Milloin Svenska Filminstitutetia perustettiin?
Harry Schein
Scheinista tuli ruotsalaisen elokuvan keskeinen henkilö, kun hän 1960-luvun alussa ajoi läpi Svenska Filminstitutetin perustamisen ja Ruotsin ensimmäisen todellisen elokuvakoulun, sittemmin Stockholms dramatiska högskola, ja oli Filminstitutetin ensimmäinen johtaja (toimitusjohtaja 1963–1970 ja 1972–1978, hallituksen puheenjohtaja 1970–1978). Hän oli myös aloitteentekijänä Ruotsin elokuvan todellisessa elokuvauudistuksessa 1963, johon kuului, että kymmenen prosenttia lippujen tuotosta meni Svenska Filminstitutetille, ja sillä rahoitettiin ruotsalaista elokuvatuotantoa vuosikymmenten ajan.
Robert Redford
Redford perusti 1980-luvun alussa Sundance Instituten auttamaan ja tukemaan independent-elokuvantekijöitä. Siihen liittyvistä elokuvajuhlista tuli indie-elokuvan tärkein festivaali vuosikymmenien ajaksi. Svenska Kulturfonden i Björneborg
Svenska Kulturfonden i Björneborg on suomalainen säätiö. Sen perusti kauppias Hjalmar Widbom vuonna 1919. Säätiön tarkoituksena on edistää ruotsinkielistä toimintaa Porin kaupungissa ja sen lähialueilla. Säätiö muun muassa on enemmistöosakkaana Björneborgs svenska samskola Ab:ssä, Björneborgs svenska samskolaa hallinnoivassa yhtiössä. Lisäksi se on ollut mukana vaikuttamassa Rosenlew-museon perustamiseen. Nordic Film Group
Oy Nordic Film Group Ab oli suomalainen elokuvayhtiö, joka toimi vuosina 1989-1995 Finnkinon yhteydessä. Nordic Film Group oli Nordisk Filmin toissijainen elokuvalevittäjä vuosina 1988-1995. Sillä tavoin Nordic Film Group aloitti toimintansa 1980-luvulla, ja alkoi levittää elokuvia yhdessä vanhan Finnkino-elokuvayhtiön kanssa, jolloin vanhan Egmont-konsernin yhtiö Egmont Film tuli samaan Finnkino-nimiseen elokuvayhtiöön 1990-luvun alussa. Yhtäkkiä Nordic Film Group lakkautti elokuvalevityksen vuonna 1995, kun toissijainen elokuvalevittäjä Nordisk Film aloitti toimintansa vuonna 1996, joka täytti 90-vuotta entisen Nordic Film-yhtiön myötä. Aimo Jäderholm
Jäderholm oli vuodesta 1938 alkaen Suomi-Filmi Oy:n palveluksessa laboratorioapulaisena, kuvausryhmien apumiehenä ja stuntratsastajana. Vuodesta 1946 alkaen hän toimi Suomi-Filmin lyhytkuvaosaston elokuvaajana tehden tilaustyönä elokuvaesitysten alkupaloja ja uutisfilmejä. Vuonna 1957 Jäderholm perusti yhdessä vaimonsa Kirstin kanssa Sektor-Filmi Oy:n joka tuotti 35 millimetrin tilaus- ja mainoselokuvia. Sektor-Filmi toimi vuoteen 1985 saakka ja viimeisen elokuvansa Jäderholm kuvasi 1990. Hän sai elokuvaneuvoksen arvonimen 1979. Abel Adams
Adamsin aloitteesta perustettiin vuonna 1923 elokuva-alan keskusjärjestöä, Suomen Biografiliitto (nykyinen Suomen Filmikamari). Hän oli järjestön ensimmäinen puheenjohtaja vuoteen 1931 ja uudelleen 1935–1937. Jo 1920-luvulta lähtien Adams rahoitti useita suomalaisia näytelmiäelokuvia, joiden ensi-illat olivat sitten Adamsin teattereissa. Adams tuotti Teuvo Tulion kolme ensimmäistä elokuvaa (muun muassa Regina Linnanheimon tähdittämät "Taistelu Heikkilän talosta" ja "Nuorena nukkunut"). Adams kuoli heinäkuussa 1938 leukemiaan ja juhannuksena vilustuttuaan saamaansa keuhkokuumeeseen. Italialaisen elokuvan historia
Elokuvatuotantoa hallinnoima Direzione generale per la cinematografia perustettiin 1934, ja sen ensimmäisen johtajan Luigi Freddin päämääränä oli nostaa Italian elokuva uuteen kukoistukseen. Roomaan perustettiin 1935 elokuvakoulu Centro Sperimentale di Cinematografia, josta kehittyi elokuvakulttuurin ja -koulutuksen keskus ja jonka ensimmäinen johtaja oli Luigi Chiarini. Fasistit antoivat monille kulttuurilaitoksille laajan vapauden, ja Centrossa opiskelijat pystyivät melko vapaasti kehittämään taitojaan. Filmstaden
Filmstadenissa on tehty melkein 400 elokuvaa. Monet ruotsalaiset näyttelijät ja ohjaajat ovat työskennelleet Filmstadenissa. Siellä on tehty esimerkiksi Ingmar Bergmanin, Alf Sjöbergin, Arne Sucksdorffin, Hasse Ekmanin, Jan Troellin, Hans Alfredsonin ja Tage Danielssonin elokuvia. Alueella kuvattuja elokuvia ovat esimerkiksi "Terje Vigen" (1917), "Ajomies" (1920) ja "Erotikon" (1920) sekä ensimmäinen ruotsalainen äänielokuva "Sano se sävelin". Suomi 1930-luvulla
Äänen tallentaminen mullisti elokuvataiteen 1930-luvulla. Ensimmäiset äänielokuvat olivat kömpelöitä yritelmiä, mutta tekniikka kehittyi ripeästi ja vuosikymmenen lopulla syntyi jo suomalaisen elokuvan klassikoita. Erkki Karu oli perustanut Suomi-Filmin 1919, mutta hän jätti yhtiön riitauduttuaan sen kanssa ja perusti Suomen Filmiteollisuuden 1933. Karu kuoli loppuvuonna 1935 ja Toivo Särkästä tuli SF:n voimahahmo. Suomi-Filmiä luotsasi Risto Orko. Lisäksi oli pienempiä toimijoita, kuten turkulainen Lahyn-Filmi, joka tuotti varhaisen äänielokuvan "Sano se suomeksi" (1931). Suomi-Filmi profiloitui urbaanin elokuvan tekijäksi, kun taas SF tuotti maalaisempaa elokuvaa. Elokuvakerho
Myös Suomen elokuvakerhojen liiton toiminta on lamaantunut, eikä liiton verkkosivuja ole ilmeisesti päivitetty vuoden 2008 jälkeen. Tuolloin Suomen elokuvakerhojen liittoon kuului 16 elokuvakerhoa, jotka olivat Anjalankosken elokuvakerho (perustettu 1968), Elokuvakerho Hyvät Kuvat Kuopiossa, Elokuvakerho Kinos Kemijärvellä, Elokuvakerho Majakka Kotkassa, Elokuvakerho Pennittömät Imatralla, Elokuvaryhmä Edvin Kouvolassa, Filmklubben Chaplin Maarianhaminassa, Forssan kansalaisopiston elokuvakerho, Heinolan elokuvakerho, Hyvinkään elokuvakerho, Järvenpään, Mäntän ja Pietarsaaren työväenopistojen elokuvakerhot, Rauman elokuvakerho, Saarijärven elokuvakerho
sekä Helsingissä toimiva Walhalla. Fenno-Filmi
Yhtiön perustivat 1942 Julius Kermann, Lauri Pulkkila, Eeva Virtanen-Jarma ja Theodor Luts. Elokuvan parissa työskennellyt Yrjö Norta tuli Pulkkilan tilalle jo muutaman päivän kuluttua. Lutsista tuli yhtiön toimitusjohtaja siihen asti, kunnes hän internoinnin pelossa siirtyi 1944 Ruotsiin. Hänen seuraajansa toimitusjohtajana oli 21.10.1944 alkaen Emil Viljanen. Ruotsalaiset amerikkalaisessa elokuvateollisuudessa
Vuonna 1936 ruotsalainen Ingrid Bergman näytteli Gustaf Molanderin ohjaamassa elokuvassa "Intermezzo". Kolme vuotta myöhemmin hän näytteli saman roolin samannimisessä elokuvassa, jossa oli sama juoni, mutta tällä kertaa elokuvan tuotti amerikkalainen elokuvayhtiö. Kyseisestä elokuvasta alkoi Bergmanin ura Yhdysvalloissa. Vuonna 1942 hänestä tuli kansainvälinen tähti, kun hän esitti norjalaista Ilsa Lundia menestyselokuvassa "Casablanca", vaikkakin hän sekä hänen vastanäyttelijänsä Humphrey Bogart katuivat jälkeenpäin elokuvaan osallistumista. American Film Institute on nimennyt Bergmanin Amerikan neljänneksi parhaaksi näyttelijäksi Katharine Hepburnin, Bette Davisin ja Audrey Hepburnin jälkeen. DEFA
Defa perustettiin keväällä 1946 Neuvostoliiton miehittämässä Saksan osassa tärkeäksi osaksi sodanjälkeisen Saksan kansan uudelleenkoulutusta. Yhtiön ensimmäinen elokuva ja ensimmäinen saksalainen näytelmäelokuva sodan jälkeen oli Wolfgang Staudten ohjaama "Murhaaja keskuudessamme". Samana vuonna 1946 valmistui vielä kaksi muuta näytelmäelokuvaa, jotka kuvattiin entisillä Tobis-studioilla Berliinissä ja Althoff Atelierissa Babelsbergissa. Seuraavana vuonna Defan toiminta kuitenkin siirrettiin Potsdamiin alun perin Ufa-yhtiölle 1920-luvulla rakennettuihin tiloihin. Yhtiön hallitukseen tulivat mukaan neuvostoliittolaiset Ilja Trauberg ja Aleksandr Wolkenstein, ja perustettiin erityinen komitea valvomaan ja tarkastamaan yhtiön tuottamaa materiaalia. Vuonna 1948 neuvostoliittolaiset korvasivat yhtiön hallituksessa kaksi saksalaista lisää. Vuonna 1950 Defan johtoon asetettiin kovan linjan kommunisti Sepp Schwab, ja yhtiön määritelmä sopivista ja halutuista elokuvien teemoista kapeni entisestään. Niitä olivat alkuun muun muassa kaksivuotissuunnitelma ja maa-alueiden uusjako. Kansan Elokuva
Yhdistyksen rinnalle vuonna 1947 perustetun Kansan Elokuva Oy:n takana oli SDP ja muita sosialidemokraattisia järjestöjä. Sen tarkoituksena oli harjoittaa koko maata käsittävää elokuvatoimintaa. Yhtiö kuului Janne Hakulisen johtamaan Työväen Yhteisöjen Keskus -yhtiöryhmään, ja sen prokuristeina toimivat muiden muassa Topo Leistelä (1949–1954), Erik Blomberg (1955–1960) ja Armand Lohikoski (1960–1961). Koko Työväen Yhteisöjen Keskus kaatui konkurssissa joulukuussa 1961. Lilla Teatern
Lilla Teaternin perustivat vuonna 1940 näyttelijät Eja ja Oscar Tengström. Teatterin pitkäaikainen omistaja oli Vivica Bandler (von Frenckell) vuosina 1955–1967, jonka jälkeen teatterin omistivat ja sitä johtivat Lasse Pöysti ja Birgitta Ulfsson vuoteen 1974. Asko Sarkola oli seuraava pitkäaikainen johtaja. Vapaan Lillanin viimeiseksi taiteelliseksi johtajaksi jäi Laura Jäntti.
