Miksi Ernst Haas oli värivalokuvauksen uranuurtaja?
Ernst Haas
Ernst Haas (2. maaliskuuta 1921 Wien, Itävalta – 12. syyskuuta 1986 New York, Yhdysvallat) oli itävaltalaissyntyinen lehtivalokuvaaja ja värivalokuvauksen uranuurtaja, joka asui vuodesta 1950 alkaen New Yorkissa. 40-vuotisella urallaan Haas kuroi umpeen kuvajournalismin ja luovan valokuvauksen välistä kuilua taiteellisilla värikuvillaan, joita julkaisivat johtavat kuvalehdet kuten "Life" ja "Vogue". Vuonna 1962 Ernst Haasista tuli ensimmäinen värivalokuvaaja, joka sai yksityisnäyttelyn New Yorkin Modernin taiteen museoon. Hän toimi Magnum Photos -kuvatoimiston johdossa, ja hänen kuvateoksensa "The Creation" (1971) on yli 350 000 kappaleen myynnillään yksi kaikkien aikojen suosituimmista valokuvakirjoista.
Heinrich Rubens
Heinrich Rubens (30. maaliskuuta 1865 – 17. heinäkuuta 1922) oli saksalainen fyysikko. Heinrich Rubensin antamien tietojen pohjalta Max Planck alkoi luoda hypoteesia kvanteista. Ferdinand Kurlbaum ja Heinrich Rubens keksivät ns. "jäännössäteilymenetelmän", joka antoi aivan omaa luokkaansa olevia tuloksia infrapunasäteilystä korkeissa lämpötiloissa ja joka antoi loppujen lopuksi tarvittavan tiedon Max Planckille. Nils-Aslak Valkeapää
Tuija Hautala-Hirvioja on artikkelissaan ”Saamelainen kuvataide Suomessa – kolmen kuvataiteilijasukupolven kautta tarkasteltuna” (TAHITI, huhtikuu 2013) analysoinut Valkeapään varhaiskauden maalausta "Silloin aurinko oli aina luonamme" (1975): Maalaus muistuttaa 1700-luvun alussa Västerbottenista löydetyn ja lopulta Roomaan päätyneen saamelaisen noitarummun jakoa ylä- ja alasegmenttiin. Etualalle, maanpäälliseen alasegmenttiin, on kuvattu saamenpukuinen nainen ja mies sekä koira. Takaosaan, maan yläpuolella olevaan yläsegmenttiin, on kuvattu poro, kettuja, lintuja ja mahdollisesti kaksi jumalhahmoa. Näiden kahden maailman välillä ja maalauksen keskellä on ihmiskasvoinen aurinko. Aurinko oli yksi saamelaisten tärkeimmistä jumalista. Tuija Hautala-Hirviojan mukaan maalauksen voimakkaat värit tulevat saamelaiskulttuurista, mutta ekspressiivinen ilmaisu on ehkä saanut vaikutteita Särestöniemen teoksista. Valkeapään maalauksissa on ekspressiivisyyttä, joka kumpuaa hänen omasta kokemus- ja tunnemaailmastaan, sekä myyttis-surrealistinen tunnelma, mikä osoittaa sukulaisuutta esi-isien kuva- ja henkimaailmaan. Valkeapää tunsi Reidar Särestöniemen (1925–1981) ja osallistui muun muassa kesällä 1972 Eeli Aallon Särestöniemeä esittelevän elokuvan tekoon. Hän sävelsi elokuvaa varten joiun Särestöniemestä. Saksa
Saksalaisen kuvataiteen varhaisimpia tunnettuja nimiä ovat renessanssimaalarit Lucas Cranach vanhempi, Matthias Grünewald, ja Hans Holbein nuorempi. Albrecht Dürer teki omakuvia ja tarkkoja kaiverruksia ja piirustuksia. Uskonpuhdistuksen ja 30-vuotisen sodan aikana taide kärsi rahoittajien puutteesta, mutta 1800-luvulla romantiikan maalarit kuten Philipp Otto Runge ja Caspar David Friedrich palasivat saksalaisen taideperinteen pariin. Saksalainen taide kukoisti 1900-luvulla, ja yksi ensimmäisistä ekspressionistien ryhmistä syntyi Dresdeniin 1905. Politiikka tuli taiteeseen ensimmäisen maailmansodan jälkimainingeissa. Max Ernst aloitti dadaismin Kölnissä. Otto Dix päätyi ekspressionismin ja dadaismin kautta uusasiallisuuteen. Kansallissosialismin nousu ajoi monia taiteilijoita maanpakoon. Natsit järjestivät erityisiä rappiotaiteen näyttelyitä, joissa pilkattiin heidän taidekäsityksensä vastaisia teoksia. Kahtiajaon aikana Itä-Saksassa suosittiin sosialistista realismia, kun taas lännessä oli abstrakti taide vallalla. Joseph Beuys tunnetaan performanssiteoksistaan. Nykyisin Saksassa on 630 taidemuseota, joista monien kokoelmat ovat kansainvälisesti tunnettuja. Kasselissa on järjestetty vuodesta 1955 lähtien viiden vuoden välein laaja nykytaiteen näyttely documenta. Valokuvaus Suomessa
1850-luvulla suurimmissa kaupungeissa toimi ammattivalokuvaajia. Heitä olivat esimerkiksi P. C. Liebert Helsingissä, J. J. Reinberg Turussa ja C. E. Elfström Viipurissa. Märkälevymenetelmä mahdollisti ulkokuvaukset. Yleisempää merkitystä valokuvaus sai 1860-luvulla, jolloin etenkin muotokuvia ja kaupunkikuvia voitiin vedostaa negatiivista paperipositiiveiksi. Kauden merkittäviä kuvaajia olivat Eugen Hoffers, C. A. Hårdh ja Charles Riis. Kaupunkinäkymät ja kulttuurimaisemat jäivät vakioaiheiksi. Valokuvaus antoi alkavalle teollistumiselle, kaupungistumiselle ja muuttoliikkeelle todistajan, kommentaattorin ja edustvavan julkisivun. Esimerkiksi Helsingistä kuvattiin sekä Katajanokan slummeja, että sen uudistuvaa julkisivua, vastavalmistuneita komeita rakennuksia, rautatieasemaa, Ritarihuonetta ja Nya Teaternia. Tomaatteja
Pekka Halosta ei yleensä pidetty taiteen uudistajana, mutta hän oli ensimmäisten suomalaisten taiteilijoiden joukossa, jotka alkoivat suuntautua värimaalaukseen. Hän siirtyi kirkkaamman ja puhtaamman väripaletin käyttöön vähitellen 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä. Tämä saavutti huippunsa hänellä 1910-luvun alkuvuosina, jolloin hänen taidettaan voisi kutsua puhtaiden päävärien väri-iloitteluksi. Kalevala kuvataiteissa
Kansalliset teemat olivat suosiossa 1930-luvulla, jolloin 1931 kuolleen Gallen-Kallelan Kalevala-kuvitus nostettiin "oikeanlaiseksi" esikuvaksi. Vaasalainen Eemu Myntti edusti toisenlaista, värikästä ja shamanistista kalevalaista kuvitusta käyttäen muun muassa kultaväriä "Ilmatar"-maalauksessaan (1932). Kalevala on saanut myös useita uskonnollisia ja teosofisia tulkintoja kuvataiteessa, kuten Matti Visannin Kalevalan kuvitukset 1935–1938, selvänäkijä Aleksanteri Huttusen maalaukset ja Heikki W. Virolaisen rituaalinomaisiin asentoihin ja tyyliteltyyn muotokieleen perustuvat maalatut puuveistokset. Valokuvaus
Valokuvaus oli pitkään mustavalkoista, joskin erilaisia sovellutuksia värikuvauksen saralla on kehitetty aina Daguerren ja Talbotin ajoista lähtien. Varhaisemmat värikuvat on yleensä otettu kuvaamalla aiheesta kolme kuvaa: yksi punaisella suodattimella, yksi vihreällä ja yksi sinisellä. Nämä kolme kuvaa yhdistämällä saadaan värit hyvin realistisesti toistava valokuva. Monet lehdet julkaisivat tällaisia kuvia 1900-luvun alussa, mutta värikuvaus yleistyi vasta värinegatiivifilmien ja positiivisten värikääntöfilmien myötä 1940-luvulla. Frans Hals
Halsin maalaustyyli vaihteli hänen elämänsä aikana. Musta väri ja tummat sävyt alkoivat dominoida muotokuvia, mikä johtui ehkä enemmänkin mallien tummista puvuista protestantismin aikana kuin henkilökohtaisesta valinnasta. Muotokuvamaalauksissa hänen tavaramerkikseen muodostui asento, jossa malli nojaa tuolin selkämyksen yli. Frants Henningsen
Huolimatta opinnoistaan Bonnat’n johdolla Henningsen pitäytyi varsin perinteisessä ja huolellisessa maalaustavassa ja laajassa aihepiirissä, joka kattoi muotokuvat, laatukuvat, maisemat ja eläinaiheet. Hän oli myös nimekäs kuvittaja. Hänen maalaustaan "En Begravelse" (”Hautajaiset”, 1883) pidetään osoituksena espanjalaisen koulukunnan kuten Diego Velázquezin kaltaisesta värienkäytöstä. Henningsen tunsi tarvetta pikemminkin kohteidensa myötäelävään ymmärtämiseen kuin kaunistamiseen; tästä on esimerkkinä maalaus "Forladt. Dog ej af Venner i Nøden" (”Kaikkien hylkäämä, muttei hädässä olevien veljien”). Erkki Sakari Heinonen
Heinosen surrealistisiksi luonnehdittujen maalauksia ja grafiikoiden keskeisessä osassa on nähty ihminen suhteessa maailmaan ja lähiympäristöönsä. Heinosen tunnettuihin töihin lukeutuvat muun muassa "Ilta maailmanlopun kylässä" -grafiikkasarja vuodelta 1974, voimakas "Taidenäyttely kunnalliskodissa II" vuodelta 1976 ja Ateneumin kokoelmiin kuuluva öljyvärimaalaus "Omakuva", jonka Heinonen maalasi vuosina 1958–1959. Yhteiskunnallisesti kantaa ottavien grafiikoiden lisäksi Heinonen tunnetaankin omakuvistaan, joita hän teki nuoruudesta lähtien. Grafiikkaa Heinonen teki vuodesta 1966 alkaen. Heinosen pitkäaikaisen ystävän ja tukijan Oiva Luhtaselan mukaan Heinonen oli ensisijaisesti surrealisti, jolle oli oleellista ilmaista aiheensa sisäinen olemus. Kuvasiskot
