Miksi panssarilaiva Ilmarinen upposi?
Panssarilaiva Ilmarinen
Käännöksen aikana tapahtui kuitenkin voimakas räjähdys, joka tärisytti laivaa, ja vasemmalta puolelta nousi märssytornin korkuinen vesipatsas. Laiva kallistui nopeasti vasemmalle ja kaatui vajaassa minuutissa. Laiva upposi seitsemän minuutin kuluttua räjähdyksestä. Saattueen muut laivat pelastivat 132 miestä, ja 271 miestä hukkui. Väinämöisen saattueeseen kuulunut VMV 1, jota komensi jääkäriresluutnantti Siivo Peltonen, ajoi ympäri pyörähtäneen laivan kylkeen ja poimi kuivin jaloin sen köliltä 57 miestä. Merestä noukittiin 75 miestä. Laivaston komentaja kommodori Eero Rahola ja rannikkolaivaston komentaja sekä "Ilmarisen" päällikkö komentaja Ragnar Göransson olivat selviytyneiden joukossa. Pelastuneiden joukossa oli myös aluksen tulenjohtoupseeri, luutnantti Viljo Revell, josta myöhemmin tuli yksi Suomen sodanjälkeisen ajan merkittävimpiä arkkitehteja.
Panssarilaiva Väinämöinen
Alus otti osaa talvisotaan lähinnä kiinteänä ilmatorjuntapatterina Turussa lisäten alueen ilmatorjuntavahvuutta olennaisesti. Jatkosodassa molemmat panssarilaivat kävivät muutaman kerran tulittamassa vihollisen tukikohtana olevaa Hankoa. Ainoa tulos oli tiettävästi yhden ammusvaraston tuhoutuminen. Tämäkin tulos saavutettiin vasta, kun maamaaliammuntaa varten kehitettiin rannikkotykistön 254 mm kranaateista erityisiä maamaalikranaatteja. Tästä seurasi monen viikon tauko ammunnoissa, koska uusille kranaateille piti laatia omat taulukkonsa eli laskea lentoajat eri etäisyyksille. S/S Carl von Linne
"Carl von Linne" oli tulossa Kööpenhaminasta ja matkalla Kotkaan noutamaan vanerilastia. Karille ajautuneen laivan alkaessa upota miehistö ampui ilmaan kuivana säilyneet kaksi hätärakettia. Kolme miestä hukkui pelastusveneen murskauduttua, ja aallot veivät mukanaan vähitellen muutkin laivalle jääneet miehet. Laivastoasemalta paikalle tullut moottorivene pystyi pelastamaan merestä vain konemestari Pedersenin; muut onnettomuuden uhrit olivat ruhjoutuneet kuoliaiksi pelastuslauttojen törmätessä rantakallioita vasten. Hr. Ms. De Zeven Provinciën (1909)
Hr.Ms. De Zeven Provinciën oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston rannikkopanssarilaiva. Alus nimettiin vuonna 1936 "Hr. Ms. Surabayaksi". Keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimat upotti aluksen 18. helmikuuta 1942. Japanilaiset nostivat hylyn liittäen sen laivastoonsa ilmatorjunta-aluksena vuonna 1943. Liittoutuneiden lentokoneet upottivat aluksen vielä samana vuonna. El Alin lento 1862
El Alin lento 1862 oli 4. lokakuuta 1992 tapahtunut onnettomuuteen päättynyt lento. Onnettomuudessa israelilaisen lentoyhtiö El Alin Boeing 747 -kone putosi lähdettyään välilaskupaikalta Amsterdamin Schipholin lentokentältä. Yhteensä 43 ihmistä kuoli onnettomuudesta, joista yksi oli koneen ainoa matkustaja Anat Solomon, joka oli matkalla Tel Aviviin häihinsä. Muita kuolleita olivat koko kolmen hengen miehistö ja 39 ihmistä, jotka olivat Bijlmermeerin asuinalueella koneen iskeytyessä maahan. Onnettomuuden aiheutti vika Boeing 747:n moottoreiden kiinnityksessä. Koneen kolmas moottori irtosi rikkoen moottori nelosen ja siiven johtoreunan. Se aiheutti epätasapainoa ja nosteen vähenemistä koneen oikealle siivelle. Lentäjät pääsivät kuitenkin lähelle lentokenttää takaisin ja aloittivat laskeutumisen ja avasivat siipien siivekkeet hidastaakseen laskeutumisnopeuteen. Oikean siiven siivekkeet eivät kuitenkaan toimineet ja täten vasemman siiven nosteen edelleen lisääntyessä lentäjät menettivät koneen hallinnan ja se syöksyi suoraan kerrostaloon leikaten sen kahtia. Vaikka siivekkeitä ei olisi avattu, kone olisi tuhoutunut laskussa nopeuden ollessa liian suuri. Viipurin lento-onnettomuus 1928
Viipurin lento-onnettomuus tapahtui 21. toukokuuta 1928, kun Suomen ilmavoimien Merilentoeskadeerin Hansa-Brandenburg-meritoimintakone IL-91 joutui Viipurin yllä muodostelmalennossa toisen koneen potkurivirtaan niin että sen peräsin leikkaantui irti. Koneessa matkustajana ollut lentosotamies Sannaksenaho putosi ylösalaisin kääntyneen koneen ohjaamosta 600 metrin korkeudelta alas päätyen kuolleena Viipurin suomalaisen lyseon katon läpi ullakolle. Konetta ohjannut vänrikki Jukka Ahlman koetti saada koneen ohjattua Salakkalahteen, mutta ei siinä lopulta onnistunut, vaan kone törmäsi kolmikerroksisen kivitalon seinään Torkkelinkatu 4:ssä. Paikalla olleista jalankulkijoista ompelijatar Ida Malinen kuoli heti jäätyään koneen ja talon seinän väliin ja toinen jalankulkija konttoristi Pekka Leskinen loukkaantui kuolettavasti. Lisäksi kolme henkilöä sai lievempiä vammoja ja paikalla ollut henkilöauto tuhoutui. Vänrikki Ahlmanin ruumis paiskautui koneesta katukäytävälle. Panssarilaiva Ilmarinen
"Ilmarisen" sisarlaiva "Väinämöinen" laskettiin vesille 28. joulukuuta 1930 ja "Ilmarinen" 9. heinäkuuta 1931. Ilmarinen (yhtiö)
Keskinäinen Eläkevakuutusyhtiö Ilmarinen on vuonna 1961 perustettu työeläkevakuutusyhtiö. Se on keskinäinen yhtiö, jonka omistavat asiakkaat eli vakuutuksenottajat ja yhtiössä vakuutetut työntekijät. Ilmarisen toimitusjohtaja on 1.8.2018 alkaen KTM, eMBA Jouko Pölönen (s. 1970). Pölönen aloitti työskentelyn Ilmarisella toukokuussa 2018. Pölösen edeltäjä Timo Ritakallio siirtyi OP:n pääjohtajaksi maaliskuussa 2018. Operaatio Tiikeri (1941)
"Empire Song" osui kahteen miinaan 9. toukokuuta vastaisena yönä Sisilian salmessa. Alus oli kuormattu täyteen ammuksia ja muuta sotamateriaalia ja räjähdyksessä menehtyi 18 miehistön jäsentä. Aluksen mukana upposi 57 panssarivaunua ja kymmenen Hawker Hurricanea. Vilho Heinämies
Heinämies oli sotakirjeenvaihtajana ollessaan panssarilaiva Ilmarisen tuhon silminnäkijänä 13. syyskuuta 1941. Hän otti panssarilaiva Väinämöiseltä käsin viimeisen valokuvan Ilmarisesta noin tuntia ennen sen tuhoa Alus oli ollut pitkään hänen vakituinen asemapaikkansa. Panssarilaiva Ilmarinen
Suomalaiset panssarilaivat oli tarkoitettu rannikkopuolustukseen. Ne olivat kokoonsa nähden järeästi aseistettuja mutta pienempiä ja hitaampia kuin saman aikakauden risteilijät. Panssarilaivat oli tarkoitettu lähinnä liikkuviksi korvaajiksi rannikkolinnoituksille eikä avomerioperaatioihin. Pieni syväys, raskas tykkiaseistus ja korkea torni johtivat heikkoon merikelpoisuuteen. Alukset edustivat kuitenkin ajanmukaisinta saatavilla ollutta tekniikkaa. Voimansiirto oli diesel-sähköinen. Tulenjohto- ja suuntausjärjestelmät olivat sähköiset, ja sähkömekaaniset laskimet välittivät suuntausarvot suoraan tykkitorneihin. Jatkosodan hyökkäysvaiheen merisotatoimet
Viimeisissä taisteluammunnoissa 2.–3. joulukuuta 1941 illalla ja yöllä kahta Hangosta poistuvaa osastoa ammuttiin 12- ja 8-tuumaisilla. Hangosta illalla 2. joulukuuta lähteneeseen saattueeseen kuulunut tykkivene Virsaitis sai kello 00.30 aikaan osuman ja upposi. Aluksella oli 246 ihmistä, joista pelastettiin 96. Jälkimmäisen osaston kuljetusalus "Josef Stalin" ajoi myöhemmin miinaan ja jäi paikalleen. Kun neuvostojoukot ottivat sen hinaukseen, sai se osuman Mäkiluodon 12-tuumaisesta kranaatista ja keulassa olleet ammukset räjähtivät. Alus ajelehti sitten karille Viron rannikolle saksalaisten saaliiksi. 5 600:ta aluksessa olleesta vajaat 3 000 kuoli, saattoalukset pelastivat 1 700 ja noin 1 000 jäi saksalaisten vangiksi. Myöhemmin päivällä Mäkiluoto ampui yhtä hävittäjän osastoa kohti. Tämän jälkeen Hanko oli evakuoitu, ja neuvostoliittolainen Suomenlahden-liikenne lakkasi. Talvisodan merisotatoimet
