Mikä oli iowa-intiaanien pääelinkeino?
Iowat
Iowat olivat siouxien kieliryhmään kuulunut pieni intiaanikansa Pohjois-Amerikassa, lähinnä Iowan ja Missourin osavaltioiden alueilla. Iowien alkuperäistä lukumäärää ei tiedetä, mutta vuonna 1760 tehdyn arvion mukaan heitä oli 1 100. Iowien elinkeinoista tärkein oli maanviljely, mutta he tekivät myös laajoja metsästysretkiä tasangoille. Iowat luovuttivat maansa Yhdysvaltain leviävän asutuksen käyttöön vuonna 1824, ja siirtyivät heille järjestettyihin reservaatteihin Kansasiin ja Nebraskaan, joissa akkulturoituivat saman vuosisadan puoliväliin mennessä.
Ohion historia
Niin sanotulla itäisen metsämaan kaudella myös Ohiossa ihmiset alkoivat asettua paikalleen. Ensimmäiset maanviljelijät asuivat pienissä yhteisöissä, mutta kauden loppuvaiheilla kylät kasvoivat suurimmiksi ja Adenan kulttuurin ja erityisesti Hopewellin perinteen ihmiset alkoivat rakentaa suuria hautakumpuja. Myöhäisellä esihistoriallisella kaudella, ennen eurooppalaisten saapumista intiaanit asuivat suurissa kylissä, joita ympäröi usein paaluaita. Ohiosta on löytynyt tuolta ajalta kaksi intiaanien tekemiä kuvakumpua, Serpent Mound ja Alligator Mound. Esihistoriallisen ajan loppuvaiheessa Ohion keski- ja eteläosissa vaikutti Fort Ancientin kulttuuri, luoteisosissa Sanduskyn kulttuuri, koillisosissa Whittleseyn kulttuuri ja itäosissa Monongahelan kulttuuri.. Shoshonit
Idahon ja Wyomingin shoshonit harjoittivat paljon kalastusta maillaan olevissa vesistöissä. Verkkojen ja koukkujen lisäksi he käyttivät harppuunoita ja keihäitä kalanpyyntiin. Itäiset shoshonit metsästivät biisonien lisäksi myös vuoristojen paksusarvilampaita. Laaksojen ja kallioiden hanka-antiloopit ajettiin aitauksiin. Läntisimmille shoshoneille jänis oli eräs tärkeimmistä riistaeläimistä. Juuresten keräily oli naisten keskuudessa yleistä, samoin maanviljelyyn verrattava ruohikon kulotus ja erilaisten hyötykasvien hoito. Pohjois-Amerikan kaakkoisen metsäalueen intiaanit
Eurooppalainen Ponce de Leon käväisi Floridassa ehkä calusa-heimon alueella vuonna 1513, ja kosketus oli vihamielinen. Tämän jälkeen tuli muita lyhyitä valkoisten käyntejä kaakkoisalueilla. Vaikka niistä onkin säilynyt muistiin merkintöjä vain vähän, valkoiset tartuttivat näillä taudeilla intiaaneihin tappavia tauteja, joita vastaan intiaaneilla ei toisenlaisen geeniperimän takia ollut vastustuskykyä. Hernando de Soton retkikunta Georgiasta Lousianeen 1539-1543 toi intiaaneille surmaa, mutta niin kuoli myös parisataa retkellä ollutta espanjalaistakin. Intiaanien vanhat suuret päällikkökunnat romahtivat kaikki noin vuosisadalla 1550-1650 jaa., jolloin monet eurooppalaisten tuomat taudit tappoivat valtavan määrän intiaaneja. Tällöin monia aiempia keskuksia hylättiin, kumpujen rakentaminen lakkasi monin paikoin ja Cahokian veroisia keskuksia ei säilynyt tai noussut. Nyt kaikki kylät olivat suunnilleen samankokoisia ja monia asuinalueita hylätty. Irokeesit laajensivat aluettaan 1600-luvun lopussa etelään päin, ja englantilaisten siirtokunnista vietiin intiaaneja orjiksi Länsi-Intiaan. Nämä ulkoiset viholliset nostivat creekien liittokunnan. Creekit ja englantilaiset tuhosivat Floridan alkuasukkaat tuliaseilla. Niinpä seminolet ovat creekien jälkeläisiä. 1700-luvun kuluessa varsinkin Alabaman ja Georgian uudisasuttajat valtasivat intiaanien pellot. Enenevien valkoisten maannälkä ajoi intiaanit ahtaalle ja monet heistä tuhoon. 1820- ja 1830-luvuilla valkoiset pakko"siirsivät" julmasti etelän intiaaneja Oklahoman intiaaniterritorioon, niin että monia intiaaneja kuoli matkalla epäinhimillisen kohtelun takia. Silti jotkut heimot mm muutamat seminolet, creekit, charokeet ja useat chocktawit onnistuivat välttämään pakkosiirron. Oklahomassa pakkosiirretyt heimot perustivat uudet heimohallinnot, joista tunnetuimmat ovat "viiden sivistyneen heimon" hallitukset. Sisällissodassa nämä intiaanit kannattivat jompaakumpaa osapuolta ja monia intiaaneja kuoli sodan takia. Lopulta valkoiset avasivat Oklahomankin uudisasukkaille. Uudisasukkaat valtasivat Viiden sivistyneen heimon maista suuren osan noin 1880-1900. Oklahoman osavaltion perustaminen merkitsi heimohallitusten vallan kutistumista. Monista tappioista ja väen vähenemisestä huolimatta Oklahomassa asuu nykyään runsaasti intiaaneja, ja joidenkin heimojen jäsenmäärä on jopa suurempi kuin ennen intiaanisotien alkua. Tasankointiaanit
Kalliovuorilla asuvat läntiset kansat, kuten nez percét, flatheadit, pend o’reillet ja couer d’alenet eivät metsästäneet tasangolla vakituisesti, mutta tekivät kuitenkin suurissa ryhmissä metsästysretkiä Montanaan. He käyttivät tiipiitä tasangoilla, mutta asuivat muulloin perinteisissä, itäisten metsäintiaanien wigwamia muistuttavissa majoissaan. Tosin tiipii alkoi myöhempinä aikoina syrjäyttää yhä enemmän nez percéjen ja flatheadien vanhaa asumismuotoa. Idahon maatalous
Idahon maatalous on kyseisen Yhdysvaltojen osavaltion elinkeinorakenteessa toisella sijalla palveluiden jälkeen. Myös kaivannaisteollisuudella on suuri merkitys. Historiallisesti ja edelleenkin Idaho on Yhdysvaltojen maatalousvaltaisimpia osavaltioita. Sillä on jopa epävirallinen kutsumanimi "Potato State". Ii
Tärkeimmät elinkeinot asutuksen alkuaikoina olivat kalastus, metsästys ja karjanhoito. Kuivaniemellä kalastus muodostui tärkeäksi elinkeinoksi, johon Perämeri, Kuivajoki ja Oijärvi tarjosivat hyvät edellytykset. Vähitellen maatalous kehittyi pitäjän tärkeimmäksi elinkeinoksi. Kuivaniemeläiset harjoittivat myös paljon rannikkopurjehdusta ja varsinkin 1900-luvulla kuivaniemeläiset olivat tärkeitä puutavaran kuljettajia. Ohion historia
Ensimmäiset Ohion uudisasukkaat olivat maanviljelijöitä, ja teollisuuden ensimmäinen aalto kasvoi maatalouden varaan. Tupakkaa ja elintarvikkeita alettiin jalostaa teollisesti jo varhain, ja maataloudelle alettiin tuottaa työkaluja ja koneita. Vuosien 1850 ja 1880 välillä teollisuustuotannon arvo kasvoi kaksi kertaa maatalouden tuotannon kokoiseksi. Tähän vaikutti Yhdysvaltojen sisällissodan luoma kysyntä. Sodan jälkeen teollisuusyritykset kasvoivat varsinkin Suurten järvien läheisyydessä, ja lisää työvoimaa muutti Euroopasta. Ohion pohjoisosissa, Toledossa, Clevelandissa ja Youngstownissa alettiin tuottaa rautaa ja terästä Suurten järvien kautta tuodusta rautamalmista ja Ohiojoen laakson kivihiilestä. Clevelandilainen John D. Rockefeller perusti 1870-luvulla Standard Oilin, josta tuli pian maan johtavia öljy-yhtiöitä, ja Benjamin Goodrichin perustaman B. F. Goodrich Companyn ansiosta Akronista tuli ”maailman kumipääkaupunki”. Teollistumisen myötä myös osavaltion poliittinen valta kasvoi, ja seuraavista Yhdysvaltain presidenteistä Ulysses S. Grant, Rutherford B. Hayes, James A. Garfield, Benjamin Harrison, William McKinley, William Howard Taft ja Warren G. Harding olivat kaikki ohiolaisia.
Maaseudun ja pikkukaupunkien asukkaat pääsivät kasvaviin kaupunkeihin lähijunilla, joita rakennettiin 1800-luvun loppupuolella. Useimmat lähijunaradat olivat vain muutaman kilometrin mittaisia. Suosituin oli ABC-linja, joka yhdisti Akronin ja Bedfordin Clevelandiin. Autoistuminen söi lähijunien suosion ja 1930-luvulle tultaessa suurin osa niistä oli lakkautettu. Kiowat
Kiowat saivat espanjalaisilta kauppiailta lisää ratsuja, kiväärejä ja orjia. Niin hevoset kuin orjatkin kaupattiin useimmiten eteenpäin monille muille etelän heimolle. 1700-luvun loppupuolella kiowat solmivat kauppasuhteet St. Louisin ranskalaisiin ja lisäsivät myyntituotteidensa valikoimia. Yhdysvaltain ensimmäinen kosketus kiowiin tapahtui satunnaisia kauppiaita lukuun ottamatta Lewisin ja Clarkin tutkimusretken yhteydessä vuonna 1805. Retkikunta ilmoitti nähneensä noin 700 kiowaa leiriytyneinä North Platte -joen varrelle Nebraskaan ja käyvän kauppaa alueen muiden heimojen kanssa.
1800-luvulle siirryttäessä kiowien lukuisat ryöstöretket ylettyivät yhä etelämpään, jopa Meksikoon asti. He kävivät sotaa varsinkin Texasin alueen valkoista väestöä vastaan, ja yhdessä comanchien kanssa kiowista tuli eteläisten tasankojen sotaisin ja pelätyin intiaanikansa.