Kuvasiskot on Margit Ekmanin ja Eila Marjalan perustama valokuvausstudio. He kuvasivat paljon julkisuuden henkilöitä, esimerkiksi poliitikkoja ja taiteilijoita mutta myös tavallisten ihmisten perhemuotokuvia ja ylioppilaskuvia. Studio oli värimuotokuvauksen uranuurtaja ja myös kansainvälisesti tunnettu. Ernst Haas
Haasin tyyli alkoi kehittyä nopeasti. Hän alkoi tehdä juttuja muun muassa "Heute"-aikakauslehteen, usein yhdessä kirjeenvaihtaja Inge Morathin kanssa. Vuonna 1947, etsiessään kuvauspaikkaa eräälle muotijutulle, Haas ja Morath näkivät vapautuneita sotavankeja kuljettavan junan saapuvan Wieniin ja päättivät tehdä aiheesta aikakauslehtijutun. Tuloksena oli kuvaessee "'Homecoming", joka julkaistiin Heuten lisäksi myös yhdysvaltalaisessa "Life"-kuvalehdessä. Värioppi
Luonnontieteellisen tutkimuksen läpimurrot 1800-luvulla toivat värioppiin lisää uusia näkökulmia. Fyysikko ja lääkäri Thomas Young esitti tutkimuksillaan vuonna 1802 värien fysiologisia ulottuvuuksia. Niiden pohjalta fysiologi Hermann von Helmholtz kehittu värien näkemisen kolmiväriteorian, niin sanotun Young–Helmholtzin-teorian. Kemisti Michel Eugène Chevreul toi tutkimuksillaan vuonna 1839 värikontrastit ja värien vuorovaikutusilmiöt yleiseen tietoisuuteen ja ne vaikuttivat erityisesti ranskalaiseen maalaustaiteeseen. Elokuvan historia
Sekä ääni että väri olivat merkittäviä keksintöjä elokuvalle, mutta niiden vaikutus ei ollut vain tekninen. Värielokuvan ilmestyessä mustavalkoiselle elokuvalle tyypillinen dramaattinen valaistus lähes katosi. Jyrkkäkontrastisesta mustavalkokuvasta tuli tunnetuksi etenkin sodanjälkeinen amerikkalainen (film noir -elokuva). Kokonaan mustavalkofilmi ei kuitenkaan hävinnyt, vaan esimerkiksi Steven Spielberg ja Jim Jarmusch ovat tehneet pitkiä mustavalkoelokuvia, ja Suomessa mustavalkoelokuvia ovat tehneet niinkin erilaiset elokuvantekijät kuin Aki Kaurismäki ja Spede Pasanen, edellinen taiteellisin ja jälkimmäinen taloudellisin perustein. Mustavalkofilmi kun oli aikanaan paljon halvempaa kuin värifilmi. Hans Burgkmair
Hans Burgkmair (1473–1531) oli saksalainen taidemaalari ja graafikko. Hän oli yksi Saksan renessanssin johtavista taiteilijoista. Grafiikassa hänelle oli tyypillistä selkeä sommittelu ja ilmeikäs kerronta. Ne toivat uutta eloa kuvataiteeseen. Puupiirroksissa hän oli yksi varhaisista maalauksellisten valotussävyjen käyttäjistä. Maisemavalokuvaus
1800–1900-lukujen vaihteessa maisemavalokuvauksella oli Suomessa tärkeä merkitys kansallisuusaatteen kuvittajana ja vahvistajana. Tuon ajan tunnettuja kuvaajia olivat I. K. Inha ja Daniel Nyblin. Kansallismaisemaksi Suomessa alettiin kutsua maisemamaalareiden ja -valokuvaajien tallentamia maisemia, joissa tiivistyivät suomalaisuuden tunnuskuvat. Frans Hals
Frans Hals (n. 1582 Antwerpen – 26. elokuuta 1666 Haarlem) oli Antwerpenissa syntynyt hollantilainen taidemaalari, jota pidetään Rembrandtin ohella yhtenä Alankomaiden taiteen parhaista muotokuvamaalareista. Hän on barokin tunnetuimpia maalareita, jonka töissä on ajalle ominaista mahtipontisuutta. Hals tunnetaan rennon maalauksellisesta ja elävästä sivellinjäljestään. Hänellä oli myös paljon vaikutusta 1600-luvun ryhmämuotokuvien kehitykseen. Valokuvavedos
Valkuaisella, tavallisimmin munanvalkuaisella päällystetty ja hopeasuoloilla herkistetty valokuva. Pohjustettiin miltei aina pahville. Tavallinen 1800-luvun lopun kuvissa.
Mustalle taustalle asetettu alivalottunut lasinen märkälevynegatiivi. Maitomainen emulsio näyttäytyy positiivisena sitä katsottaessa. Kolmiulotteinen vaikutelma helpottaa tunnistusta. Käytössä 1850-luvulta 1860-luvulle.
Additiiviseen värisekoitukseen perustuva ensimmäinen käytännöllinen, mutta lopputulokseltaan erittäin hienostunut värikuvausmenetelmä 1900-luvun alusta. Lasinen diapositiivi, jossa on kolme tärkkelykseen sekoitettua väriainesta. 
Ensimmäinen yleisesti levinnyt, uniikkeja kuvia tuottava valokuvausmenetelmä. Jodihöyryssä herkistettyyn hopeoituun kuparilevyyn syntyi valoherkkä hopeajodikalvo, jonka voi tunnistaa peilimäisestä pinnasta. Käytössä Suomessa 1860-luvulle asti.
Ambrotyypin tapaan toimiva, etenkin torikuvaajien aina 1920-luvulle asti muotokuvaukseen käyttämä valokuvamenetelmä. Tunnistusta helpottaa kuvan pohja, joka on rautapeltiä.
Myös fotogravyyri, rotogravyyri tai kaiverrus. Syväpainomenetelmiä, missä painolaatan syvennyksiin siirretty väri paperille painettuna muodostaa sävyntoistoltaan hienostuneen ja piirroltaan tarkan täyssävykuvan.
Tavallinen mustavalkovalokuva. Gelatiinilla päällystetty ja hopeasuoloilla herkistetty valokuvapaperi. 
Myös talbotyyppi keksijänsä Talbotin mukaan. Paperinegatiivista suolapaperille vedostettu paperipositiivi. Nykyään käytetään myös hopeagelatiinipapereita tarkoitukseen.
Vedos, jonka valoherkän emulsion sidosaineena käytettiin nitroselluloosan alkoholi-eetteriseosta.
"Tavallinen värivalokuva". Värinegatiivista väripositiiveja tehtäessä käytetty paperi, jossa on kolme eri väritekijää sisältävä hopeaherkistys. Valmiiksi emulsioon sijoitetut väritekijät saadaan esille kehitysprosessissa. 
Myös mustesuihkutuloste. Mustesuihkutulostimella digitaalisesta tiedostosta tehty tuloste. Joskus käytetään myös termiä pigmenttivedos.
Nahalle tai vahapaperille vedostettu valokuva. Vain vähän pannotyyppejä on säilynyt.
Myös palladiumvedos. Rautasuoloilla herkistetty ja platinasuoloilla herkistetty paperille vedostettu valokuva. 
Sinikopionti. Sinisävyisillä rautasuoloilla paperille vedostettu valokuva.
Laakapainovedos, joka on aikaansaatu lasilevyllä olevan bikromaatilla herkistetyn retikuloituneen gelatiinin avulla. 
Luonnolliset värit toistava kääntöfilmi, joka perustuu kromogeeniseen väriprosessiin ja hopean valkaisuun.
Värinegatiivifilmin valotuksen jälkeen kehitetään negatiiviset 'värikuvat'. Vedostetaan positiivikuva esimerkiksi väripaperille, jolloin värit toistuvat oikein. Valokuvauksen historia
Ensimmäiset stereokuvat kuvattiin jo vuonna 1839 daguerrotypia-menetelmällä. Stereokuville sopivan katselulaitteen puute ja kuvien kopioimisen vaikeus hidasti stereokuvauksen yleistymistä. Stereokuvaus ei yleistynyt kuluttajien keskuuteen, ja esimerkiksi View-Master-laite jäi lasten leluksi. Yksinkertaisempi, maalaustaiteesta tuttu kuvamuoto eli valokuva muodostui kuluttajille sopivaksi massatuotteeksi. Se toimi jatkumona vanhemmalle naturalistiselle ilmaisutavalle. Ernst Haas
Vuonna 1947 Haas piti ensimmäisen valokuvanäyttelynsä Yhdysvaltojen Punaisen Ristin toimistossa, jossa hänellä oli osapäivätoimi valokuvauksen opettajana amerikkalaissotilaille. Pian Haas uskaltautui esittelemään töitään zürichiläisen du-taidelehden Arnold Küblerille, joka puolestaan näytti Haasille sveitsiläisen Werner Bischofin valokuvia sodan runtelemasta Berliinistä. Bischofin kuvilla oli Haasiin erittäin suuri vaikutus.[8] Robert Capa
Capa oli yksi kuvajournalismin kukoistuskauden merkittävimmistä valokuvaajista. Sanomalehdet ja aikakauslehdet alkoivat 1920-luvulla painotekniikan kehittymisen ansiosta käyttää entistä enemmän valokuvia, minkä seurauksena dokumentaarikuvaus ja kuvareportaasit saivat suosiota. Capan persoonallisuus ja henkilökohtainen vakaumus vaikuttivat selvästi kuvajournalismiin. Hän ei pyrkinyt vain kuvittamaan uutisia vaan etsi dramaattisista tapahtumista tunnusomaisia piirteitä, joiden avulla hän halusi esittää ihmisten persoonaa vaikeissa olosuhteissa. Valokuvaus Suomessa
Tärkeitä tapahtumia, kuten keisarinvierailuja alettiin tallentaa 1860-luvulta lähtien. Kansallisten suurmiesten kasvot oli ikuistettu ”peiliin, jolla on muisti”. Tavallisen kansan perherituaalit, viranomaisten suorittamat muotokuvaukset ja nykyaikaa enteilevät julkisuuden henkilöiden kuvat tulivat valokuvauksen piiriin 1800-luvun lopulla, jolloin valokuvan aktiivinen käyttö moninkertaistui. Määrällisesti eniten oli ateljeekuvaajia, sitten harrastajakuvaajia ja lähes yhtä paljon sekä kiertäviä- että kyläkuvaajia. Valokuvasta tuli näin osa arkipäivää. Valokuvaajan ammatti oli kunniallinen myös naisille. Kuopiossa toimineen Victor Barsokevitschin kaltaiset moniosaajat tuottivat kuvia kaikkiin tarpeisiin.