Laatokan-laivasto menetti ainoastaan yhden laivan; kuljetusalus "Valamon Luostari" (133 tn) upposi ilmahyökkäyksessä 22. tammikuuta Vanhalla Niikkananlahdella. Onnettomuuksissa menetettiin kaksi hinaajaa ja kaksi moottorivenettä. "Yrjö" ja "Aallokas" vaurioituivat. Raivaaja Vilppula
Talvisodassa ja jatkosodassa "Vilppula" palveli emälaivana. "Vilppula" upposi 25. heinäkuuta 1944 torpedon osuttua Neuvostoliiton ilmavoimien Boston-tyyppisen lentokoneen hyökkäyksessä Porkkalan Stora Träskön laiturissa. Aluksen romut eivät kiinnostaneet venäläisiä, ja suomalaiset nostivat ne vasta 1950-luvun lopulla. Jotain irrallista on vielä upottamispaikalla pohjassa hajallaan. Kustaa Pukkinen
Koneen tuhon syyksi todettiin tutkimuksissa kellukkeita yhdistävän ensimmäisen teräsputken katkeaminen. Tätä putkea jännitti lennossa molemmista siivistä tullut vetojännitys. Putken katketessa siivet löivät välittömästi yhteen ja kone syöksyi alas. Tätä murtokohtaa yhdisti teräksinen juotettu hela, joka peitti putken näkyvyyden sillä kohtaa. Lentokone oli täydellisesti korjattu ja tarkastettu lentokonetehtaalla marraskuussa 1925. Kone oli tyypiltään kotimaassa lisenssillä valmistettu Hansa-Brandenburg eli I.V.L. A.22 Hansa, ja sen tunnus oli 4 F 35. Tutkimusmatkat pohjoisnavalle
Ilmalaiva "Italia" lähti Milanosta 15. huhtikuuta 1928, ja noin kuukautta myöhemmin ilmalaiva saapui Kongsfjordiin, josta "Norgenkin" oli lähtenyt. 23. toukokuuta "Italia" lähti tutkimaan pohjoisnapaa. Jää ja lumi lisäsivät ilmalaivan painoa ja se syöksyi alas. Kun ilmalaiva lähestyi maan pintaa, kymmenen miestä hyppäsi jäälle. Ilmalaivan gondoli murskaantui suureksi osaksi jään pintaan ja suuret määrät tarvikkeita putosi jäälle. Ilmalaiva keveni ja alkoi nousta. Kuusi miestä jäi nousevaan ilmalaivaan, josta ei tämän jälkeen kuultu mitään. Jäälle jäänyt osa miehistöstä selvisi hengissä, päätyi jäälautalle ja onnistui sähköttämään apua itse kyhätyllä lähettimellä. Amundsen katosi Atlantin yllä, kun oli kuullut Nobilen ilmalaivan tuhosta ja lähti etsimään häntä lentäen. Mahdollisesti Amundensenin kuolema johtui lentokoneen moottoriviasta. Jäälle jääneitä "Italia"-ilmalaivan miehiä ei saatu ensin noudettua jäälautalta, mutta heitä kyettiin huoltamaan lentokoneilla. Eräs ruotsalainen kykeni hakemaan Nobilen paljon ennen kuin muut saatiin lautalta pois. Mukana ollut ruotsalainen Finn Malmgren oli aivan uupunut, ja italialaiset jättivät hänet jäälle, kunnes hän kuoli.Nykyään pohjoisnavalle vaellellaan usein. Naparetkeilystä on tullut huippu-urheilua. Matkoilla on yhä monia vaaroja, koska useimmiten matkat tehdään ilman suksia kummempia kulkuvälineitä. Tällöin railoihin putoaminen, pettävä jää, myrskyt, ja paleltumat uhkaavat. Myös rahoittajien löytäminen on joskus vaikeaa. Morane-Saulnier Parasol
Keski-Suomen ilmailumuseossa on ollut vuodesta 1990 alkaen toisen Suomen ilmavoimien Thulin Typ D-lentokoneen replika. Molemmat alkuperäiset koneet ovat tuhoutuneet. F 1 tuhoutui jo 16. huhtikuuta 1918 Tampereella, jolloin Ilmavoimien ruotsalainen lentäjä Karl Westman ja suomalainen mekaanikko Sigurd Nylund kuolivat ja olivat suomalaisen sotilasilmailun ensimmäiset uhrit. Panssarilaiva Ilmarinen
Talvisodan viime vaiheissa laivat siirtyivät Hangon–Porkkalan edustalle suojaamaan aluetta maihinnousun varalta. Jäätilanne ja ilmavaara estivät laivojen siirron lähemmäs rintamaa avustamaan Viipurinlahden taisteluissa. RMS Lusitania
RMS "Lusitania" upposi Saksan keisarikunnan laivaston sukellusvene "U-20"":n" laukaistua torpedon laivan kylkeen toukokuussa 1915. Onnettomuudessa menehtyi 1 198 matkustajaa ja miehistön jäsentä. Alus upposi 18 minuutissa, ja pelastusveneitä ehdittiin laskea vain kuusi kappaletta. "Titanicin" haaksirikon jälkeen myös "Lusitanialle" oli lisätty pelastusveneitä. Viimeisellä matkallaan aluksella oli yhteensä 48 pelastusvenettä, joista 26 oli ns. laskosveneitä (kyljet purjekankaisia). Tilaa veneissä oli 2 605 hengelle. Lisäksi pelastusliivejä oli 2 325 kappaletta. Einar Vihma
Taistelu, jossa Vihma kaatui, oli varsin suuri. Kysymyksessä oli vihollisen puolella olevien yli 10 vaurioituneen panssarin tuhoaminen. Ne toimivat vihollisen suoja-asemana ja tuottivat jatkuvasti tappioita suomalaisille, koska vihollinen oli kaivautunut panssareiden taakse ja koska osa panssareiden aseista oli toimintakunnossa. Tarkoituksena oli myös hinata panssarivaunuista omalle puolelle kaksi toimintakuntoisinta. Iskuun osallistui komppanian verran sotilaita, jotka oli jaettu useampaan iskuryhmään. Toivo Kortteen johtama JR 12:n jääkärijoukkue oli tehtävässä keskeisessä roolissa. Ensin tehtiin massiivinen tulivalmistelu, johon myös Stukat osallistuivat ja yksi niistä menetettiin vihollisen tulituksessa. Taistelumaasto oli myös savutettu, jonka takia osastot eksyivät suunnitellulta reitiltään. Panssareiden hinaaminenkin epäonnistui pahoin, kun toinen hinaukseen määrätyistä panssareista ja toinen panssari rikkoutui. Ilmarinen (1863 höyrylaiva)
Ilmarinen matkasi heinäkuussa 1863 Tampereelta Hämeenlinnaan ja onnistui suurien vaikeuksien jälkeen nousemaan ylös Lempäälän Kuokkalankoskea joka yhdisti Pyhäjärven ja Vanajaveden vesistöt. Saman kosken nousi ylös vuonna 1866 myös siipirataslaiva Vanaja mutta sen jälkeen kosken kautta ei kulkenut enää laivoja. Hämeenlinnan ja Tampereen välillä matkustajat joutuivat siirtymään jälkaisin Lempäälän Havaslahdesta maakannaksen poikki Kirkkojärven rantaan Pyhäjärven puolelle siihen saakka kunnes kannaksen poikki valmistui 1874 Lempäälän kanava. Ise (1916)
"Ise" osallistui toisessa maailmansodassa Midwayn- ja Leytenlahden taisteluihin. Alus upposi matalaan veteen ankkuripaikallaan Eta Jimassa Yhdysvaltain laivaston ilmavoimien lentokoneiden ilmahyökkäyksissä yhdentoista pommin osuttua 28. heinäkuuta 1945. Alus romutettiin sodan jälkeen. Hr. Ms. Jan van Amstel (1936)
Alus vaurioitui 6. maaliskuuta 1942 Surabayassa ilmahyökkäyksessä, jolloin 23 miehistönjäsentä sai surmansa. Alus joutui taisteluun keisarillisen laivaston hävittäjän kanssa lähellä Giliä Madoeiransalmessa pyrkiessään Jaavan antautumisen jälkeen Australiaan. Alus upposi 8. maaliskuuta vieden mukanaan pääosan aluksella olleista. Vilho Heinämies
Heinämies oli sotavuodet Pääesikunnan tiedotusosaston alaisena TK-miehenä, rauhan aikana hän työskenteli useallekin lehdelle ja uutispalvelulle. Hän kirjoitti Ilmarisen tapauksesta kirjan "Seitsemän minuuttia merellä, kuvaus panssarilaiva Ilmarisen tuhosta" , jossa hän kuvailee Suomen laivaston suurinta tappiota. Kirja on julkaistu myös ruotsiksi nimellä "Sju minuter på havet". Hän seurasi laivaston toimintaa hyvin tarkasti miinanlaskusta Hangon neuvostotukikohdan tulittamiseen ja kirjoitti siitä – sensuurin sallimissa rajoissa – kuvauksia, joita julkaistiin niin lehdissä kuin suositussa "TK-rintamakirjeenvaihtajat etulinjoilla" -kirjasarjassa. Hän teki käsikirjoitukset neljään elokuvaan, "Simo Hurtta" (1940), "Elinan surma" (1938), "Paimen, piika ja emäntä" (1938) ja "Tukkijoella" (1937). HMS Wild Swan