Kolme vuosikymmentä jatkuneiden rauhattomuuksien jälkeen kiowat tekivät vuonna 1837 Yhdysvaltain kanssa ensimmäisen rauhansopimuksensa, ja 1840-luvulla he solmivat pysyvän liiton comanchien, cheyennien ja arapahojen kanssa. Yhdysvaltalaiset olivat halukkaita tekemään uusia rauhansopimuksia intiaanien kanssa mutta epäonnistuivat pyrkimyksissään. Suurena syynä tähän voidaan pitää Texasin tasavaltaa edustaneiden sotilaiden suorittamaa joukkomurhaa, jonka kohteiksi joutui useita rauhanneuvotteluihin saapuneita comanchepäälliköitä. Tämä lisäsi entisestään kiowien ja comanchien epäluuloa ja vihaa kaikkia valkoisia kohtaan. Myös pohjoiseen Meksikoon tehdyt ryöstöretket lisääntyivät. Coloradon utet ja New Mexicon navajot joutuivat alttiiksi kiowien toistuville ryöstöretkille samoin kuin kaukana etelässä sijaitsevat Jukatanin niemimaan trooppiset alueet, josta kiowat toivat ryöstösaaliinaan papukaijoja ja apinoita. Vuosien 1830 ja 1848 välisenä ajanjaksona kiowien ja comanchien on espanjalaisten raportin mukaan kerrottu surmanneen yli 2 600 meksikolaista. Detroitjoki
1600-luvulle saakka alueella asui huron-, chippewa- ja ottawa-intiaaneja. Alun perin nykyisen New Yorkin alueella asuneet ja Uudessa-Alankomaissa asuneiden hollantilaisten kanssa kauppaa käyneet irokeesit olivat vuosisadan puoliväliin tullessa metsästäneet rannikon majavat lähes sukupuuttoon. Etsiessään parempia metsästysmaita he saapuivat Detroitjoen alueelle ja hävittivät alueella aikaisemmin asuneet heimot lähes kokonaan. Pian tämän jälkeen englantilaiset ja ranskalaiset turkiskauppiaat kulkivat kanooteillaan jokea pitkin ylemmille Suurille järville. Ensimmäisenä jokea pitkin laivalla purjehtinut eurooppalainen oli tutkimusmatkailija Robert Cavelier de La Salle. Tutkimusmatkallaan ylemmille Suurille järville vuonna 1679 hän purjehti Detroitjokea pitkin "Griffon"-purjelaivalla. Intiaanit
Vuonna 1987 Yhdysvaltain korkein oikeus päätti, että liittovaltion tunnustamilla intiaaniheimoilla on oikeus harjoittaa vapaasti rahapelitoimintaa. Vuotta myöhemmin kongressi sääti Indian Gaming Regulatory Actin, jossa mainitaan intiaanien oikeudet pyörittää kasinoita ja bingosaleja. Nykyään rahapelien tarjoaminen onkin Yhdysvaltain intiaanien pääasiallinen elinkeino. Monet intiaanihallitukset pyörittävät pelikasinoita, ja monissa intiaaniyhteisöissä on niiden avulla pyritty myös rakentamaan monimuotoisempaa talousrakennetta. Erityisesti suurten kaupunkien läheisyydessä sijaitsevat reservaatit, kuten pequotien Mashantucket Connecticutissa, ovat hyötyneet tästä suuresti, ja kasinoista saaduilla tuloilla on parannettu heimon terveydenhuoltoa ja rakennettu oppilaitoksia. Le Claire
Seudulla, jossa LeClaire sijaitsee, asui alun perin sauk- ja fox-intiaaneja, ja LeClairen ja Princentonin välisellä alueella käytiin intiaanitaistelu vuonna 1804, jossa sauk ja fox -intiaanit kävivät sioux-heimon kimppuun, ja taistelun kuluessa noin 1000 intiaania sai surmansa. Vuonna 1829 LeClairen alueelle muutti kolme valkoista perhettä, ja vuonna 1832 intiaanit tekivät rauhansopimuksen, jossa he antoivat yläputousten alueelta maata Antoine LeClairelle, ja juuri tällä alueella sijaitsee nykyään LeClairen kaupunki. "Buffalo Bill" Cody liittyy tämän paikan historiaan, ja niinpä yksi kaupungin kaduista on nimeltään Cody. Vuosien 1830 ja 1850 -välillä kaupungin koko kasvoi, ja sinne tuli muun muassa hotelli, pumppulaitos, jokilaivojen huoltopiste, ja lukuisia jokiveneiden miehistön asuntoja, kuten myös saha, viljamylly ja tiilitehdas. Stone School rakennettiin vuonna 1866, ja kaupunki sai oman hautausmaan. Vuonna 1846 perustettiin Iowan osavaltio. Attiwendaronkit
Attiwendaronk (huronin kieltä, merkitys luultavasti "kieltämme ymmärtävät") oli irokeesien kielikuntaan kuuluva intiaanikansa, jonka elinalue käsitti alueita Ontariojärven länsipäässä ja Niagaran kannaksella, Ontarion provinssissa Kanadassa ja New Yorkin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Kansan viidestä heimosta kolme, "attiragenrega", "antouaronon" ja "onguiaronon" elivät Ontariossa ja kaksi, "ahondihronon" ja "kakouagoga" New Yorkissa. Ranskalaiset kutsuivat heitä nimellä "Nation Neutre" ("puolueeton kansa"), sillä he yrittivät pysyä erillään irokeesien ja huronien välisistä sodista. Muutoin he olivat sotaisa kansa ja taistelivat yhdessä tionontatien kanssa saceja, meskwakeja ja kickapuja vastaan. Kulttuurin sanotaan olleen samankaltainen kuin huroneilla ja irokeeseillä. Illinois
Maaseudulla harjoitetaan etenkin soijan, maissin ja vehnän viljelyä sekä karjataloutta. Osavaltion keskeinen sijainti hyödyttää päivittäistavarateollisuutta, koska kuljetusmatkat liittovaltion kaikkin osiin ovat kohtuulliset. Tärkeitä teollisuudenaloja ovat elintarvike, konepaja, matalli, muovi ja kumi sekä autojen ja lentokoneiden valmistaminen. Suuria illinois’laisia yrityksiä ovat Boeing, Archer Daniels Midland (ADM), Motorola, Caterpillar ja John Deere. Kiowat
Kiowien tärkein seremonia oli aurinkotanssi "k'ado," joka kokosi kansan yhteen kerran vuodessa. Kesäkuun puolivälissä pidetty tilaisuus kesti noin 10 päivää. Tällöin koko heimo leiriytyi ympyrän muotoon, ja jokainen ryhmä otti oman paikkansa seremoniassa. Kiowien tärkein uskonnollinen esine oli kivipäinen sulin koristeltu keppi "Tai-me", joka kuvasi vanhaa yliluonnollista kulttuurisankaria "Aurinkopoikaa". Sen voidaan nähdä vahvoja voimia omaavana pyhänä nukkena, joka aurinkotanssin alkaessa kiinnitettiin lääkemajan keskisalkoon. Itse tanssi noudatteli paastoineen ja valvomisineen monien muiden tasankoheimojen toimitusta. Edellisistä poiketen kiowien aurinkotanssista puuttuivat kaikki itsensä silpomisen piirteet. Jopa satunnainen verenvuodatus katsottiin pahaksi enteeksi, ja sellaisen sattuessa koko tanssi lopetettiin siihen. Viimeisen aurinkotanssinsa kiowat pitivät 1887. Kun he 1890 yrittivät järjestää seuraavaa tanssiaan puuttui Yhdysvaltain armeija asiaan, ja lopetti tapahtuman. Intiaanien uskonnolliset seremoniat oli hallituksen voimin julistettu rikolliseksi toiminnaksi, joiden harjoittaminen johti vankeuteen. Iowa
Osavaltion pinta-alasta noin 89 prosenttia on maatiloja. Yhdysvaltojen sisäisessä vertailussa (2005) Iowa sijoittuu: Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit
Paleointiaanit, jotka metsästivät suurriistaa ja keräsivät kasveja, saapuivat tällekin alueelle viimeistään noin 13 000 kalenterivuotta sitten, ehkä tuhansia vuosia aiemmin. Noin 6000 eaa. paleointiaanien kulttuuri oli muuttunut muun muassa hirviä ja jäniksiä metsästäväksi arkaaiseksi kulttuuriksi, johon myös liittyi liikkuva elämäntapa. Viljely alkoi saada jalansijaa noin 3000-2500 eaa. Vanhojen ja uusien vaikutteiden pohjalta syntyi eri alaueille erilaisia perinteitä mm Mogollon, Anasazi, Pataya, Sinaqua ja Salado. Näistä on säilynyt vain erilaisia arkeologisia löytöjä. Noin 300 eaa. Meksikosta vaelsi Hohokam-kulttuurin perustajia lounaaseen. Hohokamit loivat mutkikkaan mm. kastelulaitteita rakentaneen yhteiskunnan Meksikon mallin mukaan. Noin 1300-1500, ehkä jo noin 1200 jaa. suuret kansainvaellukset aiheuttivat sotia ja kylien hylkäämistä. Pohjoisesta Koillis-Kanadasta subarktiselta alueelta tunkeutui nadene/atcabasca- kansoihin kuuluvia navajoja ja apasseja vuoden 1400 jaa. molemmin puolin. Nämä heimot saapuivat pieninä ryhminä pueblokylien ympärillä ja vaativat omakseen pueblojen alueita. Apassien elintapana oli metsästys ja keräily, ja lounaisalueella he ryöstelivät ja viljelivät maata. Potawatomit
Potawatomit olivat alun perin metsästäjä-keräilijöitä, jotka oppivat naapurikansoilta maanviljelyn jo 1600-luvun puolivälissä. Lisäksi elinkeinoihinsa lukeutuivat kaikenlainen kaupankäynti (erityisesti Turkiskauppa), kalastaminen, intiaaniriisin keruu ja vaahterasiirapin teko. Maissin, papujen ja kurpitsan ohella viljeltiin tupakkaa, jota potawatomit pitivät jumalan lahjana. Monien kylien laidoilla naiset pitivät myös puutarhoja, joissa kasvatettiin lääkeyrttejä. Yhdysvaltain historia
Amerikkalaisten tehtävänä oli tuottaa emämaalle raaka-aineita kun englantilaiset pyrkivät Pohjois-Atlantin kaupalliseen hegemoniaan. Vastikkeeksi amerikkalaiset saivat brittiläisiä manufaktuurituotteita. Pennsylvania tunnettiin “leipäkorina”, ja muista siirtokunnista saatiin tupakkaa, riisiä ja indigoa. Merenkulku, kalastus sekä rauta- ja tekstiiliteollisuus olivat keskittyneet Uuteen-Englantiin. Merkantilististen oppien mukaisesti siirtokuntien ja emämaan välinen merenkulku ja kauppa oli monopolisoitu amerikkalaisten ja englantilaisten yksinoikeudeksi, ja ulkomainen kilpailu oli kielletty. Tämä asetti tiettyjä esteitä siirtokuntien talouselämän kehitykselle, vaikka se takasikin hyvät markkinat amerikkalaisille tuotteille. Amerikkalaiset kävivät myös salakauppaa espanjalaisten ja ranskalaisten kanssa Länsi-Intian saarilla. Siirtokuntien talouden perustana oli maatalous ja omavaraiset perheviljelmät, farmit. Maata oli runsaasti tarjolla. 
Juuri kaupankäynti oli merkittävä vaurastuttava elinkeino 1700-luvun Uuden-Englannin siirtokunnissa. Uuden-Englannin hollantilaista ja englantilaista alkuperää olevien asukkaiden, jenkkien, joukossa oli erinomaisia merenkulkijoita. Tyypillisesti kauppaa käytiin kolmionmuotoisilla reiteillä, joiden yhdessä kärjessä oli Englanti. Mistään muusta ostajamaasta ei nimittäin ollut saatavilla ylellisiä teollisuustavaroita, joita amerikkalainen yläluokka halusi. Legitiimin kaupankäynnin lisäksi jenkkipurjehtijat eivät kaihtaneet ryhtyä moraalisesti arveluttavampiinkin hankkeisiin. Tuottoisin ja vähiten kunniallinen kolmioreiteistä oli ”orjakolmio”, jonka liikenteelle eteläisten siirtokuntien maataloustuotteiden massatuotanto merkitsi paljon. Lisäksi jenkit olivat valmiita suoranaiseen merirosvoukseenkin. Utrechtin rauha 1713 vei kapteeneilta laillisen oikeuden ryöstää Englannin vihollisia, mutta käytännössä se merkitsi vain kaikkien maiden kauppalaivojen joutumista saaliiksi. New York oli itse asiassa johtavien merirosvopäälliköiden avoin turvapaikka ja heidän miehistöjensä eniten suosima satama. Pohjois-Amerikan ylätasangon intiaanit
Pohjois-Amerikan ylätasangon intiaanit olivat muun muassa lohen pyynnillä eläneitä intiaaneja Kalliovuorilla, Kolumbian ylätasangolla. He myös metsästivät muun muassa peuraa ja hirveä ja keräilivät juureksia. Alueen intiaanit kävivät kauppaa rannikon heimojen kanssa. Tunnettuja heimoja muun muassa nez percet, spokanet, yakimat, shuswapit, kutenait ja salishit. Ylätasangon intiaaneja ei pidä sekoittaa tasankointiaaneihin. Kolumbian ylätasangon kulttuuria määrittelivät pitkälle vanhat uskomukset. Valkoisten tulo muutti intiaanien elämän täällä verraten myöhään. Hevonen tuli tänne etelästä 1700-luvulla. Valkoisia alkoi retkeillä täällä 1800-luvun alussa. Saatuaan hevosen, aiemmin kanooteilla joissa liikkuneet intiaanit tekivät nyt tekivät sota-, kauppa,- ja metästysretkiä lyhytheinäpreerialle. Tällöin ylätasangon intiaanit alkoivat muistuttaa preeriaintiaaneja. Valkoisten lähetyssaarnaajien vaikutus käännytti intiaanieja kristinuskoon ja osaltaan jakoi heimojen jäsenet valkoisten kannattajiin ja vastustajiin. Toisaalta monia intiaaneja kuoli samoihin aikoihin sekä valkoisten tuomiin epidemioihin että 1850-luvulla alkaneissa intiaanisodissa, jotka olivat intiaaneille tappiollisia. Tästä huolimatta tämänkin alueen intiaaniväestö on kasvanut 1900- ja 2000-luvuilla. Yhdysvallat
Ennen eurooppalaisten tuloa Pohjois-Amerikkaa asuttivat intiaanit, joiden esivanhemmat olivat vaeltaneet sinne Beringinsalmen kautta vähintään 12 000 vuotta, mahdollisesti jopa 40 000 vuotta sitten. Intiaanit jakautuivat kulttuurillisesti ja kielellisesti yli 300 heimoon. Heimot harjoittivat biisonien, hirvien ja peurojen metsästystä. Myös maanviljelyä, kalastusta ja keräilyä harjoitettiin olosuhteiden salliessa. Kiowat
Hevosten mukana tullut uusi elämäntapa sai kiowat siirtymään tiipii-asutukseen ja soturiseuroihin. Ratsujen etuja hyödyntäen kiowat alkoivat tehdä ryöstöretkiä New Mexicoon, jonne levinnyt Uuden-Espanjan siirtokunta tunsi heidät nimellä "caigua". Kiowat solmivat ennen 1700-luvun puoliväliä lyhyitä sotaliittoja comanchien, utein ja navajojen kanssa. Amerikan intiaaniliike
Amerikan intiaaniliike ("American Indian Movement", AIM) on Yhdysvaltojen alkuperäisväestön oikeuksia ajava aktivistiliike. Merkittävää kansainvälistä huomiota liike sai vallatessaan Intiaaniasiain toimiston "Bureau of Indian Affairs" (BIA) Washingtonissa vuonna 1972 ja erityisesti vuoden 1973 Wounded Kneen selkkauksesta Pine Ridge -reservaatin alueella, Etelä-Dakotassa. AIM:n vuonna 1968 tapahtuneeseen perustamiseen osallistui lähes 200 henkilöä Yhdysvaltain alkuperäisväestöstä, tunnetuimpina Dennis Banks ja Russell Means. Comanchet
Arkansasjoen eteläpuolella apacheihin kuuluneet lipanit ja jicarillat joutuivat vetäytymään etelään ja länteen pois comanchien tieltä. Montanasta saapuneet kiowat ja kiowa-apachet kävivät 1700-luvun lopulla vuosikaudet sotaa comancheja vastaan pyrkiessään valtaamaan elintilaa Pohjois-Texasista. Vuosisadan loppuun mennessä nämä kolme kansaa muodostivat pitävän liiton keskenään. Comanchet hyötyivät kiowien mukana tulleista suurista hevoslaumoista, ja kiowat puolestaan osasivat arvostaa lämpimämpää ilmastoa ja rehevämpiä laidunmaita. Kiowat ja kiowa-apachet puolustivat comancherian itäisiä ja läntisiä rajoja osagien ja utien hyökkäyksiltä ja välittivät comanchien kauppatavaraa Pohjois-Dakotaan mandanien ja hidatsojen kyliin. Vuosisatojen vaihteesta eteenpäin cheyennet ja arapahot tekivät yhä enemmän ryöstöretkiä Kansasiin ja Texasiin, ja heidän suurin kiinnostuksensa kohdistui comanchien suuriin hevoslaumoihin.