Vuosisadan vaihteessa monistetut kuvat olivat lähellä alkuperäisvedoksina levitettyjä taidejäljennöksiä, muotokuvia ja postikortteja. Painaminen takasi laajemman levikin. Painokuvia tarvittiin etenkin matkailujulkaisuihin, ja aikakauslehdissä alettiin kokeilla uudenlaista kuvitusta. Sanomalehtien kuvankäyttö kehittyi hitaasti, mutta vuonna 1921 "Suomen Kuvalehden" käyttöön tullut syväpainokone aloitti varsinaisen kuvajournalismin. Niin kuvalehtiä kuin kuvakirjojakin julkaistiin runsaasti. Valokuvaus ankkuroitui kansalaisyhteiskuntaan monin sitein. Työtilaisuuksien lisääntyessä myös lehtikuvaus alkoi muotokuvauksen lailla eriytyä omaksi ammattialakseen. Aarne Pietinen, Akseli Neittamo ja Osvald Hedenström olivan alan pioneereja. Tähtitieteen historia
Vuonna 1859 Gustav Kirchhoff huomasi, että tähtien spektreissä olevat kapeat tummat viivat ovat seurausta siitä, että tietyt alkuaineet ovat absorboineet itseensä kyseisen kaistaleen valon aallonpituusalueesta. Vuosisadan lopulla spektrianalyysi ja tähtivalokuvaus kehittyivät voimakkaasti. Valokuvauksen avulla kyettiin havainnoimaan paljon himmeämpiä kohteita, kuin mitä oli paljain silmin mahdollista nähdä kaukoputken okulaarin kautta. Vuonna 1910 havaittiin kaukaisten galaksien (joita vielä silloin luultiin pelkiksi tähtisumuiksi) suuri punasiirtymä, ja Edwin Hubble osoitti vuonna 1923, että Andromedan galaksi on Linnunradan ulkopuolinen kohde. Albert Einsteinin vuosina 1907–1915 kehittämä yleinen suhteellisuusteoria muutti voimakkaasti käsitystä maailmankaikkeudesta. Suhteellisuusteoria selitti ilmiöitä, joita Newtonin lait eivät kyenneet selittämään – muun muassa Merkuriuksen liikerata selittyi vasta suhteellisuusteorian avulla. 1960-luvulla löydettiin muun muassa kvasaarit, pulsarit ja kosminen taustasäteily. Tekniikan kehittyessä 1900-luvulla tähtitiede on kokenut valtavia edistysaskeleita lyhyessä ajassa, ja uusia löytöjä tehdään jatkuvasti avaruusluotainten, modernien teleskooppien sekä tietokoneiden avulla. Luontovalokuvaus
Suomalaisen luontovalokuvauksen uranuurtaja Hannu Hautala aloitti teoksellaan "Kololinnut ja muut pökkelöpesijät" (1978) luontovalokuvauksen nousukauden Suomessa. Hautalan esimerkin innoittamana tuhannet suomalaiset luontoharrastajat saivat kuviaan julkaistuksi. Muita tunnettuja suomalaisia luontokuvaajia ovat esimerkiksi Jorma Luhta ja Mika Honkalinna. Omakuva (Väinö Kunnaksen maalaus)
Väinö Kunnas oli suomalaisen Tulenkantajat-yhdistyksen ainut kuvataiteilija 1920-luvulla. Tulenkantajia yhdisti modernismi sekä kansainvälisyyden ja kaupunkilaisuuden ihailu. Väinö Kunnaskin kuvasi usein teoksissaan muuttuvaa ja kasvavaa kaupunkia, sen kahviloita ja kulttuurielämää. On sanottu, että hänen "Omakuvassaan" on vain yksi merkittävä aikaulottuvuus - nykyhetki. Se ilmentää valppautta, uteliaisuutta, kriittisyyttä, kiihkeyttä; kaikkea sitä mitä taiteilijan ilmeestä ja olemuksesta voi päätellä. Osin nämä piirteet ovat Tulenkantajienkin ihanteita. Josef Haas
Haas saavutti 24-vuotiaana ensimmäisen merkittävän saavutuksensa, pronssia Sveitsin-mestaruuskilpailuista. Hän liittyi Sveitsin maajoukkueeseen vasta lähes 30-vuotiaana. Hän osallistui arvokilpailuihin ensimmäisen kerran Oslon MM-kilpailuissa 1966. Ensimmäisen Sveitsin-mestaruutensa hän voitti 1967. Hubert van Es
Van Es päätti ryhtyä valokuvajournalistiksi nähtyään kuuluisan sotavalokuvaajan Robert Capan töitä. Urallaan van Es kattoi esimerkiksi Afganistanin sotaa ja Moro-konfliktia Filippiineillä, mutta erityisen tunnetuksi hän tuli vuonna 1975 Vietnamin sodan aikana ottamastaan valokuvasta, jossa joukko ihmisiä pyrkii heitä evakuoivan helikopterin kyytiin. Valokuvan väitetään usein virheellisesti esittävän Yhdysvaltojen Saigonin lähetystöä, mutta todellisuudessa se on otettu CIA:n henkilöstön käyttämästä talosta. Van Es työskenteli tuolloin United Press Internationalille, eikä pettymyksekseen saanut tekijänoikeuspalkkiota kuvan käytöstä sen oikeuksien kuuluessa UPI:lle. Myöhemmin kuvan oikeudet on myyty useamman kerran ja nykyisin sen oikeudet kuuluvat Bill Gatesille hänen Corbis-yhtiönsä kautta. Valokuvasta tuli yksi sodan turhuuden symboleista. Vietnamin sodan jälkeen van Esryhtyi jälleen vapaaksi toimittajaksi ja palasi Hongkongiin. Loppu-uransa hän vietti kuvajournalistina Aasiassa. Van Es kuoli aivoaneurysmaan Hongkongilaisessa sairaalassa vuonna 2009. Werner Haase
Berliinin taistelun aikaan toisen maailmansodan viimeisinä päivinä Haase työskenteli yhdessä tohtori Ernst Günther Schenckin kanssa ilmahyökkäyssuojassa valtakunnankanslian alapuolella Führerbunkerin vieressä hoitaen haavoittuneita saksalaissotilaita ja -siviilejä. 29. huhtikuuta 1945 hän meni Führerbunkeriin tehtävänään tappaa Hitlerin Blondi-koira tohtori Ludwig Stumpfeggerilta saamallaan myrkyllä. Hän pysyi bunkkerissa Hitlerin seuraavana iltapäivänä tapahtuneeseen itsemurhaan saakka, jonka jälkeen hän palasi julkiseen väestösuojaan hoitamaan haavoittuneita kunnes puna-armeija vangitsi hänet. E. M. Staf
Staf aloitti lehtikuvaamisen toimiessaan tamperelaisen "Aamulehden" autonkuljettajana 1925–1927 ja hän oli Aamulehden valokuvaajana vuoteen 1931 saakka. Hän opiskeli sitten valokuvausta harjoittelijana helsinkiläisessä Aarne Pietinen Oy:n valokuvaamossa 1931–1932 ja palattuaan Tampereelle perusti vaimonsa Olga Stafin kanssa "Valokuvausliike E.M. Stafin". Staf kuvasi useille eri lehdille puoluekannasta riippumatta ja suoritti myös teollisuuskuvausta ja teatterikuvausta. Staf oli mukana perustamassa Tampereen Kameraseuraa ja Tampere-Seuraa 1930-luvulla sekä sotien jälkeen Lehtikuvaajat ry:tä. Hän lopetti ammattimaisen valokuvaamisen jäätyään eläkkeelle 1976. Erkki Niemelä
Niemelän valokuvaustuotannon kaksi eri vaihetta olivat mustavalko- ja väridiakuvaus. Mustavalkokausi alkoi Rolleiflexin ja jatkui Hasselbladin kalustolla, ja väridiakausi huipentui Leican kinojärjestelmäkameraan eläkevuosina. Niemelä käytti hitaita filmejä (25/15°ISO) niiden sävymaailman takia. Niemelä ei käyttänyt automaattista valotusta eikä automaattista etäisyyden säätöä, vaan halusi määritellä kaiken itse. Henry Fox Talbot
William Henry Fox Talbot (11. helmikuuta 1800 – 17. syyskuuta 1877) oli brittiläinen tiedemies, keksijä ja valokuvauksen uranuurtaja. Hän keksi suolapaperi- ja kalotypiaprosessit, jotka olivat myöhempien 1800-luvun lopulla ja 1900-luvulla käytettyjen valokuvausprosessien edeltäjiä. Hänen fotomekaanisen jäljentämisen alalla 1840-luvulla suorittamansa työ johti fotoglyfisen kaiverrusprosessin keskimiseen, jonka pohjalta myöhemmin kehitettiin fotogravyyri. Hänen hallussaan oli kiistanalainen patentti, joka vaikutti kaupallisen valokuvauksen varhaiseen kehitykseen Britanniassa. Hän oli myös itse huomattava valokuvaaja, joka vaikutti valokuvauksen kehittymiseen taidemuotona. Valokuvauksen lisäksi hän tutki myös optiikkaa, ja sähköä sekä etymologiaa ja vanhan ajan historiaa. Valokuvauksen historia
Valokuvauksen alkuvuosina valokuvaajat valmistivat itse valokuvamateriaalinsa. Kuvan tallentaminen valonherkälle materiaalille vaatii valon määrän säännöstelemistä. Hurter ja Driffield selvittivät kuinka hopean määrä mustavalkoisen valokuvan valonherkässä emulsiossa vaikuttaa valonherkkyyteen. Vuonna 1890 saatiin valmiiksi kaava sensitometriasta, jonka avulla voitiin matemaattisesti laskea sopiva valotus suhteessa valotusaikaan, objektiivin himmentimen aukkoon ja kehitysprosessiin. Näin valokuvauksesta tuli matematiikkaa, tiedettä ja teollisuutta (Hurter Memorial Lecture 2006). Camera obscuraa piti valokuvausta varten parantaa säädettävällä suljinkoneistolla ja objektiivin himmenninjärjestelmällä. Ennen kuin valokuvauksesta saattoi tulla teollisuutta, piti keksintö standardoida. Kansainvälisessä kongressissa Pariisissa vuonna 1900 sovittiin valokuvauksen yhteisistä standardeista. Näin kameroihin voitiin rakentaa numeroarvoihin perustuvat himmenninaukko-, valotusaika- ja filminherkkyysjärjestelmät. Gabriel Lippmann
Lippmann kehitti yleisen teorian värivalokuvausmenetelmälleen vuonna 1886, mutta käytännön kokeissa ilmeni yhä ongelmia. Kuitenkin vuosien kärsivällisten kokeiden jälkeen hän esitteli menetelmänsä Ranskan tiedeakatemialle vuonna 1891. Tuolloin hänen ottamansa valokuvat olivat vielä heikkoja laadultaan. Vihdoin vuonna 1893 hän esitteli Auguste ja Louis Lumiéren ottamia kuvia, joissa värit oli tuotettu täydellisen ortokromaattisesti. Lopullisen teorian hän julkaisi vuonna 1894. Nobel-palkinnon Lippmann sai tästä tulevaisuudessa laajasti hyödynnetystä valon aaltoluonnetta täydentävästä teoriastaan, jonka käytännön tulos oli värivalokuva. Hans Wagner
Berliinissä syntynyt Wagner vaikutti suurimman osan elämästään Saksan länsiosassa Westfalenissa sijaistsevassa Vlothon kaupungissa, jonne hän oli muuttanut äitinsä kanssa 12-vuotiaana. Valokuvaajaksi hän ryhtyi jäätyään työttömäksi 1930-luvun laman myötä. Aluksi Wagner valokuvasi harrastusmielessä erilaisia maisemakuvia ja myöhemmin myös muotokuvia. Niitä saatu myönteinen palaute rohkaisi häntä perustamaan oman toiminimen vuonna 1932. Seuraavien vuosien aikana hän matkusti ahkerasti valokuvaamassa Saksassa, Sveitsissä, Itävallassa sekä Skandinaviassa. Postikorttien lisäksi hänen kuviaan julkaistiin myös lehdissä. Vuonna 1937 Wagner siirtyi Wetzlarissä toimivan Leitz-yhtiön palvelukseen. Hän työskenteli yhtiön kuva-arkistossa sekä toimi opettajana Leitzin järjestämillä valokuvauskursseilla. Reproduktio
Valokuvauksen keksiminen johti valokuvausmekaanisten reproduktioprosessien kehittymiseen, kuten heliogravyyreiden kehittymiseen. Nykyaikainen väripaino perustuu menetelmään, jossa kolme tai neljä väriä painetaan toistensa jälkeen, mikä tuo reproduktioihin täydellisen ja luonnonmukaisen värisävyjen skaalan. Robert Capa
Capan mustavalkoiset sotakuvat ovat usein olleet eniten esillä Capaa käsittelevissä kirjoissa ja näyttelyissä, mutta Capa kuvasi myös paljon värivalokuvia. Ensimmäiset värikuvansa hän otti vuonna 1938, muutama vuosi sen jälkeen, kun Kodak oli esitellyt ensimmäisen laajamittaiseen käyttöön tulleen värifilmin Kodachromen. Säännöllisesti Capa alkoi käyttää värifilmiä kuitenkin vasta vuoden 1941 jälkeen. Toisen maailmansodan jälkeen Capa ei asettanut kumpaakaan filmiä etusijalle, vaikka monet kuvaajat ja julkaisijat eivät vielä arvostaneet värikuvia. Hänellä oli aina kaksi kameraa: toisella hän otti mustavalkoisia ja toisella värikuvia. Capa käytti uransa alussa Leican 35 millimetrin kameraa, jolla hän kuvasi muun muassa Espanjan sisällissodassa. Pienikokoinen Leican kamera helpotti kuvaajan liikkumista ja antoi mahdollisuuden toimia vaarallisissa tilanteissa.
