Mitä defaitismi tarkoittaa?
Defaitismi
Defaitismi (, , ) on termi, joka tarkoittaa tappion hyväksymistä ilman taistelua tai tahtoa taistelemiseen. Sanalla on yleensä kielteinen sivumerkitys, ja usein psykologiassa se liitetään pessimismiin. Poliittisessa käytössä termillä on usein propagandistinen merkitys ja sillä viitataan maanpetoksellisuuteen sellaisessakin tilanteessa, jossa taistelun jatkaminen on todellisuudessa toivotonta. Sana on tyypillinen sota-ajan termi, vaikka sitä käytetään joskus politiikassa, liike-elämässä, urheilussa, psykologiassa ja filosofiassa. Defaitismi
Laajemmin yhteiskuntatieteissä kuten sosiaalipsykologiassa ja sosiologiassa termi tarkoittaa ihmisryhmän defaitistista toimintaa. Esimerkiksi joidenkin yhteiskuntateorioiden mukaan länsimaiden köyhiä pidetään yksin syypäänä omaan köyhyyteensä. Politiikan professori Lawrence Meadin mukaan köyhät ovat ”defaitistisen kulttuurin” uhreja ja heiltä puuttuu itsekuri ja kyky ”henkilökohtaiseen järjestäytymiseen”, mikä saisi heidät opiskelemaan, löytämään työpaikkoja ja tekemään töitä. Paleokonservatistisen ja libertaristisen poliittisen tieteilijän Charles Murrayn näkökulma on astetta tylympi ja yksinkertaisempi: ”alaluokka” säilyy kroonisesti työttömänä ei siksi, että heiltä puuttuisi taitoa tai tilaisuuksia, vaan koska he ovat ”haluttomia ja kyvyttömiä heräämään aikaisin aamulla ja lähtemään töihin”. Defaitismi
Sota-aikana defaitismi on usein käytetty termi. Sotilasta tai siviiliä voidaan syyttää defaitismista, vaikka hänen mielestään taistelu on jo menetetty tai taisteleminen on turhaa jostain muusta syystä. Sodankäynnin kannalta defaitismi on pahe, sillä usein hävitty taistelu on sodankäynnin päämäärien kannalta hyväksyttävämpää kuin luovutus ilman vihollista hidastavaa ja sen voimia heikentävää ja sitovaa taistelua. Myös sotaa vastustavia pasifisteja syytetään helposti defaitisteiksi etenkin sodan aikana. Defaitismi
Psykologiassa defaitismi kuvaa menetyksen, torjunnan ja epäonnistumisen hyväksyvää ajattelutapaa. Defaitistinen henkilö voi uskoa, että tilanteessa jatkaminen on turhaa ja millään ei ole merkitystä, koska yritykset muuttaa tilannetta tulevat kuitenkin päättymään huonosti, kävi miten kävi. Defaitismi liittyykin usein masennukseen, josta kärsivä henkilö voi kieltäytyä normaalista sosiaalisesta toiminnasta ja lakata ottamasta osaa aktiviteetteihin, josta hän aiemmin on nauttinut. Toivottomuuden tunne ja kokemus todennäköisenä pidetystä negatiivisesta tuloksesta saa heidät tuntemaan, että heidän omilla teoillaan ei ole merkitystä. Defaitismi
Antero Mannisen mukaan sana kuuluu ääntää "de[fe]tismi" ja se tarkoittaa yksiselitteisesti tappiomielialaa, ja defaitisti [-fe-] on sen vallassa oleva ja sitä levittävä henkilö.
Defaitismi
Suomessa termiä käyttivät ne tahot, jotka kannattivat jatkosodan jatkamista Saksan rinnalla Neuvostoliittoa vastaan. Kun Saksa oli hävinnyt Stalingradin taistelun helmikuussa 1943, päämajan tiedustelupäällikkö Aladár Paasonen piti valituille Suomen johdon edustajille esitelmän, jossa hän totesi sodan päättyvän varmasti tappioon. Paasonen sai tehtäväkseen pitää sama esitelmä myös eduskunnan ulkoasiainvaliokunnalle. Esitelmä herätti närää, ja tietoja sen sisällöstä vuoti myös saksalaisille, jotka joidenkin suomalaisten kansanedustajien kanssa syyttivät rauhaa tunnustelevaa johtoa defaitismista. Rauhanoppositioon liittynyt tuleva presidentti Urho Kekkonen puolusti irtautumista sodasta kirjoituksessaan Pekka Peitsi -nimimerkin alla vuonna 1944: Determinismi
Pierre-Simon Laplace kehitti mekanistisen luonnonfilosofian kiteytykseksi Laplacen demoniksi sittemmin kutsutun fiktiivisen hahmon. Laplacen demoni on subjekti, joka tietää kaiken aiemmin vallinneista asiatiloista, nyt vallitsevista asiatiloista ja asiatiloja ohjaavista luonnonlaeista. Näillä tiedoilla demoni kykenee ennustamaan täysin varmasti kaiken mitä tulevaisuudessa tapahtuu. Fenomenalismi
Olisi mahdollista yrittää laajentaa eriteltävään lauseeseen sisältyviä ehtoja: ”edessäni on ovenkahva, en ole halvaantunut, jne.” Tällöin kuitenkin myös erittely itsessään muuttuu monimutkaisemmaksi. Tässä kyseisessä tapauksessa olisi määriteltävä pelkästään aistikokemukseen perustuen, mitä tarkoittaa se, ettei ole halvaantunut, ja niin edelleen. Samat ongelmat koskisivat syntynyttä uutta analyysiä, mikä johtaisi äärettömään regressioon. Falsifiointi
Falsifioinnissa on kyse muodoltaan deduktiivisesta argumentista. Väittämien falsifiointi tapahtuu hyödyntämällä modus tollens -päättelyä jonkin uuden havainnon kautta. Oletetaan, että jokin universaaliväittämä "U" kieltää jonkun havainnon "O" mahdollisuuden: Filosofia
Uudella ajalla filosofit käänsivät filosofian huomion ennen kaikkea tietoteoreettisiin kysymyksiin. Keskeinen ongelma oli, mihin luonnontieteellinen tutkimus ja tieto perustuivat. Francis Bacon ja René Descartes panivat alulle ajan merkittävimmät filosofiset suuntaukset, empirismin ja rationalismin. Empirismiä kehittivät etenkin brittiläiset John Locke, George Berkeley ja David Hume. 1700-luvulla empirismi siirtyi myös Ranskaan ja kehittyi siellä sensualismiksi ja materialismiksi. Euroopan mannermaalla rationalistiset ajattelijat puolestaan rakensivat 1600-luvun vaikutusvaltaisimmat metafyysiset järjestelmät. Descartesin mukaan nimetyn kartesiolaisuuden lisäksi ajan rationalistista ajattelua edustivat muun muassa Baruch Spinoza ja Gottfried Leibniz. Thomas Hobbes oli merkittävä poliittisen filosofian kehittäjä. Falsifiointi
Falsifiointi eli falsifioiminen (< , 'väärä') tarkoittaa väitteen osoittamista vääräksi. Fallibilismi merkitsee Charles S. Peircen alullepanemaa tieteenfilosofista oppia, jonka mukaan kaikkia väitteitä on pidettävä periaatteessa kumoutuvina. Falsifikationismi ("negativismi", "kontrapositivismi" tai "popperilainen tieteenfilosofia") puolestaan on tieteenfilosofian paradigma, jonka tavoitteena on erottaa tiede epätieteestä ja muusta ei-tieteestä. Sen mukaan tieteellisiä ovat vain sellaiset väitteet, jotka ovat falsifioitavissa eli periaatteessa mahdollista osoittaa vääriksi jollain havainnoilla. Toisinaan näitä termejä myös käytetään synonyymeina, mutta Peircen ja Popperin näkemysten välillä on sisällöllisiä eroja. Deskriptivismi
(Metodologinen) deskriptivismi on tieteenfilosofinen näkemys, jonka mukaan tieteellisen teorian tehtävänä on ensisijaisesti havaittujen ilmiöiden mahdollisimman yksinkertainen kuvaaminen, ei niiden selittäminen. Deskriptivismin mukaan tiede ei siis vastaa kysymykseen ”miksi?” vaan kysymykseen ”miten?”. Dogmi
Dogmeja voidaan löytää erityisesti kristinuskosta ja islamista. Tällaisissa uskonnoissa dogmi on uskon ydinkohta, jonka katsotaan olevan käytännössä pakollinen kaikille kyseisen uskonnon seuraajille. Dogmin katsotaan perustuvan asioihin, joista on niin paljon näyttöä, ettei niitä voida kiistää. Dogmin hylkäämisestä seuraa tällöin käytännössä uskonnon omakohtainen hylkääminen tai henkilökohtaiseen epäilyksen tilaan joutuminen. Dogmi voidaan näin erottaa teologisesta mielipiteestä, jotka koskevat sellaisia asioita, joita ei tunneta yhtä hyvin. Dogmin hylkääminen on harhaoppia eli heresiaa. Tämä voi johtaa uskonnollisesta yhteisöstä pois sulkemiseen, vaikkakaan kaikki uskonnot ja uskonnolliset yhteisöt eivät valvo dogmien noudattamista yhtä tarkasti. Imitaatio
Imitaatio eli jäljittely on keskeinen länsimaisen estetiikan tradition käsite. Imitaation ja mimesiksen avulla on yritetty teorisoida taiteellisen ilmaisun oleellista osaa, ominaisuutta joka erottaa taideteokset muista ilmiöistä, sekä niistä lukuisista tavoista, joilla koemme ja reagoimme niihin. Mekanismi (filosofia)
Mekanismin kannatti näin täydellistä determinismiä: jos "kaikki" ilmiöt voidaan selittää "kokonaisuudessaan" aineen ja sen liikettä määrittävien fysikaalisten liikelakien kautta, tästä seuraa, että "kaikki" ilmiöt ovat täydellisesti aineen ja fysikaalisten liikelakien ominaisuuksien determinoimia eli määräämiä. Mekanistista kaikkeutta on usein verrattu kellokoneistoon.