Alus joutui 16. kesäkuuta 1942 kahdentoista Saksan ilmavoimien Junkers Ju 88 pommikoneen maaliksi, jolloin neljä lähelle osunutta pommia aiheuttivat suuren vuodon. Alus upposi ja "HMS Vansittart" pelasti 123 miestä sen miehistöstä, jotka laskettiin maihin Milford Havenissa. Itämeren laivasto
Laivasto osallistui Venäjän–Japanin sotaan tuhoisin seurauksin. Syyskuussa 1904 laivue, johon kuului suurin osa laivaston taistelu- ja panssarilaivoista lähti kiertämään Euraasian mannerta. Saavuttuaan Korean vesille laivue tuhoutui täydellisesti Tsushiman meritaistelussa. Fagerön miinaonnettomuus
Saksalaisen laivasto-osaston johon kuuluivat hävittäjät Z35, Z36 ja Z43 sekä torpedoveneet T23 ja T28 tarkoituksena oli laskea miinoja Viron rannikolle jotta Neuvostoliiton laivaston liikkuminen Tallinnan länsipuolella vaikeutuisi. Osasto lähti Gdyniasta 11. joulukuuta 1944 kohti Suomenlahtea. Kova merenkäynti ja huono näkyvyys johtivat siihen että osasto ajautui väärälle reitille Suomen rannikon tuntumaan. Hävittäjät Z35 ja Z36 joutuivat saksalaisten itse aikaisemmin laskemaan Nashornin miinakenttään, törmäsivät miinoihin ja upposivat. Z36 tuhoutui kokonaan kun sen kannella ollut miinalasti räjähti samalla eikä laivan miehistöstä jäänyt ketään henkiin. Sen sijaan Z35:n miehistöstä osa onnistui pelastumaan aluksesta ennen kuin se upposi. Muut osaston laivat kääntyivät takaisin kohti Gdyniaa. Ukko
Jo ennen balttilaisia vaikutteita lienee suomalaisilla ollut myös aikaisempi, omaperäinen taivaan jumala. Tämän jumalan syrjäydyttyä Ukon tieltä siitä kehittyi kalevalaisen perinteen seppäsankari Ilmarinen. Samaa kantaa on eräiden etäsukukielisten kansojen taivaanjumala Inmar. Ilmarisen asemasta taivaan jumaluutena on säilynyt joitain muistumia kalevalaisiin myytteihin, kuten uskomukset, että hän takoi taivaankannen ja Sammon, jolle on annettu monia eri tulkintoja ja selityksiä. Yksi niistä on revontulet. Sammas on siihen liitetty taivaan tukipylväs, jonka varassa tämä kirjokansi pyörii. MV RAMB II
Italian antauduttua aluksen miehistö upotti aluksensa Kōben satamaan. Japanin viranomaiset nostattivat aluksen ja nimesi sen "Ikatagawamaruksi". Alus palveli keisarillisen Japanin laivastossa, kunnes se upposi Yhdysvaltain ilmavoimien hyökkäyksessä 12. tammikuuta 1945. Estonian uppoaminen
Noin kello 1.15 keulavisiirin lukkojen metalli antoi periksi. Visiiri kaatui eteenpäin ja upposi aaltoihin vetäen myös ajorampin auki mukanaan, minkä seurauksena aluksen autokannelle pääsi vettä keulan käydessä vedenpinnan alapuolella aluksen stampatessa. Autokannelle päässeen veden aiheuttama vapaa nestepinta sai aluksen vakauden romahtamaan, jolloin alus menetti kykynsä vastustaa kallistavia poikittaisvoimia. Liian suuri kallistuma ro-ro-aluksessa (aluksesta riippuen noin 30°) saattaa aiheuttaa lastin kiinnitysten rikkoutumisen, lastin siirtymisen ja sitäkautta aluksen kaatumisen nopeasti. Keulavisiirin murruttua alus kallistui nopeasti reilusti oikealle, jolloin aluksen suuntaa muutettiin vasemmalle ja nopeutta vähennettiin. Utö
"Panssarilaiva Ilmarinen" ajoi miinaan ja upposi noin 17 meripeninkulman päässä Utöstä etelään jatkosodan aikana syyskuussa 1941. Aluksen miehistöstä hukkui 271 henkilöä. Ilmarisen hauta
Tarinan mukaan Seppo Ilmarinen antoi "Ilma-Isto"-nimiselle jättiläiselle tehtäväksi rakentaa kanava vedenjakajan yli Toisvedestä Lapuanjoen vesistöön kuuluvaan Kukkolampeen. Jättiläinen tutki maakannasta ja kaivoi yhden lapiollisen Rasinnevan kohdalta niin että siihen syntyi neva. Kannaksen puolivälissä hän kaivoi maata kaksi lapiollista mutta kolmannella lapiollisella jättiläisen lapionvarsi katkesi. Jättiläinen suuttui tästä ja jätti työn kesken. Ilmarisen hauta jäi muistoksi tästä kaivutyöstä. Maanpuolustuskurssi
60. maanpuolustuskurssin edustajia oli 3. lokakuuta 1978 palaamassa tutustumismatkalta Kuopiosta ja Siilinjärveltä, kun heitä kuljettanut DC-3 putosi Juurusveteen heti lentoonlähdön jälkeen. Turmassa kuolivat kaikki koneessa olleet 15 henkilöä. Kurssin emäntä Tarja Halonen oli jäänyt lennolta pois lääketieteellisistä syistä.
Valtakunnallisen maanpuolustuskurssin tavoitteena on:Valtakunnalliselle kurssille valitaan kerrallaan noin 50 henkilöä, joista kolmannes edustaa elinkeinoelämää ja loput poliittisia päättäjiä, hallintoa, tiedotusvälineitä, tiedettä ja kulttuuria sekä puolustusvoimia ja rajavartiolaitosta. Estonian uppoamisen salaliittoteoriat
Estonian uppoamisen salaliittoteoriat ovat onnettomuustutkintakomission lopullisesta raportista poikkeavia spekulatiivisia teorioita matkustaja-autolautta "M/S Estonian" uppoamisesta 28. syyskuuta 1994. Uppoamissyiksi on esimerkiksi ehdotettu neuvostoliittolaista asemateriaalia, joka olisi räjähtäessään upottanut aluksen. Myös Venäjän mafian on epäilty tahallisesti upottaneen aluksen räjähteillä. Muutamien laivan miehistöön kuuluneiden henkilöiden on myös väitetty kadonneen pelastumisen jälkeen. Panssarilaiva Väinämöinen
Sisarlaiva Ilmarisen tuhouduttua Nordwind-operaatiossa 13. syyskuuta 1941 Väinämöinen kävi vielä kerran saman vuoden joulukuussa tulittamassa Hangon järeää rautatiepatteria, tosin tuloksetta. BTR-60
14. kesäkuuta vuonna 1991 seitsemän varusmiestä hukkui Taipalsaarella heidän kuljettamansa BTR-60:n upottua. Onnettomuuden syynä oli vaunun väärä lastaustapa. Onnettomuuteen liittyi lastauksen yläpainotteisuus, sillä osa miehistöstä ja varusteista oli kannella. Tämä tosin pelasti heidät. Vaunussa oli moottorien jäähdytyksen venttiilit, joiden kuului olla vesiajossa siirtämässä hukkalämpöä suoraan veteen. Ne olivat kuitenkin "talviasennossa", jolloin jäähdytys toimi vajaasti ja moottorien lämmöt nousivat. Vaununjohtaja oli komentanut avaamaan kansiluukkuja jäähdytyksen parantamiseksi, mikä oli vesiajossa kiellettyä. Jonossa vaunun vauhti hidastui, ja peräaalto tuli sisään avoimista jäähdytysluukuista. Lastauksen vuoksi kiikkerä vaunu upposi heti. Kannella olleet pelastuivat muihin vaunuihin. Panssarilaiva Ilmarinen
Laivat suunnitteli hollantilainen NV Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw (IvS), joka oli saksalainen peiteyhtiö Versailles’n rauhansopimuksen kiertämiseksi. Sama toimisto suunnitteli myös sukellusveneitä useille laivastoille. Laivojen rakentaminen annettiin turkulaisen Ab Crichton-Vulcan Oy:n telakan tehtäväksi vuonna 1928. Jatkosodan hyökkäysvaiheen merisotatoimet
Utön alueelle saapumisen jälkeen suomalaiset pitivät neuvottelun, joissa päätettiin operaation yksityiskohdat. Siinä päätettiin, että panssarilaivat kulkisivat miinoista raivattua meriväylää pitkin. Väylää oli raivattu "ainakin 20 meripeninkulman etäisyydelle".. Panssarilaivojen osasto, Ilmarinen kärjessä, lähti liikkeelle kello 18. Ilmarista ohjasi kapteeniluutnantti Veijo Virkki ja laivassa oli kaikkiaan 398 miestä . Thordénin varustamo
