Mitä N-luokan hävittäjä tarkoittaa?
N-luokka (hävittäjä)
N-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston hävittäjäluokka, jotka muodostivat vuoden 1939 laivasto-ohjelman kahdeksan hävittäjää. Luokan alukset olivat toisinto J- ja K-luokkien aluksista.
Horizon-luokan fregatti
Hanke käynnistyi vuonna 1992, sen jälkeen kun aiempi yritys luoda NATO-maiden yhteinen monikansallinen fregattityyppi NFR-90 oli päättynyt epäonnistumiseen 1990-luvun alussa. Uuden hankkeen tuloksena syntyi Horizon-luokan fregatin ohella uusi ilmatorjuntaohjusjärjestelmä PAAMS (Principal Anti-Air Missile System). Uutta hanketta varjostavia ongelmia ilmeni lähes heti. Ranska tarvitsi ilmatorjunta-aluksen sen lentotukialusten suojaksi, mutta varustettuna ainoastaan keskimatkan ohjuksin, sillä lentotukialus lentokoneineen kykeni suojaamaan itseään etäältä. Myös Italian laivasto tarvitsee operoidessaan Välimeren suhteellisen rajatulla alueella vain rajoitettua kantamaa, sillä se kykenee suojaamaan aluksia mantereelle tukeutuvilla omilla hävittäjäkoneillaan. Hävittäjäkoneen lentoon esimerkiksi Välimeren poikki saattaa kulua vain kymmeniä minuutteja. Iso-Britannia sitä vastoin edellytti hankittavalta alustyypiltä että se kykenisi muodostamaan itsensä ja suojaamansa laivasto-osaston ylle vahvan suojavyöhykkeen pitkän kantaman ohjuksin. Hävittäjä (lentokone)
Viidettä sukupolvea odotettaessa on alettu käyttää termiä 4.5-sukupolvi niistä 1990–2000-lukujen hävittäjistä, jotka täyttävät osan viidennen sukupolven ominaisuuksista, etenkin elektroniikan osalta. Nämä koneet perustuvat kuitenkin aikaisempaan suunnitteluun ja merkittävin niiden ominaisuuspuutteista on häiveominaisuuksien puute. 4.5-sukupolvea edustavat muun muassa F-18E/F Super Hornet, Suhoi Su-33, Suhoi Su-35, Eurofighter Typhoon, JAS 39 Gripen ja Dassault Rafale. Northrop F-89 Scorpion
Northrop F-89 Scorpion on yhdysvaltalainen Hävittäjälentokone eli suihkuhävittäjä. North American F-100 Super Sabre
North American F-100 Super Sabre (lempinimi: "Hun" eli "Hunni") on yhdysvaltalainen, North American Aviationin kehittämä hävittäjäpommittaja, joka syntyi jatkokehittelyn tuloksena NA F-86 Sabresta. Käyttöön otto tapahtui syyskuussa 1954. Kokeilukone YF-100A saavutti uuden nopeusennätyksen: 1 215,3 km/h, jonka teki F.K. "Pete" Everest. Koneesta kehiteltiin aiempaa pidempi, kookkaampi ja virtaviivaisempi. Siipien nuolikulma on 45 astetta. Voimalaite oli edellistä tehokkaampi, lisäksi siinä oli jälkipoltto. N-luokka (hävittäjä)
Luokan aluksista ei yksikään palvellut toisen maailmansodan aikana brittimiehistöllä. Kaksi aluksista myytiin Alankomaiden laivastolle, yksi lainattiin Puolan laivastolle ja loput viisi olivat Kuninkaallisen laivaston hallinnassa, mutta miehitetty australialaisilla. F-luokka (hävittäjä)
F-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston hävittäjäluokka. Luokan muodostivat vuoden 1932 laivasto-ohjelman hävittäjät ja ne olivat toisinto edeltäneestä E-luokasta. Alusten rakentaminen aloitettiin 1933 ja ne otettiin käyttöön 1935. North American F-100 Super Sabre
Konetyyppi kärsi lukuisasti menetyksistä onnettomuuksissa. Nämä johtivat osaltaan uudelleen modifiointiin, koska kone todettiin epävakaaksi. Koneen siipipinta-alaa lisättiin, sekä korkeusvakainta pidennettiin. Myös voimalaitteeseen liittyviä ongelmia oli ilmaantunut. Arviolta 25% eli joka neljäs kone menetettiin lento-onnettomuuksissa. Tämän hävittäjäkoneen päätyyppejä olivat C sekä D, ja viimeisin versio oli F. Siipiprofiilina edelleen nuolimuotoinen alataso. Voidaan olettaa konetyyppiin liittyvien suuntavakauden ongelmien liittyneen siihen, että siivet ja korkeusvakaajat olivat lähes samassa tasossa. Omalle aikakaudelleen, hieman harvinaislaatuisesti olivat korkeusperäsimet alhaalla rungon takana.
