Syövätkö etelä-amerikkalaiset marsuja?
Marsu
Marsu on nykyisinkin merkittävä osa perulaisten ja bolivialaisten ruokavaliota, etenkin Andien ylänköalueilla. Perulaiset syövät noin 65 miljoonaa marsua vuodessa, ja se on ravintona juurtunut syvälle perulaiseen kulttuuriin. Muun muassa Cuscon pääkatedraalissa on maalaus, jossa kuvataan Jeesus syömässä marsua () ja juomassa chichaa viimeisellä ehtoollisellaan 12 opetuslapsensa kanssa.
Liha
Valtaosa länsimaissa kulutetusta lihasta on sianlihaa, naudanlihaa tai lampaanlihaa. Joissakin Euroopan maissa ja muuallakin myös hevosenlihaa, vuohenlihaa ja peuranlihaa käytetään säännöllisesti. Myös muita nisäkäslajeja käytetään ravinnoksi eri puolilla maailmaa riippuen niiden saatavuudesta ja paikallisista tavoista. Esimerkiksi hylje ja jääkarhu ovat tärkeitä inuitien ruokavaliossa; kirahvi, sarvikuono, virtahepo ja norsu joidenkin Keski-Afrikan heimojen ruokavaliossa; Australian aboriginaalit käyttävät kengurunlihaa; Kaakkois-Aasiassa koira ja kissa kuuluvat ruokavalioon; aavikkoalueilla yleinen kameli tarjoaa paikallisille tärkeän ravinnonlähteen ja valaat ovat kuuluneet japanilaisten ja norjalaisten ruokavalioon. Amerikankarpalo
Karpaloa viljellään Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Se on hyvä hyötymarja, jonka maku paranee pakkasten jälkeen. Karpalo poimitaan myöhään syksyllä tai varhain keväällä. Marjat säilyvät talven yli varastossa. Karpalosta valmistetaan mehua ja muita juomia, hyytelöä, sosetta ja nektaria. Madagascar (elokuva)
Neljä eläintä asustaa onnellisina newyorkilaisessa eläintarhassa: Alex-leijona, Marty-seepra, Mellman-kirahvi sekä virtahepo Gloria. Marty on kuitenkin kyllästynyt elämään eläintarhassa ja haluaisi karata ”villilään” eli luontoon. Toiset vastustavat ajatusta, mutta siitä huolimatta Marty pakenee kaupunkiin. Toiset lähtevät etsimään häntä, mutta kaikki neljä eläintä jäävät kiinni. Ihmiset päättävät siirtää eläimet toiseen eläintarhaan ja kuljettavat heidät laatikoissa laivalla meren yli. Nelikon laatikot kuitenkin putoavat laivasta, kun pieni ryhmä pingviinejä valtaa aluksen päämääränään Etelämanner. Maasika
Maasika ("Orycteropus afer") on Saharan eteläpuolisessa Afrikassa elävä keskikokoinen ja ulkonäöltään hieman sikaa muistuttava nisäkäs. Maasika elää maalla ja liikkuu tavallisesti öiseen tai hämärään aikaan. Se syö ravinnokseen pieniä hyönteisiä, kuten termiittejä ja muurahaisia, mistä kielii muun muassa sen parikymmensenttinen, ohut ja tahmea kieli. Hampaita maasika ei tarvitse ravinnon syömiseen, eikä sillä niitä olekaan kuin muutama. Sen jalat ovat voimakkaat ja kynnet terävät, joiden avulla se pystyy kaivamaan kovaakin maata ja rikkomaan termiittikekoja. Maasika on niin tehokas kaivaja, että se kaivaa pehmeää maata samassa ajassa enemmän mihin muutama lapioiva ihminen pystyy. Eläimen ravintotottumukset ja ulkoiset piirteet ovat niin lähellä Etelä-Amerikassa eläviä vajaahampaisia, että se ennen luokiteltiin kuuluvaksi tähän lahkoon ja vieläpä samaan sukuun eteläamerikkalaisten muurahaiskarhujen kanssa. Nykyisen käsityksensä mukaan se kuuluu kuitenkin erilliseen putkihampaisten lahkoon ja on tämän lahkon viimeinen elossa oleva laji. Nykyään tunnetaan 17 erilaista maasian alalajia. Marsu
Marsun elimistö ei kykene monista muista nisäkkäistä poiketen tuottamaan C-vitamiinia. Marsun päivittäinen C-vitamiinintarve on vähimmäisylläpidossa 10-25 mg/kg, tiineille ja sairaille marsuille suositellaan kaksinkertaista annosta. Lemmikkimarsu saa C-vitamiinia laadukkaasta tuoreravinnosta kuten vihanneksista ja marsuille tarkoitetuista vitaminoiduista pellettiruoista. C-vitamiinin riittävä päivittäinen saanti voidaan varmistaa ruokaan sekoitettavalla askorbiinihapolla tai erilaisilla C-vitamiinivalmisteilla. C-vitamiinin antamista juomaveteen sekoitettuna ei suositella vaikean tarkkailtavuuden, vitamiinin nopean hajoamisen ja veden mahdollisesti huononevan maistuvuuden vaikutusten vuoksi. Bassit
Basseista "Morone"-suvun lajeja tavataan Pohjois-Amerikassa ja "Dicentrarchus"-lajeja Euroopasta ja Afrikan pohjoisrannikolta. Osa lajeista ovat mereisempiä, kun toiset elävät murtovesissä ja myös makeissa vesissä. Monia heimon lajeja, kuten meribassia ja juovabassia on istutettu myös alkuperäisen levinneisyysalueen ulkopuolelle. Bassien ravintoa ovat pienemmät kalat ja selkärangattomat eläimet. Useat lajeista ovat suosittuja urheilukalastuksen kohteita, hyviä ruokakaloja ja eräitä niistä myös viljellään ravinnoksi. Mastodontit
Myöhemmin pleistoseenikaudella eli Amerikassa suurikokoiseksi kehittyneitä "Stegomastodon"- ja "Mastodon"-lajeja, joista viimeinen, yli 11 000 vuoden takainen 3 metriä pitkä varsinainen mastodontti ("Mastodon americanus", " Mammut americanum") eli 3,75 miljoonaa vuotta sitten ja oli mammutin tapaan pitkäkarvainen. Se muistutti nykyisiä norsuja, mutta oli niitä matalampi ja pidempiruumiinen.
Aikuisen korkeus oli 2,5–3 metriä ja paino 3,5–5,4 tonnia. Säkäkorkeus oli 2–2,6 m. Mastodontit söivät muun muassa havupuiden oksia ja käpyjä, lehtiä, ruohoa ja suokasveja. Kala
Joidenkin kansojen keskuudessa kalan syöntiä pidetään ruokatabuna. Pohjois-Afrikan berberit, etenkään tuaregit eivät syö kalaa. Koillis-Afrikassa on laaja alue, jonka asukkaat eivät syö kalaa. Alue ulottuu Egyptin Punaisenmeren rannikolta Eritreaan, Etiopiaan ja Somaliaan. Kuitenkaan alueen amharat tai muut seemiläiset kansat eivät välttele kalaa, vaan kalan syömättömyys näyttää liittyvän kuušilaisten kielten puhujiin. Kuušilaiset pitävä kaloja likaisina vedessä elävinä käärmeinä ja niiden syömistä häpeällisenä. Näiden kansojen keskuudessa on eräitä paarian asemassa olevia ryhmiä, jotka kalastavat.
Kalan syömättömyys ulottuu etelässä Tansaniaan, jonka kuušilaiset kansat eivät kuitenkaan syö lainkaan kalaa.