Alkuaikoina teatteri toimi pikkuruisessa takahuoneessa ruotsinkielisen kauppakillan tiloissa sisäpihalla Kasarmikadulla. Näytelmävalikoima keskittyi enimmäkseen hupipuoleen, mutta nuorilla näyttelijöillä oli raikas ote ja usein odottamattomia ideoita, joten menestys oli turvattu. Bandlerin johdolla mukaan tuli myös vakavampaa, taiteellisesti korkeatasoista tuotantoa. Vuonna 1962 teatteri sai uudet, sille itselleen räätälöidyt tilat Tekniska Föreningenin (TFiF:n) uudessa talossa Yrjönkadun ja Eerikinkadun kulmassa. Elokuva Ruotsissa
1920-luvun puolivälissä sekä elokuvaohjaajat että Greta Garbo muuttivat Yhdysvaltoihin, ja Victor Sjöström teki Hollywoodissa elokuvan "The Wind" (1928), yhden tunnetuimmista töistään. Kahden merkittävän ohjaajan muutto pois kotimaasta synnytti ruotsalaisen elokuvan tyhjiön. Sjöström palasi Ruotsiin vuonna 1928 ja ohjasi kaksi elokuvaa, minkä lisäksi hän toimi itse näyttelijänä. Hänen tunnetuin roolinsa on Ingmar Bergmanin elokuvassa "Mansikkapaikka" ("Smultronstället", 1957). Taideyliopiston Teatterikorkeakoulu
Ruotsinkielisten näyttelijöiden koulutus aloitettiin huomattavasti suomenkielistä koulutusta aikaisemmin. Vuosina 1866–1868 opetus tapahtui Suomen ensimmäisessä teatterikoulussa Nya Teaternin yhteydessä. Vuonna 1908 perustettiin Svenska Teaternin yhteyteen Svenska Teaterns elevskolan, joka myöhemmin muutti nimensä Svenska Teaterskolan i Helsingforsiksi palvelemaan entistä enemmän koko suomenruotsalaista teatterikenttää. Kansallinen audiovisuaalinen arkisto
Suomen elokuva-arkisto r.y. – Finlands Filmarkiv r.f. -nimisen yhdistyksen perustava kokous pidettiin Helsingissä Hotelli Tornissa 24. huhtikuuta 1957. Kokouksen puheenjohtajaksi valittiin Donner, ja sihteerinä sai toimia Ywe Jalander. Heidän ja Aito Mäkisen lisäksi kokouksessa olivat läsnä toimitusjohtaja Olavi Aittola, Jerker A. Eriksson, Valma Hakkarainen, maisteri Raimo Hallama, toimitusjohtaja Mauno Mäkelä, Yrjö Rannikko ja ohjaaja Jack Witikka, joka yksimielisesti valittiin arkiston väliaikaiseksi puheenjohtajaksi. Hallituksen jäseniksi tulivat valituiksi kaikki perustavan kokouksen osanottajat sekä heidän lisäkseen kirjailija Matti Kurjensaari, ohjaaja Edvin Laine, johtaja Erik Lönnberg ja hallitusneuvos Arvo Salminen. SF Bio
SF Bio Aktiebolag (Filmstaden) on Ruotsin suurin elokuvaketju, joka perustettiin vuonna 1998 kun Bonnier jakoi AB ensk Filmindustrin toiminnan kahteen yritykseen, elokuvateatteri SF Bio AB:hen ja ensk Filmindustri AB -tuotantoyhtiöön. Kun Bonnier-konserni myi viimeisen osuutensa SF Bio AB:n emoyhtiö Nordic Cinema Groupista AMC-teattereille vuonna 2017, yhtiölle suunnitellaan nimen muuttamista Filmstaden AB:ksi, sillä Bonnier-konserni omistaa SF-tuotemerkin (Svensk Filmindustri). Svenska Teatern
Engelin suunnittelema teatterirakennus kävi pian ahtaaksi. 1840-luvulla jotkut osakkeenomistajat alkoivat ajaa uuden teatteritalon rakentamista kivestä. Ajatuksen kannattajat yrittivät hankaloittaa vanhan teatteriyhtiön toimintaa monin tavoin. Suojautuakseen hyökkäyksiltä yhtiö laati yhtiöjärjestyksen vuonna 1846. Kivitalon kannattajat jatkoivat toimiaan yhtiön purkamiseksi. Kotimaisen oopperan "Kaarle-kuninkaan metsästys" ensi-ilta 1852 johti siihen, että hanke sai tuulta purjeisiinsa. Uusi yhtiö "Nya Theaterhus-Bolaget" perustettiin 1858. Vanha yhtiö lakkautettiin kaksi vuotta myöhemmin sen jälkeen, kun uusi yhtiö oli lunastanut osake-enemmistön vanhasta yhtiöstä. SF-Uutiset
SF-Uutiset oli Suomen Filmiteollisuuden 1935-1946 ja 1949. julkaisema elokuvalehti. Lehteä julkaistiin myös ruotsinkielisenä SF Nyheter. Sen vastaava toimittaja oli Wald. Järvinen Findie
Vuonna 2005 perustettiin myös valtakunnallinen Findie ry (Finnish Independent Movie Association ry), jonka tarkoituksena on edistää suomalaisen riippumattoman elokuvan tunnettuutta ja lisätä ihmisten kiinnostusta elokuvaamisharrastusta kohtaan. Yhdistys toimii riippumattomien elokuvantekijöiden yhteenliittymänä. Kosmos-Filmi
Neuvostoliitto hallinnoi Kosmos-Filmiä aluksi Suomessa toimineen kaupallisen edustustonsa kautta, vuodesta 1954 Filmikeskus Oy -nimisen yrityksen kautta ja vuodesta 1961 V/O Sovexportfilmin kautta. Gustaf Molinin jo 1920-luvulla keksimä yritysnimi osoittautui sattumalta hyvin sopivaksi, kun Neuvostoliiton avaruusohjelmassa alettiin käyttää sanoja kosmos, kosmonautti, kosmodromi jne. Kosmos-Filmi keskittyi näyttämään vain neuvostoliittolaisia elokuvia aluksi Mannerheimintie 16:n Capitolissa, sitten myös Kulttuuritalon Pikku-Capitolissa ja vuodesta 1980 uusissa Kosmos 1- ja 2-teattereissa Hotelli Presidentin talossa. Saleissa esitettiin myös muiden kommunistimaiden elokuvia. Elokuvakerho
Jonkinlaista elokuvakerhotoimintaa oli Suomessa ilmeisesti jo 1920-luvulla. Vuosien 1921–1923 Filmiaitta-lehdissä on satunnaisia mainintoja Bioyhdistyksestä ja Filmiharrastajain Klubista, mutta niiden toiminnasta ei tiedetä enempää. Syksyllä 1934 aloitti toimintansa ensimmäinen varsinainen elokuvakerho, Filmistudio Projektio. Sen perustajajäseniä olivat Hans Kutter sekä Nils Gustav Hahl ja Alvar Aalto, jotka olivat tutustuneet elokuvakerholiikkeeseen Pariisissa ja Lontoossa. Kerho piti näytöksiä elokuvateatteri Joukolassa, ja mukana olivat myös muun muassa Nyrki Tapiovaara, Valentin Vaala ja Teuvo Tulio. Kerho joutui kuitenkin Etsivän keskuspoliisin tarkkailuun vasemmistolaisesta toiminnasta epäiltynä, ja sen toiminta loppui 1936 saamatta jääneisiin tullimaksupalautuksiin Ruotsista lainatuista elokuvista. Svenska normallyceum
Svenska normallyceum eli Ruotsalainen normaalilyseo (myös Norsen) oli vuosina 1864–1977 Helsingissä toiminut ruotsinkielinen oppikoulu. Se perustettiin J. V. Snellmanin aloitteesta. Aluksi koulun nimi oli "Helsingfors normalskola", mutta se muutettiin myöhempään muotoonsa vuonna 1874. Vuosina 1867–1872 koulussa oli myös suomenkielinen osasto. Vuoteen 1974 koulu oli ainoastaan pojille, mutta tuolloin se yhdistettiin ruotsinkielisen tyttölyseon kanssa ja muutettiin yhteiskouluksi. Peruskoulujärjestelmään siirtymisen yhteydessä vuonna 1977 koulu jaettiin yläasteeksi ja lukioksi, jotka toimivat samoissa tiloissa nimillä Gymnasiet Svenska normallyceum ja Högstadiet Svenska normallyceum. Svenska tekniska vetenskapsakademien i Finland
Svenska tekniska vetenskapsakademien i Finland (lyhennys "STV") on vuonna 1921 perustettu Suomessa toimiva ruotsinkielinen teknistieteellinen tiedeakatemia. Se on organisaatiomuodoltaan rekisteröity yhdistys, ja yhdistyksen kotipaikka on Helsingissä. Tiedeakatemian hallitukseen kuuluu puheenjohtaja ("preses") ja yhdeksän muuta kolmen vuoden toimikaudeksi valittavaa tiedeakatemian jäsentä. Vuosittain valitaan lisäksi kolme hallituksen toimintaan osallistuvaa varajäsentä. Vuonna 2019 puheenjohtajana toimi professori Jarl-Thure Eriksson ja varapuheenjohtajana tekniikan tohtori Leni von Bonsdorff. Italialaisen elokuvan historia