Eräs ensimmäisiä ja tunnetuimpia universaalisen mekanismin puolestapuhujia oli Thomas Hobbes teoksensa "Leviathan" (1651) alkuosassa. Myös René Descartes, joka nykyään usein nähdään materialismin ja mekanismin vastustajana ja Hobbesin vastakohtana, työskenteli luonnon mekanistisen ymmärtämisen hyväksi sekä luonnontieteellisissä mekanismia käsitelleissä teoksissaan että filosofisissa metafysiikkaa käsitelleissä teoksissaan. Determinismi
Determinismi pohjautuu pääasiassa syy-seuraus -suhteeseen eli kausaliteettiin. Kausaliteetilla tarkoitetaan kahden ilmiön suhdetta, jossa ensimmäinen aiheuttaa toisen. Sitä pidetään yleisesti pätevänä arkiajattelussa ja enimmäkseen myös fysiikassa. Newtonilaisen mekaniikan mukaisesti on ajateltu, että jos kahteen täysin samanlaiseen kappaleeseen vaikuttavat täysin samanlaiset voimat, ne käyttäytyvät samalla tavalla. Klassista mekaniikkaa onkin pidetty yhtenä suurimmista determinismin auktoriteeteista, vaikka Newton itse ei uskonutkaan determinismiin. David Humen kuuluisa kausaalisuuden kritiikki ei varsinaisesti koske kausaalisuuden olemassaoloa vaan väitettä, että voisimme johtaa kausaalisuuden järjestämme. Pariteetti (fysiikka)
Neutronit ovat fermioneja, jotka noudattavat Fermin statistiikkaa. Näin ollen lopputila oli antisymmetrinen.
Kun kuitenkin deuteriumytimen spin on +1 ja pionin 0, he päättelivät, että syntyneillä kahdella neutronilla piti olla rataimpulssimomentti "L"=1.
Systeemin kokonaispariteetti on hiukkasten sisäisten pariteettien ja niiden välisen pariteetin tulo (-1).
Koska rataimpulssimomentti tässä prosessissa muuttuu nollasta yhdeksi, sisäisillä pariteeteilla pitää olla eri etumerkki alku- ja lopputilassa, jotta kokonaispariteetti säilyisi prosessissa. Deuteriumydin muodostuu protonista ja neutronista, ja koska sekä protonin että neutronin sisäinen pariteetti on +1, he päättelivät, että pionin pariteetti on neutronien pariteettien tulon vastaluku jaettuna protonin ja neutronin pariteeteilla deuteriumissa, siis (-1)(1)/(1) = -1. Tästä he päättelivät, että pioni on luonteeltaan pseudoskalaarinen hiukkanen. Evidentialismi
Evidentialismi on uskonnonfilosofiassa fideismin vastakohta, eli usko siihen, että uskonnolliset väitteet tulisi voida perustella evidenssillä eli todisteilla. Empirismi
Harvardin aikaisissa pragmatismia käsitelleissä luennoissaan ("Lectures on Pragmatism", 1903) Peirce määritteli pragmatismin kolme "kovasinväittämää" ("three cotary propositions of pragmatism", latinan "cos", "cotis" 'kovasin, tahko, hohkakivi'), sanoen niiden laittavan "terävän särmän pragmaattiselle maksiimille". Ensimmäinen näistä oli jo aiemmin mainittu peripateettis-tomistinen havainto ("mielessä ei ole mitään mikä ei ensin olisi ollut aisteissa"), mutta hän katsoi tämän aistihavainnon ja mielen sisällön välisen linkin olevan kaksisuuntainen — hänen mukaansa se mitä meillä on mielessämme on myös alullaan aisteissa. Näin myös aistimukset perustuvat teorioihin ja aistiminen itsessään voidaan nähdä eräänlaisena abduktiona, ainoana erona se, että se ei ole kontrolloitavissa eikä näin myöskään kritisoitavissa. Tämän hän ei katsonut olevan millään tavalla ristiriidassa tieteellisten käsitteiden falsifioitavuuden ja korjattavuuden kanssa, koska tällöin ainoastaan yksittäiset aistimukset yksilöllisyydessään ja "tämyydessään" (skolastikkojen "haecceitas") ovat kontrollin ja korjattavuuden ulottumattomissa. Tieteelliset käsitteet ovat kuitenkin luonnoltaan yleisiä ja hetkelliset aistimukset tulevat korjatuksi muussa mielessä niiden suhteen. Tämä ajatus aistimisesta abduktiona on herännyt uudelleen henkiin tekoälytutkimuksen ja kognitiotieteellisen tutkimuksen myötä, esimerkiksi Irvin Rockin epäsuoran havaitsemisen ajatuksessa. Pragmatismi
Dewey vastusti monia muita aikansa filosofisia suuntauksia, ennen kaikkea Alfred Ayer emotivismia. Dewey kuvitteli mielessään etiikan kokeellisena tutkimusalana, ja katsoi, ettei arvoja voida luonnehtia parhaiten tuntemuksina tai imperatiiveina, vaan hypoteeseina siitä, mitkä teot johtavat tyydyttäviin lopputuloksiin. Tästä seuraa myös, että koska emme aina ole varmoja siitä mitä haluamme, tai emme tiedä onko se mitä haluamme jotain mikä tyydyttäisi meitä parhaiten, etiikka on erehtyväinen hanke. Fallibilismi
Termin tavanomaisessa merkityksessä fallibilismi tarkoittaa avoimuutta uudelle evidenssille, joka voi olla ristiriidassa aiempien uskomusten kanssa, sen huomioimista, että "mikä hyvänsä väite, joka on tänään oikeutettu, voi olla tarpeellista uudelleenarvioida tai kumota uuden evidenssin, uusien argumenttien tai kokemusten valossa." Fallibilismista on eri asteisia versioita riippuen siitä, kuinka laajalle periaatteellinen kumoutuvuus ulotetaan. Tavanomaisimmassa empiiristen väitelauseiden mahdollista kumoutuvuutta tarkoittavassa merkityksessään fallibilismin periaate on nykyajan tieteenfilosofiassa melko ortodoksinen näkemys. Ankarammassa kaikkia mahdollisia uskomuksia koskevassa merkityksessä sitä on kannattanut esimerkiksi Charles S. Peirce. Anti-Oidipus
Kirjan freudilaisen oidipuskompleksin kritiikin varsinainen ”anti”-osa alkaa perhekolmiolle perustuvan yhteiskuntamallin esittelyllä. Kritisoimalla psykoanalyysin ”familialismia” (perhekeskeisyyttä) Deleuze ja Guattari haluavat osoittaa oidipaalisen perhemallin olevan eräänlainen organisaatiomeemi, joka valloittaa jäsenensä, tukahduttaa heidän halunsa ja luo heille komplekseja, jos se toimii yhteiskunnan organisaatiomallina. Sen sijaan, että käsittäisivät ”perheen” laajemman ”yhteiskunnallisen” tason sisältämäksi pienoistasoksi ja antaisivat perhekolmiolle loogisen etusijan Deleuze ja Guattari väittävät, että perhe pitäisi ”avata” yhteiskuntaan, kuten Henri Bergsonin ”avoimen” käsitteessä, ja että henkilösubjekteista koostuvan perheen ja yhteiskunnan välisen keinotekoisen vastakkainasettelun alta löytyy esiyksilöllisen halun ja yhteiskunnallisen tuotannon kytkös. Lisäksi he esittävät, että skitsofrenia äärimmäisenä mielentilana on sisäänrakennettu kapitalismiin ja että kapitalismi tuottaa ja vahvistaa neurooseja pitääkseen normaaliutta yllä. Deleuze ja Guattari kuitenkin tarkoittavat ”skitsofreniansa”, joka on deterritorialisaatiota, ei-kliiniseksi käsitteeksi ja asettavat sen lääketieteellistä ”skitsofreenisen” diagnoosia vastaan (toisin sanoen he eivät halua romantisoida ”mielisairauksia” vaan näyttää, kuten Foucault, että ne ovat aina toissijaisia suhteessa johonkin muuhun). Fallibilismi
Sanan "fallibilismi" toi filosofiaan yhdysvaltalaisfilosofi Charles S. Peirce. Sittemmin fallibilismia tai fallibilismille läheisiä ideoita ovat filosofiassaan muodossa tai toisessa painottaneet esimerkiksi John Dewey, Thomas Kuhn, W.V O. Quine ja falsifikationismin kehittäjänä tunnetuksi tullut Karl Popper. Toisin kuin Popperin falsifikationismi, fallibilismi ei kuitenkaan heikossa empiirisiin väitelauseisiin rajatussa muodossaan ole omana aikanamme millään lailla erityisen kiistanalainen periaate. Relativismi
Usein relativismilla tarkoitetaan totuusrelativismia, jonka mukaan ei ole olemassa mitään universaaleja, absoluuttisia totuuksia, vaan totuus on aina suhteessa johonkin viitekehykseen, kuten kieleen tai kulttuuriin. Antiikin aikana tällainen relativismi yhdistettiin usein sofisteihin, muun muassa sofisti Protagoraan on katsottu opettaneen relativismia, jossa asioiden totuudenmukaisuus tai eettisyys riippuu tilanteesta, opettaessaan: ""Kaikkien arjen asioiden tarpeen mitta on ihminen, sellaisina kuin asiat ollessaan ovat, ja kun niitä ei ole, myös silloin"". Defaitismi
Vaikka sana on todennäköisesti 1900-luvun tuote, sitä käytetään historiankirjoituksessa kuvaamaan myös varhaisempina aikoina vallinneita tilanteita, joissa tappiomielialan esitetään ottaneen vallan tai vaikuttaneen sodan tai taistelun lopputulokseen. Denialismi