Itä-Afrikassa on myös useita niloottisten ja bantukielten puhujia, jotka eivät hyväksy kalan syöntiä. Näitä ovat maasait, turkanat ja sukit, bantuista himat ja tussit. Nandit kutsuvat kaloja liskoiksi; jos kikuju syö kalaa, hänestä tulee rituaalisesti epäpuhdas. Nyoroista karjan paimentajat eivät syö kalaa. Mustakoivu
Mustakoivu on monien jokilaaksojen eläinlajien tärkeä ravinnonlähde ja pesäpaikka. Röyhelöpyy ja kalkkuna syövät sen siemeniä ja valkohäntäpeura käyttää ravintonaan sen lehtiä. Pohjois-Amerikan intiaanit käyttivät mustakoivua rohtokasvina hoidettaessa punataudin ja vilustumisen oireita sekä sameavirtsaisuutta, samaan tapaan kuin koivua Suomessa. Amerikanvaris
Kaikkiruokainen. Syö muun muassa raatoja, selkärangattomia, linnunmunia ja -poikasia, sammakoita, kaloja, kaatopaikkajätteitä ja niin edelleen. Amerikankrokotiili
Amerikankrokotiilit usein vain kelluvat päivisin veden pinnassa liikkumatta. Auringon laskiessa ne vilkastuvat ja lähtevät ruoan hakuun. Pääravintoa ovat kalat, kilpikonnat ja ravut. Usein se myös syö lintuja ja nisäkkäitä. Voipa se syödä myös pienempiä lajitovereita. Satunnaisesti se on hyökännyt myös ihmisen kimppuun, muttei tiettävästi saalistusmielessä. Amerikankrokotiilit eivät kuitenkaan ole yleensä erityisen vihamielisiä toisiaan kohtaan ja niitä voi olla samalla alueella suuria määriä. Krokotiilit kaivautuvat pohjamutaan kuivina kausina ja ovat siellä usein myös sulattamassa ruokaansa. Sorkkaeläimet
Sorkkaeläimet ovat olleet keräilijä-metsästäjäkulttuureista lähtien ihmisten pääproteiinilähde. Ihminen kesytti ensimmäiset sorkkaeläimet (lammas ja vuohi) noin 8 000–9 000 vuotta sitten. Yhdysvalloissa pelkästään naudanlihaa kulutetaan vuosittain noin 28 ja sianlihaa 21 kilogrammaa henkilöä kohden. Sianlihan kulutus Yhdysvalloissa on pysynyt koko 1900-luvun ajan melko tasaisena, mutta naudanlihan huippukulutus oli noin 40 kiloa henkilöä kohden vuonna 1979 Yhdysvaltain maatalousministeriön (USDA) tilastojen mukaan. Karitsan ja lampaan lihaa Yhdysvalloissa syödään alle puoli kiloa henkilöä kohden. YK:n alaisen FAO-elimen tilastojen mukaan vuodessa tuotettiin 285,7 miljoonaa tonnia lihaa maailmanlaajuisesti (ei kalanlihaa tai siipikarjaa). FAO:n mukaan vuonna 2007 maailmanlaajuisesti pidettiin tuotantoeläimenä 989,9 miljoonaa sikaa, 1 389 miljoonaa lehmää ja 1 113 miljoonaa lammasta. Etelämantereenkihu
Etelämantereenkihu pesii melko vähälumisilla alueilla Antarktiksella. Sen ravintoa on pääasiassa kala, mutta se saalistaa myös pingviinejä ja yksinomaisesti niitä varsinkin jos pesintä sattuu pingviiniyhteiskunnan lähistölle. Marsu
Marsut ovat kasvinsyöjiä, tarkemmin ruohokasvien syöjiä, mistä syystä niiden ruoan ei tulisi sisältää eläinperäisiä tuotteita, kuten kananmunaa. Lemmikkimarsujen tärkeimmät ruoka-aineet ovat hyvälaatuinen kuivaheinä ja raikas vesi. Kumpaakin on oltava saatavilla vapaasti suolisto-ongelmien, hampaiden liikakasvun ja elimistön kuivumisen ehkäisemiseksi. Marsujen ruokintaan kuuluu usein myös heinää runsaammin energiaa, proteiinia ja hivenaineita sisältävä pellettiruoka, joka on tärkeä lisä muun muassa nuorille ja tiineille marsuille. Lihomisen ja terveysongelmien välttämiseksi marsun ruoan ei tulisi sisältää juurikaan rasvaa eikä sokeria. Hyvälaatuisessa pellettiruoassa on proteiinia noin 10-15 prosenttia (elatusrehu) tai 15-20 prosenttia (kasvatusrehu esimerkiksi nuorille marsuille), ei lainkaan eläinperäisiä aineita, mahdollisimman vähän rasvaa, lisä- ja väriaineita sekä tuhkaa tai muita jäämiä, ja kalsiumia ja fosforia suhteessa 2:1. Hyvälaatuinen pellettiruoka täyttää marsun hivenaine- ja suolatarpeen, joten marsun ruokintaan ei usein kuulu erillistä suolakiveä. Puumuurat
Puumuurat (Thamnophilidae) on suurehko heimo pienikokoisissa varpuslinnuissa. Niitä löytyy luonnonvaraisina trooppisilta ja subtrooppisilta alueilta Keski- ja Etelä-Amerikasta. Puumuurat ovat hyönteissyöjiä, jotka syövät yleensä maassa tai ainakin lähellä maata, sillä monet ovat erikoistuneet syömään muurahaisia ja muita selkärangattomia. Useimpien puumuurien pääväritys on mitään sanomaton, ne ovat joko ruskeita, mustia tai valkoisia. Puumuurat munivat yleensä 2–3 munaa puussa olevaan pesäänsä, ja molemmat vanhemmat osallistuvat hautomiseen. Keskiajan keittiö
Pohjoisafrikkalaiset islaminuskoiset maurit hallitsivat Espanjaa eli Al-Andalusia vuosina 711–1492. He toivat paljon arabialaisia sekä pohjoisafrikkalaisia berberivaikutteita Espanjan keittiöön ja sitä kautta koko Eurooppaan. Arabit toivat Espanjaan monia uusia kasveja, kuten sokeriruo’on, pinaatin, munakoison ja mintun, sekä itämaisia mausteita, kuten kanelin, juustokuminan, sahramin ja muskottipähkinän. He aloittivat Espanjassa riisinviljelyn, mistä se levisi muuallekin Eurooppaan. Jotkin nykyisen Välimeren keittiön leimallisista ruoanvalmistusmenetelmistä ovat peräisin maureilta, kuten kypsentäminen suuressa savipadassa ja puulämmitteisessä uunissa sekä lihavartaiden marinoiminen ja grillaaminen hiilillä. Moni espanjalaisten nykyinen makea ruoka on peräisin maureilta. Tunnetuimpia maurien ruokalajeja on lehtevä kyyhkyspiirakka "pastel", ja myös "paellan" juuret ovat berberien kuskusissa. Rapurutto
Rapurutto tarttuu sekä eurooppalaisiin rapulajeihin että alun perin pohjoisamerikkalaisiin lajeihin, kuten täplärapuun, mutta on erityisen kohtalokas vain eurooppalaisille rapulajeille. Rapurutto rasittaa ja voi tappaa myös pohjoisamerikkalaisia rapuja, kuten täpläravun. Rapurutto on alun perin amerikkalaisten rapujen tauti, jotka ovat siten osittain sopeutuneet elämään yhdessä sen kanssa. Rapurutto ei tartu muihin eläimiin. Alaskanvatukka
Laji elää luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan länsiosassa Alaskaa myöten.
Alaskanvatukasta on jalostettu lajikkeita myös koristekasveiksi, joita kasvatetaan kukkiensa tähden.
Marjat ovat syötäviä, oranssit paremman makuisia kuin punaiset. Niissä on paljon C-vitamiinia. Yhdysvaltalainen kulttuuri
Yhdysvaltalaisessa keittiössä alkuperäisasukkaiden ainekset kuten kalkkuna, peruna, maissi ja kurpitsa ovat olennaisia aineita. Myös pikaruuat, kuten nakkisämpylät, hampurilaiset ja ranskanperunat kuuluvat Yhdysvaltalaiseen ruokakulttuuriin. Eri kansallisuuksien ruuanvalmistusperinteet sekoittuvat yhdysvaltalaisessa keittiössä, jossa ruokalajit voivat vaihdella jopa eri osavaltioittainkin. Atlantin rannikolla syödään runsaasti mereneläviä, kuten kaloja ja äyriäisiä, kun taas Texasin karjankasvattajat syövät mureaa lihaa. New Yorkissa monilla kansallisuuksilla on omat kaupunginosansa, joista löytyy erilaisia etnisiä ravintoloita mm. kiinalaisia ja italialaisia. New Orleansissa on cajun-keittiön ruoat. Meksikolaisen väestön suuri määrä näkyy Yhdysvaltalaisessa keittiössä espanjalaisen ja intiaanien ruokakulttuurin sekoituksena eli meksikolaisen keittiön muodossa. Preeriakoirat
Preeriakoirat ("Cynomys") ovat pieniä maan alla asustavia Amerikan ruohoarojen jyrsijöitä, jotka kuuluvat maassa asuviin oraviin (Marmotini) ja ovat sukua maaoraville ja murmeleille. Nimensä ne ovat saaneet koiran haukuntaa muistuttavista varoitushuudoistaan. Preeriakoiria on viisi lajia. 
Täysikasvuiset preeriakoirat ovat 30–40 cm korkeita ja painavat 0,5–1,5 kg. Niitä tavataan Pohjois-Amerikassa Meksikosta Kanadaan. Yhdysvalloissa niiden alue sijaitsee lähinnä Mississippistä länteen. Ne ovat kaikkiruokaisia kasvinsyöjiä. Perheyhteisöjen rakentamat kolot ovat tärkeitä preerian ekologiselle systeemille, vaikka maanviljelijät pitivät niitä vuosikausia tuholaisina. Marhet
Marhet ovat endeemisiä Madagaskarissa. Neljä lajia elää saaren itärannikon tiheäpuustoisissa trooppisissa ja subtrooppisissa sademetsissä. Pyrstömarhen elinympäristöä ovat sitä vastoin saaren lounaisosien kuivat piikkipensaikot. Tällä hetkellä kolme lajia vaarantuneita ja yksi silmälläpidettävä. Toistaiseksi vain pittamarhi ei ole millään tavoin vaarassa. Marunat
Marunat leviävät yleensä helposti: niitä esiintyy etenkin osana macchiakasvustoa Euroopassa ja osana chaparralkasvustoa Pohjois-Amerikassa. Marunat eivät yleisesti ottaen ole piikkisiä eivätkä myrkyllisiä, mutta voivat aiheuttaa allergisia oireita. Ne sisältävät eteerisiä öljyjä ja sopivat mausteeksi ruoanlaittoon ja alkoholijuomiin. Kalliomarsu
Kalliomarsu ("Kerodon rupestris") on Brasilian itäosissa elävä jyrsijä. Se elää kuivilla kallioisilla alueilla pensaiden ja varpujen keskellä, ja suojautuu kallionkoloihin. Se syö lähinnä lehtiä. Paikalliset asukkaat metsästävät kalliomarsuja ruoaksi. Variksenmarja
Variksenmarjan maku on mieto, eikä siitä saada paljoa mehua, mutta yhdessä mustikan, juolukan tai mustaherukan kanssa se sopii hyvin mehuihin, marjaviineihin, marmeladeihin ja muihin marjaruokiin. Variksenmarjat sisältävät runsaasti vitamiineja ja kuituja, ja niiden kokonaisflavonoidimäärä on suurempi kuin millään muulla kotimaisella marjallamme. Pohjoisen kansoille variksenmarja on ollut kautta aikojen tärkeä C-vitamiinin (11 mg/100 g) lähde ja mauste. Marjastus
Meille tavallisia marjalajeja kasvaa myös Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Tosin osa lajeista on muuntunut omiksi lajeikseen ja alalajeikseen. Pohjois-Amerikassa kasvavat esimerkiksi ahomansikka, lakka, juolukka, karpalo, kataja, puolukka, riekonmarja, vadelma ja variksenmarja. Euroopassa ja Pohjois-Aasiassa kasvavat kotipihlaja, lillukka, mustikka ja tyrni. Lehtimetsä
Pohjois-Amerikan fauna muistuttaa suuresti Euroopan vastaavaa, mutta lajit ovat erilaisia. Esimerkiksi mäyrän sijasta Amerikassa tavataan amerikanmäyrää. Harmaaorava on Amerikan vastine eurooppalaiselle oravalle. Alueella elää myös eläinryhmiä, joita ei ole Euroopassa, kuten opossumit, pesukarhut ja haisunäätälajit. Sammakkoeläimistä runsaslukuisina esiintyvät erilaiset salamanterilajit, joita on esimerkiksi Appalakeilla runsaasti. Amerikantilhi
Amerikantilhi syö marjoja ja hedelmiä sekä pesimäaikana myös hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia. Lajin erikoisherkkua ovat kynäkatajan ("Juniperus virginiana"), englanniksi "Eastern Redcedar", "marjat" eli pienet kävyt. Tästä ominaisuudesta laji lienee saanut tieteellisen nimensä. Sinimarliini
Sinimarliini eli purjemarliini ("Makaira nigricans") on purjekalojen heimoon kuuluva marliinikala. Se on lihansyöjä, joka käyttää ravinnokseen monenlaisia eläviä organismeja lähellä veden pintaa. Sinimarliini on suosittu ja arvostettu saalis urheilukalastuksessa. Marsujen värit
Marsuille on jalostettu suuri määrä erilaisia värityksiä. Lajin alkuperäisen värityksen uskotaan olevan mustatikattu ruskea eli "golden agouti". Marsujen värit voidaan jakaa mustan ja punaisen sarjan väreihin sekä valkoisiin. Joistain värityksistä on olemassa myös punasilmäinen muunnos, joka lasketaan omaksi värikseen. Sileäkarvaisilla marsuilla jalostetaan kutakin väritystä ja kuviota omana muunnoksenaan, kun taas pitkä- ja karkeakarvaisilla roduilla turkin värillä ei ole merkitystä. Mutrusuut
Mutrusuulajeja tavataan Atlantin luoteisosista ja Tyynenmeren pohjoisosista kylmistä ja lauhkeista vesistä. Lajit kaivavat pehmeään pohjaan laajoja tunneliverkostaja, joissa ne elävät. Mutrusuiden ravintoa ovat selkärangattomat eläimet, kuten äyriäiset. Aavikkomara
Aavikkomara eli suolakaniini ("Dolichotis salinicola") on marsujen heimoon kuuluva suurehko eteläamerikkalainen jyrsijä. Marunasirkku
Marunasirkun ravinto koostuu pääasiassa siemenistä. Laji syö useiden ruohojen, ruokojen ja pensaiden siemeniä. Lisäksi osan ravinnosta muodostavat hyönteiset, kuten heinäsirkat, kovakuoriaiset ja muurahaiset. Poikasiaan laji ruokkii hyönteisravinnolla. Lintu etsii ravintonsa maasta. Pesimäajan ulkopuolella marunasirkut etsivät ruokaa usein suurissa parvissa. Amerikanhiirihaukka
Amerikanhiirihaukka on lihansyöjä ja ravinnonhankkijana opportunisti. Amerikanhiirihaukka syö pieniä nisäkkäitä, lintuja ja matelijoita. Tyypillisiä saaliseläimiä ovat jyrsijät, kaniinit, kanalinnut, käärmeet ja liskot. Kaupunkialueilla haukat syövät puluja ja kottaraisia. Saalistarjonta vaihtelee alueiden ja vuodenajan mukaan, mutta tärkeässä osassa ravintoa ovat jyrsijät, jotka muodostavat 85 prosenttia amerikanhiirihaukan ruokavaliosta. Etelä-Amerikka
Etelä-Amerikassa viljeltiin monia maataloustuotteita, esimerkiksi avokadoja ja maissia jo ennen eurooppalaisten saapumista mantereelle. Myös kautsua eli raakakumia tuottavia kasveja kasvoi alueella. Etelä-Amerikan jouduttua siirtomaavallan alle, maataloutta lisättiin voimakkaasti tuomalla alueelle uusia lajeja, kuten vehnää, kahvia, banaania, riisiä ja sokeriruokoa.
Mantereen pohjoisosissa tuotetaan nykyään banaaneja, mangoja, sokeria ja kumia, kun taas etelän lauhkealla vyöhykkeellä kasvatetaan hedelmiä ja vehnää. Brasiliassa sokeriruokoa käytetään myös biopolttoaineiden valmistamiseen. Myös soija on merkittävä vientituote. Brasilia on lisäksi maailman suurin kahvintuottaja. Mustakuusi
Mustakuusi on myös tärkeä ravinnonlähde ja pesäpaikka villieläimille. Se muodostaa merkittävän osan kanadanpyyn ja lumikenkäjäniksen talviravinnosta, ja monet linnut sekä pienet nisäkkäät syövät sen siemeniä. Sen sijaan hirvieläimet ja muut isot nisäkkäät eivät käytä sitä ravintonaan juuri lainkaan. Valkomerikotka
Valkomerikotka käyttää ravinnokseen pääasiassa vesieläimiä, kuten kaloja, kilpikonnia ja merikäärmeitä, mutta se saalistaa myös nisäkkäitä ja lintuja. Se hyödyntää myös haaskoja. Seminolit
Kaakkoisalueen intiaanien tapaan seminolit olivat alun perin metsästäjä-keräilijöitä joskin karjanhoito lisääntyi 1800-luvulla. Pääasiallinen riista muodostui peuroista, jäniksistä ja muista villeistä eläimistä. Alligaattoreita pyydystäessään seminolit turvautuivat usein tuli-metsästykseen, jossa vedessä uiva otus häikäistiin soihdulla. Tämän jälkeen alligaattori keihästettiin kanootista ja sen vuota laitettiin riippumaan telineille. Floridan seminolit pyydystivät myös manaatteja. Suurista riistaeläimistä he arvostivat eniten mustaa karhua, jonka jälkien löytäminen johti aina välittömään metsästyspartion organisointiin. Karhunlihan ohella seminolit ottivat talteen eläimen rasvan, josta tehty öljy oli merkittävässä asemassa ruoanlaitossa ja eri sairauksien hoitamisessa. Eloonjäämisen haasteet
Etelä-Amerikan sademetsässä vallitseva eläin- ja kasvilajien runsaus ei välttämättä merkitse helppoa ruokaa. Jotkut lehdistä ovat myrkyllisiä, joten niitä syövien täytyy olla varovaisia. Toiset kasvit sen sijaan lahjovat eläimet kuljettamaan siitepölyään tarjoamalla meden kaltaisia lahjuksia. Monet kolibrilajit ovat erikoistuneet syömään vain tietyistä kukista. Myös hedelmiä on tarjolla, ja esimerkiksi oravasaimirit eivät juuri muuta syökään. Papukaijat ja arat syövät kaoliinia vastamyrkyksi syömilleen myrkyllisille siemenille. Vanhus ja meri
Epäonninen Santiago päättää lähteä kauas merelle kalastamaan. Lopulta hän saa koukkuun suuren marliinin. Hän ei saa vedetyksi sitä veneeseen, vaan päättää väsyttää sen. Jottei kalan tempominen katkaisisi siimaa, hän pitää sitä itse kolme päivää, mikä aika kuluu kalan väsyttämiseen. Tuona aikana siima tekee häneen haavoja ja lopulta hän kärsii janon lisäksi myös nälästä, vaikka yrittääkin pyytää pikkukaloja muilla siimoilla. Lopulta hän lähtee rahtaamaan kuollutta marliinia rantaan, mutta hait syövät sen matkalla. Kun hän pääsee rantaan kalasta on jäljellä vain luuranko. Mississippinalligaattori
Nuoret alligaattorit syövät enimmäkseen selkärangattomia eläimiä, mutta aikuiset voivat käydä myös suurien nisäkkäiden, kuten koirien ja kauriiden kimppuun. Ne eivät ole yleensä vaaraksi ihmisille, ja kömpelyytensä vuoksi ne eivät onnistu tekemään eläinlaumassa suurta tuhoa. Valkopäämerikotka
Valkopäämerikotka on lihansyöjä, joka käyttää ravinnokseen lihaa lähes laidasta laitaan. Se saalistaa ravinnokseen esimerkiksi pienempiä lintuja, matelijoita ja jyrsijöitä. Sen tärkein ravinnonlähde on kuitenkin kala, jota se pyydystää asuma-alueensa avovesistä. Erityisesti lohet ovat valkopäämerikotkan suurta herkkua. Vaikka lintu saalistaakin itse, osaa se käyttää hyväkseen myös toisten saalistajien (yleensä toisten lintujen) saaliita. Useimmiten valkopäämerikotka seuraa sivusta, kuinka jokin toinen saalistaja sieppaa saaliin, ja sitten "varastaa" sen itselleen. Sen lisäksi valkopäämerikotka syö raatoja, joita toiset eläimet ja linnut ovat jättäneet jälkeensä. Sen tiedetään myös nauttineen ravinnokseen ihmisten jätteitä ja ruuantähteitä, joita nämä ovat jättäneet esimerkiksi leiripaikoille. Valkopäämerikotka ei tarvitse ravintoa päivittäin. Liian pitkäaikainen paastoaminen voi kuitenkin johtaa siihen, että lintu heikentyy niin paljon, ettei pysty enää tehokkaasti metsästämään. Talviaikaan, jolloin ravintoa on muutenkin vaikeata löytää, tämä voi johtaa jopa linnun nälkäkuolemaan. Kuuset
Useat Pohjois-Amerikan alkuperäiskansat ovat perinteisesti käyttäneet kuusten kuorta ja nuoria versoja eli kerkkiä ihmisravinnoksi. Paljon C-vitamiinia sisältäviä kuusenkerkkiä ja puiden pihkaa on käytetty myös perinteiseen lääkintään sekä Pohjois-Amerikassa että pohjoisessa Euraasiassa. Sarsat
Sarsalajeja tavataan makeista ja murtovesistä Kaakkois-Aasiasta. Niiden levinneisyysalue ulottuu Malakan niemimaalta, Borneoon, Sumatralla, Sulawesille ja Filippiineille. Sarsat ovat parvikaloja, jotka etsivät ravintonsa pinnan tuntumasta. Naaras kutee munia, jotka tarttuvat kasvillisuuteen. Marsut
Marsut ja marat elävät pienissä laumoissa, marsut 5-10 yksilön ja marat jopa 40 yksilön ryhminä. Ne oleilevat joko itse kaivamissaan käytävissä tai muiden lajien, kuten kampamyyrien ja viskatsojen, koloissa. Marsut ovat aktiivisempia hämärän tultua. Marat ovat päiväeläimiä, jotka mielellään paistattelevat päivää jyrsijöille epätavallisessa asennossa. Ne joko istuvat kaniinien tapaan eturaajat ojennettuina tai makaavat kissan tavoin etukäpälät pään alle taivutettuina. Marqués del Duero (1875)
Alus lähti 29. heinäkuuta Filippiineille, missä se liitettiin Espanjan Aasian laivueen eteläiseen divisioonaan kotisatamanaan Zamboanga. Alus lähti 24. heinäkuuta 1880 Filippiineiltä vieraillakseen Siamissa, Saigonin Annamissa ja Singaporessa. Alus valtasi 27. syyskuuta 1895 joukon morojen merirosvoaluksia Borneossa. Myöhemmin alus hyökkäsi morojen ja tagalog merirosvojen kimppuun surmaten kahdeksantoista ja haavoittaen kolmeakymmentä.
Espanjan–Yhdysvaltain sodassa Marja
Monet linnut ja villieläimet syövät marjoja ja toimivat samalla niiden siementen levittäjinä. Karhulle marjat ovat loppukesällä ja alkusyksyllä sen tärkeintä ravintoa. Myyrät tuhoavat joskus marjasatoja. Amerikan Samoa
Perinteisesti päivän aikana syötiin kaksi ateriaa, aamupäivällä ja alkuillasta. Työajat ovat muuttuneet, joten nykyään on tavallista, että päivän aikana syödään kolme ateriaa. Ruoka kypsennetään, mutta se saatetaan tarjota kylmänä. Paikallisen keittiön perustana ovat banaani, kala, kana, kookospähkinä, leipäpuun hedelmä, mango, papaija, sianliha, säilykesuolaliha ("pisupo"), taaro ja äyriäiset. Toisinaan amerikansamolaiset syövät myös kaalia, papuja, perunaa, porkkanaa, salaattia, sipulia ja tomaatteja. Moni perhe, ennen vanhaan suurin osa, istuu matolla ruokaillessaan. Ensiksi syövät vanhemmat ja vieraat, kun taas lapset ja naiset syövät usein myöhään. Suurten valintamyymälöiden valikoima on lähes samanlainen kuin amerikkalaisten markettien ruokavalikoima. Suurin osa Tutuilan ravintoloista on erikoistunut amerikkalaiseen tai ulkomaiseen ruokaan, mutta muutama tarjoaa perinteistä samoalaista ruokaa. Tundra
Jääkarhu on tundralla nykyään niin harvinainen, että monet Kanadan pohjoisosien alkuasukkaat, inuitit, eivät ole koskaan nähneet sitä. Isokokoisten maaeläinten on liikuttava ruoan perässä laajoilla alueilla, koska ravinto on harvassa. Maan rajassa lumen suojissa asuvat sopulit ja punamyyrä sekä harmaakuvemyyrä. Päästäiset voivat olla yleisiä. Sopulit syövät sammalia, jäkälää ja sieniä sekä raatoja. Muut jyrsijät käyttävät ravinnokseen juuria, varpujen ja puiden kuorta ja hyönteisiä. Yhdysvaltalainen keittiö
Yhdysvaltain luoteisrannikon keittiö tunnetaan riista-, kala- ja marjaruoistaan. Tyynenmerenlohi on tärkeä ruokakala Alaskassa. Aasialaiset siirtolaiset ovat tuoneet omat perinteiset makunsa alueen keittiöön. Valkopääsaki
Valkopääsaki ("Pithecia pithecia") on eteläamerikkalainen kädellinen. Sakit elävät lähes koko elämänsä puissa. Ne syövät marjoja, hedelmiä, hunajaa, lehtiä, kukkia ja pieniä nisäkkäitä, kuten hiiriä, lintuja ja lepakoita. Niitä ne pyydystävät taitavasti erittän pitkillä sormillaan. Mars (yritys)
Mars tai Mars Incorporated on yhdysvaltalainen, kansainvälisesti toimiva yritys, joka valmistaa makeisia ja muita elintarvikkeita. Kuuluisimpia yrityksen tuotteita ovat suklaapatukat kuten Mars ja Twix. Yrityksen omistaa kokonaan Marsin perhe, ja yritys onkin yksi suurimmista yksityisessä omistuksessa olevista yrityksistä Yhdysvalloissa. Vuonna 2017 Mars oli maailman suurin makeisvalmistaja. Karhu
Karhu on aiemmin elänyt laajoilla alueilla Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa, mutta on vähentynyt monilta alueilta. Amerikassa tavattavat harmaakarhu ja kodiakinkarhu ovat karhun alalajeja, mutta mustakarhu ("Ursus americanus") on oma erillinen lajinsa. Alaskan ABC-saarilla elävä ruskeakarhu on läheisempää sukua jääkarhulle kuin muualla maailmassa eläville ruskeakarhuille. Yhdysvaltain Neitsytsaaret
Kassava, kurpitsat ja bataatti kasvavat saarilla luonnonvaraisina, ja yhdessä kalojen ja merenelävien kanssa ne muodostavat perinteisen ruokavalion perustan. Monet ruokalait perustuvat afrikkalaiseen keittiöön. Mustakarhu
Mustakarhut ovat kaikkiruokaisia mutta ravinto koostuu enimmäkseen kasveista ja hyönteisistä. Ne saalistavat selkärankaisia lähinnä kun siihen on tilaisuus, etenkin keväisin enemmän kasviravinnon saatavuuden ollessa heikompaa. Muulloin sen ravinto on melko lailla kasviksiin perustuvaa. Keväällä kun karhut tulevat talviunen jälkeen ulos talvipesistään niillä on suhteellinen niukkuuskausi ravinnossa koska luonnosta silloin saatava hiilihydraatti ja proteiinipitoinen ravinto ei riitä pitämään painoa yllä ja ne menettävät tänä aikana painoaan. Syksyllä kun luonnonsato alkaa kypsymään ne voivat saavuttaa normaalia painoa ja toipua talven ja kevään laihtumisesta seuraavaa talvea varten. Ne syövät syksyllä myös tammanterhoja marjojen ja hedelmien lisäksi. Rantakarakara
Rantakarakara on hyvin riippuvainen merilintuyhdyskunnista. Se ryöstää suurten merilintujen kuten pingviinien ja albatrossien yhdyskunnista munia ja poikasia. Falklandinsaarilla sitä esiintyy varsinkin kalliotöyhtöpingviinien yhdyskunnissa, joissa se syö etenkin lintujen poikasia, mutta myös kuolleita ja kuolevia täysikasvuisia lintuja, sekä korvahylkeiden raatoja. Rantakarakarat saalistavat yksin ja ryhminä myös aikuisia, terveiltä vaikuttavia lintuja. Niiden tiedetään tappaneen ainakin aikuisia etelänmerimetsoja, valkopää- ja tulimaanhansuja ja tukkasorsia. Öisin rantakarakarat pyydystävät etelänkeijuja ja myrskysukeltajia. Päivisin rantakarakarat kaivavat maassa piilottelevia prioneja ulos koloistaan. Yöllä ne sieppaavat prioneja suoraan lennosta. Ruokokerttuset
Ruokokerttusia ei tavata Amerikassa, kun ei oteta lukuun 1910-luvulla sukupuuttoon kuollutta laysaninkerttusta. Ne ovat yleensä pitkän matkan muuttolintuja, jotka talvehtivat Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, Intiassa tai Kaakkois-Aasiassa. Ne syövät hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia. Pesä on ruohonkorsista ja lehdistä rakennettu kuppi tai kori, joka sijaitsee lähellä maan- tai vedenpintaa. Yleensä vain naaras hautoo munia ja molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka lähtevät pesästä yleensä lentokyvyttöminä vajaan 2 viikon ikäisinä. Ne ovat sukukypsiä 1-vuotiaina. Hauki
Ihmisten lisäksi aikuisia yksilöitä saalistetaan satunnaisesti, kun ne ovat kutemassa matalassa vedessä. Munia ja nuoria yksilöitä käyttävät ravinnokseen myös muut kalat, vesilinnut, nisäkkäät ja jotkin hyönteiset, kuten suursukeltajat. Minkki ja saukko saalistavat haukia, ja sääksi on sekä Euroopassa että Pohjois-Amerikassa yleinen haukia syövä petolintu. Linnuista myös harmaahaikaran, merimetson, valkopäämerikotkan, uivelon, silkkiuikkujen ja kuikkien on havaittu käyttävän haukia ravinnokseen. Peru
Rannikon ruokavalio painottuu kalaruokiin ja keittobanaaniin, kun taas Andeilla syödään perinteisesti lihaa, maissia ja perunaa. Keitot ja riisi ovat yleisiä kaikkialla. "Cheviche" eli sitruunaisessa maustekastikkeessa marinoitu kala on tunnettu perulaisena ruoka. Paistettu marsu on juhlaruokaa, jota on syöty Andeilla ennen espanjalaisten tuloa. Amerikanhaapana
Amerikanhaapana syö vesikasveja ja niiden juuria, maissa myös mehevää ruohoa, sekä toisinaan hyönteisiä ja etanoita. Marsu
Pitkäkarvaisia marsurotuja on seitsemän: alpakka, sheltie, peruaani, coronet, lunkarya, texel ja merino. Etelänsatakieli
Etupäässä maassa liikkuvat hyönteiset ja muut selkärangattomat, kuten ampiaiset ja muurahaiset. Syksyllä syö myös marjoja. Afrikannorsut
Afrikannorsu on kasvinsyöjä ja sen hampaat ja suolisto ovat kehittyneet tähän sopiviksi. Hampaat ovat litteämmät kuin lihansyöjillä ja ne soveltuvat hyvin sitkeiden kasvien jauhamiseen. Savanninorsuilla on neljä suurta poskihammasta, joista jokainen on 10 senttimetriä leveä ja 30 senttimetriä pitkä. Nämä hampaat ovat uusiutuvia ja niiden tehtävä on jauhaa kasviravinto mahdollisimman hyvin. Nuorilla norsuilla on myös 15 maitohammasta, jotka putoavat sen kasvaessa. Suolisto taas on pitkä, kun lihansyöjillä se on lyhyt. Näin kasviravinto ehtii sulaa suolistossa. Variksenmarjat
Variksenmarjat ("Empetrum") on kanervakasvien heimoon kuuluva suku, johon kuuluu kolme lajia. Variksenmarjat on aiemmin luokiteltu variksenmarjakasvien heimoon ("Empetraceae"), nykyisin kanervakasvien "Empetreae"-tribukseen.Variksenmarja esiintyy sirkumboreaalisella alueella. "Empetrum eamesii" esiintyy Pohjois-Amerikassa itäisessä Kanadassa ja koillisissa Yhdysvalloissa. "Empetrum rubrum" esiintyy Etelä-Amerikan eteläosassa Patagoniassa ja Falklandinsaarilla. Amerikanpyökki
Ennen vanhaan amerikanpyökin lehtiä ja kaarnaa käytettiin kasvivärjäyksessä. Sen kolmikulmaisia pähkinöitä on syöty sellaisenaan ja niistä on paahdettu kahvinkorviketta. Ihmisten lisäksi pähkinöitä käyttävät ravintonaan monet villieläimet, esimerkiksi hiiret, oravat, mustakarhut, valkohäntäpeurat, ketut, röyhelöpyyt, sorsat ja sinitöyhtönärhet. Pohjois-Amerikan intiaanit valmistivat amerikanpyökistä erilaisia rohdoksia, joilla puhdistettiin verta ja hoidettiin matoja, tuberkuloosia, sankkeria, sydänvaivoja, palohaavoja ja myrkkymuratin aiheuttamaa ihottumaa. Amerikansaukko
Amerikansaukko käyttää pääravintonaan vesieläimiä – sammakkoeläimiä, kaloja, kilpikonnia, rapuja, taskurapuja ja muita selkärangattomia. Sen ravinnoksi kelpaavat myös linnut ja niiden munat, pienet nisäkkäät sekä vesikasvit. Se käyttää saalistukseen pääasiassa leukojaan ja syö saaliinsa yleensä tuoreeltaan vedessä. Mursu
Mursuja tavataan Pohjoisella jäämerellä sekä Atlantin ja Tyynenmeren pohjoisosissa. Levinneisyysalue ei ole yhtenäinen, vaan on jakautunut useiksi eri populaatioiksi. Maailmanlaajuisesti mursu on arvioitu vaarantuneeksi lajiksi. Mursuja metsästettiin erityisesti mursunluun vuoksi 1800-luvulla ja 1900-luvun alkupuolella runsaasti ja kannat romahtivat. 1950-luvun jälkeen kannat alkoivat nousta. 1990 arvioitiin Beringinmeren ja Tšuktšimeren mursukannaksi noin 200 000. Nykyisestä määrästä ei ole tietoa. 1982 arvioitiin Laptevinmeren populaatioksi 4 000-5 000 yksilöä. 2010-luvulla mursuja arvioitiin olevan Atlantissa alle 25 000 ja Tyynessämeressä alle 200 000, mutta tiedossa ei ole, kasvaako vai pieneneekö kanta. Muinoin mursun levinneisyys on ollut paljon laajempi kuin nykyisin. Esimerkiksi Ruotsissa on maaperästä löydetty jääkauden aikaisia mursun jäännöksiä. GMO-keskustelu
Etelä-Euroopassa viljellään muuntogeenistä maissia, mutta GM-kasvien kehitys Euroopassa vähentyy, koska yhtiöt ovat huomanneet, ettei EU hyväksy uusia lajikkeita. Pohjois-Amerikassa hyväksytään ja Etelä-Amerikassa uusia GM-lajikkeita tulee nopeasti viljelyyn. Eurooppa on geenimuunnellun viljan suurimpia ostajia vuosituonnin ollessa yli 30 miljoonaa tonnia lähinnä eläinten rehuksi. Amerikannäätä
Amerikannäätä on kaikkiruokainen petoeläin, joka pyydystää ruoakseen pääasiassa oravia, jyrsijöitä ja muita pikkunisäkkäitä. Usein sen voi nähdä ajattamassa mielisaalistaan punaoravia puunoksalta toiselle. Lisäksi se syö lintuja, hyönteisiä ja haaskoja ja etenkin syyskesällä marjoja ja siemeniä. Se tappaa saaliinsa nopealla, voimakkaalla puraisulla niskaan. Eteläamerikaniibis
Eteläamerikaniibikset liikkuvat yksin, pareittain tai löyhinä ryhminä savanneilla sekä avoiimlla kosteilla ruohomailla vesistöjen lähellä. Laji öypyy palmujen latvoissa. Laji peii pieninä ryhminä ja rakentaa pesän risusta palmuihin, kallioiden rinteiden kielekkeille tai talojen katoille. Naaras munii 2 tai kolme pitkänomaista vihreää ja ruskeapilkullista munaa. Lisääntymiskausi on kostean kauden aikana. Eteläamerikaniibisten ravintoa ovat madot, hämähäkit, heinäsirkat ja liskot. Maissi
Maissi on monissa maissa ruokavalion perusta. Useissa kulttuureissa siitä valmistetaan paksua puuroa tai polentaa, ja maissi on tortillan ja monen muun meksikolaisen ruuan pääainesosa. Joistakin lajikkeista valmistetaan popcornia. Maissihiutaleet (corn flakes) ovat suosittu aamiaisruoka. Sokerimaissia syödään vihannesten tavoin. Maissia kasvatetaan myös koristekasvina puutarhoissa. Tähän tarkoitukseen käytetään usein värikkäitä muotoja. Lisäksi koristemaissi on usein erittäin suurikokoinen ja sen tähkä voi olla jopa 60 cm:n mittainen. Lännenkonnanmarja
Lännenkonnanmarja on alun perin kotoisin Pohjois-Amerikasta. Siellä se on levittäytynyt laajalti koko pohjoiselle havumetsävyöhykkeelle, mutta tavataan myös lehtimetsistä. Eteläisimmät esiintymät Yhdysvalloissa ovat länsirannikolla Kaliforniaan, Arizonaan ja New Mexicoon asti, mutta perinteisistä etelävaltioista se puuttuu. Lajia on tuotu Eurooppaan viljelykasviksi, missä se on paikoin villiintynyt luontoon. Suomessa lännenkonnanmarja on hyvin harvinainen uustulokas, jota on tavattu villiintyneenä luonnonvaraisena muutamin paikoin Etelä-Suomesta sekä Oulun seudulta Pohjois-Pohjanmaalta ja Länsi-Kainuusta. Kuningasmerikotka
Lajin pääravintoa ovat kalat, varsinkin lohikalat, joita se saalistaa itse mutta syö myös kuolleita. Se syö myös vesilintuja, nisäkkäitä ja raatoja. Sisämaassa talvehtivat linnut syövät siellä nisäkkäiden raatoja. Myös nuoret hylkeet kuuluvat ruokalistalle, useimmiten kuitenkin raatoina. Mate (juoma)
1900-luvulla maten viljely on kasvanut voimakkaasti. Muualla maailmassa juoma ei ole noussut yhtä suosituksi kuin Etelä-Amerikassa. Henkeä kohti matea juodaan eniten Uruguayssa, missä 98 prosenttia asukkaista juo matea ja jokainen asukas kuluttaa vuosittain keskimäärin kahdeksan kiloa yerbaa. Argentiina on nykyisin yerba maten suurin tuottaja ja kuluttaja. Mate on siellä suositumpaa kuin kahvi tai tee, ja kaduilla on kuumavesiautomaatteja matenjuojia varten. Argentiinassa on viljeltyä alaa noin 200 000 hehtaaria, ja maa tuottaa yerba-rouhetta vuosittain noin 245 miljoonaa kiloa, josta vientiin menee noin 40 miljoonaa kiloa. Brasiliassa matea juodaan lähinnä maan eteläosissa ja tuotanto on lähes yhtä suuri kuin Argentiinassa. Chilessä mate on suosittua maan eteläosissa. Paraguayssa juodaan kansallisjuoma "tereréä", joka on jäävedellä tai mehulla juotavaa matea. Vanhassa maailmassa suosituinta mate on Syyriassa ja Libanonissa. Biisoni
Biisoni syö enimmäkseen ja mieluiten heiniä ja saroja, mutta varsinkin talvella myös puiden silmuja jne. Amerikan biisoni pystyy syömään puiden ja pensaiden pehmeitä osia paremmin kuin lehmä, mutta syö niitä vähemmän kuin Euroopan visentti. Lännenkonnanmarja
Lännenkonnanmarja ("Actaea rubra") on punamarjainen, Pohjois-Amerikassa kasvava myrkyllinen leinikkikasvi. Maasait
Vaikka maasait ovat paimentolaiskansaa, he syövät harvoin naudan tai villieläinten lihaa. Sen sijaan he kasvattavat ravinnoksi vuohia ja lampaita. Normaaliin ruokavalioon kuuluvat lehmänmaidosta ja verestä tehty ravitseva juoma ja juhlapäivinä liha. Maasait juovat myös eläimen rasvan ja veden sekoitusta sekä eräänlaista teetä. Karjan mukana vaeltamisen vaikeuduttua sen rinnalle on nykyisin tullut myös pienimuotoista maanviljelyä. Tyypillisiä viljelyskasveja ovat viljat, lähinnä maissi, mutta jotkut viljelevät myös hedelmiä tai ostavat ruokansa marketeista. Koska maasait suhtautuvat myönteisesti villieläimiin, myös petoeläimiin, heitä on siirretty yhä enemmän villieläinpuistoihin matkailijoiden keskelle. Myönteisen suhtautumisen syynä on petoeläinten ja muiden villieläinten myönteinen vaikutus laitumiin. Metsästystä ei juuri harrasteta, sillä metsästetyn ravinnon ja karjan syöminen koetaan samaksi kuin länsimaissa lemmikkieläimen syöminen. Villieläimiä ja lehmiä tapetaan vain äärimmäisen nälänhädän uhatessa. Perheet kasvattavat syötäväksi lähinnä lampaita tai vuohia. Jos nauta joskus teurastetaan, se hyödynnetään kaikilta osin moniin eri tarkoituksiin. Grits
Grits on karkeista maissijauhoista tehty suolainen puuro tai velli, joka on suosittu ruoka Yhdysvaltojen eteläisissä osavaltioissa. Sitä syödään aamiaisella voin tai siirapin kera, lounaalla juuston ja päivällisellä kinkun ja ”punasilmäkastikkeen” () kera. Tämä ohut kastike tai liemi tehdään sianlihan rasvaisesta paistoliemestä ja mustasta kahvista. Kinkku ja punasilmäkastike oli tarinan mukaan Elvis Presleyn mieliruokaa. Laulukaskaat
Monissa maissa laulukaskaita käytetään ihmisravinnoksi, erityisesti lihaisempia naaraskaskaita. Nykyisin niitä syödään yleisesti muun muassa Kiinassa, Malesiassa, Myanmarissa, Latinalaisessa Amerikassa ja keskisessä Afrikassa, mutta aiemmin niitä on syöty runsaasti Euroopassakin Välimeren alueella. Pohjois-Kiinassa paistettuja laulukaskaita pidetään suurena herkkuna. Kaskaiden kuorista valmistettua uutetta käytetään myös rohtona perinteisessä kiinalaisessa lääkinnässä. Silmälasikarhu
Silmälasikarhu ("Tremarctos ornatus") on ainut karhu ("Ursidae"), joka elää trooppisessa Etelä-Amerikassa. Se voi kasvaa jopa 180 senttimetriä pitkäksi ja saattaa painaa jopa toistasataa kiloa. Koostaan huolimatta se on taitava kiipeilijä. Silmälasikarhut eivät talvehdi niin kuin muut karhut. Mustajalopähkinä
Mustajalopähkinän pähkinöitä syödään sellaisenaan tai hunajan kanssa ja niitä käytetään kakkujen, makeisten ja jäätelön maustamisessa. Niitä kerätään jonkin verran myyntiin, vaikkakaan ei yhtä yleisesti kuin Euroopasta tuotua saksanpähkinää. Pähkinöitä käyttävät ravintona ihmisten lisäksi monet villieläimet. Jopa 10 prosenttia pohjoisamerikkalaisen mustaoravan ("Sciurus niger") ruokavaliosta voi koostua mustajalopähkinän pähkinöistä. Luurat
Luuralajeja tavataan Väli- ja Etelä-Amerikasta. Niiden elinympäristöä ovat metsien pohjakerrokset.Luurien ravintoa ovat hyönteiset. Entomofagia
Hyönteisiä syödään useimmiten niiden toukkavaiheessa. Syötäviä perhoslajeja tunnetaan yli kaksisataa, useimmat riikinkukkokehrääjien heimosta. Keisarinperhosen mopanetoukat ovat Afrikassa hyvin suosittua ruokaa. Kovakuoriaisista suosittuja ruokaa ovat jäärät, kärsäkkäät ja lehtisarviset, joita syödään paljon etenkin Kaakkois-Aasiassa. Erilaiset sirkat, kuten kulkusirkat, heinäsirkat ja hepokatit ovat maailmanlaajuisesti suosittua ja helposti pyydystettävää hyönteisruokaa, ja syötäviä lajeja tunnetaan yli 60. Termiittejä syödään etenkin Afrikassa. Myös esimerkiksi torakoita, kummitussirkkoja, sääskiä, kärpäsiä, vesihyönteisiä, luteita, kirvoja, jättiläiskaskaita sekä pistiäisiä kuten mesipistiäisiä, ampiaisia ja muurahaisia käytetään ravinnoksi monissa maissa. Muurahaisten toukat ovat suurta herkkua etenkin Meksikossa, mutta niitä syödään yleisesti välipalana myös Aasiassa. Mustajalkamangusti
Mustajalkamangusti on kaikkiruokainen. Suuret poskihampaat viittaavat, että mustajalkamangusti on hyönteissyöjä, mutta isojen, suorien, tikarimaisten kulmahampaiden perusteella se pystyy saalistamaan suurempiakin eläimiä. Leukojen hampaiston rakenne perusteella sillä on murskausvoimaa, mutta hampaistossa ei ole merkkejä erikoistumisesta muurahaisiin. Turkki, kuono, jalat ja lyhyet, pörröiset korvat ovat ilmeiseti sopeutuneet kestämään muurahais- ja termiittisotilaiden puremia. Dzanga-Sanghassa tehdyssä tutkimuksessa kerättiin 21 ulostenäytettä, joista 86 prosenttia sisälsi niveljalkaisia, lähinnä muurahaisia, termiittejä, kovakuoriaisia ja suorasiipisiä. 48 prosentissa oli jäänteitä nisäkkäistä, lähinnä päästäisistä, mutta myös pienistä jyrsijöistä, oravista, piikkisioista ja pitkäkuonomangustista. 14 prosenttia sisälsi matelijoita ja sammakkoeläimiä ja 5 prosenttia sisälsi hedelmiä. Kongon demokraattisen tasavallan koillisosassa elävien pygmien mukaan ne syövät jyrsijöiden, hyönteisten ja käärmeiden lisäksi myös sieniä, raatoja, banaaneja ja öljypalmun hedelmiä. Sen on raportoitu syövän myös etanoita ja rapuja. Saalistaan puolustava mustajalkamangusti murisee, paljastaa hampaansa ja haukkuu kuin koira. Vankeudessa sille on annettu saaliiksi marsuja, jotka se on tappanut puremalla etenkin päähän useita kertoja, minkä jälkeen se on viimeistellyt tapponsa puremalla marsua kurkkuun ja samalla pitänyt saalista paikoillaan maassa etukäpälillään. Maissi
Viljellystä maissista on löydetty todisteista noin 7 000 vuoden takaa. Maissi on intiaanien viljelemä kasvi ja lienee tärkein elintarvike Väli- ja Etelä-Amerikan intiaaneille. Muuhun maailmaan maissi levisi 1400- ja 1500-luvun taitteessa.
Maissin kasvun vahingoittamisesta seurasi ankara rangaistus. Bartolomé de las Casas kertoo: "Kaksikymmentä vuotta täyttänyt tuomittiin kuolemaan, jos vahingoitti maissin tähkiä. Nuorempi tuomittiin maksamaan tekemänsä vahingon. Se, joka korjasi maissin ennen kuin jyvä oli täysin kehittynyt, tuomittiin kuolemaan." Karhu
Karhu elää vaihtelevammissa ympäristöissä kuin mikään sukulaislajinsa, ja myös sen ruokavalio vaihtelee elinympäristön mukaan. Monet muut karhulajit ovat lähinnä kasvissyöjiä, jääkarhut lihansyöjiä, ja ruskeakarhu asettuu näiden kahden ääripään välille. Ruskeakarhun ravinnosta noin 30 prosenttia on lihaa: pääosin hirviä, kauriita, kaloja, lintuja ja haaskoja. Pohjois-Amerikan karhut syövät enemmän lihaa ja kalaa (esimerkiksi kutevia lohia) kuin muut. Euroopan ja Aasian karhut syövät kasveja, juuria, hyönteisiä, marjoja, pähkinöitä, viljaa sekä eläinravintoa, kuten hyönteisiä, nisäkkäitä ja kaloja, jos niitä on saatavana. Marsujen värit
Dutch: Valkokirjava marsu, jonka toinen väri on jokin standardiväreistä. Pää on värillinen, otsalta kuonolle kulkee valkoinen alaspäin levenevä läsi. Kaula, rinta, etujalat ja rungon etuosa ovat valkoiset, rungon peräosa värillinen. Takajalkojen kärjet ovat valkoiset. Dutch-marsujen rotumääritelmä hyväksyy yhdeksän eri väritystä. Ihanneyksilöllä kuviointi on tarkkarajainen ja symmetrinen, eikä läsin tai takajalkojen sukkien tulisi olla liian laajat. Koprofagia
Muihin eläimiin, joiden tiedetään harjoittaneen koprofagiaa, kuuluvat mm. puoliapinat, marmosetit, hevonen, marsu, chinchilla, majava ja päästäinen. Jyrsijöillä koprofagia on täysin tavallista: esimerkiksi rotat syövät noin 50–60 % ulosteistaan uudelleen. Ulosteiden syömättä jättäminen saattaa näillä eläimillä aiheuttaa jopa puutosten oireita, kuten heikentynyttä kasvua. Gorillojen tiedetään toisinaan syövän ulosteita sekä luonnossa että vielä useammin eläintarhoissa. Marsu
Rotuja, joiden pitkä turkki on sileä, pehmeä ja taipuisa.Rotuja, joiden pitkä turkki on pehmeä ja kihara.Rotuja, joiden pitkä turkki on korkkiruuvimaisesti kihara, ilmava, erittäin karkea ja runsas. Ryhmä eroaa geneettisesti muista kiharakarvaisista marsuista. Lunkaryan karvatyyppi periyttyy dominoivasti. Se löydettiin vuonna 1989 Ruotsissa kahdesta abessinialaisesta syntyneestä poikasesta, jolla oli rotunsa vastaisesti pitkä ja kihara turkki. Marsu paritettiin peruaanin kanssa ja karvanlaatu periytyi jälkeläisille. Ryhmän roduista lunkaryaperuaani on ensimmäinen ja yleisin.Karkeakarvaisiin marsurotuihin lasketaan neljä rotua: abessinialainen, teddy, ch-teddy ja rex.Sileäkarvaisia marsurotuja on neljä: self, nonself, crest ja satiini.
Risteytysmarsut ovat nimensä mukaisesti marsuja, joissa risteytyy kahta tai useampaa rotua. Risteytysmarsut voivat olla minkä värisiä tahansa ja niissä voi olla minkälaisia kuvioita tahansa. Risteytyksiä ei lueta omaksi rodukseen. Pääsääntöisesti kaikki rekisteröimättömät marsut ovat risteytyksiä vaikka ne muistuttaisivatkin jotain tiettyä rotua. Risteytysmarsut eivät saa osallistua marsunäyttelyissä virallisiin luokkiin, mutta lemmikkiluokissa eli pet-luokissa niiden kanssa voi harrastaa siinä missä rotumarsujenkin kanssa. Heteroosin ansiosta risteytysmarsut voivat olla rotumarsuja terveempiä ja pitkäikäisempiä. Mustalintu
Mustalintu käyttää ravinnokseen nilviäisiä ja hyönteisiä, erityisesti vesihyönteisten toukkia. Myös erilaiset vesikasvit muodostavat osansa mustalinnun ravinnosta. Mustalintu voi syödä myös jopa marjoja. Marsilaiset
DC Comicsin sarjakuvahahmo Metsästäjä Marsista on kuvattu pitkäksi, kaljuksi ja vihreäihoiseksi humanoidiksi. Prätkähiiret ovat samannimisessä sarjassa marsilaisia, jotka tekivät maahan pakkolaskun. Marsilaisia näkyy myös useissa muissa sarjakuvissa, kuten Aku Ankoissa. Afrikan sarven merirosvous
Laittoman kalastuksen arvoksi arvioidaan 90–300 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria vuodessa. Ulkomaiset kalastusalukset ottavat alueen vesistä huomattavasti enemmän proteiinia, kuin avustusjärjestöt toimittavat ruoka-apuna nälän runtelemaan Afrikan sarveen .
Kalastusaluksia Somalian vesille tulee lähialueelta kuten Keniasta, Pakistanista, Saudi-Arabiasta, Sri Lankasta ja Jemenistä, mutta myös hyvin kaukaa, kuten Belizestä, Ranskasta, Hondurasista, Japanista, Etelä-Koreasta, Espanjasta ja Taiwanilta. Näiden joukossa on samoja maita, jotka ovat lähettäneet tänne sota-aluksiaan jahtaamaan merirosvoja . 
Tilanne on johtanut siihen, että jotkut merirosvot kutsuvat itseään “rannikkovartijoiksi” ja lunnasrahoja “sakoiksi”. Näyttääkin siltä, että monet merirosvot ovat aloittaneet uransa kalastajina. On selvää, että muutamat avoveneistä kauppalaivoja kaappaavat merirosvot eivät ole ainoita merirosvoja Afrikan sarven vesillä . Eväjalkaiset
Kaikki eväjalkaiset ovat lihansyöjiä ja petoeläimiä. Kokonaisuutena eväjalkaisten ryhmä käyttää ravinnokseen pääasiassa kaloja ja pääjalkaisia, jossain määrin äyriäisiä ja simpukoita sekä vähemmässä määrin eläinplanktonia ja tasalämpöisiä eläimiä, kuten merilintuja. Vaikka useimmat lajit ovat ravinnon suhteen generalisteja tai opportunisteja, jotkin ovat erikoistuneita. Esimerkiksi krillihylje syö ensisijaisesti krilliäyriäisiä, norppa syö pääasiassa äyriäisiä, etelänmerinorsu on erikoistunut kalmareihin ja partahylje ja mursu taas syövät simpukoita ja muita selkärangattomia pohjaeläimiä. Eväjalkaiset voivat saalistaa yksin tai yhteistyössä muiden kanssa. Yksilöllinen saalistustapa on tyypillistä kun pyydetään yksinäisiä kaloja, hitaasti liikkuvia tai liikkumattomia selkärangattomia tai tasalämpöisiä saaliita. Saalistus tapahtuu tavallisesti rannikkovesissä, lahdissa tai joissa. Pohjanmerikarhu kuitenkin pyytää kaloja hyvin syvältä avomereltä. Myös mursut saalistavat itsenäisesti, mutta ovat usein muiden mursujen läheisyydessä pieninä tai isoina ryhminä, jotka voivat nousta pintaan ja sukeltaa samaan tahtiin. Kun suuria kala- ja kalmariparvia on liikkeellä, eräät korvahyljelajit saalistavat niitä yhteistyössä isoina ryhminä. Jotkin lajit, kuten kalifornianmerileijona ja patagonianmerileijona, voivat saalistaa valaiden ja merilintujen kanssa. Maissi
On arvioitu, että intiaanien sotajoukkoja ja myöhemmin myös espanjalaisten joukkoja muonittavat tortillerat kykenivät kukin valmistamaan kymmenkunnalle miehelle päivän annoksen tortilloita. Tortilloiden puuttuessa oli mahdollista syödä pinolea, paahdetun maissin jauhoa, jota oli helppo kuljettaa ja syödä sitä veteen sekoitettuna. Veracruzilainen jesuiitta Francisco Javier Clavijero kertoo historiateoksena meksikolaisia ruokia koskevassa luvussa, miten sotaa käyvät intiaanit saattoivat syödä maissinsa. Mustajalkahilleri
Mustajalkahilleri ("Mustela nigripes") on Pohjois-Amerikassa elävä näätäeläin. Ne ovat noin 45 cm pitkiä ja painavat noin yhden kilogramman. Ne metsästävät öisin ja niiden ruokavalio koostuu lähes pelkästään preeriakoirista. Yksi mustajalkahilleriperhe voi syödä vuodessa jopa 700 preeriakoiraa. Päivisin mustajalkahillerit hakeutuvat suojaan preeriakoirien pesäkoloihin. Mustakarhu
Mustakarhu ("Ursus americanus"), joskus myös Amerikan mustakarhu tai baribali, on Pohjois-Amerikan mantereen yleisin karhulaji. Mustakarhu on oma lajinsa eikä ruskeakarhun alalaji, toisin kuin esimerkiksi harmaakarhu ja kodiakinkarhu. Etelänsirkkahaukka
Etelänsirkkahaukan ruokavaliosta yli 90 prosenttia koostuu erilaista hyönteisistä (termiitit, sudenkorennot, kovakuoriaiset, kaskaat ja muurahaiset), joita se nappaa usein suoraan lennosta. Se syö myös lepakoita, lintuja, liskoja ja käärmeitä. Marshall D. Teach
Marshall D. Teach on erittäin voimakas piraatti, joka aiheutti Shanksille kolmesta arvesta keskimmäisen. Syötyään pimeyspimeysmarjan, hänestä tuli voimakkaampi mutta myös kestävämpi taistelija pirunmarjan takia, sillä marja oli logia tyypin marja joka näin ollen muuttaa syöjänsä ruumiinrakennetta joko kyseisen marjan elementtiin tai Mustaparran tapauksessa hän kykenee kestämään huomattavasti enemmän vahinkoa mitä normaalit ihmiset. Pimeys pimeys marjalla oli ollut huomaamaton kyky varastaa kuolleen ruumiin pirunmarja voimat. Se huomattiin vasta Valkoparran kaatumisesta, kun Mustaparta varasti hänen järistysjäristys marja voimansa. Mursu
Mursut syövät pääasiassa simpukoita, mutta pienemmissä määrin myös muita nilviäisiä ja kaloja. Mursun ainoa luontainen vihollinen on jääkarhu, mutta sekään ei mielellään kohtaa itseään huomattavasti suurempaa tervettä täysikasvuista mursua. Syöksyhampaitaan mursut käyttävät ravinnon kaivamiseen matalissa vesissä ja nahisteluun kiima-aikana. Mursut käyttävät syöksyhampaitaan myös muun muassa jäälle kiipeämiseen ja hengitysavantojen tekemiseen. Amerikananturat
Amerikananturoita tavataan Yhdysvalloista Argentiinaan ulottuvalta alueelta. Heimoon kuuluu niin meressä kuin makeissa vesissäkin eläviä lajeja. Eräät lajit kuten viidakkoantura ("Achirus achirus") ja laguuniantura ("Achirus lineatus") elävät Pohjois-Amerikassa Atlantin rannikolla mutta Etelä-Amerikassa makeissa vesissä muun muassa Amazonjoessa. Järviantura elää makeissa vesissä Massachusettsista Panamaan ulottuvalla vyöhykkeellä. Amerikananturat elävät lähellä pohjaa ja niitä tavataan aina 300 metrin syvyydestä. Heimon kalojen ravintoa ovat pääasiassa selkärangattomat eläimet, mutta suurimmat lajit syövät myös pieniä kaloja. Amerikananturat ovat hyviä ruokakaloja mutta eivät pienen kokonsa vuoksi kovin merkittäviä kaupallisesti. Valkoposkisaukko
Valkoposkisaukkojen ruokavalio koostuu makeissa vesissä lähinnä "Potamonautes"-suvun ravuista. Ne syövät kuitenkin myös "Xenopus"-suvun sammakoita, hyönteisiä ja useita kalalajeja. Merellisissä ympäristöissä ruokavalio koostuu pääosin kalasta, mutta meressä elävät yksilöt syövät myös rapuja, "Jasus lalandii" -langustilajia ja merikorvia. Valkoposkisaukot metsästävät pääosin matalissa, noin 1,5 metriä syvissä vesissä. Saukko laskee ensin päänsä veden alle ja etsii saalista samalla, kun tunnustelee maata kivien alta etujaloillaan. Sen jälkeen saukko ottaa saaliinsa etujalkoihinsa ja tuo sen pinnalle syötäväksi. Pienet ravut laji syö kohtisuorassa vedenpintaan nähden, mutta suuremmat ravut se syö selällään, jotta se pystyy nappaamaan suusta tippuvat saaliin osat. Valkoposkisaukot tekevät myös sukelluksia kalojen pyydystämiseksi. Yksi sukellus kestää keskimäärin 18 sekuntia. Pienet kalat se syö vedessä, mutta isommat kalat se tuo rantaveteen tai rannalle. Syönnin jälkeen saukot puhdistavat naamansa etujaloillansa. Metästyksen jälkeen saukkoyksilöt saattavat nousta vedestä kuivattelemaan. Ne kuivattavat itsensä pyörimällä tai hankaamalla vartaloaan ruohoa, kiviä tai hiekkaa vasten ja lisäksi loikoilemalla auringossa. Nuoret yksilöt käyttävät merkittävän osan ajastaan leikkimiseen. Niiden on nähty leikkitappelevan, liukuvan kivillä tai leikkivän ruoalla.