Super Sabret palvelivat aina vuoteen 1979 saakka ANG:ssa (Air National Guard) eli Yhdysvaltain lentävässä kansalliskaartissa. Myös Euroopan maat käyttivät suhteellisen laajalti Super Sabrea, se palveli mm. Tanskan ilmavoimien lentävänä kalustona. Turkki oli konetyypin viimeinen käyttäjämaa, se päästi omat Super Sabrensa eläkkeelle vasta v. 1982. Vastaava verrattava laivaston konetyyppi saattaisi olla "LTV A-7 Corsair II", jota Kreikka käyttää vielä edelleen. Koneiden suoritusarvot lienevät vertailukelpoisia, vaikka Corsair II onkin etupäässä rynnäköintiin sekä pommituksiin suunniteltu konetyyppi. F-100 Super Sabren maksimi pommilasti oli 3 190 kg, mikä oli jokseenkin puolet F-105 Thunderchiefin, sekä A-7 Corsair II:n vastaavasta kuljetuskyvystä. Suunniteltu seuraaja North American F-107 "Ultra Sabre" ei koskaan toteutunut: koneita valmistui 3 kpl vuonna 1956 - mutta kehitysohjelma peruutettiin jo vuonna 1957. H-luokka (hävittäjä)
H-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston hävittäjäluokka. Luokka muodosti vuoden 1934 laivasto-ohjelman hävittäjät ja ne olivat toisinto G-luokasta. Alusten rakentaminen aloitettiin 1935 ja ne otettiin käyttöön vuodenvaihteessa 1936-1937. Nanchang Q-5
Nanchang Q-5 (NATO-koodinimi "Fantan") on Kiinassa modifioitu rynnäkkökone, jolla toissijainen ominaisuus toimia ilmataistelutoiminnassa torjuntahävittäjänä. Koneessa on kaksi suihkumoottoria. Q-5 on jatkokehittelyn tulos. Tässä vuonna 1958 aloitetussa työssä pyrittiin kasvattamaan koneen kykyä kuljettaa asekuormaa, ja siinä onnistuttiinkin. Ensilento tapahtui kesällä 1965. Edeltäjäänsä MiG-19:aan nähden, konetyypin kantavuus kohosi +50%. Aerodynaamisesti nuolisiipinen kone muistuttaa joitain Balkanin alueella kehiteltyjä koneita, kuten IAR-93. Q-5 "Fantan"issa on 2x "Shenyang WP-6" -tyyppistä suihkuturbiinia. Niiden turvin kone kykenee 1 190 km/h enimmäisnopeuteen sekä 16 000 metrin lakikorkeuteen. Kone on varustettu tutkalla. Tuotantoyksilöiden toimitukset alkoivat 1970. Ca-luokka
Alukset olivat toisinto U-luokan hävittäjistä, mutta niissä oli uudistettu tulenjohtojärjestelmä. L-luokka (hävittäjä)
Tribal-luokan alukset olivat alkuvuodesta 1937 rakenteilla ja niiden jälkeen tilatut pienemmät J-luokan alukset, jotka olivat Kuninkaallisen laivaston vastine muissa maissa valmistettaville suurille hävittäjille. Huolimatta niiden selkeästä voimasta Keisarillisen Japanin laivaston Asashio-luokka, Saksan laivaston von Roeder -luokka sekä Yhdysvaltain laivaston neljätoista Gridley-luokan hävittäjää olivat jääneet vähemmälle huomiolle kuin Ranskan laivaston kaksi Mogador-luokan alusta. Kumpikin viimeksi mainituista oli aseistettu neljällä kaksiputkisella 5,5 tuuman tykillä sekä kymmenellä 21,7 tuuman torpedoputkella ja lisäksi alusten huippunopeus oli yli 39 solmua. Tribal-luokan alukset olivat vastaavasti aseistettu kahdeksalla 4,7 tuuman tykillä sekä neljällä torpedoputkella. Alusten huippunopeuden ollessa 36 solmua eli alukset olivat selkeästi heikompia. J-luokka oli 200 tonnia kevyempi ja se oli aseistettu ainoastaan kuudella 4,7 tuuman tykillä, mutta tätä kompensoimassa olivat kahdeksan torpedoputkea. Lisäksi keskusteltiin hävittäjien ja risteilijöiden pääaseiden käyttämisestä myös ilmatorjuntaan. Hollolan Pyhäniemen lentokenttä