Denialismiksi on kutsuttu tilannetta, jossa väitteen mukaan henkilö kieltää asian, jonka tiedeyhteisö kykenee todistamaan mm. toistettavin ja tilastollisesti merkitsevin mittaustuloksin. Käsitteen käyttäjien mukaan denialisti kieltää tosiasiat välttääkseen epämiellyttävän totuuden. Denialismissa retorisia väitteitä käyttämällä annetaan vaikutelma kiistasta asiassa, jossa ristiriitaa todellisuudessa ei ole. Päämääränä on naamioitua osaksi kriittistä tiedekeskustelua. Hyvetietoteoria
Toisten lausuntoihin samoin kuin muistiin ja aisteihin on järkevää luottaa, kunhan pidetään mielessä, että joskus ne saattavat pettää ja että joskus on syytä olettaa niiden antamaa informaatiota virheelliseksi (fallibilismi). Luottava asenne on älyllisesti hyveellinen, ja muu suhtautuminen (esimerkiksi ehdoton skeptisismi) il­men­täisi älyllistä vainoharhaisuutta. Voim­me olettaa, että elämme suopeassa maailmankaikkeudessa, jossa motivaation ja menestyksen vä­lil­lä on heikko yhteys, emmekä esimerkiksi hullun tiedemiehen la­si­maljassa. Päättely
Deduktiivisessa päättelyssä tosista premisseistä seuraa välttämättä tosi johtopäätös. Toisinaan deduktiivinen päättely määritellään esittämällä, että päättely etenee johtamalla yleistyksestä yksittäistapausta koskeva johtopäätös. Sana 'deduktio' tulee latinan kielen sanasta "deduco", joka tarkoittaa 'johtaa esiin'. Nimensä mukaisesti deduktiivinen päättely ei anna meille uutta tietoa, vaan johtaa esiin annettuihin premisseihin sisältyvän oletuksen. Tällä tarkoitetaan sitä, että deduktiivinen päättely on päättelyä tunnetuista tapauksista toisiin tunnettuihin tapauksiin. Eliminatiivinen materialismi
Eliminativismin mukaan arkijärjen mukainen käsitys mielen toiminnasta on virheellistä, ja neurotieteet tulevat jonakin päivänä osoittamaan, että ne henkiset toiminnot joihin arkipuheessa viitataan sellaisilla sanoilla kuin ”aikoa”, ”uskoa”, ”haluta” ja ”rakastaa”, eivät viittaa mihinkään todelliseen. Koska luonnollinen kieli on riittämätöntä, ihmiset erehtyvät luulemaan, että heillä on käsityksiä ja haluja. Joidenkin eliminativistien, kuten varhaisen Frank Jacksonin, mukaan tietoisuutta ei ole olemassa muutoin kuin aivotoimintojen epifenomenaalisena sivutuotteena; toiset, kuten Georges Rey, katsovat, että käsite tullaan lopulta poistamaan käytöstä neurotieteiden edistyessä. Tietoisuus ja arkipsykologia ovat erillisiä kysymyksiä, ja on mahdollista olla karsiva pelkästään toisen suhteen ilman pyrkimystä toisen karsimiseen. Pragmatistinen kasvatusfilosofia
Kasvatuskäsityksiä ja –teorioita arvioidaan niiden edistyksellisyyden perusteella. Keskeistä on se, miten niiden ajatellaan edistävän ihmiskunnan kehitystä. Pragmatismi liittyy kasvatusajattelussa progressivismiksi kutsuttuun oppisuuntaan. Deweyn mukaan mielekkään kasvatuksellisen suunnittelun edellytys on filosofinen analyysi. Dewey ajatteli, että vain perinteisiin ja olemassa oleviin institutionaalisiin rutiineihin perustuva kasvatus merkitsee kehityksen pysähtymistä ja kasvatuksen alistamista perinteen keinotekoiseen muuttumattomuuteen. Hänen mukaansa valistunut kasvatuskäytäntö kuitenkin edellyttää käytännön ja kokemusten vaatimusten ja niiden ymmärtämisen mukaisesti kehittyvää ja alati muutosvalmista kasvatusfilosofiaa ja -ajattelua. Deismi
Deismi on käsitys, jonka mukaan kaikkeuden järjestelmällisistä piirteistä on vastuussa Jumala, joka ei kuitenkaan vaikuta kaikkeuden tapahtumien kulkuun luomisen jälkeen. Determinismi
Determinismi eli lainalaisuusoppi on filosofian näkökanta, jonka mukaan kaikilla asioilla on syynsä. Tästä seuraa, että maailman syy-seuraus -suhteet muodostavat ketjun, joka määrää kaikki tapahtumat. Determinismin mukaan kaikki, mikä tapahtuu, tapahtuu välttämättä, eikä mikään voisi tapahtua toisin. Vastaavasti indeterministit sanovat, että todellisuudessa on satunnaisuutta eivätkä kaikki tapahtumat seuraa välttämättä edellisistä. Determinismiin voi liittyä myös ennaltamääräytyvyys: joku tai jokin on määrännyt etukäteen kaikkien tapahtumien lopputuloksen, eli tapahtumat kulkevat kohti jotain tiettyä päämäärää, kuten esimerkiksi predestinaatio-opissa. Falsifiointi
Falsifikationanismi syntyi Karl Popper esittäessä ensimmäisenä, että teoriaa voitaisiin pitää tieteellisenä vain, jos se periaatteessa voisi olla todistettavissa tutkimuksella vääräksi. Popper päätteli, että falsifioimattomuus ei ole osoitus teorian vahvuudesta, vaan sen heikkoudesta; hyvä teoria olisi nimenomaan sellainen, jonka falsifioitumisehdot voidaan määritellä, ja sikäli kuin teorian falsifikaatio kerta toisensa jälkeen epäonnistuu, tämän voitaisiin katsoa tukevan voimakkaasti olettamusta, että teoria on tosi. Teoriaa ei kuitenkaan voisi koskaan verifioida, ja periaatteessa tuleva tutkimus voisi aina kumota parhaankin teorian. Falsifikationisti on toisin sanoen myös fallibilisti, painottaen kaikkien teorioiden mahdollista kumoutuvuutta. Sitä vastoin fallibilisti ei ole välttämättä falsifikationisti, ja vaikka fallibismi on melko yleisesti hyväksytty näkemys, falsifikationismi ei sitä ole: yleisesti kuitenkin ollaan kannalla, että ankarassa mielessä teorian varma kumoaminen on yhtä mahdotonta kuin sen verifioiminenkin. Popperin esittämä kritiikki oli yhtä kaikki osallisena vaikuttamassa loogisen positivismin ja verifikationismin väistymiseen. Diskurssi
Foucault-kriitikoiden mielestä Foucault ei tuottanut sellaista tarkoin määriteltyä käsitteistöä, jota voidaan soveltaa hedelmällisellä tavalla. Arvostelu kohdistuu Foucault'n ajattelun dynaamisuuteen. Hänen diskursseja koskevat käsitteensä ja teoriansa olivat jatkuvassa muutoksessa. Arvostelijoiden mielestä tämä dynaamisuus johtaa voittamattomiin ristiriitoihin, jopa tarkoitukselliseen hämäryyteen. Foucault ironisoi itse ajatusta, jonka mukaan hän olisi halunnut vaihtuvilla käsityksillään naruttaa lukijoita kuten dekonstruktionistit, joille vaikeaselkoisuudesta on tullut monesti jopa kunnia-asia. Diskurssi
Foucault tarkoitti diskurssi-käsitteellä kunkin aikakauden kielessä ilmenevää ymmärrystä todellisuudesta. Foucault'n mukaan ”diskurssit ovat käytäntöjä, jotka systemaattisesti muokkaavat puhuntansa kohteita”. Diskurssin sisäiset säännöt määrittävät, mitä jostakin aiheesta on mahdollista sanoa, miten siitä voidaan puhua. Diskurssit ovat tässä ajattelussa myös tieto-opillisia järjestelmiä, jotka sisältävät tietyt ontologiset käsitykset. Esimerkiksi länsimainen tiede tai jotkut oppijärjestelmät, kuten vaikkapa marxismi, voidaan nähdä omina diskursseinaan. Delictum
Delictum ( < prepositio "de" ja "linquo," hylkään) tarkoittaa rikosta eli deliktiä. Sana esiintyy seuraavien nimitysten osana: Elitismi
Elitismin mukaan eliittien muodostuminen on toivottavaa ja nykyisten eliittien asemaa sekä erioikeuksia on järkevää suojella. Esimerkiksi Platon oli sitä mieltä, että hallitseminen on niiden työtä, jotka ovat kaikkein viisaimpia, mutta koska ihmiset harvoin tunnistavat ne, jotka ovat heitä itseään viisaampia, demokratia ei yleensä johda viisaimpien valtaan. Päättely
Karl Popper on kehittänyt hypoteettis-deduktiivista tieteenkäsitystä, jonka mukaan todellinen tieteellinen tutkimustyö ei ole tilastollisten yleistysten ja empiiristen luetelmien tekemistä, vaan tieteellisten teorioiden vääräksi todistamista eli falsifiointia. Sosiologiassa hypoteettis-deduktiiviseen päättelyyn nojaavaa tutkimusmenetelmää kutsutaan kvantitatiiviseksi eli määrälliseksi tutkimukseksi. Defaitismi
Sodan viimeisenä vuonna 1918 defaitismi levisi puolestaan Saksassa. Maan voimavarat olivat lopussa neljän sotavuoden jälkeen. Muun muassa ihanteikas silloinen rintamasotilas Adolf Hitler oli pettynyt, koska uusimmat täydennykset eivät olleet samalla tavalla hurmoshenkisiä kuin vuoden 1914 erä. Kotirintama kapinoi ja Saksa jotui antautumaan, vaikka rintamalla saavutettiinkin suhteellisia menestyksiä. Rintamamiesten sammakkoperspektiivistä katsottuna kotirintama petti taistelevat joukot. Tämä synnytti "Dolchstosslegenden", selkäänpuukotusteorian. Diletantti
