Ketkä 'löysivät' kvarkit teoreettisesti?
C-kvarkki
C-kvarkki ei kuulu alkuperäisen kvarkkimallin ennustamiin hiukkasiin. Sen olemassaololla oli spekuloitu jo aikaisemmin, mutta kvarkin ominaisuudet ennustettiin teoreettisesti vasta vuonna 1970, kun hiukkaskiihdytinten teho oli kasvanut niin paljon, ettei kaikkia niissä havaittuja hiukkasia voitu enää selittää kolmen alkuperäisen kvarkin avulla. Mikään c-kvarkin sisältävä hiukkanen ei ole stabiili ja ensimmäisenä sellaisen, nykyisin J/ψ-mesonina tunnetun hiukkasen, löysivät toisistaan riippumatta SLAC:ssa Burt Richterin ja BNL:ssa Samuel Tingin johtamat tutkimusryhmät vuonna 1974. Richter ja Ting saivat löydöstä Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1976. T-kvarkki
Makoto Kobayashi ja Toshihide Maskawa ennustivat t- ja b-kvarkkien olemassaolon vuonna 1973. He saivat työstään Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 2008. T-kvarkin olemassaolo saatiin osoitettua kokeellisesti Tevatronilla protoni-antiprotoni -törmäytyksessä vasta vuonna 1995, yli 20 vuotta hiukkasen teoreettisen ennustamisen jälkeen. Kvarkki
Hiukkasfysiikassa kvarkit ovat alkeishiukkasia, joita pidetään nykyisin jakamattomina. Kvarkit muodostavat hadroneja, joista yleisesti tunnetuimmat ovat protoni ja neutroni. Kvarkkeja on kuutta eri lajia. Kvarkkien olemassaolo postuloitiin ensimmäisen kerran vuonna 1964, kun Murray Gell-Mann ja George Zweig ehdottivat, että hadronit ovat pienempien hiukkasten yhdistelmiä. He kutsuivat näitä hiukkasia kvarkeiksi.
Kvanttiväridynamiikka
Kvanttiväridynamiikka eli kvanttikromodynamiikka eli QCD on kvarkkien ja gluonien välistä vuorovaikutusta eli vahvaa vuorovaikutusta kuvaava fysiikan teoria. QCD on oleellinen osa hiukkasfysiikan standardimallia. Kvarkit ja gluonit ovat hadronien, kuten neutronien ja protonien rakenneosasia. QCD:ssä vahvaa vuorovaikutusta, eli värivoimaa kantavat gluonit sitovat kvarkit hadroneiksi. Gluoneilla on kahdeksan väristä ja jostakin antiväristä koostuvaa väriyhdistelmää, kun taas kvarkeilla on kolmea eri väriä (ja antikvarkeilla kolmea eri antiväriä). Dinosaurukset
Dinosaurukset määritteli omaksi ryhmäkseen ensi kertaa englantilainen Richard Owen vuonna 1841 ja keksi samalla niiden nimityksen. Dinosaurusten fossiileja on löydetty kaikilta mantereilta. 1900-luvun taitteessa fossiileja löydettiin etenkin Pohjois-Amerikan kuivilta seuduilta, ja nykyisin merkittävimmät löytöpaikat ovat Kiinassa ja Etelä-Amerikassa. KV40
Haudan löysi ja ensimmäiset kaivaukset suoritti Victor Loret vuonna 1899. Kaivauksia jatkoi 2010-luvulla Baselin yliopisto, jonka tutkijat löysivät haudasta ainakin 50 ihmisen muumiot. Monet heistä ovat kirjoitusten perusteella kuninkaallisia, 18. dynastian faaraoiden Thutmosis IV:n ja Amenhotep III:n perheenjäseniä. Haudasta löydettiin myös runsaasti hautakalusteiden jäänteitä. Alkuräjähdyksen aikajana
Uudelleenlämpenemisen aikana eksponentiaalinen laajeneminen loppui ja säteily dominoi kaikkeutta. Lopulta kvarkit, elektronit ja neutriinot alkoivat muodostua. Outous
Kvarkkimallin tullessa tunnetuksi osoittautui, että perusperheen hiukkaset sisälsivät vain u- ja d-kvarkkeja, mesonit myös niiden antikvarkin, muiden perheiden hiukkaset sen sijaan myös yhden tai useamman s-kvarkin eli oudon kvarkin, samaan perheeseen kuuluvat aina yhtä monta outoa kvarkkia. Täten ilmeni, että outouden alkuperäinen määritelmä, sellaisten hiukkasten osalta, joissa on vain u-, d- ja s-kvarkkeja, oli yhtäpitävä edellä esitetyn, outojen kvarkkien ja antikvarkkien lukumäärään perustuvan määritelmän kanssa. Alkuperäistä määritelmää ei kuitenkaan voida soveltaa sellaisiin vasta myöhemmin löydettyihin hiukkasiin, joissa on myös c- (lumo), b- tai t-kvarkkeja. Allan Sandage
Sandage tunnetaan ensisijaisesti hänen galaksien etäisyyksiä ja Hubblen vakion arvon havaintoihin perustuvaa määrittämistä koskevista töistään. Sandage oli myös eräs ensimmäisiä kvasaarien tutkijoita. Kosmologisen tutkimuksen ohessa hän myös löysi (96155) 1973 HA -nimisen asteroidin. Beothukit
Giovanni Caboto löysi Newfoundlandin 1497, jos viikinkien retkiä ei oteta huomioon. Caboto eli Cabot kertoi Newfoundlandin vesillä olevan runsaasti kalaa, mikä oli aivan totta toisin kuin monet siihen aikaan Euroopassa kerrotut Amerikkaa koskevat tarinat. Vahva vuorovaikutus
Kvarkeilla on värejä (ei oikeita, kuviteltuja): kolme väriä ja kolme niitä vastaavaa antiväriä. Eri väriset kvarkit vetävät toisiaan puoleensa (värivoima), kuten eri sähkövaraukset omaavat hiukkaset vetävät toisiaan. Värivoima ulottuu myös hadronien ulkopuolelle ja tämä saa ytimen pysymään koossa (ydinvoima). Gluoni välittää värivoiman nukleonien kesken samoin kuin kvarkkien välisen vuorovaikutuksen. Kvarkkien värit koostuvat gluonien eri väreistä, gluonit voivat siirtyä kvarkista toiseen. Tällä tavalla kvarkki voi vaihtaa väriään. Kokonaisuutena hadronit ovat aina värineutraaleja: baryonissa on aina jokaista väriä, jolloin ne kumoavat toisensa. Mesonissa on väri ja sitä vastaava antiväri, jolloin värivaraus tulee nollaksi. Sen sijaan gluonit ovat värivarauksellisia: ne sisältävät jonkin värin ja antivärin, jotka eivät siis ole toistensa vastavärejä. Kvarkki
Yksittäisten kvarkkityyppien nimet ovat mielivaltaisesti keksittyjä; kvarkkityyppien ominaisuudet eivät millään tavoin vastaa nimitysten käyttöä arkielämässä: "ylös" (up), "alas" (down), "outo" (strange), "lumo" (charm), "pohja" (bottom) ja "huippu" (top). Kahta viimeistä kvarkkia kutsutaan myös nimillä "kauneus" (beauty) ja "totuus" (truth). Tarinan mukaan kolme ensimmäisenä löydettyä kvarkkia tunnettiin fyysikoiden keskuudessa alun perin nimillä "suklaa", "mansikka" ja "vanilja". Kvarkkilajeista onkin käytetty myös nimitystä maku. Grafeeni
Grafeenin teoreettinen ja käytännön olemassaolo grafiitin sisäisen rakenteen osana on tunnettu jo pitkään ennen grafeenin löytämistä itsenäisenä rakenteena 2004. Röntgenkristallografian avulla aineiden rakennetta atomien mittakaavassa oli tutkittu ja ensimmäisiä kuvia hiiliatomien eri muodoista oli julkaistu vuonna 1938. Yhden atomin paksuisten pintojen teoreettista tutkimusta ovat tehneet mm. fyysikko Philip Russel Wallace ja kemisti Hanns-Peter Boehm. Näiden tutkimusten pohjalta grafiitin sisäinen rakenne tunnettiin. Boehm keksi sanan "grafeeni" jo vuonna 1962 kuvaamaan teoreettisesti mahdollisia yksiatomisia lakanoita. Ei kuitenkaan pidetty mahdollisena eristää tällaisia yksiatomisia tasoja toisista niin, että niiden rakenne säilyisi vakaana. Grafeenin mekaaninen kuorintamenetelmä kehitettiin 1990-luvulla, mutta silloin grafeenia saatiin eristettyä vain 50–100 kerroksen paksuisiksi näytteiksi.
Kun grafeeni löydettiin, aikaisempien kokeiden ja ennakkokäsitysten vastaisesti yhden atomitason paksuinen rakenne onnistuttiin eristämään itsenäiseksi pysyväksi hiilikalvoksi. Se oli ensimmäinen yhden atomikerroksen paksuinen materiaali.
Grafeenin löysivät Manchesterin yliopiston tutkijat Konstantin Novoselov ja Andre Geim. He yrittivät eri menetelmin ohentaa grafiittia. Alun perin heidän tutkimuksensa oli työviikon lopuksi tehtävää mielikuvituksellista hassuttelua. Heidän kokeissa käyttämänsä välineet olivat varsin tavanomaisia: ensin he koettivat erottaa grafeenia tavallisesta noesta, joka on hyvin hiilipitoinen aine. Toisessa kokeessa he käyttivät lyijykynän piikiteen pintaan jättämää grafiittijälkeä. Kolmannessa kokeessa he irrottivat grafiittia teipin liimapinnan avulla grafiittisesta kappaleesta. Teippi irrotti grafiittia kappaleesta ohueksi kalvoksi teippiin. Toisella teipillä he irrottivat tästä ohuesta kalvosta toisen, vielä ohuemman, kalvon. Tätä ideaa jatkaen he pääsivät varsin yksinkertaisin keinoin hyvin ohuisiin grafiittikalvoihin. Tutkijat onnistuivat löytämään keinon kalvojen tarkan paksuuden määrittämiseen optisella mikroskoopilla. Näistä ohuista kalvoista he saivat kemiallisilla lisäkeinoilla lopulta ohennettua grafiitin yksittäisiksi yhden atomin paksuisiksi hiilikalvoiksi.