Italian ensimmäinen elokuvanäytös järjestettiin 13. maaliskuuta 1896 Le Lieuren valokuva-ateljeessa Roomassa. Roomasta elokuva levisi Napoliin ja Torinoon ja edelleen muihin kaupunkeihin. Varsinainen elokuva-ala käynnistui kuitenkin hitaasti. Ensimmäinen elokuvayhtiö, Alberini & Santoni, perustettiin vasta vuonna 1905. Siitä tuli seuraavana vuonna Cines. Ensimmäinen italialainen fiktioelokuva oli Filoteo Alberinin ohjaama "La presa di Roma", joka ilmestyi 1905. Varhaiset italialaiset elokuvat saivat usein rahoituksensa mesenaateilta, jotka ovat perinteisesti olleet italialaisen kulttuurielämän taustalla. Monet ensimmäisistä elokuvista perustuivat Italian kirjallisuuden klassikoihin. Fenno-Filmi
Roland af Hällström teki ensimmäisen ohjaustyönsä "Houkutuslinnun" Fenno-Filmille vuonna 1946. Hän siirtyi hiljalleen yhtiön pääohjaajaksi ja jatkoi myöhemmin samassa tehtävässä Fennada-Filmissä. Fenno-Filmin muina ohjaajina toimivat muun muassa Edvin Laine elokuvassa "Kultainen kynttilänjalka", Jorma Nortimo elokuvassa "Kyläraittien kuningas" ja Teuvo Tulio elokuvassa "Hornankoski". Yhtiön elokuvat eivät olleet erityisen suuria menestyksiä, ja yhtiö kamppaili taloudellisten vaikeuksien parissa koko olemassaoloaikansa. Mauno Mäkelän tultua yhtiön johtoon vuonna 1949 alettiin valmistella Fenno-Filmin ja Adams Filmin tuotantojen yhdistymistä, joka toteutuikin seuraavana vuonna. Uusi yhtiö sai nimekseen Fennada-Filmi. Vuonna 1982 Fennadasta tuli osa Yleisradiota, jolloin myös Fenno-Filmin tuottamien elokuvien oikeudet siirtyivät Yleisradiolle. Svenska Teatern
1900-luvun alussa, vielä ennen Suomen itsenäistymistä, teatterin taiteellinen johto koostui lähinnä ruotsalaisista. Myös suuri osa näyttelijöistä tuli Ruotsista. Virallinen päätös siitä, että teatterista tulisi suomenruotsalaisen yleisön kansallisnäyttämö tehtiin vuonna 1915. Teatteri siis suomenruotsalaistuisi, ja ammattitaitoisten näyttelijöiden pulaa helpottamaan perustettiin vuonna 1908 Svenska Teaterns elevskola, joka koulutti suomalaisia näyttelijöitä. Kun Suomen teatterikoulu 1979 muutettiin Teatterikorkeakouluksi, tämä koulu yhdistettiin siihen. Elokuva Ruotsissa
Ohjaaja Lasse Hallströmin ensimmäinen täyspitkä elokuva oli komedia "Kahden kauppa" ("En kille och en tjej", 1975), jossa näyttelivät Magnus Härenstam ja Brasse Brännström. Hallström ohjasi suurimman osan Abban musiikkivideoista, kuten myös elokuvan "Abba – elokuva" ("ABBA – The Movie", 1977). "Elämäni koirana" ("Mitt liv som hund", 1985) ilmestyi Ruotsissa vuonna 1985 ja sai kaksi Oscar-ehdokkuutta vuonna 1987. Kansainvälisen läpimurtonsa jälkeen Hallström on työskennellyt amerikkalaisen elokuvan parissa, ja hän on ohjannut muun muassa elokuvat "Gilbert Grape" (1993), "Oman elämänsä sankari" (1999), "Pieni suklaapuoti" (2000) ja "Casanova" (2005). American Film Instituten 100-vuotissarja
American Film Instituten 100-vuotissarja on American Film Instituten laatima sarja, jonka tarkoituksena oli juhlia Yhdysvaltain 100-vuotista elokuvateollisuutta ja herättää mielenkiintoa Yhdysvaltain elokuvien historiaa kohtaan. Sarjaa julkaistiin kymmenen vuoden ajan vuodet 1998–2008. Elokuvajournalistit
Elokuvajournalistit ry oli vuonna 1944 perustettu Helsingin aikakaus- ja päivälehtien elokuvatoimittajien perustamana yhdistys. Se hajosi sisäisiin ristiriitoihin vuonna 1962. Myöhemmin osa sen entisistä jäsenistä perusti "Filmiaura" -yhdistyksen. Yhdistys oli tunnettu vuosittaisten elokuva-alan Jussi-patsaiden jakamisesta. Elokuva Suomessa 1930-luvulla
Suomalaiseen elokuvakulttuuriin vaikutti myös vuonna 1921 perustettu, koko maan kattava Valtion Filmitarkastamo. Sitä oli edeltänyt lähes kahden vuoden ajan Helsinkiin sijoitettu Valtion filmilautakunta, mitä puolestaan edelsi poliisien toimittama paikallinen sensuuri. 1930-luvun yhteiskunnalliset muutokset johtivat tiukan, yksityiskohtaisen sensuuriohjeiston antamiseen, jonka valtiovalta sääti komiteatyöskentelyn päätteeksi lokakuussa 1935. Säännöstö kertoi myös suomalaisten elokuvien tekijöille tarkoin, mikä elokuvissa oli sallittua, mikä taas ei. Suomalaiset elokuvantekijät pääosin noudattivat säännöstöä, mutta taiteilijoille ominaiseen tapaan mieluusti myös koettelivat niitä. Yleisenä linjana voisi sanoa olleen sen, että täyskieltoa elokuvien tuottajat halusivat välttää kaikin keinoin: se merkitsi poliittisen kannanoton niukkuutta ja hakeutumista yhtenäisille linjoille nationalistisen valtiovallan kanssa, mutta eettisen ja moraalisen säännöstön puitteissa rajoja yritettiin rikkoa. Jos sensuuri leikkasi, siitä syntyi julkisuutta, joka oli samalla mainosta elokuville. Elokuvan kokonaan kieltäminen oli tietysti taloudellinen katastrofi. Jos ja kun elokuva-ala jostakin valitti 1920- ja 1930-luvulla, oli kyse useimmiten veroista ja sensuurista, tässä järjestyksessä. National-Filmi
National-Filmi Oy on vuonna 1977 perustettu suomalainen elokuvayhtiö. Yhtiön toiminta lakkasi vuonna 1990, mutta se perustettiin uudelleen vuonna 2006 Suomen elokuvatuottajien keskusliitto
Liiton perustivat Suomen filmivalmistajien liitto (perustettu 1945) ja Suomen elokuvatuottajat ry (perustettu 1973). Perustajajäseninä olivat liittojen lisäksi Heikki Partanen ja Suomen Filmikamarin toimitusjohtaja Leo Nordberg. Suomen elokuvatuottajat ry perustettiin vastapainoksi oikeistolaiseksi ja vanhoilliseksi mielletylle Suomen filmivalmistajien liitolle. 1980-luvulle tultaessa elokuvatuottajat katsoivat yhteisen edunvalvonnan niin tärkeäksi, että perustettiin uusi kattojärjestö. Samalla loppui myös kilpailu siitä, kummalle liitolle edustukset esimerkiksi Elokuvasäätiön hallituksessa kuuluvat. Vuonna 1990 Suomen filmivalmistajien liitto lopetti toimintansa ja sen toiminta ohjattiin kokonaisuudessaan osaksi SEK ry:n toimintaa. SEK liittyi Suomen Filmikamarin jäseneksi vuoden 2012 alusta. Svenska Filminstitutet
Svenska Filminstitutet on säätiö, joka on perustettu vuonna 1963 tukemaan ja kehittämään Ruotsin elokuva-alaa. Svenska Filminstitutet
Filminstitutetin hallituksen valitsee Ruotsin hallitus, ja toimintaa säätelee sopimus, jonka ovat solmineet valtio, SVT, TV4 ja elokuva-ala. Filminstitutetin varoja käytetään ruotsalaisen elokuvan tuotannon, levityksen ja esitysten tukemiseen sekä elokuvakulttuurin tukemiseen. Kosmos-Filmi
Yrityksen perusti Helsinkiin Pietarissa syntynyt Ruotsin kansalainen Gustaf Molin (1877–1938) vuonna 1926 nimellä "Oy Ufanamet Ab", ja toimitusjohtajana oli Arnold Sundgrén (1895–1969). Ufanamet sai nimensä siitä, että se edusti Suomessa yksinoikeudella saksalaisen Ufan eli Universum-Film AG:n sekä yhdysvaltalaisen Fanamet-yhteenliittymän elokuvia. Fanametin jäseniä olivat Famous Players–Lasky Corporation (sittemmin Paramount Pictures), First National ja Metro-Goldwyn-Mayer. Frans Engström