1) Diletantin "negatiivinen määritelmä" pohjaa termin suhteeseen ammattilaisen kanssa. Tällöin diletantismi näyttäytyy ammattilaisuuden negaationa, ei-arvokkaana tietämisen ja osaamisen tapana. Esimerkiksi Nykysuomen sanakirjassa diletantti määritellään termiksi, jota käytetään usein halventavassa merkityksessä. Sen mukaan diletantti on henkilö, joka harrastaa jotakin taidetta, tiedettä tai muuta sellaista huvikseen, asiantuntemattomasti, pintapuolisesti. Diletantti on siis epäpätevä henkilö, jonka tietämisen taso on pinnallista ja "diletantismi" nähdään osaamattomuutena tai aloittelijamaisuutena. Ateismi
Ateismi eli jumalattomuus tarkoittaa jumalauskon puuttumista tai käsitystä, jonka mukaan jumalia tai jumalaa ei ole olemassa. Ateismin vastakohta on jumalausko eli teismi. Uskontokriittisenä käsityksenä ateismi voimistui länsimaissa vähitellen valistuksen johdosta uudella ajalla, mutta saavutti merkittävän aseman vasta 1900-luvulla ajatuksenvapauden turvaavan lainsäädännön myötä. Falsifiointi
Vaikka tällainen falsifiointi on pätevä, se on hyvin rajallinen. Näkemystä on myöhemmin kutsuttu naiiviksi falsifikationismiksi, ja muun muassa konfirmaatioholismi suuntautuu sitä vastaan. Konfirmaatioholismin mukaan lähes mikä tahansa väite voidaan saada sopimaan yhteen yksittäisen uuden havainnon kanssa, mikäli väitteen taustateorioihin tehdään tarvittavia muutoksia. Esimerkiksi jos kuullaan, että Australiasta on löydetty mustajoutsenia, teoriaan voidaan lisätä jokin sopiva "ad hoc" -hypoteesi, kuten ”kaikki joutsenet ovat valkoisia, paitsi eräät Australiasta löydetyt joutsenet” tai ”kaikki joutsenet ovat valkoisia ja Australiassa suoritetut lintuhavainnot ovat epäluotettavia”. Arvoitus
Arvoitus on tarkoituksellisen hämäävä, arvoituksellinen tai moniselitteinen kysymys, johon oikean vastauksen löytäminen vaatii nokkeluutta. Arvoitukset ovat suosittua ajanvietettä ja osa monen kansan kansanperinnettä. Kuuluisa arvoitus on esimerkiksi niin sanottu "Sfinksin arvoitus": "Mikä käy aamulla neljällä jalalla, päivällä kahdella ja illalla kolmella?" Arvoituksella voidaan tarkoittaa myös jotain vaikeatajuista asiaa tai tapahtumaa, jota ei osata varmasti selittää. Defloraatio
Defloraatio (, ) viittaa jonkin asian, esineen tai ihmisen arvokkaiden ja kauniiden piirteiden (väkivaltaiseen) turmelemiseen. Se tarkoittaa myös naisen neitsyyden menetyttämistä puhkaisemalla emättimen immenkalvon. Termi tulee latinan kielen sanasta "flora", mikä tarkoittaa sanaa kukka. Fundamentalismi
Fundamentalismia käytetään nykyisin termin alkuperäisen merkityksen lisäksi joskus myös pilkkanimenä viittaamassa epämieluisiin, yleensä konservatiivisiin uskonnollisiin ryhmiin. Sitä käytetään joskus kuvaamaan kaikenlaisia uskontonsa vakavasti ottavia ryhmiä, jotka erottuvat muista tai haluavat korostaa uskonnon asemaa politiikassa. Uskontojen sisällä liberaalit käyttävät termiä joskus kuvaamaan konservatiivien älyllistä kypsymättömyyttä. Fundamentalismi
Fundamentalismi-termin käyttökelpoisuutta islamin yhteydessä on usein epäilty. Kaikki muslimit voitaisiin nähdä fundamentalisteina, sillä myös "maltilliset" islamilaiset piirit yleensä pitävät Koraania ainoan oikean Jumalan kirjaimellisena ja erehtymättömänä sanana. Uskontokriitikko Sam Harrisin mukaan fundamentalististen ja maltillisten muslimien ero on siinä, missä määrin he katsovat poliittisen ja sotilaallisen toiminnan olevan luontaista uskonsa harjoittamiselle. Nimitystä on ehdotettu islamin yhteydessä korvattavaksi esimerkiksi termeillä ”traditionalismi”, ”islamismi”, ”revivalismi”, ”radikalismi”, ”militanttius” ja ”ekstremismi”. Jihadismintutkija Atte Kalevan mukaan traditionalistiset muslimit eivät kuitenkaan katso yhtä kauas menneisyyteen kuten fundamentalistit, eivätkä he näe ristiriitaa modernin elämänmenon ja islamin pyhien kirjoitusten välillä ja siksi pyri yhteiskunnalliseen muutokseen. Defaitismi
Puola oli hävinnyt sodan Saksaa vastaan ja Neuvostoliittoa vastaan syksyllä 1939 ja se antautui viisi viikkoa kestäneiden taistelujen jälkeen. Puolalaisia sotilaita ei ole kuitenkaan syytetty defaitismista, sillä he ryhtyivät usein toivottomiinkin taisteluihin ylivoimaista vihollista vastaan. Vasta toisen suurvallan, Neuvostoliiton hyökkäys murensi viimein puolalaisten puolustustahdon, mutta ei taistelutahtoa, sillä puolalaiset vapaaehtoiset osallistuivat muiden valtioiden armeijoissa sotaan kaikilla rintamilla. Determinismi
Monet filosofit ovat ajatelleet, että determinismi ei ole yhteensovitettavissa vapaan tahdon kanssa. Heidän mukaansa ei voida sanoa, että subjekti toimii vapaasti, jos tämä ei syy-seuraus -ketjun tuloksena kykene tekemään kuin yhden valinnan. Deterministisessä maailmassa jokainen subjektin tekemä teko on väistämätön eikä subjekti voi todellisuudessa valita mitä hän tekee eri tilanteissa. Väitteen aiheuttamat filosofiset ongelmat liittyvät vahvasti etiikkaan. Fenomenalismi
Fenomenalismi on empirismin jyrkkä muoto ja sen juuret voidaan jäljittää George Berkeleyhin ja hänen subjektiiviseen idealismiinsa. Myöhemmät empiristit kehittivät hänen näkemyksiään. John Stuart Millillä oli havainnon teoria, johon viitataan usein klassisena fenomenalismina. Se poikkesi Berkeleyn idealismista sen suhteen, kuinka oliot jatkavat olemassaoloaan silloinkin kun kukaan ei ole havaitsemassa niitä. Berkeley oli katsonut, että kaikkitietävä Jumala havaitsee kaikki oliot, ja tämä pitää ne olemassa olevina. Mill puolestaan katsoi, että pysyvät mahdollisuudet havaita oliot olivat tarpeeksi sille, että oliot saattoivat säilyä olemassa. Nämä pysyvät mahdollisuudet voitiin eritellä subjunktiivisiksi ehtolauseiksi, kuten jos henkilöllä olisi tyyppiä Y olevia aistimuksia, hänellä olisi myös tyyppiä X olevia aistimuksia. Eliminativismi
Esimerkiksi materialistit ovat eliminativisteja aineettoman sielun suhteen; nykyaikaiset kemistit ovat eliminativisteja flogistonin suhteen; ja nykyaikaiset fyysikot ovat eliminativisteja kalorikin ja valoeetterin suhteen. Filosofian historiassa esimerkiksi kovat deterministit kuten Paroni d'Holbach (1770) olivat eliminativisteja vapaan tahdon suhteen ja David Hume oli eliminativisti minän suhteen. Taittovika
Hajataittoisuudessa ("Astigmatismi") silmä ei ole pistemäisesti kuvaava, koska silmässä on tällöin kaksi erilaista taittovoimaa kohtisuorassa toisiaan vastaan. Hajataitteisuus korjataan niin sanotulla sylinterilinssillä (merkitään silmälasireseptiin CYL). Hajataitteisuus voi olla yhdistyneenä sekä liki- että kaukotaitteisuuteen. Hajataittoisen silmän sarveiskalvo taittaa valon pysty- ja vaakasuunnassa eri kohtiin verkkokalvolle. Esimerkiksi silmän pystysuora suunta voi muodostaa tarkan kuvan verkkokalvolle, mutta vaakasuora voi olla likitaittoinen. Empirismi
Humen jälkeisen empirismin fenomenalistinen kausi päättyi 1940-luvulla, koska tuohon mennessä oli tullut selväksi, ettei fyysisiä kappaleita koskevia lausumia voi kääntää väittämiksi aktuaalisesta ja mahdollisesta aistitiedosta. Jos fyysisiä olioita koskevien lauselmien tuli olla käännettävissä aistitietoa koskeviksi lauselmiksi, ensin mainitun tulee olla ainakin dedusoitavissa jälkimmäisestä. Tuli kuitenkin ilmeiseksi, ettei ole olemassa äärellistä joukkoa aktuaalista ja mahdollista aistitietoa koskevia väittämiä joista voitaisiin dedusoida edes yhtä fyysistä oliota koskevaa väittämää. Täytyy muistaa, että väittämien kääntäminen tai uudelleen muotoilu täytyy ilmaista normaalin tarkkailijan normaaleissa olosuhteissa käyttämillä käsitteillä. Ei kuitenkaan ole olemassa äärellistä joukkoa väittämiä, jotka on ilmaistu puhtaasti aistihavaintoihin perustuvilla käsitteillä ja jotka voivat ilmaista normaalin tarkkailijan läsnäolon tilan tyydyttävästi. Fenomenalismin mukaan kun sanotaan, että normaali tarkkailija on paikalla, esitetään hypoteettinen väite, jonka mukaan tarkkailija vaikuttaisi aistihavainnolla normaalilta toiselle tarkkailijalle. Tällöin kuitenkin toisen tarkkailijan tulee olla normaali tarkkailija. Jos tämä normaalius halutaan määritellä aistihavainnolla, tarvitaan kuitenkin kolmas tarkkailija, jne. Anti-Oidipus