Kun Yhdysvallat vuonna 1803 osti Ranskalta Louisianan territorion (Mississipin lännenpuoleiset alueet), oli comanchien nimi monille lähes tuntematon. Varhaiset amerikkalaiset tutkimusmatkaajat ja turkiskauppiaat tunsivat kyllä heidät, mutta eivät comancheina vaan useilla muilla nimillä, kuten "Ietan" ja "Padouca". Jälkimmäinen nimi, joka tuli joko siouxien tai pawneiden kielestä, oli yleisesti käytössä 1700-luvulla Nebraskan ja Kansasin tasangoilla. Kaupan seuraksena osa comancheriasta siirtyi Yhdysvaltojen omistukseen. Yhdysvaltalaisten kiinnostus suuntautui kuitenkin turkiskaupan keskukseen St. Louisiin, ja eteläiset tasangot houkuttelivat vain yksittäisiä kauppiaita. Kalifornian intiaanit
Tavaranvaihtojärjestelmä ja kauppareitit olivat laajoja. Ihmisten omaisuuserot saattoivat olla suuria. Esimerkiksi pomoja pidettiin taitavina korien tekijöinä. He tekivät koreja monista materiaaleista mm saran juuresta, kiinankuoresta, papyruksen juuresta ja vaivaispinjan juuresta. Kun muut Kalifornian intiaanit käyttivät korien teossa paria työtapaa, pomot käyttivät kuutta eri tapaa. Pomot elivät kolmessa ryhmässä meren rannalla, Russianjoen varrella ja Clearjärven ympärillä. Pomot käyttivät rahaa, ja myivät suolaa muille intiaaneilla. Pomojen yhteiskunta oli perhekeskeinen ja rikkaita suosiva, aluerajoihin pohjautuva. Pomot olivat rauhallisia, neuvottelunhaluisia ja kaupankäyntiin suuntautuneita. Esimerkiksi merenrannan ja sisämaan pomot vaihtoivat keskenään alueidensa tuotteita. Pomojen tanssit liittyivät mm. tammenterhojen saannin taanneiden henkien palvontaan. Winnebagot
Kun ranskalaiset ensi kerran tapasivat winnebagoja, he arvelivat näitä olleen noin 20 000 henkilöä. Määrään ovat saattaneet lukeutua yhä iowat, missourit ja otot, joiden tiedetään erkaantuneen pääjoukosta suunnistaen kulkunsa kohti länttä. Jo aiemmin olivat winnebagot yrittäneet laajentaa reviirejään kohti etelää, mutta siellä pitivät kotiaan illinoisit, joka oli voimakas monen heimon liittokunta. Illinoisit eivät halunneet jakajia mailleen vaan työnsivät tunkeilijat takaisin. Tämän seikan arvellaan hajottaneen winnebagojen kansakunnan useaan eri osaan. Wisconsiniin jääneet winnebagot joutuivat algonkinia puhuvien kansojen ympäröimiksi ja olivat hajoamisensa vuoksi alttiimpia vihollisten hyökkäyksille. Yhä useammin winnebagot puolustautuivat pohjoisia ojibwayta vastaan ja illinoisien sotaretket heidän kyliinsä alkoivat yleistyä. Pohjois-Amerikan intiaanit
Pohjoisten ylätasankojen ja Brittiläisen Kolumbian intiaanit olivat alun perin kalastajia, jotka asuivat suurissa kylissä jokien varsilla. Kesäisin kylien asukkaat hajaantuivat vuoristoihin pieninä ryhminä ravinnonkeruuta ja metsästystä varten. Tämän kulttuuripiirin asumustyyli vaihteli asuinalueen mukaan. Pohjoisimmat kansat käyttivät puoliksi maanalaisia asumuksia, joissa asui korkeintaan kaksi perhettä. Lähempänä tasankoja asuneiden yhteisöjen majat muistuttivat itäisten metsäintiaanien wigwameita. Ylänköjen kansoista tunnetuimmat olivat nez percet ja salishit. Itäisimmät ryhmät omivat 1700-luvun aikana monia piirteitä pohjoisten tasankojen kulttuurista ja 1800-luvun alussa ylängön heimoilla oli enemmän hevosia kuin pohjoisten tasankojen heimoilla. Ylänköintiaanit asuivat pitkään eristyksissä eurooppalaisista ja heidät kartoitettiin vasta vuosina 1805-1806, jolloin Lewisin ja Clarkin tutkimusretkikunta ylitti ylängöt ja purjehti alas Columbiajokea Tyynellemeren rannalle. Inkavaltakunta
Inkojen perusruokaa oli peruna. Muita yleisesti viljeltyjä kasveja olivat quinoa, pavut, kurpitsa, bataatti, avokado, tomaatti ja maniokki. Vuoristoseutujen asukkaat suosivat etenkin juureksia niiden hyvän kylmäsäilyvyyden vuoksi. Alavammilla mailla syötiin enemmän maissia. Eliitin ruokaa olivat maissi ja liha. Valtio järjesti alamaisilleen säännöllisiä ja julkisia juhla-aterioita korvauksena näiden työpanoksesta. Pohjois-Amerikan koillisen metsäalueen intiaanit
Saint Lawrencen alangolla vallitsi irokeesiliitto. Irokeesien kulttuuri oli melko mutkikas pitkine tuohisine taloineen, linnoitettuine kylineen ja päällikköineen. Maata viljelevät etelän angonkinit asuivat suurissa paaluaidoin ympäröidyissä jopa tuhansien asukkaiden kylissä. Wigwami oli riu-uista tehty ristikko, jonka päällä kateaineena puunkuorta, kaislamattoja, tuohta tai muuta kasviainesta. Kaakkoisten algonkinien wigwam oli irokeesien pitkätalon tyyppinen mutta pienempi. Pohjoisten algonkinien maja oli lännessä kupoli, idässä kartiomainen kota. Yhdysvaltain alueella suurilla järvillä ja Ohiojoen seuduilla kesäwigwam oli suorakaidemainen, satulakattoinen eli muodoltaan eurooppalaista taloa muistuttava, ja talviwigwam kupolimainen puunkuorella tai kaislamatolla katettu. Tyypillisiä pohjoisalueen intiaaneja olivat chippewat, jotka tekivät tuohikanootteja. Dakotat
Suurin osa Minnesotan ja Wisconsinin dakotoista luopui seuraavan vuosisadan aikana metsäintiaanien kulttuuristaan siirtyessään Pohjois-Dakotan tasangoille, jossa he omaksuivat paimentolaiskansojen liikkuvan elämäntavan. Dakotojen muuttoliikkeen takana ei ollut kuitenkaan eurooppalaisten kasvava asutus, vaan he joutuivat vetäytymään länteen ojibwojen tieltä, jotka hyvin aseistettuina työntyivät yhä syvemmällä dakotojen maahan. Lopulliseksi rajaksi jäi Mississippijoki, jonka yli ojibwat eivät tulleet dakotojen perässä. Arapahot
Alun perin maanviljelystä toimeentulonsa saanut kansa omaksui 1700-luvun aikana Suurten tasankojen heimoille ominaisen hevosten käytön ja ratsastuskulttuurin. Heidän pääasuinalueensa oli (ja on) Wyomingin osavaltio Yhdysvalloissa, mutta liikkuvan elämäntapansa vuoksi heillä oli kyliä myös Etelä- ja Pohjois-Dakotassa, Nebraskassa, Montanassa ja Kansasissa. Arapahoja oli neljä eri heimoa: "nakasinena", "basawunena", "hanahawunena" ja "nawathinehena". Varhaiset tutkijat tunnistivat myös viidennen ryhmän gros ventret, joka kuitenkin tunnetaan paremmin omana erillisenä kansanaan. Yhdysvaltain senaatti
Iowa Pohjois-Amerikan intiaanit
Yhdysvaltain koilliselle ja itäiselle metsäalueelle levittäytyneiden intiaanien elinkeinoista tärkein oli maanviljely lukuun ottamatta pohjoisimpia alueita, joissa viljely oli vähäistä vuotuinen kasvukauden lyhyyden vuoksi. Myös metsästys ja intiaaniriisin keruu oli yleistä. Lähes kaikki alueen intiaanit olivat Irokeesinkielisiä tai algonkinejä. Irokeesit asuivat suurissa kylissä, jotka yleisen tavan mukaan suojattiin tukevin paaluvarustuksin. Kylät muodostuivat pitkistä taloista, joihin mahtui runsaasti asukkaaita. Algonkinit puolestaan käyttivät pääosin wigwameita. Aurinkotanssi
Edellisistä poiketen muun muassa kiowien aurinkotanssista puuttuivat kaikki primitiivisen itsensä silpomisen piirteet. Heille riitti neljän päivän tanssi ilman ruokaa, vettä ja unta. Jopa satunnainen verenvuodatus katsottiin pahaksi enteeksi, ja sellaisen sattuessa koko tanssi lopetettiin siihen.
1960-luvulla perustettu Punainen valta -intiaaniliike (Red Power Movement) onnistui luomaan Pohjois-Amerikan alkuperäiskansoihin uutta itseluottamusta. Myös Yhdysvaltain hallitus muutti asennettaan ja suostui ottamaan vastaan intiaanien mielipiteitä. Muinaiset heimoperinteet alkoivat herättää kiinnostusta nuorten keskuudessa. Suurimpana syynä tähän oli Punaisen vallan ja Amerikan intiaaniliikkeen yhteistyö, jota tuettiin myös Yhdysvaltain ulkopuolelta. Kun Russell Means, muuan AIM:in johtavista aktivisteista, kävi 1960-luvun lopulla läpi aurinkotanssin lävistyksineen, siitä tuli uudelleen tärkeä osa lakotain uskonnollista elämää. Ohio
Ensimmäiset Ohion uudisasukkaat olivat maanviljelijöitä, ja teollisuuden ensimmäinen aalto kasvoi maatalouden varaan. Tupakkaa ja elintarvikkeita alettiin jalostaa teollisesti jo varhain, ja maataloudelle alettiin tuottaa työkaluja ja koneita. Vuosien 1850 ja 1880 välillä teollisuustuotannon arvo kasvoi kaksi kertaa suuremmaksi kuin maatalouden, mihin vaikutti sisällissodan luoma kysyntä. Sodan jälkeen teollisuusyritykset kasvoivat varsinkin Suurten järvien läheisyydessä, ja lisää työvoimaa muutti Euroopasta. Ohion pohjoisosissa, Toledossa, Clevelandissa ja Youngstownissa alettiin tuottaa rautaa ja terästä Suurten järvien kautta tuodusta rautamalmista ja Ohiojoen laakson kivihiilestä. Clevelandilainen John D. Rockefeller perusti 1870-luvulla Standard Oilin, josta tuli pian maan johtavia öljy-yhtiöitä, ja Benjamin Goodrichin perustaman B. F. Goodrich Companyn ansiosta Akronista tuli ”maailman kumipääkaupunki”. Teollistumisen myötä myös osavaltion poliittinen valta kasvoi, ja vuosina 1880–1930 Yhdysvaltain presidenteistä kahdeksan oli ohiolaisia.