Toukokuussa 1941 Thordénin varustamon tankkilaiva M/T Josefina Thordén joutui saksalaisten ilmahyökkäyksen kohteeksi Färsaarten pohjoispuolella. Alus upposi ja sen 17 merimiestä menehtyivät, mukana aluksen päällikkö, myöhemmän kansanedustajan ja ministerin Jacob Södermanin isä. Varustamo kieltäytyi maksamasta rästiin jääneitä korvauksia Södermanin perheelle, kunnes Niilo Wälläri soitti varustamoon ja korjasi asian. K-429
Aluksella oli pelastautumiskapseleita ja hätäpoijuja, mutta ne oli hitsattu runkoon kiinni, jotteivät ne katoaisi. Suvorov toivoi, että sukellusveneen katoaminen huomattaisiin pinnalla, mutta muutama tunti kului eikä pelastajia kuulunut. Lämpötila joissain sukellusveneen osissa alkoi lähestyä 50 astetta, ja yksi akuista oli räjähtänyt. Muista akuista vapautui vetyä, mikä aiheutti palovaaran. Lopulta kapteenin oli pakko pyytää vapaaehtoisia uimaan pinnalle ja hakemaan apua. Kaksi miestä Suvorovin alkuperäisestä miehistöstä suostui. He poistuivat aluksesta torpedoputken kautta, nousivat pintaan ja uivat rannalle, jossa rajavartijat pidättivät heidät epäiltyinä vakoojina. Kun he kertoivat tilanteesta, kävi ilmi, että Jerofejev ja muut upseerit olivat unohtaneet sukellusveneen, jonka piti olla sukelluksissa vain tunnin ajan. Uppoamispaikalle saapui muutaman tunnin kuluttua pelastuspartio, jonka sukeltajat auttoivat loput miehistön jäsenet pinnalle. Kaikkiaan uppoamisessa kuoli 16 ihmistä. Ilmajoen lento-onnettomuus
Ilmajoen lento-onnettomuus tapahtui 14. marraskuuta 1988, kun Wasawingsin Embraer 110 EMB-P1 Bandeirante -lentokone törmäsi maahan Ilmajoen lentoaseman lähistöillä. Kone oli ollut reittilennolla Helsingistä Ilmajoelle. Onnettomuudessa kuolivat heti koneen päällikkö, perämies ja kolme matkustajaa. Yksi matkustaja menehtyi saamiinsa vammoihin viikkoa myöhemmin sairaalassa. Kaksi koneen matkustajista sai vakavia vammoja, neljän selvitessä lievin vammoin. Tykkivene Hämeenmaa
Alus otti osaa Somerin taisteluun kesäkuussa 1942 ja piti taistelun lopussa vihollisen matalana tykkitulellaan. Alus kuitenkin vaurioitui Neuvostoliiton ilmavoimien lentokoneen hyökkäyksessä ja menetti neljä miestä kaatuneina ja yhdeksän haavoittuneina lentopommin räjähdettyä tyhjässä ammusvarastossa. Aluksen saamat vauriot korjattiin Helsingissä. "Hämeenmaa" vaurioitui 4. heinäkuuta 1944 tukiessaan Teikarin puolustusta. Sotatoimien päätyttyä alus osallistui miinanraivaukseen. Alus poistettiin palveluksesta 1952 ja romutettiin 1953. RMS Titanic
Onnettomuustutkimuksissa uppoamisen todettiin olleen seurausta siitä, että päällikkö Smith ei ottanut jäävuorivaroituksia huomioon eikä laiva hidastanut vauhtiaan vaara-alueella. Onnettomuutta pahensi se, ettei pelastusveneitä lastattu täyteen. Ennen "Titanicin" haaksirikkoa pelastusveneiden kantavuus oli määritetty aluksen kantavuuden mukaan, eikä missään aluksessa tarvinnut Ison-Britannian lain mukaan olla enempää kuin 16 pelastusvenettä. "Titanicissa" pelastusveneisiin olisi mahtunut vain noin puolet matkustajista. Määrä oli laskettu lähinnä sen varalta, että "Titanic" saisi konerikon tai vuodon mutta pysyisi pinnalla, kunnes matkustajat voitaisiin siirtää toiseen alukseen. Isoroku Yamamoto
Yhdysvaltain radiotiedustelu sai selville, että Yamamoto aikoo lentää tarkastusmatkalle Bougainvillen saarelle muutaman päivän kuluttua. Tiedon perusteella käynnistettiin suunnitelma hyökkäyksestä hänen kimppuunsa. Kuusitoista Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien (USAAF) P-38 -hävittäjää iski yllättäen 18. huhtikuuta 1943 Yamamoton kahden Betty-koneen ja niitä saattamassa olleiden viiden Zeron kimppuun keskittyen kaksimoottorisiin. Molemmat Bettyt ammuttiin alas. Zerot eivät pystyneet torjumaan P-38 koneiden yllätystä ja ampuivat alas vain yhden P-38 koneen, jonka ohjaaja luutnantti Ray Hine kaatui. Yamamotoa kuljettaneen koneen alasampujasta oli jonkin verran epäselvyyttä, mutta virallisen selvityksen mukaan häntä kuljettaneen Mitsubishi G4M1 Betty -koneen ampui alas Yhdysvaltain armeijan 339. laivueen (komentaja majuri John W. Mitchell) luutnantti Thomas Lanphier. Toisen saattueeseen kuuluneen koneen, jonka kyydissä olivat kontra-amiraali Ugaki ja lippueamiraali Kitamura, ampui alas Lanphierin siipimies luutnantti Rex Barber. Ugaki ja Kitamura pelastuivat pahoja vammoja saaneena, mutta Yamamoto löydettiin kuolleena. Hänet todettiin välittömästi menehtyneeksi, pään lävistäneen konekiväärin luodin aiheuttamana. Luoti oli osunut takaa, ja tullut ulos poskesta. Pelastuneet amiraalit kuolivat vuonna 1945 toisen ydinpommin jälkeen tehdyllä sodan viimeisellä kamikaze-lennolla. M/S Hanna-Marjut
M/S Hanna-Marjut oli suomalainen sokerijuurikas-, peruna- ja porkkanalastissa ollut kuivalastialus, joka upposi Kihdin selällä lähellä Kökaria 17. lokakuuta 1985. Tapahtumahetkellä vallitsi kova merenkäynti, ja erään otaksuman mukaan alus olisi ollut ylilastissa ja kulkenut lastiruuman luukut avoinna. Tällöin aallot olisivat päässeet iskeytymään syvällä kulkevan laivan kannelle ja sieltä edelleen aluksen ruumaan aiheuttaen aluksen kallistuman ja nopean uppoamisen. Talvisodan merisotatoimet
Suomen merivoimat kärsi pahimmat tappionsa 13. tammikuuta, kun saattoalus "Aura II" upposi oman syvyyspomminsa räjähdykseen. Aluksen miehistöstä kuoli 26 henkeä ja selviytyi 15. 18. tammikuuta jäänmurtaja "Tarmo" joutui 22 SB-2-pommikoneen hyökkäyksen kohteeksi Kotkan satamassa ja sai suoran osuman pommista. 39 miestä kuoli ja 11 haavoittui. Alus ei kuitenkaan uponnut ja sitä käytettiin operaatioissa maaliskuussa. Pentti Kosola
Talvisodassa Kosola palveli alikersanttina Heinjoelle sijoitetussa Lentolaivue 26:ssa. Aamupäivällä 29. helmikuuta 1940 hän osallistui partiolennolle, jolta palatessa neuvostoliittolainen Polikarpov I-153 -hävittäjä hyökkäsi laivueen kimppuun Ruokolahden Rasilan kylän tuntumassa. Kosolan ohjaama Gloster Gladiator sai osuma, jolloin se syöksyi palavana Saimaan jäälle Kaukopään lahdella. Hän onnistui itse hyppäämään koneesta, mutta laskuvarjo ei avautunut ja Kosola kuoli pudotessaan jäälle. Tannerin hallitus
SDP:n puolustusmäärärahojen korottamista vastustavasta kannasta huolimatta Tannerin hallitus teki eduskunnan enemmistön tahdon mukaiset laivatilaukset rannikkopuolustusta varten, vaikka asiaa koskeva laki oli äänestetty yli vaalien. Näin pantiin alulle panssarilaivojen Ilmarisen ja Väinämöisen sekä viiden sukellusveneen rakentaminen. ”Suomen imperialististen sotavarustelujen” vuoksi kommunistit aloittivat metallilakon, jolle he saivat tukea Neuvostoliitosta. Tapaus paljasti suomalaisen vasemmiston jyrkän kahtiajaon. Hindenburg (zeppeliini)
Tulipalo eteni ilmalaivan keulaan, ja alus vajosi perä edellä maahan. "Hindenburgin" keula osoitti kohti taivasta, kunnes alus romahti maahan. Kaikki oli ohi 37 sekunnissa. Länsitoukki
20.9.1893 venäläinen panssarilaiva Rusalka upposi jonkin matkan päähän saaresta vieden koko miehistönsä, 177 henkeä, meren pohjaan. Saaressa tuolloin asunut kalastaja Poppo Sjöholm kertoi myrskyn pauhatessa ja yhdeksän metriä korkeiden aaltojen lyödessä rantaan, kuulleensa pauhun keskeltä huudon tapaista ääntä, mutta "luuli aistiensa pettävän tai paholaisen olevan irti". Vasta seuraavana päivänä hänelle selvisi, että huudot olivat olleet todellisia ihmisääniä. Crichton-Vulcan