Vaikka Capa tunnetaan erityisesti sotakuvistaan, hän otti runsaasti muitakin kuvia, kuten muotokuvia julkisuuden henkilöistä. Capan tunnettuja muotokuvia ovat esimerkiksi Golfe-Juanissa valokuvattu Françoise Gilot’ta seuraava ja rantavarjoa kantava Pablo Picasso, ikääntyvä Henri Matisse piirtämässä studiossaan ja Ingrid Bergman elokuvan "Kohtalon avain" kuvauksissa. Lisäksi Capa otti muotokuvia muun muassa Humphrey Bogartista, Orson Wellesista ja John Hustonista. Capa otti myös matkakuvia Euroopan muodikkaista hiihtokeskuksista Sveitsistä, Itävallasta ja Ranskan Alpeilta sekä Ranskan tyylikkäistä lomakeskuksista Biarritzista ja Deauvillestä. Matkakuvia Capa otti erityisesti Holiday-lehteen. Hän kokeili myös muotivalokuvausta. Gustaf von Numers (heraldikko)
Numers ei ollut koskaan päätoiminen taiteilija. Hän työskenteli teollisuuden palveluksessa, viimeksi Teollisuusvakuutus-yhtiön konttoripäällikkönä, ja oli heraldikkona itseoppinut. Hän oli kuitenkin yksi harvoja heraldiikkaan perehtyneitä suomalaisia taiteilijoita, kun Suomessa säädettiin vuonna 1949 laki kunnanvaakunoista. Niinpä von Numers sai suunniteltavakseen noin 150 kunnan vaakunat. Hänen aktiivisin kautensa sijoittui vuosiin 1952–1957. Numers suunnitteli myös puolustusvoimien päätunnuksen vuonna 1963, joukko-osastoliput kenttätykistölle, rannikkotykistölle, ilmavoimille ja laivastolle, useita sukujen, yhdistysten ja järjestöjen tunnuksia sekä Serafiimiritarikunnan jäseniltään edellyttämät henkilövaakunat presidentti J. K. Paasikivelle 1950 ja Urho Kekkoselle 1956. Hän myös kehitti vuonna 1950 havukoron. Kun Suomen Valkoisen Ruusun suurristin ketjuista poistettiin vuonna 1963 hakaristikuviot, von Numers suunnitteli niiden tilalle uudet havuristit, jotka perustuivat havukoroon. Joseph von Fraunhofer
Niinpä vuonna 1814 Fraunhofer keksi spektro­skoopin. Kokeidensa aikana hän löysi tulen liekin valosta kiinteän, oranssin valon alueella olevan spektriviivan. Sitä hän saattoi myöhemmin käyttää määrittäessään eri aineiden absoluuttiset taite­kertoimet. Tutkiessaan, löytysikö sama oranssi viiva myös Auringon valon spektristä, hän löysi siitä sen sijaan 574 tummaa viivaa. Niistä selvimmin näkyville hän antoi kirjaintunnukset, joita edelleen käytetään. Hän myös pani merkille, että yksi niistä, juova D, vastasi samaa aallonpituutta kuin hänen tulenliekin spetrissään havaitsema viiva; nykyisin tämän viivan tiedetään aiheutuvan natriumista. Hän ei kuitenkaan tutkinut asiaa tarkemmin. Nykyisin absorptioviivoja tunnetaan useita miljoonia. Ernst Haas
Maineikas sotakuvaaja Robert Capa näki Haasin sotavankikuvat jo ennen kuin ne julkaistiin ja kutsui tämän kaksi vuotta aiemmin Pariisiin perustetun Magnum Photos -kuvatoimiston jäseneksi. Magnumin muita jäseniä olivat tuolloin Henri Cartier-Bresson, George Rodger, David “Chim” Seymour, Werner Bischof, ja William Vandivert.[9] Pian myös "Life"-lehti tarjosi Haasille työpaikkaa, mutta Haas valitsi suurempia vapauksia antavan Magnumin. [10] Jochim Neiman
Neiman oli saksalaista käsityöläissukua. Hän muutti Tukholmaan Kustaa II Aadolfin valtakauden alkupuolella ja kouluttautui siellä maalariksi. Suomen nousukausi houkutteli hänet vuonna 1631 työhön Turkuun, missä hän alkuun teki koristelu- ja muuta käsityötä mm. Turun tuomiokirkkoon. Hän oli 1650-luvun alussa Suomen ensimmäinen muotokuvamaalari ja muotokuvamaalauksen uranuurtaja. Hän ikuisti suuren määrän Turun akatemian professoreita mutta lähes kaikki tuhoutuivat Turun paloissa 1738 ja 1827, ja hänen maalauksiaan on yleensäkin säilynyt vain muutama. Osa niistä siirtyi Ruotsiin sinne muuttaneiden mukana. Neimanin työksi arvioitu alkuaan Turun tuomiokirkossa ollut lapsimuotokuva vuonna 1662 kuolleesta Kaarle Kustaanpoika Hornista vainajana on nykyään Nordiska museetissa. Hänen professorimuotokuviaan ovat esimerkiksi maalattu, Gripsholmin linnassa säilynyt piispa Isak Rothoviuksen muotokuva vuodelta 1652 sekä Rauman kirkkoon vuonna 1640 tehtyyn Rauman kirkkoherran Gregorius Clementin (Gregorius Clementis eli Grels Finno) epitafiin maalatut muotokuvat. Maskun kirkon votiivikaapissa olevat Hebla Gallen ja Henrik Hoffmanin muotokuvat on myös kirjattu Neimanin teoksiksi. Antti Favén
Suomen itsenäistymisen ja sisällissodan jälkeen Favénille avautui tie Suomen kansallisena muotokuvamaalarina, mikä loi paineen palata kansalliseen tyyliin. Ajan ihanteiden mukaisesti Favén omaksui myös maisemamaalauksissaan konservatiivisen kansallisromanttisen ja ”agraarisen” tyylin. Kansallisen ja kansainvälisen ristiriita kuitenkin säilyi hänen tuotannossaan. Hän maalasi myös arvostusta herättäneitä kansankuvauksia, joiden malleina hän käytti paljon kotiseutunsa Kylmäkosken kansanmiehiä ja -naisia. Favénin töitä oli hänen elinaikanaan esillä ulkomaisissa näyttelyissä Ruotsissa, Tanskassa, Italiassa, Unkarissa ja Itävallassa.
Favénin kansallismuotokuvamaalarin ura käynnistyi vuonna 1918 aloitetusta sarjasta valkoisen armeijan sotilaiden muotokuvia, jossa olivat edustettuna niin rivimiehet kuin ylin sodanjohto. Nimellä "Vapaussodan miehiä" tunnettu 18 taulun sarja on nykyään esillä Suomen sotamuseossa. Sittemmin Favén maalasi muotokuvat muun muassa viidestä entisestä tai tulevasta Suomen presidentistä (C. G. E. Mannerheim, K. J. Ståhlberg, P. E. Svinhufvud, Kyösti Kallio ja Risto Ryti), useista pääministereistä ja eduskunnan puhemiehistä (Lauri Ingman, J. H. Vennola, T. M. Kivimäki, Wäinö Wuolijoki, J. K. Paasikivi), muista taloudellisista ja poliittisista vaikuttajista (August Ramsay, A. O. Kairamo, Magnus Lavonius) sekä lukuisista vuorineuvoksista ja ministereistä. Erityisen merkittävänä on pidetty hänen maalaamaansa runoilija Eino Leinon muotokuvaa. Myös säveltäjä Jean Sibeliuksesta hän maalasi useita muotokuvia. Lisäksi hän maalasi vuonna 1930 suomalaisen Ehrensvärd-seuran tilauksesta Suomenlinnaan sijoitetun muotokuvan Ruotsin kuningas Kustaa V:stä ja myöhemmin tämän veljestä, prinssi Oskar Bernadottesta. Valo
Alankomaalainen fyysikko Christiaan Huygens sen sijaan väitti jo vuonna 1678 valon olevan aaltoliikettä, joka etenee aaltoina ja tarvitsee väliaineen edetäkseen. Newtonin ja Huygensin ajatukset olivat selvästi ristiriidassa, mutta yli sadan vuoden ajan kummallakin teorialla oli tutkijoiden keskuudessa kannattajia. Vasta Youngin kaksoisrakokoe vuonna 1801 osoitti vakuuttavasti valon käyttäytyvän aallon tavoin. Vähän myöhemmin Etienne Louis Malus (1775–1812) havaitsi ilmiöitä, jotka johtuivat valon polarisoituvuudesta. Augustin Jean Fresnel (1788–1827) päätteli tästä valon olevan poikittaista aaltoliikettä. Sitä vastoin esimerkiksi ääni on pitkittäistä aaltoliikettä. James Clerk Maxwell esitti 1860-luvulla että valoaallot ovat sähkömagneettista aaltoliikettä. Hän totesi, että valon käyttäytymistä voidaan kuvata yhtälöillä, jotka sittemmin nimettiin hänen mukaansa. Nämä löydöt vahvistivat aaltoteorian voittokulkua. Ernst Haas
Ernst Haas ei nuorena ollut kiinnostunut valokuvauksesta,[3] toisin kuin isänsä. Kun isä kuoli 1940, Haas otti kuitenkin haltuunsa isältä jääneen pimiön ja alkoi harjoitella vedostusta perhekuvien negatiivien avulla. Myös kuvaaminen alkoi pian kiinnostaa. Gabriel Lippmann
Tunnetuin Lippmannin työ on hänen vuonna 1886 kehittämänsä ja vuonna 1908 Nobel-palkittu valokuvauspaperi, jossa värikuva syntyy diffraktiolla ja interferenssi-ilmiöllä täysin ilman pigmenttejä. Tavoite oli edistää kuvan tuottamista aiemmista yrityksistä täysin poikkeavalla tavalla, ja tuloksena oli kaksiosainen tapa valmistaa värikuvia suoraan kohteensisäisten aallonpituuksien avulla. Tutkimusta pidettiin mullistavana ja omaperäisenä, koska se ei seurannut fysiikan ilmeistä kehityksensuuntaa. Karl Haas
Karl Haas (6. joulukuuta 1913 Speyer, Saksa – 6. helmikuuta 2005 Royal Oak, Michigan, Yhdysvallat) oli Yhdysvalloissa vaikuttanut musiikintutkija ja pianisti, joka isännöi päivittäistä radio-ohjelmaa "Adventures in Good Music". Ohjelma sai alkunsa vuonna 1959 Detroitissa, se pääsi syndikointiin 1970-luvulla ja jatkui aina vuoteen 2003 asti. Ohjelma oli eräs kuunnelluimpia klassisen musiikin ohjelmia maailmassa ja voitti useita palkintoja muun muassa kaksi Peabodya. Haas itse nimettiin Radio Hall of Fameen vuonna 1997. Eos (1854–1866)