Lentorykmentti 2:een kuuluvien laivueiden hävittäjiä oli tilapäisesti sijoitettuna Pyhäniemeen lähinnä siksi, että neuvostoliittolaisten pommitukset ulottuivat pitkälle Etelä-Suomeen ja myös Länsi-Suomeen sekä siksi, että lähempänä rintamaa olevat kentät joutuivat neuvostoliittolaisten hyökkäysten kohteiksi. Suomen ilmavoimien yksiköistä kenttää käyttivät osa Lentolaivue 26:n ja Lentolaivue 28:n hävittäjistä. Niistä edellinen oli talvisodan lopulla varustettu Fiat G.50 -hävittäjillä ja jälkimmäinen Morane-Saulnier M.S. 406 -hävittäjillä. 1. maaliskuuta 1940 siirrettiin Hollolaan Utin Haukkaniemestä osa Lentolaivue 26:n Fiat G.50 -hävittäjistä neuvostoliittolaisten hävittäjien hyökkäysten vuoksi. 2. maaliskuuta 1940 kersantti L. Aaltosen ohjaamalla Fiat G.50 FA-4:llä pudotettiin Lahdessa yksi neuvostoliittolainen I-153-hävittäjä. 7. maaliskuuta 1940 siirrettiin seitsemän Morane-Saulnier M.S. 406-hävittäjää Pyhäniemelle Säkylän lentokentältä ja saman verran Uttiin Viipurinlahden torjuntataisteluihin. Focke-Wulf Fw 190
Vaikka kaikki mallit pystyivät kantamaan pommeja, erityisesti hävittäjä-pommittajiksi rakennettiin Fw 190 F ja Fw 190 G. Siipiaseistuksen sijaan siipiin asennettiin kaksi ripustinta ja kolmas rungon alle. F-malliin lisättiin lisäpanssarointia. Alkuperäinen pommilasti oli 500 kg (A-4), mutta se lisättiin A-5-mallissa 1 000:n kilogrammaan ja jopa 1 800 kg lasti oli mahdollinen lyhyitä matkoja. Muun muassa eversti Hans-Ulrich Rudel lensi sodan jälkipuolella Fw 190:n panssarintorjuntamallilla. Useita hävittäjiä-ässiä kuten Walter Nowotny, Otto Kittel, Hannes Trautloft ja Erich Rudorffer lensi Fw 190:n kehittyneemmillä tyyppiversioilla. Suomen ilmavoimien historia
Hävittäjäkoneissa Suomi pääsi muiden maiden tasolle MiG-21-koneen hankinnan kautta. Näissä koneissa siirryttiin ilmasta-ilmaan-ohjusaseistukseen. Konekalusto venäläistyi ilmeisesti vastakauppaan perustuvan kaupankäynnin vuoksi. Länsi-Euroopan noustessa toisen maailmansodan kolhuista, se varustautui vastineena Neuvostoliiton varustautumiselle, jota ei oltu sodan loputtua ajettu alaspäin kuten Länsi-Euroopassa. NATO-maat käyttivät Lockheed F-104 Starfighteria ja McDonnell F-4 Phantomia sekä hävittäjinä että pommittajina. Ruotsi siirtyi Drakenin käyttöön. Varustelukilpa oli selkeämmin nähtävissä kuin 1950-luvulla. Hunt-luokka (hävittäjä)
Laivasto oli marraskuussa 1918 sikäli onnellisessa tilanteessa, että sillä oli kaikkiaan palveluksessa yli 400 hävittäjäksi luokiteltua alusta. Lisäksi oli runsaasti S-, V- ja W-luokkien aluksia sekä Amiraliteetin suunnittelemia laivueenjohtajia vielä telakoilla valmistumassa, rakenteilla tai tilattuna. Kuitenkin monet näistä aluksista peruutettiin ensimmäisen maailmansodan päättyessä ja loput mainittujen luokkien aluksista valmistuivat vuoteen 1924 mennessä. Sotien välillä kaikki sota-aikana valmistuneet M-luokan, kaikki R-luokan yhtä lukuun ottamatta sekä runsaasti S-, V- ja W- luokkien aluksista romutettiin, joten syyskuussa 1938 ainoastaan noin 70 ensimmäisen maailmansodan aikana tilattua alusta oli edelleen palveluksessa. North American P-51 Mustang
Ensimmäisten mallien lentokorkeus ja toimintasäde olivat rajallisia, mutta paremmalla Rolls-Royce Merlin -moottorilla, suuremmilla polttoainesäiliöillä, kuplakuomulla ja madalletulla takarungolla neljännestä mallista (P-51D) tuli erinomainen hävittäjä. Sitä käytettiin saattamaan ja puolustamaan pommikoneita pitkillä pommituslennoilla Saksan yllä. Mustang oli erittäin suorituskykyinen: sitä nopeammat potkurilentokoneet tulivat käyttöön vasta aivan sodan loppuvaiheessa, ja niiden valmistusmäärät olivat hyvin pieniä Mustangiin verrattuna. Hunt-luokka (hävittäjä)
Hävittäjien valmistus aloitettiin uudelleen 1924, jolloin tilattiin uuden hävittäjämallin prototyypit "HMS Amazon" ja "HMS Ambuscade". Alukset perustuivat V- ja W-luokista saatuihin kokemuksiin ja niistä saatujen kokemusten pohjalta tilattiin yli 70 alusta, mikä kulminoitui I-luokan alusten palvelukseen ottoon 1937. Näiden jälkeen palvelukseen saadut Tribal-luokan, J-, K- sekä uudelleen suunnitellut L-luokkien alukset olivat vastineina muiden maiden hävittäjätuotannolle. Tribal-luokka, joka oli kooltaan suurin Kuninkaallisessa laivastossa palvelukseen otettu hävittäjä, oli aseistettu kahdeksalla 4,7 tuuman tykillä, mutta alusten valmistuskustannukset olivat noin 700000 puntaa kappale eli niiden massatuotanto ei ollut mahdollista. Seuranneet J- ja K-luokkien (valmistuivat 1938-1939) olivat kooltaan pienempiä ja niiden aseistuksena oli ainoastaan kuusi 4,7 tuuman tykkiä, joiden lisäksi aluksille asennettiin voimakas torpedoaseistus. Näiden alusten hinta oli noin 610000 puntaa kappale. Lisäksi alukset eivät soveltuneet hyvin sukellusveneidentorjuntaan ja niiden valmistuminen viivästyi tykkien toimitusongelmien vuoksi. Hävittäjä-ässä
Ilmavoiton käsite on vaihdellut. Joskus esimerkiksi alas ammuttuja tähystys- ja sulkupalloja on laskettu ilmavoitoiksi. Myös maahan tuhottuja koneita on joskus listattu alasammuttuihin. Ässinä on yleensä pidetty vain ohjaajia. Vasta Vietnamin sodassa Yhdysvallat tunnusti ässiksi myös kaksipaikkaisten hävittäjälentokoneiden aseupseerit ja yhdessä tapauksessa ilmeisesti myös ilmataistelun johtajan, joka ei lentänyt lainkaan. North American P-51 Mustang
Euroopan sotanäyttämöllä P-51D Mustangista tuli USAAF:n pääasiallinen saatto- ja torjuntahävittäjäkone. Se korvasi lähes kokonaan aiemmin käytössä olleen Lockheed P-38 Lightningin, kun taas Republic P-47 Thunderboltista tuli USAAF:n pääasiallinen hävittäjäpommittaja ja maataistelukone. Suorituskyvyltään Mustang ja Thunderbolt olivat suunnilleen samanveroiset. Tärkein ero oli siinä, että Mustangilla oli suurempi toimintasäde, kun taas Thunderbolt oli kestävämpi, sillä oli raskaampi aseistus ja hyötykuorma ja se sieti paremmin osumia. Ilmavoimat
Toisen maailmansodan alussa hävittäjät olivat yksimoottorisia yksitasoja. Moottoriteho oli sodan alussa 1 200 hevosvoimaa ja vaakalentonopeus 500 km/h. Sodan lopussa tehoa oli 2 000 hevosvoimaa ja nopeus 700 km/h. Sodan alussa hävittäjät oli aseistettu jopa kahdeksalla konekiväärillä, mutta sodan aikana osa konekivääreistä korvattiin yhdellä tai kahdella 20 mm:n tykillä. Sodan lopulla aseina käytettiin myös raketteja. Sodassa lentokoneiden taktinen käyttö kehittyi. Ilmapommituksista tuli strategisia ja niitä suoritettiin niin päivällä kuin yölläkin. Ilmavoimat tavoittelivat ehdotonta ilmaherruutta. Rynnäkkö- ja syöksypommituskoneet tukivat maasotaa ja pystyivät tuhoamaan tykein, pommein, konekiväärein ja raketein pistemaaleja. Hävittäjiä käytettiin myös rynnäköintiin. Ilmasodankäynti muuttui sodan aikana suurten osastojen yhteistoiminnaksi, myös hävittäjien osalta. Tutka otettiin käyttöön johtamisessa. Norjan kuninkaalliset ilmavoimat