Engström toimi myös tuottajana kolmessa kesällä 1911 kuvatussa elokuvassa Hyökyaaltoja, Anna-Liisa ja Sylvi. Elokuvien tuotantoa varten Engstöm perusti edellisenä vuonna yhdessä Suomen Kansallisteatterin näyttelijöiden Teuvo Puron ja Teppo Raikkaan kanssa yhtiön jonka osakepääoman Engström hankki. Engström kärsi kuitenkin suuret tappiot tässä yrityksessä sillä kahden elokuvan filmit tuhoutuivat kun ne oli lähetetty kehitettäväksi Kööpenhaminaan. Kolmas elokuvista, Sylvi, säilyi ja se saatiin myytyä 4500 markan kertakorvauksella Lyyra-elokuvateatteriketjun omistaneelle Hjalmar V. Pohjanheimolle. Pelkästään elokuvien kehittämiseen oli kuitenkin kulunut 12 500 markkaa. Informationsbyrån
Informationsbyrån eli IB oli Ruotsin sotilastiedustelun vuonna 1965 perustama salainen tiedustelupalvelu, joka hoiti osittain samankaltaisia tiedustelutehtäviä kuin valtiollinen poliisi, Säkerhetspoliskin (Säpo). Tilanne oli siis suurin piirtein samankaltainen kuin Suomessa, jossa rinnakkain toimivat vastavakoiluun keskittyvä suojelupoliisi ja osin ulkomaihin (Neuvostoliitto/Venäjä) tiedustelua kohdistava pääesikunnan tutkintatoimisto. Suomen elokuvasäätiö
Elokuvasäätiö tukee suomalaista elokuva- ja ohjelmatuotantoa sekä elokuvien levittämistä ja pyrkii vahvistamaan suomalaista elokuvakulttuuria. Säätiö toimii Helsingin Katajanokalla. Elokuusta 2016 lähtien säätiön toimitusjohtajana on ollut Lasse Saarinen. Suomen elokuvateatteriliitto
Suomen elokuvateatteriliitto – SEOL ry (, ) on vuonna 1938 perustettu elokuvateatterialan etujärjestö. Se on Suomen Filmikamari ry:n jäsen. Suomalainen elokuva
Suomalaisen elokuvakulttuurin lähtökohdaksi on katsottu ranskalaisten Lumièren veljesten elokuvien esityksien aloittaminen Helsingissä 28. kesäkuuta 1896. Seuraavien kymmenen vuoden aikana elokuvat levisivät erityisesti kiertävien esitysten ansiosta. Tunnetuin esittäjistä, "operatööreistä" kuten elokuvahistorian termi kuuluu, oli Oskar Alonen, jonka kiertue 1899 kattoi koko maan. 1900-luvun ensi vuosikymmenellä teatterien määrä eri paikkakunnilla alkoi kasvaa. Ensimmäisten joukossa paikkansa vakiinnutti vuonna 1904 toimintansa aloittanut Maailman ympäri -elokuvateatteri. Sen omisti valokuvaamo Atelier Apollon perustaja Karl Emil Ståhlberg, joka oli tehnyt ensimmäiset avaukset elokuvien esittämiseksi jo 1800-luvun lopulta. Gustaf Nordinin omistama "Kinematograf International" Lundqvistin liikepalatsissa (Mikonkatu 5) oli vielä sitäkin vanhempi, mutta Nordin teki vararikon jo 1902 Svenska Filminstitutet
Filminstitutetin rakennuksessa Filmhusetissa on kaksi elokuvateatteria, Bio Victor Victor Sjöströmin mukaan ja Bio Mauritz Mauritz Stillerin mukaan. Harry Schein
Harry Leo Schein,13. lokakuuta 1924 Wien, Itävalta – 11. helmikuuta 2006 Danderyd, Tukholman lääni, Ruotsi), oli itävaltalaissyntyinen ruotsalainen yritysjohtaja, kirjailija ja keskustelija ja myös keksijä, koulutukseltaan kemian insinööri. Hän oli keskeinen henkilö perustettaessa Svenska Filminstitutetia ja sen ensimmäinen toimitusjohtaja. Hänellä oli jonkin aikaa toimitusjohtajan tehtävä myös Investeringsbankenissa. Lisäksi hänellä oli useita muita keskeisiä tehtäviä elokuvan ja median piirissä. Yrjö Norta
Norta perusti 1920-luvun alussa Lennart ja Alvar Hambergin kanssa Turkuun Lahyn-Filmin, jonka nimissä he tekivät kaksi pitkää näytelmäelokuvaa, "Kihlauskylpylän" (1924) ja "Sano se suomeksi" (1931). Jälkimmäinen oli Suomen elokuvahistorian ensimmäinen äänielokuva. Norta toimi vuosina 1934–1942 Suomen Filmiteollisuudessa, ensin äänittäjänä ja sitten Toivo Särkän aisaparina ohjaustyössä. Särkkä antoi hänelle potkut heikosti menestyneen elokuvan "Jos oisi valtaa..." jälkeen, ja jo sovitun "Katariina ja Munkkiniemen kreivi" sai ohjattavakseen Ossi Elstelä. Norta siirtyi Fenno-Filmiin, jonka perustajaosakkaisiin hän kuului. Hän toimi yhtiön tuotantopäällikkönä vuosina 1942–1949. Suomalainen elokuva
Autonomian ajan elokuvatuotanto ei vakiinnuttanut asemaansa. Suomalaisen elokuvateollisuuden rakentamisen näkökulmasta tärkein yhtiö koko 1920-luvun oli vuonna 1919 perustettu Suomen Filmikuvaamo, jonka nimi muutettiin vuonna 1921 Suomi-Filmiksi. Yhtiön johtajan Erkki Karun (1887–1935) panos oli ratkaiseva sekä taiteellisesta että yritystoiminnan näkökulmasta. Karu oli kuolemaansa saakka keskeinen toimija kahden suurimman elokuvayhtiön, Suomi-Filmin ja Suomen Filmiteollisuuden perustajana, johtajana ja ohjaaja-käsikirjoittajana. Elokuvakerho
Kajaanin ensimmäinen elokuvakerho oli vuonna 1960 perustettu KaTe-Kino, jota seurasivat elokuvakerho Méliès ja vuonna 1972 perustettu Kajaanin elokuvakerho. Näiden kerhojen ”kasvatteja” ovat muiden muassa elokuvakriitikko Mikael Fränti, elokuvatutkija Sakari Toiviainen ja elokuvaohjaaja Tapio Suominen. Hämeenlinnaan elokuvakerho syntyi taideyhdistyksen aloitteesta marraskuussa 1964. Hämeenlinnan elokuvakerho HEK aloitti näytöksensä keväällä 1965, ja ne jatkuivat yhtäjaksoisesti kevääseen 1969 saakka, jolloin kerhon alkuperäiset vetäjät jäivät pois toiminnasta. Kerho perustettiin kuitenkin uudelleen seuraavana vuonna ja liitettiin osaksi Hämeenlinnan kansalaisopiston toimintaa. Kouvolaan perustettu Pohjois-Kymenlaakson teiniyhdistyksen elokuvakerho muutti nimensä Edvin Laineelta suostumuksen saatuaan Elokuvaryhmä Edviniksi. Turun yliopiston ylioppilaskunta perusti elokuvakerho Kinokoplan 1965. Samana vuonna aloitti Tampereella Elokuvakerho Monroe, jonka toiminta oli 1980-luvun alussa Suomen laajinta noin 1 300 jäsenellä ja 50–60 vuosittaisella elokuvanäytöksellä. Ruotsin ilmailuhistoriallinen yhdistys
Ruotsin ilmailuhistoriallinen yhdistys () ("SFF") perustettiin 8. tammikuuta 1961 Malmössä ja omaa nykyään 6 000 jäsentä 15 paikallisosastossa. Fantasiafilmi
Fantasiafilmi tai FantasiaFilmi oli suomalainen elokuviin ja tv-draamaan erikoistunut tuotantoyhtiö. Vuonna 1983 perustettu Fantasiafilmi on tuottanut yli 10 pitkää elokuvaa, 30 tv-elokuvaa sekä tv-sarjoja ja dokumentteja. MRP Matila Röhr Productions ja Fantasiafilmi fuusioituivat keväällä 2006, minkä jälkeen yrityksen kaikki elokuvat on tuotettu nimellä MRP Matila Röhr Productions. American Film Institute
American Film Institute, lyhennettynä AFI, () on itsenäinen, ei-kaupallinen organisaatio, joka perustettiin vuonna 1967. Se ei keskity pelkästään elokuviin vaan myös televisio- ja video-ohjelmiin. Elokuva Suomessa 1930-luvulla
Suomi-Filmin äänifilmituotantoon siirtymistä edesauttoivat myös huhut, joiden mukaan ulkomaiset tuottajat alkaisivat ulkomaisella pääomalla valmistaa suomenkielisiä äänielokuvia Pariisin ja Tukholman studioissa. Ensimmäinen pitkä äänellinen näytelmäelokuva oli Suomi-Filmin valmistama. Jaakko Korhosen ohjaama "Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin" sai ensi-iltansa Kino-Palatsissa 2. helmikuuta 1931. Kari Uusitalo kirjoittaa Suomi-Filmin historiassaan, ettei elokuva ollut ”täysioppinen”, sataprosenttinen äänielokuva, sillä se oli alun perin filmattu mykkänä, ja vanhaan tapaan kirjoitetut välitekstit korvasivat vuoropuhelun. Marraskuussa 1930 Karu kertoikin Elokuva-lehdelle, ettei äänielokuvaan ”sentään lennetä”, ensin oli kokeiltava synkronisoidulla äänielokuvalla eli sellaisella, jossa on ”musiikkia ja laulua”, vaikka hän pitikin Korhosen elokuvaa Turun Sanomien haastattelussa ensimmäisenä suomalaisena kokoillan äänielokuvana. Tämän lisäksi elokuvaan synkronisoitiin erilaisia ääniefektejä. Oulun Elokuvakeskus
Oulun Elokuvakeskus perustettiin vuonna 1973, kun Suomessa käynnistettiin kunnallista elokuvatoimintaa. Se oli ensimmäinen Suomen alueellisista elokuvakeskuksista. Yhdistys syntyi Suomen Elokuva-arkiston (nyk. KAVI) myötävaikutuksella, ja sen toiminta-alueeksi määriteltiin koko Pohjois-Suomi. Ensimmäisten 10 toimintavuoden kuluessa elokuvakeskuksen toimintaan kuului esitystoiminnan lisäksi kirjaston ja arkiston kartuttaminen, 16 mm:n elokuvakopioiden välitys, koulutus ja neuvonta, tapahtumien järjestäminen ja julkaisutoiminta. Suomalainen elokuva
Elokuvien vakiintuneiden esityspaikkojen ja -mahdollisuuksien myötä syntyi myös tarve kotimaiseen elokuvatuotantoon. Elokuvakiertuieiden pitäjät käyttivät kinematografia, joka oli sekä elokuvaprojektori että elokuvakamera. Niinpä he saattoivat kuvata esityspaikkakunnalla itse, kehittää filmin ja sitten esittää se saman tien. Helsingin Sirkusmaneesissa tilapäisesti toiminut American Bioscope oli ensimmäinen elokuvia Suomessa valmistanut yhtiö. Vuodenvaihteen 1904–1905 molemmin puolin Helsingissä esityksiä järjestänyt yritys esitti teatterissaan dokumenttielokuvia, joita se oli itse kuvannut kaupungissa. Ne eivät ole säilyneet nykypäivään. Fennada-Filmi
Fennada-Filmille perustettiin vuonna 1957 mainoselokuvaan erikoistunut tytäryhtiö Fennada-Filmi Junior, josta tuli pian alansa johtava toimija Suomessa. Sen johdossa toimi aluksi elokuvaaja Felix Forsman ja hänen jälkeensä vuodesta 1962 Kaarlo Nuorvala. Fennada Juniorin alaisuudessa toimi vuosina 1960–1974 myös piirrosanimaatioon erikoistunut studio FA-animaatio, jonka toiminta käynnistettiin yhdysvaltalaisen animaattorin Bob Balserin johdolla. Animaatiostudion näyttävin aikaansaannos oli Forsmanin ohjaama, alan kansainvälisillä festivaaleilla palkittu 13-minuuttinen valistusfilmi "Alkoholi ihmisruumiissa" (1961). Studio – elokuvan vuosikirja
Kahden ensimmäisen vuosikirjan julkaisijana oli helsinkiläinen elokuvakerho Studio, josta kirjasarja sai myös nimensä. Sitten vuosikirjaa julkaisi Suomen Elokuva-arkisto ja vuosina 1978–1984 Suomen elokuvasäätiö. Vuosina 1955–1963 kirjan alaotsikkona oli "Ensiesitysteattereiden ohjelmisto Helsingissä vuonna [vuosiluku]". Solar Films
Solar Films Inc Oy on vuonna 1995 perustettu suomalainen elokuvatuotantoyhtiö. Vuoden 2010 alussa vastaavana tuottajana ja yhtiön hallituksen puheenjohtajana toimii Markus Selin ja toimitusjohtajana Jukka Helle. Vuonna 2000 Solar Filmsin liikevaihto oli 6,4 miljoonaa euroa. Maaliskuussa 2007 tanskalainen Nordisk Film osti Solar Filmsin osakekannasta 50 prosentin osuuden ja vuonna 2009 ranskalainen Banijay Entertainment osti Solar Television Oy:n, johon televisiotuotannot oli eriytetty. Televisiotuottaja Petteri Ahomaa työskenteli Solar Television Oy:n, sittemmin Banijay Finlandin, toimitusjohtajana 2011–2013. Kansallinen audiovisuaalinen arkisto
Suomen elokuva-arkiston perustamista kaavailtiin jo 1920-luvun alusta lähtien, mutta valtiovallan taholta asia ei lähtenyt liikkeelle. 1930-luvun rakennussuunnitelmissa elokuva-arkistoa kaavailtiin yhteisiin tiloihin Valtion Filmitarkastamon kanssa. Suunnitelmat eivät kuitenkaan toteutuneet. Filmikamari ryhtyi toimiin 1953 perustamalla elokuva-arkistotoimintaa varten rahaston, josta tuli pesämuna, kun Jörn Donner ystävineen perusti vuonna 1957 arkiston juuri kun suomalainen elokuva oli ajautumassa kriisiin. Elokuva Ruotsissa
Mai Zetterling debytoi ohjaajana elokuvalla "Rakastavia pareja" ("Älskande par", 1964), joka sai Kultainen palmu -ehdokkuuden Cannesissa. Hänen toinen elokuvansa "Öiset leikit" ("Nattlek", 1966) kohautti Ruotsin virallisena edustajana Venetsian biennaalissa vuonna 1966. Feministinen elokuva "Näyttelijättäret" ("Flickorna", 1968) kuvaa teatteriseuruetta, joka harjoittelee Aristofaneen Lysistrate-näytelmää. Walhalla (elokuva-alan järjestö)
Walhalla aloitti toimintansa vuonna 1974 Pohjola-Norden-järjestön elokuvakerhona. "Walhalla – pohjoismaisen elokuvan Suomen näyttämö" perustettiin ensin Pohjola-Nordenin helsinkiläisten jäsenten tarpeisiin, mutta elokuvakerhotoiminta laajeni Turkuun 1976 ja Tampereelle 1977. Vuodesta 1982 Walhallan elokuvasarjoja esitettiin myös Vaasassa. Ingmar Bergman
Vuonna 1957 sai ensi-iltansa kaksi Bergmanin mestariteosta "Seitsemäs sinetti" ja "Mansikkapaikka", jotka vakiinnuttivat hänen paikkansa elokuvan eturivissä ja tekivät ohjaajan vakiintuneen työryhmän tunnetuksi. Ryhmään kuuluivat näyttelijät Gunnar Björnstrand, Erland Josephson, Max von Sydow, Ingrid Thulin, Harriet Andersson ja Bibi Andersson sekä kuvaaja Gunnar Fischer. Myöhemmin joukkoon liittyi vielä näyttelijä Liv Ullmann ja kuvaajaksi vaihtui Sven Nykvist. "Ensemblen" muodostaminen oli alkanut jo 1952, jolloin Bergman alkoi koota Harriet Anderssonin kanssa uutta näyttelijäkokoonpanoa Malmön kaupunginteatteriin. Svenska folkskolans vänner
Yhdistyksen perusti Vilhelm Grefberg. Sen jälkeen kun Suomeen tuli oppivelvollisuus 1921, yhdistyksen tehtävänä on ollut tukea yksityisiä ruotsinkielisiä kansakouluja ja lasten päiväkoteja seuduilla, joilla ruotsin kieli on vähemmistöasemassa. Nykyisin yhdistys ylläpitää myös ruotsinkielisiä kansankorkeakouluja ja ammattikoulutusta Axxell Utbildning Ab:n puitteissa. Yhdistys omisti kustantamo Schildts förlagin, ja sillä on huomatta omaisuus. Yhdistys innostaa ja tukee myös yksityishenkilöitä palkinnoilla ja stipendeillä. Filmiaura
Filmiaura ry on vuonna 1962 perustettu elokuva-alan järjestö. Sen edeltäjänä toimi "Elokuvajournalistit" -yhdistys. Filmiaura on jakanut vuodesta 1963 lähtien vuosittaista elokuva-alan Jussi-palkintoa. Gunnar Fischer
Fischer työskenteli Svensk Filmindustrissa kuvaajana 1935–1970. Hänen maineensa pohjusti pääsy ohjaaja Ingmar Bergmanin ympärille sodan jälkeen muodostuneeseen ”elokuvalliseen ensembleen”, johon näyttelijöistä lukeutuivat esimerkiksi Erland Josephson, Max von Sydow, Harriet Andersson ja Bibi Andersson. Myöhemmin Gunnar Fischerin korvasi kuvaajana Sven Nykvist. Ruotsalaiset amerikkalaisessa elokuvateollisuudessa
Anna Q. Nilssonia nimitetään jopa Ruotsin ensimmäiseksi filmitähdeksi, ja hän loi uransa pääasiallisesti Yhdysvalloissa. Hän muutti Yhdysvaltoihin vain 17-vuotiaana vuonna 1905 työskennelläkseen maassa lapsenvahtina. Hän päätyi kuitenkin elokuva-alalle ja osallistui yli kahdensadan elokuvan tekoon. Hänet nimettiin myös Amerikan kauneimmaksi naiseksi, ja hänellä on tähti Hollywoodin Walk of Famella. Suomen elokuvasäätiö
Elokuvasäätiö aloitti toimintansa helmikuun alussa 1970. Perustamissopimuksen allekirjoittivat opetusministeriö, Suomen Elokuvateatterinomistajain Liitto, Suomen elokuvatoimistojen liitto sekä Suomen filmivalmistajien liitto. Elokuva-Aitta
Elokuva-Aitta oli vuosina 1932–1968 ilmestynyt, elokuviin keskittynyt aikakauslehti. Se oli aikoinaan Suomen suurin elokuvajulkaisu, vuonna 1952 sen levikki oli 30 500. Päätoimittajana toimi muun muassa Seura-lehden perustanut Ensio Rislakki. Euroopan elokuva-akatemia
Akatemian perustivat sen ensimmäinen puheenjohtaja Ingmar Bergman ja 40 muuta elokuvantekijää eri puolilta Eurooppaa edistääkseen eurooppalaisen elokuvan tunnettuutta maailmalla ja suojellakseen ja tukeakseen eurooppalaista elokuva-alaa. Ensimmäinen johtokunnan puheenjohtaja oli Wim Wenders, josta tuli Bergmanin jälkeen puheenjohtaja vuonna 1996. Akatemian jäsenmäärä on 1 800. Raimo Hallama
Kun suomalaisen valo- ja elokuvakoulutuksen aloittamista kaavailtiin 1950-luvulla, Helsingin yliopiston kuvalaitoksen johtaja Hallama nousi keskeiseksi henkilöksi. Hänellä oli kokemusta sekä kuvan että äänen tallentamisen tekniikasta. Hän oli perehtynyt Prahaan vuonna 1946 perustetun FAMU-elokuvakoulun toimintaan ja tunsi Taideteollisen oppilaitoksen rehtorin, arkkitehti Markus Visannin.
Hallama oli yksi Suomen elokuva-arkiston perustajajäsenistä 1957. Hän toimi valtion kamerataidelautakunnan puheenjohtanana 1964–1968. Suomalainen elokuva
Kansainvälisen pääoman tulolla oli kansallisen elokuvayrittämisen kannalta myös riskinsä. Elokuvien esittäminen oli vuosina 1926–1928 vaarassa joutua suurten kansainvälisten elokuvatoimistojen valtaan. Ruotsalaisen Gustaf Molinin hanke tyssäsi kuitenkin saksalais-amerikkalaisen kartellin kaatumiseen kesällä 1928. Sen jälkeen suuret amerikkalaiset yhtiöt perustivat Suomeen oman toimistonsa, ja saksalaisen UFA:n edustus tuli suomalaisille yhtiöille, vuodesta 1933 lähtien Adams-Filmille. Molinin Oy Kosmos-Filmi ja siihen kuuluneet elokuvateatterit jatkoivat olemassaoloaan vielä pitkään. Tšekkoslovakian elokuva
Kun Tšekkoslovakia itsenäistyi vuonna 1918, elokuva koettiin tärkeäksi kansallisen identiteetin tekijäksi. Niinpä valtio päätti tukea elokuvaa erinäisin toimin, joissa jopa painostettiin laatuelokuvaa. Elokuvateatterit (joita oli hiukan yli tuhat) määrättiin esimerkiksi esittämään ainakin kahdeksan kotimaista elokuvaa vuodessa. Tšekkoslovakia olikin teatterien suhteen Euroopan kehittyneimpiä maita 1930-luvulla: niitä oli yksi jokaista 8 000 kansalaista kohden, kun esimerkiksi Puolassa niitä oli yksi jokaista 70 000 kansalaista kohden. Tuotanto kasvoi 1930-luvulla kahdeksasta elokuvasta 54:ään vuodessa. Kun kilpailu ulkomaisia elokuvia vastaan oli aluksi täysin epätasaista, omavaraisuuden aste kasvoi koko ajan. Americana- ja Biographia-yhtiöt muodostivat A + B-studion 1921, Karel Lamac taas Kavalírka-studion vuonna 1924, ja nimenomaan ensiksi mainittu teki 1920-luvun arvostetuimpia elokuvia). Vuonna 1933 perustettiin Barrandovin studiot. Matti Kassila
1960-luvun alko oli murroksen aikaa suomalaisessa elokuvassa. Television tulo ja 1963 alkanut, kahden ja puolen vuoden mittaiseksi venynyt näyttelijälakko luhistivat vanhan studiojärjestelmän. Suurin studio Suomen Filmiteollisuus Oy ajautui 1965 konkurssiin ja myös muut joutuivat supistamaan tuotantoaan rajusti. Tilalle astui itsenäisten nuorten elokuvantekijöiden uusi aalto. Vanhoista tekijöistä ainoastaan Kassila ja Edvin Laine pääsivät jatkamaan elokuvantekoa, eivätkä hekään enää samassa mittakaavassa kuin aikaisemmin. Kurt Vilja
Vilja pääsi tekemisiin elokuva-alan kanssa 1930 turkulaisessa Lahyn-Filmissä, jossa jälkiäänitettiin Yrjö Nybergin johdolla musiikkia ja äänitehosteita Suomi-Filmin elokuvaan "Aatamin puvussa ja vähän Eevankin". Samalla valmisteltiin yhtiön omaa elokuvaa "Sano se suomeksi". Vilja toimi oli aluksi maalarina ja yleismiehenä, sitten valaisijana ja äänittäjän apulaisena. Yhtiön palveluksessa hän oli sen toiminnan loppumiseen saakka 1933. Tämän jälkeen hän tarjosi Nybergin (vuodesta 1935 Norta) kanssa elokuvantekijöille äänityspalveluja Suomessa ja Ruotsissa. Viimeksi mainitussa Vilja osallistui muun muassa elokuvien "Kärlek och landstorm" (1931) ja "Havets melodi" (1934) äänityksiin. Hän äänitti Nybergin kanssa Erkki Karun perustaman Suomen Filmiteollisuus SF Oy:n ensimmäisen elokuvan "Meidän poikamme ilmassa – me maassa" (1934). Varsinaisen ensimmäisen pää-äänittäjän työn Vilja teki yhtiön elokuvaan "Syyllisiäkö?" (1938). Elokuva Ruotsissa
Tunnetuin ja vaikutusvaltaisin ruotsalainen elokuvaohjaaja Ingmar Bergman saavutti läpimurtonsa 1950-luvun aikana. Bergman aloitti elokuvien tekemisen 1940-luvun puolivälissä, ja vuonna 1955 hän ohjasi elokuvan "Kesäyön hymyilyä" ("Sommarnatterns leende"), joka voitti Cannesissa palkintoja ja toi hänelle kansainvälistä huomiota. Kaksi vuotta myöhemmin Bergman teki elokuvat "Seitsemäs sinetti" ("Det sjunde inseglet", 1957) ja "Mansikkapaikka" ("Smultronstället", 1957), jotka kuuluvat hänen tunnetuimpiin elokuviinsa. 1960-luvulla Bergman voitti parhaan ulkomaisen elokuvan Oscarin kahdesti peräkkäin elokuvilla "Neidonlähde" ("Jungfrukällan", 1960) ja "Kuin kuvastimessa" ("Såsom i en spegel", 1961). Hän voitti Oscarin vielä suuresta draamasta "Fanny ja Alexander" ("Fanny och Alexander", 1982). Sven Nykvist on myös saanut Oscarin parhaasta kuvauksesta Bergmanin elokuvassa "Kuiskauksia ja huutoja" ("Viskningar och rop", 1973)[3]. Elokuva on kertomus kahdesta sisaresta, jotka valvovat kuolinvuoteella makaavan kolmannen sisaren vierellä sekä peläten että toivoen hänen kuolemaansa. "Kuiskauksia ja huutoja" toi lisäksi Bergmanille ensimmäisen hänen kolmesta parhaan ohjauksen Oscar-ehdokkuudestaan. Ingmar Bergman voitti uransa aikana myös peräti neljä Kultaista maapalloa. Elokuvien ikärajat Ruotsissa
Aikaisemman lain mukaan elokuvien ikärajat määritteli vuosina 1911–2010 toiminut Statens biografbyrå, jonka toimintaan kuului myös elokuvasensuuri. Viimeinen sensuurin kohteeksi joutunut elokuva oli vuonna 1995 Martin Scorsesen ohjaama "Casino", josta poistettiin kaksi kohtausta. Nuortenelokuva
British Film Instituten listalle ”50 elokuvaa jotka kannattaisi nähdä ennen kuin täyttää 14” pääsi Pohjoismaista kaksi elokuvaa, molemmat ruotsalaisia: "Elämäni koirana" (1985) ja "Fucking Åmål" (1998).