Aikansa muihin lehtiin verrattuna "Eos" oli poikkeuksellisen runsaasti ja taidokkaasti kuvitettu. Vuodesta 1857 lähtien sen litografina toimi saksalainen C. Grosskopf, joka julkaisi lehdessä Suomen ensimmäiset sarjakuvat. "Eos" käytti myös ensimmäisenä lehtenä Suomessa värilitografioita. Toisinaan sen mukana julkaistiin isokokoisia plansseja. Kotimaisista taiteilijoista "Eosta" avusti Kalevala-kuvituksestaan tunnettu R. W. Ekman. Grosskopfin jätettyä Turun lehden kuvitus väheni ja yksinkertaistui, mitä yritettiin korvata lisääntyneellä värien käytöllä. Ernst Haas
Ernst Haas alkoi tästä pitäen kuvata yhä enemmän värifilmille, joista hänen suosikikseen nousi Kodachrome-diafilmi. Jo 1940-luvun lopulla Haas oli siirtynyt ison negatiivikoon Rolleiflexistä 35 millimetrin kinofilmiä käyttävään Leicaan. Hänen tunnistettaviksi tyylikeinoikseen muodostuivat pieni syväterävyysalue ja kohteen liikkeen aiheuttama harkittu epäterävyys. Victor F. Hess
Victor Francis Hess alun perin Victor Franz Hess (24. kesäkuuta 1883 Steiermark, Itävalta – 17. joulukuuta 1964 New York, Yhdysvallat) oli itävaltalais-yhdysvaltalainen fyysikko, joka vuosina 1911–1913 tekemällään kokeellisella työllä osoitti, että ilmakehää voimakkaasti ionisoiva säteily on kosmista alkuperää. Hän sai kosmisen säteilyn keksimisestä Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1936. Palkinto oli jaettu positronin keksijän Carl David Andersonin kanssa. Tuomas von Boehm
Tuomas von Boehm avioitui taidemesenaatti, Enso-Gutzeitin Tainionkosken tehtaitten paikallisjohtajan, insinööri Jalo Sihtolan tyttären Kirstin kanssa vuonna 1943. Hän rakasti Espanjaa ja vietti talvensa Fuengirolassa. Espanjan vaikutus näkyy myös hänen taiteessaan. Tuomas oli surrealisti, jonka teokset kuvaavat arkisia aiheita. Hän on tunnettu varsinkin asetelmistaan. Von Boehm palkittiin Pro Finlandialla vuonna 1967. Von Boehmin öljyvärimaalaus "Punainen neilikka" oli kuva-aiheena 1. luokan postimerkissä vuonna 2009. Markus Varesvuo
Varesvuo toimi aiemmin isänsä Kyösti Varesvuon perustaman elokuvatuotantokonsernin Varesvuo Partners Oy:n hallituksen puheenjohtajana. Valokuvaus on alun pitäen ollut Varesvuon harrastus, mutta muuttunut vähitellen ammatiksi, ja vuodesta 2005 hän on ollut päätoiminen valokuvaaja. Hän on saanut useita palkintoja erityisesti lentäviä lintuja esittävistä kuvista. Emmi Fock
Emmi Fockin voidaan katsoa kuuluvan valokuvauksen uuden suunnan edustajiin Suomessa aikana, jolloin valokuva rupesi käyttämään maalaustaiteen perinnöstä poikkeavia, uudenlaisia ilmaisutapoja. Maalaustaiteen perinnöstä poikkeavia uuden suunnan ilmaisutapoja voi löytää esimerkiksi Fockin lähikuvien intensiivisyydestä. Ne korostavat katseen merkitystä tavalla, joka tuo mieleen aikakauden tähtikulttikuvat. Tässä kohtaa näkyy myös Jan de Meyeren vaikutus. Muotokuvien glamourhenki syntyy paitsi mallien asennoista, ilmeistä ja diivamaisen itsetietoista kauneutta korostavista valituista kuvakulmista myös Fockin käyttämästä tekniikasta ja rekvisiitasta. Kansainvälisen elokuvateollisuuden tähtikultti oli tullut osaksi muotokuvaa. Valokuvauksen historia
Digitaalisen valokuvan syntyyn liittyi myös maalaustaiteen ja arkkitehtuurin aikaisemmat keksinnöt. Albertin ikkuna on toiminut maalauksen ja piirustuksen apuvälineenä piirrettäessä camera obscuran avulla. Filmille kuvattaessa valokuvaus ei kartesiolaista matriisia tarvinnut, mutta myöhemmin siitä tuli digitaalisen valokuvauksen ja kolmiulotteisen kuvantamisen olennainen osa. Digitaalisessa valokuvassa kaksiulotteisen matriisin soluja kutsutaan pikseleiksi ja kolmiulotteisessa kuvantamisessa käytettyjä kuutiomaisia soluja kutsutaan vokseleiksi. Kolmiulotteista kuvantamista käytetään muun muassa lääketieteessä ja virtuaalisissa pelimaailmoissa. Kartesiolaisesta matriisista on tullut kolmiulotteisen tilan klassinen esitysmuoto. Taiteen historia
Valokuvaus keksittiin 1830-luvulla. Varhaisimpia menetelmiä olivat dagerrotypia ja kalotypia. Aluksi valokuvia julkaistiin litografioiden joukossa julkisissa taidenäyttelyissä, mutta 1800-luvun puolivälin jälkeen enää erityisissä valokuvanäyttelyissä. Värivalokuvaus oli 1940-luvulla jo pitkälle kehittynyttä, mutta mustavalkokuvaus säilyi pitkään suosittuna. Valokuvaus on vasta viime aikoina laajemmin tunnustettu ainutlaatuiseksi taiteelliseksi ilmaisuvälineeksi. Ken Burns
Ken Burns on antanut nimensä valokuvien elokuvalliseen käsittelytekniikkaan, jossa kamera tekee hitaita panorointeja ja zoomauksia valokuvan yli yksityiskohdasta laajempaan kuvaan tai päinvastoin. "Ken Burns effect" -nimellä tunnettu tekniikka ei ole Burnsin kehittämä, mutta hänen dokumenttielokuvissaan sitä on käytetty paljon. Anders Lorenz Munsterhjelm
Anders Lorentz Munsterhjelm (17. tammikuuta 1803 Arrajoen (Jokelan) kartano, Nastola – 26. heinäkuuta 1893 Hakunilan kartano, Helsingin maalaiskunta) oli suomalainen everstiluutnantti, tilanomistaja, valtiopäivämies ja Tikkurilan väritehtaan perustaja. Henri Cartier-Bresson
Henri Cartier-Bresson (22. elokuuta 1908 Chanteloup-en-Brie – 3. elokuuta 2004 Montjustin) oli tunnettu ranskalainen valokuvaaja ja eräs 1900-luvun kuuluisimmista valokuvataiteilijoista. Häntä kutsutaan kuvajournalismin isäksi. Muiden ansioidensa lisäksi Bresson tunnetaan yhtenä Magnum Photosin perustajista. Vuonna 1982 Cartier-Bressonille myönnettiin kansainvälinen Hasselblad-palkinto. Ernst Haas
Sotaa edeltäneitä taideopintojaan lukuun ottamatta Haas oli valokuvaajana paljolti itseoppinut. Vuonna 1941, toimiessaan Max Reinhardtin elokuvakoulun valokuvaajana hän kuitenkin osallistui joihinkin filmitekniikkaa käsitteleviin kursseihin.[4] Hän opiskeli lisää myös filosofiaa ja runoutta kehittääkseen näkemystään valokuvauksesta. Bryan Holmen ja Thomas Formanin vuonna 1949 julkaistu, runoutta ja valokuvausta yhdistävä teos "Poet’s Camera" oli yksi Haasin inspiraation lähteitä.[6] André Kertész
Kertész muutti etunimensä muotoon André ja käytti sitä nimeä koko loppuelämänsä. Dadaismi alkoi tuohon aikaan kiinnostaa monia valokuvaajia, ja siitä oli tulossa merkittävä suuntaus taiteilijoiden keskuudessa etenkin Ranskassa. Kertész tutustui pian suuntauksen jäseniin, ja yksi heistä, Paul Dermée, antoi hänelle nimeksi "Veli Näkijä" ja "Veli Näkevä silmä" hänen ensimmäisen yksityisnäyttelynsä aikana 1927. Se oli viittaus keskiaikaiseen luostariin, joissa kaikki munkit yhtä lukuun ottamatta olivat sokeita. Kertész jatkoi koko Pariisin-aikansa yhteyksien pitämistä muihin unkarilaisiin valokuvaajiin ja taiteilijoihin, ja myöhemmin hänestä tuli tähti heidän kanssaan pitämissään näyttelyissä. Hän vieraili useiden kuvanveistäjäystäviensä luona, ja kubismi teki häneen syvän vaikutuksen. Hän teki vapaa-aikaan muotokuvia muun muassa Piet Mondrianista ja Marc Chagallista, kirjailija Colettesta ja elokuvaohjaaja Sergei Eisensteinista. Vuonna 1928 Kertész lakkasi käyttämästä levykameroita ja siirtyi Leicaan, johon hän tottui varsin nopeasti. Tämän kauden aikana hän oli epäilemättä tuotteliaimmillaan, sillä hän otti kuvia päivittäin ja sai niitä julkaistuksi lehdissä koko 1920-luvun lopun, jolloin hän jakoi aikansa hyvin tarkkaan tilaustöiden ja oman valokuvaustyönsä kesken. 1930-luvulla Kertész sai hopeamitalin palveluksistaan valokuvauksen hyväksi Exposition Coloniale -näyttelyssä Pariisissa, johon hän osallistui. Hanna Taini
Aho uudisti tarjouksensa muutamaa vuotta myöhemmin, ja Tainin elokuvaura alkoi 18-vuotiaana vuonna 1929 Valentin Vaalan mykkäelokuvassa "Mustalaishurmaaja". Elokuvan toinen kuvaaja Aho oli huomioinut Tainin lahjakkuuden pari vuotta aiemmin Svenska Teaternin oppilaskoulun näytännössä, jossa tämä oli esittänyt vaikuttavan tanssikohtauksen. "Mustalaishurmaajassa" Taini näytteli Akrisia ja lumosi arvostelijat. Keväällä 1931 Taini sai hyvät arvostelut sivuosastaan elokuvassa "Laveata tietä". Samana vuonna hän tulkitsi kiihkeäntulisen tanssijatar Sabinan osan äänielokuvassa "Jääkärin morsian". Arvostelijat kehuivat hänen näyttelijänkykyjään ja ulkoisia avujaan. Valokuvaus Suomessa
Vuonna 1870 tuleva valtionarkiston hoitaja Reinhold Hausen oli saanut Suomalaisen Kirjallisuuden Seuralta apurahan Lounais-Suomen historiallisten muistomerkkien valokuvaamiseen. Siitä lähtien tiedemiehet alkoivat käyttää valokuvien havainnollisuutta, tarkkuutta ja luotettavuutta tutkimustyössään. 1800-luvun lopulla valokuvaus oli vakiinnuttanut paikkansa ainakin arkeologian, geologian, maantieteen, kansatieteen ja tähtitieteen käytössä. Tieteelliset seurat keräsivät laajoja valokuvakokoelmia, jotka herättävät kiinnostusta nykyisinkin. 1900-luvulla perinteentutkimuksen piirissä etenkin Samuli Paulaharjun ja Sakari Pälsin valokuvatuotannolla on pysyvä arvonsa. Optiikka