Vuonna 1928 seurasi kahden panssarilaivan tilaus. Niiden valmistaminen edellytti investointeja nostureihin ja rakennusalustoihin. Uusi rakennusalusta, "Panssaripeti", valmistui 1929 ja Crichton-Vulcanin itse suunnittelema ja valmistama 100 tonnin nosturi 1931 joen länsirannalle. Panssarilaivat Väinämöinen ja Ilmarinen laskettiin vesille 1930 ja 1931. Kalevalatalo
1900-luvulla oli hyvin tyypillistä hakea kansanrunoudesta tukea poliittisille intohimoille. Kansallisromantiikan jälkimainingeissa ihailtiin kalevalaisten runojen sankarityyppejä ja väitettiin Kalevalan olevan pohjimmiltaan sotaeepos. Tässä hengessä Suomen laivastolle tilatut panssarilaivat saivat nimikseen "Väinämöinen" ja "Ilmarinen" (1930-1931) Suomen sisällissota
Ruotsista saapui kreivi Eric von Rosen lahjoittama Morane-Saulnier Parasol kone, johon hän oli maalannut siniset hakaristit , tämä kone numeroitiin 1:seksi ja kone oli Mannerheimin armeijan ensimmäinen lentokone. Kone tuhoutui 16.4.1918 murskauduttuaan Näsijärven jäähän, moottorin pysähdyttyä, koneen ruotsalainen lentäjä ja suomalainen mekaanikko kuolivat. Ruotsista saatiin myös kolme kaksitasoista N.A.B. Albatros -konetta helmikuun lopulla 1918. Albatros-koneista kaksi saatiin lahjoituksena ja kolmas ostettiin. Tarkoituksena oli käyttää lentokoneita valkoisten tukena, mutta ne eivät olleet siviilikoneina sopivia sisällissodan olosuhteisiin. Okinami
Manilassa amerikkalaisten ilmahyökkäys vaurioitti 5. marraskuuta laivaa, ja 28 miehistönjäsentä kaatui tai haavoittui. Alus määrättiin Caviten telakalle korjattavaksi, mutta "Okinami" upposi 13. marraskuuta 1944 yhdysvaltalaisten ilmahyökkäyksessä. "Okinamiin" osui yksi ja useita pommeja räjähti aluksen lähellä, jolloin se upposi matalaan veteen 15 kilometriä Manilasta länteen. Aluksen miehistöstä sai surmansa 14 ja 19 haavoittui. Aluksen komentaja oli eloonjääneiden joukossa. Ilmarinen (1874–1888)
Viipurin nuorfennomaanien perustama "Ilmarinen" oli aluksi paikallisiin asioihin keskittynyt uutis- ja ilmoituslehti. Samannimisen edeltäjänsä tavoin se painettiin N. A. Zilliacuksen kirjapainossa. Tyko Hagmanin päätoimittajakaudella lehdestä tuli voimakkaammin suomenmielinen. Kustantaja Zilliacuksen ja Hagmanin riitannuttua jälkimmäinen perusti vuonna 1884 sen kilpailijaksi "Viipurin Sanomat". Taloudellisesti kannattamaton "Ilmarinen" yhdistettiin vuonna 1888 "Viipurin Uutisiin", joka sekin lakkasi saman vuoden lopussa. Nigitsumaru
"Nigitsumaru" saapui 12. huhtikuuta 1943 Ujinaan oletettavasti kuormaamaan ammuksia ja se lähti 1. huhtikuuta saapuen 27. huhtikuuta Palaulle, josta se lähti edelleen 1. toukokuuta Rabauliin. Alus kuljetti tämän jälkeen useaan otteeseen oletettavasti ampumatarvikkeita Palaulle.
Alus upposi 12. tammikuuta 1944 Yhdysvaltain laivaston sukellusvene "USS Haken" torpedoimana Okinawan lähistöllä. 574 sotilasta hukkui aluksen mukana. Hanneke Vromen holkki
Hanneke Vromen holkki (myös Hanneke Vrome tai Hanneke Wrome) oli saksalainen holkki, joka upposi myrskyssä marraskuussa 1468 Jussarön edustalle. Alus lähti Lyypekin satamasta 11. marraskuuta kolmen muun kanssa. Sen päämäärä oli Tallinna, mutta myrskyn vuoksi sen oli suunnattava kohti Suomen rannikkoa. Laivan matkustaja oli muun muassa Raaseporin linnanherran Lauri Akselinpoika Tottin puoliso Katariina Jönsintytär Viffert ja heidän poikansa. Kaikki laivalla olleet 180–200 hukkuivat laivan mukana. Laivan uppoamisesta on säilynyt aikalaiskuvaus. Seppo Ilmarinen
Iro-neito synnytti Ilmarisen yöllä ja jo päivällä Ilmarinen teki pajan. Ilmarinen takoi maailman alussa taivaankantta niin taidokkaasti, etteivät näy pihtien pitämät, eivätkä tunnu vasaran iskut. Ilmarisen kädenjälkeä ovat myös revontulet sekä aamu- ja iltaruskon värit. Myös raudan keksiminen ja alkutulen iskeminen ovat kansantarujen mukaan Ilmarisen saavutuksia. Jatkosodan hyökkäysvaihe
Jatkosodan aikana laivaston merkitys kasvoi. Jatkosodan aattona Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio kilpapurjehduksen myötä. Hyökkäysvaiheen aikana suomalaiset vartiomoottoriveneet partioivat aluevesillä, moottoritorpedoveneet ja sukellusveneet suorittivat pitkiä partioretkiä ja miinalaivat miinoittivat yhteistyössä saksalaisten kanssa Suomenlahtea. Maajoukkojen edettyä Ääniselle Suomen laivasto sai uuden laivastoyksikön, kun perustettiin Äänisen laivasto-osasto, johon kuului yksi tykkivene ja muutamia muita aluksia. Myös ns. saattuetoimintaa suoritettiin, eli sota-alukset saattoivat aseistamattomia rahti- ja matkustaja-aluksia. Merisotatoimista surullisin oli Panssarilaiva Ilmarisen uppoaminen syyskuun puolivälissä. Alus vei mukanaan 271 miestä.
Mäkiluodosta käsin suomalaiset häiritsivät neuvostolaivastoa tykkitulellaan koko hyökkäysvaiheen ajan. Rannikkopuolustus
Suomenlahden rannikkopuolustuksen kaksi merkittävää sysäystä olivat Venäjän tappio Krimin sodassa, koska se osoitti lännestä tulevan laivaston toimintakyvyn Itämerellä Oolannin sodaksi kutsutussa Ison-Britannian ja Ranskan laivastojen hyökkäyksessä Itämerellä. Toinen sysäys rannikkopuolustuksen kehitykselle oli Venäjän tappio Tšusimassa 1905, jolloin Japanin laivasto upotti merkittävän osan Venäjän Tyynenmeren laivastonsa vahvistukseksi lähettämiä Itämeren laivaston aluksia. Kolmiliiton ja lähinnä Saksan laivaston muodostaman uhan lieventämiseksi Venäjä aloitti 1912 rannikkotykistön vahvistamisen Suomenlahden molemmilla rannoilla suluksi lännestä mahdollisesti Pietaria kohti tuleville aluksille. Ajatus oli vanha ja siksi sitä kutsuttiin edelleenkin Pietari Suuren merilinnoitukseksi. Robert Ballard
Vuonna 1989 Ballard sai eteensä valtavan tehtävän, kun hän alkoi ryhmänsä kanssa etsiä saksalaista taistelualus "Bismarckia." Heidän oli tarkoitus myös selvittää, olivatko laivan upottaneet britit vai laivan oma miehistö. Tehtävä oli vaikea, koska vesi oli "Bismarckin" uppoamisalueella 1 200 metriä syvempää kuin "Titanicin" uppoamispaikalla. Sen lisäksi kolme viikkoa retken alkamisesta Ballardin 21-vuotias Todd-poika, joka oli myös auttanut häntä etsinnöissä, kuoli auto-onnettomuudessa. Laivan hyvin säilynyt hylky löytyi kuitenkin 8. kesäkuuta 1989. Suomenlahden tykistösulku
Panssarilaivat Ilmarinen ja Väinämöinen, joilla kummallakin oli neljä 10 tuuman tykkiä, kuuluivat myös järjestelmään, sekä seitsemän sukellusvenettä. Suomalaiset sukellusveneet olivat Saukko, Vesikko, Vesihiisi, Vetehinen ja Iku-Turso, sekä virolaiset Kalev ja Lembit. Ilmarinen (1866–1872)
"Ilmarinen" oli Viipurin ensimmäinen suomenkielinen lehti sen jälkeen kun "Otawa" oli lakannut vuonna 1863. Se oli linjaltaan maltillisen nuorfennomaaninen. Kerran viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät N. A. Zilliacus (1866–1867), Johan August Hagman (1867–1868), Robert Mallenius (1867–1869), Albert Forssell (1869–1871) ja Aksel Gabriel Corander (1871–1872). Nimekkäästä toimittajakunnastaan huolimatta lehden merkitys jäi vähäiseksi ja se lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana. Sen korvaajaksi tuli Fredrik Polénin "Suomenlehti", kunnes vuonna 1874 perustettiin uusi "Ilmarinen". Taistelulaiva Bismarck