Vaikka deterritorialisaation käsite (kuten useimmat Deleuzen & Guattarin käsitteet) liukuu tarkoituksellisesti alueelta toiselle ja tarkoittaa esimerkiksi mielenfilosofiassa, taloustieteessä ja geopolitiikassa hieman eri asioita, sen voi löyhästi määritellä liikkeeksi, joka suuntautuu poispäin tiukasti määrätystä hierarkkisesta, puumaisesta kontekstista, jonka tarkoitus on pakata asiat (käsitteet, objektit, jne.) erillisiin kategorioihin koodattuina ”merkityksineen”, ja kohti rihmastomaista moneuden ja virran vyöhykettä, missä merkitykset ja käytöt virtaavat vapaasti asioiden välissä. Deterritorialisaatiosta seuraa dynaaminen, jatkuvasti muuttuva, toisiinsa liitettyjen asioiden systeemi, jonka erilaiset rajat ovat sumeita. Deterritorialisaatio viittaa siis hajautumisen, hajaantumisen ja rajoista irrottautumisen prosesseihin. Delator
Delator on latinankielinen sana syyttäjälle. Rooman valtakunnassa delatorit olivat halveksittu ihmisryhmä, koska heidän uskottiin tekevän perusteettomia syytöksiä taloudellisen edun tavoittelemiseksi. Delatorit saivat joko palkkion esittämistään syyteistä tai osan syytetyksi joutuneen saamasta sakosta. Fetisismi
Fetisistejä on yhtä paljon naisissa ja miehissä. Joillakin fetisisteillä on pysyvä ja keskeinen fetissinsä, toisilla niitä on monia, niitä voi tulla lisää ja joitain taas kadota. Jokainen pystyy löytämään itsestään enemmän tai vähemmän tiedostettuja fetisistisiä piirteitä. Se, kuinka voimakkaasti fetisisti tiedostaa taipumuksensa ja toteuttaa sitä, vaihtelee. Esimerkiksi jotkut vaatefetisistit osoittavat ylpeinä ja mielellään fetisisminsä fetissinsä mukaisella pukeutumisella ja muulla ulkoasulla, mutta todennäköisesti suurin osa heistä salaa taipumuksensa. Fetissejä syntyy myös uusia, uudempiin fetisismin muotoihin kuuluu muun muassa robottifetisismi. Empirismi
John Dewey (1859-1952) muokkasi Jamesin pragmatismia instrumentalismiksi. Deweyn teoriassa aistihavainnon rooli on ratkaiseva, sillä hän näki kokemuksen yhtenäisenä asiakokonaisuutena, jonka kautta kaikki muu asetetaan yhteksiinsä, vastakohtana Jamesin näkemykselle kokemuksesta enemmän kollektiivina kuin yksilöllisenä. Deweyn empirismin kanssa yhtäpitävä perusajatus oli, että todellisuus määrittyi aiempien kokemusten kautta. Siksi ihmiset mukauttavat aiemmat kokemuksensa asioista suorittaakseen kokeiluja ja testatakseen sellaisten kokemusten pragmaattista arvoa. Kokemusten arvoa mitataan tieteellisillä välineillä ja mittausten tulokset tuottavat uusia ideoita, jotka palvelevat välineinä tuleville kokeiluille. Näin ideat säilyttävät Deweyn järjestelmässä sen empiirisen piirteensä, että ne tunnetaan vasta a posteriori. Fundamentalismi
Fundamentalismi perustuu sille lähtökohdalle, että jokin ajatusten lähde, usein kirja, on erehtymätön ja täydellinen. Protestanttifundamentalisteille tämä perusta on Raamattu ja islamilaisille fundamentalisteille Koraani ja hadithit. Nämä alkuperäiset lähteet riittävät fundamentalisteille ohjekirjoiksi. Fundamentalistit löytävät menneisyydestä myös jonkinlaisen todellista uskontoa edustavan täydellisen sosiaalisen rakenteen. Radikaaliprotestanteille tällaista edustaa varhaiskirkollinen Arkadia-utopia ja muslimeille 600-luvun Mekka. René Descartes
Descartesin epäilyn välineistä tunnetuin lienee niin sanottu kartesiolainen demoni. Descartes ei pitänyt havaintoa luotettavana tiedonlähteenä subjektista riippumattomasta todellisuudesta, koska on mahdollista, että on olemassa jonkinlainen ilkeä kaikkivoipa demoni, pettävä jumala (lat. "deus deceptor"), joka tuottaa subjektille sen havainnot, jotka antavat täysin virheellisen kuvan todellisuudesta. Samaten demoni saattaa hypnotisoida meidät uskomaan vääriä laskuja oikeiksi, joten edes matemaattiset totuudet eivät välttämättä pidä paikkaansa. Libertarianismi (filosofia)
Deterministi voi huomauttaa, ettei determinismi estä ihmisiä päätymästä parhaaseen johtopäätökseen – se vain estää sen, että tämä tapahtuisi täysin vapaasti. Toisaalta determinismi voi määritellä päätöksenteon kompatibilistisesti: on mahdollista käydä läpi vaihtoehtojen punnitseminen, vaikka lopullinen päätös olisikin ennalta määrätty. Tapahtumasarja on vain välttämätön tapa päätökseen pääsemiseksi, aivan kuten tietokoneohjelman tulee käydä läpi joukko tiettyjä askelia lopputulokseen pääsemiseksi, vaikka se toimiikin täysin deterministisesti. Diletantti
2) Diletantin "positiivinen määritelmä" korostaa harrastelijamaisuutta voimavarana ja innovatiivisuuden mahdollistajana. Diletantismi merkitsee tällöin mahdollisuutta tietoon, joka ei ole ammattilaisuuden tai asiantuntijuuden leimaamaa tai kapea-alaista, eikä välttämättä mukaile rahataloutta tai asiantuntija-instituutioita. Positiivisessa määritelmässä diletantti assosioituu erityisestä tietämyksestään huolimatta terveeseen järkeen, laajaan yleissivistykseen, vilpittömään sitoutumiseen ja taloudelliseen riippumattomuuteen. Usein positiivinen määritelmä tuokin selvästi esille käsitteeseen liittyvän vahvan poliittisen latauksen; diletantti voi asemastaan käsin kyseenalaistaa voimassa olevia valtasuhteita ja totuttuja käytäntöjä. Följetongi
Ranskalaisissa sanomalehdissä "feuilleton" oli alun perin ilmoitusliite, josta vuoden 1800 tienoilla muodostettiin sanomalehden sivulle viivan erottama ”alakertaosasto”. Ensimmäisenä sellaisen julkaisi "Journal des Débats", ja nimityksen keksivät Julien Louis Geoffroy ja Louis-François Bertin. Tähän osastoon sijoitettiin teatteriarvosteluja, ajankohtaispakinoita ynnä muita kepeähköjä kirjoituksia, jotka eivät olleet luonteeltaan poliittisia. Eurooppalaisessa sanomalehdistössä ”alakertaosasto” on säilynyt varsinkin ranskalaisessa lehdistössä, ja saksankielisissä sanomalehdissä otsikko "Feuilleton" tarkoittaa yleensä kulttuuriosastoa sekä siellä julkaistuja kirjoituksia. George Berkeley
Berkeley katsoi kalkyyliä vastaan suunnatun arvostelunsa olevan osa hänen laajempaa kampanjaansa newtonilaisen mekaniikan uskonnollisia seuraamuksia vastaan – hän halusi puolustaa perinteistä kristinuskoa deismiä vastaan, joka pyrkii etäännyttämään Jumalan luomakunnastaan. Cogito ergo sum
Tämä uusi lausuma esiintyy toisen mietiskelyn alkupuolella, sen jälkeen kun Descartes oli saavuttanut äärimmäisen epäilemisen tason. Hän jatkaa tutkimalla jos mitään on jäänyt jäljelle tältä epäilyltä. Descartes uskoi, että hän löysi sellaisen seikan omasta olemassaolostaan: ei ollut mahdollista epäillä, ettei hän itse olisi olemassa. Vaikka kartesiolainen demoni, jota Descartes käytti välttääkseen liukumista takaisin huonosti perusteltuihin uskomuksiin, olisi pettänyt häntä kuinka, hänen uskonsa hänen omaan olemassaoloonsa oli turvattu, koska kuinka demoni olisi voinut pettää häntä, jos hän ei olisi olemassa petettäväksi? Pragmatistinen kasvatusfilosofia
Pragmatismi ("pragmatism") on alkujaan Charles S. Peircen kielitieteellisessä merkityksen tarkastelussa käyttämä termi. Käsitys objekteista perustuu pragmatismin mukaan siihen, miten nämä objektit vaikuttavat. Merkityksen siis tulee olla kokemuksellista, ei esimerkiksi määritelmään nojaavaa. William James ja John Dewey laajensivat pragmatismin totuusteoriaksi, jota uuspragmatistit kuten Richard Rorty, Hilary Putnam ja Robert Bramdom ovat kehitelleet edelleen. Ideoiden ja käsitysten totuudellisuutta arvioidaan sen perusteella, kuinka toimivia ne ovat käytössä.Peirce itse otti vuonna 1905 käyttöön muodon ”pragmatisismi” ("pragmaticism"). Representationalismi