Maaseudun ja pikkukaupunkien asukkaat pääsivät kasvaviin kaupunkeihin lähijunilla, joita otettiin käyttöön 1800-luvun loppupuolella. Autot veivät kuitenkin lähijunien suosion, ja 1930-luvulle tultaessa suurin osa junayhteyksistä oli lakkautettu. Choctawit
Myös metsästys ja kalastus kuuluivat olennaisena osana choctawien elinkeinoihin. Lännentulppaanipuusta koverrettuja kanootteja käytettiin kalastuksen ohella kauppamatkojen tekoon. Kaupankäynnin helpottamiseksi choctawit kehittivät erityisen kauppakielen, jossa viittomakieleen yhdistettiin naapurikansojen yleisimpiä sanoja. Saatuaan 1700-luvun aikana ensimmäiset hevosensa choctawit innostuivat niiden kasvattamisesta. He tekivät toisinaan ratsain matkoja läntisimmille alueille, mutta tasankojen ratsastavia metsästäjiä heistä ei tullut. Sen sijaan he kävivät paljon tuottoisaa hevoskauppaa preerioilla samoilevien heimojen kanssa. Na-dené-kielet
Sen puhujat ovat Joseph Greenbergin kiistellyn luokittelun yksi kolmesta suuresta Amerikan alkuperäisasukasryhmistä, joista muut ovat amerintiaanit ja eskimot. Teorian mukaan nadene-intiaanit olisivat saapuneet Amerikkaan myöhemmin kuin amerintiaanit, joita ovat muun muassa algonkini- ja uto-asteekkiryhmään kuuluvat heimot.
Pohjoiset nadene-ryhmän intiaanit elivät subarktisessa kulttuuripiirissä ja harjoittivat muun muassa karibun metsästystä ja kalastusta. Elinkeinot vaihtelivat jonkun verran alueesta toiseen. Monilla alueilla ihmiset asuivat pienissä muutaman perheen kylissä, ja kokoontuivat suuremmiksi yksiköiksi vuosikierron mukaan esimerkiksi karibun metsästykseen. 
Varsinaista päällikköä näillä ei ollut.
Asumuksena oli useimmiten maja, joka oli kartiomainen kota tai joskus kupolimainen wigwam. Joskus asumus oli kaivettu osin maan alle ja/tai seinät peitetty turpeella. Jotkut heimot asuivat satulakattoisissa, salvaamattomista hirsistä tehdyissä pitkulaisissa asumuksissa. Kanadan ja Alaskan vuoristossa kalarikkaiden jokien varsilla oli kiinteämpää asutusta, jossa klaanilla saattoi olla päällikkö henkivartijoineen. Ylimystö koostui tällöin rikkaan päällikön sukulaisista. Joseph Brant
Vuonna 1790 osa irokeesien johtajista matkusti Yhdysvaltojen silloiseen pääkaupunkiin Philadelphiaan keskustelemaan Ohiolaakson tilanteesta presidentti George Washingtonin kanssa. Washington palkitsi seneca-päällikkö Cornplanterin rauhanmitalilla, mutta suunnitteli samanaikaisesti hyökkäystä Ohion intiaaneja vastaan. Brant ei ollut neuvotteluissa mukana, mutta sai kutsun Washingtonin puheille kaksi vuotta myöhemmin. Hallitus tarjosi Brantille suurta eläkettä ja reservaattia New Yorkin provinssin pohjoisosasta houkutellakseen mohawkit takaisin Kanadasta. Brantin mukaan Washington lupasi maksaa hänelle 20 000 puntaa siitä, että hän järjestäisi rauhan Ohion intiaanien ja Yhdysvaltojen välille. Brant piti saamansa käsirahan, mutta ei onnistunut järjestämään sopimusratkaisua osapuolten välille. Myöhemmin hän muutti mielensä ja yllytti Ohion intiaaneja jatkamaan sotaa Yhdysvaltoja vastaan ja kehotti näitä kieltäytymään maittensa myynnistä. Klamathit
Ennen eurooppalaisten saapumista klamathit elivät Upper Klamath -järven, Williamson-joen ja Spraguejoen alueella. Heidän pääelinkeinoinaan olivat kalastus ja keräily. He tekivät myös ryöstöretkiä naapuriheimojen kyliin. Kit Carson ihaili heidän jousiammuntakykyjään, ja heidän uskottiin pystyvän ampumaan nuolen hevosen läpi. Peter Skene Ogden Hudson’s Bay Companysta oli vuonna 1826 ensimmäinen eurooppalainen, joka pääsi kontaktiin klamathien kanssa ja kävi heidän kanssaan kauppaa. Vuonna 1864 Yhdysvallat ja kaikki kolme klamath-heimoa tekivät sopimuksen, jossa intiaanit saivat reservaatin Kalifornian ja Oregonin rajalta. Näiden kolmen heimon jäsenten yhteislukumääräksi arvioitiin noin 2 000 henkeä. Delaware
Delawaren alueen alkuperäisasukkaissa oli algonkinejä ja irokeesejä. Ensimmäiset eurooppalaiset siirtolaiset tulivat Hollannista 1631. Vuonna 1638 Ruotsi perusti alueelle Uusi Ruotsi -nimisen siirtomaan, jonka keskuksena oli Fort Kristina nykyisessä Wilmingtonissa. Tämän siirtomaan asukkaista valtaosa oli suomalaisia, erityisesti Ruotsin suomalaismetsistä siirrettyjä metsäsuomalaisia. Valta siirtyi ruotsalaisilta hollantilaisille ja heiltä edelleen briteille. Alueella viljeltiin etenkin tupakkaa, jota tuottamaan kuljetettiin alueelle suuri määrä orjia. Maatalouden monipuolistaminen alkoi jo vähän ennen vallankumousta.
Siirtomaakauden päättyessä orjista luovuttiin vapaaehtoisesti metodistikirkon ja kveekarien rohkaisemina. Vuonna 1860 väestönlaskennassa 91 % mustista oli vapaita. Sisällissodassa Delaware laskettiin orjavaltioihin, mutta se oli silti Unionin puolella. Illinoisit
Vuonna 1673 tutkimusmatkailija Louis Jolliet ja lähetyssaarnaaja Jacques Marquette poikkesivat Mississippijoen varrelle pystytettyyn suureen illinoisien kylään. Osa päälliköistä oli pukeutunut ranskalaisiin takkeihin merkiksi varhaisesta kauppasuhteesta Uuteen Ranskaan. Vuonna 1675 jesuiitat aloittivat lähetystyönsä illinoisien parissa. Samalla kaupankäynti vilkastui ja saadakseen tuliaseita sekä muita eurooppalaisia tuotteita Illinoisit kauppasivat vierailleen turkisten ohella muista heimoista orjiksi ottamiaan naisia ja lapsia. Majavien ja muun riistan vähyys pakotti illinoisit laajentamaan saalistusmaitaan Indianaan, Ohioon ja ala-Michiganiin. Samalla he tunkeutuivat irokeesien omimille metsästysmaille. Raskaiden majavasotien uuvuttamat irokeesit halusivat hoitaa tilanteen diplomatian keinoin. Irokeesien liittokunnan johtavan heimon senecojen päällikkö lähetettiin neuvottelijaksi metsästyskiistaa selvittämään. mutta illinoisit eivät taipuneet sovitteluratkaisuun, vaan surmasivat päällikön. Pohjois-Amerikan koillisen metsäalueen intiaanit
Pohjois-Amerikan koillisen metsäalueen intiaanit olivat Suurten järvien ympäristössä ja vastaavilla leveyksillä Atlantin rannikoille eläneitä intiaaneja. Nämä intiaanit olivat kieleltään, elinkeinoiltaan ja kulttuuriltaan moninaisia. Etelässä maanviljely oli synnyttänyt suuria päällikkökuntia, kuten irokeesien liiton. Pohjoisessa oli micmacien tyyppisiä vuodenaikojen mukaan kierteleviä metsästäjä-keräilijöitä. Asuntona oli tuohella, kaislamatoilla tms. peitetty wigwam, joka saattoi olla muun muassa kupumainen, kartiomainen tai pitkänomainen tynnyri- tai satulakattoinen. Chippewat tunnetaan parhaiten tuohikanooteistaan, menominet vedessä kasvavan intiaaniriisin keruusta ja koko alue vaahterasokerista, josta intiaanit tekivät siirappia. Koillinen metsäalue rajoittui pohjoisessa subarktiseen alueeseen, etelässä kaakkoiseen metsään ja lännessä preeriaan. Englantilaiset ja ranskalaiset asettuivat tänne jo 1500-luvulta alkaen. Eurooppalaisten tulo vaikutti hyvin tuhoisasti moniin luoteisalueiden heimoihin. Monien heimojen väki väheni intiaanisodissa, nälän ja kulkutautien takia. Esimerkiksi pequot-kansa tuhoutui Englannin siirtokuntia ja heidän intiaaniliittolaisia vastaan käydyssä sodassa. Pequot-sotureita surmattiin armotta, vietiin orjuuteen Barmudalle ja jäljelle jääneet hajaantuivat muihin heimoihin. Laajemmin luoteisalueen intiaaneja pakeni tai siirrettiin länteen.
Koillisalue on lähinnä kulttuuria, ei kieltä kuvaava alue. Kielellisesti koillisalueen intiaanit jakautuivat lähinnä algonkinien, irokeesien ja siouxien sukuisiin kansoihin. Koillisalue kuului laajempaan itäiseen metsäalueeseen. Maanviljely oli peruselinkeino lukuun ottamatta aivan pohjoista, ja kaikki metsästivät ja keräilivät ainakin jossain määrin. Mutta varsinkin koillisella alueella intiaanien kulttuurierot olivat suuria. Kanadan kaakkoisosan Yhdysvaltain koillisalueen intiaanit asuivat Suuria järviä ympäröivällä laajalla Atlantilta Mississippin haaroille Wisconsiniin ja Illinoisiin ulottuvalla alueella. Ojibwayt
Vuonna 1700, irokeesisotien huipennukseksi, tyhjensivät missisaugat Etelä-Ontarion alueet hävittäen 10 mohawkien kylää. Saman vuosisadan alussa ottawat ja potawatomit liittoutuivat ojibwojen kanssa muodostaen kolmen tulen neuvoston. 1700-luvun alkupuolella monet ojibwaheimot lisäsivät elintilojaan kasvattamalla niitä kaikkiin ilmansuuntiin. Suurten järvien lounais- ja länsikulmilla asuneet intiaaniryhmät väistivät kohti länttä ojibwojen asuttaessa pakolaisten jättämät maat.
Ojibwojen ja siouxien yli 50 vuotta kestänyt rauhanliitto päättyi vuonna 1736. Siouxit surmasivat joukon ranskalaisia kauppiaita, jotka olivat myyneet tuliaseita creille ja assiniboineille. Tieto tapahtuneesta verityöstä kulkeutui ojibwojen korviin, jotka uskollisina Uudelle-Ranskalle kostivat siouxeille surmattujen kauppiaiden puolesta. Vaikka Uusi-Ranska teki rauhan siouxien kanssa pari vuotta myöhemmin, niin ojibwat jatkoivat yli sata vuotta kestänyttä sotatilaa siouxeja vastaan, lukuun ottamatta välillä solmittuja lyhyitä aselepoja. Intiaanit
Pohjois-Amerikan intiaanien kulttuuri ja yhteiskunta vaihtelivat huomattavasti alueesta toiseen. Monet intiaanikansat asuivat hajallaan ja metsästivät, kalastivat sekä keräsivät hyötykasveja. Jotkut omaksuivat maanviljelyn ja asuivat suurissa linnoitetuissa kylissä. Asutus oli tiheintä seuduilla, joissa maanviljely tai kalastus olivat pääelinkeinoja. Merkittäviä maata viljelleitä Pohjois-Amerikan kulttuureja olivat Lounais-Yhdysvaltain pueblointiaanien kulttuuri, Suurten järvien idänpuoleisen alueen irokeesiliitto ja jo ennen eurooppalaisten tuloa hävinnyt Mississippin jokialueen itäisen metsämaan kummunrakentajien perinne. Pitkälle kehittyneitä päällikköjohtoisia heimoja oli myös luoteisella alueella sekä Kaliforniassa. Preeriaintiaanien kulttuuri syntyi lopullisessa muodossaan vasta eurooppalaisten mukana tulleiden hevosten myötävaikutuksella. 1000-luvun alussa tapahtuneet suuret kansainvaellukset saivat intiaanit etsimään uusia asuinmaita kaukaisiltakin alueilta. Osa Great Basinin intiaaneista siirtyi etelään ja heistä tuli asteekeita. Apaššit ja navajot vaelsivat Kanadasta New Mexicoon asti.. Esikolumbiaaniset intiaanikulttuurit
Nykyisessä Illinoisissa sijainnut Cahokia (600–1350 jaa.) edusti tunnetuinta Mississippin kulttuuria ja oli oman aikakautensa suurimpia metropoleja. Se rakennettiin rehevälle maaseudulle neljän joen yhtymäkohtaan ja siitä muodostui vilkkaasti liikennöity satamakaupunki. Lisäksi Cahokia toimi vieri viereen ahtautuneiden maanviljelijöiden suurena keskittymänä. Vuodesta 1200 eteenpäin rankkasateet aiheuttivat puuttomaksi hakatun kaupungin ympäristössä suuria mutavyöryjä ja padotut joet tulvivat maissipelloille tuhoten monet sadot. Nälänhätä, mahdolliset kaupunkilaisten keskinäiset erimielisyydet ja lisääntyneet luonnonkatastrofit hajaannuttivat väestöä ja vuoteen 1350 mennessä Cahokia oli autioitunut. Sen jälkeen ei Meksikon pohjoispuolelle noussut koskaan yhtä suurta intiaanien yhteisöä. Iowat
Varhaiset Kanadasta tulleet ranskalaiset kauppiaat loivat ensimmäiset kontaktinsa iowiin 1600-luvun lopulla Wisconsinissa Suurten järvien alapuolella leviävissä laaksoissa. Tapaamiset johtivat iowien ja ranskalaisten väliseen useita vuosikymmeniä kestävään kauppasuhteeseen. Turkisten ohella iowat myivät ranskalaisille orjia, jotka nämä myivät eteenpäin Meksikon lahden rannikon rikkaille plantaasien omistajille. Mississippin jokilaakson 1740-luvulla löytäneet englantilaiset kauppiaat tunkivat kuitenkin kiilansa Uuden-Ranskan ja heidän intiaaniliittolaistensa väliseen kaupankäyntiin ja myivät parempia tuotteita edullisimmin hinnoin kuin ranskalaiset. Seuraavan vuosikymmenen puolivälissä iowat lähettivät lähetystönsä neuvottelemaan Montrealiin kansansa ja Uuden-Ranskan suhteista. Kiowat
Oklahomassa asuu nykyään yli 12 000 kiowaa. Heidän päämajansa sijaitsee Carnegiessa, ja päämiehenä toimii Ronald D. Twohacket. Nuoren sukupolven kiowia opiskelee runsain määrin yliopistoissa. Unescon mukaan kiowan kielen taitajia oli 1900-luvun lopulla 400 ja SIL:n mukaan yli tuhat. 2000-luvulla kiowat ovat entisestään elvyttäneet omaa kulttuuriaan. Vanhoihin perinteisiin nojaava kurpitsa -tanssi on osa modernien kiowien pow-wow-juhlaa. Ute-intiaanit
Ouray oppi amerikkalaisilta muiden tapojen ohella myös rahan arvostamisen. 1870-luvulla hän myi Yhdysvaltain hallitukselle palan oman kansansa maata. Tuhannen Yhdysvaltain dollarin vuosieläkkeen lisäksi hän sai maatilan ja hienon talon. Kun utet saivat myöhemmin vihiä asiasta, Ourayn maine kärsi.
