Kuka johti valkoisia joukkoja Suomen sisällissodassa?
Suomen sisällissota
Suomen sisällissota käytiin Suomen senaatin eli hallituksen ja sitä vastaan kapinoineen Suomen kansanvaltuuskunnan johtamien joukkojen välillä 27. tammikuuta – 15. toukokuuta 1918. Senaatin asevoimina olivat valkoiset joukot ja kansanvaltuuskunnan joukkoina Suomen Punainen Kaarti eli punaiset. Saksan keisarikunnan armeija tuki valkoisia valtaamalla Helsingin, Lahden ja muita eteläsuomalaisia kaupunkeja. Neuvosto-Venäjä tuki punaisia lahjoittamalla heille aseita.
Hjalmarsonin ryhmä
Hjalmarsonin ryhmä eli Krenatööridivisioona oli valkoisten länsiarmeijaan kuulunut ryhmittymä Suomen sisällissodassa. Sen komentajana toimi eversti Harald Hjalmarson.Komentaja: everstiluutnantti Torsten Carl Otto Aminoff (haavoittui)
Komentaja: everstiluutnantti L. Sarlin
Komentaja: majuri Gaston Ahrenberg v.t. komentajana A. F. Blomqvist
Komentaja: ratsumestari A. Selin
Komentaja: v.t. päälliköt: kapteeni Hjalmar Frisell, kapteeni L. V. Runeberg ja kapteeni N. Wickström myöh. majuri A. Winge Suomen sisällissota
Sisällissodan ensimmäisessä vaiheessa 27. tammikuuta – 14. maaliskuuta 1918 välisenä aikana aloite ja suurin hyökkäysaktiviteetti oli Suomen punaisella kaartilla. Kaartin ylipäällikköinä toimivat (aikajärjestyksessä): Ali Aaltonen, Eero Haapalainen ja triumviraatti Eino Rahja, Adolf Taimi, Evert Eloranta sekä viimeisenä Kullervo Manner. Heti taistelujen alettua paljastuivat punakaartin sotilaalliset heikkoudet: sotilasammattitaidon ja ammatti­upseerien puute ja heikosti koulutettu, kuriton miehistö. Punaiset kärsivät ensimmäisiä tappioita muun muassa omien aseiden kautta, vahingonlaukauksista. Punakaartin organisaatiossa toimivin taso oli komppania tai joukkue eli plutoona. Niiden päälliköt valittiin demokraattisesti yksikön jäsenten kesken ja keskuudesta, joten lopputulos johdon laadun suhteen oli hyvin sattumanvarainen. Kaartilaisten paineensietokyky taistelussa oli heikko, mikä yhdessä ammattitaidottoman johdon kanssa johti helposti hyökkäyksen pysähtymiseen ja puolustuksen pettämiseen. Tappioiden seurauksena kokonaisia joukko-osastoja saattoi poistua rintamalta takaisin kotiseudulle, sodanjohdon kykenemättä sitä estämään. Kenttäkelpoisuudeltaan parhaita joukkoja olivat maaseudulta kootut osastot. Taisteluhengeltään parhaita olivat kaupunkilaisosastot, erityisesti Helsingin punakaartin joukot, sekä Pietarinsuomalaiset. Ernst Löfström
Löfström saapui Helsinkiin tammikuun alussa 1918 ja ryhtyi yhteistyöhön sotilaskomitean kanssa. Hieman ennen sisällissodan puhkeamista hän siirtyi vallankumousta pakoon Vaasaan ja tarjoutui sodan sytyttyä valkoisen armeijan käyttöön. Valkoisten ylipäällikkö Mannerheim vierasti Löfströmiä, joka oli ollut hänen holhoojansa kadettikoulussa. Löfström taas katsoi Mannerheimin saaneen Venäjän armeijassa ylennyksiä ja kunniamerkkejä muilla kuin sotilaallisilla ansioilla, erityisesti syksyllä 1914, jolloin he olivat osallistuneet samoihin taisteluihin Hodelilla ja Opatówissa. Löfströmillä oli vanhoja riitoja myös päämajoitusmestari Hannes Ignatiuksen kanssa. Pätevien komentajien ollessa vähissä Mannerheim nimitti kaikesta huolimatta Löfströmin Savon rintaman komentajaksi 10. helmikuuta 1918, vaikka jääkärit eivät pitäneet Löfströmistä hänen tsaarinupseerin taustansa ja monet muut Itä-Suomen valkoiset hänen ruotsinkielisyytensä vuoksi. Löfström käytti sisällissodan aikana äitinsä tyttönimeä Toll suojellakseen Pietarissa oleskellutta perhettään, jolle paljastuminen valkoisen kenraalin omaisiksi olisi voinut tietää vaikeuksia. Toimenpide vietiin niin pitkälle, että hänestä käytettiin hänen ”soturinimeään” myös yksityisissä keskusteluissa. Karl Sovelius
Karl Fredrik Sovelius () oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä Valkoisen armeijan ”lentävissä” joukoissa. Vaasan valtaus
Kun senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvud nimitti kenraali C. G. E. Mannerheimin sotilaskomitean puheenjohtajaksi 15. tammikuuta, määräsi hän samalla Mannerheimin perustamaan kaksi puolisotilaallista yksikköä suojeluskuntien vahvimmalla tukialueella Etelä-Pohjanmaalla. Seutu oli joulukuussa valikoitunut valkoisten toiminnan keskukseksi hyvien kulkuyhteyksien sekä alueen heikon työväenliikkeen vuoksi. Valkoisen armeijan ylipäälliköksi nimitetty Mannerheimin saapui Vaasaan 19. tammikuuta ja perusti esikuntansa Vaasan läänin maaherran Teodor Heikelin asuntoon. Mannerheimin alkuperäisenä tarkoituksena oli evakuoida venäläiset joukot rauhanomaisesti, mutta 25. tammikuuta hän muutti suunnitelmaansa kuultuaan Karjalassa puhjenneista suojeluskuntien ja punakaartien välisistä yhteenotoista. Mannerheim päätti nyt luoda Etelä-Pohjanmaalle valkoisen armeijan tukialueen riisumalla venäläiset varuskunnat aseista. Hyökkäyksen ajankohdaksi hän määräsi 27.–28. tammikuuta. Mannerheim antoi Vaasan valtauksen esikuntapäällikkönsä, eversti Martin Wetzerin hoidettavaksi, ja siirsi turvallisuussyistä viime hetkellä oman esikuntansa Ylihärmään, mistä käsin hän johti koko Pohjanmaan operaatiota. Venäläiset upseerit olivat tietoisia tulevasta hyökkäyksestä, sillä Wetzer oli jo ennen valtauksen käynnistymistä neuvotellut venäläisen everstin kanssa Mannerheimin aikeista. Vaasassa oli jo syksystä lähtien toiminut myös työväen järjestyskaarti, mutta se ei vallankumouksen käynnistyessä uudelleenorganisoitunut punakaartiksi, ja näin kaupungissa vältyttiin valkoisten ja punaisten välisiltä yhteenotoilta. Harald Åkerman
Suomen sisällissodan aikana Åkerman kuului valkoisen armeijan esikuntaan ja tammikuussa 1918 hän matkusti Tukholmaan hankkimaan armeijalle aseita ja järjestämään jääkärien kotiinpaluuta. Maaliskuussa hänestä tuli ylipäällikkö Mannerheimin yhdysupseeri Vaasan senaattiin ja toukokuussa 1918 valtionhoitaja P. E. Svinhufvudin sota-asiainkanslian päällikkö. Sodan jälkeen Åkerman ylennettiin everstiksi ja joulukuussa 1918 kenraalimajuriksi. Hän kuitenkin palasi seuraavan vuoden alussa Laborin pääjohtajaksi. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Punaisten puolella ylipäällikkönä toimi kansanvaltuuskunnan puheenjohtaja Kullervo Manner, joka oli julistettu diktaattoriksi. Tosiasiassa punaisten sotatoimia Karjalassa johti kuitenkin itäisen rintaman komentaja Oskar Rantala. Venäläinen eversti Mihail Svetšnikov oli vielä kansanvaltuuskunnan sotilaallisena neuvonantajana Viipurissa. Hän oli laatinut huhtikuun alkupuolella punaisille puolustussuunnitelman, joka edellytti silloisten asemien pitämistä Karjalassa. Kämärän taistelu
Kämärän taistelu oli Kuolemajärven pitäjän Kämärän asemalla 27. tammikuuta käyty suojeluskunnan ja punakaartin välinen taistelu, jota pidetään Suomen sisällissodan ensimmäisenä sotatoimena. Taistelua on kutsuttu myös sisällissodan aluksi, vaikka yleensä tapahtumien katsotaan käynnistyneen vasta seuraavien päivien aikana muualla Suomessa. Esimerkiksi valkoisen armeijan ylipäällikkö Carl Gustaf Emil Mannerheim piti vuonna 1933 sodan alkuna nimenomaan Kämärän taistelua. Suomen sisällissota
Saksalainen laivasto-osasto nousi maihin Ahvenanmaalle 5. maaliskuuta 1918. Sodan kolmannessa vaiheessa valkoisen armeijan yleishyökkäystä Etelä-Suomeen täydensi kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzin johtaman Saksan Itämeren divisioonan maihinnousu Hangossa 3. huhtikuuta 1918. Saksalaisten ja venäläisten joukkojen yhteensovittaminen, Brest-Litovskin rauhansopimusta noudattaen, koordinoitiin erityisellä Hangonsopimuksella. Divisioonan vahvuus oli 10 000 sotilasta. Lisäksi Loviisassa nousi maihin 7. huhtikuuta, Tallinnasta edennyt, noin prikaatin vahvuinen osasto Brandenstein (3 000 miestä). Hangosta edennyt osasto valloitti Helsingin 12.–13. huhtikuuta (Helsingin taistelu 1918), Hyvinkään 21. huhtikuuta, Riihi­mäen 22. huhtikuuta ja Hämeenlinnan 26. huhtikuuta 1918. Loviisasta liikkeelle lähtenyt prikaati valtasi Lahden 19. huhtikuuta ja katkaisi läntisten ja itäisten punakaartien väliset yhteydet. Saksalaisjoukot nopeuttivat merkittävästi punakaartien sotilaallista tappiota ja lyhensivät sodan kestoaikaa. Toisaalta Suomi joutui sodan jälkeen Saksan vaikutusvaltaan.