Representationalismi (< , edustaa, esittää) eli epäsuora realismi, edustuksellinen realismi, representatiivinen realismi tai representationalistinen havaintoteoria on realistinen tietoteoreettinen kanta, jonka mukaan ihminen havaitsee ensisijaisesti mielessään olevia asioita (representaatioita), ei suoraan ulkomaailman olioita. Ajattelun välittömät kohteet ovat siis mielen "sisällä". Kun ajattelen esimerkiksi pöytää, ajattelen mielessäni olevaa pöydän ajatuksellista edustajaa, en varsinaisesti itse pöytää. Ajatus voi kohdistua itse pöytään vain representaation välityksellä. Defaitismi
Yhdysvaltalaisen uuskonservatistisen käsityksen mukaan Vietnamin sodassa koettu nöyryytys johtui selkäänpuukotusteorian lailla kotirintaman petoksesta, heikkotahtoisten poliitikkojen, defaitistisen lehdistön ja vallankumouksellisen rauhanliikkeen toimista. Sen sijaan presidentti George W. Bushin johdolla aloitettu Irakin sota nähdään mielikuvitusrikkaana ja rohkeana Yhdysvallan sotilaallisen ylivoiman hyödyntämisenä. Uuskonservatistisen näkemyksen mukaan Yhdysvaltojen maailmanlaajuinen ylivalta on luonteeltaan lempeä ja sen vuoksi Yhdysvaltojen kohtalo on muokata koko maailma sen arvoja vastaavaksi. Samassa hengessä Ronald Reaganin ulkopolitiikan koetaan päihittäneen ”defaitistisen Vietnamin sodan syndrooman” voittamalla Neuvostoliittoa vastaan käydyn asevarustelukilpailun. Defaitismi
Roland Freislerin johtama natsien kansantuomioistuin antoi lukemattomia kuolemantuomioita defaitismista syytetyille. Jopa vastustajan radioasemien kuten Radio Moskovan ja BBC:n uutislähetysten kuunteleminen ja uutisten levittäminen saattoi merkitä syytettä defaitismista ja edelleen kuolemantuomiota. Vuoden 1944 puolesta välistä lähtien ilmoitustauluilla oli lähes joka viikko uusi vaaleanpunainen juliste, jossa ilmoitettiin viikon mittaan teloitettujen defaitistien nimet. Pragmatismi
Instrumentalismi on tieteenfilosofinen näkemys, jonka mukaan käsitteet ja teoriat ovat vain hyödyllisiä apuvälineitä, joiden arvoa ei mitata sillä, peilaavatko ne jollakin tavalla todellisuutta, vaan sillä, kuinka tehokkaita ne ovat selittämään ja ennustamaan havaittuja ilmiöitä. Instrumentalismi ei katso, ettei totuudella olisi merkitystä, se on lähinnä eräs vastaus kysymykseen, mitä totuus ja epätotuus merkitsevät ja kuinka ne toimivat tieteessä. Metafysiikka
Determinismillä tarkoitetaan kantaa, jonka mukaan kaikki tapahtumat, mukaan lukien ihmisen tietoisuuden tapahtumat ja toiminta, ovat edeltävien tapahtumien syysuhteellisesti määräämiä katkeamattoman syy-seuraussuhteiden ketjun välityksellä. Sen mukaisesti mitään ihmeiden kaltaisia tapahtumia ei tapahdu. Eräs determinismin seuraus on, että se muodostaa vakavan haasteen vapaan tahdon olemassaololle. Vapaan tahdon ongelma on ongelma siitä, voivatko järjelliset toimijat määrätä omia tekojaan ja tekemiään päätöksiä. Eristiikka
Eristiikaksi (, "riitelyn taito"; 'eris' = "kisa", "kamppailu", "riita") kutsutaan dialektiikkaa, jonka harjoittajat eli eristikot pyrkivät löytämään väittelytapoja, joilla voi kumota mitä tahansa. Tällainen väittely- tai kiistelytaito kehittyi antiikin aikana sofistiikasta. Nimitystä 'eristikko' on käytetty alusta asti lähinnä pilkallisessa mielessä, päinvastoin kuin nimitystä 'sofisti', joka muuttui pilkkanimitykseksi vasta myöhemmin. Pragmatismi
Dewey arvosteli teoksessa "Pyrkimys varmuuteen" ”filosofiseksi virhepäätelmäksi” kutsumaansa esineellistämistä: filosofit ottavat usein kategorioita (kuten mentaalinen ja fysikaalinen) itsestäänselvyyksinä, ja koska he eivät ymmärrä, että nämä ovat pelkästään nimellisiä käsitteitä, jotka on kehitetty tiettyjen filosofisten ongelmien ratkaisemiseksi, he päätyvät kaikenlaisiin metafyysisiin ja käsitteellisiin sekaannuksiin. David L. Hildebrand sanoi tämän johtavan siihen, että abstrahoinnin tuotteet heijastetaan takaisin kokemukseen. Esimerkkejä ovat muun muassa hegeliläisten filosofien ”korkein olento”, usko objektiivisiin moraaliarvoihin, sekä ajatus siitä, että logiikalla ei ole mitään tekemistä ajattelun kanssa, koska se on abstrahoitu konkreettisesta ajattelemisesta. Didaktiikka
Didaktiikka voidaan tiedeluonteeltaan jakaa kahteen osaan, deskriptiseen ja normatiiviseen. Deskriptiivinen didaktiikka on teoriapohjaista tutkimusta, joka tukeutuu empiiris-analyyttiseen tiedekäsitykseen. Deskriptiivinen didaktiikka ei itsessään anna käytännön opetusohjeita. Normatiivinen didaktiikka on sananmukaisesti opetusoppina normatiivinen rakennelma siitä, miten opetus olisi järjestettävä, jotta päästäisiin asetettuihin tavoitteisiin. Normatiivinen didaktiikka pyrkii antamaan mallin siitä millainen on hyvä ihminen ja millaista on hyvä opetus.Didaktinen kolmio on Herbartin nimeen liitetty opetuksen (opetusprosessin)perusosien havainnollistaja. Komponentteja on perinteellisesti kuvattu kärkinä: opettaja, oppiaines ja oppilas. Kolmio määrittelee opettajalle kaksi suhdetta oppilaaseen: pedagogisen ja didaktisen. Pedagogisessa suhteessa he ovat kasvattaja ja kasvatettava, joiden välinen suhde muodostuu pedagogiselle kiintymykselle. Didaktisella suhteella opettaja säätelee oppilaan ja oppiaineksen kohtaamista. Pedagoginen suhde mahdollistaa didaktisen suhteen onnistumisen. Tieteenfilosofia
Determinismin mukaan kaikilla tapahtumilla on tietty, luonnonlaeista johtuva syy. Sattumasta ja todennäköisyyksistä puhuminen tarkoittaa vain, että tietomme syistä on vajavaista. Indeterminismi taas väittää, että on olemassa todellista satunnaisuutta eikä kaikkea voi selittää syillä. Indeterminismille on haettu tukea kvanttimekaniikasta, jossa ilmiöitä ei aina voida ennustaa tarkasti. Determinismi
Tietotekniikan näkökulmasta determinismi voidaan selittää esimerkiksi niin, että deterministisessä järjestelmässä on omissa "kuplissaan" toimivia yksiköitä joilla on rajallinen määrä eri syötevaihtoehtoja, rajallinen määrä eri operaatioita syötteiden ja nykyisen tilan tai aiempien tulosten välillä sekä näiden pohjalta rajallinen määrä eri tulosvaihtoehtoja. Jos jokin yksikkö saa syötteekseen toisen yksikön tuloksen, se ei tiedä eikä välitä miten tulokseen on päästy, vaan muokkaa omaa tilaansa ja tulostaan ainoastaan syötteen perusteella. Jos jokin prosessi on tällä tavoin deterministinen, se voidaan mallintaa tietokoneella aukottomasti. Rajallinen määrä voi olla ihmisen näkökulmasta pieni tai suuri, jopa vaikeasti käsitettävä, mutta silti rajallinen. Jos tietokoneen näyttötila on 1024x768 pikseliä ja väriavaruus 24-bittinen, voi millä tahansa kuvan 786 432 pikselistä olla mikä tahansa 16 777 216 väristä toisistaan riippumatta. Lukumäärä on huima, mutta osoitettavissa ja laskettavissa. Fallibilismi
Fallibilismi (lat. "fallibilis" 'erehtyvä') on epistemologinen periaate, jonka mukaan uskomukset voivat aina osoittautua tarkemmassa tutkimuksessa virheelliseksi. Dekonstruktio
Useimmiten dekonstruktio keskittyy mm. vastapareihin tekstissä, esimerkiksi maskuliinisuuteen ja feminiinisyyteen tai homouteen ja heterouteen, ja pyrkii esittämään ne yhteen kietoutuneina ja mahdottomina erottaa. Dekonstruktionistien mukaan jonkin seikan merkitys syntyy aina suhteessa siihen mitä se ei ole. Tästä he johtavat ajatuksen, ettei merkitystä ole olemassa minkäänlaisena selkeänä absoluuttisena kategoriana. Empirismi