Kun Coloradosta 1876 tuli Yhdysvaltain 38 osavaltio kiinnostuivat sen asukkaat läntisten alueiden kaivostoiminnasta. Niin tavallisten kansalaisten kuin kaivosmiestenkin asioita ajavat eturyhmät pyrkivät vaikuttamaan käytäväpolitiikallaan Coloradon päättäviin elimiin, ja halusivat kaikki utet pois osavaltion alueelta. Ilmaisusta ""utien täytyy mennä"" syntyi poliittinen iskulause. Etelä-Amerikan intiaanikulttuurit
Tämä aikajako pätee lähinnä Keski-Andeilla, missä kulttuuri kehittyi pisimmälle.Paleointiaanit saapuivat Etelä-Amerikkaan noin 12000–11000 eaa. He elivät muun muassa suurriistan metsästyksellä ja kalastuksella sekä kasvien keräilyllä. Alussa yhtenäinen kalanpyrstökärkiä valmistanut työkaluperinne alkoi jakautua paikalliskulttuureiksi. Aikaa myöten elinkeinot alkoivat painottua joillakin alueilla enenevissä määrin pienten puutarhapalstojen viljelyyn. Monet näistä puutarhaviljelijöistä vaihtoivat asuinpaikkaa vuosikierron mukaan: sato korjattiin yhtäällä sopivalla hetkellä, metsästettiin toisaalla. Jo melko varhain syntyi mm. Perun rannikon kalaisille seuduille kiinteää asutusta. Myöhemmin orastava maanviljely kiinteytti asutusta muun muassa Perussa. Asutuksen kiinteytymiseen liittyi tai jo ennen sitä tapahtui heimojen väestön jakautuminen soturiylimystöön ja tavalliseen väestöön. Molemmat osallistuivat shamaanien tai pappien johtamiin riitteihin. Maanviljely ja osin myös kalastus mahdollistivat väkiluvun kasvun paikoillaan asuvissa kylissä, mikä johti kilpailuun elintilasta. Tämä ajoi alueita sotiin. Samaan aikaan yhteiskunta mutkistui ja kehittyi lopulta hyvin lähelle sivilisaatioastetta. Varsinaista kirjoitusta ei Andien alueella koskaan käytetty intiaanien parissa, mutta muuten yhteiskunnasta tuli korkeakulttuuria muistuttava. Pohjois-Amerikan koillisen metsäalueen intiaanit
Mutta pohjoisessa viljely saattoi olla vähäisempää, vain tupakan viljelyä. Maissin viljelyn pohjoisraja kulki Yläjärven etelärannoilta Halifaxin seuduille. Siellä metsästys ja kalastus sekä keräily olivat olennaisen tärkeitä elinkeinoja. Pohjoisessa yhteiskunta oli hajanaisten metsästäjäryhmien vuotuista liikehdintää, etelässä oli suuria päällikkökuntia ja alkeellisia "valtioita", ja siellä maanviljelyn merkitys oli suuri. Maanviljely oli lähinnä puutarhaviljelyä. Uusi pelto raivattiin kaskeamalla, käytettiin kuokkaa, istuttamiseen keppiä ja naiset viljelivät. Kauppaa esiintyi vain jonkun verran. Suurten järvien Ojibwayt myivät kuparia, jonka tuotanto alueella alkoi tuhansia vuosia sitten. Mesoamerikan intiaanikulttuurit
Varmemmin Mesoamerikassa oli ihmisiä noin 11000 eaa., jolloin alueelle levittäytyi ehkä pohjoisesta nykyisten Yhdysvaltain alueelta niin sanottu Clovisin kulttuuri, jonka paleointiaanit metsästivät suurriistaa, muun muassa mammutteja ja mastodontteja, mutta toki pienempääkin riistaa, muun muassa lintuja, ja kalastivat. Useimmin elämäntapa oli melko liikkuvaa melko pienissä, korkeintaan muutaman perheen ryhmissä. Jääkauden lopun ilmastonmuutos ja paleointiaanien harrastama tehokas metsästys hävittivät suurriistan alueelta vuoteen 7000–5000 eaa. mennessä. Niinpä noin 8000–6000 eaa alkoi kasvien keräily ja ehkä viljelykin olla merkittävällä sijalla paikallisten asukkaitten ravitsemuksessa. Teosinttia, maissin edeltäjä saatettiin keräillä tai viljellä Etelä-Meksikon Balsasin laaksossa jo noin 7000 eaa. jolloin se muuntui muutamasa sadassa vuodessa pienitähkäiseksi maissiksi. Iowa City
Iowa City on kaupunki Johnsonin piirikunnassa, Iowan osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Se on Johsonin piirikunnan keskus ja asukasluvultaan osavaltion kuudenneksi suurin kaupunki; sen asukasluku oli vuonna 2010 67 862. Vuoteen 1857 saakka Iowa City oli Iowan osavaltion pääkaupunki. Iowat
Sininen oli iowien pyhä väri. Sodan väistyessä rauhan tieltä iowat maalasivat piippujensa varret taivaansinisiksi. Punaisia värejä käytettiin sodissa. Musta symboloi kuolemaa ja valkoinen viattomuutta. Joissakin seremonioissa värit merkitsivät pääilmansuuntia. Valkoinen oli pohjoinen, punainen itä, vihreä etelää ja sininen länsi. Koillisessa asuivat tornado ja muut pahat tuulet. Westot
Westot olivat intiaaniyhteisö, joka asui Pohjois-Amerikan kaakkoisosissa lähellä nykyistä Augustan kaupunkia Etelä-Carolinassa. Heidän taloutensa perustui kaupankäyntiin brittiläisten siirtokuntien kanssa ja he erikoistuivat erityisesti orjakauppaan. Arviot westojen määrästä vaihtelevat, mutta siirtolaisväestön tekemien muistiinpanojen pohjalta on heitä on arveltu olleen noin 800-2 000 henkeä. Enemmistö westoista tuhottiin vuonna 1680 käydyssä sodassa ja pakoon päässyt kansanosa adoptoitiin muihin heimoihin. Pohjois-Amerikan intiaanit
Tekniikkansa pidemmälle kehittäneiden eurooppalaisten saapuminen 1600- ja 1700-luvuilla lähes tuhosi käytännössä kivikautta eläneet intiaanikansat ja heidän kulttuurinsa 1800-luvun loppuun mennessä. Hetkellisesti eurooppalaiset vaikutteet kuitenkin synnyttivät uusia kulttuureja, joista merkittävin oli Suurten tasankojen alueella vaikuttanut ja ratsujen käyttöön perustunut biisoninmetsästyskulttuuri. Pohjois-Amerikan intiaanit
Erityisessä asemassa maata viljelevistä intiaaneista oli Erie- ja Ontariojärven sekä Saint Lawrence -joen alueen irokeesiliiga, joka ainoana Meksikon pohjoispuolisena intiaaniryhmänä muodosti poliittisen liiton 1500-luvulla. Eurooppalaisten siirtokuntien puristuksessa irokeesiliitto ei kyennyt toimimaan rauhanliittona vaan turvautui sotilaalliseen voimankäyttöön liittonsa ulkopuolisten heimojen tuhoamiseksi. Näiden iskujen seurauksena monet irokeesien naapureina Suurten järvien itäpuolella asuneet kansat joutuivat jättämään elinpiirinsä jo 1600-luvun aikana. Ute-intiaanit
Uteilla oli merkittävä osuus Pohjois-Amerikan lounaisten kulmien kaupankäynnissä. 1800-luvun puolivälissä heidän elämänsä muuttui Salt Lake Cityn noustessa Utahiin. Sodat Yhdysvaltoja vastaan päättyivät häviöihin, ja edessä oli mukautuminen uudenlaiseen kulttuuriin. Montauk-intiaanit
Kalastamisen ja metsästämisen ohella montaukit viljelivät maata ja keräsivät kesäisin ranoilta wampum-helminauhojen valmistukseen käytettyjä simpukan- ja kotilonkuoria (eritoten kampavenussimpukoita). Wampumeista tuli 1620–1630-lukujen taitteessa intiaanien tärkein maksuväline. Montaukeja pidettiin wampumien johtavana valmistajana ja he kauppasivat niitä muiden tuotteiden ohella Rhode Islandin narraganseteille ja Connecticutin pequoteille. Myös hollantilaiset hyväksyivät wampumin maksuvälineeksi ja olivat hetken aikaa riippuvaisia siitä. Kiowat
Kiowien perimätieto kertoo heidän olleen lähtöisin Yellowstonen alueilta Montanasta. Useat tutkijat ovat toista mieltä. He ovat jäljittäneet kiowien muinaisen alkuperän Meksikoon. Heidän esihistoriallisessa kulttuurissaan on vaikutteita niin Rio Granden pueblo-intiaaneilta kuin Mesoamerikan varhaisilta asukkailta. Kiowien tulo Montanaan on tapahtunut ennen historiallista aikaa, viimeistään 1600-luvun aikana. Heidän naapureinaan asuivat tuolloin mustajalat, kutenait ja flatheadit. Kaikkien kulttuurista on löytynyt monia yhteisiä piirteitä. 1600-luvun lopulla kiowiin liittyi joukko athabascankielisiä Kanadasta tulleita maastamuuttajia, joista myöhemmin käytettiin kiowa-apassien nimeä. Kiowat
Kiowat olivat maineeltaan kaikkien aikojen sotaisimpia Yhdysvaltojen tasangoilla vaikuttaneista intiaanikansoista. He edustivat kiowa-tanoan kieliryhmää, ja heidän alkukotinaan on yleisesti pidetty Montanan keskiosia ja Yellowstonejoen maaseutua. Yhdysvaltain historia
Pohjois-Amerikan koilliselle ja itäiselle metsäalueelle levittäytyneiden intiaanien elinkeinoista tärkein oli maanviljely lukuun ottamatta pohjoisimpia alueita, joissa viljely oli vähäistä vuotuisen kasvukauden lyhyyden vuoksi. Myös metsästys ja intiaaniriisin keruu oli yleistä. Lähes kaikki alueen intiaanit olivat irokeesinkielisiä tai algonkinejä. Irokeesit asuivat suurissa kylissä, jotka yleisen tavan mukaan suojattiin tukevin paaluvarustuksin. Kylät muodostuivat pitkistä taloista, joihin mahtui runsaasti asukkaaita. Algonkinit puolestaan käyttivät pääosin wigwameita. Tasankointiaanit
Jo vuodesta 1868 lähtien hallitus oli perustanut lakotoille reservaatteja niin Dakotaan kuin Nebraskaankin, mutta vain osa heistä otti vastaan tarjotut maat. Black Hillsin kultalöydöt vuoden 1874 aikana lisäsivät alueen intiaanien levottomuutta. Kullankaivajat tunkeutuivat lakotojen reservaattiin, ja intiaanit siirtyivät tasangoille metsästämään. Vuonna 1875 intiaanivirasto kehotti kaikkia lakotoja palaamaan takaisin reservaattiinsa, mutta monet intiaaneista jättivät noudattamatta kutsua. Kun hallituksen joukot virtasivat Montanaan ja Wyomingiin, lakotat alkoivat koota omia heimojaan yhteen ja pyysivät apua myös arapahoilta ja cheyenneiltä. Lakotain vaikutusvaltainen päämies Istuva Härkä antoi täyden tukensa yhdistyneitten heimojen toiminnalle. Vuonna 1876 lakotain sotapäällikkö Hullu Hevonen joukkoineen järjesti väijytyksen Little Big Horniin ja surmasi kenraali Custerin johtaman seitsemännen ratsuväkipataljoonan viimeiseen henkeen. Tämän tapahtuman jälkeen Yhdysvallat lähetti tasangoille useita rangaistusretkikuntia, joiden piti saada intiaanit kuriin ja takaisin heille määrättyihin reservaatteihin.
Pohjoisten tasankojen siouxien, cheyennien ja arapahojen vastarinta murtui vuonna 1877. Etelässä comanchet ja kiowat olivat luopuneet taisteluista jo kaksi vuotta aiemmin katsottuaan sotimisen hyödyttömäksi. Reservaatista toiseen siirretyt nez percét kävivät oman yksityisen sotansa Yhdysvaltain armeijaa vastaan syksyllä 1877. Sitä ennen he olivat olleet rauhanomaisessa suhteessa amerikkalaisiin koko vuosisadan. Presidentti Ulysses Grantin määräyksestä nez percéille annetun Wallowalaakson piti olla intiaanien laillista omaisuutta, mutta paikalliset uudisasukkaat ajoivat silti karjansa intiaanien laitumille. Valkoisten painostama Grant perui määräyksensä, ja hallituksen edustajat antoivat nez percéille 30 päivää aikaa muuttaa laaksosta toiseen reservaattiin. Määräaika oli riittämätön, ja osa nez percéistä halusi jäädä Wallowaan. Tilanteen kärjistyttyä yhteenotoiksi nez percét, joiden joukossa oli paljon naisia ja lapsia, pakenivat päällikkönsä Josephin johdolla. Yhdysvaltain joukot ajoivat heitä takaa yli 2 500 kilometriä neljän osavaltion läpi. Useita kuukausia kestänyt takaa-ajo päättyi vasta Montanassa lähellä Kanadan rajaa. Sitä ennen satoja ihmisiä oli ehditty surmata. Yhdysvaltain historia
Yhdysvaltain teollistuminen lähti toden teolla käyntiin sisällissodan jälkeen. Siirtolaisia virtasi Yhdysvaltoihin muun muassa kasvavan teollisuuden työvoimaksi. Vuonna 1829 oli määritelty ”pysyvä intiaaniraja”, jonka rikkomisesta rangaistaisiin valkoisia. Sen mukaan koko Mississippin länsipuoli olisi intiaanien. Ennen kuin laki ehdittiin saattaa voimaan, olivat uudisasukkaat jo Iowassa saakka. Koska ”pysyvän intiaanirajan” rikkominen oli päivittäistä, hallitus keksi ”ilmiselvän kohtalon”. Sen mukaan eurooppalaiset oli ”kohtalo” ennalta määrännyt kaitsemaan Amerikkaa. Valkoiset olivat sen mukaan ”hallitseva rotu”, joka oli vastuussa koko maasta. Tämä johti siihen, että 27. maaliskuuta 1866 presidentti Johnson kieltäytyi kirjoittamasta kansalaisoikeuslakia sen epäselvyyden takia, mutta 1. huhtikuuta kongressi kumosi presidentin ja hyväksyi lain, joka takasi kaikille Yhdysvalloissa syntyneille yhtäläiset oikeudet paitsi intiaaneille. Ojibwayt
Ojibwoille uusi laki toi mukanaan uusia reservaatioita Wisconsinissa ja heidän pahimmat taloudelliset vaikeutensa helpottivat. Uusia työpaikkoja luotiin ja Siviilien luonnonsuojelujoukot palkkasivat paljon nuorta intiaaniväestöä palvelukseensa; metsien istutukseen, luonnonsuojelualueiden kunnostukseen ja metsäpalojen tukahduttamiseen. Vuonna 1967 ojibwa-aktivistit perustivat Amerikan intiaaniliikkeen (AIM), joka rekisteröitiin kaksi vuotta myöhemmin. Vuonna 1972 ojibwat ja ottawat vastaanottivat 10 miljoonan dollarin suuruisen rahasumman Yhdysvalloilta takaisinmaksuna rikotuista sopimuksista. Seuraavan vuosikymmenen aikana myös ikivanhat kalastuskiistat saatiin päätökseen kirjoittamalla uusi sopimus, joka salli ojibwojen kalastamisen heidän 1800-luvulla luovuttamillaan alueillaan Minnesotassa. 1900-luvun viimeisten vuosikymmenien aikana ojibwat saivat myös useita uusia reservaatioita. Pohjois-Amerikan intiaanit
Kalifornia oli Pohjois-Amerikan tiheimmin asuttuja alueita jo ennen ajanlaskun alkua. Alue oli kielellisesti hyvin hajanainen, sillä sen asukkaat koostuivat monista eri kieliperheistä. Yhteiskunnat olivat usein pitkälle kehittyneitä, päälliköiden johtamia heimoja. Kylien ja rakennusten koko ja laatu vaihtelivat olinpaikasta riippuen. Rannikkoseutujen chumashit ja muut kansat elivät alun perin kalastuksella. Sisämaan intiaanit keräsivät ravintokasveja ja monet heimot olivat riippuvaisia tammenterhoista ja hevoskastanjoista (Aesculus californica).. Maanviljely oli harvinaista tupakan ollessa ainoa viljeltävä kasvi. Rannikkoalueet olivat sateisia, koillisen sisämaan ollessa kuivaa aroa ja aavikkoa. Etelä-Amerikan intiaanikulttuurit
Etelä-Amerikan metsästyskulttuuri oli alussa ns. kalanpyrstötraditiota, joka kehittyi eteenpäin. Alussa ihmiset olivat liikkuvia suurriistan metsästäjiä, jotka mm. metsästivät jättiläislaiskiaisen sukupuuttoon. Majavasodat
Majavasodat liittyivät nimensä mukaisesti vähintään osittain majavannahoilla käytyyn kauppaan ja majavanpyydystysalueiden hallintaan. Intiaaneille majavannahoista oli muodostunut tärkeä kauppatavara, joita myytiin eurooppalaisille. Kauppaa ja majavanpyyntiä hallitsivat etenkin huronit ja irokeesit. Majavakantojen supistuttua rannikon tuntumassa piti majavia pyydystävien matkata yhä kauemmas länteen. Majavannahkoja koskevassa kilpailussa erityisen hyvässä asemassa olivat irokeesit, joiden alueet sijaitsivat lähellä Montrealin ja Albanyn kauppapaikkoja. Irokeesit saivat kaupan kautta ensimmäisten intiaaniheimojen joukossa haltuunsa tuliaseita. Ranskalaisen arvion mukaan heillä oli vuonna 1643 yhteensä 300 tuliasetta. Ojibwayt
1800-luvun alkupuolella ojibwat levittäytyivät myös Saskatchewanin, Ohioon, Illinoisin, Indianaan, Montanaan ja Pohjois-Dakotaan. Heitä asui useiden tuhansien kilometrien päässä toisistaan. Ojibwat kävivät kauppaa Kanadan brittiväestön kanssa pyrkien välttämään kosketusta Yhdysvaltoihin. 1820-luvun alussa rakennettiin Mississippi- ja Minnesotajokien yhtymäkohtaan Fort Snelling, jonka yhtenä tarkoituksena oli lopettaa ojibwien ja siouxien keskinäiset sodat. Jonkin aikaa linnake palveli tätä tarkoitusta ojibwien ja siouxien hoitaessaan siellä neuvottelunsa sekä kaupankäyntinsä. Vanhat riidat leimahtivat kuitenkin uusiksi sodiksi 1830-luvun aikana. Vuonna 1839 100 ojibwaa ja 23 siouxia kuoli taistelussa, joka käytiin Fort Snellingin mailla. Des Moines
Des Moines [] Yhdysvaltojen Iowan osavaltion pääkaupunki. Kaupunki sai alkunsa Des Moines -joen varrelle perustetusta saman nimisestä linnakkeesta vuonna 1843. Iowan osavaltion pääkaupunki Des Moinesta tuli vuonna 1858. Nykyisin kaupunki on tärkeä vakuutusalan keskus. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Des Moinesin asukasluku oli 203 433 ja suuremman metropolialueen 571 944. Suuren syvänteen intiaanit
Vastakohden edellisille tarjosivat Idän shoshonit ja bannockit, jotka metsästivät biisoneita ja nauttivat korkeasta elintasosta. Suuren syvänteen pohjoisosan heimojen luonnonantimet olivat runsaita ja talouteen kuuluva kaupankäynti oli paljon vilkkaampaa kuin etelässä, jossa kaikki syötäväksi kelpaava käytettiin hyödyksi. Ravintokasveja olivat muun muassa leveä osmankäämi, kamassia ja levisia, ja vesilintuja houkuteltiin järvissä kaislasta tehdyillä houkutuslinnuilla. Luoteisrannikon intiaanit
Eyakien, tlingitien, haidojen ja tsimshianien alue oli lauhkeaa sademetsää. Luoteisrannikon intiaanit hankkivat elatuksensa erityisesti lohen ja muiden kelojen kalastuksella. monet heimot pyydystivät hylkeitä. Jotkut heimot metsästivät valaita ja muita merinisäkkäitä. Varsinkin pohjoisen luoteisrannikon olivat kehittäneet melko pitkälle edistyneen kulttuurin ja yhteiskunnan ilman maanviljelyä. Monissa luoteisrannikon kylissä omaisuus oli sosiaalisen arvostuksen mitta. Kalastus oli elinkeino, joka mahdollisti uutterille ihmisille suuria saaliita ja siten suuria omaisuuksia. Heimojen jäsenet jakautuivat kastijärjestelmän mukaan päälliköihin, tavalliseen kansaan ja orjiin. Rikkaat pitivät yltäkylläisiä pitoja. Merkkitapahtumina, kuten toteemipaalun pystytyksen, päällikön valtaannousun, taisteluvoiton, avioeron, kuoleman jne. yhteydessä järjestettiin juhlia, "potlatcheja", joihin liittyi uskonnollisia seremonioita, lahjojen vaihtoa, laulua ja tanssia. Potlach-juhlissa päällikkö jakeli heimolle lahjoja ja tuhosi omaisuuttaan heittämällä sitä veteen ja polttamalla, joilla tavoin kykeni näyttämään varallisuuttaan ja valtaansa. Punamaalikulttuuri
Punamaalikulttuuri (Amerikka) oli muinainen punaokraa haudoissaan käyttänyt intiaanien kulttuuri Mainen osavaltion seuduilla pitkin Atlantin rannikkoa, ulottuen sisämaahankin. Ihmiset elivät kalastuksella ja metsästyksellä. Asutus vaihteli luultavasti vuodenaikojen mukaan sisämaan metsästysleirien ja rannikon kalastusleirien välillä. Ruumiit ja hautalahjat maalattiin punaisella okravärillä. Kulttuuria luonnehtivat hyvin tehdyt keihäänkärjet, "bayonetit". Haudat olivat monesti hautausmailla korkeilla kohdilla vesien lähellä. Hautauksia oli hyvin monen tyyppisiä, mikä saattaa viitata eri arvoisiin yhteiskuntaluokkiin. Veneet olivat melko merikelpoisia. Kivityökalujen tekoon käytettävää kiveä kaupattiin alueella jonkun verran. Kulttuuri kehittyi välillä 6500–3000 eaa., ja luhistui vieraiden heimojen saapumiseen noin 1500–1000 eaa. Iowa Interstate Railroad
Iowa Interstate Railroad on yhdysvaltalainen "Class II" -rautatieyhtiö jolla on toimintaa Iowan, Nebraskan ja Illinoisin osavaltioissa. Yhtiö aloitti toimintansa 2. marraskuuta 1984, kun Heartland Rail Corporation osti Chicago, Rock Island & Pacific -yhtiön konkurssipesältä noin 500 mailin radan Chicagon ja Omahan väliltä 31 miljoonalla dollarilla ja vuokrasi sen Iowa Interstate -yhtiölle. Vuonna 2003 Henry Posner III:n omistama Railroad Development Corporation osti Iowa Interstate -yhtiön sekä Heartland Rail Corporationin omistuksessa olleen radan ja omaisuuden. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Cedar Rapidsissa ja se harjoittaa säännöllisesti vain tavaraliikennettä. Yit
Yillä oli aikanaan käytössä eräänlainen kastijärjestelmä, jonka huippu koostui yiden eliitistä eli mustista yistä, keskiluokka valkoisista yistä eli orjien jälkeläisistä ja alin luokka hiljattain orjiksi otetuista. Kommunistit kielsivät orjuuden jo vuonna 1949, mutta suuri osa yistä on silti edelleen tietoinen tästä kastitaustastaan. Yit ovat perinteisesti olleet pääasiassa maanviljelijöitä ja he kasvattavat esimerkiksi maissia, perunaa ja tattaria. Kotieläiminä pidetään esimerkiksi karjaa, lampaita, vuohia ja hevosia. Oopiumi oli aikanaan tärkeä rahakasvi. Pohjois-Amerikan intiaanit