Vuonna 2010 Geim ja Novoselov saivat grafeenin löytämisestä Nobelin fysiikanpalkinnon. Korallieläimet
Korallieläimiä on ollut merissä jo prekambrikaudella 500 miljoonaa vuotta sitten, joten ne ovat pisimpään säilynyt polttiaisluokka. Korallieläimet ovat säteittäissymmetrisiä, ja ne jaetaan symmetriatasojen mukaan kahteen alaluokkaan: sulkakoralleihin (Octacorallia) ja kukkakoralleihin (Hexacorallia). Kukkakoralleissa suuta ympäröi kuusi tai kuudella jaollinen määrä pyyntilonkeroita ja niillä on kuusi täydellistä väliseinää ruoansulatusontelossaan, kun taas sulkakoralleilla on kahdeksan pyyntilonkeroa ja täydellistä väliseinää ontelovatsassa. Kukkakoralleihin kuuluvat myös merivuokot. Banaanikärpästutkimuksen historia
Ehdottomasti merkittävin 1900-luvun alun banaanikärpästutkijoista oli kuitenkin Columbian yliopiston professori Thomas Hunt Morgan ryhmineen, joka alkoi työskennellä banaanikärpästen parissa noin vuonna 1908. Morgan teki monia kokeita banaanikärpäsillä ja löysi muun muassa 1910 banaanikärpäsen ensimmäisen mutantin, "white"n, joka muutti kärpäsen silmät valkoisiksi. Morganin ryhmä paikallisti mutatoituneen geenin banaanikärpäsen X-kromosomiin, todistaen samalla, että geenit sijaitsevat kromosomeissa. Morgan ryhmineen osoitti kromosomissa olevan suuren joukon geenejä, jotka ovat lineaarisesti järjestäytyneet kromosomeihin. Morganin tutkijaryhmä myös päätteli sen, että mitä kauempana geenit sijaitsivat kromosomissa, sitä suuremmalla todennäköisyydellä niiden välisellä alueella tapahtui "crossing-over" eli tekijäinvaihto. Asteroidivyöhyke
Kun Cerestä sen löytymisen jälkeen havainnoinut Heinrich Olbers sitten täysin odottamatta löysi Pallaksen 28. maaliskuuta 1802, sen keskietäisyyden havaittiin olevan suurin piirtein sama kuin Cerekselläkin. William Herschel ehdotti samana vuonna, että Cerestä ja Pallasta voisi sanoa "asteroideiksi", eli tähdennäköisiksi, sillä toisin kuin muut planeetat, ne näyttivät pienen kokonsa vuoksi ajan parhaillakin kaukoputkilla vain tähtimäisiltä valopisteiltä. Herschelin mielestä Ceres ja Pallas eivät olleet kunnon planeettoja. Monet tähtitieteilijät eivät kuitenkaan hyväksyneet tätä, ja Cerestä ja Pallasta pidettiin edelleen planeettoina. Jääkausi
Jääkausiteoriaa alkoivat tehdä tunnetuksi Louis Agassiz ja Jean de Charpentier sekä Venetz 1840-luvulla. Sitä ennen 1700-luvun lopulla Bernard Kuhn ja James Hutton olivat päätelleet, että jotkut Alppien kivet olivat jo kadonneiden jäätiköiden kuljettamia. Vuonna 1824 Jens Esmark löysi merkkejä laajasta jäätiköitymisestä muinaisessa Norjassa. Vuonna 1834 Reinhard Bernhardi väitti napalakin joskus ulottuneen Pohjois-Saksaan. Jo 1700-luvulla tiedettiin siirtolohkareiden kulkeutuneen Ruotsista ja Suomesta Pohjois-Saksaan ja Venäjälle Tunnetuin varhainen jääkausiteoreetikko Louis Agassiz selitti teorioillaan joitain Alppien geologisia muodostumia ja piirteitä. Myöhemmin Agassiz oli löytävinään merkkejä jääkaudesta tropiikista - nykytiede ei vahvista tropiikin jäätiköitymistä viime jääkaudella. Joka tapauksessa jääkausiteoria on keskeinen osa nykyajan paleoklimatologiaa. Laajan tutkimuksen Alppien jääkaudesta tekivät Albrecht Penck ja Eduard Brückner 1900-luvun alussa. He löysivät Alpeilta neljä suurta jäätiköitymistä. 1900-luvulla eteni muinaisten siitepölyjen ja 1960-luvun lopulta lähtien myös jääkairausnäytteiden tutkimus. Pohjoismaissakin jääkausiteoriasta kiisteltiin laajalti akateemisissa piireissä noin vuosina 1840–1867. Sen hävisivät ne tutkijat, jotka olivat noin vuodesta 1840 alkaen ajatelleet monien Suomen maaperän muotojen syntyneen vedenpaisumuksessa Kromosomi
Kromosomit löysi yhtä aikaa vuonna 1842 sekä sveitsiläinen kasvitieteilijä Karl Wilhelmi von Nägeli että belgialainen tutkija Edouard Van Beneden. Ensimmäisen kromosomien värjäysmenetelmän kehitti Walther Flemming. Hän teki kokeita soluille erilaisilla värjäysaineilla ja huomasi, että väriaine imeytyy vain tiettyihin solun osiin. Erään väriaineen avulla hän löysi solun tumasta X:n muotoisia kappaleita. Ne nimettiin kromosomeiksi. Nimi syntyi kreikankielisistä sanoista "khroma" eli väri ja "soma" eli kappale tai ruumis. Kvarkki
Kvarkit vuorovaikuttavat vahvan vuorovaikutuksen kautta. Tätä luonnehtiva varaus on värivaraus. Ydinvoimat, joilla protonit ja neutronit ovat sitoutuneet toisiinsa atomi­ytimissä, ovat kvarkkeja toisiinsa sitovan värivoiman jäännösvoimia. Matemaattisesti erikoista on, että kvarkkien sähkövaraus ei ole alkeisvarauksen monikerta, vaan alkeisvarauksen murto-osa. Kutakin kvarkkia kohden on olemassa vastaava antikvarkki, joilla on vastakkainen kvanttiluku kuin sitä vastaavalla kvarkilla. Aavikko
Aavikoilta on tehty monia geologisesti, paleontologisesti ja arkeologisesti mielenkiintoisia löydöksiä. Aavikoilla on monin paikoin näkyvissä paljasta kalliopintaa, joka ei ole kasvien tai paksun maakerroksen peitossa. Kuivuuden ansiosta fossiilit eivät ole liuenneet veteen. Samoista syistä myös arkeologiset kohteet ovat helpommin löydettävissä, ja ne ovat usein säästyneet muiden ihmisten vaikutukselta. Aavikoiden paleontologisia löydöksiä ovat muun muassa Gobin aavikon liitukautiset dinosaurus- ja nisäkäsfossiilit sekä Egyptin aavikon varhaiset valas- ja sireenieläinfossiilit. Aavikoilta ovat löytyneet myös ensimmäiset aurojen jäännökset ja varhaisimmat kastelujärjestelmät, jotka ovat tukeneet laajamittaista maanviljelyä. Kuolleenmeren kääröt ovat säilyneet 2 000 vuotta kuivuuden ansiosta. Kvarkki
Alkuperäisessä, vuoden 1964 kvarkkimallissa oli kolme kvarkkia: ylös- eli u-kvarkki, alas- eli d-kvarkki sekä outo- eli s-kvarkki sekä näiden antikvarkit. Ylös- ja alas-kvarkkien nimet johdettiin isospinistä, sillä jos u-kvarkki vastaa isospinin ylös-komponenttia ja d-kvarkki alas-komponenttia ja jos protonin kvarkkikoostumus on "uud" ja neutronin "udd", näiden hiukkasten isospinit saadaan selitettyä. Kolmas kvarkki eli outo-kvarkki tarvittiin selittämään kaonien ja eräiden baryonien omituisen hidas hajoaminen. Näitä hiukkasia syntyy helposti protonien törmäyksissä vahvan voiman aiheuttamina, mutta niiden hajoaminen kestää jopa 10 kertaa kauemmin kuin pitäisi. Selitykseksi hitaalle hajoamiselle kehitettiin ylimääräinen kvanttiluku, jota alettiin kutsua outoudeksi. Hiukkasen outous säilyy vahvan vuorovaikutuksen reaktioissa, muttei heikon vuorovaikutuksen reaktioissa. Tämän mukaisesti, jos hiukkasen rakenteeseen kuuluu outo-kvarkkeja eli niiden outous poikkeaa nollasta, kevyimpien outojen hiukkasten on ikään kuin jäätävä odottamaan hajoamista hitaammin vaikuttavan heikon vuorovaikutuksen kautta, koska hajoaminen kevyemmiksi hiukkasiksi ei vahvan vuorovaikutuksen kautta ole mahdollista. Osoittautui, että näillä kolmella kvarkilla pystyttiin paitsi selittämään kaikkien tuolloin tunnettujen hadronien ominaisuudet, myös ennustamaan vielä löytymättömiä hiukkasia. Merkittävä läpimurto oli kvarkkimallista ennustetun Ω-baryonin löytyminen. Naracoorte Cavesin kansallispuisto
Naracoorten luolien fossiilit löydettiin 1845. Ensimmäisenä niitä tutki tieteellisesti 1850-luvun lopulla pappi Julian Tenison-Woods, joka kertoi löydöistään vuonna 1862 ilmestyneessä kirjassa "Geological Observations in South Australia". Tenison-Woods raportoi useista löydöistään, kuten emumaisesta linnusta, joka on myöhemmin tunnistettu sorsalintuihin kuuluvaksi "Genyornis newtoni" -lajiksi. Monet ensimmäisistä fossiililöydöistä ovat kadonneet, ja ainoat todisteet niistä löytyvät enää Tenison-Woodsin kirjoista. Hiukkasfysiikan standardimalli
Elektronia ja elektronin neutriinoa sekä niiden vastinpareja muissa perheissä kutsutaan leptoneiksi. Leptoneilta puuttuu kokonaan kvarkkien väriominaisuus, ja niihin vaikuttaa ainoastaan heikko ja sähkömagneettinen vuorovaikutus, joka heikkenee etäisyyden kasvaessa. Sen sijaan kvarkkien välinen värivoima eli vahva vuorovaikutus voimistuu etäisyyden kasvaessa, ja siksi kvarkkeja tavataan ainoastaan värittömissä yhdistelmissä eikä koskaan yksinään. Tätä kutsutaan kvarkkien vankeudeksi (). Nämä värittömät yhdistelmät ovat joko fermionisia baryoneja (kuten protonit ja neutronit) tai bosonisia mesoneja (esimerkiksi pionit). Sidosenergian johdosta tällaisten yhdistelmien massa ylittää yksittäisten osasten yhteenlasketun massan. Hadroni
Vuosina 2003 on nähty joitain kokeellisia viitteitä neljästä kvarkista ja yhdestä antikvarkista koostuvasta baryonista. Tuoreimmat kokeet ovat saattaneet nämä tulokset epäilyksen alaisiksi. Tiedeyhteisö pitää todennäköisempänä, että löydöt ovat olleet vain tilastollista harhaa. Jacques Cartier
Jacques Cartier (alkuperäiseltä nimeltään Jakez Karter, 31. joulukuuta 1491 – 1. syyskuuta 1557) oli ranskalainen tutkimusmatkailija, jota pidetään yleisesti yhtenä Kanadan löytäjistä. Kuiperin vyöhyke
Vyöhykkeen olemassaoloa ehdottivat ensimmäisinä Frederick C. Leonard vuonna 1930 (Pluton löytämisen aikoihin) ja Kenneth E. Edgeworth vuonna 1943. Gerard Kuiper, jonka mukaan vyöhyke on nimetty, esitti 1951, ettei vyöhykkeellä ollut enää jäljellä kohteita. Yksityiskohtaisempia arvioita vyöhykkeen kohteiden olemassaolosta tekivät Al G. W. Cameron vuonna 1962, Fred L. Whipple 1964 ja Julio Fernandez 1980. Jousikvartetto
Suomessa jousikvartettoja sävelsi ensimmäisenä Erik Tulindberg oletettavasti 1780-luvulla. Hänen kuusi kvartettoaan ovat säilyneet vain osin. Tunnetuimpia suomalaisia kvartettosäveltäjiä ovat mm. Jean Sibelius (jousikvartetto d-molli op. 56 "Voces intimæ"), Erkki Melartin (4 kvartettoa), Einojuhani Rautavaara (4 kvartettoa), Aulis Sallinen (5 kvartettoa), Kalevi Aho (3 kvartettoa) ja Pehr Henrik Nordgren (11 kvartettoa). Atomismi
Kun fyysikot ja kemistit tutkivat alkuaineita 1800-luvulla, he tunnistivat atomit niiksi jakamattomiksi yksiköiksi, joista luonnonfilosofiassa oli pitkään puhuttu. Siksi niille annettiin jakamattomuuteen viittaava nimi ”atomi”. 1900-luvulla atomien havaittiin kuitenkin koostuvan vielä pienemmistä osista, elektroneista, neutroneista ja protoneista; ja protonien ja neutronien edelleen kvarkeista. Siksi kysymys siitä, onko aine äärettömästi jaettavaa, on noussut uudelleen. Joka tapauksessa nykyään näiden alkeishiukkasten, päinvastoin kuin atomien, voidaan katsoa vastaavan niitä jakamattomissa olevia entiteettejä, joista historiallinen atomismi on ollut kiinnostunut. Kvarkki
Neljännen kvarkin olemassaoloa alettiin pohtia, kun James Björken ja Sheldon Glashow huomasivat kvarkkimallin siistiytyvän, jos kvarkit muodostaisivat kahden kvarkin pareja tuolloin tunnettujen neljän leptonin tapaan. Tätä s-kvarkin oletettua paria alettiin kutsua lumo- eli c-kvarkiksi. C-kvarkin löytäminen kokeellisesti palkittiin Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1976. Sen avulla kyettiin selittämään c-kvarkin sisältävien hiukkasten hajoamisprosessit hieman samaan tapaan kuin s-kvarkin avulla. Kun vielä tau-leptonin löytymisen jälkeen havaittiin, että leptonit muodostavatkin kolme hiukkasparia, oli luontevaa, että kvarkitkin muodostaisivat kolme paria. Vuonna 1973 Makoto Kobayashi ja Toshihide Maskawa ennustivat kolmannen kvarkkiparin, b- ja t-kvarkkien olemassaolon. Nämä kaksi varsin suurimassaista kvarkkia löydettiin kokeellisesti vasta vuosina 1977 ja 1995. Kobayashi ja Maskawa saivat ennusteesta Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 2008. David Gross
Gross, Wilczek ja Polizer saivat Nobelin palkinnon löytämästään asymptoottiseksi vapaudeksi kutsutusta kvarkkien ominaisuudesta, joka on pohjana kvanttiväridynamiikan teorialle. Sen avulla fyysikot saivat täydennettyä hiukkasfysiikan standardimallin, joka kuvaa kaikki alkeishiukkaset ja niiden keskinäiset vuorovaikutukset. Henry Way Kendall
Henry Way Kendall (9. joulukuuta 1926 – 15. helmikuuta 1999) oli yhdysvaltalainen fyysikko. Hän oli mukana löytämässä kokeellisia todisteita kvarkkien olemassaolosta. Vuonna 1990 hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä Jerome Isaac Friedmanin ja Richard Edward Taylorin kanssa saavutuksistaan elektronien epäelastisesta sironnasta atomiydinten tutkimuksessa. Cahokia
Yhdysvaltalainen lääkäri Benjamin Smith Barton kirjoitti vuonna 1787, että kummunrakentajat olisivat olleet uuteen maailmaan asettuneita viikinkejä. Väitettä tukivat tarinat viikingeistä, jotka olivat purjehtineet Pohjois-Amerikkaan noin vuonna 1000 ja perustaneet kaupungin nimeltä Vinland. Tämä paikka on myöhemmin löytynyt Kanadasta ja tunnetaan nykyään nimellä L’Anse aux Meadows. Smithsonian-instituutti käsitteli varhaisimmissa 1800-luvun julkaisuissaan paljon Cahokiaa ja kallistui Bartonin linjoille kummunrakentajien alkuperän suhteen. Kirjailija Josiah Priest paneutui aiheeseen vuonna 1838 ja esitti, että kumpujen rakentajat olivat egyptiläisiä, kiinalaisia ja norjalaisia. Cahokian autioitumista ja kummunrakentajien katoamista perusteltiin muun muassa arveluilla intiaanien järjestämistä hyökkäyksistä, jotka olivat tuhonneet muinaiset valkoiset siirtolaiset. Kvarkki
Kvarkit ovat sirontakokeiden perusteella lähes pistemäisiä. Hadronin sisällä niillä on vahva vuorovaikutus, joka välittyy gluonien avulla. Vahva vuorovaikutus on sikäli erikoinen, että se kasvaa etäisyyden suhteessa. Lähellä toisiaan kvarkit voivat liikkua lähes vapaasti, kaukana toisistaan ne ovat hyvin vaikeasti työnnettävissä poispäin toisistaan. Vapaita kvarkkeja ei ole havaittu. Kvarkki
Yli 170 MeV:n lämpötilassa, joka vallitsi kvarkkiepookkina maailmankaikkeuden alkuhetkillä, kvarkit ja gluonit kuitenkin muodostivat kvarkki-gluoniplasmaa, jossa kvarkit olivat vapaita. Samoin oletetaan olevan kvarkkitähdissä. Bismarckinsaaret
Ensimmäinen eurooppalainen saarten löytäjä oli alankomaalainen tutkimusmatkailija Willem Schouten vuonna 1616. Eurooppalaiset eivät kuitenkaan asuttaneet saaria ennen kuin 1800-luvun lopulla, kun saksalaiset valloittivat saaret itselleen osaksi Saksan Uutta-Guineaa vuonna 1884. Ensimmäisessä maailmansodassa Australia sai alueen haltuunsa 1914 ja vastaanotti myöhemmin Kansainliiton mandaatin sen hallitsemiseen. Lyhyttä japanilaisten miehitystä toisessa maailmansodassa lukuun ottamatta saaret pysyivät Australian hallussa aina vuoteen 1975, jolloin niistä tuli osa itsenäistä Papua-Uuden-Guinean valtiota. Kvanttivaahto
Kvanttivaahto on kvanttimekaniikan käsite, jolla tarkoitetaan maailmankaikkeuden pienimmän mittakaavan (noin 10 metriä eli Planckin pituus) perusrakennetta. Termin kehitti ensimmäisenä John Wheeler 1950-luvulla. Kvanttivaahto koostuisi erittäin pienistä mustista aukoista, jotka muokkaisivat aika-avaruuden rakennetta itseään. Teoriaa on kuitenkin mahdotonta todistaa, sillä parhaimmillakin hiukkaskiihdyttimillä on mahdotonta tutkia asioita näin pienessä mittakaavassa. Kuun synty
1970-luvulta alkaen tutkijat ovat kehitelleet törmäysteoriaa, jonka mukaan aurinkokunnan synnyn niin sanotussa oligarkkivaiheessa Maahan törmäsi Marsin kokoinen pikkuplaneetta, joka lennätti valtavan kivipilven tai möykyn avaruuteen. Tästä muotoutui Kuu. Törmäysteoriaa alettiin kehitellä, kun kuulennoilta oli saatu kuun kivinäytteitä, joita tutkimalla voitiin tehdä päätelmiä Kuun mahdollisesta syntytavasta. Ystävällinen lukupari
Ensimmäinen ystävälukupari (220, 284) on tunnettu jo antiikin ajoista saakka. Yleisen kaavan, jolla voi osan numeropareista selvittää, keksi Thabit ibn Qurrah vuoden 850 tienoilla. Samoja lukupareja tutki myös muita arabialaisia matemaatikoita, mm. Al-Baghdadi (980–1037), Kamal Al-Din Farisi (1260–1320) ja Ibn al-Banna al-Marrakushi al-Azdi (1256–1321). 
Al Banna löysi seuraavan parin (17 296, 18 416) käyttämällä Thabitin teoreemaa ("n" = 4), joskin lukuparin löytäjiksi on merkitty Pierre de Fermat ja Marin Mersenne vuonna 1636. Al-Fārisī löysi seuraavan parin (9363584, 9437056) Thabit:n teoreeman mukaisen ("n" = 7). Iranilainen matemaatikko Muhammad Baqir Yazdi 1500-luvulla löysi saman parin, kuten myös Descartes 1638, jonka nimiin löytö yleisesti on merkitty. Kuten huomataan, monet itäeurooppalaisten matemaatikkojen työt tästä aiheesta on unohdettu. Gluoni
Gluoni on mittabosoneihin kuuluva alkeishiukkanen, joka välittää vahvaa voimaa eli värivoimaa. Se pitää kvarkit kiinni toisissaan, jolloin näistä voi muodostua protoneita, neutroneita ja muita hadroneita. Atomiytimet pysyvät koossa nimenomaan gluonien ansiosta. Nimitys gluoni tulee englanninkielisestä sanasta "glue", eli liima.
Gluonien olemassaolo todistettiin kokeellisesti vuonna 1979 DESY:n Petra-ilmaisimella. Thomas Henry Potts
Uudessa-Seelannissa Potts ryhtyi toden teolla tutkimaan luontoa. Hän löysi lukuisia tieteelle uusia lajeja, kuten uudenseelanninlokki ("Larus bulleri") ja kirjokiivi ("Apteryx haastii"), jonka hän nimesi 1872. Fysiikka
Vaikka fysiikalla on usean tuhannen vuoden historia, fyysikot eivät olleet 1900-luvun alussa vieläkään yhteisymmärryksessä aineen rakenteesta. Tuolloin vallitsevana mielipiteenä oli samankaltainen kuin Demokritoksen aiemmin esitetty idea. Fyysikot totesivat, että aine koostuu atomeista. Ennen 1900-lukua J. J. Thomson suunnitteli kokeen, joka vaikutti käsitykseen atomien rakenteesta. Kokeessa havaittiin, että katodisäteet koostuivat negatiivisesti varautuneista hiukkasista, elektroneista. Yksi atomin rakenneosista oli löytynyt. Thomson sai havainnostaan Nobelin fysiikanpalkinnon ja myöhemmin hänen poikansa sai Nobelin fysiikanpalkinnon elektronien aaltoluonteen löytämisestä.
Modernin fysiikan ja klassisen fysiikan taitteessa Pierre Curie ja Marie Curie havaitsivat, että jotkin aineet olivat radioaktiivisia. Henri Becquerel löysi samaisen ilmiön tosin aiemmin, muttei ollut varma mitä oli löytänyt. Marie Curie oli fysiikan ja kemian harvoja merkittäviä naishahmoja. Curien löytöjen pohjalta syntyi uusi fysiikan haara, ydinfysiikka. Aivan alkuaikoina röntgensäteilyn ja radioaktiivissa prosesseissa syntyneen säteilyn vaarallisuutta ei tiedostettu, ja monet tutkijat altistuivat vaaralliselle säteilylle liiaksi. Myös Marie Curie työskenteli radioaktiivisten aineiden kanssa ilman kunnollisia suojavarusteita. Hän kuoli leukemiaan 1934. U-kvarkki
U-kvarkit (engl. up) eli ylös-kvarkit ovat alkeishiukkasia ja yksi kuudesta kvarkkityypistä Muut tyypit ovat c, s, d, b ja top -kvarkit. Niiden massa on kaikista kvarkeista pienin. Niiden antihiukkasia ovat u-antikvarkit. Kvarkki-gluoniplasma
Kvarkki-gluoniplasma () on kvanttikromodynamiikan faasi, joka esiintyy vain äärimmäisen korkeissa lämpötiloissa ja tiheyksissä. Normaaleissa olosuhteissa kvarkit ovat sitoutuneina toisiinsa gluoneiden avulla muodostaen hadroneita, esimerkiksi protoneita ja neutroneita. Kun hadronit saatetaan tarpeeksi kuumiin ja suuripaineisiin olosuhteisiin, kvarkkien väliset sidokset lakkaavat olemasta, jolloin kvarkit ja gluonit ovat ns. vapaita. Keripukki
Vuonna 1907 norjalaiset lääkärit Axel Holst ja Theodor Frølich onnistuivat aiheuttamaan koe-eläiminä olleille marsuille keripukin. Viimein puolalainen biokemisti Casimir Funk kehitti ensimmäisenä vitamiinin käsitteen vuonna 1912. Vuorovaikutus
Näistä kahdella viimeksi mainitulla on niin lyhyt kantama, että ne ilmenevät vain ydin- ja hiukkasfysiikan ilmiöissä. Kvarkkien välillä vaikuttavaa vuorovaikutusta kutsutaan vahvaksi vuorovaikutukseksi. Se sitoo protonien ja neutronien rakenneosat, kvarkit, ja samalla koko ytimen rakenneosat yhteen. Fermioni
Fermioneihin kuuluvat
Näistä leptonit ja kvarkit ovat hiukkasfysiikan standardimallin mukaan alkeishiukkasia, kun taas baryonit koostuvat kolmesta kvarkista ollen yhdistelmähiukkasia. Kvanttiväridynamiikka
QCD:lle ominaista on asymptoottinen vapaus, mikä tarkoittaa sitä, että kvarkkien lähestyessä hadronissa toisiaan niiden välinen vuorovaikutus pienenee kohti nollaa. Vastaavasti hadronissa olevien kvarkkien irrottaminen toisistaan vaatii lähes äärettömän suuren voiman. Teorian asymptoottisesta vapaudesta keksi David Politzer, Frank Wilczek ja David Gross vuonna 1973. Kompakti tähti
Teoreettiset kvarkkitähdet ovat myös kompakteja tähtiä. Tangentti (geometria)
Antiikin kreikassa tangenttien ongelmaa käsiteltiin kartioleikkauksissa laajalti. Ensimmäinen moderni tangentin määritelmä esitettiin vasta keskiajan lopulla: tangentti on suora, joka koskettaa käyrää mutta ei leikkaa sitä. Pierre de Fermat keksi differentiaalilaskennassa jyrkkyyden käsitteen ja ilmaisi sen käyrän tangentilla. Ajatusta kehittivät eteenpäin muun muassa John Wallis, Isaac Barrow, Isaac Newton ja Gottfried Leibniz. Leibniz ajatteli tangentin olevan sekantti, jonka kaksi leikkauspistettä sijaitsivat äärettömän lähellä toisiaan. Uraani
Uraanin löytäjänä pidetään saksalaista apteekkaria ja kemistiä Martin Klaprothia. 1780-luvun lopulla Klaproth tutki uraniniittia eli pikivälkettä (, "pech" huono onni ja "blende" mineraali). Tuohon aikaan luultiin, että pikivälke sisältää vain rautaa ja sinkkiä. Klaproth huomasi, että osa mineraalista ei käyttäytynyt kuten rauta tai sinkki ja päätteli näin löytäneensä uuden alkuaineen. Hän ehdotti löytämälleen alkuaineelle nimeksi "uran", joka oli kunnianosoitus muutama vuosi aikaisemmin löydetylle Uranus-planeetalle. Sittemmin se muotoutui muotoon "uranium". Pikivälkettä alettiin lopulta kutsua uraniniitiksi. Syyskuussa 1789 Klaproth esitteli löytönsä Preussin tiedeakatemialle. Todellisuudessa Klaproth löysi uraanidioksidia. Siittiöiden varastointionkalo
Alun perin ajatuksen varastointionkaloista esitti italialainen anatomian tutkija Hieronymus Fabricius de Aquapendente, tunnetummin Fabricius, 1600-luvulla tutkiessaan kanojen pitkittynyttä hedelmöitystä. Hänen myöhempi oppilaansa William Harvey vahvisti tutkimuksillaan, että parittelun ja viimeisen hedelmöityneen munan välinen aika on kolme viikkoa. Koska mikroskooppi oli Fabriciuksen aikana vielä tuntematon, ei hän voinut fyysisesti todistaa siittiöiden olemassaoloa. Kesti kolmisensataa vuotta, ennen kuin yhdysvaltalaiset siipikarjatutkijat vahvistivat Fabriciuksen oletuksen laboratoriossa, mutta vasta 1970-luvulla yhdysvaltalainen biologi Olin Bray löysi siittiöiden varastointionkalot, joita hän kutsui rauhasiksi. Kvarkkitähti
Kvarkkitähti on teoreettinen kompakti tähti, joka koostuu alkeishiukkasista: kvarkeista. Tavanomaisissa olosuhteissa kvarkit ovat sitoutuneita hadroneiksi (esim. protoneiksi ja neutroneiksi). Neutronitähden massan romahtamisesta painovoiman vaikutuksesta neutronit hajoavat u-kvarkeiksi ja d-kvarkeiksi. Osa u- ja d-kvarkeista saattaa muuttua s-kvarkeiksi muodostaen "outoa materiaa", jolloin kvarkkitähti on syntynyt. (174567) Varda
(174567) Varda (2003 MW) on cubewano, Neptunuksen takana Aurinkoa kiertävä kappale, jonka löysi J. A. Larsen 21. kesäkuuta 2003. Sen absoluuttinen kirkkaus on noin 3,4 ja halkaisija noin 695 kilometriä. Se on siis hyvin todennäköisesti kääpiöplaneetta. Kappale on nimetty J. R. R. Tolkienin kirjojen kuvitteellisen Varda-jumalattaren mukaan. Vardalla on myös kuu nimeltä Ilmarë, jonka löysi K. S. Nollin johtama tutkijaryhmä vuonna 2009. Auksiini
Ensimmäisiä auksiinin löytämiseen johtavia kokeita suoritti Charles Darwin poikansa Francisin kanssa 1800-luvun puolella. Darwinit halusivat selvittää, millä mekanismilla kasvi havaitsee valon, jota kohti se alkaa kasvaa. He "sokaisivat" ruohon taimia peittämällä niitä eri kohdista kuten ihan kärjestä, keskeltä vartta tai varren tyvestä. Darwinit havaitsivat, että kärjestä peitetyt taimet eivät kääntyneet valoa kohti. Valon aistimismekanismi piilee siis kärjessä. Koska taimi alkaa kääntyä valoon päin kuitenkin vähän kärjen alapuolelta, oli pääteltävissä, että kärjestä erittyy jokin aine, joka matkaa varressa alaspäin. Johann Carl Fuhlrott
Johann Carl Fuhlrott (31. joulukuuta 1803 Leinefelde, Saksa – 17. lokakuuta 1877 Elberfeld, nyk. Wuppertal) oli saksalainen luonnontieteilijä. Hän tajusi Neanderthalista luolasta kalkkikiveä kaivaneiden työmiesten vuonna 1856 löytämien luiden merkityksen. Hänen maineensa perustuu siihen, että hän arvioi niiden olevan aiemmin tuntemattoman ihmislajin luita. Kaivostyöläiset olivat luulleet luiden kuuluvan karhulle, mutta Fuhlrott huomasi, että ne poikkesivat tavallisista ihmisenluista ja näytti niitä Bonnin yliopiston professorille Hermann Schaaffhausenille. He julkistivat löydön yhdessä 1857. Heidän näkemyksiään ei aluksi hyväksytty, koska ne poikkesivat Raamatusta, eikä Darwin ollut vielä julkaissut ajatuksiaan evoluutiosta. Fuhlrottia ja Schaaffhausenia pidetään nyisin paleoantropologian perustajina, ja heidän löytönsä on nimetty "Homo neanderthalensis" -nimellä löytöpaikan kunniaksi. Magneettinen pohjoisnapa
Ensimmäisenä magneettiselle pohjoisnavalle saapui 31. touko­kuuta 1831 James Clark Ross, joka havaitsi sen sijaitsevan Boothian niemimaalla, Cape Adelaidessa (). Tämän jälkeen kesti yli 70 vuotta, ennen kuin paikalla seuraavana kävi Roald Amundsen vuonna 1903 purjehtiessaan ensimmäisenä Luoteisväylän läpi. Amundsen havaitsi magneettisen navan edelleen olleen lähellä Rossin ilmoittamaa paikkaa.
Kolmantena magneettisen pohjois­navan saavuttivat vuonna 1947 kanadalaiset tutkimus­matkailijat Paul Serson ja Jack Clark, jotka totesivat sen siirtyneen Allen Lakeen, Walesin prinssin saarelle (), noin 400 kilometriä luoteeseen siitä paikasta, josta Ross ja Amundsen olivat sen löytäneet. Edeltä­jis­tään poiketen he saapuivat paikalle lento­teitse, minkä vuoksi matka kävi paljon nopeammin, ja he saattoivat määrittää magneetti­navan paikan varsin tarkasti Sersonin keksimän elektronisen magnetometrin avulla Ambulocetus
Kun "Ambulocetus" vuonna 1904 löydettiin, tutkijat saivat vastauksen valaiden alkuperästä. 
Joidenkin tutkijoiden mukaan valaat polveutuvat "Andrewsarchuksen" kaltaisista mesonykeista.
"Ambulocetuksen" korvat, hampaat ja luuranko osoittivat, että se oli selvästi alkeellinen valas, mutta sillä oli myös monia mesonykien piirteitä. Nämä tosiasiat yhdistettynä siihen, että "Ambulocetus" käveli kuivalla maalla, merkitsivät sitä, että kyseessä oli puuttuva lenkki "Andrewsarchuksen" kaltaisten maalla kävelevien mesonykien ja "Basilosauruksen" kaltaisten täydellisesti vesielämään sopeutuneiden valaiden välillä. Se oli samalla vedenpitävä todiste siitä, että valaat ovat kehittyneet maanisäkkäistä. Tämän jälkeen Aasiasta löydettiin lisää primitiivisiä valaita, ja Aasiaa pidetäänkin nyt valaiden syntypaikkana. Viime aikoina tehdyt tutkimukset osoittavat, että valaat ovat kehittyneet "Propalaeotheriumin" kaltaisista kavioeläimistä. Greip
Greip on yksi Saturnuksen lukuisista kuista. Se kuuluu viikinkiryhmään, jotka kiertävät Saturnusta retrogradisesti eli planeetan pyörimissuuntaan nähden vastakkaiseen suuntaan. Sen löysivät Scott S. Sheppard, David C. Jewitt ja Jan T. Kleyna Subaru-teleskoopilla Mauna Keassa, Havaijilla 6. maaliskuuta 2006. Skvarkki
Skvarkkien spin on nolla, mutta muuten niiden ominaisuudet massaa lukuun ottamatta vastaavat kvarkkien vastaavia. Skvarkkeja on etsitty CERNin LHC-kiihdyttimellä, mutta toistaiseksi viitteitä niiden olemassaolosta ei ole saatu. Kuolleenmeren kääröt
Ammattiarkeologit ovat astuneet kuvaan vasta 1980- ja 1990-lukujen taitteesta lähtien. Arkeologit ovat halunneet selvittää, keitä tai millainen yhteisö kirjoitusten takaa voitaisiin jäljittää. Perinteisesti oli katsottu, että tekstit olivat luostarimaisessa yhteisössä eläneen essealaisiin kuuluneen juutalaislahkon tuottamia. Arkeologien johdolla Kuolleenmeren luolien ja kääröjen rinnalle keskeiseksi tutkimuskohteeksi tulivat nyt Qumranin yhdyskuntarauniot ja hautausmaa löytöineen. Belgialaiset arkeologit Pauline Donceel-Voute ja Robert Donceel poikkesivat jo 1990-luvun alussa muun muassa Roland de de Vauxin edustamasta luostariteoriasta ja esittivät, ettei Qumranin luolilla ja raunioilla ollut erityistä yhteyttä. Rauniot olivat jäännöksiä roomalaisesta maalaishuvilasta. Sähköheikko vuorovaikutus
Sähköheikossa vuorovaikutuksessa leptonien ja kvarkkien ajatellaan vuorovaikuttavan eräänlaisten virtojen kautta siten, että kvanttiluvuista "heikko isospin" ja "heikko hypervaraus" säilyvät. Tällöin sähköisesti varatun välibosonin W tai W välittämissä, niin kutsutuissa "varatuissa virroissa" elektroni, myoni ja tau esiintyvät aina oman neutriinonsa kanssa. "Neutraaleissa virroissa", joita Z-bosoni välittää, hiukkanen-neutriino-parien sekoittuminen olisi periaatteessa mahdollista, mutta sellaista ei ole koskaan havaittu tapahtuvan. Ilmiön selittämiseksi on otaksuttu leptoniluvuksi kutsuttu kvanttiluku, jonka oletetaan säilyvän heikon vuorovaikutuksen reaktioissa. Kvarkkien vuorovaikutukset varatuissa virroissa ovat samantapaisia, mutta ne eivät muodosta yhtä ehdottomia pareja, vaan esimerkiksi u-kvarkki voi esiintyä saman virran reaktioissa d-kvarkin sijaan vaikkapa s-kvarkin kanssa. Joskin todennäköisyys on pienempi. Kvarkkiparien sekoittumisesta koottua matriisia kutsutaan Cabibbon-Kobayashin-Masakawan matriisiksi. Jarnsaxa
Jarnsaxa on yksi Saturnuksen lukuisista kuista. Se kuuluu viikinkiryhmään, jotka kiertävät Saturnusta retrogradisesti eli planeetan pyörimissuuntaan nähden vastakkaiseen suuntaan. Sen löysivät Scott S. Sheppard, David C. Jewitt ja Jan T. Kleyna Subaru-teleskoopilla Mauna Keassa, Havaijilla 6. maaliskuuta 2006. Galileo Galilein tapaus
Galilei ajautui kiistoihin huomattavan jesuiitan Christoph Scheinerin kanssa siitä, kuka löysi auringonpilkut ensimmäisenä. Kiista muodostui elinikäiseksi kaunaksi, mutta kumpikaan ei ollut oikeassa, sillä varsin suurella varmuudella ensimmäiset havainnot tekivät David Fabricius ja hänen poikansa Johannes. Samoihin aikoihin Galilei ajautui kiistoihin myös siitä, minkä periaatteen mukaan kappaleet kelluivat tai upposivat vedessä. Hän kannatti Arkhimedeen näkemystä akateemikkojen suosiman Aristoteleen näkemystä vastaan. Debatti oli epäystävällinen, ja Galilein suorasukainen ja joskus myös sarkastinen tyyli, mikä ei silloin tosin ollut kovin poikkeuksellista, synnytti hänelle vihamiehiä. Galilein ystävät kertoivat hänelle, että joukko filosofian professoreja kasasi vaivihkaa vastustusta hänelle kirkon puolella. Vulkanointi
Useimmat kirjat nimeävät Charles Goodyearin (1800–1860) rikillä tehtävän kumin vulkanoinnin keksijäksi. Goodyear väitti keksineensä vulkanoinnin 1839, mutta hän ei patentoinut keksintöään ennen kuin 15. kesäkuuta 1844, ja hän kirjoitti tarinan keksinnöstään elämäkerrassaan "Gum-Elastica" vasta 1853. Samanaikaisesti Thomas Hancock (1786–1865), tiedemies ja insinööri, patentoi vulkanointiprosessin Englannissa 21. marraskuuta 1843, kahdeksan viikkoa ennen kuin Goodyear haki patenttia Englannissa. T-kvarkki
T-kvarkki () eli tosi-kvarkki tai huippu-kvarkki on alkeishiukkanen ja yksi kuudesta kvarkkityypistä eli mausta. Sitä vastaava antihiukkanen on t-antikvarkki. T-kvarkki on kvarkeista selvästi raskain eikä se siksi muodosta lainkaan hadroneita. T-kvarkkeja voidaan havaita vain tuottamalla t-kvarkin ja t-antikvarkin muodostamia pareja. Vulkanus (planeetta)
Vulkanuksen etsintäyritykset päättyivät vasta, kun Einstein oli esittänyt yleisen suhteellisuus­teorian.
Myöhemminkin jotkut tähti­tieteilijät ovat kuitenkin väittäneet löytäneensä sen. Yksi heistä oli amerikkalainen Henry C. Courten, joka tutki vuoden 1970 auringon­pimennyksestä otettuja valokuvia. Hän päätteli, että kuvista ainakin seitsemässä esiintyvät kohteet olivat todellisia ja että kyseessä olisi Merkuriuksen radan sisäpuolella, 0,1 tähti­tieteellisen yksikön etäisyydellä Auringosta oleva pikkuplaneetta. Sen läpimitaksi hän arvioi vähintään 130 ja enintään 800 kilometriä. Sellaista ei kuitenkaan ole myöhemmin kyetty havaitsemaan. Mikäli kyseessä oli jokin todellinen kohde, kyseessä saattaa olla hetkellisesti lähelle Aurinkoa tullut, ennestään tuntematon komeetta tai pieni asteroidi, joka läpimitta tuskin ylittää 60 kilometriä. Kvarkki
Vaikka kvarkit keksittiin alun perin teoreettisista syistä selittämään löydettyjen hadronien ryhmittyminen, niistä on myöhemmin saatu kokeellista todistusaineistoa. Kaikki kvarkit on havaittu hiukkas­kiihdyttimissä. Huippukvarkki löydettiin viimeisenä 23. huhtikuuta 1994. Protonin sisärakenteen kvarkkeja voidaan hiukkaskiihdyttimessä havaita esimerkiksi antamalla elektronin sirota siitä. Viktor Ambarzumjan
Ambarzumjan muun muassa arvosteli länsimaisten tähtitieteilijöiden uskonnollisia tulkintoja kaikkeudesta, kuten alkuräjähdysteorian uskonnollisia tulkintoja. Ambarzumjanin mukaan aine pyrkii muodostamaan yhä uudenlaisia järjestelmiä, kun siirrytään pienemmistä järjestelmistä suurempiin. Ambarzumjanin mukaan voidaan kuvitella, että aine voi muodostaa äärettömän määrän erilaisia, sisäkkäisiä järjestelmiä, joista ihminen on toistaiseksi havainnut kvarkkien ja havaitsemamme kaikkeuden väliset järjestelmät. Ambarzumjanin mukaan mikään ei estä ajattelemasta kaikkeutta äärettömäksi ja ikuiseksi. Sähkövaraus
Robert Millikan osoitti vuonna 1909, että sähkö­varaus on kvantittunut suure, toisin sanoen on olemassa tietty pienin mahdollinen sähkö­varaus, jota sanotaan alkeis­varaukseksi ("e"), suuruudeltaan noin 1,602 · 10 C, ja jonka moni­kertoja kaikki havaitut sähkö­varaukset aina ovat. Esimerkiksi protonin varaus on "+e", elektronin "−e". Myöhemmin on kuitenkin ilmennyt, että kvarkkien varaus on alkeisvarauksen kolmasosia, mutta kvarkit eivät koskaan esiinny irrallisina. Max Planck
Planck alkoi pohtia lakia uudella tavalla. Hän lähestyi asiaa käyttämällä apunaan Boltzmannin ajatusta entropiasta molekyylitason kaaoksena. Planck ei kuitenkaan hyväksynyt Boltzmannin käsitystä entropian ja irreversiibeliyden todennäköisyyteen perustuvasta luonteesta vaan tulkitsi Boltzmannin ajatusta omalla tavallaan. Planck lähti liikkeelle Boltzmannin yhtälönä tunnetusta kaavasta S=k log W. On kuitenkin huomattava, ettei Boltzmann koskaan esittänyt yhtälöä tässä muodossa, vaan sen teki ensimmäisenä Planck. Selvittääkseen molekyylitason epäjärjestyksen kombinatorisen lausekkeen "W" Planck otti käyttöön termin, jota hän kutsui energia-alkioksi. Planck oletti mustan kappaleen oskillaattoreiden kokonaisenergian jakautuvan äärelliseen määrään osaenergioita ε, joita hän siis kutsui energia-alkioksi. Hän kertoi tästä uudesta lain johtamisesta Berliinin tiedeakatemian kokouksessa 14. joulukuuta 1900. Tätä päivää pidetään yleisesti kvanttimekaniikan syntymäpäivänä, vaikka kvanttimekaniikan tutkiminen alkoi varsinaisesti kaksikymmentä vuotta myöhemmin. Vingenin kalliopiirrosalue
Kalliopiirrokset löysi vuorikiipeilijä ja asianajaja Kristian Bing vuonna 1910 ja vuonna 1912 hän julkaisi löytönsä artikkelissaan "Oldtiden" . Piirroksia alettiin heti tutkia. Muun muassa ruotsalainen arkeologi Gustaf Hallström, jolla oli jo laaja kokemus ruotsalaisista Nämforsenin kalliopiirroksista , tutki niitä ensin vuosina 1913−1917 ja Johannes Bøe 1920-luvulla. Pitkän tauon jälkeen Egil Bakka palasi aiheeseen 1960-luvulla, jolloin oli dokumentoitu jo 1 500 piirrosta. Hän luokitteli saksanhirveä esittävät kuviot tyylin ja aiheen mukaisiin kategorioihin tarkoituksenaan järjestää ne kronologiseen järjestykseen. Ajoitusprobleema sai apua geologisista maankohoamiseen liittyvistä tutkimuksista ja 1970-luvulla piirrosten lähellä tehdyistä arkeologisista kaivauksista. Kaivauksia tehtiin lisää 1990−2000-luvuilla. Borgit
Borgit ovat "Star Trek" -sarjan kuvitteellinen avaruusolentolaji. Ne ovat kyberneettisiä olioita ja alun perin lähtöisin Delta-kvandrantista. Borgit ovat puoliksi humanoideja, puoliksi koneita ja valloittavat maailmoja sulauttamalla ne itseensä. Niiden alukset ovat kuutioiden ja pallojen muotoisia. Ensimmäisen kerran borgit esiintyivät sarjan "Star Trek – uusi sukupolvi" jaksossa "Borgien armoilla" ("Q Who?"), jossa Q-niminen avaruusolento heitti Enterprise-D:n miehistöineen borgien kuution tielle tuhansien valovuosien päähän J-25-tähtijärjestelmään. Seuraavan kerran ne kohdattiin jaksossa "Maailmoista paras" ("The Best of Both Worlds"), jossa kapteeni Jean-Luc Picard siepattiin borgien kuutioon, ja hänestä tuli borgien Locutus. Ne olivat merkittävässä roolissa myös elokuvassa "Star Trek – ensimmäinen yhteys", jossa borgit kuningattarensa johtamina matkustivat ajassa estämään ensimmäisen yhteyden ihmisten ja vulkaanien välillä. Myöhemmin borgeja on nähty muissakin "Star Trek" -sarjoissa. "" niitä nähtiin usein, ja tulipa naispuolisesta borgista Seven of Ninesta jopa Voyagerin miehistön jäsen. Sokkelo
Matemaatikko Leonhard Euler oli ensimmäisiä, jotka ratkaisivat sokkeloita matemaattisesti. Näin hän löysi topologian tieteenä. Morlokit (sarjakuvat)
Morlokit Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä mutanttiryhmä, joka useimmiten yhdistetään Ryhmä-X:ään. Ryhmän loi käsikirjoittaja Chris Claremont ja taiteilija Paul Smith. Morlokit esiintyivät ensimmäisen kerran "Uncanny X-Men"- lehden numerossa 169 (toukokuu 1983). Huippuvuoret
Alankomaalainen Willem Barents löysi Huippuvuoret vuonna 1596, ja saarista tuli tämän jälkeen suosittu valaanpyytäjien tukikohta. Barentsia ennen saarilla on saattanut käydä muitakin eurooppalaisia, mutta asiasta ei ole varmuutta. Islantilaisten annaalien mukaan viikingit saattoivat käydä Huippuvuorilla, mutta kirjoituksissa voidaan viitata myös muihin saariin. Varsinkin monissa norjalaisissa julkaisuissa viikinkien vierailua pidetään kuitenkin varmana, vaikka arkeologisia todisteita ei ole. Venäläiset arkeologit puolestaan uskovat, että Vienanmeren ympäristön pomorit saapuivat Huippuvuorille viimeistään 1500-luvulla. Tästäkään ei ole suoria todisteita, mutta pomorit lienevät ensimmäisiä, jotka asuivat Huippuvuorilla talven yli. Asteroidivyöhyke
Sitten vuonna 1804 Karl Ludwig Harding löysi Junon ja Heinrich Olbers löysi Vestan vuonna 1807. Monen vuosikymmenen ajan tähtitieteelliset teokset kertoivat aurinkokunnassa olevan 11 planeettaa: Merkurius, Venus, Maa, Mars, Vesta, Juno, Ceres, Pallas, Jupiter, Saturnus ja Uranus. Tilanne muuttui vasta vuonna 1845, kun K. L. Hencke löysi Astraean. Vuonna 1847 löydettiinkin jo kolme uutta asteroidia: Hebe, Iris ja Flora. Vuonna 1851 Marsin ja Jupiterin välillä kiertäviä taivaankappaleita tunnettiin jo 15. Näistä viimeisimpänä löydetty oli Eunomia. Aluksi ne luettiin muiden lailla keskietäisyytensä mukaisessa järjestyksessä Auringosta lukien planeettojen luettelon, ja jokaisella niistä oli oma erityinen symbolinsa. Varjagikaarti
Norjalaiset, tanskalaiset ja ruotsalaiset viikingit perustivat 800-luvun lopulla oman valtionsa, Kiovan Rusjin, nykyisen Länsi-Venäjän ja Ukrainan alueelle. Mukana oli myös paljon hämäläisiä, karjalaisia ja virolaisia. Idän suunnasta katsottuna he kaikki edustivat samaa skandinavista kulttuuria. Monet viikingit matkustivat Bysantin valtakunnan pääkaupunkiin Konstantinopoliin, joka oli siihen aikaan Euroopan suurin kaupunki ja monien kauppareittien päätepiste tai risteys. Näitä miehiä kutsuttiin valtionsa mukaan ruseiksi, mutta slaavilaiset ja bysanttilaiset lähteet kutsuivat heitä varjageiksi. Sanan etymologiasta on käyty keskustelua, mutta yleisesti hyväksytyn teorian mukaan se tulee sanasta "vàr" (monikko "vàrar"), joka tarkoittaa luottamusta tai uskollisuudenvalaa: varjagit olivat siis ryhmä miehiä, jotka olivat vannoneet valan toveruudesta ja uskollisuudesta. Jerome Isaac Friedman
Jerome Isaac Friedman (s. 30. maaliskuuta 1930) on yhdysvaltalainen fyysikko. Hän oli mukana löytämässä kokeellisia todisteita kvarkkien olemassaolosta, jonka vuoksi hän sai vuonna 1990 Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä Henry Way Kendallin ja Richard Edward Taylorin kanssa. Richard Edward Taylor
Richard Edward Taylor CC, FRS, FRSC, (2. marraskuuta 1929 – 22. helmikuuta 2018) oli kanadalais-yhdysvaltalainen fyysikko. Hän oli mukana löytämässä kokeellisia todisteita kvarkkien olemassaolosta Stanfordin hiukkaskiihdyttimen avulla. Vuonna 1990 hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä Jerome Isaac Friedmanin ja Henry Way Kendallin kanssa saavutuksistaan, jotka koskivat elektronien epäelastista sirontaa atomiydinten tutkimuksessa. Kvarkki
Nimitys ”kvarkki” on peräisin James Joycen kryptisestä teoksesta "Finnegans Wake": Walter Wahl
Walter August Wahl (8. lokakuuta 1879 Viipuri – 18. lokakuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen mineralogi ja kemisti. Hän oli Åbo Akademin kemian professori 1918–1924 ja Helsingin yliopiston kemian ylimääräinen professori 1937–1946. Hän tutki muun muassa korkeassa paineessa jähmetettyjen kaasujen ominaisuuksia, silikaattien rakennetta ja kiteytymistä sekä myöhemmällä iällä meteoriitteja ja magmakivien syntyä. Hänen meteoriittikokoelmansa siirtyi hänen kuoltuaan Helsingin yliopiston kivikokoelmaan. S-kvarkki
S-kvarkki kuuluu yhdessä u- ja d-kvarkin kanssa kolmen alkuperäisen, vuonna 1964 ennustetun kvarkin ryhmään. Tämä kolmikko tarvittiin selittämään silloin tunnettujen hadronien rakenne. S-kvarkki esiintyy monien hadronien rakenneosana, mutta toisin kuin u- ja d-kvarkin tapauksessa, mikään sen sisältävä hiukkanen ei ole stabiili. Se kuitenkin tarvittiin kantamaan outoutena tunnettua ominaisuutta, jonka Kazuhiko Nishijima ja Murray Gell-Mann kehittivät 1950-luvulla selittämään, miksi eräitä hiukkasia kuten kaoneja ja hyperoneja syntyy helposti, mutta niiden hajoaminen vie suhteellisen paljon aikaa. Kvartsi
Kvartsia esiintyy monina erilaisina muunnoksina. Ideaali, puhdas kvartsi eli vuorikide tai vuorikristalli on kirkasta ja läpinäkyvää. Muinaiset kreikkalaiset uskoivat tällaisen kirkkaan ja puhtaan kvartsin olevan kovassa paineessa muodostunutta jäätä. Itse asiassa sana kristalli on peräisin kreikan kielen jäätä tarkoittavasta sanasta. 
Valkoista muunnosta kutsutaan maito- eli lumikvartsiksi. Valkoisen värin aihettavat mikroskooppisen pienet fluidisulkeumat, jotka ovat jääneet kiteen sisään sen kasvaessa. Fe pitoiset muunnokset ovat väriltään joko violetteja (ametisti) tai keltaisia (sitriini). Sitriini on väriskaala, joka muuttuu keltaisesta kalpean ruskeaan. Luonnollisesti sitriinit ovat harvinaisia. Guadalupenkarakara
Ensimmäiset ihmiset Guadalupella olivat metsästäjiä ja valaanpyytäjiä, joilla oli mukanaan laivoilla vuohia miehistön ravinnoksi. Joitakin niistä jätettiin Guadalupelle tulevien matkojen ruokavarastoksi. Vuohet lisääntyivät nopeasti ja söivät lähes kaiken kasvillisuuden. Vuohet itsessään eivät kuitenkaan aiheuttaneet guadalupenkarakaran häviämistä. Sen sijaan vuohien perässä tuli metsästäjiä, jotka uskoivat guadalupenkarakaran tappavan vuohia ja uhkaavan näin niiden kantaa. On epätodennäköistä, että lintu olisi voinut tappaa vuohen, mutta se käytti todennäköisesti ravinnokseen niiden haaskoja. 1800-luvun aikana lajia metsästettiin säälimättä asein ja myrkyin. Metsästäjien lisäksi uhaksi nousivat keräilijät, jotka keräsivät lajin yksilöitä lintutieteellisiin kokoelmiin. Vain pieni parvi karakaroja selvisi 1900-luvun puolelle. Joulukuussa 1900 ornitologi ja keräilijä Rollo Beck kohtasi 11 yksilön parven ja luullen lintua edelleen yleiseksi hän ampui parvesta kaikki paitsi kaksi yksilöä. Viimeinen havainto lajista tehtiin vuonna 1903 ja IUCN on määritellyt sen sukupuuttoon kuolleeksi lajiksi. Kvarkki
Kvarkeista muodostuvia hiukkasia kutsutaan hadroneiksi, jotka puolestaan voidaan jakaa baryoneihin ja mesoneihin siten, että baryonien spin on puoliluku, mesonien kokonaisluku. Nykyään erilaisia hadroneja tunnetaan satoja, tosin useimmat niistä eivät ole vakaita. Albert Einstein
Einsteinia innostivat Planckin teoria energiapaketeista ja myös Heinrich Hertzin huomio siitä, että kipinän kirkkaus kasvaa, kun kipinöintialueelle kohdistetaan ultraviolettisäteilyä. Einstein kyseenalaisti eetterin jo opiskeluvuosinaan, ja vaikuttaisi siltä, että Einstein keksi valokvantit jo vuonna 1901. Einstein ei kuitenkaan julkaissut ajatustaan missään virallisesti. Ihmevuotenaan 1905 hän julkaisi viisisivuisen artikkelin, joka käsitteli sähkö­magneettisen säteilyn kvanttiluonnetta ja valosähköistä ilmiötä. Sen sijaan, että Planckin vuonna 1900 esittämän teorian mukaan vain lämpösäteily syntyy tietyn suuruisina kvantteina, Einsteinin mukaan kvantti­luonne on aina ominaista valolle ja muille sähkö­magneettisen säteilyn muodoille, syntyvätpä ne millä tavalla tahansa. Tämän olettamuksen avulla Einstein selitti valosähköisen ilmiön ominaisuudet. Valokvantti sai myöhemmin nimen fotoni. Diplodocus
"Diplodocuksen" fossiileja on löydetty Yhdysvaltojen länsiosista, Kalliovuorilta. Ensimmäinen löytyi vuonna 1878, ja paleontologi Othniel Charles Marsh antoi lajille nimeksi "Diplodocus longus". Fossiilit ovat yleisiä lukuun ottamatta kalloja, jotka usein puuttuvat muuten täydellisistä luurangoista. Järjestyksessä toinen löydetty laji, "D. carnegii", on tunnettu yhdestätoista luurangon kopiostaan, jotka ovat esillä merkittävissä museoissa ympäri maailman. Ne on lahjoittanut yhdysvaltalainen liikemies Andrew Carnegie, joka vaikuttui luurangon koosta, kun se löydettiin 1900-luvun alussa. Carnegie oli hyvin kiinnostunut dinosauruksista, ja rahoitti 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa aktiivisesti paleontologisia tutkimus- ja kaivaustöitä. Luurangot purettiin ja asetettiin oikeaan asentoon, kun 1980-luvulla ymmärrettiin, että sauropodit pitivät häntäänsä ilmassa. Abrictosaurus
"Abrictosauruksen" ensimmäiset fossiilit löysi Lesothosta paleontologi Richard Thulborn vuonna 1974. Hän uskoi löytäneensä uuden Lycorhinus-suvun lajin ja antoi tälle nimeksi "Lycorhinus consors". Vuotta myöhemmin, vuonna 1975 paleontologi James Hopson löysi Etelä-Afrikasta heterodontosaurin kallon, jonka Thulborn oli aiemmin väittänyt kuuluvan "Lycorhinus angustidensille". Tutkittuaan kalloa Hopson totesi, että kallo ei kuulunut kyseiselle lajille, mutta sen sijaan se näytti kuuluvan "Lycorhinus consorsille". Hopson yhdisti löytämänsä kallon ja "L. consorsin" luurangon ja huomasi lajin olevan uusi. Hän antoi tälle uudelle lajille nimeksi "Abrictosaurus consors". Calaverasin kallo
Antropologi William Holmes tutki kalloa vuosisadan vaihteessa eli 30 vuotta sen löytämisen jälkeen. Hänen näkemyksensä mukaan kallo vaikutti liian uudelta. Holmes haastatteli paikallisia, jotka kertoivat, että kaivosmiesten alkuperäinen tarkoitus oli huijata paikallista lääkäriä ja luonnonhistoriaharrastajaa, joka kuitenkin olisi havainnut kallossa hämähäkinseittiä. Holmes tutki myös kaivoksesta löydetyiksi väitetyitä esineitä. Hän piti kuitenkin epätodennäköisenä, että laavan alta olisi löytynyt esineitä, jotka sattumalta ovat juuri samanlaisia kuin paikallisten intiaanien käyttämät. Holmes myös huomautti, että alueella on tiedetty olevan isoja intiaanien hautapaikkoja, joissa on röykkiöittäin luita näkyvissä, mistä alue on saanut myös espanjankielisen kalloja merkitsevän nimensä. Valo
Vuonna 1900 mustan kappaleen säteilyä koskevassa tutkimuksessaan Max Planck havaitsi kuitenkin, että valoaallot muodostuvat energiapaketeista. Näitä energiakvantteja alettiin kutsua fotoneiksi. Albert Einstein taas selitti valosähköisen ilmiön vuonna 1905 Planckin kaavojen avulla. Einsteinin ja Planckin tutkimuksen johtivat kvanttimekaniikan kehittymiseen ja teoriaan, jonka mukaan valolla on sekä hiukkas- että aaltoluonne. David Politzer
Politzer jakoi palkinnon kahden muun tutkijan, Princetonin yliopiston Grossin ja Wilczekin, kanssa. He julkaisivat tutkimuksen samasta aiheesta samoihin aikoihin. Löytö on tunnettu 31 vuotta nimellä "asymptoottinen vapaus" ("asymptotic freedom"), ja fysiikan professorit käyttävät siitä usein vertauskuvana kuminauhaa, joka venytettäessä kiristyy voimakkaasti. Mitä lähempänä kvarkit ovat toisiaan, sitä heikompi vahva vuorovaikutus niiden välillä on. Hyvin lähellä toisiaan ydinvoima kvarkkien välillä on niin heikko, että ne käyttäytyvät melkein kuin vapaat hiukkaset. Löytö vaikutti huomattavasti QCD-teorian kehittymiseen. Asteroidi
Hakuteoksissa mainitaan sanan "asteroidi" keksijäksi saksalais-englantilainen tähtitieteilijä William Herschel, mutta asteroidi-spesialisti Glifford Cunningham on löytänyt arkistoista uutta tietoa. Kun keväällä 1802 astronomit väittelivät kahdesta Marsin takaa havaitusta kappaleesta, jotka enemmistön mielestä olivat planeettoja, Herschelin mielestä ne poikkesivat planeetoista niin paljon, että hän halusi nimetä ne toisin. Herschelin runoilijaystävä Charles Burney tuli nimipulmassa avuksi ehdotuksillaan "asterisko" ja "stelulla". Runoilijan poika Charles Burney Junior oli kreikan kielen tutkija, ja hänen ehdotuksensa oli "asteroidi", 'tähden kaltainen'. Herschel tarjosi nimitystä kollegoilleen kirjoittamassaan tieteellisessä artikkelissa, mutta sana ei saanut vastakaikua, koska "planeetat olivat planeettoja". Vasta 1850-luvulla asteroidi-sana otettiin käyttöön, kun Marsin takaa tällaisia kappaleita löydettiin kymmenen. Luusodat
Vuonna 1877 Marsh sai kirjeen Arthur Lakesilta, joka kertoi hänelle löytäneensä suuria fossiileja ollessaan patikointiretkellä Wyomingissa. Vastausta odotellessaan Lakes kaivoi fossiileja ylös, mutta kun Marsh ei vastannut riittävän nopeasti, hän lähettikin löytönsä Copelle. Tästä kuultuaan Marsh lähetti miehensä Lakesin kaivauksille ja julkaisi oman tutkimuksensa hänen löydöistään juuri ennen kuin Cope ehti julkaisemaan omansa. Marsh sai myös toisen kirjeen Carlin ja Reed -nimisiltä rautatietyöläisiltä, jotka kertoivat löytäneensä monia fossiileja Como Bluffista ja varoittivat häntä alueella jo olevista fossiilien etsijöistä. Kun Marsh sai tietää, että fossiilien etsijät olivat Copen palkkaamia, hän lähetti nopeasti omat miehensä paikalle syrjäyttäen Carlinin ja Reedin. Marshin joukot löysivät sellaisia uusia lajeja kuten Stegosaurus, Allosaurus ja Diplodocus. Marsh yritti salata fossiilien löytöpaikan siinä kuitenkaan onnistumatta, sillä Carlin ja Reed levittivät sanaa löydöistä. Cope kuuli löydöistä ja lähetti oman väkensä varastamaan fossiileja Marshin kaivauksilta. Kvarkki
Kaikilla kvarkeilla on vielä ylimääräinen kvanttiluku, jota kutsutaan väriksi. Kukin kvarkki voi esiintyä jossakin kolmesta mahdollisesta väristä ja anti­kvarkeilla on toiset kolme mahdollista arvoa, "anti­värit". Näillä kvarkkien "väreillä" ei kuitenkaan ole mitään tekemistä arkielämässä väreiksi kutsuttavien optisten ilmiöiden kanssa. Baryoneissa on kaikki eri kvarkkivärit, jolloin ne kumoavat toisensa, mesonissa taas väri ja antiväri. Tämän vuoksi vapaina esiintyvät hadronit ovat aina "värittömiä". Yksittäisen kvarkin väriä ei voida määrittää, sillä väri vaihtuu koko ajan. Preoni
Standardimallissa on monenlaisia erilaisia hiukkasia. Yksi näistä on kvarkki ja niitä on kuusi kappaletta. Kvarkkeja yhteen sitovaa voimaa kutsutaan värivoimaksi. Tässä yhteydessä ”värillä” ei ole mitään tekemistä arkielämän värien kanssa vaan se on sovittu nimi, jolla kuvataan kvarkkien toimintaa. Kvarkkeja on kolmella eri värivarauksella: punainen, vihreä ja sininen ja antikvarkit kantavat näiden antivärejä: antipunainen, antivihreä ja antisininen Nämä aiheuttavat kvanttivärindynamiikan (QCD). Säieteoria
Perinteisesti ajatellaan alkeishiukkasten, kvarkkien ja elektronien, olevan pistemäisiä. Säieteorian mukaan tämä ei kuitenkaan pidä paikkaansa, vaan sen mukaan perinteinen pistemäisten hiukkasten teoria on likiarvo hienommasta esityksestä, jossa todellisuudessa kukin hiukkanen on pieni värähtelevä säie. Säikeillä on vain yksi ulottuvuus. Säikeiden pituuden arvellaan olevan noin 10 m (Planckin pituus). Tämä johtaa siihen, että säikeet näyttävät pistemäisiltä hiukkasilta. Kvanttimekaniikan historia
Kvanttiteorian isänä pidetään yleisesti Max Planckia, joka keksi sähkömagneettisen säteilyenergian syntyvän määräkokoisina paketteina. Tämä oli tulos, johon hän päätyi vuonna 1900 tutkittuaan mustan kappaleen säteilyä ja sen taajuusjakaumaa eri lämpötiloissa. Se oli osoittautunut ongelmalliseksi ja piinannut fyysikoita puoli vuosisataa. Arktisten alueiden historia
1500-luvulla eteläiset merialueet olivat Espanjan ja Portugalin hallinnassa. Näin ollen englantilaisilla heräsi ajatus päästä luoteisesta, Pohjois-Amerikan pohjoispuolitse Tyynellemerelle. Tuolloin tehdyillä tutkimusmatkoilla päästiin pisimmillään Hudsoninlahdelle ja Baffinlahdelle. Luoteisväylää tutkivat muun muassa James Clark Ross ja John Ross. Luoteisväylää tutkivat myös William Edward Parry ja John Franklin. Franklinin kaksi tutkimusmatkaa onnistuivat, mutta kolmannella retkellä Franklin retkikuntineen kuolivat. Franklinin retkikuntaa ryhdyttiin etsimään ja lopulta selvisi, että he olivat kuolleet Kanadan rannikolle. Myöhemmin englantilaiset kiinnostuivat koillisväylästä, Skandinavian ja Siperian pohjoispuolisesta merireitistä. Hieman myöhemmin myös hollantilaiset kiinnostuivat koillisväylästä. Sekä englantilaiset että hollantilaiset tutkimusmatkailijat pääsivät tuolloin pisimmillään Novaja Zemljan seudulle. Henry Hudson tutki sekä koillis- että luoteisväylää. Luoteisväylää tutki myös Jacques Cartier. Eräs hollantilainen koillisväylän tutkija oli Willem Barents. Sähkövaraus
Sähkövaraus on monille alkeishiukkasille tyypillinen ominaisuus. Kaikkien vapaina esiintyvien hiukkasten varaus on alkeisvarauksen "e" monikerta. Michael Faraday päätyi jo 1800-luvulla elektrolyysia koskevien tutkimustensa perusteella siihen, että sähkövaraus esiintyy vain erään perusyksikön monikertoina. Robert Millikan vahvisti tämän vuonna 1913 öljy­pisaroilla suorittamillaan kokeilla ja samalla myös mittasi alkeisvarauksen suuruuden. Esimerkiksi protonin varaus on +1 "e" ja elektronin −1 "e". Kvarkkien varaus on kuitenkin +2/3 "e" tai −1/3 "e", mutta vapaita kvarkkeja ei ole koskaan havaittu. Tämän ilmiön teoreettinen selitys on asymptoottinen vapaus. Kvarkki
Kvanttiluvut ovat ominaisuuksia, jotka yksilöivät kunkin hiukkasen. Hadroneita luonnehtivista kvanttiluvuista ensimmäisinä tunnettiin spin, isospin ja outous, joiden perusteella hadronit keksittiin jakaa kahdeksan hiukkasen oktetteihin tai kymmenen hiukkasen dekupletteihin, mikä puolestaan johti kvarkkimallin syntyyn. Baryonin muodostaa kolme kvarkkia ja antibaryonin kolme antikvarkkia. Mesonit ja antimesonit puolestaan koostuvat yhdestä kvarkista ja yhdestä antikvarkista. Todellisuus
Tähtitieteilijä Viktor Ambartsumjan esitti, että aine pyrkii muodostamaan yhä uudenlaisia järjestelmiä, kun siirrytään pienemmistä järjestelmistä suurempiin. Ambarzumjanin mukaan voidaan kuvitella, että aine voi muodostaa äärettömän määrän erilaisia, sisäkkäisiä järjestelmiä, joista ihminen on toistaiseksi havainnut kvarkkien ja havaitun kaikkeuden väliset järjestelmät. B-kvarkki
Koska kvarkkidupletteja tunnettiin aikaisemmin vain kaksi (u- ja d-kvarkkien dupletti sekä c- ja s-kvarkkien dupletti), hiukkasen teorian kehittäneet Makoto Kobayashi ja Toshihide Maskawa saivat Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 2008 kolmannen kvarkkidupletin olemassaolon ennustamisesta. Wrightin veljekset
Wrightin veljeksiä, Orville Wrightia (19. elokuuta 1871 – 30. tammikuuta 1948) ja Wilbur Wrightia (16. huhtikuuta 1867 – 30. toukokuuta 1912), pidetään yleisesti ensimmäisen toimivan lentokoneen suunnittelijoina ja rakentajina sekä ensimmäisen ohjatun, moottorikäyttöisen ilmaa raskaamman lennon suorittajana ja useiden muiden ilmailun merkkipaalujen saavuttajina. 
Kuitenkin jotkut henkilöt ja valtiot ovat alusta lähtien kyseenalaistaneet sen olivatko Wrightin veljekset ensimmäisiä lentokoneen keksijöitä. Esimerkiksi Brasilian hallituksen kanta on, että brasilialainen Alberto Santos-Dumont olisi ollut lentokoneen keksijä.