Toisen maailmansodan alkaessa norjalainen sotilaslentokonekalusto oli vanhentunutta. Norjalla ei ollut pommikoneita, vaan pelkästään meritiedustelukoneita ja hävittäjiä. Hävittäjistä tehokkain oli Gloster Gladiator, jonka Suomi totesi jo talvisodassa hävittäjänä täysin vanhentuneeksi. Gladiaattoreista vain seitsemän oli lentokunnossa. Kaluston runko oli Fokker C.V – niitä oli kaikkiaan 73 kappaletta pääosin Norjassa rakennettuina. Laivaston ilmavoimien 32 lentokonetta olivat ainoastaan tiedusteluun kykeneviä vesilentokoneita. Parker-luokka
Luokka pohjautui edeltäneeseen Marksman-luokkaan. Niillä oli samankaltainen runko, mutta komentosiltaa oli siirretty taaemmas, jolloin savuhormien määrä laski neljästä kolmeen. Siirto mahdollisti etukannelle yliampuvan tykin asentamisen, jolloin molemmat tykit kykenivät tulittamaan koko ampumasektorille, ja lisäksi ylösnostettua B-tykkiä voitiin käyttää kovassakin merenkäynnissä. Muutos paransi merkittävästi alusten taistelukelpoisuutta. Toinen muutos oli keskitetyn tulenjohdon lisääminen aluksille, eikä tykkikohtaisia tulenjohtajia tarvittu. Tulenjohtojärjestelmä koostui keskitetystä tulenjohtotasosta, joka käsitteli maalitiedot tähystäjiltä ja etäisyysmittarilta. Tulenjohtajana toimiva tykistöupseerin johtaman tulen tarkkuus ja vaikutus oli merkittävästi parempi kuin aiemmin. Järjestelmästä tuli normaaliosa hävittäjien varustusta V- ja W-luokista alkaen vuonna 1917. Hävittäjä (lentokone)
Lentäjien tappiot olivat raskaat. Lentokoulusta saapuneet kokemattomat lentäjät elivät rintamalle saapumisestaan alkaen vain muutaman viikon, sillä lento-opetus rajoittui tuolloin vain perusasioihin. Ranskalaiset ja saksalaiset alkoivat sisällyttää lento-opetukseen myös ilmataistelukoulutuksen 1916 lähtien, mutta britit vasta 1917, raskaiden tappioiden jälkeen. Mutta laskettiin, että jos lentäjä selvisi viidestä ensimmäisestä taistelulennostaan hengissä, hän todennäköisesti selvisi myös koko sodasta, ja jos hän sai ilmavoiton ensimmäisen kymmenen lentonsa aikana, hänestä todennäköisesti tuli hävittäjä-ässä, ranskalaiseen tapaan viisi vihollislentokonetta pudottanut lentäjä. Ensimmäinen Ranskan lehdistön hävittäjä-ässäksi, " l'aceksi", nimittämä oli Adolphe Pégoud. Spruance-luokka
Spruance-luokka oli Yhdysvaltain laivaston hävittäjäluokka, joka suunniteltiin 1960-luvulla korvaamaan toisen maailmansodan aikana rakennettuja Allen M. Sumner -luokan ja Gearing-luokan hävittäjiä. Alusten pääasiallisena tehtävä oli toimia lentotukialusryhmien sukellusveneentorjunnassa. Kooltaan alukset ovat kuitenkin kaksi kertaa niin isoja kuin toisen maailmansodan aikaiset hävittäjät ja silloisiin risteilijöihin verrattavia. Aluksia rakennettiin vuosina 1970–1979 kaikkiaan 31. Johtoalus ja siten koko luokka on nimetty toisen maailmansodan amiraali Raymond A. Spruancen mukaan. N1
N1 kykeni suunnitelmien mukaan kuljettamaan 95 000 kg matalalle kiertoradalle. Siinä oli 30 rinnakkaista Kuznetsov NK-15 -moottoria, jotka tuottivat kukin 1 544 000 newtonin työntövoiman. N1:n kanssa kilpaillut Proton-raketin Vulkan-nimisen version suunnittelu päätettiin myös lopettaa. HMS Ambuscade (D38)