Pohjois-Amerikan intiaanit olivat alun perin ryhmä erilaisissa ympäristöissä asuvia alkuperäiskansoja, joiden esi-isät saapuivat Amerikkaan luultavasti kivikaudella Itä-Aasiasta. Historiassa henkimaailman ja luonnon yhteyteen liittyvä monesti shamanistinen uskonto erilaisine uhri- ja muine rituaaleineen oli useimmille intiaanikansoille tärkeä. Rituaaleilla uskottiin varmistettavan riistan ja viljelykasvien saatavuus vanhan kivikautisen perinteen mukaisesti. Sen sijaan elatuksen hankintatavat, asutuksen kiinteys, sotaisuus ja suhtautuminen varallisuuteen vaihtelivat huomattavasti alueesta toiseen. Timucuat
Timucuat asuttivat kyliä ilmeisesti pysyvämmin, kuin jotkin muut alueen intiaaniheimot. Kylissä jokaisella perheellä oli oma talonsa, mutta ruokaili päivittäin samassa paikassa. Timucuat harjoittivat elinkeinoinaan maanviljelyä ja metsästystä. Tyypillisiä viljelykasveja oli esimerkiksi maissi, pavut ja kurpitsat. Miehet harjoittivat kalastusta ja metsästystä. Riistaeläimiin kuuluivat esimerkiksi kauriit, kalkkunat, ja alligaattorit. Naiset vastasivat ruuan valmistuksesta, minkä lisäksi he keräilivät esimerkiksi juuria, pähkinöitä ja marjoja. Naisten vastuulla oli myös vaatteiden valmistus eläinten nahoista. Maanviljelyyn liittyen timucuat järjestivät erillaisia seremonioita kylvölle ja sadonkorjuulle. Seremonioita johtivat šamaanit. Illinoisit
Illinoisit olivat monen alkuperäiskansan muodostama liittokunta Yhdysvalloissa. He asuivat historiallisen aikakauden alkaessa laajoilla alueilla keskilännessä. Maat käsittivät lähes koko nykyisen Illinoisin osavaltion sekä osia Iowasta, Missourista, Arkansasista ja Wisconsinista. Illinoiseja on arveltu olleen 1600-luvun alkupuolella noin 12 000 - 20 000 henkeä. Heidän ei tiedetä saapuneen alueelle mistään muualta ja siksi heidät on joidenkin muinaistutkijoiden arviointien perusteella yhdistetty varhaisiin kummunrakentajiin, Adena- ja Hopewell-kulttuureihin. Istuva Härkä
Yhdysvaltain asutuksen raja työntyi läpi Iowan 1800-luvun puoliväliin mennessä ja suuntautui avoimille preerioille. Muiden lakotojen tavoin Istuvan Härän suhtautuminen valkoisiin oli hyvin ristiriitaista. Vaikka näistä ei erityisemmin pidetty, heidän kauppatavaransa olivat haluttuja ja aiheuttivat lakotoissa riippuvuutta. Kansat (intiaaniheimo)
Kansat alkoivat tehdä kauppaa New Orleansia hallinneiden ranskalaisten kanssa vuodesta 1719. He kävivät toisaalta myös sotia muita intiaaniheimoja ja eurooppalaistaustaisia siirtolaisia vastaan. Vuonna 1724 he solmivat ranskalaisten välityksellä rauhan apassien kanssa, minkä yhteydessä he saivat myös ensimmäiset hevosensa. Rauha jäi muuten lyhytikäiseksi niin kansojen ja apassien kuin ranskalaisten ja apassienkin välillä. Ranskalaisilla oli tapana ostaa kansoilta ja muilta intiaaniheimoilta näiden vangitsemia apasseja orjiksi. Vuonna 1825 kansat suostuivat luovuttamaan alueensa Missourissa Yhdysvalloille ja heille annettiin oma reservaattinsa Kansasista. Yhdysvallat pakotti kansat myöhemmin siirtymään useampaan otteeseen yhä pieneviin reservaatteihin, samalla, kun kansojen määrä alkoi laskea alkuperäisestä noin 1 500:sta esimerkiksi tautien takia. Maiden menetys pakotti kansat myös kilpailemaan vähenevistä luonnonvaroista muiden Yhdysvaltojen itään ajamien intiaanien kanssa ja he alkoivat käydä yhä enemmän sotia muita heimoja vastaan. Kansat ryöstelivät satoa ja karjaa muilta reservaateilta sekä lähistön siirtolaisasutuksista. Kansasin suuremmasta reservaatista luovuttiin vuonna 1846 ja kansat siirrettiin entistä huomattavasti pienempään reservaattiin Neosho-joen varrelle. Vuonna 1873 heidät siirrettiin edelleen tuolloisen Intiaaniterritorion eli Oklahoman alueelle nykyiseen Kayn piirikuntaan. Tuolloin heitä oli jäljellä enää noin 500 ja vuonna 1900 täysiverisiä kansoja oli noin 200. Yhdysvaltojen kongressi lakkautti kansojen reservaatin Oklahomassa vuonna 1902 ja heidän maansa palstoitettiin. Kansat olivat tuolloin jakautuneet voimakkaasti: toiset, pääasiassa täysveriset, vastustivat uudistuksia kuten palstoittamista ja toiset taas kannattivat niitä. Täysiveristen yksi johtohahmo oli päällikkö Al-le-go-wa-ho, kun taas uudistusmielisiin lukeutui esimerkiksi myöhempi Yhdysvaltain varapresidentti ja palstoittamista voimakkaasti ajanut Charles Curtis. Curtisin äiti oli kansa- ja osagetaustainen. Hänen isänsä oli valkoinen ratsuväen upseeri. Winnebagot
Suurten järvien itäpuolella käydyt intiaanisodat ja majavakannan metsästys sukupuuttoon työnsivät monia vieraita heimoja winnebagojen maille. Myös valkoisen väestön mukana tulleet kulkutaudit lisäsivät intiaanikansojen hajaannusta. Taistelut elin- ja metsästysalueista lisääntyivät. Wisconsiniin työntyi algonkinkielisiä kansoja kuten potawatomit, jotka winnebagot ajoivat pois. Nämä yhtyivät kuitenkin muihin ala-Michiganin alueella liikkuviin heimoihin, ja tulivat uudelleen. Huomatessaan olevansa vihollisten ympäröiminä winnebagot päättivät aloittaa sodan. He valitsivat ensin kohteekseen foxit. Winnebagojen ylittäessä kanootein Winnebago-järveä, äkillinen myrsky yllätti soutajat. 500 soturia hukkui. Sotahankkeet kaatuivat tähän luonnonvoimien asettumiseen vihollisen puolelle. Winnebagojen kolmen eri kylän asukkaat ahtautuivat Wisconsinissa suurimpaan kyläänsä ja uskoivat sieltä käsin pystyvänsä puolustamaan itseään. Tasankointiaanit
Coronadon retkikunnan jälkeisten runsaan sadan vuoden ajalta ei tasangoilla biisoneja metsästävistä intiaaneista ole yhtään luotettavaa mainintaa. Useimmat tutkijat ovat tulleet siihen tulokseen, että kaikki suurten tasankojen biisoninmetsästyksen elämäntavakseen valinneet intiaanikansat ovat tulleet sinne muualta ja muuttoliike on alkanut useimpien kohdalla 1600-luvulla ja jatkunut seuraavan vuosisadan. Vaikka tasangoilta on löydöksiä vanhoistakin kulttuureista, niitä ei ole kyetty luotettavasti yhdistämään alueiden myöhempiin asukkaisiin. Tosin Nebraskan ja Kansasin alueella on etelästä suuntautuneen muuttoliikkeen seurauksena ollut pawneiden ja arikarain kyliä jo esihistoriallisella kaudella, mutta heidät on luokiteltu tasankojen maanviljelijöiksi. Monet intiaanitutkijat uskovat Saskatchewanin lakeuksien mustajalkojen ja Pohjois-Dakotan mandanien olleen ensimmäisiä pohjoisten tasankojen asukkaita 1500- tai 1600-luvulla, mutta heidänkin juurensa ovat alun perin olleet toisaalla.
Arkeologiset todisteet viittaavat vahvasti siihen, että Kalliovuorilta laskeutuneet shoshonit tekivät jalkaisin pitkiä matkoja Montanan tasangoilla jo kauan ennen ratsujen käyttöönottoa. He eivät asuneet tasangolla, mutta tunsivat seudut ja todennäköisesti pyydystivät biisoneita tai antilooppeja. Lounaisesta Albertasta Kanadasta löytyy paikka, josta biisonit ajettiin varmaan kuolemaan yli jyrkänteen. Paikka tunnetaan nykyään nimellä Head-Smashed-In Buffalo Jump. Monet tasankojen intiaanit käyttivät vastaavia surmanloukkuja vielä ratsastuskulttuurin aikakaudella aina vuoteen 1850 asti. Beaver Island (Michiganjärvi)
Ottawa-intiaanien tiedetään käyttäneen saarta kalastustukikohtana jo noin 2 000 vuotta sitten. Vuonna 1871 arkeologi Henry Gillman löysi hautakummuista taitavia käsityöesineitä. 1800-luvun alussa saaren intiaanien joukkoon alkoi asettua eurooppalaisperäisiä metsästäjiä ja kalastajia. Vuonna 1832 pappi Frederic Baraga viipyi intiaanien parissa lähetystyössä. Vuosisadan puolivälissä saarelle alkoi asettua yhä enemmän mormonitaustaisia strangiitteja, joiden johtaja James Strang julistautui uskontokunnan kuninkaaksi. Moniavioisuutta harjoittanut ihanneyhdyskunta alkoi rakoilla ja joutua riitoihin eriuskoisten kanssa. Vuonna 1856 Strang murhattiin ja yhdyskunta karkotettiin saarelta vain kahdeksan vuoden jälkeen. Seuraavaksi saarelle alkoi asettua irlantilaistaustaisia kalastajia ja muita Irlannin suurta nälänhätää paenneita siirtolaisia erityisesti Donegalin kreivikunnasta. Saaren eristyneisyys sai aikaan, että iiri oli vuosikymmeniä saaren pääkieli. 1880-luvun puolivälissä Beaver Islandista oli tullut Yhdysvaltojen tärkein ja yksi koko maailman suurimmista järvikalan tuotantopaikoista. Amerikka
Alussa intiaanien esi-isien elämäntapa oli liikkuvaa riistan perässä kulkemista. Noin 5 000–4 500 eaa. maanviljely alkoi saada jalansijaa, kun suurriista oli huvennut monilta alueilta. Ensimmäiset paikallaan asuvat kulttuurit ilmaantuivat Pohjois-Amerikkaan 500 eaa. – 500 jaa. välisenä aikana. Sitä ennen Mesoamerikassa oli ollut kyläasutusta jo noin 3 500–2 000 eaa. Keski-Amerikassa syntyi lukuisia korkeakulttuureja, joita hävittivät barbaariheimot, toiset kilpailevat korkeakulttuurit ja lopulta 1400-luvulta eteenpäin eurooppalaiset. Kolumbuksen purjehdittua Amerikkaan vuonna 1492 kesti vain noin puoli vuosisataa, että eurooppalaiset olivat valloittaneet suuret osat Amerikasta ja orjuuttaneet alkuperäisasukkaat. Minnesotan historia
Kun eurooppalaiset alkoivat ensimmäisen kerran tutkia Minnesotaa, aluetta asuttivat pääasiassa dakota-heimot. Ojibwat (kutsutaan joskus myös nimillä chippewa ja anishinaabe) alkoivat siirtyä länteen kohti Minnesotaa 1700-luvun tienoilla. Näiden heimojen elinkeinoja olivat pääasiassa metsästys ja keräily. Long Prairien lähellä oli myös pieni ryhmä ho-chunk (winnebago) -heimon edustajia, jotka muuttivat myöhemmin vuonna 1855 Blue Earthin piirikunnassa sijaitsevaan reservaattiin. Yli-Ii
Väestö sai toimeentulonsa pyynnistä ja kalastuksesta, joka pysyi tärkeänä elinkeinona aina 1930-luvulle saakka, jolloin jokien lohipadot siirtyivät yksityisiltä valtion omistukseen. Vähitellen myös maatalouden merkitys alkoi kasvaa. Maatalous kehittyi luonnonolosuhteiden vuoksi karjan hoitoon. 1700- ja 1800-luvulla voin hinta oli ajoittain niin hyvä, että sen myynti kannatti. Lehmien lisäksi Yli-Iissä on pidetty aina jonkin verran poroja. 1600-luvulta lähtien Suur-Ii alue oli Oulun tervanhankinta-aluetta. Alueen merkitys kasvoi huomattavasti 1700-luvulla, jolloin tervan lauttakuljetukset pääsivät vauhtiin Ii- ja Siuruanjoella. Jokaisessa kylässä mm. Pirttitörmässä ja Karjalankylässä tervaa poltettiin säädettyjen kiintiöiden verran. Ottawat