Suurin osa Humen seuraajista on ollut eri mieltä hänen johtopäätöksestään, jonka mukaan käsitys ulkoisen todellisuuden olemassaolosta on järjen kannalta epäoikeutettua, katsoen, että Humen omat periaatteet sisälsivät julkilausumattomasti järkiperäisen oikeutuksen tällaiselle käsitykselle, sen sijaan että perustuisivat vain inhimillisille vaistoille, tavoille ja tottumuksille. Fenomenalismina eli havaittaviin ilmiöihin perustuvana todellisuuskäsityksenä tunnetun äärimmäisen empiristisen teorian, jota ennakoivat sekä Humen että Berkeleyn todistelut, fyysiset oliot eli kappaleet ovat eräänlaisia rakennelmia, tulkittuja rakennelmia, aistikokemuksista. Fenomenalismin mukaan fyysiset oliot, ominaisuudet, tapahtumat ja kaikki mikä on fyysistä voidaan supistaa mielen olioiksi, ominaisuuksiksi ja tapahtumiksi. Lopulta ainoastaan mielen oliot, ominaisuudet ja tapahtumat ovat olemassa — tästä läheisesti yhteen liittyvä termi subjektiivinen idealismi (ulkoisen todellisuuden kieltäminen). Fenomenalistien ajattelutavan mukaan näkökokemus olemassa olevasta fyysisestä kappaleesta vastasi kokemusta joka kuuluu tiettynlaiseen joukkoon kokemuksia. Tällainen tietyntyyppisten kokemusten joukko on muuttumaton ja johdonmukainen päinvastoin kuin sellaisten kokemusten joukko johon esimerkiksi aistiharhat kuuluvat. Kuten John Stuart Mill esitti asian 1800-luvun puolessa välissä, aine on "pysyvä mahdollisuus olla aistittava". Uskonnottomuus
Suomen ateistiyhdistyksen puheenjohtaja Erkki Hartikainen pitää sanoja 'humanisti', 'rationalisti', 'vapaa-ajattelija' ja 'bright' huonoina peiteniminä. Ateismin aatetta ei voida Hartikaisen mielestä tehokkaasti edistää peitenimillä. Ateismista on puhuttava ateismina tai vielä mieluummin jumalattomuutena. Uskonnottomien piilotteleminen peitenimien takana on hänestä ”imagofasismia”, ryhmän imagon nostamisen asettamista kaikkien muiden asioiden edelle. Jos jotain muuta sanaa halutaan käyttää, ateistit voivat kutsua itseään sivistyneiksi. Hartikaisen mielestä ”jumalaton” eli ateisti on parempi sana kuin ”uskonnoton”, koska hänen mukaansa sanalla ”usko” on niin paljon tunnemerkityksiä, että järkevien ihmisten pitäisi lakata kokonaan käyttämästä tätä sanaa. ”Tahraton, syytön, viaton, tupakoimaton, alkoholiton jne. ovat myönteisiä ominaisuuksia. Sana 'jumalaton' on hyvä sana täysin samassa merkityksessä kuin 'tahraton'.” Richard Dawkins on muodostanut sanaa geeni eli perintötekijä käyttäen uuden sanan ”meemi” eli mielen virus, jolla hän tarkoittaa helposti leviävää ja suosittua harhakäsitystä. ”Meemitön” olisi siis ihminen, joka on esimerkiksi jumalaton, ufoton tai horoskoopiton. Aporia
Aporia on myös retorinen keino, jonka avulla puhuja esittää epäilyn – usein teeskennellyn – koskien omaa mielipidettään, tai kysyy yleisöltä retorisesti, kuinka hänen tulisi edetä. Tästä käytetään myös nimiä "dubitatio". Occamin partaveitsi
Vilhelm Occamilaisen on usein katsottu itse soveltaneen partaveitsen periaatetta nominalistiseen kantaansa universaalikiistassa, vaikka kannalle on toisaalta ollut myös täysin erilliset logiikkaan nojaavat perustelunsa. Vilhelm kirjoitti, että filosofiassa monet virheet saavat alkunsa siitä väitteestä, että jokaista erillistä asiaa vastaa aina erillinen sana niin, että erillisiä entiteettejä on yhtä paljon kuin on erilaisia nimiä tai sanoja joilla niitä merkitään. Olemme siis taipuvaisia olettamaan, että kaikki sanat vastaavat jotain olemassa olevaa entiteettiä (käsiterealismi). Vilhelmin mukaan tämä johtaa kaikenlaisiin absurdeihin tilanteisiin, kuten ”aksidenssi inheroi inherenssin kautta”, ”khimaira ei ole mitään koska sillä on ei-mikyys”, ”mies on isä isyyden ansiosta” ja niin edelleen. Sanoisimme sen sijaan esimerkiksi, että ”mies on isä koska hänellä on poika”. De se
De se () on filosofinen termi, joka tarkoittaa uskomusta tulkittuna niin, että se koskee henkilöä itseään. Toisin sanoen, uskomus on "de se" -uskomus, jos sen katsotaan kohdistuvan jonkun sellaisen proposition totuuteen, joka liittyy uskomuksen omaavaan henkilöön itseensä. Tulkinta eroaa tällöin tietyllä tavalla "de dicto" ja "de re" -tulkinnoista. David Kellogg Lewisin mukaan "de se" sisällyttää "de dicton", mutta ei toisin päin. Feissaus
Feissaus on järjestöjen tai yritysten rahankeräystä joka tapahtuu kasvokkain (, F2F tai "direct dialogue campaign", DDC). Feissarit keräävät esimerkiksi lahjoituksia tai tilauksia. Se voi tapahtua kaduilla tai esimerkiksi kotiovilla tai kauppojen auloissa. Falsifiointi
Popper käytti falsifiointia demarkaatio-ongelman ratkaisemiseen vetämään rajan tieteellisten ja epätieteellisten teorioiden välille. Tässä falsifikationismi oli tarkoitettu korvaamaan verifikationismi. Verifikationismin mukaan väittämän tulee olla empiirisesti verifioitavissa eli vahvistettavissa, jotta se olisi sekä merkityksellinen että tieteellinen. Tämä oli keskeinen osa loogisen empirismin ja niin kutsutun Wienin piirin ohjelmaa. Fideismi
Fideisti hylkää järjen kokonaan tai ainakin järjen ensisijaisuuden uskontoon liittyvien totuuksien etsimisessä. Fideismin vastakohta ei ole järjen käyttö, vaan evidentialismi eli oppi, jonka mukaan tieto voidaan hyväksyä vain todisteiden (evidenssin) nojalla. Fundamentalismi (tietoteoria)
Fundamentalismi (< 'perusta', "fundare" 'perustaa'), joskus myös foundationalismi (< 'perusta'), on tietoteorian alaan kuuluva uskomusten oikeutusteoria. Fundamentalismin mukaan on olemassa perususkomuksia tai -oletuksia, jotka ovat oikeutettuja sellaisinaan, ja kaikkien muiden uskomusten oikeutus riippuu niistä. Fundamentalismi voidaan jakaa radikaaliin fundamentalismiin, joka katsoo perususkomusten olevan erehtymättömiä, kumoamattomia tai epäilyksettömiä, ja maltilliseen fundamentalismiin, joka katsoo perususkomusten voivan kumoutua, jos toisin todistetaan. Diletantti
Arkisesti diletantti-käsitettä ja sen kahta eri merkitystä voi hahmottaa myös sen lähikäsitteiden avulla. Ranskankielen sana "amateur" merkitsee 'jonkin rakastajaa', mutta tästä huolimatta sitä käytetään usein negatiivisessa mielessä – näin myös sen suomenkielisen vastineen, amatöörin, kohdalla. Espanjan kielen sana "aficionado" taas merkitsee nimenomaan 'harrastajaa', mutta sitä käytetään usein hyvin positiivisessa mielessä ilmaisemaan henkilön erityistä kiinnostusta ja tietoa jostain asiasta. Lauseenjäsenet
Predikaatti eli maine on lauseen ydin, johon muut lauseenjäsenet liittyvät. Suomen kielessä predikaatin muodostaa verbin finiittimuoto joko yksinään ("koira haukkuu) tai osana liittomuotoa ("hän on ollut vankilassa"), verbiketjua tai ‐liittoa ("minun pitää kohta lähteä) tai verbin ja jonkin toisen ilmauksen muodostamaa idiomaattista kokonaisuutta ("mietinnön oli määrä valmistua tänään"). Delatiivi
Delatiivi on suomen kielessä adverbisija, joka ilmaisee liikettä jostakin pois. Sen käyttö rajoittuu pieneen joukkoon pronomineja, Itasismi
Itasismi sai alkunsa muinaiskreikassa klassisen ja hellenistisen kauden taitteessa 300-luvulla eaa. koinee-kreikan muodostumisen yhteydessä. Ensimmäisenä -äänteen sai diftongi (alun perin ), sitten vokaali (eeta, alun perin pitkä ). Myöhemmin :ksi alettiin lausua myös diftongi (alun perin [oi]), vokaali (ypsilon, alun perin [y] tai pitkä [y:]) ja diftongi (alun perin [yi]). Laajasti ottaen itasismiin voidaan lukea myös muut samaan aikaan tapahtuneet äänteelliset muutokset: diftongin (alun perin [ai]) lausuminen [e]:nä, sekä pitkien ja lyhyiden vokaalien eron katoaminen lausuttaessa. Evidentialistinen teismi
Teismin (T) sisältämään väitteeseen suhtaudutaan uskon propositionaalisella asenteella. Tällöin teismiä kannattava henkilö toteaa, että hän uskoo T. On tapana erotella kaksi erilaista uskon asennetta. Toisaalta on tieteellinen käsitys (eng. "belief"), joka syntyy perustelujen pohjalta ja toisaalta on uskonnollinen usko (eng. "faith"), jolla on tieteellisestä käsityksestä poikkeava vivahde. Uskonnollisen uskon pohja voi olla esimerkiksi uskonnollinen kokemus. Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
Descartesin argumentti keskittyy olemassaolon suureen ketjuun, jossa Jumalan täydellinen hyvyys on suhteessa hänen täydelliseen olemassaoloonsa. Toisessa päässä on täydellinen olemattomuus, joka on samalla myös pahan ääripää. Ihmiset ovat näiden kahden ääripään välissä ja he ovat vähemmän "todellisia" tai "hyviä" kuin Jumala, mutta "todellisempia" ja "parempia" kuin olemattomuus. Näin erehtyminen (osana pahaa) ei ole positiivista todellisuutta, vaan ainoastaan oikean tiedon puuttumista. Näin sen on mahdollista olla olemassa myös täydellisen erehtymättömän Jumalan yhteydessä. Verismi (tieteenfilosofia)