County-luokan raskas risteilijä "HMS Dorsetshire" (kommodori Benjamin Martin) ampui alukseen kolme torpedoa, joista yksi räjähti keskilaivassa ja yksi aluksen perässä, repien peräosan kokonaan irti. Puoli yhdentoista maissa, 27. toukokuuta, puolentoista tunnin taistelun jälkeen, "Bismarck" vajosi aaltoihin. Silminnäkijöiden mukaan päällikkö Lindemann seisoi uppoavan laivan keulassa tehden kunniaa ja seurassaan henkilökohtainen lähettinsä, joka käskystä huolimatta ei jättänyt päällikköään. Ennen uppoamistaan laiva kääntyi ylösalaisin, jolloin sen kannella laakeriensa varassa olleet neljä päätykkitornia irtosivat. Lopulta alus vajosi pinnan alle kääntyen vajotessaan oikein päin. Uppoamisesta aiheutuneen virran voima repi laivan komentosillan, savupiipun ja maston irti. Upotessaan alus törmäsi vedenalaiseen vuoreen ja liukui seinämää pitkin 4 790 metrin syvyyteen. Talvisodan merisotatoimet
Suomen merivoimien tavoitteet sodassa olivat rannikon suojaaminen maihinnousuilta ja lännen meriyhteyksien varmistaminen, joten pääosa merivoimien aluksista oli sijoitettu Saaristomerelle suojaamaan meriyhteyksiä länteen. Merivoimien raskaimmat pinta-alukset olivat panssarilaivat Väinämöinen ja Ilmarinen, tykkiveneet Turunmaa, Karjala, Hämeenmaa ja Uusimaa, sekä miinalaiva Louhi. Eero Rahola
Mänttäläisen kauppiaan poika Eero Rahola kirjoitti ylioppilaaksi Tampereelta vuonna 1915 ja opiskeli alkuun Teknillisessä korkeakoulussa, mutta vapaaehtoinen osallistuminen Suomen sisällissotaan valkoisten puolella veti hänet sotilasuralle laivastoon. Hän opiskeli 1920-luvulla Italiassa Kuninkaallisessa Meriakatemiassa. Rahola nimitettiin 1936 rannikkolaivaston päälliköksi, missä tehtävässä hän palveli myös Talvisodan ajan. Vuodet 1940–1945 hän oli koko laivaston komentajana. Jatkosodankin aikana Suomen laivasto keskittyi etupäässä kauppamerenkulun turvaamiseen, eikä suuria meritaisteluita käyty. Rahola oli kuitenkin itse mukana panssarilaiva Ilmarisella, kun se upposi miinaan ajettuaan syyskuussa 1941. Suomen historian tuhoisimmassa merionnettomuudessa hukkui 271 ihmistä, mutta Rahola pelastui. Suomen merivoimat
Jatkosodan aikana laivaston merkitys kasvoi. Jatkosodan aattona Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio Kilpapurjehduksen myötä. Hyökkäysvaiheen aikana suomalaiset vartiomoottoriveneet partioivat Neuvostoliiton aluevesillä, moottoritorpedoveneet ja sukellusveneet suorittivat pitkiä partioretkiä ja miinalaivat miinoittivat yhteistyössä natsi-Saksan kanssa Suomenlahtea. Myös niin sanottua saattuetoimintaa suoritettiin eli sota-alukset saattoivat aseistamattomia rahti- ja matkustaja-aluksia. Merisotatoimista surullisin oli Panssarilaiva Ilmarisen uppoaminen syyskuun puolivälissä. Alus vei mukanaan 271 miestä . Per Glimstedt
Helmikuussa 1918 hän lähti vapaaehtoisena Suomen sisällissotaan, jossa Glimstedt toimi Hjalmarsonin ryhmän komppanianpäällikkönä. Hän kaatui Heinolan ensimmäisessä taistelussa 28. helmikuuta johtaessaan punaisten selustaan kiertänyttä osastoa. Glimstedtin kerrotaan pudonneen jäihin matalassa rantavedessä ja nousseen kuivattelemaan varusteitaan Jyrängönvirran sillalle, jolloin punaiset ampuivat hänet. Kiyonami
"Kiyonami" kuljetti 19. heinäkuuta joukkoja Kolombangaraan, kun se 20. heinäkuuta uudella kuljetusmatkalla Kolombangaraan pysähtyi pelastamaan hävittäjä "Yūguren" miehistöä. Tällöin Yhdysvaltain ilmavoimien B-25-pommittaja hyökkäsi ja upotti "Kiyonamin". Alus upposi 78 kilometriä Kolombangarasta luoteeseen, vieden mukanaan sekä "Kiyonamin" että "Yūguren" miehistöt, yhteensä 468 miestä. Tykkivene Uusimaa
Jatkosodan alkaessa alus oli 22. kesäkuuta 1941 miinalaivana Ahvenanmaalla. Alus upotti heinäkuussa 1941 Neuvostoliiton laivaston "PK 238":n, joka evakuoi neuvostojoukkoja Bengtskäriltä. Alus otti osaa Somerin taisteluun heinäkuussa 1942. Alus osallistui Viipurinlahden taisteluihin ja siihen osui 4. heinäkuuta 1944 Teikarin puolustajia tukiessaan kaksi kranaattia. Toinen osui mastoon ja toinen lähelle keulatykkiä, jolloin lähes kaikki aluksen upseerit haavoittuivat. Aluksen päällikkö kapteeniluutnantti Karstén menehtyi myöhemmin saamiinsa vammoihin. Matkustajakone Kalevan pudotus
Suomen päämajan radiotiedustelu sieppasi Goldbergin lähettämän viestin. Koska Neuvostoliiton laivaston käyttämä salakirjoituskoodi eli niin sanottu meriviitonen pystyttiin Suomessa purkamaan, Kalevan todellinen putoamissyy selvisi nopeasti Suomen valtiojohdolle. Tämä tieto ei kuitenkaan päässyt leviämään suppeaa sisäpiiriä laajemmalle. Panssarilaiva Ilmarinen
Vuonna 1927 säädettiin laivastolaki, johon kuuluvan suunnitelman mukaan osana laivaston varustamisohjelmaa tilattiin aluksi kaksi suurta rannikkopanssarilaivaa, jotka nimettiin "Kalevalan" sankareiden mukaan "Ilmariseksi" ja "Väinämöiseksi". Myöhemmin varustusohjelmaa täydennettiin sukellus- ja torpedoveneillä. Tankkerisota
Yhdysvallat menetti näissä taisteluissa onnettomuuden takia vain yhden Sea Cobra -helikopterin. Irakin asema merellä vahvistui sitä tukevan Yhdysvaltain laivaston ansiosta ja Irakin ilmavoimien toiminta-alue laajeni Larakin saarille asti 14. maaliskuuta 1988. Iran hyökkäsi 3. heinäkuuta merellä veneillä yhdysvaltalaiseen risteilijään USS Vincennesiin, samaan aikaan risteilijää lähestyi Iranilainen matkustajalentokone mikä sai risteilijän luulemaan lentokonetta hyökkäykseen osallistuvaksi F-4 hävittäjäksi. Risteilijä ampui matkustajalentokoneen tappaen kaikki koneessa olleet 290 ihmistä. Tämän jälkeen Yhdistyneet kansakunnat kirjoitti päätöslauselman tankkerisotaa vastaan. Ilmarinen (höyrylaiva)
Ilmarinen oli Suomen ensimmäinen höyrylaiva, joka rakennettiin Kiteen Puhoksessa vuonna 1833. Ilmarinen (1924–1947 toiminut yhtiö)
Tapaturmavakuutusosakeyhtiö Ilmarinen perustettiin vuonna 1924 Viipurissa vahinkovakuutusyhtiö Karjalan sisaryhtiöksi. Talvisodan jälkeen yhtiön pääkonttori siirtyi Helsinkiin, jatkosodan alussa takaisin Viipuriin ja jälleen Helsinkiin, kun Viipuri menetettiin toistamiseen vuonna 1944. Panssarilaiva Ilmarinen
"Ilmarinen" upposi niin nopeasti, etteivät paikalla olleet kaksi tehokkainta mahdollista pelastusalusta – jäänmurtajat "Jääkarhu" ja "Tarmo" – ehtineet tehdä mitään. Niissä olisi ollut kaikki tarvittava pelastuskalusto raskaita tyhjennyspumppuja, nostureita ja sukeltajia myöten. Talvisodan merisotatoimet
25. joulukuuta panssarilaivat "Ilmarinen" ja "Väinämöinen" joutuivat 25 SB-2:n ilmahyökkäyksen kohteeksi Kihdissä. Suomalaiset saivat ammutuksi neljä konetta alas, mutta "Ilmariseen" kohdistettu konekiväärituli tappoi alukselta yhden ja haavoitti seitsemää merimiestä. Ilmarinen (höyrylaiva)
Ilmarinen lopetti purjehduksensa 1844. Todennäköisesti se romutettiin Puhoksessa samana vuonna. Wasawings