Ruotsi kieltäytyi osallistumasta virallisesti Suomen sisällissotaan, mutta 84 vapaaehtoista ruotsalaisupseeria antoi merkittävän tuen valkoiselle sodanjohdolle. Lisäksi valkoiseen Suomeen lähetettiin kapteeni Hjalmar Frisellin johtama vapaaehtoisista ruotsalaissotilaista koostunut, Ruotsalaiseksi prikaatiksi kutsuttu osasto. Sen todellinen kokonaisvahvuus, 250–550 miestä (vahvuustiedot vaihtelevat) vastasi kuitenkin lähinnä vahvennettua pataljoonaa. Suomen sisällissota
Tietokirjailija ja tutkija, maisteri Tauno Tukkisen suorittamien tutkimusten mukaan teloitetuista noin 200 oli naisia, eli Hans Kalmin osuus lapsi- ja naissotilaiden surmaamisiin ja suoranaisiin murhiin oli todennäköisesti suurempi kuin yhdelläkään toisella valkoisten puolella sisällissotaan osallistuneista upseereista. Samoin hänen osuutensa suoranaisiin epäiltyihin sotarikoksiin oli ehkä suurempi kuin kenelläkään muulla valkoisten komentajalla. Suoranaisina murhina voidaan pitää Kalmin joukkojen suorittamia punaisten joukkojen sairaanhoitajien teloituksia Hennalan vankileirillä. Eino Suolahti
Sisällissodan jälkeen Suolahdesta tehtiin ensimmäinen päällikkö uuteen päämajan tiedustelu- ja valvontaosastoon (niin sanottu Osasto III), joka oli itsenäisen Suomen ensimmäinen valtiollinen poliisi ja myöhemmän Etsivän Keskuspoliisin edeltäjä. Hänen osuutensa valkoiseen terroriin on jäänyt epäselväksi, mutta hänet tunnettiin koko ikänsä jyrkkänä oikeistolaisena, pilkkanimeltään ”Eino Verinen”. Kun Saksa hävisi maailmansodan, vahvana saksalais- ja monarkiasuuntauksen kannattajana tunnettu Suolahti siirrettiin syrjään tiedusteluosaston johdosta. Jämsän ryhmä
Jämsän ryhmä oli Suomen sisällissodan valkoisen armeijan sotilasryhmittymä, jonka komentajana oli Karl Fredrik Wilkman myöh. Wilkama. Ryhmästä käytettiin myös nimeä Wilkmanin osasto. Jämsän ryhmä perustettiin ylipäällikön käskystä 18. helmikuuta 1918, jossa hän antoi tehtävän Jyväskylän piiripäällikölle, että hänen tuli koota Jämsään suojeluskuntalaisista 1500 miehen ryhmittymä. Käskyn mukaan joukot tuli jakaa pataljooniin, joissa kussakin oli kolme komppaniaa ja lisäksi oli perustettava kolme konekiväärikomppaniaa, joissa kussakin oli kaksi konekivääriä. Eversti Wilkman saapui 2. maaliskuuta 1918 esikuntineen Jämsään ja 4. maaliskuuta ilmoitti päämajoitusmestari eversti Hannes Ignatius päämajasta, että Jämsä ryhmän vahvuus oli määrätty 2300 mieheen ja konekiväärien määräksi 10 ja lisäksi ryhmä saisi 4 tykkiä. Jotta tähän miesmäärään päästäisiin oli Jämsän ryhmään liitettävä jo olemassa olevien joukkojen lisäksi Uudenmaan rakuunat ja pataljoonat Seinäjoelta, Vaasasta ja Perä-Pohjolasta sekä kenttälennätin osasto. Maaliskuun 13. päivänä eversti Wilkman sai tiedon kapteeni Ingelbergiltä, että Pohjois-Hämeen tykmentti oli tullut muodostetuksi Jyväskylän piirin miehistä ja Lapuan komppanioista sekä hämäläisistä pakolaisista. Rykmentti käsitti kolme pataljoonaan, joissa oli kahdeksan komppaniaa. Kyseisen uuden rykmentin komentajaksi Wilkman määräsi väliaikaisesti everstiluutnantti L. Bergströmin. Suomen sisällissodan nimet
Suomen sisällissodasta puhuttaessa termin käyttö on yleistynyt 1970-luvulta lähtien ja se on tällä hetkellä eniten käytetty vuoden 1918 sodan nimi. Sen mukaan sota oli maan sisäinen ja pääasiassa seurausta suomalaisten keskinäisestä valtataistelusta. Kumpikaan osapuoli ei pyrkinyt erottamaan alueita Suomesta tai liittämään alueita Suomeen vaan kamppailu käytiin kansallisen ja valtiollisen kokonaisuuden sisällä taisteluna maan sisäisestä vallasta. Merkittävä osa suomalaisesta siviiliväestöstä, erityisesti Etelä-Suomessa, oli jakautunut punaisiin ja valkoisiin. Vuoden 1918 sotaan osallistui vajaat 200 000 suomalaista sotilasta ja yhteensä noin 20 000 ulkomaista sotilasta. Varsinkin pienten valtioiden sisällissotiin osallistuu usein muiden valtakuntien joukkoja. Samoin sodan 37 000 uhrista 34 000 oli Suomen kansalaisia. Sisällissota-nimitystä puoltaa sekin, että silloin sotaa voidaan verrata muun muassa Espanjan, Venäjän ja Yhdysvaltain vastaaviin tapahtumiin. Valdemar Sammalisto
Valdemar Sammalisto (3. tammikuuta 1889 – 17. huhtikuuta 1918) oli tamperelainen maalari ja punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän osallistui komppanianpäällikkönä Suinulan retkeen, jossa keskeytti väliintulollaan valkoisten vankien joukkomurhan. Tämän jälkeen hän johti punaisten hyökkäyksiä Vilppulan rintamalla. Hänet teloitettiin välittömästi Tampereen taistelun jälkeen. Pjotr Krasnov
Pjotr Nikolajevitš Krasnov (; 22. syyskuuta 1869 Pietari — 17. tammikuuta 1947 Moskova) oli venäläinen kenraaliluutnantti ja eräs valkoisen armeijan johtajista Venäjän sisällissodassa. Kaarle Saarela
Kaarle "Kalle" Bernhard Saarela (1888-14. huhtikuuta 1918) oli Ylöjärven punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän oli Räikän kartanon entinen renkivouti, mutta sotasurmaprojekti ilmoittaa hänen ammatikseen työmies. Hän otti osaa Tampereen taisteluun, jossa jäi valkoisten vangiksi ja teloitettiin hyvin pian tämän jälkeen. Kurun taistelu
Kurun taistelu käytiin Suomen sisällissodassa 15.–17. maaliskuuta 1918 ruotsalaisen eversti Harald Ossian Hjalmarsonin komentaman valkoisen armeijan Hjalmarsonin osaston ja G.A Stolbovin ja Arvid Jokisen komentamien punakaartilaisten välillä. Lisäksi punaisilla oli tukenaan Juho Eslinin johtama "pataljoona" riihimäkeläisiä ja Turun ja Pietarin suomalaista punakaartia. Punaiset olivat miehittäneet myös Muroleen kanavalla sijaitsevat venäläisten vallitöinä rakentamat juoksuhaudat. 15. maaliskuuta Virroilta etenevät valkoiset törmäsivät punaisten etuvartioihin, seuraavana päivänä Eslinin joukkojen asemia ammuttiin tykeillä. Viimein 17. maaliskuuta saarrostusvaaraa pelkäävät punaiset vetäytyivät. Venäläisen Smirnoffin komentama esikunta pakeni Teiskoon, osa suomalaisista punaisista pakeni Toikkoon ja siitä suoraan Tampereelle. Tampereelta pakolaisia vastaan tulleet Eino Rahja ja Aleksanteri Vasten kohtasivat "Näsijärven jään mustanaan pakolaisia". Taistelu päättyi Kurun kirkonkylän äkilliseen tyhjentymiseen punaisista, jotka pakenivat kiireesti Tampereelle. Taistelussa kaatui 20-30 punaista, lisäksi vangiksi jääneistä punaisista ainakin osa teloitettiin. Valkoisista Vöyrin koulu menetti viisi miestä kaatuneina. Jussi Pietikäinen
Vuoden 1918 Suomen sisällissodan aikana Pietikäinen toimi Suomen kansanvaltuuskunnan työasiain osaston yleisten töiden alaosaston valvojana. Sisällissodan loppuvaiheessa Pietikäinen johti Viipurissa 25. huhtikuuta pidettyä punaisten yleistä kokousta, jossa pohdittiin toimenpiteitä kansanvaltuuskunnan paettua Venäjälle. Pietikäinen pakeni lopulta itsekin Venäjälle, ja joutui Venäjän sisällissodan aikana Siperiassa Aleksandr Koltšakin valkoisen armeijan vangiksi. Hänen terveytensä romahti kolmen kuukauden vankeusaikana ja hän kuoli vuoden 1920 lopussa keuhkotautiin pietarilaisessa sairaalassa. Valkoiset
Valkoiset on nimitys Suomen sisällissodan toiselle, hallituksen joukkojen riveissä taistelleelle osapuolelle. Toista, hallitusta vastaan kapinaan noussutta osapuolta kutsutaan punaisiksi. Otto Männistö
Otto Aleksander Männistö (8. huhtikuuta 1888 – 3. heinäkuuta 1918) oli urjalalainen työmies ja punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Jan Tuckman
Jan Tuckman tai Tuckmann (k. huhtikuussa 1918 Punkalaidun) oli virolainen puna-armeijaan liittynyt matruusi ja punaisten Tyrvään rintaman "ylipäällikkö" Suomen sisällissodan aikana vuonna 1918. Alkuaan hän oli ilmeisesti kuulunut Poriin sijoitettuun venäläiseen joukko-osastoon. Sisällissodan alussa hän teloitutti 11 Pietniemen Vanhastakartanosta vangittua valkokaartilaista Porin Lyseon pihassa niin sanotussa Porin lyseon joukkomurhassa. Hänen lähin toverinsa oli Väinö Koivisto, jonka kanssa hän muodosti rintamaesikunnan Tyrvääseen. Tuckman kaatui rintamalla Punkalaitumella lähdettyään tiedustelemaan valkoisten asemia. Hänet ampuivat valkoisten polkupyörillä liikkuneet tiedustelijat Eino Jokioinen ja Kalle Liuhala. Punaiset hautasivat Tuckmanin juhlamenoin Hämeenlinnaan kaupunginpuistoon. Ilmeisesti hänet siirrettiin sittemmin johonkin punaisten joukkohautaan. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Suomen itsenäistyttyä joulukuussa 1917 yhteiskunnallinen tilanne maassa kiristyi kohti avointa aseellista selkkausta. Sisällissota käynnistyi lopulta 27. tammikuuta. Venäjän armeijassa palvelleelle kenraaliluutnantti C. G. E. Mannerheimille oli hieman aikaisemmin annettu tehtäväksi Suomen hallituksen armeijan luominen, jolloin hän kääntyi sekä Ruotsin että Saksan puoleen. Ruotsista oli tarkoitus saada aseita, koulutettua päällystöä sekä vapaaehtoisia, joista muodostettaisiin kansainvälinen prikaati. Saksasta Mannerheim toivoi pätevien yleisesikuntaupseerien ohella saavansa aseita ja ampumatarvikkeita. Martti Similä
Lyseolaisena Similä osallistui sisällissotaan 1918 hallituksen alaisessa Suomen tasavallan joukoissa eli valkoisissa. Akseli Gallen-Kallela
Suomen itsenäistymisen jälkeen, vuonna 1918 Suomen sisällissodan aikana, Gallen-Kallela liittyi Gustaf Mannerheimin johtamiin hallituksen joukkoihin eli valkoisiin. Hän toimi aluksi Suomen tasavallan joukkojen kartanpiirtäjänä, mutta siirtyi myöhemmin päämajaan. Sisällissodan aikana luodut Vapaudenristin ritarikunnan kunniamerkit ovat Gallen-Kallelan piirtämiä Mannerheim-ristiä lukuun ottamatta, joskin sekin perustuu hänen suunnittelemiinsa Vapaudenristeihin. Sodan jälkeen Gallen-Kallela toimi Suomen valtionhoitajaksi valitun Mannerheimin adjutanttina sekä suunnitteli Suomen sotajoukkojen univormut ja Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan kunniamerkit. Satakunnan ryhmä
Satakunnan ryhmä oli Suomen sisällissodan valkoisen armeijan yhtymä. Ryhmän ensimmäisenä virkaa tekevänä komentajana toimi majuri Walter Bergh 17. helmikuuta 1918 alkaen ja varsinaisen komentajan tehtävät otti vastaan Suomessa syntynyt mutta Ruotsin armeijassa palvellut eversti Ernst Linder 20. helmikuuta 1918 alkaen. Ryhmän vastuulla oli Pohjanlahdelta Näsijärvelle ulottunut Satakunnan rintama. Hjalmar Siilasvuo
Puna-armeija lähetti 163. divisioonan tueksi pitkin Raatteen tietä pääosan, kaksi rykmenttiä Neuvostoliiton 44. divisioonasta, perinteikkäältä nimeltään "Sininen divisioona". Suomalaisten 11. joulukuuta 1939 alkanut vastahyökkäys Suomussalmen kirkonkylälle katkaisi rykmenttien etenemisen Raatteen tien kylän itäpuolella, Kuomasjoella, ja esti näin avun tulon. Samalla se katkaisi 163. divisioonan lyhimmän perääntymistien. Kun taistelu kirkonkylän seudusta oli päättynyt 163. divisioonan vetäytymiseen pitkin Kiantajärven jäätä Juntusrantaan, Siilasvuon joukot keskitettiin Raatteen tielle. 44. divisioonan yhteydet itään katkaistiin, ja kovassa pakkasessa 4.–7. tammikuuta 1940 käydyssä Raatteen tien taistelussa ukrainalaisdivisioonan Raatteessa olleet joukot tuhottiin.