Muita ruotsalaisia nuortenelokuvia ovat Roy Anderssonin esikoispitkä "Eräs rakkaustarina" (1970), Kay Pollakin "Lasten saari" (1980), Staffan Hildebrandtin "G som i gemenskap" (1983), Daniel Fridellin ja Peter Cartiersin "Selviytyjät" (1993), Christina Olofsonin "Totuus vai tehtävä" (1997) ja "Hannah med H" (2003), Joel Bergvallin ja Simon Sandquistin "Näkymätön" (2002), Lena Koppelin "Bombay Dreams" (2004), Sara Kadeforsin "Miss Sweden" (2003), Teresa Fabikin "Hip hei hutsu!" (2004), Anders Grönroosin "Sinä ja minä ikuisesti" (2011) sekä Lukas Moodyssonin "Lilja 4-ever" (2002) ja "Me ollaan parhaita!" (2013). Länsi-Suomen Elokuvakomissio
Länsi-Suomen Elokuvakomissio perustettiin Turun Ammattikorkeakoulun Taideakatemian alaisena toimintana osana Arsnet-projektia vuonna 2003, jolloin WFFC hyväksyttiin kansainvälisen elokuvakomissiotoimintaa ohjaavan järjestön (AFCI) jäseneksi. Komission toiminta kuitenkin vakiintui vasta vuonna 2006 sen tullessa osaksi Turun Seudun Kehittämiskeskusta. Centro Sperimentale di Cinematografia
Idean kansallisesta elokuvakoulusta esitti ensimmäisenä ohjaaja Alessandro Blasetti vuonna 1930. Galeazzo Ciano perusti 1934 Direzione generale per il cineman -viraston, jonka johtoon asetettiin Luigi Freddi. Freddi koki, että nuorien elokuvientekijöiden kouluttuminen oli tarpeellista. Centro Sperimentale di Cinemtaografia ja kansallinen elokuvakoulu perustettiin 1935 erään keskikoulun kellarikerrokseen. Centron ensimmäiseksi johtajaksi valittiin Luigi Chiarini. Azərbaycanfilm
Azərbaycanfilm sai uudet nykyaikaisesti varustetut tilat vuonna 1965. 1980-luvun alussa se tuotti vuosittain kuusi näytelmäelokuvaa, 20 dokumenttielokuvaa, neljä animaatiota ja jälkiäänitti azeriksi yli 60 filmiä. Studion elokuvat käsittelivät etupäässä ajankohtaisia ja yleisinhimillisiä aiheita. Lisäksi tehtiin kansallisten suurmiesten elämäkertoja. Huomiota herätti erityisesti Rasim Ocaqovin korruptiota käsittelevä "Kuulustelu" ("İstintaq", ven. "Dopros", 1979). Azərbaycanfilmin kansainvälisesti tunnetuin ohjaaja oli Rüstəm İbrahimbəyov, joka on jatkanut uraansa menestyksekkäästi myös Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Svenska Filminstitutet
Filminstitutetin toimitalo eli Filmhuset sijaitsee Tukholman Gärdetin kaupunginosassa draamakorkeakoulun kampusalueen takana. Vuosina 1967–1970 rakennetun talon on suunnitellut arkkitehti Peter Celsing. Filmhuset otettiin käyttöön tammikuussa 1971. Kuusikerroksinen betoniseinäinen rakennus on 155 metriä pitkä ja sisältää toimistotiloja sekä neljä studiota. Rakennuksen on tarkoitus muistuttaa kameraa, joka suuntautuu pohjoiseen. Suomen Tukholman-instituutti
Instituuttia hallinnoi säätiö Stiftelsen Finlands kulturinstitut i Sverige. Intituutin toiminnan piiriin kuuluvia aloja ovat elokuva, kirjallisuus, musiikki ja teatteri. Se järjestää näyttelyjä ja seminaareja. Italialaisen elokuvan historia
Italian elokuvanteollisuuden yhtenäistämiseen ja omanlaisensa kansallisen elokuvakulttuurin kehittymiseen vaikuttivat 1920-luvulla syntynyt Benito Mussolinin fasistinen hallitus ja yrittäjä Stefano Pittalugan menestys. Fasistit liittyivät elokuvateollisuuteen 1926, kun he ottivat haltuunsa kaksi vuotta aikaisemmin perustetun Istituto Lucen, joka alkoi tuottaa dokumentteja ja uutiskatsauksia. Pittaluga puolestan hallitsi 1920-luvun lopussa lähes koko Italian elokuva-alaa. Hän hankki UCI:n raunioilta monia elokuvayhtiöitä ja tuotti esimerkiksi 12:sta vuoden 1930 italialaisesta elokuvasta kymmenen, joihin kuului ensimmäinen italialainen äänielokuva, Gennaro Righellin "La canzone dell’amore". Pittaluga sai myös 1927 luvan esittää Lucen tuottamia elokuvia. Kino-Recla
Ab Kino-Recla Oy oli vuoden 1925 lopulla perustettu elokuva-alan yritys. Sen perustivat lääninkanslisti Ragnar Hartwall, Filmiaitan päätoimittaja, insinööri Knut von Hertzen ja insinööri Sven Uggla. Yrityksen tarkoitus ei alun perin ollut valmistaa elokuvia, sillä kaupparekisteri-ilmoituksen mukaan se halusi ”esittää, ostaa ja myydä elokuvia”. Tämän voi ymmärtää myös haluksi tuottaa elokuvia. Ehkä juuri siksi omistajakunta laajeni jo seuraavana keväänä, kun I. Taube ja O. Kollanus tulivat yhtiön osakkeiden omistajaksi ja antoivat samalla yhtiölle korotonta lainaa. Kaikilla viidellä oli tuolloin tasamäärä yhtiön osakkeita. Harry Schein
Elokuvainstituutin ohelle syntyi elokuvakoulu, lehti Chaplin, elokuvakirjasto ja -arkisto. Useat lupaavat ohjaajat tekivät ensimmäisen elokuvansa vuoden 1963 jälkeen, esimerkiksi Mai Zetterling, Roy Andersson, Kjell Grede, Jonas Cornell, Janne Halldoff, Johan Bergenstråhle, Jörn Donner ja Vilgot Sjöman. Adams Filmi
Adams Filmi Oy, alun perin Adamsin Filmitoimisto, oli Abel Adamsin vuonna 1912 perustama elokuvatuotanto-, teatteri- ja vuokraamotoimintaa harjoittanut yhtiö. Adams Filmin tuotanto-osasto fuusioitui vuonna 1950 Fenno-Filmin kanssa, jolloin muodostui Fennada-Filmi. Fennada liitettiin Yleisradioon vuonna 1982. Vuonna 1986 Adams Filmi Oy:n, O.Y. Kinoston ja Ky Kino Savoyn fuusion seurauksena perustettiin uusi elokuvayhtiö Finnkino. Ulkosuomalaisen tarina
Filmihalli Oy asetettiin konkurssiin kesällä 2011. Antti Välikangas sai samana vuonna Siirtolaisuusinstituutin perustaman, amerikansuomalaisen John Mortonin mukaan nimetyn ja tuolloin ensi kertaa jaetun tunnustuspalkinnon. Vuonna 2017 Siirtolaisuusinstituutti julkaisi Antti Välikankaan toimittaman kirjan "Sydän Suomessa", joka sisältää 14 ulkosuomalaisen haastattelut. Elokuva Suomessa 1930-luvulla
Äänielokuvan tulo Suomeen oli suuri investointi. Kilpailevia järjestelmiä oli useita ja ne olivat kalliita jopa Suomi-Filmin tapaiselle maan suurimmalle alan yrittäjälle. Suomessa yhdysvaltalaisen James Cruzen ohjaama "Great Gabbo" oli ensimmäinen elokuva, jonka puhekohtauksiin laitettiin suomalaisten näyttelijöiden dubbaus. Aku Korhonen ja Ruth Snellman joutuivat tekemään nauhoituksensa Råsundassa, Ruotsissa. Elokuva sai ensi-iltansa 15. lokakuuta 1930 Kino-Palatsissa. Karu luonnehti Svenska Pressenille tapahtumaa ”mielenkiintoiseksi kokeiluksi, mutta jatkossa suomalaisen puhefilmin nauhoittaminen Ruotsissa olisi tietysti taloudellinen mahdottomuus.” Karu kehotti ihmisiä odottamaan. Finland (elokuva)