14. marraskuuta 1988 kello 07:14 yhtiön käyttämä, Karair Oy:ltä vuokrattu brasilialaisvalmisteinen Embraer EMB 110-P1 Bandeirante -lentokone OH-EBA tuhoutui maahantörmäyksessä Ilmajoen lentoaseman läheisyydessä. Kone oli aikataulun mukaisella kevytreittilennolla Helsingistä Ilmajoelle. Onnettomuudessa sai surmansa kuusi ihmistä. Onnettomuustutkintalautakunnan mukaan ”onnettomuuden välitön syy oli päätös jatkaa NDB-lähestymistä vaikeissa näkyvyysolosuhteissa minimilaskeutumiskorkeuden alapuolelle ilman vaadittavaa näköyhteyttä lähestymisvaloihin tai kiitorataan. Tällöin hyvin matalalta aloitettu ylösveto epäonnistui. Myötävaikuttavina tekijöinä olivat lentoyhtiön puutteellisesta turvallisuuskulttuurista johtuneet suorituspaineet, jotka korostuivat ohjaajan persoonallisuusrakenteen takia.” Tutkinnan yhteydessä havaittiin puutteita lentoyhtiön, lentokentän pitäjän ja viranomaisten toiminnassa. Panssarilaiva Ilmarinen
Panssarilaivat tulittivat useita kertoja Neuvostoliiton joukkoja Hangon tukikohdassa sen evakuointiin asti. Ensimmäisiin ammuntoihin käytettiin tavallisia miinakranaatteja, jotka sopivat tarkoitukseen huonosti. Seuraavia ammuntoja varten kehitettiin rannikkotykistön 254 mm kranaateista erityisiä maamaalikranaatteja. Tämä aiheutti noin kuuden viikon katkon ammuntoihin, koska uusien kranaattien taulukot oli ammuttava ensin. Uusien kranaattien menestys osoittautuikin heti hyväksi: jo ensi ammunnalla tuli osuma venäläisten ammusvarastoon, joka tuhoutui. Ilmarinen (höyrylaiva)
Laivan rakennutti pohjoiskarjalainen teollisuusmies Nils Ludvig Arppe, ja sen rahoitukseen osallistui viipurilaisen Hackman & Co -kauppahuoneen johtaja Johan Fredrik Hackman. Laivan rakennusmateriaalina oli puu ja se oli tyypiltään siipiratashinaaja, mitoiltaan 26,2 × 4 m. Englantilaisen Clarken konepajan valmistaman höyrykoneen teho oli 34 hevosvoimaa. Palomaresin lento-onnettomuus
Yhdysvaltain ilmavoimien B-52 Stratofortress -pommikone valmistautui ilmatankkaukseen KC-135 Stratotankerin kanssa lähellä Cuevas del Almanzoran kuntaan kuuluvaa Palomaresin kalastajakylää Almerían maakunnassa. Pommikoneen lähestyessä tankkeria se törmäsi päin tankkauspuomia, jolloin pommikoneen yläosa repesi. Pommikone syttyi tuleen ja alkoi syöksyä mereen hajoten samalla kappaleiksi. Miehistön seitsemästä jäsenestä neljä onnistui pelastautumaan heittoistuimilla. Stratotankerin polttoainekuorma räjähti, ja koneen koko nelihenkinen miehistö menehtyi. Koneiden romut levisivät yli kahdensadan neliökilometrin alueelle. Jatkosodan hyökkäysvaiheen merisotatoimet
Panssarilaiva Ilmarisen tuhoa jotkut suomalaiset pitävät jatkosodan hyökkäysvaiheen katkerimpana menetyksenä. Alus upposi Utön eteläpuolelle 13. syyskuuta 1941. Alus vei mukanaan 271 miestä . Yamato-luokka
Kuten Kriegsmarinen "Bismarckilla" ja "Tirpitzillä", "Yamatolla" ja "Musashilla" oli vain vähäinen vaikutus sodan kulkuun. Kumpikaan laivoista ei taistellut liittoutuneiden taistelulaivoja vastaan, ja ne upotti taistelulaivojen kirous: ylivoimainen ilma-ase. "Musashi" upposi useiden ilmahyökkäysten seurauksena Leytenlahden taistelussa 24. lokakuuta 1944, kun siihen oli osunut 17 torpedoa ja 20 pommia. 2 400 hengen miehistöstä 1 700 kuoli. Taipalsaaren onnettomuus 1991
Taipalsaaren onnettomuus 1991 tapahtui kun seitsemän Karjalan prikaatin varusmiestä hukkui BTR-60 -miehistönkuljetusvaunulla 14. kesäkuuta 1991 matkalla Taipalsaaren ampuma-alueen rannasta Kyläniemeen. Onnettomuus johtui vaunun kuormaamisesta peräpainoiseksi ja siitä, että moottorin jäähdytysöjyn venttiili oli suljettu, jolloin vaunun moottoriöljy kuumeni niin paljon, että vaununjohtaja määräsi luukkuja avattavaksi. Luukut avattiin useampaan kertaan, minkä jälkeen ajaja pyysi lupaa käyttää vaunun ruumapumppua moottoritilaan päässeen veden poistamiseksi. Lupa pumpun käyttöön annettiin. Veden pääseminen vaunuun johti lopulta sen uppoamiseen kello 20.05, 20 minuuttia vesillelähdön jälkeen. Hetkeä ennen vaunun uppoamista sen moottoritilasta purkautui voimakkaasti höyryä, minkä jälkeen vaunu upposi hyvin nopeasti perä edellä. Janne Vihu
Vihu toimi sotien aikana Panssarilaiva Ilmarisen tykkimestarina ja laivan upottua ajettuaan miinaan hänet siirrettiin 1. Rautatiepatterin tykkimestariksi, mistä tehtävästä hänet siirrettiin vuonna 1942 aseteknikoksi Turun Laivastoasemalle, missä hän palvelikin sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän jatkoi tehtävässä vuoteen 1948 saakka, jolloin erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi Huhtamäki-yhtymän palvelukseen ja työskenteli yrityksessä vuoteen 1952 saakka. Hänet haudattiin Turkuun. Ilmarinen (1874–1888)
Ilmarinen oli Viipurissa vuosina 1874–1888 ilmestynyt sanomalehti. Lagosin lento-onnettomuus 1995
Sateen vuoksi kiitotien pinnalla oli vesikerros. Kone joutui laskeuduttuaan vesiliirtoon, eikä jarruttaminen siksi onnistunut. Kone ajautui ulos kiitotieltä ja sen laskuteline osui sadevesiojan betoniseen siltaan. Kone hajosi osiin ja syttyi tuleen. Matkustajien evakuoiminen sujui heikosti, koska lentäjät ja matkustamohenkilökunta eivät kommunikoineet keskenään riittävän hyvin. Kun palo oli saatu sammutettua, huomattiin, että 16 matkustajaa ei ollut poistunut koneesta. He olivat paenneet paloa koneen käymälöihin ja takaosan matkatavaratilaan ja kuolleet sinne. Matkustajakone Kalevan pudotus
Kalevan pudotus tapahtui välirauhan aikana, kun talvisodan päättymisestä oli kulunut vain kolme kuukautta. Suomen armeija oli heikentynyt, uusi itäraja vaikeasti puolustettavissa ja valtiotalous vararikon partaalla. Vaikka Kalevan pudottaminen oli kiistattomasti kansainvälisen oikeuden vastainen rikos, pääministeri Risto Ryti ja ylipäällikkö Mannerheim katsoivat maan ulkopoliittisen aseman niin heikoksi, että asiasta ei tehty protestia Neuvostoliitolle. Tapausta ei edes käsitelty virallisesti hallituksessa. Onnettomuuden todellinen syy salattiin myös suurelta yleisöltä. Kalevan putoamisen syyksi vahvistettiin epämääräinen räjähdys, jonka aiheutti ”jokin vieras, lentokoneeseen olennaisesti kuulumaton tekijä”. Hämärä ilmaisu synnytti paljon huhuja, mutta varmistusta niille ei saatu. Päinvastoin, sensuuri katkaisi keskustelun Kalevan tapauksesta lyhyeen. Lehdistön vaikeneminen kestikin sitten lähes 50 vuotta. Aero O/Y:n toimitusjohtaja Gunnar Ståhle kertoi Kalevan pudottamisesta suomalaislentäjien leskille, mutta nämä eivät saaneet puhua asiasta kenellekään. Galaktinen sisällissota
Loput kapinallisjoukot liittyivät taisteluun hyperavaruudesta hyökäten kuolemantähteä kohti. Lando Calrissian kuitenkin huomasi, että suojakenttä oli päällä joten he eivät voineet vielä hyökätä. Heidän yllätyksesseen "Kuolemantähden" takana odotti Imperiumin suuri laivasto, johon kuului mukaan lippulaiva Executor. Taistelun aikana Keisari Palpatine käski heidän tulittaa superlaserilla Mon Calamari risteilijää. Superlaserin toimivuus säikäytti kapinalliset pahasti. Suomuhauki
Väinölän sankarien pursi pysähtyy pinnan lähellä kellottelevan suomuhauen selkään. Väinämöinen tappaa miekallaan kalan, ja tekee sen leukaluusta ensimmäisen kanteleen. Toinen suomuhauki asuu Tuonen joessa. Ilmarinen saa Pohjolan emännältä tehtäväksi tämän suomuhauen pyytämisen, palkaksi Pohjolan neidosta. Ilmarinen takoo rautaisen kokon, joka iskee kyntensä haukeen, ja nostaa sen vedestä. Kokko on kuitenkin tuhma, se syö luvatta kalaa, ja turmellun kalan saanut Pohjolan emäntä epäröi luovuttaa neitoa. HMS Illern (1921)