Isaac Newton teki kokeita prismalla. Tällöin hän havaitsi, että valo voidaan, paitsi hajottaa spektriksi, myös koota uudelleen valkoiseksi valoksi. Havainnostaan Newton päätteli valon koostuvan pienistä hiukkasista. Optikkaan oli syntynyt ristiriita; toiset havainnot puolsivat hiukkasteoriaa ja toiset aaltoluonnetta. Newton keräsi matematiikan ja mekaniikan saavutuksillaan niin suuren suosion, että hänen uskottiin olevan oikeassa tässäkin asiassa. Aaltoteorian kannattajat olivat tiedemaailman radikaaleja ja selvä vähemmistö. Näihin radikaaleihin kuului hollantilainen Christiaan Huygens. Hän kannatti aaltoteoriaa ja havaitsi myös valon polarisaation. Robert Doisneau
Doisneau tunnetaan ajattomista 35 millimetrin filmille otetuista Pariisin ja sen esikaupunkialueen kaduilla otetuista valokuvista. Kuvissa on tavallisia ihmisiä, mutta toisaalta niissä on runsaasti runollisuutta ja huumoria. Doisneau olikin humanistinen valokuvaaja, jonka kuvien pääosassa oli ihminen keskellä arkea. Kuvista näkyy voimakas elämisen halu ja tunnusomainen lämmin, mutta hieman surumielinen huumori. Häntä onkin verrattu muun muassa Charles Chapliniin ja Jacques Tatiin, joiden komiikassa oli melankolisia sävyjä. Doisneau kutsui itseään ”kuvien kalastelijaksi”, joka kulki ilman päämäärää kaupungin kaduilla ja odotti valokuvattavia hetkiä. Valokuvaus
Daguerren keksintö oli kuitenkin se tekijä, jonka ansiosta valokuvaus yleistyi nopeasti sekä Yhdysvalloissa että Euroopassa heti samana vuonna sen julkistamisen jälkeen. Valokuvauksesta tuli erityisen suosittu ihmisten, maisemien, arkkitehtuurin ja sotien kuvaamisessa. Myös tiede otti sen hyvin nopeasti käyttöönsä. Valokuvauksen pelättiin vievän pohjaa pois maisema- ja muotokuvamaalaukselta, mutta näin ei täysin käynyt. Kuvataiteilijoille tuli mahdollisuus kehittää taidettaan abstraktiin suuntaan. Myöhemmin valokuvauksessakin on abstrakti suuntaus saanut jalansijan. Valokuvauksen historia
Englantilainen Henry Fox Talbot teki 1800-luvun alussa kokeita kostuttamalla paperin ruokasuola- ja hopeanitraattiliuoksella. Materiaali oli kuitenkin liian hidasta camera obscurassa käytettäväksi. Daguerren keksinnön innoittamana hän paransi keksintöään, kalotypiaa, josta tuli ensimmäinen negatiivimenetelmä. Menetelmän etuna oli kuvien edullinen hinta ja kopioitavuus. Se ei kuitenkaan aluksi yleistynyt Talbotin patentin takia. Negatiiviin perustuvat valokuvausmenetelmät yleistyivät 1850-luvulla. Valokuvan monistaminen oli tullut mahdolliseksi. Optiikka
Lääketieteen ja biologian kannalta merkittäväksi keksinnöksi osoittautui Frits Zerniken vaihekontrastimikroskooppi, jolla paitsi saadaan erittäin tarkkoja kuvia soluista niin myös väriaineita ei tarvita. Kuvausmenetelmän ansiosta biologit onnistuivat ensimmäistä kertaa seuraamaan solusykliä. Yhdysvaltalainen Charles Townes ja hänen neuvostoliittolaiset kollegat Nikolai Basov ja Aleksandr Prohorov saivat vuonna 1964 Nobelin fysiikanpalkinnon keksittyään ja rakennettuaan toimivan laserin. Dennis Gabor taas voitti palkinnon yhdeksän vuotta myöhemmin keksittyään hologrammit. Lääketieteellinen röntgenkuvaus
Röntgenkuvauksen periaatteen keksi saksalainen Wilhelm Röntgen vuonna 1895. Hän tajusi, että löytämillään säteillä pystyi valottamaan filmin. Hän sai löydöstään vuonna 1901 jaetun ensimmäisen Nobelin fysiikanpalkinnon, mutta suhtautui löytämäänsä säteilyyn vaatimattomasti. Röntgenin löytö aiheutti pienen vallankumouksen fysiikan alalla, ja useat tiedemiehet aloittivat sen tutkimisen. Löytö sai poikkeuksellisen innokkaan vastaanoton niin tiedemiesten kuin maallikoiden keskuudessa. Ernst Haas
Miettiessään uravaihtoehtojaan Haas lopulta oivalsi, että valokuvauksesta hän voisi saada sekä elantonsa että taiteellisen ilmaisuvälineensä. Ensimmäisen kameransa hän hankki Wienin mustasta pörssistä vuonna 1946 vaihtamalla 10 kilogrammaa margariinia Rolleiflex-kameraan.[6] Hugo Haase
Haase syntyi juutalaiseen sukuun ja hänen isänsä oli ammatiltaan suutari. Lakimieheksi kouluttautunut Haase piti vuosina 1888–1911 Königsbergissä yksityistä lakitoimistoa ja tuli tunnetuksi työläisten ja sosialistien puolustajana. Hän liittyi SPD:hen vuonna 1887 ja hänet valittiin vuonna 1894 ensimmäisenä sosiaalidemokraattina Königsbergin kaupunginvaltuustoon. Hän oli muun muassa Otto Braunin ja Karl Liebknechtin asianajajana poliittisissa oikeudenkäynneissä vuosina 1904 ja 1907. Haase oli vuosina 1897–1907 ja 1912–1919 edustajana valtiopäivillä. Hänet valittiin vuonna 1911 SPD:n varapuheenjohtajaksi ja August Bebelin kuoltua vuonna 1913 hänestä tuli SPD:n valtiopäiväryhmän johtaja yhdessä Philipp Scheidemannin kanssa. Haase edusti SPD:n vasenta siipeä ja ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914 hän vaati puoluetta äänestämään valtiopäivillä sotalainojen myöntämistä vastaan. Kun SPD:n valtiopäiväryhmän enemmistö kuitenkin asettui kokouksessaan 3. elokuuta sotalainojen tukemisen kannalle, ryhmäkuriin alistunut Haase äänesti seuraavan päivänä muun ryhmän mukana lainojen puolesta ja lausui paljon huomiota saaneessa ryhmäpuheenvuorossaan, että sosiaalidemokraatit ”eivät hylkäisi isänmaataan vaaran hetkellä”. Kalle Havas
Havaksen vanhemmat olivat poliisikonstaapeli Kaarlo Edvard Henriksson, myöh. Havas ja Ida Havas. Hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1916–1917. Havas osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1921, 1922, 1923, 1925 sekä 1926–1930. Havas oli valokuvaajana useissa 1920-luvulla ja 1930-luvun alussa valmistuneissa Suomi-Filmi Oy:n elokuvissa. Havas asui 1920–1926 Vammalassa jossa hänellä oli oma valokuvaamo. Havaksen valokuvanegatiiveja on Tyrvään seudun museon, Suomen valokuvataiteen museon ja Helsingin kaupunginmuseon kokoelmissa. Valaanpaloitus
Henrik Finne teki pitkiä merimatkoja muun muassa Etelämerelle 1930-luvun lopulla. "Valaanpaloitus" on tämän saanut aiheensa näiltä Finnen merimatkoilta. Finneä arvostetaan värigrafiikan taitajana. Tämä taito tulee ilmi myös "Valaanpaloitus"-työssä sen kahdeksaine väreineen. Raimo Hallama
Eino Raimo Oskari Hallama (ent. Airaksinen; 21. elokuuta 1921 Kuopio – 4. syyskuuta 1994 Porvoo) oli suomalaisen valo- ja elokuvauskoulutuksen uranuurtaja. Koulutukseltaan hän oli kemian maisteri. Optinen harha
Kirkkaus- ja kontrastiharhat aiheutuvat siitä, että havaintomme kirkkaudesta voi vaihdella subjektiivisesti, ja siihen vaikuttaa esimerkiksi näkymän konteksti.
Tuikkivat harhat ovat kuvia, jotka näyttävät tuikkivan tai säkenöivän, kun katsetta liikutetaan niiden pinnalla. Harhan perusmuoto on nimetty saksalaisen Ludimar Hermannin mukaan, joka eritteli vuonna 1870 kuvan ja taustan välisen simultaanisen kontrastin tarkan vaikutuksen.
Taipumisharhoissa suorat tai pyöreät linjat näyttävät vääristyvän tai taipuvan.
Kuvio- ja taustaharhoissa havaintoharha syntyy siitä, että aivot tulkitsevat merkityksen niin kuvion kuin sen taustankin muodolle, jolloin kuvio ja tausta vaihtavat paikkaa.
Arviointiharhoissa kuvioiden koko tai suunta toisiinsa nähden näyttää todellisesta poikkeavalta.
Valaistusolosuhteet ja ympäröivät värit vaikuttavat voimakkaasti havaintoomme väristä.
Stereoharhat luovat illuusion kolmiulotteisesta kuvasta kun kahdesta itsenäisestä lähteestä tulevat verkkokalvon kuvat sekoittuvat yhdeksi kuvaksi. Stereokuvia katsottaessa silmiä pidetään kuin katsottaisiin kaukaisuuteen. Noin kymmenen prosenttia ihmisistä ei kykene näkemään näitä illuusioita.
Liikeharhassa liikkumaton kuva näyttää liikkuvan. Joskus liikkeen havaitsemiseksi täytyy liikuttaa päätä tai silmiä.
Mahdottomissa muodoissa kuvan kolmiulotteinen tulkinta todellisena fyysisenä objektina on mahdoton. Tämän mahdottomuuden voi havaita vasta kun sen eri osia vertailee.
Varjoharhat perustuvat aivojen tapaan tulkita valaistuksen ja varjojen säännönmukaisuuksia ja määrittää niiden perusteella muodot ja syvyydet.
Perspektiivisääntöjen avulla voidaan luoda kuvia, jotka näyttävät perspektiivin takia ristiriitaisilta suhteessa todellisiin mittoihinsa.
Merkitystä vaihtavat kuvat ovat monitulkintaisia. Aluksi näköjärjestelmä häilyy edestakaisin kahden tulkinnan välillä, mutta kun tulkinta on vakiintunut, sitä on enää hyvin vaikea vaihtaa tai jättää se huomiotta.