Verismi (lat. veritas) tarkoittaa tieteenfilosofiassa näkemystä, jonka mukaan tieteen tarkoituksena on totuus. Tieteenfilosofinen verismi voidaan jakaa vielä näkemykseen, joka ajattelee 1) totuuden tuloksena ja 2) totuuden prosessina. Verististä tiedekäsitystä kutsutaan myös kognitivistiseksi käsitykseksi tieteestä ja sen vastakohtaa kutsutaan nimellä instrumentalismi. Ateismin määritelmä
Väitelauseena jumalausko eli teismi on väite, jonka mukaan on olemassa jumala tai jumalia: "Jumala on olemassa". Tällöin jumalauskon vastaväite on "Jumala ei ole olemassa". Henkilö X, joka on sitä mieltä, että jumala on olemassa on jumalauskoinen eli "teisti". Henkilö X, joka on sitä mieltä että jumala ei ole olemassa on "jumalaton" eli "ateisti".Niiniluoto, Ilkka: ”Ateismi”. Teoksessa S. 130Esimerkiksi George H. Smithin mukaan ateismi on väitelause: ”ei ole olemassa jumalaa tai jumalia”. Tämä määritelmä esittää ontologisen eli olemassaoloa koskevan käsityksen. Afasia
Afasia tarkoittaa puheen ymmärtämisen ja tuottamisen vaikeaa häiriötä, joka johtuu dominantin aivopuoliskon toimintahäiriöstä, vaikka älykkyys sekä aisti- ja lihastoiminnot ovat normaalit. Afasialla tarkoitetaan myös mitä tahansa aivovammasta johtuvaa kielellistä häiriötä, kuten sanasokeutta, sanamykkyyttä tai kirjoituskyvyttömyyttä. Sanan alkuperä on kreikan kielessä: "a"- tarkoittaa puuttumista ja "phasis" puhetta. Afasian syitä ovat muun muassa aivoinfarkti, aivoverenvuoto, erilaiset aivovammat, dementia ja etenevät aivosairaudet. Totuus
Pragmatistit eivät kuitenkaan katso, että mikä tahansa mikä osoittautuu käytännölliseksi tai hyödylliseksi, tai mikä tahansa mikä auttaa selviytymään hetken, olisi katsottava todeksi. Esimerkiksi C. S. Peirce katsoi, että teoreettiset väittämät tulisi sitoa verifikaatiokäytäntöihin — eli tuli olla mahdollista tehdä ennusteita ja koetella niitä. Peircen mukaan totuuden määrittää tieteellisen yhteisön suorittaman tutkimuksen lopputulos. John Dewey katsoi, että kun jotakin asiaa sanotaan todeksi, se tarkoittaa sen olevan luotettava ja tulevan säilymään sellaisena kaikissa ajateltavissa olevissa tilanteissa. Deweyn mukaan todet käsitykset ovat sellaisia joiden avulla on mahdollista ”aktiivisesti uudelleen järjestää ympäristö niin, että poistetaan jokin häiriö tai hämmennys.” Libertarianismi (filosofia)
Libertarianisti voi esittää, että omaperäisyys ja luovuus vaativat epädeterminismiä, sillä jokainen uusi yhteiskunnallinen ja kulttuurinen ajatus on jossain määrin kapinointia vanhaa järjestystä vastaan. Deterministi voi vastata tähän väittämällä, että luovuuden taustalla olisi myös deterministinen koneisto. Deismi
Varsinkin ranskalaiseen valistukseen liittyi usein deismi suhteessa uskonnollisiin kysymyksiin. Deismin mukaan järkiperustein on syytä uskoa, että todellisuuden on luonut jokin jumala, mutta tästä jumalasta on mahdotonta saada tarkempaa tietoa. Keskeinen askel uskonnosta deismiin on luopuminen uskomisesta pyhien kirjojen totuudellisuuteen. Deistit yleensä ajattelivat, että koska Raamattu on väärässä monien luonnontieteellisten seikkojen suhteen, jumala ei ole voinut kirjoittaa sitä. Deistien mukaan heidän oppinsa ei vaadi uskoa, vaan perustuu yksinomaan järjen käyttöön. Deismin kannattajien mukaan deismi ei siis ole uskonto. Usein deismi luetaan teismin alalajiksi. Occamin partaveitsi
Dale Jacquetten mukaan Occamin partaveitsi on tärkein eliminativismin ja reduktionismin takana oleva perustelu mielenfilosofiassa. Eliminativismin mukaan sellaiset arkipsykologian ontologiaan kuuluvat entiteetit kuin ”ilo”, ”suru”, ”halu” ja ”pelko” ovat eliminoitavissa ja korvattavissa valmiin neurotieteen ontologialla. Eksistentialismi
Näin eksistentialismi eroaa länsimaisen filosofian rationalistisesta perinteestä siinä, että se hylkää ajatuksen, jonka mukaan varmin ja ensisijaisin todellisuus olisi rationaalinen tietoisuus. René Descartes uskoi, että ihminen kykeni epäilemään kaiken muun paitsi ajattelevan tietoisuuden olemassaoloa (""cogito ergo sum""). Näin sen todellisuus oli varmempi kuin minkään muun todellisuus. Eksistentialismi hylkää tietoisesti tämän asenteen, katsoen sen sijaan, että tietoisina olentoina ihmiset löytävät itsensä aina jo maailmasta, jossain tilanteessa ja jollain historialla, eivätkä voi kuvitella maailmaa olemattomaksi. Tämä asenne on sisäsyntyinen ja kiinteä osa tietoisuutta. Toisin sanoen, lopullinen, varma ja kiistämätön todellisuus ei ole ajatteleva tietoisuus vaan, Heideggerin mukaan, "maailmassa oleminen". Tämä on Franz Brentanolta ja Edmund Husserlilta peräisin olevan intentionaalisuuden ajatuksen radikalisointi. Sen mukaan tietoisuus on pelkistetyimmilläänkin aina tietoisuutta "jostakin". Fikti
Fikti on folkloristiikassa opettamis-, varoittamis-, selitys- tai huvittamistarkoituksessa keksitty uskomus, kertomus tai sanonta. Fikti on kertojan kannalta epätosi tai leikillinen, mutta se kerrotaan totena esimerkiksi lapsille. Fikteille tyypillistä on outo, äänihahmoltaan kammottava tai merkitykseltään absurdi nimi. Niihin liittyvä kertova aines on usein niukkaa, epämääräistä ja satunnaista. Käyttötaide
Pragmatistisen filosofian mukaan merkitys on käyttö (esimerkiksi Charles S. Peirce). John Deweyn mukaan taideteos on kokemus. Tämäntapaisen ajattelun mukaan kantilaista puhdasta, muusta kokemisesta eroavaa tai ”ylempää” esteettistä kokemusta ei ole olemassa ja sitä myötä myös taidelajien hierarkisointi taideteosten käytön mukaan ei tee oikeutta taiteen tavalle olla olemassa. Samaa puolustaa taidemaailmassa viime aikoina tapahtunut uudelleenorganisoituminen ja eri taiteenlajien väliset muutokset, jotka myös puoltavat edellä mainittujen jaottelujen hylkäämistä. Cogito ergo sum
Lausuma on käännös Descartesin alkuperäisestä ranskankielisestä lauseesta ”"Je pense, donc je suis"”, joka esiintyy sekä hänen teoksessaan "Metodin esitys" (IV) vuodelta 1637 että teoksessa "Filosofian periaatteet" (I.7) vuodelta 1644. Kokonaisuudessaan lause kuului: ”"Ac proinde haec cognitio, ego cogito, ergo sum, est omnium prima et certissima [..]"”. Laajemmin Descartes käsittelee ajatusta teoksessaan "Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta" (II) vuodelta 1641, mutta toisin sanoin. Dekonstruktio
Dekonstruktio on jälkistrukturalistisen ranskalaisfilosofi Jacques Derridan kehittämä kriittinen lukutapa. Sen tavoitteena on tuoda esiin käsityksissä ja käsitteissä piileviä ristiriitaisuuksia ja osoittaa kielen ja yleisesti merkityksen häilyvyys . Dekonstruktiosta on tullut merkittävä teoreettinen käsite mannermaisessa filosofiassa ja kirjallisuuskritiikissä sekä kirjallisuudentutkimuksessa. Tieteenfilosofia
Induktio pyrkii oikeuttamaan tieteelliset väittämät viittaamalla toisiin tieteellisiin väittämiin. Sen tulee välttää kriteerin ongelma, jossa kaiken oikeuttamisen tulee vuorostaan olla oikeutettua, mikä johtaa äärettömään regressioon. Tätä regressioargumenttia on käytetty tietoteoreettisen fundamentalismin oikeuttamiseen. Fundamentalismin mukaan on olemassa perususkomuksia, jotka eivät tarvitse oikeutusta. Sekä induktio että falsifikaatio perustuvat fundamentalismiin sikäli, että ne tukeutuvat perususkomuksiin, jotka on johdettu välittömästä aistikokemuksesta. Eläinten oikeudet
Heidän ajattelunsa erot heijastelevat filosofien tekemää jakoa etiikan teorioihin, jotka arvioivat teon moraalisuutta sen seuraustensa perusteella (seurausetiikka, konsekventialismi, teleologinen etiikka tai utilitarismi), ja toisaalta niihin, jotka arvioivat tekojen seurausten sijaan teot sinänsä joko oikeiksi tai vääriksi (deontologinen etiikka). Seurausetiikan kannattaja voi esimerkiksi väittää, että valehteleminen on väärin, jos se tekee jonkun onnettomaksi, ja deontologisen etiikan kannattaja voi sanoa valehtelemisen olevan jo periaatteellisella tasolla väärin.