Finland (tai Finnland) on vuonna 1911 valmistunut suomalainen lyhyt dokumenttielokuva. Se on ensimmäinen matkailuelokuva Suomesta. Suomen Matkailuyhdistys tilasi elokuvan Karl Emil Ståhlbergin valo- ja elokuvayhtiö Atelier Apollolta Berliinissä vuonna 1911 järjestettyä matkailunäyttelyä varten. "Finland" on mykkäelokuva ja käsittää sarjan Suomessa kuvattuja otoksia, jotka alkavat Turun linnasta. Nykyisessä muodossaan elokuva päättyy Tornionjoella kuvattuun maisemakuvaan keskiyön auringosta. Karl Emil Ståhlberg
Valokuvauksesta Ståhlberg kiinnostui häämatkallaan Pariisiin. Palattuaan Suomeen hän perusti oman valokuvausateljeen Helsinkiin vuonna 1889. Ståhlberg vaikutti monella tavalla suomalaisen valokuvauksen kehittymiseen. Hänen aloitteeseensa perustuen laadittiin ensimmäinen suomalainen valokuvauksen oppikirja. Ståhlbergin ateljeeliiketoiminta laajeni myös muille paikkakunnille. Haaraliikkeitä Ståhlberg perusti Vaasaan, Viipuriin, Tampereelle ja Imatralle. Valokuvaamo muutettiin osakeyhtiömuotoiseksi ja sen nimeksi tuli Atelier Apollo vuonna 1899. Ståhlbergin kiinnostus suuntautui vuosisadan vaihteen jälkeen valokuvauksen sijaan elokuviin. Hän avasi "Maailman Ympäri" -elokuvateatterin Helsinkiin 1904. Ståhlberg myös tuotti vuonna 1907 valmistuneen ensimmäisen suomalaisen näytelmäelokuvan "Salaviinanpolttajat". Nordisk Film
Nordisk Film A/S (aiemmalta nimeltään "Nordisk Films Kompagni af") on vuonna 1906 Tanskassa perustettu elokuvayhtiö. Se on nykyisin osa Egmont-konsernia, joka on Tanskan suurin mediakonserni ja jolla on toimintaa 30 maassa. Nordisk Film on maailman vanhimpia elokuvayhtiöitä. Vuonna 2016 yhtiön liikevaihto oli 530 miljoonaa euroa. Yhtiön palveluksessa oli 1 900 ihmistä. Suomen elokuvatoimistojen liitto
Suomen elokuvatoimistojen liitto SEL ry on elokuvateatterielokuvien ja kuvatallenteiden maahantuojien ja levittäjien yhdistys. Sen tarkoitus on edistää alan tervettä kehitystä sekä estää vilpillistä kilpailua. Siihen kuuluu 26 yritystä. Yhdistys on perustettu vuonna 1937 ja se toimi vuoteen 1964 saakka nimellä "Suomen Filmivuokraajaliitto". Yhdistys on Suomen Filmikamari ry:n jäsen. Yhdistyksen puheenjohtaja on vuonna 2009 Juha "Jussi" Mäkelä.
Yhdistyksen ruotsinkielinen nimi on "Finlands Filmbyråers Förbund" ja englanninkielinen nimi on "The Finnish Film Distributors´ Association". Svenska Teatern
Syksyllä 1825 alkoi "Helsingfors Theaterhus Bolag" -nimisen osakeyhtiön osakeanti, jolla kerättiin varoja uuteen puiseen teatteritaloon Helsingissä. Osakkeita merkittiin 141 kappaletta ja ne maksoivat 100 pankkoruplaa kappaleelta. Osakkeille suunniteltiin maksettavan 10 % vuosittainen osinko. Yhtiö oli yksi Suomen ensimmäisistä osakeyhtiöistä. Suomalainen elokuva
Suomalainen elokuvateollisuus syntyi varsinaisesti 1930-luvulla. Vuosikymmen aloitettiin lähes tyhjästä ja kasvoi alle kymmennessä vuodessa korkealaatuiseksi viihdealaksi. Kultakausi katkesi talvisodan syttymiseen marraskuussa 1939. Ensimmäiset äänielokuvat olivat alkeellisia, mutta ala kohentui kun Suomi-Filmin rinnalle syntyi 1934 toinen suurtuotantoyhtiö Suomen Filmiteollisuus. British Film Institute
British Film Institute on Royal charterilla 1933 perustettu brittiläinen järjestö, jonka tehtävänä on edistää elokuvataiteen, television ja muun liikkuvan kuvan kehittämistä ja lisätä elokuvan arvostusta. Svenska kulturfonden
Svenska kulturfonden perustettiin vuonna 1908. Nykyään siihen kuuluu yli 480 rahastoa. Vuosittain hakemuksia saapuu n. 8 000 kpl. Vuonna 2017 jaettiin varoja kaikkiaan noin 37 milj. €. . Suomen elokuvakontakti
Suomen elokuvakontakti ry oli elokuvantekijöiden vuonna 1970 perustama yhdistys, joka levitti ja promotoi lyhyt- ja dokumenttielokuvia Suomessa. Yhdistys vuokrasi elokuvia pääasiallisesti järjestöjen, kuntien kulttuuritoimien, koulujen ja elokuvatapahtumien esityksiin, mutta myös yksityisille henkilöille. Yhdistyksen valikoimissa oli yli tuhat elokuvaa. Suomalainen novellielokuva
Suomalainen novellielokuva on Suomen elokuvasäätiön ja Yleisradion helmikuussa 2007 käynnistämä hanke, jonka tarkoitus oli alun perin kannustaa tuotantoyhtiöitä tuottamaan nuorien, lupaavien tekijöiden elokuvia. Vuodesta 2011 tekijöiden ikä ja kokemusaste ei ole enää ollut määrittelevä tekijä projektien valinnassa. Kaivopuiston Grillifilmi
Grillifilms on mainoselokuvatuotantoyhtiö. Yhtiö aloitti toimintansa vuonna 2005 Elohopea-filmin ja Filmitallin fuusioituessa keskenään. Elohopea-filmillä ja Filmitallilla on pitkät perinteet suomalaisessa mainoselokuvien tuotannossa. Elohopea-filmi on perustettu jo vuonna 1973 ja Filmitalli vuonna 1974. Moderna museet
Moderna Museetin elokuva- ja videokoelman perusti kokeellisen elokuvan yhdistys, jonka Pontus Hulten aloitti vuonna 1955. Hjalmar V. Pohjanheimo
Pohjanheimo osti vuonna 1911 kuvatun "Sylvi"-näytelmäelokuvan 4 500 markalla sen tekijäkolmikolta Teuvo Purolta, Teppo Raikkaalta ja Frans Engströmiltä. Elokuvan ensi-ilta oli Viipurin Lyyra-teatterissa 24. helmikuuta 1913, ja sitä esitettiin saman vuoden aikana teattereissa ympäri Suomea. Elokuvan hyvä katsojamenestys sai Pohjanheimon aloittamaan myös itse elokuvien tuottamisen. Teatteriohjaaja ja -näyttelijä Kaarle Halme ohjasi Lyyra Filmille vuosina 1913–1914 neljä näytelmäelokuvaa ("Nuori luotsi", "Verettömät", "Kesä", "Vieraalla maaperällä"), joiden teossa oli mukana myös Halmeen johtama teatteriseurue. Muut elokuvansa, jotka olivat lähinnä kevyitä farsseja, Pohjanheimo teki poikiensa Adolf Pohjanheimon (1888–1958), Hilarius Pohjanheimon (1892–1932), Asser Pohjanheimon (1893–1937) ja Birger Pohjanheimon (1895–1936) kanssa. Kaikkiaan Pohjanheimo tuotti autonomian ajan kotimaisista 25 näytelmäelokuvasta peräti 15. Pohjanheimo aloitti 1914 ensimmäisten suomalaisten uutiskatsausfilmien tuottamisen nimellä "Lyyran Viikkolehti". Villealfa
Villealfa Filmproductions on elokuvatuotantoyhtiö, jonka Aki ja Mika Kaurismäki ystävineen perustivat 1980-luvulla. Yhtiön ensimmäinen pitkä elokuva oli Kaurismäen veljesten yhdessä ohjaama musiikkidokumentti "Saimaa-ilmiö". Vuosikymmenen lopulla se oli Suomen kaikkien aikojen kolmanneksi suurin tuotantoyhtiö. Yhtiön toiminta hiljeni 1990-luvulla, jolloin Kaurismäet alkoivat julkaista omat elokuvansa omien tuotantoyhtiöidensä kautta; Akin yhtiö on nimeltään Sputnik ja Mikan Marianna Films.