Konteksti- ja johdatteluharhassa katsojaa johdatellaan tiettyyn tulkintaan. Heinrich Hoffmann (valokuvaaja)
Heinrich Hoffmannin isä ja setä olivat molemmat ammattikuvaajia ja he opettivat Hoffmannille valokuvaajan ammatin. Hän työskenteli nuorena Hugo Thielen johdolla Hessenin suurherttuan hovikuvaajana Darmstadtissa. Asuttuaan jonkin aikaa Lontoossa Hoffmann asettui Müncheniin ja avasi oman valokuvausstudionsa, josta tuli suuri menestys. Chris Menges
Chris Mengesin isä oli kapellimestari-säveltäjä Herbert Menges, joka toimi pitkään lontoolaisen Old Vic -teatterin musiikillisena johtajana. Chris Menges aloitti uransa Adrian Cowellin dokumenttituotantojen kameramiehenä ja kiersi läpi 1960-luvun Burmassa ja muilla maailman konflikti- ja katastrofialueilla. Hänen ensimmäisiä näytelmäelokuvien kuvaustehtäviään olivat nuorisoaiheiset Lindsay Andersonin "Jos..." (1968) ja Ken Loachin "Poika ja haukka" (1969), jossa Menges toimi ensi kertaa pitkän elokuvan pääkuvaajana. Hän kertoo kehittäneensä tuolloin Ken Loachin kanssa kuvaustyylin, jossa tila valaistaan varsin tasaisesti niin, että näyttelijät voivat liikkua tilassa tavallista vapaammin ja suuressa ryhmässä kaikki ovat ”demokraattisesti” valaistuja ilman päähenkilön korostamista. Menges kuvasi myös Stephen Frearsin ensimmäisen pitkän elokuvan "Vainukoira" (1971). Näiden elokuvien jälkeen hän toimi läpi 1970-luvun kuvaajana sekä dokumenteissa, televisioelokuvissa että teatterielokuvissa kuten "Mustan oriin seikkailut" (1971), "Katkera matka vapauteen" (1979) ja "Musta Jack" (1979). Teuvo Suominen
Luonnonkuvaus sai ammattimaisen suunnan, kun innokas valokuvaus- ja luontoharrastaja sai Pekka Nuortevalta kuvitustehtävän Suomen Eläinkuvasto -kirjaan. ”Kiitän ylioppilas Teuvo Suomista 307 viheliäisen pienen tai muuten mahdottoman elukan taidokkaasta kuvaamisesta” -todistuksen kera oli hyvä saapastella myös muihin toimituksiin. Viikkosanomat, Et-, Valokuva ja monet muut aikakauslehdet vastasivat värikkäästi meillä 1970-luvulla heränneeseen luontoinnostukseen. Se taas herätti kysynnän luontokuville ja kuvaajille, joiden koulutukseen Suominen osallistui sekä kurssien että kirjoitusten muodossa. ”Omalla esimerkillään hän vaikutti uskomattoman monen, myös minun valokuvausharrastuksen suuntautumiseen ja ammatinvalintaan”, vahvistaa valokuvataiteilija Pentti Sammallahti. Myös luontokuvaajalegenda Hannu Hautala pitää Suomisen kanssa tekemiään kuvausretkiä korkeakoulunaan, joka opetti tarkastelemaan luontoa eri näkökulmista. Werner Haas
Werner Haas (30. toukokuuta 1927 Augsburg, Saksa – 13. marraskuuta 1956 lähellä Neuburg an der Donauta) oli saksalainen ratamoottoripyöräilijä. Hän voitti maailmanmestaruuden 125-kuutioisissa vuonna 1953 ja 250-kuutioisissa vuosina 1953 ja 1954. Haas oli ensimmäinen saksalainen ratamoottoripyöräilyn maailmanmestari. Fysiikan historia
Christiaan Huygens tunnetaan 1600-luvulla kehittämästään Huygensin periaatteesta. Huygensin mielestä aaltoliikkeessä jokainen aaltorintaman piste toimii alkeisaallon lähteenä. Huygens lienee myös ensimmäisenä pitänyt valoa aaltoliikkeenä. Huygensin käsitys oli päinvastainen kuin Newtonin, joka piti valoa hiukkasina. Britti Thomas Young valmisti koelaitteiston, joka tunnetaan Youngin kaksoisrakokokeena. Kokeellaan hän todisti valon olevan aaltoliikettä. Nykyään sekä valon tiedetään käyttäytyvän myös hiukkasten tavoin joissain tapauksissa. Tämä selittyy kvanttimekaniikan aalto-hiukkasdualismilla. Ernst Haas
Haasin näkökulma New Yorkiin oli kriitikko A. D. Colemanin mukaan sivullisempi, runollisempi ja vähemmän tunkeileva kuin kaupungista kertovilla kuvareportaaseillaan tunnetuksi tulleiden Lisette Modelin tai William Kleinin. Haas käytti tyylikeinoinaan muun muassa epätarkkuutta, ylivalotusta ja pientä syväterävyysaluetta. Hologrammi
Hologrammi on kolmiulotteinen (3-D) kuva. Se on luotu lasertekniikan avulla. Se sisältää parallaksi-ilmiön, joka erottaa sen muista 3-D-kuvista. Hologrammi tarvitsee itselleen jonkin väliaineen, jossa se näkyy, eli yleensä kaasua. Hologrammilla tarkoitetaan myös sitä hienopiirteistä juovakuviota, joka sisältää kuvan muodostamiseen tarvittavan tiedon.
Hologrammin on keksinyt unkarilainen fyysikko Dennis Gabor (unk. Gábor Dénes) (1900–1979) vuonna 1947. Hän sai keksinnöstään Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1971. Ernst Haas
Vuonna 1951 Haas avioitui unkarilaisen kreivittären Antoinette Wenckheimin kanssa. Heidän erottuaan Haas meni naimisiin yhdysvaltalaisen toimittaja Cynthia Buehr Senequen kanssa, ja he saivat kaksi lasta. Myöhemmin Haasin elämänkumppaneita olivat saksalaissyntyinen Gisela Minke ja japanilainen Takiko Kawai. Valokuvauksen historia
Louis Daguerren nimiin pantu keksintö oli vain yksi monien valokuvaukseen liittyvien keksintöjen joukossa. Daguerrotypiasta tuli kuitenkin ensimmäinen kaupallisesti hyödynnettävä valokuvausmenetelmä. Nicéphore Niepce onnistui jo vuonna 1826 tuottamaan pysyvän valokuvan asfalttipalaseen heliografiamenetelmällä. Valotusaika oli 8 tuntia. Daguerrotypia levisi maailmalle uutena miniatyyrimaalaus- ja muotokuvausmenetelmänä. Daguerrotypia oli positiivimenetelmä mutta täysin erilainen kuin myöhemmät filmiin perustuvat positiivimenetelmät. Porst
Yrityksen perustajan Hanns Porstin poika Hannsheinz Porst tuli tunnetuksi marxistina, jota syytettiin vakoilusta Itä-Saksan hyväksi ja joka vuonna 1972 lahjoitti yritysryhmänsä työntekijöilleen.
Vuosien 1972–1973 paikkeilla Porstin perheyrityksistä merkittävin, Photo Porst, oli Länsi-Saksan neljänneksi suurin valokuvausalan yritys, jolla oli maassa 86 omaa myymälää ja lisäksi 471 muun valokuvausliikkeen jakeluverkko. Photo Porst oli myös merkittävä valokuvausalan postimyyntiyritys. Yritysryhmän muut yritykset olivat värikuvalaboratorio Eurocop, tietokonepalveluja tuottanut Exdata sekä paikallisille sanomalehdille 21 miljoonan yhteispainoksena neliväripainettua viikkoliitettä tuottanut kustantamo. Konserni työllisti lähes 1 500 ihmistä, joista kaikista tuli lokakuussa 1972 yrityksen omistajia. Technicolor
Koska Technicolorin maine oli kärsinyt huonolaatuisten 2-komponenttijärjestelmällä tuotettujen elokuvien takia, etsi Herbert Kalmus yhteistyökumppaneita animaatiostudioista. Ainoastaan Walt Disney oli lopulta kiinnostunut 3-komponenttijärjestelmästä. Herbert Kalmus tarjosi Walt Disney Productionsille viiden vuoden yksinoikeuden järjestelmän käyttöön, joskin Technicolor Corporation joutui myöhemmin lyhentämään sopimuksen vuoteen muiden elokuvastudioiden painostuksen takia. Disneyn ensimmäinen värielokuva uudella Technicolor-jäjestelmällä oli kahdeksanminuuttinen "Flowers and Trees" (1932), jolla Disney voitti ensimmäisen Oscar-palkintonsa. Elokuvaa oli jo ehditty tehdä pitkälle mustavalkoisena, mutta uuden väritekniikan valloittamana Walt Disney päätti aloittaa sen tekemisen uudestaan värillisenä. Etsaus
Etsaus on alun perin kehitetty metalliseppien parissa viimeistään keskiajalla, mutta tekniikka saattaa olla tätä vanhempi. Keskiajalla etsausta käytettiin muun muassa haarniskoiden koristelemiseen. Etsauksen käytön kuvien paperille painamiseen uskotaan olevan augsburgilaisen Daniel Hopferin (n. 1470–1536) keksintö. Ensimmäinen päivätty vedos on vuodelta 1513, tekijänä Urs Graf. Painokuvia oli tehty ennen etsauksen keksimistä metallikaiverruksina, mutta etsaus oli paljon helpompi tekniikka, sillä se ei edellyttänyt varsinaista metallintyöstötaitoa. Näin ollen etsaus alkoi 1500-luvulta alkaen yleistyä suuritöisemmän kaivertamisen kustannuksella. Tekniikka on kulkenut kehittyen läpi vuosisatojen ja säilynyt elinvoimaisena nykyaikaan asti. Tunnetuimpia etsauksen taitajia ovat Rembrandt ja Piranesi. Harri Hinkka
Hinkka on palkittu kahdesti vuoden muotokuvaajana. Vuonna 1995 Harri Hinkalle myönnettiin Suomen Valokuvaliiton mestariarvo nuorimpana tunnustuksen saajana. Hinkka on tutkinut valokuvissaan valon ja valaisun merkitystä kuvan muodolle. Albert Einstein
Valosähköisen ilmiön selittäminen on kvanttimekaniikan kivijalka. Ilmiön avulla huomattiin sähkömagneettisella säteilyllä olevan aaltomaisen luonteen lisäksi myös hiukkasluonne. Tästä kehittyi myöhemmin aalto-hiukkasdualismi. Valosähköisessä ilmiössä on kyse siitä, että kun metallia säteilytetään tietyn taajuisella sähkömagneettisella säteilyllä, kuten valolla, metallista irtoaa elektroneja. Einstein keksi, että valon energia absorboituu elektroneihin kvantteina. Jos säteilyllä on tarpeeksi energiaa, se saa elektronin irti metallista. Ilmiön selittämisestä Einstein sai Nobelin fysiikanpalkinnon. Valon hiukkasluonnetta vahvistavat muun muassa mustan kappaleen säteily ja Comptonin sironta. Ilmiö on havaittavissa useilla aineilla, mutta parhaiten se kuvastuu juuri metalleissa. Materiaalista karanneita elektroneja kutsutaan usein "fotoelektroneiksi". Fotonin energia saadaan kaavasta: Mainosvalokuvaus
1930-luvulla Suomen Kuvalehti edisti suomalaisen mainonnan kehittymistä muun muassa vuonna 1934 järjestämällään mainosvalokuvakipailulla. Kilpailujulistuksessa lehti luonnehti mainosvalokuvaajan työtä: "Hänen on usein osattava tehdä 'pienestä suurta', osattava nähdä tavarassa edullisin puoli, järjestettävä valosuhteet niin, että kuva tulee eläväksi ja mielenkiintoiseksi, ja ennen kaikkea pidettävä silmällä, että kuvan tulee myydä."