Vuoteen 1923 mennessä Kuninkaallisen laivaston hävittäjät olivat supistuneet vuoden 1918 yli 400 aluksesta 185:een M-, R-, S-, V- ja W-luokkien alukseen sekä viiteentoista Marksman-, Faulknor-, Shakespeare- ja Scott-luokan laivueenjohtajaan. Kaikki ennen ensimmäistä maailmansotaa valmistuneet sekä suuri joukko M- ja R-luokkien aluksia romutettiin 1921–1923 taloudellisten syiden, heikon kunnon sekä Washingtonin laivastosopimuksen perusteella. Lisäksi maassa vallinnut sodanvastainen ilmapiiri esti rahoituksen saamisen uuteen aluskantaan. Sovremennyi-luokka
Luokka on Neuvostoliiton kylmän sodan aikainen sotalaivatyyppi, jossa on kattavat asejärjestelmät ja anturit. Pääaseena on kahdeksan 3M-80E Moskit -ramjet-meritorjuntaohjusta (NATO: SS-N-22 SUNBURN) pinta-aluksia vastaan. Ohjuksen kantomatka on 120 km ja nopeus 2,5 machia. Se on varustettu joko 300 kg tavanomaisella tai 20 kT ydinkärjellä. Ne suunniteltiin Yhdysvaltain lentotukialusryhmiä ja AEGIS-ilmatorjuntaristeilijöitä vastaan. Hävittäjä-ässä
Aviación Nacional Suomen ilmavoimat
Niin sanottu HX-hävittäjähanke etenee tarjouspyyntöihin. Kyseeseen tulee lähinnä neljä eri monitoimihävittäjätyyppiä. Nämä ovat Boeing F/A-18 Super Hornet, Lockheed Martin F-35, sekä Dassault Rafale ja Saab JAS 39 Gripen NG/E. Vuoden 2018 lopulla Suomen Ilmavoimat osallistuu ensi kertaa Yhdysvalloissa pidettävään Red Flag-ilmasotaharjoitukseen. Harjoitukset pidetään Alaskassa sekä Nevadassa, ja niihin tullaan lähettämään 6 kpl nykyisiä Hornet F/A-18 C/D-hävittäjiä. Curtiss SB2C Helldiver
Curtiss SB2C oli Yhdysvaltain laivaston viimeinen erityisesti syöksypommitukseen tarkoitettu kone. Käytännössä havaittiin, että Grumman F6F Hellcat - hävittäjä pystyi samoihin tehtäviin suorituskykynsä, rakenteensa ja aseistuksen osalta. Erityisesti rakettien käyttöönotto ja niiden pommeja parempi tarkkuus tekivät syöksypommituksen rasituksia kestävän koneen suunnittelun tarpeettomaksi. Yleisemmin syntyi uusi käsite, hävittäjä-pommittaja.
Kaikkiaan eri versioita valmistettiin 7200 kpl. Yhdysvaltain ohella sen liittolaismaat käyttivät tyyppiä,suuremmassa määrin vasta toisen maailmansodan jälkeen. Osan koneista valmisti Kanadassa kaksi valmistajaa. Joistakin versioista oli olemassa kahta alatyyppiä. Maatukikohdista toimiva variantti tunnettiin nimellä "A-25 Shrike". Douhetismi
Osasyynä olivat myös kiistat hävittäjien kehitys-suunnassa maailmansotien välillä. Perinteisempi suunta painotti hyvää näkyvyyttä ja koneen ketteryyttä ja näin kykyä kaartotaisteluun. Uusi suunta painotti nopeutta, nousukykyä ja tulivoimaa. Syntyi useita hävittäjätyyppejä, jotka olivat kompromisseja. Esimerkiksi alatasoisissa Fokker D.XXI ja Nakajima Ki-27 -tyypeissä oli kiinteä laskuteline rakenteen ja huollon yksinkertaistamiseksi. Neuvostoliitto käytti kumpaakin tyyppiä vastaan Polikarpov I-153 -konetta, ketterää kaksitasoa, jossa oli sisäänvedettävä päälaskuteline. Bristol Blenheim ja Tupolev SB-2 olivat riittävän nopeita pakenemaan Polikarpov-kaksitasoja ja Nakajima 27 -hävittäjiä. G-luokka (hävittäjä, 1944)
G-luokan piti olla kahdeksan aluksen muodostama Britannian Kuninkaallisen laivaston hävittäjäluokka. Luokan alukset tilattiin 1944, mutta se peruutettiin joulukuussa 1945 sodan loputtua.
Luokan alusten piti olla paranneltuja Weapon-luokan aluksia ja sitä on kutsuttu myös Gael- tai Gallant-luokaksi. Yūgumo-luokka
Yūgumo-luokka () oli keisarillisen Japanin laivaston hävittäjäluokka, jonka alukset valmistuivat vuosina 1941–1944. Luokka muistuttaa edeltänyttä "Kagerō-luokkaa", erona on erilaiset komentosillat ja Yūgumo-luokassa käyttöön otetut uudet tykkitornit, jotka mahdollistivat 75 asteen korotuskulman ja siten ne soveltuivat ilma-ammuntaan. Yūgumo-luokka kuului ensimmäisen luokan tyypin A-hävittäjiin. General Dynamics F-16 Fighting Falcon
Suunnittelun kannalta F-16 on lähempänä hävittäjää kuin rynnäkkökonetta. Se on pieni ja ketterä, ja sen ohjaamo on suunniteltu lentäjän näkökenttää ajatellen – tämä on elintärkeä ominaisuus ilmataistelun aikana. Koneen suunnittelussa vakautta on heikennetty ja ketteryyttä parannettu siirtämällä aerodynaaminen keskus lähelle painopistettä, mikä pienentää myös ilmanvastusta. Tietokoneen ohjaama fly-by-wire pitää koneen tasapainossa. Ilmataistelua varten F-16 on varustettu M61 Vulcan -tykillä ja ilmataisteluohjuksilla. F-16 voi kuitenkin suorittaa tarvittaessa ilmatukitehtäviä. Tätä tehtävää varten se voidaan varustaa ohjuksilla tai pommeilla. North American B-25 Mitchell
Vuonna 1939 muunneltu ja paranneltu NA-40B luovutettiin Yhdysvaltain ilmavoimille arviointia varten. Koneen alkuperäinen tehtävä oli toimia rynnäkköpommituskoneena Ison-Britannian ja Ranskan ilmavoimissa. Kummallakin maalla oli toisen maailmansodan alkuvaiheissa tarve rynnäkköpommituskoneille. Nämä maat kuitenkin muuttivat suunnitelmiaan ja valitsivat pommikoneeksi myös uuden A-20 Havoc -mallin. Yhdysvaltain ilmavoimat määrittelivät NA-40B:n keskiraskaaksi pommikoneeksi ja malli määrättiin tuotantoon yhtä aikaa armeijan toisen uuden keskiraskaan pommikoneen, Martin B-26 Marauderin, kanssa. Q-luokka (hävittäjä)
Q-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston hävittäjäluokka, jotka muodostivat vuoden 1940 hätäohjelman () kahdeksan hävittäjää. Luokan alukset muodostivat aluksi saattuepalveluksessa niin kutsutun 3. hätälaivueen (). Luokan aluksista kaksi siirrettiin valmistuessaan Australian laivastolle ja lisäksi kolme muuta 1945. A-luokka (hävittäjä)
Laivastoesikunta esitti 11. elokuuta 1926 pidetyssä kokouksessaan uudelle alusluokalle neljä vaatimusta. Toimintasäde asetettiin vaatimuksista tärkeimmäksi, koska sen nähtiin eniten vaikuttavan uusien alusten uppoumaan. Toimintasäteen tuli olla 16 solmun nopeudella 1 500 merimailia ja vähintään 12 tuntia kuljettaessa kahdella kolmasosalla käytettävästä tehosta. Kokeellisilla aluksilla vaatimus oli ainoastaan kahdeksan tuntia.
Alusten pääaseistuksena tuli olla 21 tuuman Mark IV -torpedot, jotka voitiin laukaista kahdesta neljän putken Mark I -patterista aiemman kolmiputkisen patterin sijaan. Muuna aseistuksena oli neljä 30 asteen korkeuskulman mahdollistavaa 4,7 tuuman QF Mark IX -tykkiä (CP Mk XIV -asennus). Etukannen taaemmalla B-tykillä piti olla mahdollista ampua 60 asteen korotuskulmalla (CP Mk XIII -asennus), mikä mahdollistaisi tykin käyttämisen ilmatorjuntaan. Tykit olivat todellisia QF ( eli pikatuli) aseita (tykeissä ammukset eikä kranaatti ja ruutipanos erikseen). Ne oli myös varustettu täyspitkällä suojakilvellä, joka suojasi tykkimiehistön jalkoja sirpaleilta. Kokeellisissa hävittäjissä pääaseina olivat vielä ensimmäisessä maailmansodassa käytössä olleet kartussilaukauksia käyttävät tykit. Ilmatorjunta-aseistukseksi aluksille tuli asentaa kaksi kahden naulan ilmatorjuntatykkiä sekä .303" Lewis-pikakivääriä. Suunnitellusta aseistuksesta korkeamman korotuskulman mahdollistavaa B-tykkiä ei koskaan asennettu, vaan se korvattiin 30 asteen korotuskulman omaavalla tykillä. Hävittäjä (lentokone)