Suomussalmen taistelut antoivat toivoa ja uskoa, ettei Suomen kohtaloa ole vielä ollenkaan ratkaistu. Lisäksi sotasaaliiksi jäi suuri määrä kipeästi kaivattuja aseita, tarvikkeita ja varusteita. Samoin paikalle tullut ulkomaisista kirjeenvaihtajista koostunut reportterijoukko teki tapahtuneesta myytin, niin sanotun Raatteen tien ihmeen ja Siilasvuosta Suomussalmen sankarin. Ei liene syytä väheksyä Siilasvuon esikunnan merkitystä, jossa oli yksi Suomen menestyneimmistä upseereista nimittäin kapteeni Alpo Marttinen ja joka sittemmin sai evestin kannuksensa Tiehaaran taistelussa juhannuksen aikoihin kesällä 1944. Tällöin hän oli Suomen nuorin eversti. Marttinen kunnostautui myös Yhdysvaltain sotavoimissa sekä saavutti sielläkin everstin arvon ja toimi suomalaisten upseerien "nokkamiehenä". 2. jääkäriprikaati (valkoiset)
2. jääkäriprikaati oli valkoisten itäarmeijaan kuuluva ryhmittymä Suomen sisällissodassa. Prikaatin komentaja oli eversti Ulrich von Coler. Mustajalat
Amerikan vakinaisen sotaväen siirtyessä käymään vuosina 1861–1865 Yhdysvaltain sisällissotaa ryhtyivät monet tasankoheimot vastustamaan amerikkalaisia. Vapaaehtoisista kerätyt ratsastavat miliisivoimat yrittivät pitää kuria yllä. Sotatoimia johtaneet kenraalit William T. Sherman ja Philip H. Sheridan joukkoineen aloittivat hyökkäykset intiaanien talvileireihin ja tuhosivat näiden ruokavarastot. Nämä iskut olivat erityisen tuhoisia ja heikensivät vastustajan sotavahvuutta. Carl Gustaf Emil Mannerheim
Suomi itsenäistyi 6. joulukuuta 1917. Mannerheim saapui Suomeen 18. joulukuuta. Tällöin yhteenotto porvarillisten valkoisten ja vasemmistolaisten punaisten sotilasosastojen välillä alkoi näyttää vääjäämättömältä. Järjestyksen saamiseksi maahan Suomen hallitus, Svinhufvudin senaatti nimitti Mannerheimin 15. tammikuuta sotilaskomitean puheenjohtajaksi ja hallituksen eli valkoisten ylipäälliköksi 26. tammikuuta 1918. Valkoiset suorittivat venäläisten joukkojen aseistariisumisen Pohjanmaalla. Mannerheim ylennettiin ratsuväenkenraaliksi 28. tammikuuta (nimitys tapahtui taannehtivasti 7. maaliskuuta). Samaan aikaan kapinaan nousseet punaiset kaappasivat vallan eduskunnalta ja hallitukselta Etelä-Suomessa. Suomen sisällissotaan johtanut kehitys sinetöityi. Kaarlo Lepistö
Karl Evert Jeremiaksenpoika Lepistö (k. 22. toukokuuta 1918) oli Tikkurilan punakaartin johtajia Suomen sisällissodassa 1918. Ammatiltaan hän oli kirvesmies. Hän taisteli Kavantsaarella, josta vetäytyi joukkoineen Viipuriin. Lepistö vangittiin Viipurin taistelussa ja teloitettiin vankileirillä. Jalmari Kara
Kara määrättiin sisällissodan puhjettua komppanianpäälliköksi Sysmän pataljoonan 2. komppaniaan (pataljoonan nimi muutettiin myöhemmin Etelä-Savon rykmentin 3. pataljoonaksi). Sisällissodan loppupuolella 11. toukokuuta 1918 hänet nimitettiin 3. pataljoonan komentajaksi. Kara osallistui sisällissodan taisteluihin Savon rintamalla Nuoramoisissa, Heinolassa, Lusissa ja Hillosensalmella sekä rykmentin etenemiseen Selänpään, Heinolan pitäjän kirkonkylän ja Kouvolan kautta Kotkaan. Kara osallistui sisällissodassa punaisten teloituksiin. Hän johti punakaartilaisten teloituksia Kouvolassa Suomen sisällissota
Sisällissotaan osallistuneiden venäläissotilaiden määrä ja merkitys väheni pääosassa punaista Suomea 18. helmikuuta alkaen Saksan ja Venäjän välisten sotatoimien alettua uudelleen. Joukot joko hajosivat tai niitä siirrettiin suojaamaan Pietaria, ja sen jälkeen neuvosto-Venäjän tuki punaisille oli valtaosin aseapua. Venäläisten sodan loppuun asti jatkunut sotilaallinen toiminta Karjalankannaksella toisaalta tuki punaista kaartia, mutta sen päätarkoitus oli Pietarin puolustaminen. Muualta Suomesta merkittävä osa sisällissodassa sekä aktiivisia että passiivisia venäläissotilaita oli vetäytynyt jo ennen Suomen valkoisen armeijan hyökkäysvaihetta. Suomen sotien Korkeajännitys
Sisällissodan sytyttyä 1918 Vilho ja Pekka ajautuivat eri puolille; Pekka punaisten ja Vilho valkoisten puolelle. Vilhon rinnalla sisällissodassa taisteli muun muassa Heimo Pohjonen ja ruotsalainen vapaaehtoiskapteeni Kalmarsjö. Sisällissodan lopulla Vilho ja Kalmarsjö olivat osana valkoisten voittoisaa hyökkäystä Tampereelle ja sota Vilhon osalta päättyi siihen. Vilho kuitenkin törmäsi teloitettavaksi tuomittuun lapsuudenystäväänsä Pekkaan ja onnistui pelastamaan tämän varmalta kuolemalta. Sisällissodan jälkeen Pekan ja Vilhon tiet taas erkanivat. Carl Voss-Schrader
Suomen sisällissodan alettua Voss-Schrader jäi tammikuussa 1918 punaisten hallitsemaan Helsinkiin, jossa hänestä tuli helmikuussa perustetun salaisen Helsingin valkoisen kaartin johtaja. Valkokaarti nousi esiin maan alta huhtikuussa auttaakseen saksalaisia Helsingin valtauksessa. Voss-Schrader ylennettiin tämän ansiosta Suomen armeijan everstiksi ja hänet nimitettiin pian sisällissodan päätyttyä sotaministeriön keskusosaston päälliköksi. Hän oli näin ollen Suomen puolustusministeriön ensimmäinen kansliapäällikkö. Tästä tehtävästä hänet kutsuttiin sisäministeriksi huhtikuussa 1919 nimitettyyn Kaarlo Castrénin keskustahallitukseen. Sisäministeri Voss-Schrader ja puolustusministeri Rudolf Waldén olivat hallituksessa puolueisiin kuulumattomia armeijan edustajia ja valtionhoitaja C. G. E. Mannerheimin luottomiehiä. Mannerheim halusi pitää nämä avainministeriöt sotilaiden käsissä suunnitellessaan aktivistien kanssa kiistanalaista sotaretkeä Pietariin. Voss-Schraderin ministeriys päättyi hallituksen erotessa elokuussa 1919. Suomen sisällissota Lapissa
Rovaniemen työväen järjestyskaartin vahvuus oli tammikuussa 1918 pienentynyt huomattavasti miesten lähdetyä työnhakuun Lapin metsätyömaille ja Muurmannin ratatyömaalle. Saatuaan valkoisen armeijan ylipäällikön kenraali C. G. E. Mannerheimin käskyn venäläisten varuskuntien valtauksesta miehitti Rovaniemen suojeluskunta 28. tammikuuta rautatieaseman, puhelin- ja lennätinlaitoksen sekä punaisten hallussa olleen miliisilaitoksen. Kun venäläisiä ei enää paikkakunnalla ollut, vangitsivat suojeluskuntalaiset seuraavana yönä punakaartiin johtoon kuuluneet Antti Rädyn, Heikki Marttilan ja Leo Pekkalan. Myös punakaartin päällikköä Kaarlo Kurkea yritettiin noutaa kotoaan, mutta hän oli jo ehtinyt työväentalolle järjestämään sen vartiointia. Noin 50 miehen vahvuinen suojeluskuntaosasto yritti vallata työväentalon, mutta poistui paikalta jo muutaman minuutin laukaustenvaihdon jälkeen. Välikohtauksessa haavoittui yksi suojeluskuntalainen. Myös punaiset onnistuvat saamaan muutaman vangin, ja varhain aamulla osapuolet vaihtavat vankinsa. Itäarmeija
Itäarmeija oli valkoisten joukkojen armeija Suomen sisällissodassa. Armeijan komentaja oli kenraalimajuri Ernst Löfström alias Ernst Toll. Sulo Nykänen
Sulo Nykänen (27. syyskuuta 1894 Pietari – huhtikuu 1941 Tallinna) oli suomalainen luutnantti, joka johti Suomen sisällissodassa valkoisten puolella "Jaalan lentävää osastoa". Osasto valtasi Jaalan pitäjän ja aloitti siellä huhti-toukokuussa 1918 terroritoimet joiden aikana teloitettiin ainakin 53 jaalalaista punaista. Elli Kokko
Elin Sylvesterintytär Kokko (28. kesäkuuta 1893 – 25. toukokuuta 1918 Valkeala)oli kouvolalainen työläisnainen ja Kouvolan punakaartin naiskomppanian päällikkö Suomen sisällissodan aikana vuonna 1918. Hänet leimattiin valkoisten taholta "yleiseksi naiseksi", mutta nämä väitteet on voitu myöhemmin kumota Kouvolan kirkonkirjoja tutkimalla. Kokko joutui Kouvolassa valkoisten vangiksi. Hänet tuomittiin kuolemaan ja ammuttiin Kouvolan vankileirissä. Juho Vuori
Juho Viktor Vuori (21. elokuuta 1889 – 30. huhtikuuta 1918) oli akaalainen räätäli ja Toijalan punakaartin lentävän komppanian päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän komensi yhdessä rykmentinpäällikkö Otto Laxin kanssa punakaartilaisjoukkoa, joka suoritti puhdistuksia Toijalassa ja sen ympäristökunnissa, ja Marko Tikan tutkimusten mukaan tappoi noin satakunta valkoista tai muuten punaisten vastustajaksi tiedettyä henkilöä. Ensimmäinen surmattu oli käräjätuomari August Kärävä. Vuoren joukkion tunnetuin surma oli Honkolan kartanon isännän asessori Hjalmar Furuhjelmin, tämän veljen ja kahden kartanosta vangitun valkoisen lakimiehen ampuminen. Sodan jälkeen Vuori jäi kiinni, joko Hämeenlinnassa tai Nuutajärvellä, jonka jälkeen hänet heti ammuttiin. Ernst Löfström
Ernst Berthold Löfström (käytti myös äitinsä sukunimeä Toll; 31. toukokuuta 1865 Pälli, Viipurin maalaiskunta – 5. tammikuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen Venäjän keisarillisen armeijan kenraali, joka toimi Suomen sisällissodan aikana valkoisten Savon ryhmän komentajana sekä huhtikuussa 1918 Itäarmeijan komentajana. Hän sai 1927 jalkaväenkenraalin arvon. Erkki Raide
Suomen sisällissodan aikana Raiteesta tuli Viljakkalan punakaartin ylipäällikkö. Hän teloitti ainakin yhden valkoisen vangin, luultuaan vaimonsa tulleen surmatuksi Kansan Lehden esittämien tietojen perusteella. Hän pakeni Tampereelle miestensä mukana, otti osaa Pispalan taisteluihin, joissa haavoittui. Sodan jälkeen hänet tuomittiin valkoisen vangin murhasta kuolemaan ja teloitettiin Suomenlinnan vankileirillä. Suomen sisällissota