Alus upposi 12. elokuuta 1943 kolaroituaan Kalmarsundissa, jolloin yksi miehistönjäsen sai surmansa. Hylky nostettiin muutamaa viikkoa myöhemmin ja se poistettiin palveluksesta korjauskelvottomana 8. lokakuuta. Hylky romutettiin 1944. Panssarilaiva Ilmarinen
Erikoista pelastuneiden ja kaatuneiden suhteessa on se, että moni komentosillalla tai märssyssä, siis avoimessa tilassa, olleista hukkui, kun samaan aikaan huomattava määrä miehiä selviytyi ulos syvältä panssarikannen alta: tulenjohtokeskuksessa olleet kesävänrikki (merikadetti) Osmo Juvela ja luutnantti Teuvo Vaissi, radiopursimies Tauno Rannila sekä putoamakellon hoitaja ylimatruusi Erkki Lyttinen; vielä syvemmältä eli perätornin ammussäiliöstä, käytännössä potkurien yläpuolelta, pelastui matruusi Taito Hämeenniemi. Nämä miehet säilyttivät malttinsa ja onnistuivat pääsemään ns. pelastusventtiilille eli juuri pelastautumiseen tarkoitetulle, hiukan normaalia kookkaammalle ikkunalle, josta he pääsivät mereen. Heillä riitti myös malttia riisua liiat vaatteet ja saappaat tai aluksella hyvin suositut raskaat hiihtokengät ennen poistumista sekä kerätä kelluvaa tavaraa avukseen. Muutamat miehet, mm. radiomestari Matti Tiusanen, joutuivat veden varaan täysissä vaatteissa, saappaat jalassa ja jopa raskas trenchcoat-sadetakki yllään, mutta maltilla he keräsivät kelluvaa hylkytavaraa ja pelastuivat. Bengtskärin taistelu
Jäljelle jääneet venäläiset eivät antautuneet apujoukkojen tai evakuoinnin toivossa. Venäläiset eivät kuitenkaan ensimmäisen maihinnousun jälkeen onnistuneet pääsemään uudestaan maihin, sillä veneet joutuivat joka kerta perääntymään kiivaan tulituksen alla. Tykkivene "Uusimaa" sai täysosuman yhteen venäläisten MO-veneistä sen yrittäessä lähestyä rantaa, minkä jälkeen suomalainen VMV-vene poimi merestä 16 miestä. Panssarilaivat "Väinämöinen" ja "Ilmarinen" saivat käskyn kohti Bengtskäriä, kun ilmavoimilta oli tullut tieto, että venäläishävittäjiä oli havaittu matkalla kohti Bengtskäriä. Hälytys osoittautui kuitenkin vääräksi, mutta alukset joutuivat 18 venäläisen pommikoneen hyökkäyksen kohteeksi ehdittyään Örön länsipuolelle. Pommin osuessa Ilmariseen yksi sen miehistöstä sai surmansa ja 13 haavoittui, minkä jälkeen panssarilaivat vetäytyivät takaisin saariston suojaan. Venäläiset taistelivat viimeiseen asti antautumatta, ja taistelun ensimmäinen päivä päättyi kello viiden aikaan iltapäivällä, kun luodolla ei ollut jäljellä yhtäkään taistelukuntoista venäläistä, joista suurin osa oli kaatuneita ja loput vaikeasti haavoittuneita. Matkustajakone Kalevan pudotus
Kaksi neuvostoliittolaista DB-3T-pommikonetta odotti Kalevaa Suomenlahden yllä kahden kilometrin korkeudessa. Toinen niistä ampui varoituslaukauksia, mutta Kaleva jatkoi matkaansa. Lähellä Kerin majakkasaarta toisen pommikoneen konekivääriampuja avasi tulen noin 50 metrin etäisyydeltä. Kaleva sai osumia vasempaan moottoriinsa, joka syttyi palamaan. Kaleva kääntyi vasemmalle kyljelleen ja syöksyi mereen Kerin majakkasaaren pohjoispuolelle, noin 30 kilometrin päähän Tallinnasta. Kalevan putoamispaikalla veden syvyys on noin 100 metriä. Kaikki yhdeksän Kalevassa ollutta ihmistä saivat surmansa. Heidän ruumiitaan ei ole löydetty. Vartiomoottorivene 1
"VMV 1" toimi sotien aikana vuosina 1939–1941 varmistuslaivueessa ja vuosina 1942–1944 1. vartiomoottorivenelaivueessa. "VMV 1" oli mukana matkalla, jolla panssarilaiva "Ilmarinen" upposi, pelastaen räjähdysvaaraa uhmaten "Ilmarisen" rungolta 57 miestä. Se osallistui Bengtskärin majakasta käytyyn taisteluun yhdessä "VMV 2":n, "VMV 13":n ja VMV 16:n kanssa 26. heinäkuuta 1941. Se oli myös mukana matkalla, jolla miinalaiva "Riilahti" upposi. Se pelasti "Riilahden" upottua vedestä yksitoista miestä, joiden joukossa oli "Riilahden" päällikkö, kapteeniluutnantti ja Mannerheim-ristin ritari Osmo Kivilinna, joka kuitenkin menehtyi vammoihinsa myöhemmin. Taisteluristeilijä
Taisteluristeilijän ongelmana oli se, että niitä alettiin pitää suurten tykkiensä vuoksi taistelulaivojen veroisina. Nopeuden uskottiin korvaavan panssaroinnin puutteet. Kuninkaallinen laivasto menetti 1916 Skagerrakin taistelussa kolme taisteluristeilijää, kun "HMS Invincible", "HMS Queen Mary" ja "HMS Indefatigable" räjähtivät osumia saatuaan. Taistelun jälkeen amiraali Jellicoe arvosteli taisteluristeilijöiden panssarointia riittämättömäksi. Saksalaiset puolestaan menettivät "SMS Lützowin", joka upposi "HMS Invinciblen" osumista. Mutta osumien perusteella on arvioitu, että jos saksalaiset olisivat käyttäneet brittiläistä kordiittia ja brittiläistä tykistöohjesääntöä joka painotti tulen nopeutta turvallisuusnäkökohtien sijaan, he olisivat menettäneet yhden sijasta 6–8 taisteluristeilijää Skagerrackissa – heidänkin taisteluristeilijöidensä panssarointi osoittautui riittämättömäksi. Thulen lento-onnettomuus
Thulen lento-onnettomuudella viitataan neljää B28FI-tyyppistä vetypommia kuljettaneen Yhdysvaltain ilmavoimien B-52 Stratofortress -pommikoneen putoamiseen mereen Grönlannin länsipuolella 21. tammikuuta 1968. Tulipalon sytyttyä koneen ohjaamossa miehistö yritti ensin hätälaskua Thulen lentotukikohtaan, mutta koska tähän ei ollut aikaa he joutuivat hylkäämään koneen. Kuusi miehistön jäsentä pystyi pelastautumaan heittoistuimilla, mutta yksi kuoli, koska hänellä ei ollut omaa heittoistuinta. Osa mereen tippuneen koneen ydinmateriaalista aiheutti radioaktiivista saastumista laajalla alueella. Panssarilaiva Väinämöinen
Panssarilaiva Väinämöinen oli vuonna 1932 valmistunut Suomen merivoimien rannikkopanssarilaiva. "Väinämöinen" ja sen sisaralus "Ilmarinen" olivat Suomen laivaston kaikkien aikojen suurimmat alukset. "Ilmarisen" tavoin myös "Väinämöinen" oli suunniteltu pääasiallisesti uivaksi rannikkolinnakkeeksi tehtävänään muun muassa demilitarisoidun Ahvenanmaan suojaaminen. Laivat soveltuivat huonosti avomerisodankäyntiin. "Väinämöinen" oli Suomen laivaston käytössä vuoteen 1947, jolloin Neuvostoliitto osti sen Suomessa rauhansopimuksen nojalla takavarikoiduilla entisillä saksalaisilla rahavaroilla. Alus nimettiin uudelleen "Vyborgiksi". Se poistettiin käytöstä ja romutettiin 1966. Galaktinen sisällissota
Kuilussa Vader oli valmiina räjäyttämään Luken, mutta viime hetkellä tuntematon alus tuhosi toisen Vaderin siipimiehistä. Alus oli "Millennium Falcon" ja sitä ohjasivat Han Solo ja Chewbacca. Jäljellä oleva Vaderin siipimies törmäsi Vaderin hävittäjään ja tuhoutui. Vader itse sinkoutui räjähdyksen takia ulkoavaruuteen. Kun Tie-hävittäjät olivat poissa, Luke ampui protonitorpedot. Ne osuivat aukkoon ja aiheuttivat aseman tuhoutumisen. Kuolemantähti räjähti ja kaikki siellä olleet kuolivat], mukaan lukien Tarkin ja suurin osa Imperiumin kyvykkäimmistä upseereista. Admiral Scheer
"Admiral Scheer" palveli tämän jälkeen lähinnä maajoukkoja tukevana tykistönä Itämerellä. Alus joutui 9. huhtikuuta 1945 Kielissä Kuninkaallisten ilmavoimien ilmahyökkäykseen, jonka seurauksena se kaatui ankkuripaikalleen. Aluksella sai surmansa vain 32 miehistönjäsentä, koska suurin osa miehistöstä oli maissa.