Sotien jälkeen suomalaisetkin aikakauslehdet alkoivat vähitellen ottaa käyttöön neliväritekniikkaa, mikä mahdollisti mustavalkoisten valokuvien ohella myös värikuvien käytön mainonnassa. Tuotetta tai tehdasta esittävien mainoskuvien rinnalla ryhdyttiin ideoimaan, lavastamaan ja ohjaamaan tilannekuvia, joita otettiin sekä studiossa että ulkona. Pietisen veljesten ohella mainosvalokuvaajien kärkikaartiin nousi Matti A. Pitkänen. Vuonna 1959 perustettiin Suomen Mainosvalokuvaajat ry. Vuosikymmenen suurimmat mainoskuvaamot olivat Suomi-Filmin omistama Finlandia-Kuva sekä kirjailija Juhani Ahon poikien perustama Aho & Soldan. Ernst Haas
New Mexicon hehkuvat värit olivat saaneet Haasin kaipaamaan värin antamia mahdollisuuksia. Palattuaan New Yorkiin Haas osti värifilmiä, joka tuolloin oli vielä harvinaista ja kallista. Hän oli kokeillut sitä jo 1949,[3] mutta nyt hän vietti kaksi kuukautta kuvaten kotikaupunkiaan väreissä. Vuonna 1953 Life julkaisi kuvia yhteensä 24-sivuisessa jutussa nimeltä ”Images of a Magic City”, joka jaettiin kahteen peräkkäiseen lehden numeroon. Kriitikko Andy Grundbergin mukaan Haasin värikuvat toivat valokuvauksen lähelle kuvataiteen abstaktia ekspressionismia. Lyhty (yhdistys)
Lyhdyn työpajoja ovat:
Lyhdyssä toimii myös valokuvaustyöpaja, joka on vuodesta 2001 tehnyt yhteistyötä valokuvaaja Pekka Elomaan kanssa. Työryhmän yhteisprojekteja ovat mm. "Oikealla planeetalla (2005)" "ja" "Hyvää päivää," "herra Holbein? (2009–)"". Holbein" -sarjan innoittajana on ollut renessanssimaalari Hans Holbein nuoremman (1497–1543) muotokuvat. Mikkelin valokuvakeskus on julkaissut kyseistä sarjaa esittelevän kirjan sekä suomeksi että englanniksi. Projektin teoksia nähtiin Keravan taidemuseon näyttelyssä "Kuka painoin nappia Herra Holbein?" vuonna 2015 . Valokuvauksen historia
Valokuvauksen historia alkoi 1700-luvun lopulla tehdyistä kokeista ja keksinnöistä, joilla pyrittiin pysyvästi vangitsemaan camera obscuran tuottama kuva. Hopean tummentumisen valon vaikutuksesta selvitti saksalainen tiedemies Johann Heinrich Schulze vuonna 1727. Thomas Wedgwood ja professori Humphrey Davy saivat camera obscuran avulla kuvia hopeanitraattiliuoksessa kostutetulle paperille ja nahalle 1700-luvun lopulla. Kuvat eivät kuitenkaan olleet pysyviä. Valokuvauksen varsinaisena alkuna pidetään vuotta 1839, jolloin Ranskan tiedeakatemia osti Louis Daguerrelta oikeudet daguerrotypiaan ja vapautti keksinnön koko maailman käyttöön. Heliografia
Heliografia (, aurinkopiirros) on ranskalaisen keksijän Joseph Nicéphore Niépcen kehittämä maailman ensimmäinen menetelmä pysyvän valokuvan luomiseksi. Niépce otti vanhimman säilyneen valokuvan, "Näkymä ikkunasta Le Grasissa", vuonna 1826 käyttäen camera obscuraa ja 25,8 x 29 cm:n kokoista öljykäsiteltyä bitumilla pinnoitettua tinalevyä. Kun levy huuhdeltiin laventeliöljyllä, ainoastaan auringonvalosta kovettunut osa, "itse kuva", jäi jäljelle. Ensimmäisen säilyneen kuvan valottamiseen meni kahdeksan tuntia, minkä vuoksi aurinko paistaa kuvassa molemmista suunnista, ja varjot heittyvät kahteen suuntaan. Ernst Haas
Vuonna 1958 amerikkalainen Popular Photography -lehti listasi Ernst Haasin maailman kymmenen suurimman valokuvaajan joukkoon. Muut yhdeksän olivat Ansel Adams, Richard Avedon, Henri Cartier-Bresson, Alfred Eisenstadt, Philippe Halsman, Yousuf Karsh, Gjon Mili, Irving Penn ja W. Eugene Smith. Vuonna 1986 Haas sai Hasselblad-säätiön elämäntyöpalkinnon, vain vuotta ennen kuolemaansa. Maisema
Kansallismaisemakuvasto pyrki esittämään kansallisen alueen yhtenäisenä, luonnollisena kokonaisuutena. Kansanomainen kuvasto ammensi voimansa maalaustaiteen perinteestä, mutta sen levikki ja aihepiiri olivat laajemmat Kansanvalistusliike ja koululaitos pitivät huolen siitä, että maan syrjäisimmätkin osat kytkeytyivät osaksi kuvastoa. Maisemapostikorttien lähettämisestä tuli valtaisa villitys ja samat maisemahahmot saattoi löytää vaikkapa seuranäyttämöiden kulisseista. Kotimaan maisemat nostettiin suomalaisuuden eduskuviksi myös kansainvälisissä yhteyksissä, esimerkiksi maailmannäyttelyissä. Jotkut valokuvaajat olivat eräänlaisia sankarimatkailijoita, joiden jalan- ja kameranjälkiä muut seurasivat. Maisemasta tuli suomalaisen valokuvan keskeisaihe. Muun muassa Daniel Nyblin ja I. K. Inha, kuvasivat laajat maisemasarjat, joita levitettiin myyntinäyttelyissä ja kansioissa. Inhan klassinen kuvateos "Suomi kuvissa" ilmestyi 1895–1896. Lentikulaarinen kuva
1900-luvun taitteessa ranskalainen fyysikko Gabriel Lippmann kehitti stereo- ja värivalokuvausta perustuen pieniin pyöreisiin linssielementteihin ja hilan tavoin aikaansaatuun valon diffraktioon. Tämän Nobel-palkitun keksinnön pohjalta Herbert E. Ives ja muut tutkijat kehittivät 1920-luvun lopulla puolisylinterin muotoisista harjanteista muodostuvan lentikulaarilevyn, jota alettiin vähitellen soveltaa painokuvien ohella myös televisio- ja valokuvaustekniikassa. Eino Partanen
Eino Partanen (7. heinäkuuta 1902 Jääski – 3. elokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen valokuvaaja ja valokuvausliike Helios Oy:n perustaja. Ernst Udet
Udet, joka omasta mielestään oli täysin epäpoliittinen, suhtautui kansallissosialistien valtaannousuun välinpitämättömästi. Kansallissosialistit olivat kuitenkin kiinnostuneita korkein kunniamerkein palkitusta sotasankarista ja taitolentäjästä. Göring värväsi hänet riveihinsä ja Udet liittyi 1. toukokuuta 1933 kansallissosialistiseen puolueeseen. Valtakunnan ilmailuministerinä Göring hankki Udetille kaksi kappaletta Curtiss Hawk -koneita. Uusilla koneillaan Udet kiersi puolueen kokouksia ja levitti kansallissosialistista propagandaa. Vuonna 1935 Udet esiintyi viimeisessä elokuvassaan "Wunder des Fliegens". 1. kesäkuuta 1935 Udet liittyi uudelleen perustettuihin ilmavoimiin (Luftwaffe) everstinä (Oberst), jossa hän lopulta eteni kenraalieverstiksi (Generaloberst). Samana vuonna julkaistiin hänen omaelämäkerta "Mein Fliegerleben". Vuonna 1936 Udetista tuli hävittäjä- ja syöksypommittajalentäjien tarkastaja. Kesäkuussa Göring nimitti hänet teknillisen toimiston päälliköksi. Tässä toimessa Udet oli vastuussa Luftwaffen teknisestä kehityksestä ja tuotannosta. Värielokuva
Värielokuvalla tarkoitetaan elokuvaa, johon on tallennettu värit. Ensimmäiset elokuvat tallennettiin mustavalkoisina ja ainoastaan valovoima kyettiin tallentamaan. Aluksi värillisiä elokuvia tehtiin käsin värittämällä. Ensimmäinen värielokuva oli vuonna 1895 valmistunut Thomas Edisonin käsin väritetty kinetoskooppi-elokuva "Annabellen tanssi". Ensimmäinen suomalainen värielokuva oli Toivo Särkän ohjaama "Juha" vuodelta 1956. Ernst Haas
Haas rahoitti omaehtoista valokuvatuotantoaan mainostoimistojen toimeksiannoilla ja toimimalla Hollywoodin elokuvatuotantojen stillkuvaajana. Kun aikakauslehtien kuten Lifen neliväripainatus kehittyi, Haas alkoi kiertää maailmaa kuvaten näyttävästi julkaistuja värikuvareportaasejaan. Taidegalleriat suhtautuivat kuitenkin pitkään nihkeästi räikeänä pidettyyn värivalokuvaukseen taidemuotona, koska värin käyttö oli saanut alkunsa mainosalan tarpeista.[12] Albert Einstein
Max Planck keskittyi ongelmaan vuodesta 1894 lähtien. Hänen mukaansa kaiken takana oli jotakin absoluuttista. Heinrich Rubens ja Ferdinand Kurlbaum keksivät niin sanotun jäännössäteilymenetelmän, joka antoi aivan omaa luokkaansa olevia tuloksia infrapunasäteilystä korkeissa lämpötiloissa. Rubens vieraili vaimonsa kanssa Planckien luona 7. lokakuuta 1900. Rubens kertoi saamistaan mittaustuloksista Planckille, joka oli oletettavasti innoissaan asiasta, koska vieraiden lähdettyä hän alkoi luoda teoriaa ja keksi samana iltana säteilykaavan. Seuraavina viikkoina hän pohti kaavan teoreettista tulkintaa. Planck esitteli 14. joulukuuta 1900 tulkintansa, jonka mukaan lämpövärähtelyjen energia koostuu täsmälleen yhtä suurista paketeista. Planck ja muut tuon ajan fyysikot pyrkivät yhtenäistämään Planckin tulkintaa klassisesta fysiikasta. Fyysikot eivät kyseenalaistaneet valon aaltoluonnetta, toisin kuin Albert Einstein. Hannu Haahti
Tuomo-Juhani Vuorenmaa luonnehti Haahden kuvia seuraavasti:
"Helsingin Sanomien" arvostelija puhui tämän näyttelyn yhteydessä “pienestä sensaatiosta”. Haahden aikoihin asti valokuvaus oli sekä Suomessa että muualla ollut “lähinnä jäykkää dokumentarismia tai estetisoivaa ‘kaunokuvausta’ ”. Haahti taas edusti “oman aikansa hurjaa avantgardea, kansainvälisestikin ajatellen.” Ne olivat mahdollisesti liian rajuja omana aikanaan, eikä niitä koskaan julkaistu Haahden eläessä eikä myöhemminkään ennen tätä näyttelyä. Näyttelyssä oli mukana vain muutama kuva Lounais-Afrikasta. Näitä kuvia arvostelija pitää perinteisinä ja niiden sommitelmia “jäykkinä”. Kiinassa kuvattuja kuvia arvostelija sen sijaan arvostaa modernin katukuvauksen tuotteina, keskellä ihmismassoja kuvattuina kuvina — kauan ennen kuin kukaan edes tiesi mistään sellaisesta kuin katukuvaus: