Milloin kenraali Norman Schwarzkopf kuoli?
Norman Schwarzkopf
Herbert Norman Schwarzkopf (22. elokuuta 1934 Trenton, New Jersey – 27. joulukuuta 2012 Tampa, Florida) oli yhdysvaltalainen sotilas ja Yhdysvaltain maavoimien neljän tähden kenraali. Schwarzkopfilla oli merkittävä rooli vuoden 1991 Persianlahden sodassa, jossa Yhdysvaltain puolustusministeriö nimitti hänet monikansallisen liittouman joukkojen ylipäälliköksi.
Alan Cunningham
Sir Alan Gordon Cunningham (1887 - 30. tammikuuta 1983, Yalding, Kent) oli amiraali Andrew Cunninghamin nuorempi veli ja brittiläinen kenraali toisen maailmansodan aikana. Hän johti marraskuusta 1940 lähtien brittiläisiä joukkoja Keniassa ja osallistui Abessinian vapautustaisteluihin Itä-Afrikassa 1941. Elokuusta 1941 marraskuuhun 1941 hän komensi 8. armeijaa Pohjois-Afrikassa. Cunningham erotettiin komentajan tehtävistä marraskuussa kesken Operaatio Ristiretkeläisen (Operaatio Crusader), kun hän oli epäonnistunut saksalaisen kenraali Rommelin pysäyttämisessä. Lopun uraansa hän toimi erilaisissa hallinnollisissa tehtävissä mm. Britannian viimeisenä ylikomissaarina Palestiinan mandaattialueella (1945-1948, jolloin alue itsenäistyi Israeliksi). Heinrich Schwarz
Heinrich Schwarz (14. kesäkuuta 1906 München – 20. maaliskuuta 1947 Sandweier) oli Auschwitz III Monowitzin keskitysleirin komendantti toisen maailmansodan aikana Saksan valtaamassa Puolassa.
Schwarz nimitettiin Auschwitz I:n leiriin Oświęcimin kaupungin lähelle ja 30. syyskuuta 1941 hän oli aktiivinen natsien työsuunnitteluhallinnossa (Abt. IIIa). Marraskuussa 1943 Rudolf Höss nimitettiin toimistoryhmä D:n päälliköksi SS:n talouden ja hallinnon päätoimistoon (SS-WVHA) ja hän lähti Auschwitzista. Leiri jaettiin kolmeen eri hallinnolliseen yksikköön ja Schwarzista tuli komendantti Auschwitz III Monowitziin. Kun muut leirikomendantit toisilla leireillä siirrettiin muutaman kuukauden kuluttua pois, Schwarz nautti esimiehensä Oswald Pohlin suosiosta. Evakuoinnin jälkeen hänestä tuli Natzweiler-Struthofin keskitysleirin komendantti Elsass-Lorrainessa. Sodan jälkeen SS-Hauptsturmführer Schwarz joutui Ranskassa sotilasoikeuteen vastaamaan sotarikossyytteisiin. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin vuonna 1947. Werner Kreipe
Werner Kreipe (12. huhtikuuta 1904 Hannover, Saksa – 7. syyskuuta 1967 Bad Godesberg, Länsi-Saksa) oli saksalainen kenraali ja Luftwaffen esikuntapäällikkö toisen maailmansodan aikana. Jean-Étienne Championnet
Marraskuussa 1798 Championnet siirtyi Italiaan komentamaan Rooman tasavallan miehitysjoukkoja. Napolin kuningaskunnan hyökkäys pakotti hänet perääntymään Roomasta tammikuussa 1799, mutta hän valtasi kaupungin nopeasti takaisin ja jatkoi vastahyökkäystä Capuaan. Vallattuaan Napolin vielä samassa kuussa hän perusti lyhytikäiseksi jääneen Partenopean tasavallan. Championnet nimettiin uuden Napolin-armeijan komentajaksi, mutta hän riitautui nopeasti ranskalaisten siviiliviranomaisten kanssa ja joutui eroamaan jo helmikuussa 1799. Maaliskuussa hänet pidätettiin epäiltynä direktoriohallituksen käskyjen laiminlyönnistä ja julkisten varojen väärinkäytöstä, mutta kyse lienee ollut lähinnä valtataistelusta. Ranskassa kesäkuussa 1799 tapahtunut niin sanottu prairialkuun 30. päivän vallankaappaus palautti Championnet’n suosioon ja hänet nimitettiin heinäkuussa Alppien armeijan komentajaksi kenraali Barthélemy Joubertin alaisuudessa. Joubertin kuitenkin kaaduttua hieman myöhemmin taistelussa Championnet määrättiin hänen tilalleen Italian-armeijan komentajaksi. Päästyään marraskuussa Genovaan hän otti komennon tilapäisenä komentajana toimineelta Jean Victor Moreaulta, mutta kärsi pian tappion Genolan taistelussa. Armeijassaan riehuneesta tautiepidemiasta sairastunut Championnet joutui eroamaan 30. marraskuuta 1799. Hän kuoli sairauteen tammikuussa 1800. Fokker Dr.I
Richthofen lensi 102/17 sarjanumeroisella koneella 1. syyskuuta ja seuraavien kahden päivän aikana ampui alas kaksi viholliskonetta. Kogenluftille (lyh. "Kommandierender General der Luftstreitkräfte") antamassaan raportissa hän kuvaili konetta erittäin tyydyttäväksi. Esituotantosarjan koneet olivat kuitenkin lyhytikäisiä; Kurt Wolff, Jasta 11:sta "Staffelführer" ammuttiin alas 102/17 -koneessa 15. syyskuuta ja Werner Voss, Jasta 10:nen Staffelführer kuoli 103/17 -koneen ohjaimiin 23. syyskuuta 1917. Sodankäynnin taito
Yhdysvaltojen armeijan pääesikunta on ohjeistanut kaikkia yksiköitä ylläpitämään päämajoissaan kirjastoja henkilökunnan jatkuvan koulutuksen puolesta sodankäynnin saralla. "Sodankäynnin taito" mainitaan esimerkkinä kirjoista, joita olisi suositeltavaa löytyä jokaisesta yksiköstä. "Sodankäynnin taito" kuuluu Yhdysvaltain merijalkaväen ammattilukemistoon. Persianlahden sodassa 1990-luvulla kenraali Norman Schwarzkopf toimi Sunzin periaatteiden mukaisesti hyödyntämällä petosta ja nopeutta sekä hyökkäämällä vihollisen heikkoja kohtia vastaan. Rooman valtaus
Maailmanpoliittinen tilanne muuttui Kirkkovaltion kannalta nopeasti vuonna 1870. Ranskan keisarikunta kävi vuonna 1870 sodan Saksaa vastaan. Sodan seurauksena Ranskan keisari Napoleon III kukistui, ja keisari­kunnan tilalle perustettiin uusi Ranskan tasavalta. Ranska veti Kirkkovaltiota suojaamassa olleet joukkonsa Italiasta, jolloin maata suojasivat enää vain paavin omaan armeijaan kuuluneet 15 000 sveitsiläiskaartilaista ja muuta palkkasotilasta. Italian hallitus päätti Kirkkovaltion liittämisestä Italiaan syyskuussa 1870, ja paavia tapaamaan lähetettiin edustusto. Alkuperäisenä tarkoituksena oli tehdä liitos ilman verenvuodatusta, ja paaville aiottiin jättää Vatikaanin ja Città Leoninan alueet sekä mahdollisesti myös maakaistale meriyhteyden luomiseksi. Pius IX ei kuitenkaan ollut valmis neuvottelemaan Italian hallituksen kanssa, jolloin tuloksena oli sotilaallinen yhteenotto. Manfred von Richthofen
Richthofen kuoli 25-vuotiaana saatuaan taistelulennolla osuman sydämeensä Sommen yläpuolella. Ampujaksi on usein nimetty kanadalainen kapteeni Arthur Roy Brown Kuninkaallisten ilmavoimien 209. lennostosta. Toisen teorian mukaan pudottaja oli AIF:n (Australian Imperial Force) Cedric Popkin -niminen ilmatorjuntamies. Von Richthofenin onnistui laskeutua hallitusti, mutta pian sen jälkeen hän kuoli saamiinsa vammoihin. Ympärysvallat hautasivat Paronin täysin sotilaallisin kunnianosoituksin ”kunniakkaana vastustajana”.
Kuolintodistus löytyi vuonna 2009 Länsi-Puolasta Ostrow Wielkopolskista, jonka Saksa miehitti toisen maailmansodan aikana. Admiral Graf Spee
Aluksen 2. joulukuuta upottama "Doric Star" kerkesi lähettämään viestin, jonka mukaan se oli joutunut taskutaistelulaivan hyökkäyksen kohteeksi. Alus kohtasi 13. joulukuuta Britannian kuninkaallisen laivaston raskaan risteilijän "HMS Exeterin" ja kevyet risteilijät "HMS Ajaxin" ja "HMNZS Achillesin" La Plata -joen suulla. Seuranneessa taistelussa "Admiral Graf Spee" vaurioitti pahoin "HMS Exeteriä", mutta kärsi itsekin vaurioita ja menetti 36 miestä kaatuneina ja 59 haavoittuneina. Brittien vetäydyttyä taistelusta "Admiral Graf Spee" suuntasi Uruguayn pääkaupunkiin Montevideoon korjattavaksi. Langsdorffille annettiin puolueettomuussäädösten vuoksi vain kolme vuorokautta aikaa korjata alus, joten hän päätti upottaa laivansa, sillä aika ei olisi riittänyt korjauksiin, jotka hän arveli pakollisiksi, jos olisi haluttu laivan pääsevän takaisin Saksaan.
Sataman ulkopuolella odotti aluksi kaksi, myöhemmin kolme, englantilaista risteilijää. Saksalaiset saatiin kuitenkin uskomaan, että siellä oli lisäksi taistelulaiva ja lentotukialus. "Admiral Graf Spee" räjäytettiin sataman edustalle 17. joulukuuta ja Hans Langsdorff teki itsemurhan 20. joulukuuta. Günther Korten
20. heinäkuuta 1944 Hitlerin Itä-Preussissa olevassa päämajassa "Wolfsschanze"ssa pidettiin tilannekatsaus, johon osallistui natsihallinnon vastaisen salaliiton jäsen eversti Claus von Stauffenberg. Stauffenberg asetti suuren karttapöydän alle salkkuun piilotetun pommin. Noin klo 12.45 iltapäivällä Korten oli juuri kumartunut pöydän ylle näyttämään liittoutuneiden ilmahyökkäyksien kohteita kartalta, kun pommi räjähti. Kortenin vatsaan osui räjähdyksen pöydästä irrottama suuri puinen säpäle. Hänet vietiin Rastenburgin sairaalaan, jossa hän kuoli kaksi päivää myöhemmin. Hitler ylensi Kortenin postyymisti kenraalieverstiksi ja hänet haudattiin ensimmäisen maailmansodan Tannenbergin taistelun muistomerkille 28. heinäkuuta. Tammikuussa 1945 Puna-armeija lähestyi Tannenbergia, joten saksalaiset räjäyttivät siellä olleen suuren muistomerkin ja siirsivät joitakin ruumiita uudelleenhaudattavaksi muualle. Kortenin ruumis haudattiin Berliinin Steglitziin, jossa hauta on yhä nähtävillä. Napoleonin kuolema
3. toukokuuta 1821 Napoleon menetti täysin muistinsa. Hoitovirheen takia hän sai vakavan vatsaverenvuodon. 5. toukokuuta aamulla kello kaksi hän lausui viimeiset sanansa ennen kuolemaansa: ""Ranska, armeija, armeijan johto, Joséphine"". Kello 17.49 Napoleon oli kuollut. Napoleon I
Napoleonin uudet tasapohjaiset laivat osoittautuivat kuitenkin merikelvottomiksi, eikä Napoleon aikonut enää tuhlata aikaansa Englannin kanaalin laivastojen kilpavarusteluun ja päätti lähteä armeijoinensa liikkeelle. Napoleon marssi joukkoineen itään ottaakseen yhteen Itävallan pääarmeijan kanssa. Napoleonin matkatessa kohti taistelua, lähti Horatio Nelson joukkoineen purjehtimaan kohti Trafalgaria. 20. lokakuuta 1805 Itävallan armeijan ylipäällikkö Mack antautui joukkoineen Ulmin kaupungin luona. Seuraavana päivänä Ranskan ja Espanjan suunnitelma tuhota brittien kuninkaallinen laivasto koki kuitenkin takaiskun Trafalgarin taistelussa 21. lokakuuta 1805, ja vaikka amiraali Nelson sai siinä surmansa, Britannia sai pysyvän yliotteen merellä seuraavaksi sadaksi vuodeksi. Nelson kuvitteli kuolemansa hetkillä kukistaneensa Napoleonin lopullisesti, eikä Napoleonillakaan ollut aavistustakaan Trafalgarin tappiosta hänen voitettuaan Mackin armeijan. Gundulf (piispa)
Gundulf Rochesterilainen (k. 7. maaliskuuta 1108) oli normannilainen munkki, joka saapui Englantiin normannivalloituksen aikoihin. Hänet vihittiin Rochesterin piispaksi vuonna 1077, ja hän rakennutti tai suunnitteli linnoja Rochesteriin ja Colchesteriin sekä Lontooseen Towerin linnan ydinosan, White Towerin. Rochesterin tuomiokirkon rakennustyöt aloitettiin Gundulfin aikana, ja silloin perustettiin myös St Bartholomew’n sairaala, joka lakkautettiin vuonna 2016. Erich Ludendorff
Erich Friedrich Wilhelm Ludendorff (joskus mainitaan virheellisesti nimellä Erich von Ludendorff) (9. huhtikuuta 1865 – 20. joulukuuta 1937 Tutzing, Baijeri, Saksa) oli ensimmäisessä maailmansodassa huomattava Saksan keisarikunnan kenraali, joka asemallaan ja toimillaan vaikutti olennaisesti Saksan menestykseen sodassa. Myöhemmin hän toimi politiikassa NSDAP:n edustajana Saksan valtiopäivillä. Kaarle Vilhelm Ferdinand
Aluksi yhdistynyt Itävallan ja Preussin armeija eteni Pariisia kohti menestyksekkäästi, mutta ranskalaiset pysäyttivät Kaarlen Valmyn taistelussa 20. syyskuuta 1792. Taistelun jälkeen Kaarle vetäytyi hätäisesti Ranskasta ja vallankumous pelastui. Hän jätti Preussin armeijan vuonna 1794, mutta palasi palvelukseen Preussin, Venäjän ja Saksin muodostaessa neljännen liittokunnan Napoleonia vastaan vuonna 1806. Napoleonin marsalkka Davout kuitenkin löi Kaarlen johtamat preussilaiset Jenan taistelussa 14. lokakuuta samana vuonna. Kaarle haavoittui kuolettavasti taistelun aikana ja kuoli muutaman viikon kuluttua. Jenan tappiota pidettiin yleisesti osoituksena Preussin armeijan alamäestä, joka oli alkanut Fredrik Suuren kuolemasta. Erwin Rommel
Pian tämän jälkeen, vuoden 1943 tammikuun lopulla italialainen kenraali Giovanni Messe nimitettiin johtamaan Rommelin joukkoja. Rommel itse poistui Afrikasta vasta 9. maaliskuuta 1943. Afrika Korpsin paikalliskomento jäi kenraalieversti Hans-Jürgen von Arnimille, joka jäi sotavangiksi joukkojensa kanssa. Rommelin lähtö salattiin Hitlerin nimenomaisesta määräyksestä, jotta taistelevien joukkojen moraali ei laskisi ja Rommelin aiheuttama pelko vihollisten keskuudessa säilyisi. Rommel taisteli viimeisen taistelunsa Afrikassa 6. maaliskuuta, jolloin hän hyökkäsi Montgomeryn joukkojen kimppuun. Britit olivat kuitenkin jo vuonna 1942 murtaneet saksalaisten Enigma-koodijärjestelmän, ja Montgomery sai tietoonsa Rommelin aikeet ja ehti organisoida joukkonsa ennen Rommelin hyökkäystä. Tappioiden kasvaessa Rommel keskeytti hyökkäyksensä. Isaacus Rothovius
Kaarle IX kuoli vuonna 1611 ja hänen poikansa Kustaa II Adolf antoi hallitsijavakuutuksensa tuskin 17-vuotiaana Nyköpingissä vuoden viimeisenä päivänä. Nyköpingin valtiopäivillä myös uskonnolliset asiat olivat esillä ja annetut ohjeet katekismuksen oppimisesta, paastomääräyksistä, kirkkokurista tai vaikkapa pappien pukeutumisesta siirtyivät melko muuttumattomina Rothoviuksen Turun aikaisiin constitutiones-laitoksiin. Valtiopäivillä kiinnitettiin erityistä huomiota ankaraan kirkkokuriin ja vastoin uskonpuhdistuksen kantaa katsottiin esivaltakin velvolliseksi tukemaan kirkkokurin noudattamista. Myös tämä periaate tuli myöhemmin jatkuvasti esiin Rothoviuksen virkakaudella Turussa.
Axel Oxenstierna oleskeli myös Nyköpingissä ja 6.1.1612 kuningas nimitti hänet valtakunnan kansleriksi. Rothovius oli jatkuvassa yhteydessä opiskeluvuosiensa ystävään ja kaikkiaan Nyköpingin kaudelta on säilynyt 11 Rothoviuksen valtakunnankanslerille kirjoittamaa kirjettä. Usein hän näiden kirjeiden avulla ajoi asioitaan ohi kirkollisen virkatien. Norman Schwarzkopf
H. Norman Schwarzkopf syntyi Trentonin kaupungissa New Jerseyssä, Yhdysvalloissa. Hänen vanhempansa olivat Yhdysvaltain maavoimien komentaja Norman Schwarzkopf vanhempi ja sairaanhoitaja Ruth Bowman. Schwarzkopfin suku on isänsä puolelta saksalaista syntyperää. Hän vietti lapsuutensa Lawrencevillen kaupungissa New Jerseyssä. Harkovan kolmas taistelu
Saksa oli hyökännyt Neuvostoliittoon vuonna 1941 ja sota oli tarkoitus viedä päätökseensä nopeasti. Ratkaisevaa voittoa Neuvostoliiton joukoista ei kuitenkaan saavutettu ja vuoteen 1943 mennessä Saksa oli jäämässä alakynteen. Neuvostoliitto saavutti suuren voiton saksalaisista Stalingradin antauduttua. Josif Stalin uskoi hetken olevan otollinen vastahyökkäykselle ja puna-armeija aloitti offensiivin saksalaisia vastaan. Tammikuussa 1943 Voronežin rintama tunkeutui aukkoon saksalaisten Keskustan armeijaryhmän ja Armeijaryhmä Donin (myöhemmin Eteläinen armeijaryhmä) välissä. Puna-armeijan eteneminen uhkasi saartaa saksalaiset etelässä sen edetessä kohti Mustanmeren rannikkoa. Adolf Hitler oli antanut saksalaisille perääntymiskiellon, jota Saksan Eteläisen armeijaryhmän komentaja Erich von Manstein ei kuitenkaan noudattanut. Manstein perääntyi hallitusti saartouhan alla olleiden joukkojensa kanssa, mikä mahdollisti myös vahvistusten saapumisen. Samalla puna-armeijan hyökkäys alkoi hyytyä etenevien joukkojen huoltovaikeuksien takia. Puna-armeijan johdossa ei kuitenkaan uskottu suuria tappioita kärsineiden saksalaisten kykenevän vastahyökkäykseen heidän joukkojaan vastaan. Norman Mailer
Norman Kingsley Mailer (31. tammikuuta 1923 Long Branch, New Jersey, Yhdysvallat – 10. marraskuuta 2007 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja toimittaja. Häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä toisen maailmansodan jälkeistä yhdysvaltalaiskirjailijoista. Mailerin tunnetuin teos on esikoisromaani "Alastomat ja kuolleet" (1948), jota on pidetty yhtenä vaikuttavimmista toisen maailmansodan kuvauksista. Ludolf von Alvensleben
Natsit nousivat valtaan tammikuussa 1933. Alvenslebenista tuli kansallissosialistisen puolueen aluetarkastaja. Helmikuussa Alvensleben osallistui Gauleiter Rudolf Jordanin ja SS-johtaja Hermann Florstedtin järjestämään Eislebenin verisenä sunnuntaina ("Eislebener Blutsonntag") tunnettuun kommunistien joukkomurhaan. Keväällä hän pääsi vihdoin Preussin valtiopäivien jäseneksi ja loppuvuonna hänestä tuli Saksan valtiopäivien jäsen. Reichstagin jäsenenä hän oli natsi-Saksan loppuun asti. Las Navas de Tolosan taistelu
Kristittyjen kuninkaiden armeija oli kokenut valtavan tappion vuonna 1195 Alarcosin taistelussa kalifi al-Mansuria (1184-99) vastaan. Kalifi palasi Sevillaan, mahdollisesti Marokon kapinallisten berbereiden vuoksi, joten lopullinen välienselvittely jäi hänen seuraajansa huoleksi.
Kalifi Muhammad an-Nasir (1199–1213) nousi maihin Gibraltarissa keväällä 1211. Hänen aikeenaan oli hyökätä vakavimpana uhkanaan pitämänsä Kastilian kuninkaan Alfonso VIII:n kimppuun. Kalifi marssi Salvatierraan, ja kahden kuukauden piirityksen jälkeen Alfonso määräsi linnoituksen puolustajat luopumaan vastarinnasta. Kalifi vertasi valtausta Kastilian kuninkaan oikean käden irti leikkaamiseen, mutta syksyn tullen hän palasi Córdobaan. Linnoituksen antautumista vastustanut kruununperijä Ferdinand kuoli kuumeeseen kuukauden kuluttua, mutta hänen isänsä Alfonso VIII jatkoi väsymättä valmisteluitaan odotettavissa olevaa kevään sotaretkeä varten.
Lokakuussa 1211 julkisuuteen levisi kalifin kirje, jossa kalifi totesi muslimien ”siivonneen Jerusalemin saastaisista kristityistä” ja kehotti kristittyjä luopumaan uskostaan ja kääntymään muslimeiksi, sillä ”saraseenien laki on parempi kuin teidän”. Kirjeessä uhattiin myös sotaretkellä Roomaan. Kirje oli ilmeisesti propagandasyistä tehty väärennös, mutta useat trubaduurit tarttuivat kirjeen uhkiin ja tekivät pilkkalauluja, joilla kannustettiin kaikkia kristittyjä liittymään maurien ristiretkeen. Paavi Innocentius III julisti toukokuussa 1212 synninpäästön paitsi kaikille ristiretkelle osallistuville, myös kaikille sotatoimia rahoittaville. Kastilian kuningas Alfonso VIII lähetti Toledon arkkipiispan Rodrigon Italiaan, Ranskaan ja Saksaan väkeä rekrytoimaan. Manfred von Richthofen
Manfred Albrecht von Richthofen (2. toukokuuta 1892 Breslau, Preussi, Saksa – 21. huhtikuuta 1918 Somme, Ranska), joka tunnetaan myös nimellä Punainen paroni, oli saksalainen sotilaslentäjä ensimmäisen maailmansodan aikana. Hän ampui todistetusti alas 80 vihollisen konetta ja oli sodan voitokkain hävittäjälentäjä (ks. hävittäjä-ässä). Erwin von Witzleben
Sodan syttyessä Witzleben sai komentoonsa länteen sijoitetun 1. armeijan, jonka tehtävänä oli vartioida Ranskan rajaa Maginot-linjan myötäisesti samalla kun Saksa hyökkäsi Puolaan 1. syyskuuta 1939. Saman vuoden marraskuussa seurasi ylennys kenraalieverstiksi. Kun Saksa hyökkäsi Ranskaan 10. toukokuuta 1940, Witzlebenin armeija kuului Armeijaryhmä C:hen. 14. kesäkuuta armeija mursi Maginot-linjan ja kolmen päivän etenemisen aikana pakotti useita ranskalaisdivisioonia antautumaan. Tämän vuoksi Witzleben palkittiin rautaristin ritariristillä 24. kesäkuuta 1940 ja 19. heinäkuuta sotamarsalkan arvolla. Vuonna 1941 hän toimi lännessä olevien joukkojen pääkomentajana, mutta lähti 15. maaliskuuta seuraavana vuonna lomalle vedoten terveydellisiin syihin. On kuitenkin arveltu, että Witzleben saatettiin erottaa hänen arvosteltuaan natsihallintoa operaatio Barbarossan aloittamisen jälkeen.
Vuonna 1944 ”Kreisauerin piiri”, salaliittolaisryhmä joka tunnettiin myöhemmin nimellä heinäkuun 20. päivän salaliitto, valitsi Witzleben keskeiseksi tekijäksi suunnitelmiinsa. Kun kenraalieversti Beckistä suunniteltiin väliaikaishallituksen johtajaa ja kenraalieversti Höpneristä reserviarmeijan johtajaa, Witzlebenin oli tarkoitus ottaa komentoonsa koko Wehrmacht. 800 Naval Air Squadron
Toisen maailmansodan syttyessä 800 NAS oli edelleen palveluksessa "HMS Ark Royalilla". Lentotukialuksen palattua eteläiseltä Atlantilta laivue siirrettiin maihin Hatstonin lentotukikohtaan, jossa se vietti seuraavan talven.
Blackburn Skuan suurimpia menestystarinoita oli Saksan laivaston risteilijän "Königsbergin" upottaminen syöksypommittamalla Bergenin satamassa 10. huhtikuuta 1940. Hyökkäävässä osastossa oli seitsemän Skuaa 800 laivueesta (kapteeni R T Partridge) yhdessä yhdeksän 803 laivueen (luutnantti W P Lucy) Skuan kanssa. Hyökkäysosasto suunnisti 330 mailin matkan yöllä Hatstonista Bergeniin ja takaisin. Skua koneista menetettiin operaatiossa ainoastaan yksi. Saman hyökkäyksen aikana hyökkäävät koneet ampuivat alas kuusi saksalaista Heinkel He 111 pommikonetta. Norman Burton
Norman Burton (5. joulukuuta 1923 New York – 29. marraskuuta 2003 Imperial, Kalifornia), näyttelijänä toisinaan myös nimellä Normann Burton, oli yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä. Hän näytteli muun muassa Felix Leiterin roolin James Bond -elokuvassa "Timantit ovat ikuisia" vuonna 1971. Hän esiintyi myös katastrofielokuvassa "Liekehtivä torni" ja televisiosarjassa "Wonder Woman" (1975–1979) sen toisella esityskaudella. Burton edusti ja opetti metodinäyttelemistä. Nikolaus von Falkenhorst
Pian Suomen talvisodan jälkeen Saksa käynnisti sotatoimet Tanskaa ja Norjaa vastaan miehittämällä ne operaatio Weserübungin nimissä. Hitler nimitti von Falkenhorstin operaation pääsunnittelijaksi maaliskuussa 1940, ja sotatoimet eli maiden miehitys tapahtui huhtikuun 9. päivästä 1940 alkaen. Norja viimeisimpänä näistä maista oli vallattu lopullisesti 9. kesäkuuta 1940 mennessä. Kenraali von Falkenhorst toimi tämän jälkeen Norjassa olevien Saksan joukkojen komentajana.
Kesäkuussa 1941 käynnistynyt Saksan hyökkäys Neuvostoliittoon eli operaatio Barbarossa vaati saksalaisten joukkojen toimintaa Suomen pohjoisosassa eli Petsamossa, Sallassa ja Kuusamossa, josta käsin hyökänneitä saksalaisjoukkoja ja saksalaisille alistettua Suomen III armeijakuntaa johti kenraalieverstiksi ylennetty von Falkenhorst. Operaatio Hopeaketun epäonnistuminen eli Murmanskin ja Murmannin radan valtaus johti siihen, että vuoden 1942 alussa von Falkenhorst korvattiin kenraali Eduard Dietlillä, jonka tehtäväksi annettiin Pohjois-Suomesta käsin operoivien saksalaisjoukkojen johtaminen. von Falkenhorstin tehtäväksi jäi Norjan joukkojen johtaminen aina joulukuuhun 1944 asti. Sen jälkeen hänet siirrettiin reserviin. Philippe Leclerc
Leclerc osallistui vuonna 1944 Normandian maihinnousuun Vapaan Ranskan joukkojen 2. panssari­divisioonan komentajana. Divisioona nousi maihin 1. elokuuta ja eteni George S. Pattonin komentaman Yhdysvaltain 3. armeijan mukana Alençoniin ja Argentaniin. Liittoutuneiden joukkojen ylipäällikkö Dwight Eisenhower antoi 20. elokuuta Pariisin valtaamisen 2. panssaridivisioonan tehtäväksi. Pariisin saksalaisen varuskunnan komentaja Dietrich von Choltitz antautui Leclercille 25. elokuuta. Virallisesti Leclerc ja de Gaulle saapuivat seuraavana päivänä juhlasaatossa vapautettuun pääkaupunkiin. Leclerc valtasi myös symbolisesti tärkeän Strasbourgin 23. marraskuuta 1944. Sodan loppuvaiheessa hän eteni joukkoineen Saksaan ja valtasi Berchtesgadenin. Sodan päätyttyä Euroopassa hän otti Vapaan Ranskan joukoissa käyttämänsä salanimen osaksi virallista nimeään, jolloin hänestä tuli "Jacques-Philippe Leclerc de Hauteclocque". Hänet ylennettiin toukokuussa 1945 kenraaliluutnantiksi.
Leclerc nimitettiin heinäkuussa 1945 Kauko-Itään lähetetyn ranskalaisen siirtoarmeijan komentajaksi. Hän allekirjoitti Japanin antautumisasiakirjan Ranskan edustajana 2. syyskuuta ja saapui lokakuussa Saigoniin Ranskan Indokiinaan. Leclerc oli saanut ohjeet kukistaa Việt Minhin kapinointi, mutta hän totesi sen vaativan valtavaa ja pitkäaikaista sotilaallista panostusta, ja suositteli siksi Ranskan hallitukselle mieluummin neuvotteluratkaisua. Việt Minhin johtaja Ho Tši Minh olisi ollut tähän valmis, mutta Pariisin hallitus ja Saigonin ranskalaiset siirtomaaherrat vastustivat sitä. Leclerc jätti tämän vuoksi jo seuraavana vuonna tehtävänsä Indokiinassa ja heinäkuussa 1946 hänet nimitettiin Pohjois-Afrikan joukkojen ylitarkastajaksi. Hänet myös ylennettiin täyden kenraalin arvoon. Hän kuoli seuraavana vuonna Algeriassa lento-onnettomuudessa. Onnettomuutta väitettiin järjestetyksi, mutta näiden huhujen tueksi ei ole löytynyt todisteita. Leclerc ylennettiin postuumisti Ranskan marsalkaksi vuonna 1952. Manfred von Richthofen
Varhain 1920-luvulla Ranskan viranomaiset perustivat sotilashautausmaan Fricourtiin, johon suuri joukko saksalaisia vainajia siirrettiin, mukaan lukien Richthofen. Vuonna 1925 Manfred von Richthofenin nuorin veli Bolko siirrätti vainajan kotimaahansa Saksaan. Göringin aloitteesta Richthofenille järjestettiin mahtavat valtiolliset hautajaiset vuonna 1938, kun hänen kaatumisestaan tuli kuluneeksi 20 vuotta. Venäjän yleissotilaallinen liitto
ROVS pyrki yhdistämään kaikki valkoisen liikkeen sotilaat ja tukemaan salaista vastavallankumouksellista toimintaa Neuvostoliitossa. Sen ensimmäisenä johtajana toimi Wrangel, mutta maanalaista toimintaa johti kenraali Aleksandr Kutepov. Wrangelin tiedettiin olevan monarkisti, mutta hänen mukaansa ROVS ei ollut etukäteen sitoutunut mihinkään tiettyyn valtiomuotoon. Järjestön toinen keulakuva sen alkuvuosina oli viimeisen keisarin Nikolai II:n pikkuserkku, maailmansodassa Venäjän armeijan ylipäällikkönä toiminut suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš Romanov, jota monet monarkistit kannattivat myös uudeksi hallitsijaksi, vaikka hän ei ollutkaan virallinen kruununperijä. Wrangel kuoli yllättäen vuonna 1928, joidenkin epäilyjen mukaan Neuvostoliiton agenttien myrkyttämänä. Iäkkäästä Nikolai Nikolajevitšista tuli tuolloin ROVS:n virallinen johtaja, mutta hän kuoli itsekin jo seuraavana vuonna. Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu OGPU (myöh. NKVD) onnistui soluttamaan ROVS:n organisaation ja eliminoimaan sen kaksi seuraava johtajaa. Aleksandr Kutepov siepattiin vuonna 1930 Pariisissa ja hän kuoli sydänkohtaukseen laivassa, joka oli viemässä häntä vankina Neuvostoliittoon. Hänen seuraajansa kenraali Jevgeni Miller siepattiin myös Pariisissa vuonna 1937 kun NKVD:n kaksoisagentiksi ryhtynyt Millerin alainen, kenraali Nikolai Skoblin houkutteli hänet ansaan. Miller vietiin vangiksi Moskovaan, jossa hänet teloitettiin 1939. Millerin jälkeen ROVS:n johtajaksi valittiin kenraali Aleksei Arhangelski, joka siirsi järjestön päämajan Brysseliin. Benno Ohnesorg
Benno Ohnesorg (15. marraskuuta 1940 Hannover – 2. kesäkuuta 1967 Länsi-Berliini) oli opiskelija ja pasifisti, jonka kuolema oli suuri uutistapaus. Karl-Heinz Kurras -niminen poliisi ampui hänet Iranin šaahin Mohammad Reza Pahlavin vastaisessa mielenosoituksessa. Vaikka Ohnesorg ei ollutkaan opiskelijaliikkeen johtohahmoja, hänestä tuli kuolemansa jälkeen marttyyrihahmo. Karl Koller
Karl Koller (22. helmikuuta 1898 Glonn – 22. joulukuuta 1951 Glonn) oli saksalainen kenraali ja Luftwaffen esikuntapäällikkö toisessa maailmansodassa. Hän oli läsnä Adolf Hitlerin syntymäpäivillä 20. huhtikuuta 1945, kun puna-armeija lähestyi Berliiniä. Koller lähetti Hitlerin käskystä jäljelläolevat Luftwaffen koneet avustamaan Felix Steinerin joukkoja. Alfred Jodlin kerrottua hänelle Hitlerin itsemurha-aikeista Koller lähti Obersalzbergiin kertomaan asiasta Hermann Göringille. Sekä Göring, Koller ja Hans Lammers joutuivat SS-joukkojen määräämään kotiarestiin, mutta Koller vapautui Berchtesgadenissa. Koller ja Göring joutuivat yhdysvaltalaissotilaiden huostaan 7. toukokuuta Fischornin linnassa. Sodan jälkeen Koller joutui vangiksi Oxfordiin, mutta hänet vapautettiin vuonna 1947. Koller kirjoitti kokemuksistaan kirjan "Der letzte Monat" vuonna 1949. Koller kuoli kotikaupungissaan Glonnissa vuonna 1951. Black Disciples
Alkuperäinen Black Gangster Disciples jakautui Black Disciplesiksi ja Gangster Disciplesiksi. Kaikki alkoi ”King Davidin” kuoltua vuonna 1974 ja uusi kattojärjestö, nimeltään Black Gangster Disciple Nation (BGDN), syntyi. 1980-luvun puolivälissä jengit erosivat Black Gangster Disciplesistä. Jengien alkuperät ovat kuitenkin Devil’s Disciples -katujengistä 1960-luvulta. 1990-luvun puolivälissä Black Disciples tuli tunnetuksi jenginä, johon Robert "Yummy" Sandifer kuului ja joka sittemmin teloitti Sandiferin hänen ollessaan vain 11-vuotias. Karl Schwarzschild
Schwarzschild liittyi Saksan armeijaan vapaaehtoisena ensimmäisen maailmansodan syttyessä. Schwarzschild palveli sekä itärintamalla että länsirintamalla ja hänet ylennettiin tykistön luutnantiksi. Venäjällä palvellessaan vuonna 1915 hän kirjoitti yhteensä kolme tieteellistä artikkelia. Kaksi niistä käsitteli suhteellisuusteoriaa ja niissä hän ratkaisi Einsteinin kenttäyhtälöt yksittäisen massapisteen tapauksessa ja johti arvon mustan aukon säteelle, joka tunnetaan Schwarzschildin säteenä. Kaarle (Itävallan arkkiherttua)
Kaarle toimi vuodesta 1801 kuninkaallisen sotaneuvoston ("Hofkriegsrat") puheenjohtajana ja sai laajat valtaoikeudet – olihan hän ainoa itävaltalainen kenraali, joka oli kyennyt saamaan voittoja ranskalaisista. Hän toteutti maan asevoimissa merkittäviä ja kauaskantoisia uudistuksia, jotka osin perustuivat ranskalaisten saavutusten hyödyntämiseen. Uudistuksiin kuuluivat kansalaisten aseistaminen ja sotilasakatemioiden perustaminen. Vuonna 1805 uudelleen puhjenneen sodan aikana Kaarle komensi Itävallan pääarmeijaa Italiassa. Hän voitti jälleen Massénan Caldieron taistelussa, mutta Napoleonin Saksassa saavuttamat voitot päättivät sodan Ranskan eduksi. Kaarle kutsuttiin armeijoineen vielä Saksaan, mutta mitään ei ollut enää tehtävissä. Hän palasi sen jälkeen jatkamaan Itävallan armeijan uudelleenjärjestelyä. Työ keskeytyi jälleen sodan sytyttyä uudelleen vuonna 1809. Kaarle voitti tällä kertaa Napoleonin toukokuussa Aspern-Esslingissä, mutta kärsi heinäkuussa tappion Wagramin taistelussa. James Irwin
Irwin sai vakavan sydänkohtauksen kotinsa lähellä Colorado Springsissä, Coloradossa. Hän kuoli 8. elokuuta 1991 seuraavan sydänkohtauksen aikana Glenwood Springsissä, Coloradossa. Häntä jäivät kaipaamaan puoliso Mary Ellen ja heidän viisi lastaan. Irwin kuoli ensimmäisenä kahdestatoista Kuussa kävelleestä astronautista, muut tähän mennessä kuolleet kuukävelijät ovat Apollo 14:n komentaja Alan Shepard, joka kuoli leukemiaan vuonna 1998, Apollo 12:n komentaja Charles Conrad, joka kuoli moottoripyöräonnettomuudessa Kaliforniassa vuonna 1999 ja Apollo 11:n komentaja Neil Armstrong, joka kuoli leikkauksessa 2012.Vuoden 1998 minisarjassa "Avaruuden sankarit" Irwiniä esitti näyttelijä Gareth Williams. Horst Buchholz
Buchholz esiintyi 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa monissa pienen budjetin elokuvissa sekä pää- että sivurooleissa. Elokuvat olivat pääasiassa ulkomaalaisia. Hän ei tehnyt 1970-luvulla mitään, mikä olisi tullut suuren amerikkalaisen yleisön tietoon, ellei hänen esiintymistään "Charlien enkeleissä" lasketa. Pikku hiljaa ulkomaalaisetkin elokuvat vaihtuivat ulkomaalaisiin tv-elokuviin ja tv-sarjavierailuihin. "9 tuntia ikuisuuteen" -elokuvan ohjannut Mark Robson antoi Buchholzille vielä roolin viimeisessä elokuvassaan "Atlantin pikajuna", vuonna 1979, mutta elokuva oli myöskin pettymys. 1980-luvulla hän esitti natsiroistoa jokusessa amerikkalaisessa elokuvassa. Viimeisen kuuluisan roolinsa Buchholz teki Roberto Benignin Oscar-palkitussa komediassa "Kaunis elämä", jossa ikääntynyt Buchholz on natsilääkäri, jonka kanssa vankileirille joutunut Benigni kommunikoi arvoituksilla. Hän jatkoi työskentelyä vuoteen 2003 asti, jolloin hän kuoli keuhkokuumeeseen. Werner Kreipe
Kreipe ei saanut enää komentajuuksia yksiköissä eikä esikuntatehtäviä, vaan hänet siirrettiin ilmasota-akatemian johtajaksi 1. marraskuuta 1944. Akatemia koulutti upseereita esikuntatehtäviin. Hän toimi tehtävässään aina Saksan antautumiseen saakka. 8. toukokuuta 1945 hän jäi liittoutuneiden sotavankeuteen, josta hänet vapautettiin 1947. Hän toimi todistajana Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynneissä Luftwaffea koskevissa asioissa. Sodan aikana hän kirjoitti sotapäiväkirjaa, josta on ollut apua historioitsijoille. Werner Kreipe kuoli 63-vuotiaana Bad Godesbergissa 1967. Frans Joosef I
Arkkiherttua Frans Ferdinandin ja hänen puolisonsa murha Sarajevossa vuonna 1914 johti Itävalta-Unkarin ultimaatumiin Serbialle ja ensimmäiseen maailmansotaan. Aluksi Itävalta piti puoliaan, mutta menetti voimansa aikaisemmin kuin Saksa. Keisari Frans Joosef kuoli kesken sodan tuoksinan 86-vuotiaana 21. marraskuuta 1916, ja häntä seurasi valtaistuimelle Kaarle I. Josif Stalin
Sodan käännekohdaksi muodostui Stalingradin taistelu, jonka aikana Saksa liittolaisineen menetti kokonaisuudessaan kolme armeijaa. Akselivaltojen kokonaistappiot olivat noin 75 divisioonaa, joista 50 saksalaisia. Neuvostoliiton henkilötappiot olivat vielä suuremmat. Vuodesta 1943 lähtien Saksan joukot perääntyivät Neuvostoliitosta ja kärsivät tappioita myös muilla rintamilla. Lopulta taisteltiin Saksan alueesta itsestään – Yhdistyneen kuningaskunnan ja Yhdysvaltain joukot tulivat etelästä ja lännestä, puna-armeija idästä. Neuvostoliitto voitti kilpajuoksun Berliiniin, jossa Hitler oli tehnyt itsemurhan huhtikuussa 1945. Puna-armeijan joukot ottivat Berliinin haltuunsa ja toinen maailmansota Euroopassa oli päättynyt. Tämän jälkeen Neuvostoliitto osallistui sotatoimiin vielä Kaukoidässä, lyöden Japanin maavoimat Mantšuriassa ja vallaten Sahalinin sekä Kuriilit. Abdirashid Ali Shermarke
Shermarke menehtyi salamurhan uhrina pohjoisessa Somaliassa 1969. Tapausta seurasi 21. lokakuuta Siad Barren johtama sotilasvallankaappaus. Taistelu Norjasta
Narvikin edustalla kaksi vanhaa norjalaista rannikkopuolustusalusta, "Eidsvold" ja "Norge", tekivät vastarintaa kolmelle saksalaislaivalle, joka kuljetti kenraali Eduard Dietlin joukkoja Narvikiin. "Eidsvold" ampui varoituslaukauksen saksalaista "Heidkampia" kohti. Saksalaissaattuetta komentava Friedrich Bonte lähetti norjalaisalukseen neuvottelijan. Norjalaiset kieltäytyivät päästämästä saksalaisia satamaan. Saksalaisten neuvottelija lähti "Eidsvoldista", ja tämän jälkeen "Heidkamp" upotti aluksen ampumalla siihen kolme torpedoa. "Norge" alkoi tämän jälkeen tulittaa toista saksalaisalusta, "Arminia", mutta tuloksettomasti. "Armin" laukaisi torpedoja, jotka upottivat myös "Norgen". Taistelussa kuoli satoja norjalaisia uppoavien laivojen mukana. Tämän jälkeen saksalaiset ajoivat Narvikin satamaan. Narvikissa oli vain heikko maapuolustus, ja kaupungin oli antauduttava ilman taistelua. Seuraavina päivinä Kuninkaallinen laivasto teki Narvikin edustalla yllätyshyökkäyksiä Saksan laivasto-osastoja vastaan (Narvikin ensimmäinen taistelu 10. huhtikuuta ja Narvikin toinen taistelu 13. huhtikuuta). Hans-Jürgen Stumpff
Hans-Jürgen Stumpff (15. kesäkuuta 1889 Kolberg, Saksa – 9. maaliskuuta 1968 Frankfurt am Main, Saksa) oli saksalainen Luftwaffen kenraali toisen maailmansodan aikaan. Stumpff toimi Luftwaffen esikuntapäällikkönä ennen sotaa ja uudelleen sodan päättymisen jälkeen kahden viikon ajan, kunnes natsi-Saksan aikainen Luftwaffe lakkautettiin. Christian Braunschweig
Braunschweig oli yksi harvoista merkittävistä protestanttisen puolen taistelijoista, jotka jatkoivat sotaa hävityn Valkeavuoren taistelun jälkeen. Hän hävisi kuitenkin 20. kesäkuuta 1622 Höchstin taistelussa Johann Tillylle kärsien raskaat tappiot. Tämän jälkeen hän siirtyi yhdessä Ernst von Mansfeldin kanssa Hollannin palvelukseen, jossa he taistelivat hyvin Fleurusin taistelussa 26. elokuuta (Braunschweig menetti taistelussa toisen kätensä) ja vapauttivat espanjalaisten piirittämän Bergen op Zoomin 4. lokakuuta. Braunschweig siirtyi armeijoineen talvimajoitukseen Itä-Friisinmaalle, josta seuraavan keväänä oli tarkoitus hyökätä Böömiin. Tilly kuitenkin johti armeijansa pohjoiseen ja katkaisi Braunschweigin hyökkäysreitin, ja Braunschweig päätti johtaa armeijansa takaisin Hollantiin, jossa oli sotinut menestyksekkäästi edellisenä syksynä. Tilly kuitenkin pakotti hänet taisteluun Stadtlohnissa 6. elokuuta 1623, jossa Braunschweigin armeija lähes tuhoutui. Alkuperäisestä 21 000:sta miehestä jäi jäljelle vain 6 000, joiden kanssa Braunschweig vetäytyi Hollantiin. Norman Schwarzkopf
Opintojensa jälkeen Schwarzkopf päätti liittyä Yhdysvaltain maavoimiin, joten hän opiskeli Valley Forgen sotilasakatemiassa Pennsylvaniassa, josta hän valmistui vuonna 1956. Valley Forgesta valmistumisen jälkeen Schwarzkopf opiskeli West Pointin sotilasakatemiassa New Yorkissa, josta hän valmistui vuonna 1964. Adolf Ehrnrooth
Ehrnrooth erosi puolustuslaitoksen kenraaliluutnantin virasta ja 2. Divisioonan komentajan tehtävästä säädetyn eroamisiän perusteella 9. helmikuuta 1965. Jalkaväenkenraaliksi hänet nimitettiin 6.12.1980. Ehrnrooth kuoli 99-vuotiaana 26. helmikuuta 2004 Turun Karinakodissa. Hänet haudattiin talvisodan päättymisen muistopäivänä 13. maaliskuuta 2004 Helsingin Hietaniemen hautausmaalle lähelle Mannerheimin hautaa valtiollisin kunnianosoituksin. Siunaushiekkana käytettiin kenraalin omasta toivomuksesta kristallipullossa säilytettyä hiekkaa, jonka muisteluretkellä olleet sotaveteraanit Pentti Holopainen ja Toimi Olkku olivat vuonna 1993 tuoneet kenraalilleen Äyräpään kirkon raunioilta. Punainen armeijakunta
”Saksan syksyn” ("Deutscher Herbst") 1977 keskeinen isku oli työnantajien keskusjärjestön johtajan Hanns Martin Schleyerin kaappaus (5. syyskuuta 1977) Kölnissä. Schleyer murhattiin 18. lokakuuta 1977 Mulhousessa, Ranskassa. Osan vankeusajastaan häntä pidettiin Alankomaissa. Schleyer sopi kohteeksi kansallissosialistisen menneisyytensä ja asemansa vuoksi. Schleyer murhattiin RAF:n johtohahmojen kuoleman tultua julkisuuteen. Karl Philipp zu Schwarzenberg
Schwarzenberg oli vuosina 1808–1809 Itävallan lähettiläänä Venäjällä ja sai taivuteltua keisari Aleksanteri I:n viivyttelemään sotilaallisen tuen antamista Ranskalle. Palattuaan Venjältä Schwarzenberg komensi joukkoja Wagramin taistelussa, minkä jälkeen hänet ylennettiin ratsuväenkenraaliksi. Sen jälkeen hän toimi Itävallan lähettiläänä Pariisissa, ja onnistui saavuttamaan Napoleonin luottamuksen. Schwarzenberg järjesti vuonna 1810 Napoleonin avioliiton Itävallan arkkiherttuatar Marie Louisen kanssa ja sopi 1812 Itävallan osallistumisesta Napoleonin Venäjän-sotaretkeen. Schwarzenberg johti henkilökohtaisesti sotaretkeen osallistuneita Itävallan joukkoja, mutta Itävallan hallituksen tahdon mukaisesti hän veti joukkonsa pois ja perääntyi talven 1812–1813 aikana Itävallan maaperälle. Sen jälkeen hän kannatti uuden sodan aloittamista Ranskaa vastaan. Karl Schöngarth
Tohtori Karl Eberhard Schöngarth (22. huhtikuuta 1903 – 16. toukokuuta 1946) oli SS-kenraali natsi-Saksan ja toisen maailmansodan aikana. Hän otti osaa Wannseen konferenssiin jossa päätettiin juutalaisten joukkotuhosta. Kultainen orda
1340-luvun Musta surma heikensi merkittävästi Kultaista ordaa. Vuonna 1357 kun kaani Jani Beg murhattiin, Orda joutui pitkään sisällissotaan, jossa kaani vaihtui seuraavan viiden vuosikymmenen aikana keskimäärin vuoden välein. Tänä aikana Moskova, Astrahan ja Kovaresmia pyrkivät eroon Ordasta, ja Dnepr-joen alajuoksun alue siirtyi Puola-Liettualle. Mamai – kenraali joka ei ollut muodollinen hallitsija – pyrki palauttamaan Ordan vallan Venäjällä. Dimitri Donskoi löi hänen komentamansa tataarit Kulikovon taistelussa vuonna 1380. Mamaita seurannut Tokhtamysh valloitti Sinisen ordan alueen ja palautti Kultaisen ordan hetkeksi alueelliseksi mahdiksi. Hän hävitti Moskovan kostona kapinasta vuonna 1382. Saksan keisarikunta
Yhdysvaltain liittyminen sotaan 1917 Saksan julistaman ”rajoittamattoman sukellusvenesodan” johdosta merkitsi sodan kääntymistä Saksalle tappiolliseksi. Vuoden 1918 alussa Saksa onnistui uuden sotilastaktiikan ja itärintamalta vapautuneiden joukkojen ansiosta etenemään länsirintamalla tykinkantaman päähän Pariisista, mutta ympärysvaltain vastahyökkäykset ajoivat Saksan armeijan ja sotateollisuuden sotaväsymyksen tilaan. Lokakuun lopussa 1918 Saksan laivastoyksiköt Kielissä kieltäytyivät lähtemästä viimeiseen suuroperaatioon sodassa, jonka ne katsoivat hävityksi. 3. marraskuuta kansannousu levisi muihin kaupunkeihin ja alkoi Saksan vallankumous. Keisari Vilhelm II ja kaikki johtavat ruhtinaat pakotettiin luopumaan vallasta. Keisari oli päätynyt luopua Saksan keisarin arvosta vasta kello 1.15, mutta ei kuitenkaan Preussin kuninkaan arvosta. Päätös ilmoitettiin Berliiniin puhelimitse ja vastaus hämmästytti päämajaa, joka nyt sai kuulla ensi kerran, että Berliinissä oli ilmoitettu keisarin luopuneen jo 11.15 kaikesta vallastaan. Hindenburg neuvoi keisaria luopumaan kruunustaan ja matkustamaan Hollantiin. Yöllä järjestettiin vaaditut muodollisuudet Hollannin viranomaisten kanssa ja kello 4.30 Vilhelm II lähti junassa maanpakoon. Tähän päättyi Saksan keisarikunta. Valtakautensa jälkeiset vuodet Vilhelm II vietti maanpaossa Hollannissa, jossa hän myös kuoli 4. kesäkuuta 1941 Doornin kartanossa, Huis Doornissa. 9. marraskuuta 1918 sosiaalidemokraatti Philipp Scheidemann julisti Saksan valtiopäivätalon parvekkeelta Saksan tasavallaksi. Vasemmistososialistien johtaja Liebknecht kiirehti niin ikään samana päivänä antamaan Berliinin kaupunkilinnan parvekkeelta oman julistuksensa sosialistisen tasavallan perustamisesta. Kansleri Max von Baden luopui myös virastaan, ja Friedrich Ebert kokosi pelkästään sosiaalidemokraateista muodostetun hallituksen. Kaksi päivää myöhemmin Saksa solmi aselevon ympärysvaltojen kanssa Compiègnen metsässä. Wolfram von Richthofen
Toisen maailmansodan aikana von Richthofen nousi natsi-Saksan asevoimien sotamarsalkaksi toiseksi nuorimpana koskaan, vain 47-vuotiaana. (Häntä nuorempi nimittämishetkellä oli vain marsalkka Hermann Göring, joka nousi marsalkaksi 45-vuotiaana.) Vain muutamaa viikkoa myöhemmin Adolf Hitler antoi hänelle ”kenraalisotamarsalkan” arvon. Von Richthofen jäi eläkkeelle terveyssyistä 1944 ja kuoli ilmeisesti aivosyöpään vuotta myöhemmin. Bruce Fraser
Fraser liittyi Kuninkaalliseen laivastoon vuonna 1902 ja palveli ensimmäisessä maailmansodassa laivaston tykistöupseerina. Toisessa maailmansodassa hän toimi Kotilaivaston komentajana ja huolehti Murmanskiin matkanneiden avustussaattueiden suojaamisesta. 26. joulukuuta 1943 Fraser johti Nordkapin taistelua, jossa saksalainen taisteluristeilijä Scharnhorst upotettiin ja sen lähes kaksi tuhatta merisotilasta hukkuivat. Gerhard von Scharnhorst
Scharnhorstin uudistukset herättivät epäilyksiä Napoleonissa, joka pakotti Preussin kuninkaan peruuttamaan useita niistä. Kun Preussi vuosina 1811–1812 joutui osallistumaan sotaan Ranskan liittolaisena Venäjää vastaan, Scharnhorst vetäytyi palveluksesta. Lopullisen sodan puhjettua Preussin ja Ranskan välille 1813 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja nimitettiin von Blücherin esikuntapäälliköksi. Scharnhorst haavoittui kuolettavasti Lützenin taistelussa 2. toukokuuta 1813. Hän kuoli paria kuukautta myöhemmin Prahassa neuvotellessaan Itävallan liittymisestä sotaan. Werner Ostendorff
Werner Ostendorff (s. 15. elokuuta 1903, k. 1. toukokuuta 1945, Bad Aussee) oli SS-Gruppenführer ja Waffen-SS:n kenraaliluutnantti sekä SS-Verfügungsdivisionin (myöhemmin SS-divisioona Das Reich) joukkueenjohtaja Paul Hausserin alaisuudessa ja tammikuusta 1944 17. SS-panssarikrenätööridivisioona Götz von Berlichingenin komentaja. Das Reichin komentajana 9. maaliskuuta 1945 hän haavoittui vaikeasti Stuhlweissenburgissa, Unkarissa ja kuoli muutama päivä sodan lopun jälkeen reservisairaalassa Bad Ausseessa. Winfield Scott Hancock
Hän oli syntynyt Montgomery Squaressa Pennsylvaniassa. Hän palveli armeijassa neljä vuosikymmentä, mukaan lukien Meksikon-Yhdysvaltain sodassa ja kenraalina Yhdysvaltain sisällissodassa. Hänen armeijakollegansa tunsivat hänet lempinimellä "Hancock the Superb". Hän sai mainetta johtaessaan unionin joukkoja henkilökohtaisesti Gettysburgin taistelussa 1.-3. heinäkuuta 1863. Sodan jälkeen hän osallistui etelän jälleenrakentamiseen ja armeijan toimintaan läntisellä rajaseudulla. Sisällissodan jälkeen Hancockin menestys sotilaana ja hänen omistautumisensa konservatiivisille perustuslaillisille periaatteille tekivät hänelle mahdollisuuden nousta presidenttikilpaan. Suuren suosion johdosta demokraatit nimittivät hänet ehdokkaakseen 1880, mutta hän hävisi niukasti James Garfieldille. Hän kuoli 1886 Governors Islandilla diabeteksen jälkiseuraamuksiin. Hänet on haudattu Montgomeryn hautausmaahan Norristowniin Pennsylvaniaan. Jatkosota
Puna-armeija lopetti asemasodan suurhyökkäyksellä Karjalankannaksella 9. kesäkuuta 1944 ja kaksi viikkoa myöhemmin Maaselän suunnalla. 10. kesäkuuta, neljä päivää Normandian maihinnousun jälkeen, Yhdysvallat julisti Suomen ja sen johtajien olevan saksanmielisiä ja pyysi lähettiläs Procopétä poistumaan maasta.
Suurhyökkäyksen alettua Neuvostoliitto vastasi Suomen rauhantiedusteluihin vaatien ehdotonta antautumista. Neuvostoliiton tykistökeskitykset ja ylivoima mursivat suomalaisen puolustuksen (Valkeasaaressa 10. kesäkuuta 1944). VT-linja (Vammelsuu–Taipale) murtui Kuuterselässä 14. kesäkuuta ja Viipuri vallattiin suomalaisilta lähes taisteluitta 20. kesäkuuta. Samana päivänä tehtiin Elisenvaaran asemalle sodan tuhoisin lentopommitus, jossa kuoli yli sata, ja loukkaantui yli 300 henkeä. Alankomaiden historia
Kun englantilaiset oli Jeanne d’Arcin myötävaikutuksella ajettu Ranskasta, oli Burgundin vuoro joutua liitetyksi voimistuvaan Ranskan kuningaskuntaan. Burgundin viimeinen herttua Kaarle Rohkea kuoli Ranskaa vastaan käydyssä Nancyn taistelussa vuonna 1477. Hänen tyttärensä Maria menetti Burgundin ydinalueet ja hallitsi yhdessä puolisonsa, Habsburgien sukuun kuuluvan keisari Maximilian I:n kanssa jäljelle jäänyttä aluetta, Alankomaita. Alankomaihin kuului myös nykyinen Belgia ja osa Pohjois-Ranskaa, ja juuri nuo alueet olivatkin Alankomaiden tärkein osa, mutta 1500-luvulta lähtien myös Hollannin maakunnan merkitys alkoi kasvaa. Kaarle (Itävallan arkkiherttua)
Kaarle (5. syyskuuta 1771 Firenze – 30. huhtikuuta 1847 Wien) oli Itävallan arkkiherttua ja sotamarsalkka, jota on pidetty yhtenä liittoutuneiden taitavimmista sotapäälliköistä Napoleonin sotien aikana. Hän oli myös sotateoreetikko ja Itävallan armeijan uudistaja. Peter Norman
Norman kuoli 64-vuotiaana infarktiin. Smith ja Carlos olivat kantamassa arkkua hänen hautajaisissaan. Yhdysvallat toisessa maailmansodassa
Vuonna 1944 Yhdysvallat lähetti joukkoja ja kalustoa Länsi-Eurooppaan suunnattua massiivista maihinnousua varten. 6. kesäkuuta 1944 operaatio Overlord alkoi länsiliittoutuneiden maihinnousulla Normandian rannikolle Ranskassa. Kahdessa kuukaudessa liittoutuneet varmistivat sillanpääasemia Pohjois-Ranskassa, mikä avasi länsirintaman Euroopassa ja puristi Saksan länsiliittoutuneiden ja Neuvostoliiton väliin. Länsiliittoutuneet vapauttivat Ranskan, Belgian, Luxemburgin ja Alankomaat Saksan miehityshallinnosta. Vuoden 1944 joulukuussa alkoi natsi-Saksan hyökkäys Ardenneille, jossa saksalaiset aikoivat piirittää länsirintaman yhdysvaltalaiset ja brittiläiset joukot mottiin. Yhdysvaltain vahvistusjoukkojen kuitenkin onnistui ajaa saksalaiset pois Ardenneilta ja Saksan viimeinen offensiivi tyrehtyi. Kun Saksan puolustus alkoi romahtaa, Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta käynnistivät Saksan asutuskeskusten ilmapommitukset, joissa lähes kaikki saksalaiset suurkaupungit tuhottiin maan tasalle. Presidentti Roosevelt, Winston Churchill ja Josif Stalin sopivat Jaltan konferenssissa Saksan sotilasmahdin lopettamisesta ja kansallisosialistisen hallinnon muuttamisesta demokraattiseksi valtiomuodoksi. Liittoutuneet päättivät jakaa Saksan ja Itävallan neljäksi miehitysvyöhykkeeksi Yhdysvaltain, Yhdistyneen kuningaskunnan, Ranskan ja Neuvostoliiton kesken. Roosevelt kuoli kesken virkakautensa 12. huhtikuuta 1945 ja uudeksi presidentiksi tuli Rooseveltin kabinetin varapresidentti Harry S. Truman. 30. huhtikuuta 1945 Hitler teki itsemurhan ja Neuvostoliitto valtasi Berliinin. 8. toukokuuta 1945 Saksa allekirjoitti ehdottoman antautumissopimuksen ja Euroopan-sota päättyi. Invalidenfriedhof
Hautausmaan perusti Preussin kuningas Fredrik Suuri vuonna 1748 viimeiseksi leposijaksi samassa yhteydessä perustamansa Invalidenhausin asukkaille, jotka olivat Itävallan perimyssodan veteraaneja. Myöhemmin hautausmaalle haudattiin monia tunnettuja Preussin sotasankareita, joukossa useita kenraaleita. Varsinkin Napoleonin sotien jälkeen siitä tuli tunnetujen komentajien hautauspaikka ja eräänlainen Saksan vapaussotien muistomerkki. Erään laskelman mukaan hautausmaalle oli vuoteen 1925 mennessä haudattu 11 marsalkkaa ja kenraalieverstiä, 67 kenraalia, 104 kenraaliluutnanttia, 93 kenraalimajuria, 9 amiraalia ja 7 Preussin sotaministeriä. Taiteellisesti merkittävin hauta on kenraali Gerhard von Scharnhorstin hautamuistomerkki vuodelta 1834. Se on marmorinen sarkofagi, jonka päällä lepää leijonaa esittävä pronssipatsas. Itse muistomerkin suunnitteli arkkitehti Karl Friedrich Schinkel, leijonapatsaan veisti Christian Rauch ja marmorireliefit teki Friedrich Tieck. Invalidenfriedhofiin haudattiin myös vuoden 1848 vallankumouksen yhteydessä kaatuneet sotilaat. Invalidenfriedhofiin haudattiin varsinkin 1800-luvun puolivälistä eteenpäin myös runsaasti siviilejä ja vuonna 1920 se muutettiin virallisesti tavalliseksi hautausmaaksi. Norman Schwarzkopf
Kun Schwarzkopf valmistui West Pointista, hänet ylennettiin vänrikiksi ja siirrettiin jatkokoulutukseen Fort Benningin tukikohtaan Georgian osavaltiossa. 1960-luvun edetessä hänet ylennettiin kapteeniksi ja siirrettiin Länsi-Saksaan, jossa hän toimi korkea-arvoisempien maavoimien upseerien adjutanttina. Kun Vietnamin sota alkoi, Schwarzkopf lähetettiin organisoimaan Etelä-Vietnamin maahanlaskujoukkojen toimintaa, minkä ansiosta hänet ylennettiin majuriksi. Hänet myös palkittiin Silver Star -urhoollisuusmitalilla, koska Schwarzkopf oli pelastanut miinakentän keskelle joutuneita sotilaita ja samalla haavoittunut maamiinan räjähdyksessä. Vuonna 1968 Schwarzkopf ylennettiin majuriksi ja hän avioitui Brenda Holsingerin kanssa. Burgundin herttuakunta
Burgundin asema itsenäisenä alueena päättyi Kaarle Rohkean Ludvig XI:tta vastaan käymään sotaan. Kaarle Rohkea kuoli Nancyn taistelussa vuonna 1477 ja Ludvig XI saattoi liittää Burgundin alueet Ranskaan vanhan saalilaisen lain mukaan. Benelux-maiden eli silloisten Burgundin Alankomaiden alue päätyi Habsburgeille ja Franche-Comtén alue päätyi Saksalaiselle keisarikunnalle. Kolmikymmenvuotinen sota
Kustaa Aadolf suuntasi Baijeriin, ja armeija saavutti maaliskuussa Tonavan. Lechvirralla käytiin voittoisa Rainin taistelu Göran Wrangelin ja Kustaa Hornin johdolla, Tilly sai surmansa 30. huhtikuuta 1632, ja ruotsalaiset valtasivat Münchenin. Ferdinand II:n oli turvauduttava tappion edessä uudelleen epäilyttävän Wallensteinin apuun, joka hätäisesti keräsi uuden palkkasoturijoukon ja hyökkäsi Saksiin syksyllä 1632.
Wallenstein ja Kustaa II Aadolf kohtasivat Lützenin taistelussa 6. marraskuuta 1632. Protestantit voittivat, mutta Kustaa II Aadolf sai surmansa, samoin katolisten Pappenheim. Protestanttien armeijan johtajaksi tuli Bernhard Weimar, joka voiton jälkeen valtasi Baijerin. Tällä välin Wallenstein hyökkäsi Ruotsin tukialueille Sleesiaan. Karl Wolff
Helmikuusta lokakuuhun 1943 hän oli SS:n ja poliisin ylipäällikkö Pohjois-Italiassa. Keväällä 1945 Wolff neuvotteli Yhdysvaltain Allen Dullesin kanssa länsiliittoutuneiden ja Saksan erillisrauhasta. Kyseinen aikomus oli nimeltään operaatio Crossword, joka tunnetaan myös nimellä operaatio Sunrise. Neuvostoliiton tiedustelu teki neuvottelut kuitenkin tyhjäksi. Operaatio vaikutti osaltaan Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välisen kylmän sodan alkamiseen. Stefan Banach
Kun Saksa hyökkäsi vuonna 1939 Puolaan, niin Neuvostoliitto valtasi Puolan itäosat. Lvov jäi silloin neuvostovyöhykkeelle. Neuvostomiehityksen aikana 1939–1941 Banach’ia kunnioitettiin myös miehittäjän taholta. Hänestä tuli mm. Ukrainan Tiedeakatemian kirjeenvaihtajajäsen ja Ukrainan yliopiston dekaani. Natsimiehityksen aikana 1941–1945 onni kääntyi ja Banach joutui Weigel instituutille täinsyötiksi, kun tarkoituksena oli kehittää Wehrmacht’ille pilkkukuumerokotusta. Kun neuvostoliittolaiset palasivat Lvov’iin Banach sai asemansa takaisin, mutta silloin hän oli jo kovin sairas ja menehtyi elokuun 31. päivän 1945. Eugénie (Ranskan keisarinna)
Englannissa Eugénie asettui asumaan Chislehurstiin lähelle Lontoota. Valtansa menettänyt Napoleon III muutti sinne vaimonsa perässä vapauduttuaan sotavankeudesta maaliskuussa 1871. Napoleon kuoli maanpaossa tammikuussa 1873, minkä jälkeen Eugénie pyrki yhteistyössä Ranskan bonapartistien kanssa saamaan poikansa valtaistuimelle. Hankkeen huonosta menestyksestä huolimatta entisen keisarinnan ja kruununprinssin matkat manner-Euroopassa herättivät huomiota ja huolta tasavaltaisessa Ranskassa. Suunnitelmat kariutuivat lopullisesti kruununprinssi Louis Bonaparten kaaduttua heinäkuussa 1879 zulu-sodassa Etelä-Afrikassa. Tämän jälkeen Eugénie luopui poliittisista pyrinnöistään ja asui loppuikänsä Englannissa. Hän kuoli 94-vuotiaana vuonna 1920 synnyinmaassaan Espanjassa. SHAEF
SHAEF luotiin joulukuussa 1943 kun Eisenhower kutsuttiin Välimeren sotatoimialueelta takaisin Englantiin. SHAEF:in henkilökunta otti suunnitelmansa pohjaksi kenraaliluutnantti Sir Frederick Morganin (COSSAC - "Chief of Staff to the Supreme Commander Allied Forces") Normandian maihinnousua ("Operaatio Overlord") varten laatiman luonnoksen ja muokkasi siitä lopullisen version joka toteutettiin 6. kesäkuuta 1944. Eisenhower ja maihinnousun alkuvaiheen maajoukkojen komentaja kenraali Bernard Montgomery osallistuivat maihinnousun suunnitteluun. Gerd von Rundstedt
Karl Rudolf Gerd von Rundstedt (12. joulukuuta 1875 – 24. helmikuuta 1953) oli Saksan armeijan sotamarsalkka toisen maailmansodan aikana. Häntä pidetään yhtenä natsi-Saksan parhaimmista kenraaleista, joka pysyi poliittisesti sitoutumattomana uransa ajan. Rundstedt vältti tuomion Nürnbergin sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä, mutta hänen maineensa ei silti ole tahraton. Lilli Schwarzkopf
Lilli Schwarzkopf (s. 28. elokuuta 1983) on saksalainen seitsenottelija. Rolf Winqvist
Lentolaivue 44 vaihtoi kalustonsa Junkers Ju 88 -koneisiin keväällä 1943. Tässä vaiheessa Winqvistillä oli takanaan 100 sotalentoa Blenheim-koneen tähystäjänä. Winqvist kaatui 23. kesäkuuta 1944, kun paluulennolla ollut Junkers-kone (JK-259) syöksyi maahan Salmin pitäjän Manssilassa. Onnettomuudessa koko miehistö sai surmansa mukaan lukien Winqvist. Winqvist on haudattu Paijalan hautausmaalle Tuusulaan. Joseph Hooker
Joseph Hooker (13. marraskuuta 1814 – 31. lokakuuta 1879), tunnetaan myös lempinimellä ”Fighting Joe”, oli Yhdysvaltain armeijan ammattisotilas ja Pohjoisvaltioiden Unionin kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Vaikka hän palveli koko sodan ajan, yleensä menestyksellisesti, hänet muistetaan parhaiten tappiostaan Robert E. Leelle Chancellorsvillen taistelussa vuonna 1863. Matthias Kleinheisterkamp
Matthias Kleinheisterkamp (22. kesäkuuta 1893 Elberfeld, Saksa – 8. toukokuuta 1945 Halben lähellä Saksassa) oli saksalainen SS-kenraali ("SS-Obergruppenführer und General der Waffen-SS") toisen maailmansodan aikana. Hän komensi mm. Suomen Lapissa taistellutta SS-divisioona Nordia. Kleinheisterkamp teki itsemurhan jäätyään puna-armeijan vangiksi Berliinin lähellä Halben taistelun aikana. Bernard Montgomery
Yhdistynyt kuningaskunta julisti sodan natsi-Saksalle 3. syyskuuta 1939, kaksi päivää sen jälkeen kun Saksa oli hyökännyt Puolaan. Montgomery oli tuolloin juuri ottanut vastaan 3. divisioonan komentajuuden ja hänet divisioonansa kanssa lähetettiin Belgiaan osana Brittiläistä siirtoarmeijaa (BEF). Saksalaiset hyökkäsivät Alankomaihin 8. toukokuuta 1940 ja BEF joutui lopulta vetäytymään Dunkerquen ympäristöön, jossa BEF ja ranskalaiset joukot evakuointiin Isoon-Britanniaan Operaatio Dynamossa 26. toukokuuta alkaen. Montgomery määrättiin II armeijakunnan komentajaksi evakuoinnin aikana ja hän oli yksi yli 330 000 brittiläisestä ja ranskalaisesta sotilaasta, jotka evakuoitiin onnistuneesti Dunkerquesta operaation päättymiseen 4. kesäkuuta mennessä. Karl Philipp zu Schwarzenberg
Karl Philipp zu Schwarzenberg (15. huhtikuuta 1771 Wien – 15. lokakuuta 1820 Leipzig) oli itävaltalainen sotamarsalkka ja diplomaatti, joka osallistui Napoleonin sotiin. Ratkaisevassa kuudennen liittokunnan sodassa 1813–1814 hän toimi Itävallan, Preussin ja Venäjän liittoutuneiden joukkojen ylipäällikkönä. Hän kuului Schwarzenbergin ruhtinassukuun. Normandian maihinnousu
Välttääkseen ensimmäisen maailmansodan kokemukset suorasta hyökkäyksestä vihollisen joukkoja vastaan britit kannattivat ensin hyökkäystä Euroopan reuna-alueille, mutta Yhdysvaltain painostuksesta suunnitelma vaihdettiin suoraksi hyökkäykseksi kohti Ranskaa yli Englannin kanaalin. Kaksi suunnitelmaa tehtiin ennen Overlordia: "Operation Sledgehammer" vuoden 1942 maihinnousuksi ja "Operation Roundup" suurempaa hyökkäystä varten vuonna 1943. Jälkimmäinen suunnitelma jatkoi elämäänsä operaatio Overlordissa, tosin sen toteutusta lykättiin vuoteen 1944. SHAEF aloitti suunnittelutyön tammikuussa 1943. Wolfram von Richthofen
Wolfram von Richthofen (10. lokakuuta 1895 – 12. heinäkuuta 1945) oli Saksan ilmavoimien Luftwaffen sotamarsalkka toisen maailmansodan aikana. Hän oli ensimmäisen maailmansodan hävittäjä-ässä Manfred von Richthofenin (”Punainen paroni”) neljäs serkku. Manfred von Richthofen
Von Richthofenin kuoleman jälkeen Richthofenin ”testamentissaan” valitsema mies, kapteeni Wilhelm Reinhard otti komentoonsa hänen laivueensa. Reinhardin aika johtajana jäi kuitenkin lyhyeksi hänen saatuaan surmansa testilennolla Adlersdorfissa 3. heinäkuuta 1918. Uudeksi komentajaksi nimitettiin yliluutnantti Hermann Göring, josta sittemmin tuli Luftwaffen päällikkö. Norman Schwarzkopf
Kun Schwarzkopf oli palannut Vietnamista, hän siirtyi takaisin Yhdysvaltoihin kouluttamaan maavoimien sotilaita West Pointin akatemiassa. 1970-luvun alussa hänet kuitenkin nimitettiin Alaskan osavaltion maajoukkojen komentajan prikaatikenraali Willard Lathamin assistentiksi ja myöhemmin Fort Lewisin tukikohdan komentajaksi Washingtonin osavaltiossa. Kun Schwarzkopf oli ylennetty prikaatikenraaliksi, hänet lähetettiin yhdysvaltalaisten varuskuntaan Mainzin kaupungissa Länsi-Saksassa, mutta kenraalimajuriksi ylentämisen jälkeen hän palasi takaisin Yhdysvaltoihin Fort Stewartin tukikohdassa Georgiassa. Vuonna 1983 Schwarzkopf osallistui operaatio Urgent Furyn eli Grenadan miehityksen laatimiseen, ja vuonna 1984 hänet nimitettiin kenraaliluutnantti Carl E. Vuonon assistantiksi Yhdysvaltain puolustusministeriössä. Vuonna 1988 Schwarzkopf ylennettiin kenraaliksi. Edward Braddock
Edward Braddock (tammikuu 1695 – 13. heinäkuuta 1755) oli brittiläinen kenraalimajuri, joka tunnetaan parhaiten kärsimästään tappiosta Monongahelan taistelussa nykyisessä Pennsylvaniassa heinäkuussa 1755. Tuolloin Braddock johti yhdistettyä brittien ja siirtokuntien armeijaa tarkoituksenaan vallata ranskalaisten linnake Fort Duquesne. Ranskalaiset joukot olivat kuitenkin vahvistaneet linnakkeen puolustusta sadoilla intiaaniliittolaisilla, jotka ympäröivät Braddockin retkikunnan ja aloittivat taistelun. Syntyneen pakokauhun aikana Braddock haavoittui keuhkoihin ja kuoli neljä päivää myöhemmin. Norman Baillie-Stewart
Baillie-Stewart oli kuitenkin pettynyt hänelle luettavaksi annettujen käsikirjoitusten tasoon ja joulukuussa 1939 hänet erotettiin Reichs-Rundfunkista, jonka jälkeen hän toimi kielenkääntäjänä ulkoministeriössä ja englannin opettajana yliopistossa. Saksan kansalaisuuden hän sai alkuvuonna 1940. Keväällä 1942 Baillie-Stewart teki vielä joitain radiolähetyksiä Reichs-Rundfunkille ja Radio Luxembourgille, mutta pyrki välttelemään räikeintä propagandasisältöä. Sodan loppuvaiheessa vuonna 1945 Baillie-Stewart pidätettiin Itävallassa, jonne hän oli edellisenä vuonna muuttanut saamaan lääketieteellistä hoitoa. Hän sai syytteen vihollisen avustamisesta, koska syyttäjä Hartley Shawcross ei uskonut vakavamman syytteen maanpetoksesta menevän läpi oikeudessa. Kuultuaan syyttäjän päätöksestä luopua maanpetossyytteestä, MI5 pyrki saamaan Baillie-Stewartin karkotettua Neuvostoliiton valvomalle vyöhykkeelle, koska siellä ei ole "lakiteknistä hiustenhalkomista". Tähän ei suostuttu ja Baillie-Stewart sai viiden vuoden vankeustuomion, jonka kärsittyään hän muutti Irlantiin, jossa hän myöhemmin perusti perheen. Baillie-Stewart kuoli Dublinissa 1966. Louis-Joseph de Montcalm
Britit hyökkäsivät 13. syyskuuta 1759 Quebeciin. Montcalm antoi joukoilleen käskyn vastahyökkäykseen. Kun ranskalaiset olivat lopulta tarpeeksi lähellä, britit tekivät muutaman yhteislaukauksen, joista Montcalm sai osuman. Hän kuoli seuraavana päivänä haavoihinsa. Myös brittien komentaja James Wolfe kaatui samassa taistelussa. Christopher Foxley-Norris
Toisen maailmansodan jälkeen Foxley-Norris jäi ilmavoimien palvelukseen ja palveli muun muassa RAF Germanyn eli Kuninkaallisten ilmavoimien Saksan-osaston päällikkönä. Hänen viimeiseksi tehtäväkseen jäi ilmavoimien henkilöstö- ja logistiikkapäällikön työ ennen kuin hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1974. Hän osallistui vuonna 1974 Sandhurstin kuninkaallisen sotakorkeakoulun sotapeliin, jossa tutkittiin operaatio Seelöwen onnistumisen mahdollisuuksia, jos Saksa olisi yrittänyt sitä syyskuussa 1940. Karel Schwarzenberg
Ruhtinas Karel Schwarzenberg (tai Karel, Schwarzenbergin ruhtinas tai saks. "Karl Johannes Nepomuk Josef Norbert Friedrich Antonius Wratislaw Mena von Schwarzenberg", s. 10. joulukuuta 1937 Praha) on tšekkiläinen poliitikko ja TOP 09 -puolueen johtaja. Hän toimi maansa ulkoministerinä 2007–2009 ja 2010–2013. Paul Kruger
Toinen buurisota kääntyi alkumenestyksen jälkeen buurien tappioksi. Presidentti Kruger joutui jättämään pääkaupunki Pretorian syksyllä 1900 vähän ennen brittijoukkojen saapumista. Hän nimitti Schalk Burgerin vt. presidentiksi ja pakeni lokakuussa 1900 Lourenço Marquesin satamasta Hollannin kuningatar Vilhelmiinan lähettämällä sotalaiva "Gelderlandilla". Euroopassa Kruger yritti turhaan saada Ranskan tai Saksan puuttumaan sotaan buurien hyväksi. Hän oli buurisodan päättymiseen saakka maanpaossa Hollannissa ja siirtyi sen jälkeen Sveitsiin, jossa hän kuoli 78-vuotiaana vuonna 1904. Hänet haudattiin Pretoriaan joulukuussa 1904. Elisabeth Schwarzkopf
Olga Maria Elisabeth Frederike Legge-Schwarzkopf (9. joulukuuta 1915 Jarocin (), Saksa – 3. elokuuta 2006 Schruns, Itävalta) oli 1900-luvun arvostetuimpia sopraanoita ja tunnettu eritoten taitavana Mozartin ja Richard Straussin teosten tulkitsijana. Heinz-Wolfgang Schnaufer
Heinz-Wolfgang Schnaufer (16. helmikuuta 1922 – 15. heinäkuuta 1950) oli toisen maailmansodan hävittäjälentäjä, joka saavutti yli 100 ilmavoittoa. Hän oli johtavia yöhävittäjälentäjiä. Englantilaiset käyttivät hänestä nimeä "St. Trondin yökummitus". The Wreck of the Edmund Fitzgerald
”The Wreck of the Edmund Fitzgerald” on kanadalaisen folkmuusikko Gordon Lightfootin sanoittama ja esittämä kappale, joka on omistettu 10. marraskuuta 1975 Pohjois-Amerikan Yläjärvellä tapahtuneessa höyrylaiva SS Edmund Fitzgeraldin haaksirikossa menehtyneiden 29 merimiehen muistolle. Kappale julkaistiin vuonna 1976 Lightfootin albumilla "Summertime Dream" ja myöhemmin myös singlenä. Se on yksi Lightfootin tunnetuimpia singlejä. Kappale nousi marraskuussa 1976 Billboard-listan kakkossijalle, mikä on Lightfootin toiseksi korkein listasijoitus vuoden 1974 ”Sundownin” ykkössijoituksen jälkeen. Kappale myös teki "ss" "Edmund Fitzgeraldin" haaksirikosta Suurten järvien tunnetuimman yksittäisen onnettomuuden, ja se kuuluu edelleen Lightfootin vakiokappaleisiin. Konrad von Carstein
Myöhemmin, kääpiöt ja ihmiset päättivät vihdoinkin tuhoa Konradin suurella armeijallansa. Konradille ei tullut mieleenkään vetäytyä, mutta nekromantikot pelkäsivät niin paljon Konradin käyttäytymistä, että pakenivat, ja Veriritarit näkivät, etteivät saisi enää palkkiota taisteluista, ja päättivät hyljätä Konradin. Hän ei silti lannistunut, vaan hyökkäsi yhdistynyttä armeijaa vastaan. Kesken taistelun, epkuolleita animoiva taika kuitenkin haihtui, nekromantikkojen pettämisen seurauksena. Konrad silti tahdonvoimallaan ja vampirismin tuomilla ominaisuuksillaan yritti pitää armeijansa kasassa, mutta yritys oli liikaa hänelle; epäkuolleet kaatuivat maahan, ja Konrad lähti epämääräisesti kävelemään muualle huutaessaan itselleen. Pian kääpiösankari Grufbad vangitsi Konradin, ja piteli hänestä kiinni, kun Helmar lävisti Konradin Riimuhampaalla (runefang), mahtavalla miekalla. Näin Konrad von Carstein kuoli, ja Mannfred von Carstein, viimeinen von Carstein, nousi valtaan Drakenhofin kreivinä. Levi Eshkol
Eshkol valittiin knessetiin 1951 ja hänet nimitettiin maatalousministeriksi. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin valtiovarainministeriksi. Ben-Gurionin erottua 1963 hänet valittiin laajalla ääntenenemmistöllä puolueen puheenjohtajaksi ja nimitettiin pääministeriksi. Kaudellaan hän loi diplomaattisuhteet Länsi-Saksaan ja varmisti Yhdysvaltojen tuen kuuden päivän sotaa edeltäneelle valmistautumiselle. Eshkol kuoli virassa ollessaan helmikuussa 1969. Kuolemanmarssi
Suurin ja tunnetuin kuolemanmarssi tapahtui tammikuussa 1945 puna-armeijan edetessä idästä Puolasta kohti Saksaa. Yhdeksän päivää ennen kuin neuvostoarmeija saavutti Auschwitzin leirin, saksalaiset marssittivat 60 000 vankia leiristä juniin. Noin 15 000 kuoli matkalla. Myös kirjailija Elie Wiesel, joka selvisi holokaustista ja sai vuoden 1986 Nobelin rauhanpalkinnon, pakotettiin kuolemanmarssille Auschwitzista Buchenwaldiin. Hän kuvaa marssia vuonna 1958 ilmestyneessä romaanissaan "Yö". Norman Gordon
Norman Gordon (6. elokuuta 1911 Boksburg, Transvaalin provinssi – 2. syyskuuta 2014 Hillbrow, Johannesburg) oli eteläafrikkalainen kriketinpelaaja. Hän pelasi viidessä test matchissa vuosina 1938–1939. Heidelberg
Äärivasemmistolainen terroriryhmä RAF eli punainen armeijakunta teki Heidelbergissä 1970- ja 1980-luvuilla kaksi iskua. 24. toukokuuta 1972 pommi-iskussa Yhdysvaltain asevoimien päämajaa vastaan kuoli kolme amerikkalaissotilasta ja viisi loukkaantui. Sen sijaan yritys murhata Yhdysvaltain maavoimien Euroopan osaston komentaja Frederick James Kroesen singolla 15. syyskuuta 1981 epäonnistui. Walter Model
Model nimitettiin 17. elokuuta 1944 koko länsirintaman komentajaksi Günther von Klugen tilalle, joka erotettiin, koska häntä epäiltiin osallisuudesta heinäkuun 20. päivän salaliittoon. Model ei kuitenkaan saanut pysäytettyä liittoutuneiden etenemistä Pohjois-Ranskassa, ja syyskuun 1944 alussa Gerd von Rundstedt palasi länsirintaman komentajaksi. Model siirtyi tällöin Hollantiin sijoitetun armeijaryhmä B:n komentajaksi. Hän onnistui torjumaan brittien 1. laskuvarjodivisioonan yrityksen vallata Arnhem ja esti siten liittoutuneita saamasta sillanpääasemaa Reinin luona. Yhdessä Rundstedtin kanssa hän myös suunnitteli saksalaisten vastahyökkäyksen Ardennien taistelussa, joka käytiin vuodenvaihteessa 1944–1945. Sodan lopussa Modelin perääntyvä armeijaryhmä jäi liittoutuneiden saartamaksi Ruhrin alueelle. Model määräsi lopulta 300 000 miestä käsittäneet joukkonsa hajaantumaan, ja teki sen jälkeen itsemurhan 21. huhtikuuta 1945. Joosef Ferdinand (Itävallan arkkiherttua)
Maailmansodan jälkeen Joosef Ferdinand asui yksityishenkilönä Wienissä. Kun Itävalta liitettiin Saksaan vuonna 1938, hän joutui Gestapon pidättämäksi ”epäilyttävän käytöksen” vuoksi ja päätyi kolmeksi kuukaudeksi keskitysleirille. Hänet vapautettiin valvonnan alaisena, mutta vankeusaika oli murtanut hänen terveytensä. Hän kuoli Wienissä vuonna 1942. Schwarzenberg (suku)
Schwarzenberg on vanha keskieurooppalainen aatelissuku. Se on alkujaan frankkilaisen Seinsheimin suvun haara. Suvun kantaisä oli keisari Sigismundin sotapäällikkö Erkinger von Seinsheim (1362–1437), joka sai vuonna 1429 paronin arvon ja alkoi käyttää nimeä "Schwarzenberg" Frankenissa omistamansa samannimisen linnan mukaan. Hänen pojistaan saivat alkunsa suvun kaksi päähaaraa. Nuorempi haara sai 1566 kreivin arvon, mutta sammui vuonna 1646. Vanhempi haara korotettiin vuonna 1599 kreivilliseen arvoon ja vuonna 1670 valtakunnanruhtinaiksi. Sillä oli laajat maaomistukset Böömissä, Baijerissa, Itävallassa, Steiermarkissa ja Unkarissa. Vanhempi haara jakautui 1700-luvun lopulla kahteen majoraattiin. Niistä vanhempi sammui mieslinjalta vuonna 1965. Walter Scherff
Walter Scherff (1898 - 24. toukokuuta 1945) oli saksalainen Wehrmachtin upseeri. Sotilasarvoltaan
Scherff oli korkeimmillaan kenraalimajuri. Walter Scherff haavoittui Adolf Hitleriä vastaan tehdyssä salamurhayrityksessä heinäkuussa 1944. Tapahtumaa kutsutaan nimellä heinäkuun 20. päivän salaliitto. Leopold von Berchtold
Kun arkkiherrtua Frans Ferdinand murhattiin Sarajevossa 28. kesäkuuta 1914, näytti syntyneen tilaisuus Serbian muodostaman ongelman lopulliseen ratkaisemiseen. Conrad von Hötzendorfin kannustamana ja muun hallituksen tukemana Berchtold päätti lähettää Serbialle provosoivan uhkavaatimuksen, jonka ehdot laadittiin sellaisiksi että Serbian hallitus lähes varmasti torjuisi ne. Berchtold ilmoitti etukäteen aikeesta Saksalle, joka lupasi ehdottoman tukensa, mutta ei Itävalta-Unkarin toiselle liittolaiselle Italialle, jonka lojaaliuteen hän ei luottanut. Uhkavaatimus jätettiin 23. heinäkuuta ja Serbian kaksi päivää myöhemmin antama vastaus todettiin epätyydyttäväksi, vaikka Serbia olikin ilmoittanut suostuvansa kaikkiin paitsi selvästi suvereeniuttaan loukkaaviin ehtoihin. 28. heinäkuuta Berchtold pyysi keisari Frans Joosefia allekirjoittamaan sodanjulistuksen Serbialle, silläkin uhalla että se johtaisi suurvaltojen väliseen sotaan. Näin kävikin, ja maailmansota syttyi. Normandian maihinnousu
Joulukuussa 1943 liittoutuneiden siirtoarmeijan ylimmäksi komentajaksi nimettiin kenraali Dwight D. Eisenhower ja hän sai täten yleisvastuun liittoutuneiden Euroopan joukoista. Tammikuussa 1944 kenraali Bernard Montgomerysta tehtiin operationaalinen johtaja maihinnousun maajoukoille.