Venäläisten joukkojen aseistariisunta Etelä-Pohjanmaalla 28.–31. tammikuuta sujui valkoisilta pääosin helposti ja rauhallisesti. Venäjää Suomessa edustanut aluekomitea oli ilmoittanut 24. tammikuuta Vaasan senaatille venäläisten joukkojen ”suunnitelmallisen kotiuttamisen” jatkuvan entiseen tapaan. Vaasan senaatin ja Mannerheimin esikunnan kaksijakoisen propagandan pohjalta 30. tammikuuta annettiin vain venäläisille suunnattu julistus, jonka mukaan Suomen talonpoikaisarmeija ei sotinut venäläisiä sotilaita vastaan. Toisaalta omille rivimiehille korostettiin taisteltavan juuri venäläisiä vastaan. Monet Suomessa olleet venäläisupseerit tukivat valkoisia. Neuvostohallitus käski vuoden 1918 alussa Suomessa olleita varus­kuntia noudattamaan puolueettomuutta, ja jotkut varuskuntakomiteat antoivat paikallisesti vastaavia vakuutuksia. Niistä huolimatta Pohjanmaan venäläinen päällystö toimi usein tiiviissä yhteistyössä suojeluskuntien kanssa. Pohjanlahden meripuolustuksen johtaja, vara-amiraali Nikolai Podgurski auttoi kenraali Mannerheimia Vaasan varuskunnan aseistariisunnassa. Suomen sisällissodan valkoisten ilmavoimat
Sodan syttyessä oli Suomeen ili Venäjän asevoimista tullut kaksi suomalaista sotilaslentäjää. Aliluutnantti Valfrid Nykänen jäi sodan alussa ollessaan matkalla kohti valkoisten joukkoja Hämeenkyrössä punaisten vangiksi ja murhattiin. Luutnantti Väinö Mikkola joutui myös joutui myös punaisten vangiksi Helsingissä. Hän vapautui vasta saksalaisten huhtikuussa 1918 vallatua Helsingin. Lars Väinö Lundahl
Suomeen palattuaan Lundahl nimitettiin kesäkuussa 1917 Mikkelin poliisimestariksi. Sisällissodan sytyttyä Lundahl komensi valkoisten Savon rintaman joukkoja kenraalimajuri Ernst Löfströmin saapumiseen 12. helmikuuta saakka. Maaliskuun alusta lähtien hänen komennossaan oli Savon ryhmän Mikkelin 1. pataljoona, joka osallistui Mouhun ja Hillosensalmen sekä Heinolan taisteluihin. Sodan jälkeen Lundahl jatkoi vielä Mikkelin poliisimestarina, kunnes erosi armeijan palveluksesta everstiluutnantiksi ylennettynä. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Pari päivää ennen Helsingin valtausta punaisten sodanjohto ja siviilihallinto pakenivat Viipuriin, jonne perustettiin uusi päämaja 9. huhtikuuta. Valkoisten tarkoituksena oli lopettaa sota valtaamalla kaupunki ja sieltä Pietariin kulkenut junarata, jonka vuoksi huhtikuun puolivälissä alettiin osa Savon ja Hämeen rintamalla taistelleista joukkoja keskittämään Karjalaan. Siirtoja johti ratsumestari Torsten Aminoff. Karjalaan siirrettiin suurin osa everstiluutnatti Oskar Wilkmanin johtamasta Pohjois-Hämeen rykmentistä sekä aiemmin Mäntyharjulla toiminut Pohjois-Savon rykmentti, jonka päällikkö oli jääkärimajuri Juho Heiskanen. Luettelo jääkäreistä K
Kontu saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 11. maaliskuuta 1918 alkaen 3. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella, Kämärällä ja Viipurissa. Sisällissodan jälkeen Kontu siirrettiin armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä koulutusaliupseeriksi Suomen valkoisen kaartin 1. komppaniaan. Savon ryhmä
Savon ryhmä oli valkoisen armeijan ryhmittymä Suomen sisällissodassa, jonka komentajana toimi Kenraalimajuri Ernst Löfström (Toll), Löfström toimi myöhemmin perustetun Itäarmeijan komentajana.
Sisällissodan alkuvaiheilla Savon toiminta-alueen joukot olivat hajallaan pitkin maakuntaa ja vasta Varkauden valloituksen jälkeen voidaan katsoa, että varsinainen rintama etelää kohti alkoi muotoutua ja Savon ryhmästä voidaan alkaa puhua, kun 2. maaliskuuta 1918 kenraali Toll otti tosiasiallisen vastuun Savon rintamalohkosta. Suomen sisällissota Etelä-Pohjanmaalla
Suurin osa Etelä-Pohjanmaalla kootuista joukoista liitettiin valkoisen armeijan Satakunnan ja Hämeen ryhmiin. Satakunnan ja Hämeen rintamien lisäksi pienempiä määriä pohjalaisia lähetettiin myös muille sisällissodan rintamille. Professori Heikki Ylikankaan vuonna 1993 teoksessaan "Tie Tampereelle" esittämän väitteen mukaan pohjalaisille selvisi vasta Tampereen taistelun yhteydessä, että myös vastapuolella on suomalaisia. Siihen asti he olivat luulleet taistelevansa ainoastaan venäläisiä vastaan, kuten valkoisten sotapropaganda oli väittänyt. Pohjalaiset eivät Ylikankaan mukaan myöskään ymmärtäneet punaisten motiiveja, mikä johtui heidän kotiseudultaan puuttuneesta eri yhteiskuntaluokkien vastakkainasettelusta. Kenraali Mannerheimin vuonna 1930 antaman haastattelun mukaan Pohjanmaan talonpoikia ei olisi saatu mukaan sotaan punaisia vastaan, vaan siihen tarvittiin päämajan venäläisvastaista sotapropagandaa. Suomen sisällissota
Menestyksellisen suomalais-saksalaisen hyökkäyksen paineen alla Kansanvaltuuskunta siirtyi Helsingistä 8. huhtikuuta Viipuriin, ja eräitä valtuuskunnan jäseniä (esimerkiksi Edvard Gylling) lukuun ottamatta sieltä edelleen Pietariin 25. huhtikuuta 1918. Johtajien pako herätti punaisten joukossa voimakasta katkeruutta. Satakunnasta ja Hämeestä kohti Pietaria taistellen vaeltaneet pitkät punapakolaisten karavaanit antautuivat Lahden ja Kosken (Hl.) välisellä alueella 1.–2. toukokuuta. Punaisten viimeiset, Kymenlaaksossa sijainneet vastarintapesäkkeet luopuivat taistelusta 5. toukokuuta 1918. Sisällissota päättyi venäläisten sotilaiden vetäydyttyä 14. toukokuuta Karjalankannaksella Inon linnoituksesta ja suomalaisten valkoisten miehittäessä sen tuhotut tykkiasemat 15. toukokuuta. Alun perin sodanvastaisen ajattelun omaksunut suomalainen työväenliike oli kärsinyt tappion sisällissodassa. Valkoiset sulkivat punakaartilaiset vankileireille. Kirkkonummen taistelut
Sisällissodan käynnistyttyä 26. tammikuuta 1918 punaiset miehittivät Helsingin ja alkoivat välittömästi sen jälkeen ottaa haltuunsa myös ympäröivää maakuntaa. Länsi-Uudellamaalla punaiset etenivät 30. tammikuuta Kirkkonummen Lapinkylään. Seuraavana päivänä paikalliset suojeluskuntalaiset kokoontuivat Jorvaksen kartanoon, josta he 1. helmikuuta siirtyivät Sigurdsiin kirkonkylän pohjoispuolella sijaitsevan Humaljärven rannalle. Ryhmään kuului tuolloin 80 Kirkkonummen ruotsinkielistä suojeluskuntalaista, joiden päällikkönä toimi Venäjän armeijassa palvellut alikapteeni Armas Liljeberg. Seuraavien päivien aikana Liljeberg kiersi lähiseuduilla kokoamassa suojeluskuntalaisia, niin että 3. helmikuuta Sigurdsissa oli yhteensä 320 miestä. Muodostettua suojeluskuntaosastoa alettiin kutsumaan "Sigurdskåreniksi" eli "Sigurdsin kaartiksi". Kaartilla oli tuolloin aseistuksenaan noin sata sotilaskivääriä sekä muutamia metsästys- ja tarkkuuskivääreitä. Liljebergin alipäällikköinä olivat niin ikään entiset Venäjän armeijan upseerit aliluutnantti Ivar Hast ja luutnantti Wäinö Törnroos. Siuntiossa sijaitsevaan Suitian kartanoon puolestan kokoontui Inkoon ja Siuntion suojeluskuntalaisia sekä Helsingistä paenneita ruotsinkielisiä valkoisia, jotka muodostivat "Svidjakåren"-nimisen kaartin. Se päälliköksi tuli ruotsalainen vänrikki Edward W. Ward, koska Suitian paroonin August Wreden kokoamat suojeluskuntalaiset eivät suostuneet palvelemaan suomenkielisen Liljebergin alaisuudessa. Kaartien jäsenet olivat paikallisten maanviljelijöiden lisäksi nuorta ruotsinkielistä porvaristoa, kuten ylioppilaita ja insinöörejä. Eduard Ausfeld
Ernst Wilhelm Eduard Ausfeld (myös "Ausfelt", 18. elokuuta 1885 Wiesbaden – 31. elokuuta 1946 Potsdam) oli saksalainen eversti, joka joka komensi suomalaisia joukkoja Suomen sisällissodassa vuonna 1918. Saksassa Ausfeld oli suomalaisten jääkärien kolmas komentaja. Suomen sisällissota
Vuoden 1918 sota oli ”rautatiesotaa”, koska rautatiet olivat tärkein suurten joukkojen siirtoreitti. Siksi osapuolet taistelivat tärkeiden asutuskeskusten hallussapidon lisäksi keskeisten rautateiden solmukohtien hallinnasta (mm. Haapamäki, Tampere, Kouvola ja Viipuri). Sekä puna- että valkokaartien vahvuus oli sodan aikana 50 000–90 000 sotilasta. Punakaartit koostuivat pääosin vapaaehtoisista joukoista. Valkoisten puolella taisteli 11 000–15 000 vapaaehtoista. Loput olivat 18. helmikuuta 1918 valkoisessa Suomessa voimaan tulleen yleisen ase­velvollisuuden kautta koottuja joukkoja. Molemmissa kaarteissa vapaaehtoisten tärkeimmät motiivit liittymiseen olivat taloudelliset tekijät, kuten muonitus ja palkka, sekä aatteellisuus ja lisäksi ympäristön paine mutta myös painostus. Punaisten puolella kaartien erikoisuutena olivat lähinnä teollisuuspaikkakunnilla perustetut nais(tyttö)komppaniat, joissa taistelivat Suomen historian ensimmäiset naissotilaat (noin 2 000 naista). Toinen erikoispiirre joukoissa molemmin puolin rintamaa oli alaikäiset, pääosin 15–17-vuotiaat lapsisotilaat, joihin punaisella puolella kuului myös tyttöjä. Suomen valkoisen armeijan selkärangan muodostivat talonpojat ja sivistyneistö. Suomen punaisessa kaartissa taisteli lähinnä taajamien työväestöä ja maaseudun vähävaraisia. Edvard Kurko