Wisconsiniin liikkuvat majavasotien pakolaiset, jotka kutsuivat itseään wyandoteiksi yhdistyivät ottawiin. Luoteisilla Wisconsinin metsämailla he joutuivat dakotojen "mdewakanton"-heimon maille. Ojibwojen, miamien, foxien ja muiden alueen heimojen kanssa sotivat dakotat eivät halunneet uusia vihollisia. Vuonna 1669 he lätettivät rauhanlähettiläät neuvottelemaan ottawien ja wyandotien kanssa. Ottawat surmasivat ja söivät neuvottelijat. Kostoksi dakotat sieppasivat erään ottawien päälliköistä, ja polttivat tämän kidutuspaalussa. Alueelle lähetysaseman "Chequamegonin" perustanut lähetyssaarnaaja Jacques Marquette puuttui asiaan ja kehotti ottawia lähtemään alueelta ennen dakotojen hyökkäystä. Ottawat ja wyandotit siirtyivät kohti kaakkoa, ja asettuivat Michiganiin uuden lähetysaseman "St. Ignacen" läheisyyteen. Seuraavana vuonna irokeesien liittokunnan senecat polttivat St. Ignacen ja niiden lähellä sijainneet ottawien kylät. Iowat
1870 iowat jakautuivat kahdeksi itsenäiseksi ryhmäksi, joista eteläinen kansanosa siirtyi Oklahoma pohjoisten iowien jäädessä Kansasiin ja Nebraskaan. Iowien väkiluku oli 1800-luvun lopulla vain muutama sata ja heidän oma kielensä sammui lähes kokonaan. Udit
Perinteisiä elinkeinoja ovat keinokasteluun perustunut maanviljely, silkinviljely, vähemmässä määrin karjanhoito ja Georgiassa viininviljely. Käsityöammateista tärkein oli savenvalanta. Kylät sijaitsivat vuorten juurella, vapaasti sijoiteltuihin taloihin kuului aidan tai kivimuurin ympäröimä piha ja hedelmätarha. Yksikerroksisten kivestä tai tiilestä rakennettujen asuinrakennusten keskellä oli avoin tulisija. Ullakkoa käytettiin hedelmien kuivaamiseen ja säilytykseen. Kiowat
Kiowat omaksuivat paimentolaisten elämäntyylin, ja heidän pääelinkeinonaan oli biisonien metsästys. 1800-luvun aikana kiowien merkitys oli comanchien jälkeen suurin eteläisten tasankojen intiaanihistoriassa. Vuonna 1867 kiowat joutuivat luovuttamaan Texasissa olleet maa-alueensa Yhdysvalloille ja siirtymään heille perustettuun reservaattiin. Sodat Yhdysvaltoja vastaan päättyivät kuitenkin vasta seuraavan vuosikymmenen puolivälissä. Enimmillään kiowia on arvioitu olleen noin 3 000, mutta 1800-luvun lopulla heidän määränsä oli vain hieman yli tuhat. Mustajalat
Mustajalkojen pääelinkeino oli biisoninmetsästys. Ennen hevosten tuloa heillä oli lounaisessa Albertassa oma erityinen paikka, jossa biisonit ajettiin yli jyrkänteen varmaan kuolemaan. Paikka tunnetaan nimellä Head-Smashed-In Buffalo Jump. Mustajalat tai muut muinaiset asukkaat olivat tehneet selvät ajolinjat, joita pitkin biisonit oli helppo johtaa jyrkänteelle, josta ei ollut paluuta. Tämä biisonien joukkokuolemaan päätyvä tapahtuma edellytti, että tuuli puhalsi määrätystä suunnasta, etteivät herkkävainuiset eläimet olisi vainunneet kaksijalkaisia vihollisia. Lisäksi mustajalat naamioituivat suden- tai kojootintaljoihin hälventääkseen biisonien epäluulot. Head-Smash-In on ollut mustajaloille tärkeä henkinen paikka. Arkeologit ovat löytäneet 11 metrin syvyydestä jyrkänteen pohjalta lukemattomia biisonien pääkalloja ja luita. Paikka oli ollut pitkään lähes koskemattomassa tilassa. Poverty Point
Poverty Point kuului Itäisen metsämaan kulttuuriperinteeseen. Tälle olivat tyypillisiä maanviljely ja kylät. Poverty Point oli kiistatta aikansa suurin intiaanikylä Pohjois-Amerikassa. Kansat (intiaaniheimo)
Kansat kuuluvat samaan ryhmään siouxilaisia kieliä puhuvien kansojen, kuten osage-, quapaw-, omaha- ja ponca-intiaanit. Näiden heimojen suullisen perinteen perusteella he asuttivat aikanaan samoja alueita Ohiojoen alajuoksun lähettyvillä, kunnes he alkoivat muuttaa kohti länttä 1300-luvun paikkeilla. 1700-luvun lopulta 1800-luvun alkupuoliskolle kansat asuttivat yhtä kylää nykyisen Manhattanin alueella Kansasissa, mutta heidän hallitsemansa ydinalue ulottui Kansasjoen laaksolta sen sivujokien alajuoksulle ja edelleen Delawarejoelta Solomon- ja Smoky Hills -joelle. Heidän metsästysalueensa ulottui vielä suuremmalle alueelle Republicanjoelta suurin piirtein nykyisten Kansasin ja Oklahoman rajalle. Heidän naapureitaan alueella olivat esimerkiksi pawneet, apassit ja comanchet. Yhdysvaltain historia
Eurooppalaisten tulo verotti vielä 1600- ja 1700-luvulla intiaaneja lähinnä eurooppalaisten tuomien tautien kuten isorokon johdosta, ja kahakoissa kuolleiden määrä oli melko pieni. Vuonna 1830 säädettiin laki, jonka pohjalta Mississippijoen länsipuolelle alettiin pian pakkosiirtää maan itäosan intiaaniheimoja kuten cherokeita ja seminoleja. Intiaaneja siirrettiin etenkin Oklahomaan, “Intiaaniterritorioon”. Kalifornian kultalöydöt 1840-luvulla aiheuttivat sen, että yhdysvaltalaiset alkoivat muuttaa suurin joukoin länteen, jolloin intiaaneja alettiin sielläkin siirrellä paikasta toiseen. Tästä seurasi useiden intiaaniheimojen ja yhdysvaltalaisten välisiä kahakoita ja sotia. Näistä tunnetuimpia on Little Bighornin taistelu, jossa intiaanit surmasivat kenraali Custerin joukot viimeiseen mieheen. Intiaanit joutuivat kuitenkin lopulta tappiolle ja heidät ajettiin asumaan reservaatteihin. Viimeisenä antautui apassipäällikkö Geronimo vuonna 1886. Intiaaneille myönnettiin Yhdysvaltain kansalaisoikeus lopulta vuonna 1924. Pohjois-Amerikan kaakkoisen metsäalueen intiaanit
Pohjois-Amerikan kaakkoisen metsäalueen intiaanit olivat yleensä maanviljelyllä eläneitä intiaaneja Yhdysvaltain lämpimänlauhkealla kaakkoisella metsäalueella. Tunnettuja heimoja ovat muun muassa seminolet, chickasawit, natchezit, chocktawit, creekit, charokeet ja muskogeet. Viljeltiin maissia, auringonkukkaa, kurpitsaa ja papuja. Monilla alueilla myös kalastettiin ja metsästettiin. Monilla alueilla kylät olivat suuria. Kaakkoisen metsäalueen historiaan liittyi ensin hauta- ja sitten myös temppelikumpujen rakentamista. Valkoiset tuhosivat tultuaan monia intiaaniheimoja, ja samoin laajalti alueen alkuperäisen metsäympäristön riistaeläimineen. Esimerkiksi caddojen heimo hävisi miltei kokonaan vuosien 1700–1910 välillä. Mutta myös kilpailevat intiaaniheimot varoittivat toisia heimoja. Koska valkoiset saapuivat tänne varhain, monien tämän alueen intiaaniheimojen kieltä ei tunneta. Iowa
Iowassa ei ole nykyisin joukkueita pohjoisamerikkalaisissa pääsarjoissa. Ammattilaisjoukkueita pelaa tai on pelannut baseballissa, koripallossa, jääkiekossa ja amerikkalaisessa jalkapallossa. Iowa Wild pelaa jääkiekon AHL-liigassa. Waterloo Black Hawks on junioriseura. Iowa Energy pelaa koripalloa NBA:n D-liigassa. Iowa Barnstormers on arena football -joukkue. Delawaret
Delawarien kylät olivat suuria, ja niistä pohjoisimmat oli suojattu paaluvarustuksin. Isoissa wigwameissa saattoi asua kaksi tai kolmekin perhettä. Pienet saunat tai löylymajat oli tehty oksista ja rapattu savella. Vaikka delawaret metsästivät ja kalastivat oli maanviljely heidän pääelinkeinonsa. Kylien laidoilla oli isoja maissi-, kurpitsa- ja tupakkapeltoja. Näiden lisäksi delawaret hyödynsivät ravinnokseen erilaisia juuria, marjoja ja puiden lehtiä. Rannoilta kerättiin simpukoita, rapuja, kotiloita ja ostereita. Jos viljelymaat muuttuivat hedelmättömiksi kylien ympärilla, muutettiin asuinpaikkaa. Naiset hoitelivat kaikki kevyemmät askareet, ja vastasivat peltotöistä. Kotona ollessaan he eivät olleet miestensä palvelijoita. Naisia kunnioitettiin ja heidän mielipiteitään kuunneltiin. Sukulaisuus tuli äidin puolelta. Lapsia ei kuritettu, koska vanhemmat pelkäsivät sen olevan merkki rakkaudettomuudesta, jonka nähdessään Suuri Henki saattaisi ottaa jälkikasvun pois. Iowa
Kaivostoiminta rajoittuu teollisuusmineraaleihin: kipsiin ja sementtiin. Yli 80 prosenttia osavaltion sähköstä tuotetaan kivihiilivoimaloilla. Tuulienergian osuus on kasvamassa. Yhdysvaltain siirtokunta-aika
Siirtokuntien talouden perustana oli maatalous ja omavaraiset perheviljelmät, farmit. Maata oli runsaasti tarjolla. Pennsylvania tunnettiin “leipäkorina”, ja muista siirtokunnista saatiin tupakkaa, riisiä ja indigoa. Merenkulku, kalastus sekä rauta- ja tekstiiliteollisuus olivat keskittyneet Uuteen-Englantiin. Kolumbiaaninen vaihto
Kasvien ja eläinten mannertenvälinen siirtyminen muutti niin eurooppalaisten, amerikkalaisten, afrikkalaisten kuin aasialaistenkin elämäntapoja. Aikaisemmin tuntemattomista elintarvikkeista tuli nopeasti perusruokaa ja uusilla alueilla alettiin harjoittaa maataloutta. Esimerkiksi ennen vuotta 1492 perunaa ei tunnettu Etelä-Amerikan ulkopuolella, mutta 1840-luvulla Irlantia kohtasi vakava nälänhäta perunasatoon iskeneen perunaruton vuoksi. Eurooppalaisten ensimmäinen Uuteen maailmaan tuoma eläin, hevonen, muutti Suurten tasankojen intiaaniheimojen elämää pysyvästi ja mahdollisti elintavan muutoksen biisoninmetsästykseen perustuvaan nomadismiin. Tomaattikastikkeesta, joka tehdään amerikkalaisperäisestä kasvista, tuli Italian symboli ja afrikkalaisperäisestä kahvista ja aasialaisperäisestä sokeriruo’osta tuli Latinalaisen Amerikan plantaasien pääasiallisia viljelykasveja. Tasankointiaanit
Valkoisen asutuksen kasvava paine mursi 1840-luvun lopulla keskisten tasankojen intiaanirajat. Yhdysvaltain hallituksen edustajat neuvottelivat intiaanien kanssa kauttakulkuoikeuksista näiden maiden läpi. Intiaanit noudattivat sopimuksia suhteellisen hyvin, mutta Kansasin, Nebraskan, Wyomingin ja Idahon läpi kulkeva, Oregonin tieksi kutsuttu reitti toi mukanaan loputtomia vankkurijonoja. Siirtolaiset karkottivat riistan, ja taudit levisivät tasangoilla entistä helpommin.. 1850-luvun alussa tehtiin kaksi suurta rauhansopimusta, mutta ne eivät taanneet tasangoille pysyvää rauhaa. Iowat
Valkoinen Pilvi teki pitkän uran iowien maineikkaana johtajana. 1824 sai kutsun Washingtoniin tapaamaan presidenttiä James Monroeta. Iowa-päällikön nuorin vaimo Rantchawaime (eli Valkoinen Kyyhky) seurasi miestään salaa päästääkseen näkemään miten valkoiset asuvat. Päällikkö liittyi vaimonsa kanssa muiden heimojen edustajiin. Kaikkiaan 19 intiaanijohtajaa, useita sotureita, neljä naista ja 6 tulkkia saapui presidentin vastaanotolle. Neuvottelujen ohella vieraat tutustuivat kaupunkilaiselämään, ja nauttivat alkoholia.