen, varsin helposti tunnistettava yökköslaji. Etusiivet ovat pohjaväriltään tasaisen vaaleanruskeat ja siiven kärki on yleensä muuta siipeä tummempi. Rengastäplä on hieman siiven pohjaväriä tummempi mutta erottuu joskus heikosti. Munuaistäplä on mustareunainen ja pohjaväriltään tummanruskea. Paras tuntomerkki on kuitenkin siiven tyvestä kärkeä kohti osoittava keilatäplä, joka on väriltään hyvin tumma ja erottuu selkeästi vaikka perhosta katsoisi kauempaakin. Takasiivet ovet lähes valkoiset. Siipiväli on 34–46 mm. Perhosen ruumis on yökkösille tyypilliseen tapaan tukeva, karvainen ja väritykseltään tasaisen ruskea. Pään takana, keskiruumiin etuosassa on helppona tuntomerkkinä musta, vaakasuora raita, joka näkyy selvästi kun perhosta katsoo edestäpäin. Hoikkasinikorento
Hoikkasinikorennon koiras saa sukukypsäksi tullessaan asteittain sinistä väriä. Keltaisen ja tumman kirjavasta sinihärmäiseksi muuttuu alkuun takaruumis ja sen jälkeen keskiruumis takaruumiin vaaletessa. Nuoremmat koiraat ja naaraat ovat väriltään keltaisia. Naaras muuttuu vanhemmiten ruskeaksi. Lajilla on vaaleat siipitäplät ja olkajuovat, jotka ovat näkyvä tuntomerkki etenkin nuorilla korennoilla. Paikoillaan oleva hoikkasinikorento pitää usein etujalkojaan päänsä taakse taitettuina. Riikinkukkokehrääjä
Riikinkukkokehrääjän toukka on vaaleanvihreä, ja siinä on keltamustia sukasellisia kyhmyjä. Toukka koteloituu kehräämänsä lujatekoisen, päärynänmuotoisen kotelokopan sisälle. Kotelokopan se kiinnittää esimerkiksi ravintokasvinsa mustikan varpuun tai maanpinnalle. Varvikosta voikin löytää marjamatkoilla riikinkukkokehrääjän ruskeita, harvakarvaisia kotelokoppia. Helmiyökkönen
Suhteellisen kookas, yleensä pohjaväriltään lämpimänruskea, mutta joskus harmaa yökköslaji. Etusiiven poikkiviirut ovat tummat ja niiden väliin jäävä osa siivestä hieman muuta siipeä tummempi. Munuaistäplä on pyöreähkö ja väriltään joko valkoinen tai oranssi. Erityisenä tuntomerkkinä täplän molemmin puolin on nähtävissä kaksi pienempää valkoista pistettä, jotka saattavat olla joskus vaikeasti erottuvia. Takasiivet tumman harmaat. Siipien kärkiväli 40–48 mm. Levätessään perhonen pitää siipiään kattolaskuisesti. Tiikerisalamanteri
Tiikerisalamanterin pääväri on musta tai ruskea ja siinä on keltaisesta oliivinvihreän vaihtelevia pilkkuja tai läikkiä. Kuviot vaihtelevat suuresti populaatioiden välillä. Pää on suuri ja silmät ovat pienet. Hiirakko
Hiirakolla on vaaleudeltaan ja sävyltään vaihtelevan harmaa karva, joka on päässä ja jaloissa tummempaa kuin rungossa, jopa mustaa. Jouhet ovat kaksiväriset: sekä harjan että hännän keskeltä tummat ja reunoilta vaaleat. Hiirakolla on muiden hallakoiden tavoin aina siima selässään, lisäksi usein risti ja seepraraitoja jaloissa. Keltaritariyökkönen
Keltaritariyökkösen etusiivet ovat pohjaväriltään ruskeanharmaat ja voimakaskuvioiset. Varsinkin siiven kärkiosassa musta, ruskeavarjosteinen ulompi poikkiviiru tekee selkeästi erottuvan ja jyrkästi mutkittelevan kuvion. Sisempi poikkiviiru on myös musta, selvästi erottuva ja sen tyvipuolella on ruskeaa varjostumaa, joka vaalenee tasaisesti kohti siiven tyveä. Ruskea, vaaleareunainen munuaistäplä erottuu poikkiviirujen välissä hyvin, kuten myös sen vieressä oleva kolmiomainen, vaalea, mustareunainen täplä. Siiven keskiosassa on etureunan puolella mustahkoa varjostumaa, jonka sisäpuolelta siipi on varsin vaalea. Takasiivet ovat räikeän keltaiset ja niiden keskiosassa tummanruskea vyö tekee lenkin. Siiven ulkoreuna on myös suurelta osin tummanruskea. Siipiväli on 51–60 mm. Keltahäiväkkä
Keltahäiväkkä ("Bolbitius titubans") on kellomainen sitruunan- tai munankeltainen häiväkkälaji. Sen lakki on tahmea kostealla säällä. Jalka on valkoinen tai kellertävä. Heltat ovat vaaleat ja muuttuvat vanhemmilla sienillä ruosteensävyisiksi. Heltat ovat irtotyviset eli eivät kiinnity jalkaan. Itiöt ovat punaruskeat, sileät. Sieni kasvaa lannoitetuissa paikoissa, olkikasoissa, nurmilla ja lantakasoissa. Sienen maku ei ole erityisen karvas, mutta se ei ole ruokasieni. Keltahäiväkkä on yleinen sienilaji Suomessa. Kurkkurusokas
Kurkkurusokas ("Entoloma hirtipes") on kellomainen, punaruskea tai harmaan-okransävyinen rusokaslaji. Sen heltat ovat aluksi harmaanvalkeat ja saavat sienen vanhetessa punertavaa vivahdetta. Sienen jalka on ohut, vaalea ja jauhoinen. Rusokas ei ole ruokasieni. Se kasvaa havumetsien sammalikoissa ja ruohikoissa kalkkimailla. Se on Suomessa kohtalaisen harvinainen. Hierronsusikoira
Karvapeite on lyhyt ja suora ja pohjavilla erittäin tiheää. Talviturkki on hieman kesäturkkia pidempi ja tuuheampi. Väritys on yleensä tummanharmaa, kellanharmaa tai hopeanharmaa. Vaikka harmaa onkin ensisijainen väri, myös punaruskeita, fawneja, kermanvärisiä ja valkoisia yksilöitä esiintyy. Harmaalla, punaisella ja fawnilla tulee olla kuonon, leuan ja poskien alueen kattava vaalea "maski", joka ei saa kuitenkaan ulottua kuononselän alueelle. Silmien yläpuolella tulee yhtä lailla olla samansävyiset vaaleat merkit. Kermanväriset ja valkoiset yksilöt ovat jo itsessään niin vaaleita, ettei maskia eikä silmämerkkejä esiinny niillä. Keskimääräinen säkäkorkeus on uroksilla 54 cm ja nartuilla 52 cm. Urokset painavat suunnilleen 22 kg ja nartut 18 kg. Urosten tulee olla selkeästi narttuja kookkaampia. Urpiainen
Juhlapukuinen koiras muistuttaa hemppokoirasta, sillä on punainen rinta ja punainen otsatäplä. Urpiaisen selkä on juovikas ja maha vaaleampi. Nokka on lyhyt ja keltainen. Naaras ja nuori lintu ovat harmaanruskean kirjavia ja viiruisia, ja punaista on vain otsassa, jos siinäkään. "Cabaret" on kooltaan hieman pienempi ja puku on ruskeampi kuin "flammean". Kelmukka
Kelmukka aiheuttaa valkolahoa. Sen kasvutapa on alustanmyötäinen, ohut ja reunastaan tyypillisesti valkea ja poimuinen. Keskiosan väri vaihtelee kermanväristä punertavan keskiruskeaan. Laji on varsin pehmeä, minkä vuoksi sitä voi erehtyä luulemaan leppävanukaksi ("Plicatura nivea"). Hieman samantapainen punakelmukka ("Meruliopsis albostraminea") on havupuiden sieni. Filippiinienhaukkapöllö
"N. p. philippensis" -alalajilla on valkoinen läiskä, jossa silmät, nokka ja valkoiset viikset muodostavat päähän x:n muotoisen kuvion. Kaikkien alalajien selkäpuoli on ruskea, ja siipiä peittävät valkoiset soikea täplät. Pyrstö on tummanruskea, ja siinä on kapeita valkeita raitoja. Pää on sivuilta ruskea, leuka on valkeahko, mutta muuten on alapuoli vaalea, ja siinä on ruskeita raitoja, jotka vatsassa ovat näkyvämpiä. Pyrstö on alapuolelta valkea. Ruudullisilla lajeilla on tätä kuviota alapuolella, päässä, selän yläosassa ja siivissä. Jalat ovat puolittain höyhenpeitteiset. Nokka on oliivinvihreä, jalat vaaleankeltaiset. Niittoyökkönen
Yökkönen, jonka olemus tuo helposti mieleen mittariperhoset. Etusiivet ovat harmaanruskeat. Niiden poikki kulkee kaksi ohutta valkoista poikkiviirua, jotka ovat siiven keskiosan puolelta paksulti suklaanruskealla varjostuneet. Lisäksi siiven kärkiosassa, etureunassa on selvä suklaanruskea täplä. Takasiivet ovat kirkkaan keltaiset, tyviosastaan ja ulkoreunasta ruskeat ja niissä on mustanharmaa poikkiraita. Pää ja keskiruumis ovat ruskeat, takaruumis lähinnä harmaa. Perhosen lepoasento heinikossa on hyvin tyypillisen kolmiomainen pää ylöspäin. Siipien kärkiväli on 27–30 mm. Liljakukko
Liljakukko ("Lilioceris lilii") on lehtikuoriaisten heimoon kuuluva kovakuoriainen. Liljakukko on alun perin lähtöisin Aasiasta ja Keski-Euroopasta, mutta viime vuosina se on levinnyt Suomessa etelästä pohjoiseen päin. Suomessa liljakukosta on tehty ensimmäinen havainto Kirkkonummen Jorvaksessa vuonna 1944, jossa se oli esiintynyt ainakin kolme vuotta aikaisemmin.
Liljakukko syö liljakasvien ("Liliaceae") heimoon kuuluvia kasveja erityisesti liljojen ("Lilium") ja pikarililjojen ("Fritillaria") lehtiä ja muita osia.
Aikuinen liljakukko on pääväriltään kirkkaanpunainen ja rakenteeltaan pitkänomainen ja pituudeltaan noin 6–7 mm. Aikuisen pää, raajat ja tuntosarvet ovat mustat. Liljakukon munat ovat pieniä ja mustia ja toukat pitkänomaisia ja oranssinpunaisia. Liljakukon sukulainen on kielokukko ("Lilioceris merdicera"), jotka voi helposti sekoittaa keskenään. Helpoiten lajit erottaa toisistaan siitä, että liljakukolla on mustat jalat ja kielokukolla punaiset.
Kesällä liljakukon toukkia ja aikuisia voi torjua manuaalisen torjunnan lisäksi pyretriini- ja pyretroidipohjaisilla ruiskutteilla. Yhdistyneessä kuningaskunnassa on ollut puutarhojen koristekasvien kovakuoriaisten torjuntaan saatavilla bifentriinia, tiaklopridia ja imidaklopridia tehoaineina sisältäviä sumutteita. Liljakukon kannan luontaisia säätelijöitä ovat ainakin Tetrastichus setifer, Lemophagus errabundus, Lemophagus pulcher, Meigenia simplex, Meigenia uncinata, Mesochorus lilioceriphilus ja Diaparsis jucunda. Juovahernekärsäkäs
Hernekärsäkkäiden suvussa on monia toisiaan muistuttavia lajeja. Aikuinen juovahernekärsäkäs on väriltään ruskea, harmaanvihreä tai kellanruskea ja sen kärsä on tylppä ja lyhyt. Silmät ovat ulkonevat. Etuselässä on kolme vaaleaa pitkittäistä raitaa ja peitinsiivissä lukuisia pitkittäisiä raitoja. Se on kooltaan noin 5 millimetriä pitkä. Juovahernekärsäkkäät elävät herneillä, apiloilla ja mailasilla. Aikuiset juovahernekärsäkkäät nakertelevat puolikuun muotoisia koloja sirkkalehtien ja ensimmäisten kasvulehtien reunoihin. Toukat elävät juuristossa vioittaen typpeä sitovia juurinystyröitä ja heikentäen siten kasvin kasvua. Juovahernekärsäkkään toukka on vaaleahko ja eripituisten punaruskeiden karvojen peittämä. Juovahernekärsäkkäät talvehtivat aikuisina pientareilla ja muissa monivuotisissa heinäkasvustoissa. Vuodessa kehittyy yksi sukupolvi. Juovahernekärsäkästä esiintyy laajasti eri puolilla maailmaa. Herkkutatti
Herkkutatin sienijuuri on suvulle tyypilliseen tapaan valkoinen, mutta sen mikroskooppiset rakenteet erottavat sen lähilajeista. Sienijuuren avulla isäntäkasvit saavat maaperästä paremmin fosforia ja muita ravinteita sekä vettä. Sienet puolestaan saavat yleensä kasvilta muun muassa hiilihydraatteja. Herkkutatille symbioosin suurin hyöty on kenties sen sienelle suoma mahdollisuus käyttää hyväkseen syvemmällä maaperässä sijaitsevaa vettä. Tämä mahdollistaa tattien runsaan kasvun myös kuivemmilla paikoilla. Isäntälajiaan herkkutatti puolestaan hyödyttää esimerkiksi vähentämällä maaperän haitallisten vapaiden raskasmetallien määrää puiden juuriston läheisyydessä. Laboratorio-oloissa herkkutatin sienijuuren on osoitettu myös vähentävän siementen punahometartuntoja ainakin euroopanmustamännyllä ("Pinus nigra"). Haisuseitikki
Haisuseitikki ("Cortinarius traganus") on yleinen, violetinvärinen seitikkilaji. Se kasvaa koko maassa havumetsissä. Sienen tuoksu on makea, mutta se ei sovellu ruokasieneksi. Lakki on violetti, vanhemmissa sieniyksilöissä ruskeankeltainen. Jalka on samoin violetti ja muuttuu vanhemmiten keltaisemmaksi, kuten myös sienen heltat. Houkuttelevan kauniit, violetin ja harmaan vivahteiset haisuseitikit saavat usein värjääjän innostumaan niiden käytöstä lankojen värjäyksessä. Violetti väri kuitenkin haihtuu keitettäessä taivaan tuuliin. Haisuseitikkejä voi kuitenkin käyttää vihreän värin aikaan saamiseksi. Samanlaista vihreää on vaikea saada mistään muusta luonnontuotteesta, joskin samantapaista löyhkäseitikkiä on kokeiltu. Heinähukka
Heinähukan koiraat ja naaraat eroavat ulkonäöltään jonkin verran. Koirasperhoset ovat punertavan ruskeita ja naaraat vaalean rusehtavanharmaita. Etusiiven poikki kulkee molemmilla sukupuolilla kaksi kapeaa, vaaleaa raitaa kun takasiipien väritys on tasainen. Erotuksena muista samantapaisista lajeista, heinähukan etusiivessä ei ole vaaleaa keskitäplää. Koirailla on tuuheat, sulkamaiset tuntosarvet. Siipiväli on 40–65 mm ja naarasyksilöt ovat selvästi koiraita kookkaampia.
Nuori toukka on tumma ja siinä on kapeita, keltaisia poikkijuovia. Täysikasvuinen toukka on silmiinpistävä, jopa kymmensenttinen ja mustanruskea. Toukat ovat kokonaan tuuhean karvan peittämiä ja ihokontakti karvojen kanssa voi aiheuttaa voimakkaan allergisen reaktion. Sinikurkkuara
Kooltaan sinikurkkuara on noin 85 cm. Painoa on keskimäärin 750 g. Sinikurkkuaran selkä, päälaki, kurkku sekä pitkän pyrstön päällihyöhenet ovat väriltään turkoosinsiniset. Vatsan ja pyrstön alaosan höyhenten väritys on keltainen. Lajin silmänympärystät ovat valkeat. Nokka on papukaijoille tyypillisesti suuri ja tukeva. Aikuisen linnun iirikset ovat väriltään keltaiset ja nuoren ruskeat . Jauhokoisa
Aikuinen jauhokoisa on vaaleanharmaa, tummemman harmaiden juovien kuvioima. Vartalo on noin 12 mm pitkä, siipien kärkiväli 16-20 mm. Toukka kasvaa 2 cm pitkäksi, se on harvakarvainen ja väriltään muuten melkein valkea, mutta pää on musta. Toukka syö jauhoja ja erittää hämähäkin seittiä muistuttavaa rihmaa, joka aiheuttaa jauhojen paakkuuntumista. Aikuinen perhonen ei syö mitään. Riikinkukkokehrääjä
Suurimmassa osassa elinaluettaan riikinkukkokehrääjä on varsin helposti tunnistettava laji, jota muistuttavia perhosia tavataan lähinnä Etelä-Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa. Naaraan siipien pohjaväri on vaaleanharmaa. Koiraan siipien väri vaihtelee enemmän ja etusiivet ovat sävyltään harmaanruskeat kun takasiivet ovat voimakkaan ruosteenkeltaiset. Kummallakin sukupuolella on kaikkien siipien keskellä iso silmätäplä. Yleensä silmätäplää ympäröi suorakaiteen muotoinen vaalea alue, mutta muodolla "f. deflexa" silmätäplä koskettaa ulompaa poikkiviirua. Muodolta "f. obsoleta" silmätäplät puuttuvat. Siipien kärkiväli on koirailla noin 45–65 mm, naarailla 48–90 mm. Porkkana
Porkkana ("Daucus carota") on juureksena viljelty sarjakukkaiskasvi. Sen paksuuntunut pääjuuri on väriltään tavallisesti oranssi, ja siinä on puunkuorta muistuttava ohut kuori. Juuri sisältää runsaasti A-vitamiinin esiastetta beta-karoteenia, joka antaa sille oranssin värin. Porkkana on perunan jälkeen Suomen suosituin juures; sitä syödään jopa yhdeksän kiloa henkeä kohden vuodessa. Herkuleskehrääjä
Toukka kasvaa noin 10 cm pitkäksi ja on yleisväritykseltään aluksi hyvin vaalea, myöhemmin sinivihreä. Toukka elää luonnossa muutamilla ravintokasveilla, mutta kasvatettuna hyväksyy myös hyvinkin poikkeavia lajeja. Nahanluonnin jälkeen toukka yleensä syö vanhan nahkansa. Muurahaispääkkö
Muurahaispääkkö ("Clytra quadripunctata") on lehtikuoriaisten heimoon kuuluva laji. Se on 7-11 mm pituinen. Sen pää on musta ja peitinsiivet ovat pääväriltään punaiset. Peitinsiivissä on suuria mustia laikkuja. Naaras munii muurahaispesään tai sen viereen ja toukka syö muurahaisen toukkia. Lentoaika on kesäkuulta heinäkuulle. Muurahaispääkköä esiintyy vesakoissa aurinkoisilla paikoilla ja sitä tavataan koko Suomessa. Oranssiviikunakaija
Oranssiviikunakaija on noin 13 cm pitkä ja painaa 28–35 g. Lajista tunnetaan seitsemän alalajia ja muotojen välillä on värieroja. Sen höyhenpuku on yleensä selkäpuolelta vihreä tai vihertävänruskea ja vatsapuolelta kellanvihreä, rinnasta usein oranssi. Naamassa ja kurkussa on valkoista, keltaista tai mustaa kuviointia. Nokka on tummanharmaa, iiris tummanruskea ja koivet vihertävänharmaat. Sukupuolet eroavat pään kuvioinnin perusteella. Nuori lintu muistuttaa enemmän naarasta höyhenpuvultaan, sen rinta on kuitenkin vihreä ja kurkun sivut ovat oranssit. Dermatobia hominis
Aikuinen "D. hominis" on tumma, sinertävä kärpänen, jolla on kellertävä pää (kuva ). Pituudeltaan se on 10–15 millimetriä. Laji on verraten tavallinen trooppisessa Keski- ja Etelä-Amerikassa. Muiden kiiliäislajien tapaan aikuisen kärpäsen suuosat ovat surkastuneet, eikä se syö enää mitään. Aikuinen kärpänen elääkin vain reilun viikon, jona aikana se parittelee ja munii. Vihannespunkki
Vihannespunkki ("Tetranychus urticae") on punkkien lahkoon kuuluva hämähäkkieläin. Epävirallinen nimi kehrääjäpunkki juontuu punkin kehräämästä seitistä, josta ne on helppo tunnistaa. Kotipuutarhassa ne ovat yleisiä tuholaisia.
Vihannespunkkien väri on vaalea tai vaaleanvihreä, pään lähellä niillä on kaksi silmiä muistuttavaa pistettä. Talvehtineet vihannespunkit ovat oranssinsävyisiä. Vartalon muoto on soikea. Kooltaan ne ovat alle 0,5 mm:n pituisia, koiraat ovat pienempiä kuin naaraat. Naaraan selässä on 12 jäykkää karvaa. Pensasampiainen
Pensasampiainen on herhiläisen jälkeen Pohjoismaiden kookkain ampiainen. Kuningattaret ovat 18–22 mm, kun työläiset ja kuhnurit ovat 15–19 mm pituisia. Työläiset ja kuhnurit ovat musta-keltaisia. Väritys vaihtelee huomattavasti, mutta työläiset ovat usein hyvin tummia eikä keltaista väriä takaruumiissa erotu ehkä kuin kapeina poikkivöinä. Keltaiset poikkivyöt voivat kuitenkin olla myös leveämpiä. Sen sijaan kuningattaren värityksessä on myös punertavan ruskeaa, mikä voi erehdyttää luulemaan sitä herhiläiseksi. Verkkosilmän alanurkan ja leukojen välissä on tuntosarven paksuuden levyinen alue. Pään etuosassa verkkosilmään työntyvä uloke on kokonaan keltainen ja erillään otsan keskellä olevasta keltaisesta laikusta. Leukojen yläpuolella sijaitseva suukilpi on keltainen. Työläisillä ja kuhnureilla suukilvessä on kapea, musta keskijuova, joka ei ulotu alareunaan saakka, kuningattarella yksi tai kaksi mustaa pistettä. Keskiruumiin sivut ovat kurttuiset. Viherlurikki
Viherlurikin pituus on noin 16 cm ja paino 23–32 g. Sen höyhenpuvun pääväri on vihreä, alapuoli ja siiven alapeitinhöyhenet ovat kellanvihreät. Päälaki on himmeän siniharmaa, kyynärsiipien alapinnalla on kellanvalkea juova ja pyrstö on alapuolelta ja kärjestä keltainen. Nokka on oranssi, iiris oranssi tai keltainen ja koivet oranssit. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren yksilön nokka on ruskea, keltakärkinen. Kevätkaapuyökkönen
Yleisväriltään harmaiden kaapuyökkösten aikuiset yksilöt ovat melko vaikeita määrittää lajilleen ja erityisen paljon kevätkaapuyökkönen muistuttaa yleistä kellerväkaapuyökköstä ("Cucullia umbratica"). Etusiivet ovat pitkät, kapeat, teräväkärkiset, ulkosyrjästä hieman sisäänpäin kaartuvat ja pohjaväriltään ruskehtavan harmaat. Siiven kuviointia ovat pitkät, ohuet, mustat viirut, jotka ulottuvat siiven ulkoreunaan saakka. Takasiivet ovat ruskehtavan harmaat ja jonkin verran tummuneet. Siipiväli 43–50 mm. Luumupääkaija
Luumupääkaija ("Psittacula cyanocephala") on eteläaasialainen kaija, jonka esiintymisalue käsittää koko Intian niemimaan ja Sri Lankan sekä osia Pakistanista, Nepalista ja Bhutanista. Sen holotyypin kuvaili Carl von Linné Gingistä Tamil Nadusta 1766. Luumupääkaijakoiraan pää on tuntomerkki josta ei voi erehtyä. Sillä on lisäksi purppuranpunainen hartialaikku siivessä ja keltainen pyrstöntyvi. Naaras on himmeämmän värinen. Lajille kertyy pituutta 33 cm. Luumupääkaija on eloisa papukaija, joka viihtyy pienissä parvissa. Se ääntelee lyhyin, kimein ja kirkuvin huudoin, jotka ovat kuitenkin varsin sointuvia. Luumupääkaijan elinympäristöä on lämpimät rinnemetsät ja metsäiset tasangot. Se suosii metsänreunoja viljelysten lähellä, missä se voi poiketa syömään riisiä ja muita viljoja. Luumupääkaija on hyvin valpas ruokaillessaankin. Siementen lisäksi ravintoon kuuluvat kukkien mesi, marjat ja hedelmät, etenkin viikunat. Linnut kerääntyvät levolle öisin suuriksi parviksi, mutta pesimäaikana parit nukkuvat pesissään ja vartioivat sitä tarkasti. Pesä sijaitsee puussa ontossa oksassa tai vanhassa tikankolossa. Keltakerttu
Kooltaan keltakerttu on noin 14 cm. Lajin selkä on oliivinvihreä ja perä keltainen. Pää ja vatsa ovat väriltään keltaiset. Nokka on melko pitkä.. Keltakerttulin jalat ovat harmaat. Koiras ja naaras eroavat toisistaan ulkonäöltään hieman. Leppähelokka
Leppähelokka ("Pholiota alnicola") on kellomainen tai kupera keltainen helokkalaji. Lakki on usein kostealla säällä tahmainen. Sienen heltat ovat aluksi kellertävät ja tummuvat vanhemmiten ruosteenruskeiksi. Jalka on keltainen tai ruskea ja siinä on heikko rengas. Sienen maku on mieto. Leppähelokka kasvaa lehtipuiden kannoilla ja kuolleilla rungoilla, varsinkin lepällä ja koivulla. Sieni on Suomessa melko yleinen. Huhtiyökkönen
Yleisväritykseltään huhtiyökkönen on vaaleanharmaa perhonen. Siipien pohjaväri on tuhkanharmaa, ja niiden kuviointi on tummaa. Keilatäplä on vaalea, mutta siinä on paksu musta reunus. Samanlainen selväpiirteinen reunus on myös vaalean munuaistäplän takaosassa. Aaltoviiva erottuu yleensä. Takasiivet ovat etusiipiä vaaleammat. Siipiväli on 49–56 mm.
Suomessa lajia tavataan ainakin Pohjois-Pohjanmaalle saakka. Lentoaika painottuu huhtikuun loppupuoliskolle ja toukokuun alkuun. Suomukurkkuorneero
Kooltaan suomukurkkuorneero on 16–18 cm. Lajin pää on ruskehtavan harmaa ja silmän ympärystät ja leveähkö silmäkulmajuova ovat väritykseltään okrankeltaiset. Selästään ja siivistään suomukurkkuorneero on ruosteenruskea ja pyrstöstän kastanjanvärinen. Kurkku on kellertävä ja hyöhenten ruskeat reunaat antavat suomumaisen vaikutelman. Vatsastaan lintu oliivinruskea. Vuoriorneero ("Anabacerthia striaticollis") eroaa suomukurkkuornerosta heikommin erottuvien silmäkulmajuovien ja vaaleampi sekä hyöhenpuvultaan yksivärisempi. Keltakurkkurosella
Linnun pituus on noin 26 cm ja paino 45–80 g. Sukupuolet ovat erivärisiä. Koiraan pää ja vatsapuoli ovat punaiset, posket keltaiset, selkä keltaisen ja mustan kirjava, yläperä ja pyrstö vihreät, ja siivillä sekä pyrstön alapinnalla on violettia. Naaraan pää ja kurkku ovat vihertävät ja se on muutenkin koirasta himmeämpi. Nokka on harmaa, iiris tummanruskea ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuori lintu muistuttaa naarasta mutta siltä puuttuvat keltaiset poskilaikut.