Kuka on suunnitellut 155 K 98 -kanuunan?
155 K 98
155 K 98 ("155 millimetrin kanuuna 1998") on suomalainen Patrian valmistama 155 mm:n 52-pituuskaliiperinen raskas kenttätykki, teknisesti ottaen kanuunahaupitsi, mutta suomalaiselta nimitykseltään kuitenkin kanuuna. Se on Tampellan ja Vammaksen kehittämä Tampellan 155 K 83 -mallista. Se otettiin käyttöön Suomen puolustusvoimissa mallimerkinnän mukaisesti vuonna 1998. Tykissä on 78 kW:n tehoinen apumoottori, jolla se kykenee liikkumaan itsenäisesti. Tykki tuodaan raskaan maastokuorma-auton vetämänä lähelle tuliasemaa, josta se ajetaan perille oman apumoottorin voimin. Moottoria käytetään noin kilometrin siirtymiin, esimerkiksi tuliasemien vaihtoon vihollisen vastatykistötoiminnan varalta. Tykin saattaminen ajosta ampumakuntoon kestää miehistöstä riippuen muutamia minuutteja. Sen nykyinen käyttötarkoitus Suomessa on operatiivisiin joukkoihin kuuluvien valmiusprikaatien tukeminen.
155 K 98
Vuoteen 2001 mennessä Puolustusvoimat oli tilannut 155 K 98:aa 0-sarjan jälkeen vielä 50 kappaletta, ja viimeiset toimitettiin vuonna 2005, jolloin Puolustusvoimille toimitettujen tykkien määrä oli yhteensä 56 kappaletta. Tuotannon aikana tykkeihin lisättiin vielä lämpösuojakilvet putken yläpuolelle, Honeywellin TALIN 5000 -inertiapaikannusyksikkö ja tanskalaisvalmisteinen lähtönopeustutka. 155 mm AGS
155 mm AGS () on yhdysvaltalainen 155 millimetrin 62 pituuskaliiperin tykki, joka alun perin suunniteltiin osana DD-21-ohjelmaa ja siirrettiin myöhemmin osaksi DDG-1000-ohjelmaa. Tykin nimenä oli aluksi Vertical Gun for Advanced Ships eli VGAS. Yhdysvaltain laivasto päätti syyskuussa 1999 luopua pystysuorasta asennuksesta ja valmistaa perinteisemmän asennuksen torniin. Eric O. W. Ehrström
Ehrström suunnitteli ja valmisti erilaisia pieniä metalliesineitä kuten tuhkakuppeja, lippaita, maljoja, vaaseja ja erilaisia rasioita käyttäen materiaalina kuparia, messinkiä, pronssia tai tinaa. Hän valmisti metallitaontatöitä useisiin rakennuksiin, kuten Hvitträskin taiteilijahuvilaan ja Suur-Merijoen kartanoon Karjalan Kannakselle. Ehrström suunnitteli myös koruja, ja vuonna 1918 hän suunnitteli Suomen kuninkaan kruunun sekä Suomen normaalivaakunan ynnä viranomaisten sinettejä. Vuonna 1927 Ehrström menetti onnettomuudessa oikean kätensä, minkä jälkeen hänen vaimonsa Olga Gummerus-Ehrström, joka itsekin oli monipuolinen ja lahjakas taiteilija, auttoi miestään tämän töissä. Mauser Kar 98k
K 98k:ssa on viiden 7,92×57 mm patruunan sisäinen kiintomakasiini. 152/45 C
152/45 C (152 millimetrin 45 kaliiperin merikanuuna mallia Canet) oli suomalainen nimi venäläiselle kaliiperiltaan 152 millimetrinen tykille, jonka suunnittelija oli Gustave Canet (1846-1913). Putken pituus oli 45 kaliiperia. Kanuunoita oli käytössä Suomessa toisen maailmansodan aikaan vajaat sata kappaletta. Tykille käytetään myös sen lavetista riippuen nimeä 152/45 CL laivalavetilla, 152/45 CLo Lokomon valmistamalla lavetilla, 152/45 CR rannikkolavetilla tai 152/45 CMet Pietarin metallitehtaan valmistamalla lavetilla sekä 152/45 CRaut rautatietykki. Kristiina Lassus
Lassus valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta taiteen maisteriksi 1992 (Design Leadership) ja 1995 (Sisustusarkkitehtuuri ja huonekalusuunnittelu). Hän työskenteli valmistuttuaan eri sisustusarkkitehtitoimistoissa. Vuosina 1994–1997 hän oli Artekin desingkoordinaattori ja 1998–2004 Alessin designjohtaja. Vuodesta 2003 hänellä on ollut Milanossa oma toimisto, jonka nimissä hän toimii konsulttina suunnittelee muun muassa Intiassa ja Nepalissa valmistettavia mattoja. Matoista hän on saanut saksalaisen Red Dot -muotoilupalkinnon. Myös Alessi suunnittelemistaan astioista ja teräksisistä aterimista hän on saanut saman palkinnon. Hän on ollut myös Red Dotin tuomaristossa. Turun kaasukello
Eerikinkadun kaasulaitoksen kapasiteetti alkoi käydä vähiin 1920-luvun loppupuolella. Vuonna 1928 kaupunginvaltuusto päätti, että uusi kaasutehdas rakennetaan V kaupunginosaan uuden kaasukellon viereen, kuten oli 1910-luvulla suunniteltukin. Uunit ja laitteet tilattiin Saksasta helmikuussa 1929. Tehtaan rakentaminen aloitettiin ja saatiin päätökseen vielä samana vuonna. Uudisrakennuksia tuli viisi: kojeistorakennus, ammoniakkirakennus, kattila- ja pajarakennus, konttori sekä asuinrakennus kaasumestareille. Rakennukset suunnitteli arkkitehti Albert Richardtson. Tehdasalueelle kohosi myös 66 metriä korkea tiilinen savupiippu. Kaarinan mattotehdas
Matti Leimu on koko elämänsä työskennellyt purjeveneiden parissa. Hän valmisti niitä Joensuussa, Kirjalassa sekä Kaarinassa. Matti Leimu valmisti mallit, muotit sekä aloitti pitkäaikaisen yhteistyön Guy Lönngrenin Guy Design Oy:n kanssa. GUYLINE 95- purjevenettä valmistettiin pisin sarja. Guy Lönngrenille Leimu valmisti runkonumerot 1 – 52, runkonumerot 53 – 65 valmisti Artekno Oy ja runkonumeroihin 66 – 80 Matti Leimu omisti muotit ja oikeudet veneisiin. Porin taidemuseo
Kokemäenjoen rannassa sijaitseva arkkitehti C. J. von Heidekenin suunnittelema vaaka- ja pakkahuone rakennettiin vuosina 1858–1860. Vuosisadan loppuun mennessä se kävi jo ahtaaksi ja rakennusta laajennettiinkin vuonna 1897 arkkitehti Gustaf Nyströmin piirustusten mukaan. Pakkahuone sai laajennuksessa nykyisen muotonsa, johon kuuluvat muun muassa päätyihin valmistuneet kaksikerroksiset tornit. Heidekenin alkuperäinen suunnitelma oli tyyliltään uusrenessanssia, mutta Nyströmin uudistusten jälkeen rakennus edustaa lähinnä jälkiklassismia. 155 K 83
Tykin putken pituus on 5990 millimetriä eli noin 39 kaliiperia, ja rihlatun osan pituus on 5054 mm. Suuhidastin on yksikammioinen, ja putkessa on myös savunpoistin. Hämeenlinnan taidemuseo
Hämeenlinnan Keinusaareen valmistui valtion viljamakasiineista nuorin ja uusin vuonna 1852. Se on suunnitellut C. L. Engelin seuraaja, valtionarkkitehti Ernst Lohrmann (1803—1870). Tämä punatiilinen rakennus on huomattavasti päärakennusta yksinkertaisempi ja arkisempi. Siinä on kaksi kerrosta, ja se toimi viljavarastona ja yleensä varastona aina Hämeenlinnan kaupungin ostoon saakka eli vuoteen 1949. Tämän jälkeen se oli sekä taidemuseon että Hämeenlinnan kaupunginmuseon kylmänä varastotilana aina vuoteen 1995 saakka. Kajaani (yritys)
1930-1950 luvuilla Kajaani Oy:n arkkitehtina toimi Eino Pitkänen. Tuolta ajalta peräisin olevat rakennukset ovat pääosin hänen käsialaa. Vuosina 1962-1990 Kajaani Oy osti kaikki arkkitehtisuunnittelupalvelut arkkitehtitoimisto Osmo Sillman & Kumpp. Oy:ltä. Sillmannin suunnittelemia rakennuksia ovat muun muassa Paperikone 3 (1971) ja Paperikone 4 (1982) ja Keskusruokala (1970-luku). Sillmannin toimisto on suunnitellut myös suurimman osan uudemmista rakennuksista tehdasalueella. Sisustusarkkitehti Birger Hahl laati yhtiön toimistotiloihin sisustussuunnitelmia 1950-luvulla. Richard Sapper
Oman muotoilustudionsa alkuvaiheessa 1959 Sapper suunnitteli Lorenz-kelloyritykselle yhä tuotannossa olevan Static-pöytäkellon, ensimmäisen tuotteensa, joka palkittiin Compasso d’Oro -palkinnolla. Vuonna 1972 syntyi Sapperin ehkä tunnetuin esine, "Tizio"-pöytävalaisin Artemide-yhtiölle. Siinä matalajännitteiseen halogeenilamppuun kulkee virta valaisimen nivellettyjä mutta toisistaan eristettyjä varsitankopareja pitkin, ja valaisimen asentoa voi säätää portaattomasti vastapainojen avulla. Tiziosta on sittemmin tehty useita erilaisia versioita, ja se on yksi maailman eniten myytyjä valaisinmalleja. 1970–1980-luvuilla Sapper suunnitteli myös toimistotuolisarjan amerikkalaiselle Knollille, valikoiman sekuntikelloja Heuerille sekä kokoontaitettavan Nena-tuolin B&B Italia -yritykselle. Vuodesta 1978 Richard Sapper muotoili Alessille muun muassa espressopannun, viheltävän "Bollitore"-vesipannun, "Bandung"-teekannun ja "Coban"-espressokoneen. 152 mm haupitsi M1910
Schneider sovelsi haupitsiin aikaisemmin Venäjälle suunnittelemansa "107 mm pushka obr. 1910 g." -kanuunan (suomalaiselta nimikkeeltään 107 K/10) ratkaisuja. Schneider valmisti aluksi muutaman prototyypin Ranskassa, mutta loput tykeistä valmistettiin lisenssillä Venäjällä Putilovin ja Permin asetehtaissa. Stridsvagn 103
Ruotsin puolustusvoimat ryhtyivät 1950-luvun puolivälissä valmistelemaan vanhan Centurion-vaunun korvaamista uudella. Landsverkin, Volvon ja Boforsin muodostama yhteenliittymä aloitti uuden panssarivaunun suunnittelun 1956. Se tunnettiin koodinimellä KRV. Siihen suunniteltiin 155 millimetrin sileäputkista tykkiä, mutta tämä olisi ollut kallis vaihtoehto. Strindsvagn 103:n ensimmäiset prototyypit valmistuivat 1961. 8mR
Suomen kaseista kansainvälisesti menestynein on viime aikoina ollut uusi tulokas Luna, joka voitti klassikkojen, eli Sira Cupin maailmanmestaruuden 2018 ja toisen sijan 2012. Johan Ankerin 1930 suunnittelema Silja, voitti maailmanmestaruuden 1975 ja kakkossijan Sira Cupissa 2008. Menestyneitä ovat myös olleet Charles E. Nicholsonin 1929 suunnittelema Sagitta ja Carl Holmströmin 1927 suunnittelema Windy (II sija Sira Cupissa vuonna 2009). 155 K 83
1990-luvulla tykin kehityksen jatkumisen ja 155 K 98:n suunnittelun ja siinä käyttöönotettujen uusien ratkaisujen, kuten laajennetun NATO-mittaisen panoskammion karhennetulla ylimenokartiolla myötä, myös alkupään 155 K 83 -sarjat päätettiin uudistaa siten, että niissä voidaan käyttää samoja panoksia kuin uudemmissakin tykeissä, ja siten syntyi Vammaksen muuntama modernisoitu versio, 155 K 83-97. Uudistuksessa myös lisättiin mahdollisuus latauslaitteen asentamiseen ja parannettiin tykin käyttöturvallisuutta pienin uudistuksin kiilan, virityskammen ja telin lukitusjärjestelmiin. Loppupään tykeissä nämä ominaisuudet kuuluivat jo tehdaskokoonpanoon. Carl Axel Setterberg
Setterbergin suunnittelemia rakennuksia ovat mm. Vaasan tullikamari 1856, A. A. Levónin talo (Vaasan höyrymyllyn konttorirakennus) 1861, Uusi hovioikeudentalo 1862, Vaasan kirkko (Pyhän kolminaisuuden kirkko) 1862, Raatihuone (myöhemmin ruotsalainen lyseo) 1864, Maaherrantalo 1865 ja Vaasan kruununmakasiini 1868. Näiden lisäksi Setterberg suunnitteli yli 150 yksityisrakennusta. Rakennusten määrä on mittava ja Setterbergillä oletetaankin olleen useita piirtäjiä alaisinaan. Tähän viittaa ainakin 12 piirustustaulua, jotka ovat löytyneet hänen jäämistöstään. Keittiöväittely
Mallitalon keittiön suunnitteli arkkitehti Andrew Geller. Canon de 155 C Mle 1915 St. Chamond
Suomessa Canon de 155 C Mle 1915 St. Chamond:sta on käytetty merkintää 155 H/15 eli 155 mm:n haupitsi vuosimallia 1915. Nykyään Suomen puolustusvoimissa merkinnän vuotta tarkoittava osa ei tule valmistusvuodesta, vaan Suomen puolustusvoimien käyttöönottovuodesta, esimerkiksi 155 K 98, missä 155 tarkoittaa 155 mm kaliiperia, "K" kanuunaa ja "98" käyttöönottovuotta 1998. Canon de 155 C Mle 1917 Schneider
Ranskalaiset tajusivat ensimmäisen maailmansodan alussa, että heillä oli liian vähän moderneja raskaita haupitseja. Uusia länsirintamalle sopivia raskaita haupitseja tarvittiin nopeasti. Keskeiseksi muodostui haupitsimalli, joka oli jatkokehitelmä Schneiderin lisenssillä Venäjällä valmistetusta raskaasta haupitsista "6 dm polevaja gaubitsa sistemy Schneidera" (suomalainen mallinimi 152 H/10). Wreden pasaasi
Carl Ludvig Engel kaavoitti korttelin 95b entiselle Kluuvinlahden täyttömaalle vuosina 1837–1838. Esplanadin ja Mikonkadun kulmauksessa sijaitsi alun perin professori Nils Abraham af Ursinin itselleen rakennuttama yksikerroksinen asuintalo, jossa asui hänen jälkeensä jalkaväenkenraali J. M. Nordenstam. Aleksanterinkadun kulmatontilla oli nahkurimestari G. A. Dahlin talo. Arkkitehti K. A. Wrede ja rakennusmestari J. H. Helenius ostivat Esplanadin kulmatontin lainarahalla Nordenstamin perillisiltä ja talo rakennettiin 1887–1888 puolessatoista vuodessa. Wrede muutti siihen myös itse asumaan. Hän suunnitteli 1889 pasaasinsa jatkeeksi ns. Centralin talon, jonka rakennutti kauppaneuvos Julius Tallberg vuosina 1890–1892. Sen jälkeen kauppakäytävä ulottui koko korttelin läpi. Tapio Wirkkala
Wirkkala suunnitteli "Tapio"-lasiston vuoden 1954 Milanon triennaaliin. Asiakkaiden toivomuksesta vuonna 1983, pari vuotta ennen kuolemaansa, Wirkkala täydensi sarjaa suunnittelemalla siihen karahvin. Wirkkala oli suunnitellut Iittalan lasitehtaalle aikaisemminkin karahveja. Vuonna 1962 tuotantoon olivat tulleet karahvit, joilla ei ollut mitään erityistä nimeä, vain tuotantonumero. Tällaisia olivat karahvit numero 2512 ja 2513 sekä 2515 ja 2516. Näitä karahveja ei enää valmisteta, mutta "Tapio"-karahvi on edelleen tuotannossa. Kymintehdas
Kymintehtaan höyrykattilat korvasi Kuusanniemen tehdasalueelle rakennettu Kymin Voiman lämpövoimalaitos vuonna 2002, vaikkakin vanhimmat kattilat (K1-4) oli poistettu käytöstä jo 1980-luvulla. Arkkitehti Bertel Liljequistin suunnittelema, vuosina 1932–35 rakennettu punatiilinen ja rautabetonirunkoinen vanhempi voimalarakennus on toistaiseksi entisellään ja vailla käyttöä. Uudemmat kattilat K5 ja K6 purettiin vuonna 1955 valmistuneine rakennuksineen vuonna 2005.Kuusaanlammen ja Kymintehtaan välillä toimi 1898–1912 488 mm:n raidelevyinen sähkörata, sekä vuosina 1912–1918 Kuusankosken tehtaan sisäinen 600 mm:n puunsiirtorata. R-mittasääntö
Suomen 1900-luvun alun tärkeimmät venesuunnittelijat, kuten Zake Westin, Gunnar L. Stenbäck, Gustaf Estlander, Gösta Kynzell ja Birger Slotte, suunnittelivat kymmenittäin R-veneitä pienistä aina 10mR-luokkaan asti. Ennen ensimmäistä maailmansotaa R-veneiden merkittävä suunnittelija ja voimakkaasti kansainvälisen säännön puolestapuhuja oli Estlander. Todistaakseen säännön merkittävyyttä Estlander kiersi tiheästi Euroopan suurimmissa regatoissa ennen ensimmäistä maailmansotaa Irma nimisillä voittoisilla 12mR ja 10mR veneillään sekä 8mR veneellään Örn. Estlander omisti hetken Suomen purjehdushistorian ehkä merkittävimmän purren eli William Fifen suunnitteleman 15mR-veneen Tuiga. Estlander suunnitteli omia ja osteli maailmalta suuria veneitä lähinnä oppimismielessä. Estlanderin panos sekä suunnittelijana että Euroopan aktiivisimpiin kuuluvana kilpapurjehtijana oli täysin poikkeuksellinen. Isoja eli 12mR veneitä omisti myös ennen 1920 mm. NJK:n kommodoori Ernst Krogius. Krogius voitti pronssimitalin veneellä Tukholman kesäolympialaisissa 1912. Krogius osti 1909 Sir Thomas Glen-Coatsin edellisenä vuonna suunnitteleman 12mR Heatherbellin. Myöhemmin Krogius osti William Fifen 1912 suunnitteleman 15mR-luokan Rendez-vous-veneen, joka 27 metriä pitkänä ja 5 metriä leveänä kuului Pohjoismaiden vesillä purjehtineisiin suurimpiin huvialuksiin. Vene myytiin sodan jälkeen takasin suunnittelijalleen. Kaiken kaikkeaan Suomessa oli 5–6 kpl 12mR venettä, useita 10mR venettä ja peräti 13 kpl 8mR venettä ennen 1920. Gestrian-nimisen 15mR veneen omisti myös suomalaistunut Pietarilainen Nikolai Garoff. R-veneiden varhainen historia on pitkälti unohdettu. Suomessa varhaisen purjehdushistorian on perinpohjaisesti dokumentoinut Pekka Barck. 12mR-veneitä oli kaksi Helsingissä, kaksi Viipurissa ja yksi Turussa. Ennen vuotta 1920 omistetuista tai rakennettuista kymmenistä suomalaisista R-veneistä ei ole Suomessa jäljellä kuin 10mR Kitty. Suomen uistinvalmistajat
Tiura-Uistin perustuu torniolaisen kultaseppä Peter Käänteisen 1881 aloittamaan lusikkauistinvalmistukseen. Lusikkauistin perustuu siihen, että niitä valmistettiin hopealusikkamuoteilla sekä siihen, että ne, joilla ei ollut jakokunnan kautta kalastuskuntaan oikeutta eikä mahdollisuutta tämän vuoksi pitää verkkoja Kemijoessa, joutuivat kalastamaan ilman verkkoja muilla tavoin. Peter Käänteisen kisälli Frans Wilhelm Tiura opiskeli Pietarissa kultasepäksi ja aloitti 1896 Kemiin palattuaan valmistaa aikaisemmin nimettöminä valmistettuja uistimia F. W. Tiuran nimellä stanssattuina. Vuosien 1881–1950 vanhoja uistinmalleja olivat 23: 00, 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 61, 71, 81 ja 81. 155 K 98
1995 Vammas aloitti vientitunnustelut Egyptiin, aluksi 155GH45:stä, jota samoihin aikoihin yritettiin viedä myös Pakistaniin, että myös T-55-panssarivaunun sovittamisesta sille alustaksi ja amerikkalaisvalmisteisten M109A2-panssarihaupitsien modifioinnista. Neuvotteluissa oli Egyptin sotatarviketuotantoministeriön ohella terästeollisuusyhtiö Abu Zaabal Engineering Industries Company, jolla mahdollinen Egyptissä tapahtuva valmistus tai kokoonpano tapahtuisi. Neuvottelujen aikana tykki kuitenkin vaihtui 155GH52:ksi ja M109:ään liittyvät muutokset jäivät pois sopimuksesta, ja 1999 Vammas solmi Egyptin kanssa kaupat 155GH52-lisenssin myöntämisestä valmistusohjeineen, sittemmin 155GH52-SP-T55:ksi nimetyn T-55-alustaisen telatykin suunnittelun Egyptille, sekä pienestä määrästä tykkejä, jotka prototyyppiä lukuun ottamatta kuitenkin koottaisiin Egyptissä, kokoajana toimisi Abu Zaabal Engineering Industries Company. K-278 Komsomolets
Suunnittelu aloitettiin jo 1960-luvulla SKB-18 Rubinissa. Vene oli kokeellista mallia, sisempi runko oli titaania kuten Projekti 705:ssä, mikä teki veneestä yhden syvimmälle sukeltavista. Voimalähteenä oli yksi 1 190 MWt OK-650b-3 -painevesireaktori. Aseistuksena oli valikoima torpedoita ja risteilyohjuksia ja miehistölle pakokapseli. 152/35 Mk
Venäjän keisarikunnan esikuntakapteeni A.F. Brink kehitti kuuden tuuman 35 kaliiperin pituisen tykin piirustukset, joka kesti 20% suuremman maksimipaineen kuin olemassa olevat vastaavan kaliiperiset tykit. Vuonna 1882 aloitettiin uuden kuuman tuuman laivatykin suunnittelu, jolloin Brinkin suunnittelema malli valittiin käytettäväksi. Kenraaliluutnantti N.V. Kalakutskijin putkien lujuusteorioiden tutkimusten perusteella Obuhovin terästehtaalla valmistettiin ensimmäinen 35 kaliiperin tykki 1885. Tykki oli kerrosputki, jossa oli sisäputken lisäksi yhteensä kahdeksan kerrosta: viisi vaippaputkea, suojuskerros, liitoskerros sekä jalustan kiinnikekerros. Tykki oli ensimmäinen keskikaliiperin ase Venäjällä, jossa käytettiin ranskalaista Trëuille de Beaulieu -kierrelukkoa de Bange -tiivisteineen. 100 56 TK
100 56 TK (myös 100 TK, "100 millimetrin tornikanuuna") oli suomalainen kevyt tornikanuuna, jonka kaliiperi oli sata millimetriä. Modifioituun neuvostoliittolaiseen T-55-panssarivaunun tykkitorniin pohjautunut tornikanuuna kehitettiin 1960-luvulla, ja ensimmäiset patterit rakennettiin vuosikymmenen lopulla. Satamien sisääntuloväyliä suojaamaan rakennetut patterit sijoitettiin Suomenlahden ja Saaristomeren rannikoille, ja niiden kantalinnoittaminen jatkui aina 1980- ja 1990-luvuille. 100 TK -kalusto modernisoitiin 1980-luvun lopulla asentamalla tykkiasemiin laseretäisyysmittarilla varustetut tähtäysperiskoopit ja tykkikohtaisen ammunnan mahdollistaneet tykkilaskimet. 155 K 98
Tykkejä valmistettiin SIPRI:n mukaan Egyptin asevoimille 16 kappaletta. Luku ei kerro, kuinka monta on valmistettu Suomessa ja kuinka monta Egyptissä, eikä sitä, kuinka monta on koottu Suomessa valmistetuista osista ja kuinka monen osat on valmistettu Egyptissä. Killinkosken kirkko
Killinkosken kirkko sijaitsee Virroilla Killinkosken kylässä. Rukoushuoneyhdistyksen rakennuttama kirkko valmistui vuonna 1928 ja se luovutettiin Virtain seurakunnalle 1977. Kirkon on suunnitellut tuottelias kirkkoarkkitehti Josef Stenbäck. Kirkko jäi hänen viimeiseksi toteutetuksi työkseen. Kyseessä on myös hänen kirkoistaan pienin: istumapaikkoja on 150. Kirkon 6-äänikertaiset urut ovat Kangasalan urkutehtaan vuonna 1963 rakentamat. Kauhajoen kirkko
Kauhajoen kirkko on joulukuussa 1958 käyttöön vihitty kirkko Kauhajoen keskustassa. Kirkon on suunnitellut arkkitehti Veikko Larkas palaneen kirkon tilalle. Kirkko on modernisoitu versio Suomen keskiaikaisista kirkoista. Kauhajoen pääkirkko kuvaa muodoltaan kansillaan seisovaa, avattua Raamattua. 
Kirkko on kooltaan 18 metriä leveä, 35 metriä pitkä ja 21 metriä korkea. Kirkkosalissa ja lehtereillä on yhteensä 1 060 istumapaikkaa. Saarnatuoli kuvaa auki olevaa liitonarkkua. Giuseppe Gabrielli
Gabrielli suunnitteli 142 lentokonetta, joilla oli hänen sukunimensä mukaan G-kirjain tyyppinimessään. Fiat G.49 (koulukone), Fiat G.50, Fiat G.55, Fiat G.80 (ensimmäisiä italialaisia suihkukoneita), Aeritalia G.91 (NATO:n standardihävittäjä 1950-luvulla) ja Fiat G.222 ovat hänen suunnittelemiaan. Hän myös johti sen kuljetuskoneen suunnittelua, josta myöhemmin tuli C-27J Spartan. Elna Kiljander
Elna Julia Sofia Kiljander (4. marraskuuta 1889 Sortavala – 21. maaliskuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja sisustussuunnittelija. Hän valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä Korkeakoulusta vuonna 1915 ja lähti sen jälkeen opettamaan graafista suunnittelua Povenetsin kaupunkiin Venäjän Karjalaan, josta palasi Suomeen vuonna 1916. Kiljander suunnitteli keittiöitä koteihin ja kouluihin, kuten Järvenpään Kotitalousopettajaopistoon. Vuonna 1932 valmistuneeseen Eduskuntataloon Helsingissä Kiljander suunnitteli paljon julkisuutta saaneen modernin suurkeittiön. 1934 Kiljander perusti Marianne Strengellin kanssa "Koti–Hemmet"-sisustusliikkeen, joka myi muun muassa Alvar Aallon suunnittelemia huonekaluja jo ennen kuin ensimmäinen Artek-liike avattiin 1936. Kiljander suunnitteli Helsinkiin Ensikotien liiton toimitalon, joka valmistui sodan keskellä vuonna 1942, ja 1940-luvun lopulla Poriin vastaavan rakennuksen, jota ei kuitenkaan koskaan rakennettu. Turun ylioppilastalot
Talo A ja siihen liittyvät ravintola ja uimahalli sekä talo C ovat valmistuneet vuosina 1952–1955, ja ne suunnitteli arkkitehti Erik Bryggman. Talo B valmistui 1959; sen suunnittelija on arkkitehti Olli Kestilä. Ensimmäisen talon peruskiven muurauksessa oli mukana muun muassa Naantalin Kultarannassa tuolloin kesää viettänyt tasavallan presidentti J. K. Paasikivi. C. J. von Heideken
Heidekenin suunnittelemia ovat muiden muassa Sippolan kirkko, Pakka- ja vaakahuone 1858 (nykyinen Porin taidemuseo), Kullaan kirkon kunnostustyöt (1878), Keski-Porin kirkko ja Kauvatsan kirkko. Von Heidekenillä oli erittäin suuri merkitys Porin kaupunkikuvan jälleenrakentamisessa vuoden 1852 suurpalon jälkeen. Kaskisten kirkko
Kaskisten kirkko on arkkitehti, professori Erik Kråkströmin suunnittelema Kaskisiin 1964-1965 tiilestä ja puusta rakennettu suorakulmainen tornillinen kirkko. Se rakennettiin tontille, joka oli varattu kirkkorakennusta varten asemakaavassa jo kaksisataa vuotta aiemmin, 1767. Kirkkosaliin on liitettävissä viereinen seurakuntasali. Kirkkoa on korjattu vuonna 1974, sen pinta-ala on 460 neliötä ja istumapaikkoja siellä on kirkkosaliin liitettävissä olevat tilat mukaan lukien 275 hengelle. Alttaritaulun "Kristuksen otto ristiltä" on maalannut Åke Hellman 1965, vanhan kirkkosalin Turusta vuonna 1928 ostettu alttaritaulu "Ehtoollinen" on kirkon kerhosalissa. Kirkon 12-äänikertaiset urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas 1966. Vanhan kirkon 1833 rakennettu ja 1904 korjattu kellotapuli on siirretty hautausmaalle, sen kellot ovat vuosilta 1752 ja 1846. M982 Excalibur
M982 Excalibur (aikaisemmalta nimeltään XM982) on yhdysvaltalaisen Raytheonin ja ruotsalaisen BAE Systems Boforsin kehittämä GPS-ohjattava tykin ammus. Ammus on kaliiberiltaan 155 millimetrinen ja sen kantama on jopa 57 kilometriä niin että osumatarkkuus säilyy riittävänä. GPS -ohjauksen lisäksi ammuksessa on ulos taittuvat siivet jotka mahdollistavat yhdessä pitkän kantaman. Ammusta voidaan käyttää muun muassa Yhdysvaltojen armeijan ja merijalkaväen käyttämässä tykkikalustossa. K. Emil Sipinen
Karl Emil Sipinen oli naimisissa opettaja Matilda Veijon kanssa. Heidän poikansa Veikko Emil Sipinen (k. 1944) oli mainospiirtäjä joka suunnitteli etiketit Koskenlaskija- ja Viola-juustopakkauksiin. Veikko Sipisen poika on arkkitehti Arto Sipinen. Kristiinankaupungin uusi kirkko
Kristiinankaupungin uusi kirkko tai "Kristiinankaupungin kirkko" on arkkitehti Johan Jacob Ahrenbergin suunnittelema Kristiinankaupungissa sijaitseva 1897 valmistunut punatiilestä rakennettu päätytornillinen pitkäkirkko, jossa on lyhyt poikkilaiva. Tornin kellot ovat vuosilta 1724, 1728 ja 1735. Kellotornin sivuilla on matalat pyörötornit ja kuorin ja runkohuoneen kulmauksessa suorakulmaiset sivuhuoneet. Kirkkosali on kolmilaivainen, keskilaivan sisäkatto on pylväiden kannattama taitekatto, sivulaivoissa on tasakatot. Tyyliltään kirkko edustaa myöhäistä uusgotiikkaa. Sen pinta-ala on 1033 neliötä ja istumapaikkoja siellä on 650 hengelle. Alttaritaulun "Ylösnousemus" on maalannut Lorentz Gottman vuonna 1736. Kirkon 24-äänikertaiset urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas vuonna 1979, saarnatuolin A. Lundberg vuonna 1762. Utah’n teekannu
Teekannun piirsi vuonna 1975 Martin Newell Utah’n yliopistosta. Tarinan mukaan Newell osti teekannun utahilaisesta tavaratalosta. Toisen tarinan mukaan hänen vaimonsa ehdotti kotona olevaa teekannua. Se kuitenkin perustuu Melittan valmistamaan teekannuun, joskin se on pystysuunnassa matalampi, mikä johtuu Newellin senaikaisen grafiikkapäätteen erilaisesta kuvasuhteesta ja suorakaiteen muotoisista pikseleistä. Mallina ollut teekannu on nykyisin näytteillä Computer History Museumissa Mountain View’ssä Kaliforniassa. 155 K 98
155 K 98:n rakenne on perusratkaisuiltaan hyvin samanlainen kuin aiemmat Tampellan ja Vammaksen tykit 122 K 60:stä lähtien. Tykin sulkuna toimii vaakatasossa liukuva puoliautomaattinen kiila, ja peräkappale on 155 K 83:n tapaan korkeaa mallia ja sisältää tykin puoliautomaattikoneiston. Sulku tiivistyy ns. Broadwellin renkailla muiden irtopanoslaukauksia käyttävien Tampellan ja Vammaksen tykkien tapaan. Tykissä on lisäksi uudistettu latasin ja mahdollisuus erillisen latauslaitteen käyttöön. 254/45 D
254/45 D (254 millimetrin 45 kaliiperin merikanuuna mallia Durlacher) ja Durlacher-tykki ovat suomalaisia nimiä Obuhovin terästehtaan valmistamalle kaliiperiltaan 254 millimetrin rannikkotykille Durlacher-lavetilla. Tykin putken pituus oli 45 kaliiperia. Tykki kehitettiin 1890-luvulla ja lavetin suunnittelu viimeisteltiin 1905. Alkuperäisellä lavetilla tykkiä kutsuttiin A. F. Brinkin kanuunaksi vm. 1895. Sumiaisten kirkko
Alttarivaatteet sekä papin stolat ja messukasukat on suunnitellut ja valmistanut sumialainen tekstiilitaiteilija Riitta Hytönen-Pasanen. Nykyiset 15-äänikertaiset urut ovat Hans Heinrichin urkutehtaan vuonna 1979 rakentamat. 155 K 98
Tykissä on aiempiin tuotannossa olleisiin Tampellan ja Vammaksen tykkimalleihin erona lavetissa oleva Deutzin 78-kilowattinen dieselkäyttöinen ilmajäähdytteinen apumoottori, ja siihen hydraulisesti kytketyt neljä vetävää pyörää (maantieajossa toisen pyöräparin voi vapauttaa moottorista, jolloin ajonopeudeksi saa jopa 15 km/h, maastossa neljällä vetävällä pyörällä ajonopeus on maksimissaan noin 7,5 km/h). Apumoottori tuottaa sähkön myös tykin lähtönopeustutkalle, inertiapaikannusyksikölle päätelaitteineen, kenttäradiolle sekä mahdollistaa lavettihaarojen hydraulisen levittämisen, että koron hydraulisen säätämisen. Myös lavettihaarojen päässä olevat apupyörät toimivat hydraulisesti moottorin avulla siten, että tuliasemassa maahan kiilatun tykin saa ajokuntoon nopeasti, ja kiilat kammettua irti apupyörien avulla. Ajajan vuoksi tykin miehistön määrä on kasvanut yhdellä. Lavetissa on itsesiirtymistä varten myös säilytyskoteloja kranaateille ja panoksille. KTM 990 Super Duke
990 Super Duken moottori on kehitelty vuonna 2003 esitellystä LC8-moottorista, joka esiteltiin KTM 950 Adventuren yhteydessä. Moottorin alkuperäinen iskutilavuus on 942 cm³, josta on tehty 999 kuutioinen porausta ja iskua kasvattamalla. Sylintereiden välinen kulma on 75°. Polttoaineen syöttönä on Keihinin valmistama epäsuora suihkutusjärjestelmä. 100 56 TK
Tehdas numero 9:n F. F. Petrovin suunnittelutoimisto otti uuden panssarivaunumallin pohjaksi sadan millimetrin 56 pituuskaliiperin laivatykin ampumatarvikkeineen. Näin syntyi tykki malli 1944, joka sai myöhemmin SU-100-rynnäkkötykkiin asennettuna tyyppimerkinnän D-10S ja T-54-panssarivaunuun asennettuna D-10T. Vakautettuna T-54A-vaunussa aseen tyyppimerkinnäksi tuli D-10TG ja edelleen paranneltuna T-54B:ssä D-10T2S. Viimeksi mainittu tykki asennettiin myös T-55-vaunuihin. Ryijy
1900-luvun loppuvuosikymmenien tunnetuimpia ryijysuunnittelijoita ovat muun muassa Ritva Puotila, Irma Kukkasjärvi ja Timo Sarpaneva. Lundia
Lundia-valaisinten suunnittelija Jukka Korpihete palkittiin vuonna 2010 Chicago Athenaeumin hyvän muotoilun palkinnolla Soihtu-seinävalaisimestaan Seuraavana vuonna saman palkinnon sai Stefan Lindforsin Lundialle suunnittelema Matilda-jakkara. Kiuas
Tiettävästi maailman ensimmäisen tehdasvalmisteisen sähkökiukaan valmisti vuonna 1938 Oy Metalliteos, nykyiseltä nimeltään Metos Oy Ab. Kiuas asennettiin SOK:n Vaasan konttorin saunaan. Kiukaan sähkösuunnittelun teki insinööri Niilo Jernvall, tekniikka otettiin "Metos-keittojakkarasta", pienestä 6 kW tehoisesta ammattikeittiöliedestä. 155 K 98
155 K 98:n kappalehinta Puolustusvoimille oli 500 000 €. Tykin apumoottoritonta, vedettävää mallia 155GH52 on myös viety pieni määrä Egyptiin, jonka sotatarviketuotantoministeriölle on myös myyty tykin valmistuslisenssi. Alfa Romeo 158/159 Alfetta
Auton suunnitteli Italialainen Gioacchino Colombo, joka suunnitteli moni kilpa-autoja 30-, 40- ja 50-luvuilla. Iittala (yritys)
Kaj Franck (1911–1989),
suomalaisen muotoilun omatunto[33], poisti muotoilustaan kaiken ylimääräisen jättäen jäljelle vain olennaisen. Hänen tunnetuimpia töitään ovat Teema-astiasto ja Kartio-lasisarja.
Muotoilutöitä Iittalalle: Kaivonkatsoja (1946), "Lakaisija" (1946), "Onkija" (1946), "Teema" (Kilta) (1952), "Kartio" (1956), "Tupa" (1948).
Tuotteet, jotka ovat yhä Iittalan tuotannossa: "Teema," "Kartio," "Purnukka," "Ateenan aamu".
Palkinnot: Milanon triennaali (1951), Milanon triennaali (1954), Milanon triennaali (1957), Lunning-palkinto (1955), Pro Finlandia -mitali (1957), Prinssi Eugen -mitali (1964). Ryijy
1800-luvun lopulla kansallisromantiikka nosti ryijyt uuteen kukoistukseen, ja tunnetut taiteilijat kuten Akseli Gallen-Kallela ja Louis Sparre alkoivat suunnitella taideryijyjä. Gallen-Kallelan Pariisin maailmannäyttelyyn vuonna 1900 suunnittelema jugend-henkinen Liekki-ryijy on ehkä ensimmäinen perinteisistä malleista vapaa taideryijy. Yksi 1900-luvun alun suurhankkeista oli myös arkkitehtikolmikko Gesellius-Lindgren-Saarisen suunnittelema Suur-Merijoen kartano, jonne kudottiin peräti 15 ryijyä. Varsinainen ryijyinnostus Suomessa alkoi 1920-luvulla. Sen käynnistäjänä oli vuonna 1924 ilmestynyt U. T. Sireliuksen tutkimus Suomen ryijyt. Impi Sotavalta ja Toini Nyström laativat sen pohjalta ryijyjen työpiirustusmalliston ja Suomen Käsityön Ystävät alkoi myydä ryijymalleja ja tarvikepaketteja. Malleja julkaistiin värikuvina muun muassa Kotiliesi-lehdessä. Taiteilijat alkoivat samalla suunnitella uusia ryijymalleja aluksi kansanryijyjen tyyliin. 1920- ja 1930-lukujen tunnetuimpia ryijysuunnittelijoita olivat Impi Sotavalta ja Maija Kansanen. Iittala (yritys)
Björn Dahlströmin vuonna 1998 luoma keitto- ja paistoastioiden "Tools"-sarja on suunniteltu yhteistyössä maailman huippukokkien kanssa.[21] PIK-5
PIK-5 oli suomalaisen Polyteknikkojen ilmailukerhon valmistama, Kaarlo J. Temmeksen diplomityönä suunnittelema yksipaikkainen purjelentokone. PIK-5A ”Cumulus” kehitettiin puolalaisen W.W.S.1 Salamandra -purjelentokoneen pohjalta, minkä tapaan PIK-5:n oli kokopuinen rakenne. Konetyyppi suunniteltiin korvaamaan Suomen purjelentokerhojen yleisesti käyttämät vanhemmat harjoituskoneet, kuten Grunau Babyt. PIK-5A:n suunnittelu käynnistyi vuonna 1945, ja ensimmäinen prototyyppi lensi ensilentonsa seuraavana vuonna. Ilkka Lounamaa lähti jatkokehittämään PIK-5A -mallia, ja jatkokehitetty versio sai tunnuksen PIK-5B vuonna 1949. B-versiota valmistettiin kaikkiaan 16 koneyksilöä, kunnes B-tyypin koneelle OH-PAA vuonna 1951 sattuneen onnettomuuden jälkeen tuli tarve kehitellä uusi paranneltu versio. PIK-5C -mallitunnuksen saaneen version suunnittelusta vastasi Keijo Tiusanen. C-versioon tuli kokonaan uudelleen muotoillut peräsin ja runko, ja alkuperäisestä PIK-5A:sta otettiin muutoksitta vain siiven aerodynaaminen muotoilu. PIK-5 oli yleisin purjekonetyyppi Suomessa 1960-luvun alulla, mutta tyyppi alkoi vähitellen korvaantua uudemmilla saksalaisilla lujitemuovikoneilla 1970-luvun loppupuolella. Guy Lönngren
Guy Lönngren (s. 15. lokakuuta 1943) on suomalainen veneensuunnittelija. Hänet on palkittu vuonna 2001 Kaarinan kulttuuripalkinnolla ja vuonna 2001 Pro Finnish Design -palkinnolla. Guy Lönngren yhteistyö Matti Leimun omistaman Muotti-Matti Oyn kanssa Kaarinan mattotehtaalla tuotti huomattavan määrän veneitä ja prototyyppejä. Pisin sarja valmistettiin Guyline-95 veneitä. 105 K 34
105 K 34 oli ruotsalaisen Bofors-asetehtaan valmistama kanuuna, jonka kaliiperi oli 105 millimetriä. Tykki oli paranneltu versio mallista 105 K 27. 155 K 98
Tampella suunnitteli Suomen puolustusvoimien toimeksiannosta 1950-1960-lukujen taitteessa ensimmäisen oman kenttätykkinsä 122 K 60:n, jota valmistettiin 16 kappaletta prototyyppi mukaan lukien. Tätä mallia kuitenkin käytettiin Tampellan 152 mm ja 155 mm tykkien kehityksen pohjana yhteistyössä Tampellan israelilaisen tytäryhtiön Soltamin kanssa, joka tuotti mm. tykit 155 K 68 (myös nimikkeillä 155KAN68 ja Soltam M-68), Soltam M-71 ja 155 K 74, joista 155 K 68 ja Soltam M-71 olivat jonkinasteisia vientimenestyksiä, projektissa mukana olleen Israelin tilaamien kappaleiden ohella. 155 K 74:ää taas käytettiin pohjana Tampellan Puolustusvoimille valmistamaan 155 K 83:een, joka on viimeinen sarjatuotettu malli ennen 155 K 98:aa. Aino Tandefelt-Laurila
Aino Maili Tandefelt-Laurila (9. marraskuuta 1926 – 13. lokakuuta 2016) oli suomalainen arkkitehti. Hän suunnitteli KK:n arkkitehtina muun muassa Kontulan ostoskeskuksen (1967). Myöhemmin hän oli Helsingin kaupungin rakennusviraston arkkitehti ja suunnitteli muun muassa Ruiskumestarin talon peruskorjauksen, joka toteutettiin 1978–1980. PIK-15 Hinu
PIK-15 Hinu (lyhenne sanasta "Hinauskone") on suomalainen puurakenteinen yksimoottorinen purjelentokoneiden hinauskone. Hinua lähdettiin suunnittelemaan ulkomaisten hinauskoneiden hankinnan osoittauduttua hankalaksi tuontilisenssiongelmien takia. Polyteknikkojen ilmailukerho (PIK) järjesti konetyypin suunnittelusta kilpailun, jonka voitti Kai Mellénin konesuunnitelma. Mellén valittiin lopulta myös Hinun pääsuunnittelijaksi, ja tyypin suunnittelutyöt aloitettiin syksyllä 1960. Prototyypin rakennustyöt käynnistyivät keväällä 1962. Heikki Turunen (muotoilija)
Heikki Turusen palkittuja valaisinmalleja ovat muun muassa "Reflex", "Efekti", "Laajapintavalaisin 5300" ja "Salonki"-sarja. Vuonna 1993 hänen "Avanti"-valaisimensa valittiin Ranskan presidentin virka-asuntoon Élysée-palatsiin. Hänen fyysisesti suurin työnsä on halkaisijaltaan kuusimetrinen kattokruunu Hotel Leningradiin Neuvostoliittoon 1970-luvulla. Suurelle yleisölle tutuimpia Turusen valaisimia lienee akryylimuovista valmistettu sienenmuotoinen "La Boheme" -pöytävalaisin. Muita Heikki Turusen suunnittelemia valaisimia ovat 1970–1980-lukujen "Isokaari, Natalie, Senior" ja "Valio" sekä vuoden 1991 seinävalaisin "Band". Kakku (maalaus)
Kakku on suomalaisen taiteilijan Helge Dahlmanin öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1959. Kooltaan maalaus on 33,5×41,5 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin. Kenji Ekuan
Kenji Ekuan (; 11. syyskuuta 1929 Tokio – 8. helmikuuta 2015 Tokio) oli japanilainen teollinen muotoilija. Tunnetuin Ekuanin suunnittelemista tuotteista on Kikkoman-soijakastikepullo vuodelta 1961. Hänen toimistonsa suunnitteli myös Yamahan moottoripyöriä ja Shinkansen-rataverkon luotijunia. Canon de 155 C Mle 1917 Schneider
Haupitsille kehitettiin erityyppisiä ammuksia. Käytössä oli ainakin sirpalekranaatti, srapnelli ja kaasukranaatti. Suomalaisten haupitseissa käytettiin seitsemänpanoksisia kartussilaukauksia. Manuaalien mukaan käytössä vain oli sirpalekranaatteja. Ammuksen paino oli 43–43,6 kg ja lähtönopeus putken suusta mitattuna 448–453 m/s. Kantama oli noin 11 km. Tykin sivusuuntausala oli palkkilavetin takia hyvin kapea (± 6 astetta) ja korkeussuuntausala 0–42,3 astetta.
Haupitsi osoittautui erittäin tehokkaaksi, ja ranskalaiset käyttivät tykkejä suurissa määrin ensimmäisessä maailmansodassa länsirintamalla. Tykkejä valmistettiin lisenssillä myös Yhdysvalloissa, jossa haupitsi tunnettiin nimikkeellä 155 mm Howitzer M1917. Yhteensä haupitseja valmistettiin 3 020 kappaletta. Haupitsimalli oli käytössä edellä mainittujen kahden maan lisäksi ainakin Belgiassa, Kreikassa, Italiassa (Obice de 155/14 PB), Jugoslaviassa, Puolassa (155 mm Haubica wz. 1917), Venäjällä/Neuvostoliitossa ja Espanjassa. 155 K 98
155 K 93:n pohjalta suunniteltiin prototyyppi 155 K 52-6, joka valmistui 1992, ja joka nimettiin Vammaksella kaupallisesti 155GH52APU:ksi ("155 Gun-Howitzer 52, auxiliary power unit"). Tässä tykissä oli uusi, pidempi 52-pituuskaliiperinen putki, 26 litran panoskammiolla ja kiihtyvällä rihlauksella. Tykin kehitystyötä jatkettiin, ja vuoteen 1995 mennessä putken mitoissa päädyttiin kuitenkin takaisin 23 litran NATO-panoskammioon, vakionousuiseen 1/20 kaliiperin rihlaukseen (1 täysi kierros 20 kaliiperinmitassa), sekä lavettiin tehtiin muutoksia teliin, jolloin syntyi prototyyppi 155 KX. Puolustusvoimat tilasi tätä 1997 kuuden kappaleen 0-sarjan, ja alkuperäinen prototyyppi jäi Patrialle. Lopullinen 155 KX nimettiin 155 K 98:ksi vuoden 1998 alussa. M396
M396 (englanniksi koko nimeltään "155 mm Extended-Range Cargo Projectile M396 ") on israelilainen Israel Military Industries Ltd.:n valmistama kuorma-ammus 155 mm tykeille. Se kykenee kuljettamaan 49 M85-tytärammusta. Britannian maavoimat ovat hyväksyneet sen tunnuksella L20A1 ja Sveitsin puolustusvoimat KaG90. M396:n kantama vaihtelee tykin putken pituudesta johtuen 30 kilometristä (L39) 36 kilometriin (L52). 
Suomessa 155 K 98:n putken mitta on L52 eli 52 x kaliiperi. Heinrich Ehrhardt
Ehrhardt suunnitteli vuonna 1896 teknisesti edistyksellisen 75 millimetrin rekyylillisen kenttäkanuunan, josta tuli suuri menestys. Ehrhardt sai kunnianosoituksia sen johdosta Norjan kuninkaalta sekä Itävalta-Unkarin ja Saksan keisareilta. Mercedes-Benz 600
Yhdysvaltain Wisconsinin Wausaussa pajaansa pitävä MB600-asiantuntija Karl H. Middelhauve (yhtiö Karl Middelhauve & Associates) on valmistanut useita koriltaan tai tekniikaltaan muutettuja 600-yksilöitä. Näihin kuuluu hieman ”Nallinger-coupétakin” lyhyempi kaksiovinen (tässä tapauksessa todellinen coupé = leikattu, kun C100 on pikemminkin kaksiovinen sedan), sekä kaksi avolavakorista 600-mallia (taiteilija, korisuunnittelija Paul Bracqn Chevrolet El Camino -esikuvan mukaisesti piirtämä ja 2005 toteutettu ”Benzomino”, sekä myöhempi vuoden 2007 edelleen kehitelty ”El Benzo”). Middelhauve on valmistanut myös useita M100-moottorin viritettyjä versioita ahtimella, detonaatiota estävällä metanoli-vesiruiskutuksella, ja näihin sovelletulla erikoisella ruiskulaitteistolla. Autokeräilijänä tunnettu televisiokasvo Jay Leno omistaa erään Middelhauven virittämistä 600-limusiineista, ja myös Karl Middelhauvella oli tällainen omassaan tallissaan. Bremeniläinen Pollmann-koritehdas valmisti myös yhden MB600-pohjaisen hautausauton (sen taustatarina kuvan kera löytyy MOBILISTI-lehden laajasta 600-artikkelista), joka kävi 2000-luvulla Middelhauven täysentisöinnissä (alustan vaihto ruostevaurioiden takia), mutta on palannut Saksaan. Liikemies Nubar Sarkis Gulbenkian vaihdatti 600 SWB -autoonsa ranskalaisen Henri Chapron -koripajan ylellisemmän sisustuksen vailla ainuttakaan jalopuuosaa, jonka väliseinä oli varustettu lisänopeusmittarilla, kompassilla ja korkeusmittarilla – auton katon keskiosa oli pleksilasia. Ainakin yksi lyhyen akseliväln 600 on myöhemmin muutettu avoautoksi ”Landaulet”-mallin kangaskatolla. Kaikkien jälkikäteen tehtyjen tai teetettyjen korimuutosten listaus olisi lähes mahdoton tehtävä: esimerkiksi linkitetyllä ”Images rares” -palstalla on kuvattu monia mielenkiintoisia kummajaisia. Programma 101
Koneen suunnittelu aloitettiin 1962, ja sen kehittäjä ja pääsuunnittelija oli italialainen Pier Giorgio Perotto (1930–2002). Kone tuli markkinoille 1965, ja se oli ensimmäisiä pöytäkoon ohjelmoitavia laskukoneita. Sitä ennen markkinoille oli tullut vain Anita C/VIII, joka oli Programmaa paljon yksinkertaisempi nelifunktioinen laskin. Laitteen esteettisestä suunnittelusta vastasi italialainen suunnittelija Mario Bellini. Bellinin muotoilema koneen ulkonäkö voitti lukuisia teollisen muotoilun palkintoja. Programma tuli Yhdysvaltojen markkinoille alkuvuodesta 1966, jolloin sen myyntihinta oli 3 200 dollaria. IKI-kiuas
IKI on suomalainen kiuasmerkki, jota valmistetaan sekä puu- että sähkölämmitteisinä malleina. Kiuastyypin on kehittänyt insinööri Jouni Kerrman. Puulämmitteisissä kiukaissa on palotilana teräsputkirakenne ja tyypillisesti suuri kivitila. Lisäksi kiukaissa käytetään ilman kiertoa parantavaa verkkovaipparakennetta. Muotoilija Vertti Kivi on suunnittelut neliskanttisen kapean teräspalkin Monolith kiukaan IKI-Kiukaan kanssa.  Kiuastyyppiä valmistaa, myy ja markkinoi helsinkiläinen IKI-Kiuas Oy. Yhtiön toimitusjohtaja -ja pääomistaja on Samuli Kerrman. Ducati 1098
Motorcycle Design Association 152/50 T
152/50 T (152 millimetrin 50 kaliiperin merikanuuna mallia Canet, putki Tampella) oli kaliiperiltaan 152-millimetrinen merikanuuna, joka oli 152/45 C -tykin nykyaikaistettu versio varustettuna Tampellan valmistamalla 50 pituuskaliiperin putkella. Tykki oli Suomen rannikkotykistön pääase 1950-luvun lopulta 1980-luvulle, jolloin 130 TK syrjäytti sen. Gustaf Estlander
Hänen yksittäinen tunnetuin, vielä Suomessa edelleen aktiivisesti purjehtiva veneensä on 8mR-luokkaan kuuluva, vuonna 1928 entiselle arkkitehtikollegalleen Sigurd Frosterukselle suunniteltu Sphinx. Toinen kuuluisa Suomessa purjehtiva vene on 6mR-luokan Ian. Estlander suunnitteli veneen itselleen vuonna 1929, ja kilpaili sillä Suomessa viimeisen kerran elokuussa samana vuonna, voittaen kaikki kolme lähtöä. Kaiken kaikkeaan rakennettiin yli Estlanderin suunnittelemaa venettä. Kuznetsov NK-8
Kuznetsov NK-8 on neuvostoliittolaisen Kuznetsovin valmistama matalan ohivirtaussuhteen suihkumoottori. Sen eri versioiden työntövoima vaihtelee välillä 90–100 kN. Sitä käytettiin Iljušin Il-62- sekä Tupolev Tu-154A ja Tu-154B -koneiden voimanlähteenä. Ensimmäisen version kehitystyö alkoi maaliskuussa 1961. Trangia
Trangia on ruotsalaisen John E. Jonssonin vuonna 1925 kehittämä retkikeitinsarja. Sitä valmistaa Trangia AB Trångsvikenissä, josta nimi myös juontuu. Kokonaisuudessa on keittoastiat, jalusta, tuulensuoja ja poltin pakattuna yhteen pakettiin. Tsaarin kanuuna
Tsaarin kanuuna () on valtava kanuuna, jonka valmistamisen Venäjän tsaari Fjodor I määräsi vuonna 1586. Andrei Tšohovin valama kanuuna painaa noin 38 tonnia ja se on 5,34 metriä pitkä. Sen kaliiperi on 890 mm. Kanuunaa ei uskota käytetyn sotilaallisessa käytössä vaan se oli näyte sotilaallisesta mahdista ja insinööritaidosta. Kanuuna sijaitsee Moskovan Kremlissä Tsaarin kellon läheisyydessä. 155 K 83
Tampella esitteli 1979 Puolustusvoimille kehittämäänsä 155 K 74 -tykkiä, ja se oli Puolustusvoimien kokeilukäytössä vuosina 1980-1981. Kokeiden pohjalta tykkiin tehtiin muutoksia mm. peräkappaleeseen, ja Tampella valmisti 1982-1983 uuden prototyypin nimikkeellä 155 K 74-82. Tämän pohjalta päädyttiin vielä muutoksiin tykin kehdossa ja lavetissa, ja muutoksien pohjalta valmistettiin 1983 varsinainen prototyyppi 155 K 74-83, josta 155 K 83 kehitettiin vielä pienin muutoksin. Itse tuotantomallia tuotettiin Puolustusvoimille yhteensä 113 kappaletta vuosina 1983-1997. Muna (tuoli)
Muna eli Egg on tanskalaisen arkkitehti Arne Jacobsenin suunnittelema nojatuoli, josta on tullut kansainvälinen muotoiluklassikko. Jacobsen suunnitteli tuoli vuonna 1958 osaksi suunnittelemansa Kööpenhaminan SAS Royal -tornihotellin sisustusta. Hotellia varten syntyi alun perin myös toinen samanhenkinen tuoli, "Joutsen". Kalela
Kalela on taiteilija Akseli Gallen-Kallelan entinen erämaa-ateljee, joka sijaitsee Ruovedellä Näsijärven Isonselän rannalla noin kahdeksan kilometriä Ruoveden keskustasta itään. Gallen-Kallelan itse suunnittelema kelohonkarakennus rakennettiin 13 kirvesmiehen voimin vuosina 1894–1895. Rakennus on ulkomitoiltaan 18 × 18 metriä, ja sen harjakorkeus on 13 metriä. Gallen-Kallela asui Kalelassa perheineen vuosina 1895–1900, sitten kesällä 1905 ja viimeksi vuosina 1915–1921. Gallen-Kallela maalasi Kalelassa tärkeimmät "Kalevala"-aiheiset maalauksensa ja suunnitteli tekstiilit, huonekalut ja freskot vuoden 1900 Pariisin maailmannäyttelyn Suomen paviljonkiin. Lentokonesuunnittelija
Heidän lisäkseen monet alan ovat suunnittelleet itselleen harrastus- ja yleisilmailukoneita: Torolf Eklund suunnitteli TE-1-lentoveneen, Juhani Heinonen HK-1 Keltiäisen ja Markku Koivurova ATOL 495 -lentoveneen, Jukka Tervamäki suunnitteli gyrokoptereita ja Aki Suokas hinauslentokoneen. Pekka Tammi puolestaan suunnitteli 1970-luvun alussa kansainvälisissä kilpailuissa menestyneen PIK-20-purjelentokoneen, josta tuli 420 kappaleen tuotantomäärällään eniten valmistettu suomalainen lentokone. Lauri Erik Hanstén
Lauri Erik Hanstén (15. huhtikuuta 1896 Jyväskylä – 3. helmikuuta 1967 Nurmijärvi) oli suomalainen arkkitehti. Rakennushallituksessa työskennelleen Hansténin tunnetuin työn on vuonna 1928 Helsinkiin valmistunut Vallilan työväentalo, joka on sittemmin purettu. Lisäksi hän on piirtänyt muun muassa Orimattilan kaupungintalon sekä lukuisia koulurakennuksia eri puolille maata. Osan suunnittelussa oli mukana myös hänen puolisonsa Kitty Hanstén (o.s. Nyberg, 1896–1996). L. E. Hansténin veli oli arkkitehti Paavo Hanste (1900–1956). Markku Kosonen
Markku Pekka Olavi Kosonen (22. tammikuuta 1945 Djupvik, Ruotsi – 7. syyskuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen sisustusarkkitehti, puuseppä ja muotoilija. Hän käytti monia kotimaisia puulajeja (leppää, haapaa, pihlajaa) oivaltavasti: yksi tunnetuimmista teoksista on pajukori, jossa pajunoksissa on pajunkissat jäljellä. Toinen tunnettu työ on saunakuutio, joka kehittyi myöhemmin edustussaunaksi. Saunakuutiossa on käytetty leppää. Pehr Granstedt
Granstedt suunnitteli nykyisen Presidentinlinnan alkujaan 1814 varakkaan Heidenstrauch-suvun kauppiastaloksi. Valtio osti vuonna 1837 talon Venäjän keisareiden Suomen-palatsiksi, minkä jälkeen sitä muutettiin huomattavasti C. L. Engelin suunnitelmien mukaan. Granstedt oli 1800-luvun alkupuoliskon merkittävimpiä arkkitehteja C. L. Engelin ja Charles Bassin rinnalla. 305 mm/52 -merikanuuna vm. 1907
305 mm/52 -merikanuuna vm. 1907 (lyhennetty tunnus 305/52) oli Obuhovin terästehtaan valmistama järeä merikanuuna, jonka kaliiperi oli 12 tuumaa (304,8 mm). Alus- ja rannikkotykistökäyttöön tarkoitetun tykin suunnittelu käynnistyi vuonna 1906, ja aseen lopulliset tuotantopiirustukset hyväksyttiin viisi vuotta myöhemmin 1911. Venäjän keisarikunnan laivastoministeriö tilasi yhteensä 198 tykkiä, joista 126–144 oli valmistunut vuoden 1916 loppuun mennessä. Keittiökalusteet
1990-luvulla kalusterunkoja ja erityisesti ovia alettiin tehdä MDF-levystä, mikä antoi uusia pinnoitus- ja muotoilumahdollisuuksia, kuten maalaus, vinyylipinnoitus ja kuviojyrsintä. Tuotantoa alettiin myös siirtää Suomea halvempiin maihin. Työtasoja alettiin tehdä myös massiivipuusta liimalevynä. Yhä käytössä olevat uudet keittiöstandardit valmistuivat vuonna 1994. Tällöin muun muassa keittiökalusteiden edessä tarvittava tila kasvoi 110:stä 130 senttimetriin. Keittiökaapit standardoitiin jo 1989, ja niiden leveydet ulottuvat 30 cm kapeasta kaapista 10 senttimetrin välein aina 140 cm asti. Philippe Starck
Kalusteita Starck on suunnitellut erityisesti italialaiselle Kartellille, usein polykarbonaatti-muovimateriaalista. Näihin kuuluvat läpinäkyvä "Louis Ghost" -tuoli, "Ero|S|" -tuoli, "Bubble Club" -sohva ja -nojatuoli sekä "La Bohème" -tuoli. Yhdysvalloissa hän on ollut mukana toisen maailmansodan aikaisen Navy Chair -tuolin uudelleenlanseerauksessa ja suunnitellut sen seuraksi muitakin kalusteita. Canon de 155 C Mle 1917 Schneider
Canon de 155 C mle 1917 Schneider on ranskalainen Schneiderin suunnittelema raskas haupitsi, jota käytettiin ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa. Tykistä käytetään toisinaan lyhyempää nimikettä C17S. Haupitsi oli käytössä myös Suomessa, jossa sen nimikkeenä oli 155 H/17. Harri Koskinen
Koskinen on saanut kansainvälistä tunnustusta heti uransa alusta, ja hän on suunnitellut muun muassa huonekaluja ja astioita sekä taidelasia. Hän tuli suuren yleisön tietoon vuonna 1996 Block-nimisen lampun myötä. Lampussa on hehkulamppu jääkuutiota muistuttavan lasikuution sisällä. Lamppu on New Yorkin Museum of Modern Artin kokoelmissa. Kaj Kalin
Kaj Kalin (s. 1956) on suomalainen muotoilun asiantuntija, kriitikko, opettaja, toimittaja ja kirjailija. Hän toimi Taideteollisuusmuseon yli-intendenttinä 1980–1998. Vuodesta 1980 lähtien hän on kirjoittanut muotoilu-, kuvataide- ja kirjallisuusarvosteluja Helsingin Sanomiin. Hän on toiminut Gloria Koti- ja muiden aikakauslehtien kolumnistina ja opettanut muun muassa Kuvataideakatemiassa ja Aalto-yliopistossa. Iittala (yritys)
Muita tunnettuja tuotteita ovat Björn Dahlströmin vuonna 1998 suunnittelemien keitto- ja paistoastioiden "Tools"-sarja, Heikki Orvolan "Kivi"-kynttilälyhdyt vuodelta 1988, Alfredo Häberlin keraaminen "Origo"-astiasarja vuodelta 1999 ja "Essence"-lasit vuodelta 2001, Anu Penttisen "Vitriini" vuodelta 2010 sekä keramiikkaa, lasia, puuta ja tekstiiliä yhdistelevä "Sarjaton"-astiasarja, jonka ovat suunnitelleet Harri Koskinen, Aleksi Kuokka, Musuta ja Samuji vuonna 2012. 155 mm AGS
Lokakuussa 2001 tykin ensimmäinen prototyyppi läpäisi testit ampuen yksitoista testiammusta. Huhtikuussa 2003 Lockheed-Martin valittiin jatkamaan LRLAP-ammuksen kehitystyötä. Työhön sisältyi viidentoista ammuksen valmistus tykin testaamiseksi. Veikko Kallio (arkkitehti)
Armas Veikko Ensio Kallio (1893–1973) oli suomalainen rakennusinsinööri ja arkkitehti, joka suunnitteli rakennuksia Tampereen seudulle.
Hänen tunnetuimpia suunnittelutöitään ovat entinen Nykytaiteen museo Pyynikinrinteellä, Tampereen ensimmäinen ”pilvenpiirtäjä” Karhu-apteekin talo (Satakunnankatu 12), Suomen Trikoon tehdasrakennus ja Laukon kartanon päärakennus Vesilahdella. Lisäksi hän teki yhdessä kuvanveistäjä Evert Porilan kanssa muistomerkkejä, muun muassa Elokuvateatteri Imatran palossa kuolleiden hautamuistomerkin. Type 98
Type 98 -vaunussa oli useita parannuksia panssaroinnin, liikekyvyn ja tulivoiman saralla verrattuna aikaisempiin kiinalaisiin taistelupanssarivaunuihin. Sen alusta on hyvin samankaltainen T-72-vaunun kanssa. Vaunun ajajan tilat ovat vaunun etuosassa, muun miehistön tilat ja tykkitorni keskellä, sekä moottori vaunun takaosassa. Type 98 on hieman pidempi kuin T-72 ja sen etuosassa on komposiittipanssarointi. Vaunun pääase on 125 mm sileäputkinen automaattilataajalla varustettu panssarivaunukanuuna, joka on ilmeisesti tuotantonimeltään ZPT-98. Kanuunalla voi ampua laserohjattuja panssarintorjuntaohjuksia. Automaattilataaja on identtinen T-72-vaunujen lataajan kanssa ja se mahdollistaa kanuunan ampumisen noin 8 kertaa minuutissa. Manuaalisesti ladattaessa tulinopeus on 1–2 laukausta minuutissa. Voimanlähteenä toimii 150HB883kW dieselmoottori, joka tuottaa 1 200 hevosvoimaa. Eri lähteiden mukaan vaunu painaa 48–50 tonnia. Huippunopeus vaihtelee samoin lähteen mukaan 65–75 km/h. 155 K 83
155 K 83 ("155 millimetrin kanuuna 1983") on suomalainen Tampellan ja myöhemmin Vammaksen Suomen puolustusvoimille valmistama kenttätykki. Nimensä mukaisesti se on 155 mm raskas vedettävä kanuuna, tarkemmin kanuunahaupitsi, 39-pituuskaliiperisella putkella. Sen vetoajoneuvona käytetään esimerkiksi Sisun raskasta SA-240 -maastokuorma-autoa. Vuodesta 1997 eteenpäin Vammas (sittemmin Patria) modernisoi alkupään tuotannon tykkejä 155 K 83-97 -standardiin, johon kuuluu mm. myöhäisemmissä sarjoissa käyttöön otettu uudistettu panoskammio, ja joka siten kykenee käyttämään NATO-standardin mukaista irtopanosjärjestelmää sekä kaikkia yleisimpiä 155 mm ampumatarvikkeita. Modernisointi tehtiin 155 K 83:n yhdenmukaistamiseksi sen tuotannon kesken ja sen pohjalta kehitetyn uudemman 155 K 98:n kanssa. Kultaranta VIII
Veneen on suunnitellut laivanrakennusinsinööri ja teollinen muotoilija Jarkko Jämsén. Hänen mukaansa veneen suurista, pinta-alaltaan 52 m² ikkunoista näkyvä saaristomaisema on sisustuselementti, joka synnyttää läheisyyden tunteen suomalaiseen saaristoon. Ristikankaan kappeli
Ristikankaan kappelin on suunnitellut arkkitehti Erik Bryggman. Bryggman sai suunnitelmat valmiiksi, mutta sairastui ja kuoli joulun 1955 alla. Bryggmanin toimistossa työskennellyt turkulaisarkkitehti Olli Kestilä jatkoi suunnittelutyön loppuun. Kirkkonummen kirkko
Saarnatuolin etuosassa oleva puinen piikkikruunua kuvaava teos ja kastemaljan jalusta ovat puolestaan Kain Tapperin suunnittelemia. 305 mm/52 -merikanuuna vm. 1907
Venäläisiltä oli jäänyt Mäkiluotoon kaksi keskeneräistä 356 millimetrin kaksoistykkitornia, joissa ei ollut tykkejä. Toinen torneista jäi Mäkiluodon uuden 12-tuumaisen patterin pohjaksi ja toinen siirrettiin vastaavan patterin pohjaksi Kuivasaareen. Mäkiluodon torni saatiin ampumakykyiseksi heinäkuussa 1933, jolloin suoritettiin patterin kalusto- ja lähtönopeusammunnat. Patterin rakennustyöt jatkuivat tosin aina kevääseen 1935. Kuivasaaren patteri vihittiin käyttöön 12. toukokuuta 1935, ja se saatiin ampumakuntoiseksi saman vuoden kesällä.