Edvard Eerikinpoika Kurko (17. toukokuuta 1887 Virolahti – 25. syyskuuta 1918 Helsinki) oli vehkalahtelainen punapäällikkö Suomen sisällissodassa. Ammatiltaan hän oli sekatyömies. Hän johti punaisten rintamasotaoikeutta Vehkalahdella tuomiten valkoisia kuolemaan alueellaan ja lähettäen ”lahtareita” myös Kouvolaan ammuttavaksi. Kurko jäi sisällissodan lopussa kiinni ja joutui Suomenlinnan vankileirille. Hänet teloitettiin syyskuussa 1918 Suomenlinnassa. Otto Degerman
Otto Degerman (20. marraskuuta 1888 – 5. toukokuuta 1918) oli tamperelainen työmies ja punakaartin työpataljoonan päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän syyllistyi valkoisiin kuuluvien henkilöiden pakottamisiin punakaartin työkomppanioihin. Hänen sanotaan olleen kielenkäytöltään hävytön ja raaka mies. Hän osallistui Tampereen taisteluun, jossa jäi valkoisten vangiksi. Hänet tuomittiin kuolemaan ja ammuttiin Kalevankankaalla. Kullervo Manner
Suomen sisällissodan alettua Manner nimitettiin 28. tammikuuta 1918 kansanvaltuuskunnan eli punaisen hallituksen puheenjohtajaksi. Saman vuoden huhtikuun 10. päivänä punaiset uudistivat koko hallintonsa ja Manner nimettiin punaisen Suomen johtajaksi ja punakaartin ylipäällikköksi diktaattorin valtuuksin. Käytännössä hänellä ei sen enempää punaisen Suomen pääministerinä kuin sotilasdiktaattorinakaan ollut kovin suurta valtaa, sillä ote joukkoihin puuttui. Kansanvaltuuskunta hallitsi lähinnä julistuksin, jotka usein jäivät paperille. Tappion häämöttäessä Manner pakeni muiden kansanvaltuutettujen kanssa Neuvosto-Venäjälle 25. huhtikuuta. Paul von Gerich
Von Gerich oli aluksi kouluttamassa suojeluskunnille joukkueenjohtajia Vimpelin kurssilla (Vimpelin koulu) ja Suomen sisällissodan alettua hän oli ensin riisumassa aseista venäläisiä joukkoja Lapualla ja Seinäjoella ja johti sitten valkoisten joukkoja Haapamäellä ja Vilppulassa. Helmikuusta lähtien kenraalimajuriksi ylennetty von Gerich johti valkoisten koulutustoimintaa. Sodan jälkeen von Gerich toimi 2. Divisioonan komentajana Viipurissa, sotilasohjesääntökomitean puheenjohtajana ja taktiikan tuntiopettajana Kadettikoulussa. Suomen sisällissota
Vakavien koulutuksellisten puutteiden lisäksi valkoisen armeijan johto arvioi, että valkoisten sotilaiden, erityisesti Keski- ja Pohjois-Suomen pientilallisten, motivaatio käydä sotaa suomalaisia punaisia vastaan saattaisi olla heikko. Siksi sotapropagandassa korostettiin voimakkaasti, että taistelua käytiin lähinnä Venäjän armeijan ”punaryssiä” vastaan, ja sodan loppuvaiheessa painotettiin entistä näkyvämmin taistelun vapaussota-aspektia. Toisaalta valkoisessa Suomessa asetettu asevelvollisuuslaki peitti vastustusta, mutta lähes 30 000 valkoisen Suomen asevelvollisuusikäistä, ilmeisesti työväenliikkeen kannattajiin kuulunutta miestä, jäi saapumatta kutsuntoihin. Siten valkoisesta armeijasta oli karsiutunut merkittävä määrä heikoimman taistelumotivaation omanneita miehiä, ja lisäksi Etelä-Suomen ulkopuolisen alueen väestössä työväenliikettä ja sosialismia vastustettiin voimakkaasti myös kristillisen uskonnollisuuden perusteella. Itsenäisen Suomen historia
Suomen sisällissota oli osa ensimmäistä maailmansotaa. Sota käytiin Suomen senaatin eli hallituksen ja Suomen kansanvaltuuskunnan johtamien joukkojen välillä 27. tammikuuta – 16. toukokuuta 1918. Senaatin joukkoja kutsuttiin valkoisiksi ja kansanvaltuuskunnan joukkoja punaisiksi. Maailmansota aiheutti, Venäjän keisarikunnan pirstoutumisen kautta, sisäisen hajoamisen ja taistelun vallasta Suomessa, jonka poliittinen järjestelmä oli siirtymävaiheessa säätyvallasta parlamentaristiseen valtajärjestelmään. Lisäksi yhteiskunta oli jakautunut sosiaalisesti ja taloudellisesti kahtia. Hajaannuksen keskeinen seuraus oli kahden aseistetun valtakeskuksen muodostuminen maahan. Kriisi huipentui niiden väliseen sotaan tammikuussa 1918. Valkoiset voittivat sodan keisarillisen Saksan tuella. Neuvosto-Venäjän tukemat punaiset hävisivät sodan. Suomi siirtyi Venäjän valtapiiristä Saksan valtapiiriin. Saksan hävittyä suursodan suomalaisten itsenäisyys varmistui ja maan valtiomuodoksi muotoutui tasavaltainen demokratia. Sisällissodille luonteenomaisesti poliittinen terrori oli sodan aikana yleistä. Suurimmat henkilömenetykset koettiin kuitenkin vasta sodan jälkeen vankileireillä, joissa kuoli noin 13 000 punaista. Sisällissota vaati yhteensä noin 37 000 uhria, joista noin 75% oli suomalaisia punaisia. Muut uhrit olivat suomalaisia valkoisia, sekä saksalaisia ja venäläisiä. Sisällissota oli psykologisesta ja aineellisesta näkökulmasta tarkasteltuna suomalaisen kansakunnan historian tuhoisin tapahtuma, joka traumatisoi kansaa ja jakoi sen kahtia. Ensimmäisen maailmansodan lopputuloksen seurauksena maltillinen vasemmisto ja oikeisto kykenivät kuitenkin aloittamaan pian sisällissodan jälkeen suomalaisia ajan myötä yhdistäneen yhteistyön. Altti Järvinen
Järvinen osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten joukoissa, ja toimi myöhemmin Porin Seudun Rintamamiesyhdistyksen puheenjohtajana. Karl Sjöström
Sjöström saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana yliluutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan Sjöström saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana yliluutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi aluksi 2. Krenatöörirykmentin I Jyväskylän pataljoonan 1. komppaniassa ja myöhemmin konekiväärikomppaniassa. Jyväskylän pataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin 26. maaliskuuta 1918. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Mannisessa, Kuljussa, Sääksjärvellä, Tampereella ja Vesilahden Mantereen kylässä ja osallistui pataljoonan etenemiseen sen komentajana Kangasalta Pälkäneen, Aitoon, Puutikkalan ja Lammin kautta Koskelle. Astley Rodén
Suomen sisällissodan alkaessa Rodén oli mukana Kokkolan valtauksessa tammikuun lopulla 1918 ja osallistui venäläisten upseerien kanssa Kruunupyyssä käytyihin neuvotteluihin joiden päätteeksi sovittiin venäläisten antautumisesta. Kokkolan eteläpuolella sijaitsevassa Norrmossenissa teloitettiin 29. huhtikuuta Kokkolan suojeluskunnan päällikön Astley Rodénin johdolla 47 punavankia, jotka haudattiin paikalle kaivettuun joukkohautaan. Vuonna 1967 vainajat siirrettiin kirkkoherra Johannes Sillanpään aloitteesta Marian hautausmaalle. Suomen sisällissota
Kriisi huipentui tammikuun lopussa vuonna 1918 sisällissotaan punaisten ja valkoisten välillä. Punaiset hallitsivat Etelä-Suomea, valkoiset Keski- ja Pohjois-Suomea. Molempien osapuolten sotilaallinen vahvuus oli noin 80 000 sotilasta. Valkoisia saapui tukemaan lisäksi Saksan armeijan 13 000 sotilaan vahvuiset joukot. Venäjä tuki punaisia pääosin luovuttamalla punakaarteille aseita. Woldemar Wisa
Weselow saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi Kenttälennätinpataljoonaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin Mikkelin 2. pataljoonan 5. komppanian päälliköksi ja määrättiin 21. maaliskuuta 1918 alkaen pataljoonan (nimi myöhemmin Etelä-Savon rykmentin 2. pataljoona) komentajaksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Mouhussa, Nurmaalla, Paljakalassa, Voikoskella, Huhdasjärvellä, Mäkelässä ja Oravalassa Voikan ja Kymintehtaitten valtauksiin. Suomen sisällissota
Punaisen ja valkoisen terrorin keskeisiä toteuttajia olivat suoraan ylemmän sodanjohdon alaisuudessa itsenäisesti toimineet isku- ja tiedustelujoukot, joita kutsuttiin "lentäviksi osastoiksi". Ne koostuivat 10–80 valikoidusta ratsusotilaasta. Iältään lentävän osaston soturit olivat yleensä nuorempia kuin rintamajoukkojen miehet (nuorimmat 13–14-vuotiaita sotilaspoikia). Osastoa johti vanhempi, vahvan auktoriteetin omannut johtaja, jonka alaisuudessa ”lentävät” suorittivat ”etsi ja tuhoa”-tehtäviä sekä toimeenpanivat omavaltaisia teloituksia tai tuomioistuimien langettamia kuolemantuomioita. Luettelo Suomen sisällissodan taisteluista
Tämä on luettelo Suomen sisällissodan taisteluista. Luettelo perustuu Kansallisarkiston julkaisemaan sisällissodan taistelupaikkakortistoon, jonka lähteinä ovat Vapaussodan historian komitean julkaisema kirjasarja "Suomen Vapaussota vuonna 1918" (Otava, Helsinki 1921–1925) sekä Kai Donnerin, Thure Svedlinn ja Heikki Nurmion toimittama kirjasarja "Suomen Vapaussota" (Gummerus, Jyväskylä 1921–1927). Varsinaisten taisteluiden ohella luettelo sisältää valkoisten sodan alkuvaiheessa suorittamat venäläisten varuskuntien valtaukset sekä punaisten hallussa olleiden paikkakuntien miehityksen sodan eri vaiheissa. Lisäksi luettelo sisältää sotaa edeltäneitä yhteenottoja, joissa osallisina olivat molemmat sisällissodan myöhemmät osapuolet. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Suomen sisällissodan tapahtumat Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla käynnistyivät 28. tammikuuta 1918, kun valkoiset aloittivat seudulla toimivien venäläisten varuskuntien valtauksen ja aseistariisunnan. Varuskuntien antauduttua käytännössä ilman vastarintaa valkoiset ottivat samalla haltuunsa Uudenkaarlepyyn, Pietarsaaren, Kokkolan ja Raahen kaupungit. Sotatoimet päättyivät 2.–3. helmikuuta punaisia vastaan käytyyn Oulun taisteluun, jonka jälkeen Keski- ja Pohjois-Pohjanmaa olivat valkoisten hallussa. Oulusta he jatkoivat etenemistään vielä Tornioon, jossa olleet punakaartilaiset ja venäläiset sotilaat antautuivat 8. helmikuuta. Verner Kivinen
Kivinen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 12. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Kauksamossa, Kivennavalla ja Raivolassa. Talvisota
Neuvostojohto muodosti 1. joulukuuta Otto Wille Kuusisen johtaman Suomen Kansanvaltaisen Tasavallan Terijoen hallituksen vuoden 1918 sisällissodan jälkeen neuvosto-Venäjälle paenneista punaisista. Neuvostoliitto ilmoitti tunnustavansa Suomen Kansanvaltaisen Tasavallan hallituksen Suomen ainoaksi viralliseksi hallitukseksi, käyvänsä sotaa valkosuomalaisia kapinallisia joukkoja vastaan ja kieltäytyi neuvottelemasta Risto Rytin 1. joulukuuta muodostaman uuden hallituksen kanssa. Terijoen hallituksen asettaminen paljasti, että Neuvostoliiton tavoitteena oli vallata koko Suomi. Terijoen hallituksen piti toimia myös poliittisena hyökkäyskiilana, joka avaisi puna-armeijalle tien Helsinkiin. Kävikin toisin ja ulkopuolinen uhka yhdisti suomalaiset luokkarajoista riippumatta puolustautumaan Neuvostoliittoa vastaan. Mikko Kokko
Sisällissodan puhjetessa Kokko oli Helsingin itämaisen tupakkatehtaan työmies. Sisällissodan aikana hän komensi helmikuusta 1918 alkaen Helsingin punakaartin IV pataljoonan IV komppaniaa, joka oli koottu itämaisen tupakkatehtaan työläisistä. Hän osallistui Vilppulan rintaman taisteluihin ja kuului Vilppulan rintamaesikuntaan. Kokon komppania oli 18. maaliskuuta valtaamassa Oriveden asemaa tilapäisesti takaisin valkoisilta, mikä mahdollisti Vilppulan rintaman punaisten evakuoinnin Tampereelle. Tampereen saarron yhteydessä Kokko johti Kangasalla useista punakaartilaiskomppanioista kokoamaansa taisteluosastoa, joka operoi omatekoisella panssarijunalla. Hän onnistui joukkoineen murtautumaan junallaan 23. maaliskuuta Kangasalan asemalta valkoisten saartorenkaan läpi Messukylään korjattuaan ensin valkoisten rikkoman radan. Kokon ”panssarijuna” oli itse asiassa ratapölkyillä ja hiekkasäkeillä suojattu ja konekivääreillä varustettu tavallinen juna. Punaisten asiakirjalähteissä Kokon ei mainita olleen koskaan varsinaisen panssarijunan komentajana. Kokon komppania osallistui 24.–25. maaliskuuta ensimmäisiin Lempäälässä käytyihin taisteluihin. Komppania ei kyennyt estämään valkoisia katkaisemasta Tampereen eteläistä rautatieyhteyttä, mutta jäi samalla itse sulkeutuneen saartorenkaan ulkopuolelle ja palasi Helsinkiin. Mikko Kokko
Kokko seurasi sisällissodan aikana uskollisesti Vilppulan-esimiestään Erkki Karjalaista. He osallistuivat muun muassa saksalaisia vastaan käytyihin Helsingin pitäjän taisteluihin 12.–13. huhtikuuta, Uudenkylän taisteluihin 15.–16. huhtikuuta sekä Lahden itäpuolella käytyihin taisteluihin huhtikuun lopulla. Uudessakylässä Kokko onnistui tilapäisesti karkottamaan osasto Brandensteinin saksalaiset Lahti–Pietari-radalta. Sisällissodan lopulla Kokon helsinkiläiskomppania perääntyi Kouvolaan, jossa se määrättiin turvaamaan Korian siltaa. Toimettomuudesta turhautunut Kokko miehineen suoritti 25.–26. huhtikuuta Korian joukkomurhana tunnetun Kymi-yhtiön virkailijoiden joukkoteloituksen. Määräyksen teloituksiin antoivat Kouvolan salainen tutkijakomitea ja paikalliset päälliköt. Kokko osallistui punakaartien päälliköiden viimeisiin yhteisiin kokouksiin ja halusi jatkaa taistelua Kymenlaaksossa vielä toukokuun alussakin. Aivan sodan lopussa hän onnistui pakenemaan Kotkan satamasta hinaajalla Pietariin. Juuri ennen pakoaan Kokko oli mahdollisesti osallinen tai jopa pääsyyllinen punaisten panssarijunien ylipäällikkönä toimineen Gustaf Gressen Tamlanderin murhaan Vehkalahdella 3. toukokuuta. Tamlander joutui tuntemattomien punaisten surmaamaksi, Kokon väitteen mukaan hänen yritettyään paeta panssarijunamiesten maksamattomien palkkarahojen kanssa. Kokon komppanian jäljellejääneet miehet antautuivat valkoisille Haminassa 4. toukokuuta. Nikolaj Mexmontan
Suomen sisällissota puhkesi tammikuussa 1918. Kun Mexmontan palasi Ruotsista hänelle annettiin tehtäväksi toimia joukkojen tarkastuksesta vastaavan ylitarkastusosaston päällikkönä valkoisten päämajassa. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 18. helmikuuta 1918. Hän toimi ylitarkastusosaston päällikkönä kunnes sota päättyi jääden eläkkeelle 30. toukokuuta 1918. Hän oli ensimmäinen itsenäistymisen jälkeen kenraalikuntaan ylennetty upseeri Suomen armeijassa. 10. jääkäripataljoona
10. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 2. jääkäriprikaatin 3. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkärikapteeni Knut Solin (19. maaliskuuta 1918 alkaen). Gösta Theslöf
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua elokuussa 1914 Theslöf pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan osallisuudestaan aktivistien maanalaiseen toimintaan. Hänen korkeissa asemissa olleet ystävänsä saivat kuitenkin tuomion lievennettyä karkotukseksi. Theslöf asui 1914–1917 maanpaossa Ruotsissa, jossa hän osallistui itsenäisyysaktivismia tukeneiden suomalaisten upseerien muodostaman niin sanotun sotilaskomitean toimintaan. Theslöf loi yhteyksiä myös Ruotsin sotilastiedusteluun ja osallistui vuonna 1917 Saksan yleisesikunnan kanssa käytyihin neuvotteluihin Suomeen lähetettävästä sotilaallisesta avusta. Suomen sisällissodan syttyessä vuoden 1918 alussa Theslöf oli edelleen Tukholmassa, jossa hänet nimettiin Suomen valkoisten ylipäällikön C. G. E. Mannerheimin edustajaksi Ruotsissa. Etappipäällikkönä Theslöf järjesti aseiden ja huoltotarvikkeiden kuljettamisen Ruotsista valkoisten päämajakaupunkiin Vaasaan. Hän seurasi pian itse perässä, jolloin hänet nimitettiin valkoisen armeijan yleisesikunnan päälliköksi everstin arvoisena. Hänellä oli keskeinen rooli valkoisten sodanjohdossa. Kalle Vilander
Kaarle Akseli ”Kalle” Vilander (24. helmikuuta 1873 – 15. toukokuuta 1918) oli tamperelainen Finlaysonin tehtaan laitosmies ja punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän komensi Suinulan verilöylypaikalle ensimmäisenä ennättänyttä Tampereen punakaartin lentävää osastoa. Tämän jälkeen hän osallistui viljan takavarikointeihin Sahalahdella ja komensi ensin Tampereen punakaartin II pataljoonan III komppaniaa ja sitten koko III pataljoonaa. Heikki Ylikankaan mukaan hänellä oli Tampereen taistelun aikana ongelmia alkoholin kanssa. Hän joutui sodan jälkeen valkoisten kenttäoikeuteen, jossa hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin Kalevankankaan vankileirissä. Hän oli korkea-arvoisin Tampereella teloitettu punainen. Martin Wetzer
Paul Martin Wetzer (7. elokuuta 1868 Pfronten, Baijeri – 29. syyskuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen jalkaväenkenraali, joka toimi Suomen sisällissodassa 1918 valkoisten Hämeen Ryhmän ja Länsiarmeijan komentajana. Hän oli myös Viron vapaussotaan osallistuneiden suomalaisten vapaaehtoisten komentajana 1919. Sven Selander
Selander saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan aluksi komppanianpäälliköksi 5. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin päälliköksi 24. maaliskuuta 1918 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Selander osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa sekä Lavolan sulun valtaukseen. Suomen sisällissota
Neuvosto-Venäjä tuki punaista Suomea asetoimituksin ja Neuvostohallitukselle uskollisilla joukko-osastoilla. Entisiä tsaarin armeijan demoralisoituneita joukkoja poistui Suomesta tasaiseen tahtiin, ja Lev Trotski myös kehotti niitä poistumaan maasta 31. tammikuuta. Hänen tavoitteenaan oli uuden, luotettavan puna-armeijan luominen Pietarissa. V.I. Lenin totesi: ”Me lähetämme suomalaisille aseita, mutta emme kelvottomaksi osoittautuneita joukko-osastoja”, mutta Neuvostohallitus lähetti sotilasosastoja Pietarista Suomeen. Jälkeenpäin on esitetty, että Venäjän sota-asiain kansankomissaari Nikolai Podvoiski määräsi tammikuun 23. päivänä Suomeen sijoitetun 42. armeijakunnan riisumaan suojeluskunnat aseista”. Ainut Podvoiskin määräystä koskeva virallinen dokumentti on senaatin tammikuun 24. päivän pöytäkirjassa, jossa todetaan, että Podvoiski oli senaatin saamien tietojen mukaan antanut Viipuriin sijoitetulle sotaväelle määräyksen riisua aseet kaupunkiin järjestystä pitämään saapuneelta suojeluskunnalta. Senaatin mukaan Podvoiskin määräys ei siis koskenut koko 42. armeijakuntaa eikä kaikkia suojeluskuntia vaan vain Viipurin varuskuntaa ja vain kaupunkiin saapuneita suojeluskuntalaisia. Teon taustalla oli sekä Suomen valkoisen armeijan toiminta venäläisiä vastaan Etelä-Pohjanmaalla 28. tammikuuta että oletus sosialistisen vallankumouksen leviämisestä Keski-Eurooppaan. Suomen suunnalla julistuksella oli Venäjän heikkouden vuoksi lähinnä poliittisen painostuksen arvo. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Pohjanmaalla sijainneiden venäläisten varuskuntien valtaus oli valkoisen armeijan ylipäällikön kenraali C. G. E. Mannerheimin määräyksestä toteutettu operaatio. Sen tarkoituksena oli saada suojeluskunnille aseita ja samalla estää niiden joutuminen punaisten haltuun. Aseistariisunta onnistui helposti, kun motivoitumattomat venäläiset eivät juurikaan tehneet vastarintaa, ja myös heidän upseerinsa olivat usealla paikkakunnalla yhteistyössä valkoisten kanssa. Keski- ja Pohjois-Pohjanmaan valtaaminen oli elintärkeää myös siksi, että se turvasi rautatieyhteyden Ruotsiin, ja samalla esti Etelä-Pohjanmaan valkoisten selustaan muodostuvan uhan. Punaiset nousivat vastarintaan ainoastaan Oulussa, jossa käydystä yli 60 ihmisen hengen vaatineesta taistelusta muodostui koko sodan siihen asti verisin. Paul Kirilow
Kirilow saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana yliluutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Merimatkalla hän sairastui ja oli Suomeen päästyään sairaana noin puolitoista kuukautta, jonka jälkeen hänet komennettiin toukokuun alkupäivinä sisällissotaa käyvään Suomen Valkoiseen armeijaan pataljoonan komentajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonaan 6. toukokuuta 1918 alkaen ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella. Suomen Punainen Kaarti
Punaisen kaartin esikuntapäällikköksi valittiin 16. helmikuuta amerikansuomalainen August Wesley, joka hoiti virkaa Mannerin nimitykseen saakka. Yleisesikunnan sotilasneuvonantaja oli helmikuun lopussa tehtävään nimitetty venäläinen eversti Mihail Svetšnikov. Hän oli vastuussa muun muassa punaisten sotasuunnitelmista, joita Svetšnikov laati yhdessä Ali Aaltosen kanssa. Viipurin taistelun aikana 24.–25. huhtikuuta Manner ja lukuisat muut punaisten johtohenkilöt pakenivat Neuvosto-Venäjälle, jonka jälkeen punainen kaarti taisteli viimeiset puolitoista viikkoa ilman sodanjohtoa. 
Sisällissodan käynnistyessä punakaartit olivat työväenjärjestöjen jäsenistä koostuneita pieniä paikallisia yksiköitä, joiden kokoaminen sodankäyntiin kykeneväksi kenttäarmeijaksi aloitettiin vasta helmikuun puolivälissä 5. helmikuuta pidetyn yleisesikunnan järjestämiskokouksen jälkeen. SPK organisoitiin muiden armeijoiden tapaan rykmenteiksi ja pataljooniksi, mutta käytännössä suurimmiksi toimiviksi yksiköiksi jäivät komppaniat, jotka muodostuivat edelleen paikallisten työväenyhdistysten tai ammattiosastojen jäsenistä kootuista punakaarteista. Isosta miesmäärästään huolimatta punainen kaarti ei pystynyt toimimaan suurina yksikköinä, koska niiden liikutteluun vaadittu sotakokemus ja johtamistaito puuttuivat. Esimerkiksi hyökkäysvaiheessa ylipäällikkönä toiminut Eero Haapalainen ohitti johtamisessaan rintamaesikunnat kokonaan, ja piti yhteyttä suoraan rintamilla olleisiin yksiköihin. 6. jääkäripataljoona
6. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 2. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajina olivat jääkärikapteeni Per Wilhelm Zilliacus (pataljoona oli hänen perustamansa, haavoittui 3. huhtikuuta Tampereella ja siirrettiin Päämajaan sotatoimienosastolle), jääkärikapteeni Viktor Alonzo Sundman (3. huhtikuuta alkaen). Matti Sorsa
Matti Erikinpoika Sorsa (21. tammikuuta 1875 – ?.toukokuuta 1918) oli viipurilainen jarrumies ja punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän toimi Heikki Kaljusen adjutanttina ja Muolaan punakaartin rykmentinkomentajana. Hän otti osaa Viipurin taisteluun, jossa jäi vangiksi. Hänet tuomittiin Viipurin vankileirin sotatuomioistuimessa kuolemaan ja teloitettiin ampumalla. Paavo Korven-Korpinen
Korven-Korpinen toimi aluksi Räisälän kansanopiston rehtorina. Suomen sisällissodan aikana hän oli valkoisten joukoissa ja osallistui muun muassa Raudun taisteluun. Sodan jälkeen Korven-Korpinen oli Hämeenlinnan vankileirin apulaisjohtajana ja johtajana. Hänen aikanaan leirillä kuoli yli tuhat punavankia. Suomen sisällissota
Suojeluskuntien johtoon kutsuttiin aiemmin Venäjän armeijassa 30 vuotta palvellut kenraaliluutnantti Carl Gustaf Emil Mannerheim, joka sai tehtäväkseen koota niistä maahan järjestysvallan. Suojeluskunnat julistettiin Suomen senaatin armeijaksi 25. tammikuuta 1918. Tähän punakaartit eivät alistuneet, ja ne olivat vahvistumassa Leninin Pietarista lupaaman aselastin myötä 26.–27. tammikuuta. Molemmat osapuolet aloittivat sodan luonteisen toiminnan Viipurissa ja muualla Karjalassa 17.–20. tammikuuta. 26. tammikuuta punakaartit ja työväen järjestyskaartit yhdistyivät Suomen Punaiseksi kaartiksi, ja sen joukot määrättiin liikekannalle 27. tammikuuta 1918 klo 23 lähtien. Etelä-Pohjanmaalla suojeluskunnat alkoivat kenraali Mannerheimin 25. tammikuuta antamalla käskyllä riisua venäläisiä varuskuntia aseista 28. tammikuuta 1918 yöstä alkaen. Suomen sisällissota oli syttynyt. Valkoisten päämaja
Valkoisten päämaja oli Suomen sisällissodan valkoisen armeijan komentopaikka. Valkoisen armeijan ylipäällikkö oli ratsuväenkenraali vapaaherra Carl Gustaf Emil Mannerheim ja hänen adjutanttinaan toimi maaliskuusta alkaen jääkäriyliluutnantti Kaarle Heikki Kekoni. Ahvola (kirja)
Alholassa Viipurista pohjoiseen valkoisten toiminta alkoi heti sisällissodan alussa, mutta punaisten vastarinta piti sodan loppuun asti. Hägglundin sotilassukua oli Antreassa esikuntapäällikkönä, jolta Susitaival sai komennuksen Ahvolaan. Majuri Aarne Sihvo komensi valkoisten joukkoja Karjalan rintamalla. Siellä sodan alussa oli venäläisiä matruuseja ottanut poikkeuksellisen paljon osaa sotaan. Tällä oli mahdollisesti tekemistä Pietarin läheisyydellä, koska muualla Suomessa venäläisten osuus taisteluihin oli vähäisempää. Sampakosken taistelu
Valkoisten Satakunnan ryhmää päälliköksi oli punaisten yleishyökkäyksen alkaessa tullut ruotsalaissyntyinen eversti Ernst Linder. Lavian suunnan joukkoja komensi 8. Porin rykmentin 2. pataljoonan päällikkönä toiminut jääkärikapteeni Paavo Talvela ja varsinainen rintamahyökkäys tehtiin tykistöluutnantti Arvo Lyytisen johdolla. Valkoisia oli aluksi vain 85, mutta taistelun aikana he saivat avukseen Kankaanpäästä saapuneen jääkäri Akseli Isopuron johtaman 40 miehen osaston. Suomen sisällissota
Bolševikkien Helsingin neuvoston päämajassa, nykyisessä presidentinlinnassa pidettiin marraskuun 8. päivänä 1917 vallankumousta valmisteleva kokous, jossa oli läsnä kolme venäläistä kommunistia: Pavlo Dybenko, A. L. Seinman ja Ivar Smilga sekä pietarinsuomalainen bolševikki Jukka Rahja ja heidän lisäkseen seitsemän suomalaista sosialidemokraattia; Kullervo Manner, K. H. Wiik, Edvard Gylling, Matti Turkia, Pietikäinen, Torniainen ja Otto Wille Kuusinen. Pitkän neuvottelun jälkeen ja venäläisten bolševikkien painostettua suomalaisia, suomalaiset sosialistit lupasivat seurata venäläisten bolševikkien esimerkkiä ja ryhtyä aseelliseen vallankumoukseen. Venäläiset bolševikit lupasivat toimittaa tarvittavat aseet. Vallankumouksen johtoelimeksi sosiaalidemokraattien ja Suomen Ammattijärjestön (SAJ) johtajat perustivat 9. marraskuuta 1917 "Työväen vallankumouksellinen keskusneuvoston". Keskusneuvostoon tuli jäseniä punakaartista, Helsingin työväenjärjestöjen eduskunnasta, puoluejohdosta ja Ammattijärjestöstä ja sosiaalidemokraattisesta eduskuntaryhmästä. Puheenjohtajaksi valittiin Kullervo Manner ja sihteeriksi Yrjö Sirola. Ahti Salmikari
Salmikari saapui jääkärien pääjoukon mukana takaisin Suomeen (Vaasaan ) 25. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä. Hänet sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 6. jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Ilveksessä, Hotakassa ja Muolaassa sekä etenemiseen Viipurin-Pietarin radalle. Valkoinen armeija (Suomi)
Valkoinen armeija oli Suomen sisällissodassa vuonna 1918 valkoisen osapuolen armeija, joka toimi Vaasaan siirtyneen senaatin alaisuudessa. Sen ylipäälliköksi nimitettiin 28. tammikuuta 1918 ratsuväenkenraali Carl Gustaf Emil Mannerheim. Suomen sisällissota Etelä-Pohjanmaalla
Hyökkäystä suunnitellessaan Mannerheim antoi Vaasan ja Ylistaron varuskuntien valtauksen eversti Martin Wetzerille, Seinäjoen ja Lapuan eversti Paul von Gerichille, ja Ilmajoen eversti Karl Emil Bergin johtamalle Suomen Tasavallan Vartiostolle. Mannerheim johti itse operaatiota Ylihärmästä, josta hän epäonnistumisen uhatessa olisi pystynyt helposti pakenemaan. Laihian suojeluskuntalaiset lähtivät muista osastoista poiketen liikkeelle jo myöhään sunnuntai-iltana, kun Hulmin kylässä sijainnut kasarmi vallattiin. Laajin operaatio tapahtui Vaasassa, jossa valkoiseet ottivat haltuunsa kuusi eri puolilla kaupunkia sijainnutta kasarmia. Vaikka venäläiset eivät juurikaan tehneet vastarintaa sai Vaasan valtauksessa surmansa parikymmentä venäläissotilasta ja kaksi suojeluskuntalaista. Into Salmio
Salmio saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana kornetiksi ylennettynä 5. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan Karjalan ratsujääkärirykmentin 1. eskadroonan 1. joukkueen johtajaksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kivennavalla, Terijoella ja Kaislahdessa sekä Inon saartoon ja valtasi Puumalan patterin. 3. jääkäriprikaati
3. jääkäriprikaati oli valkoisten itäarmeijaan kuuluva ryhmittymä Suomen sisällissodassa. Prikaatin komentajana oli majuri Rainer Stahel.
Komentaja: jääkärimajuri Hugo Viktor Österman.
Komentaja: jääkärimajuri Maximilian Lars Helge Savonius. Valkoisten päämaja
Päämaja siirtyi Vaasasta Ylihärmään 27. tammikuuta 1918 illalla majoittuen kauppias E. Viitasalon taloon. Tämä ahdas konttorikamari oli Suomen valkoisen armeijan ensimmäinen päämaja Suomen sisällissodassa. Yihärmän päämajasta pidettiin yhteyttä Vaasan, Lapuan, Ylistaron, Ilmajoen ja Seinäjoen tapahtumiin. Seuraavana päivänä n. klo 10 päämaja siirrettiin Seinäjoelle tarkoituksena olla lähempänä sotatoimia. Tähän antoi myös mahdollisuuden hyvin onnistuneet sotatoimet. Päämaja sijoitettiin rautatievaunuihin Seinäjoen ratapihalle. Seinäjoella päämaja toimi noin 8 viikkoa. Tampereen valloituksen jälkeen päämaja siirrettiin sieltä Mikkeliin, jossa se toimi sodan loppuun. Suomen valkoisen armeijan päämaja sai lopullisen muotonsa 15. helmikuuta 1918 ja sen kokoonpanossa otettiin mallia sekä ruotsalaisesta ja venäläisestä pääesikunnasta, kun kumpikaan esikuntamalli ei sopinut sellaisenaan suomalaiseen pääesikuntaan. Suomen sisällissota
Punaisten puolella nostettiin punainen lyhty Helsingin työväentalon torniin vallankumouksen alkamisen merkiksi 26. tammikuuta 1918 illalla klo 23. Siltasaarelle keskitetyt punakaartilaiset marssivat Pitkänsillan kautta keskustaan ja miehittivät puhelinkeskuksen, rautatieaseman ja lennättimen. Punakaarti otti Helsingin haltuunsa aamulla 28. tammikuuta. Kaikkiaan kuusi senaatin jäsentä siirtyi pääkaupungista Vaasaan, missä he jatkoivat hallituksen työskentelyä Vaasan senaattina. Senaatin puheenjohtaja (nyk. pääministeri) Pehr Evind Svinhufvud yritti matkustaa Helsingistä Vaasaan Venäjän laivaston lentokoneella, mutta suomalainen lentäjä ei saanut konetta toimimaan. Svinhufvud pääsi lopulta jäänmurtaja Tarmolla Tallinnaan ja sieltä Saksan ja Ruotsin kautta Pohjois-Suomeen. Osa senaattoreista ja porvarillisista poliitikoista, muun muassa K. J. Ståhlberg, Lauri Ingman ja Kyösti Kallio jäivät piileskelemään punaiseen Helsinkiin ”maan alle” aina saksalaisten saapumiseen saakka. Suomen sisällissota
Pyhä- ja Näsijärven välisellä kannaksella käyty taistelu oli myös suomalaisten välistä sisällissotaa puhtaimmillaan. Pääosa Venäjän armeijasta oli poistunut Suomesta maaliskuun aikana, ja saksalaiset joukot olivat vasta saapumassa maahan.
Valkoisia kaatui Tampereen taisteluissa 700–900 miestä. Punakaartit menettivät 1 000–1 500 taistelijaa, ja yhden parhaista johtajistaan Hugo Salmelan. Vangeiksi jäi 11 000–12 000 punaista. Siviiliuhreja oli 71. He menehtyivät pääosin tykistötulessa. Siviiliväestöä suojautui taisteluiden ajaksi kaupungin kivikirkkoihin, Tampereen tuomiokirkkoon ja Aleksanterin kirkkoon. Tampereen kaupunginosista muun muassa Tammela ja Kyttälä tuhoutuivat lähes täysin. Suomen sisällissota
Punaisen puolen hallitukseksi perustettiin Helsingissä 28. tammikuuta Suomen kansanvaltuuskunta. Se julkaisi nimilistansa yhteydessä samalle päivälle päivätyn julistuksen ”"Suomen työmiehet, kansalaiset!"”, jossa tiedotettiin vallankumouksen alkamisesta. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Kuultuaan valkoisten epäonnistumisesta Oulussa lähetti kenraali Mannerheim paikalle 650 miehen vahvuisen lisäjoukon, jota komensi kenraalimajuri Alexander Tunzelman von Adlerflug. Hän ei käynnistänyt hyökkäystä välittömästi, vaan 31. tammikuuta Oulun eteläpuolella Ruukissa käytiin osapuolten välisiä neuvotteluja. Punaisten edustajana ollut Yrjö Kallinen lupasi punakaartin antavan aseensa työväenneuvostolle, joka puolestaan luovuttaa ne hallitukselle. Lisäksi sopimukseen kuului, että Oulussa olevat venäläiset saavat poistua Suomesta aseineen. Ehdotus hyväksyttiin alustavasti, mutta 2. helmikuuta käydyt jatkoneuvottelut kariutuivat Mannerheimin vaatimukseen ehdottomasta antautumisesta. Muhoksella käytiin samana päivänä lyhyt kahakka punakaartin ja Ouluun suunnanneen Kajaanin suojeluskunnan välillä. Harald Hjalmarson
Helmikuussa 1918 Hjalmarson erosi eräiden muiden ruotsalaisten upseerien kanssa Ruotsin armeijasta liittyääkseen vapaaehtoisena Suomen valkoisiin joukkoihin, sillä Ruotsin hallitus ei hallitus ei halunnut lähettää virallisia ruotsalaisia joukkoja osallistumaan Suomen sisällissotaan. Suomeen meni noin kolmekymmentä ruotsalaista aktiiviupseeria ja viitisenkymmentä reservinupseeria. Saavuttuaan Vaasaan Hjalmarson otettiin saman tien everstinä Suomen valkoiseen armeijaan ja hän sai tehtäväkseen johtaa 650 miehen erikoisosastoa, jonka oli tarkoitus edetä punaisten linjojen läpi ja mennä auttamaan saarroksiin joutuneita Itä-Uudenmaan suojeluskuntia. Yritys kuitenkin epäonnistui, sillä Uudenmaan valkoiset olivat jo hajaantuneet ja Hjalmarsonin miehet lyötiin takaisin Heinolan taistelussa helmikuun lopussa. Suomen sisällissota Lapissa
Valkoisen terrorin aikana kevättalvella 1918 Lapissa teloitettiin ainakin 80–100 punaista tai sellaiseksi epäiltyä. Suurin osa kuolemantuomioista jaettiin maallikkojen muodostamissa Rovaniemen ja Kemin kenttäoikeuksissa, jotka olivat toiminnassa toukokuulle saakka. Ensimmäinen teloitusaalto alkoi välittömästi valkoisten saatua haltuunsa Kemin, Tornion ja Rovaniemen. K. M. Walleniuksesta tehtiin Rovaniemelle sijoitetun valkoisen armeijan Pohjois-Suomen esikunnan komentaja, jonka tehtäväksi tuli puhdistaa Lappi punaisista. Hänen johtamansa Rovaniemen sotaoikeus antoi ensimmäisen kuolemantuomion 5. helmikuuta Leo Pekkalalle. Walleniuksen lisäksi sotaoikeuteen kuuluivat ainakin varatuomari Ilmari Jyrhämä ja asianajaja Artturi Moberg. Kun Rovaniemen suojeluskuntalaisista ei löytynyt vapaaehtoisia, paikalle hälytettiin teloittajaksi Kemijärven nimismies Jussi Hagberg. Leo Pekkalan lisäksi hän ampui Kemijoen jäälle hakatun avannon reunalla nimismiehenä toimineen työväenyhdistyksen puheenjohtajan Heikki Marttilan sekä Rovaniemen punakaartin päällikön Antti Rädyn. 16. helmikuuta Hagberg teloitti vielä viisi miestä, joiden syyksi pantiin kaksi syksyn levottomuuksien aikana tehtyä surmaa. Heidän ruumiitaan ei enää upoteta avantoon, vaan kuljetetaan III hautausmaan muurin ulkopuolelle, jossa tehdään myös loput teloitukset. Kemin torilla järjestettiin 8. helmikuuta julkinen teloitus, jossa ammuttiin näytösluonteisesti Rovaniemen punakaartin päällikkö Kaarlo Kurki, sekä viisi muuta punaista, muun muassa Kemin maalaiskunnan punakaartin päällikkö Yrjö Kallinen sekä Simon punakaartin päällikkö Joonas Ahonen.