1960-luvulta hävittäjien lasketaan saavuttaneen ”kolmannen sukupolven”, vaikka muutokset eivät olleetkaan vallankumouksellisia, vaan olemassa oleva tekniikka parani. Moottorit ja avioniikka kypsyivät ja tutkat ja ohjukset paranivat. Tämän kehityksen myötä uskottiin lähitaistelujen ajan olevan kokonaan ohi, minkä seurauksena F-4 Phantomista jätettiin tykki kokonaan pois. Päätös osoittautui Vietnamin sodassa virheeksi. Uudet koneet pysyivät huomattavasti parempaan suorituskykyyn kuin edeltäjänsä. Esimerkiksi F-4 kantoi enemmän pommilastia kuin toisen maailmansodan raskas pommikone B-24 Liberator. Pelkän hävittäjäroolin lisäksi koneisiin lisättiin kykyä pommituksiin ja rynnäköintiin. Kolmannen sukupolveen koneita ovat: F-4 Phantom, Northrop F-5, MiG-23, MiG-25, Suhoi Su-15, Dassault Mirage F1 ja Dassault Super Étendard. Koulutuslentokone
Suihkuharjoituslentokone tuli peruskoulukoneen ja suihkuhävittäjän tai pommikoneen väliseksi opetustyypiksi. Tämä on esimerkiksi Suomessa, Ruotsissa, Yhdysvalloissa ja Venäjällä vallitseva käytäntö. N3-luokka (taistelulaiva)
N3-luokka oli Ison-Britannian Kuninkaalliselle laivastolle ensimmäisen maailmansodan jälkeen suunniteltu taistelulaivaluokka. Alukset olivat samankaltaisia kuin G3-luokan taisteluristeilijät, mutta raskaammin aseistettuja. Vuonna 1922 allekirjoitettu Washingtonin laivastosopimus esti alusten tilaamisen, koska siinä asetettiin rajoituksia alusten koolle ja aseistukselle. Lisäksi vaikutti laivastoille asetetut kokonaistonnistomäärät. Suomen ilmavoimien historia
Pommikoneita oli talvisodassa kahta tyyppiä
Hävittäjäkoneet koostuivat seuraavista tyypeistä
Koulu-, tiedustelu-, yhteyskoneet ja muut ei-taistelukoneet kuvaavat Suomen ilmavoimien pyrkimystä haalia koneita sieltä, mistä saa. Tarkoituksena oli korvata sodassa jatkuvasti vähenevää lentokoneiden lukumäärää, mutta päädyttiin merkittäviin huolto-ongelmiin muun muassa varaosien puutteen vuoksi ja lento-onnettomuuksiin ohjaajien lentäessä vierailla konetyypeillä. EFW N-20
EFW N-20 "Aiguillon" oli vuonna 1952 valmistunut sveitsiläisen hävittäjäpommittajan prototyyppi. EFW eli Sveitsin valtion lentokonetehdas suunnitteli tämän nelimoottorisen suihkuhävittäjän toisen maailmansodan lopulla. Koulutuslentokone
1930-luku toi peräkkäinistuttavat koulukoneet. Ne olivat toisen maailmansodan loppuun asti kaksitasoisia avo-ohjaamoisia lentokoneita, Natsi-Saksan Focke-Wulff Stieglitz oli perustyyppi. Niissä oli hyvä työntövoima-massa-suhde ja liikehtimiskyky. Koneissa ei tulloin ollut laippoja. Sodan lopulla suunniteltiin Yhdysvalloissa myös yleisilmailun ensimmäisen rinnakkainistuttavat nokkapyöräiset yleisilmailukoneet. North American F-86 Sabre
North American F-86H tuli käyttöön vasta Korean sodan päättäneen aselevon jälkeen, mutta siinä yhdistettiin tuhansista taistelulennoista saadut kokemukset. Kone oli tarkoitettu lähinnä hävittäjäpommittajaksi, ja se oli suurempi ja painavampi kun A, E ja F-sarja ja suorituskyvyltään parempi. McDonnell Douglas F-15 Eagle
Jokainen Yhdysvaltojen ilmavoimien hävittäjä on varustettu ilmasta maahan -tiedusteluun ja maalinosoitukseen tarkoitetulla sensorilla. Moderneja maalinosoituslaitteita ovat Lockheed Martinin Sniper ATP ja Northrop Grummanin LITENING Pod. Modernit maalinosoituslaitteet sisältävät laseretäisyysmittarin, laserosoituksen, laserpistehavainnon, inertiayksikön, päivä- ja lämpökameran sekä GPS-paikantimen. Lockheed Martinin AN/AAQ-33 Sniper ATP on tällä hetkellä laajimmin käyttöönotettu maalinosoituslaite, joka löytyy myös F-15 malleista Maalinosoituslaite on ollut operatiivisessa käytössä ainakin Irak. issa (OIF, OEF) ja Afganistanissa. F-15E malli käyttää LITENING Podilla mallia Lockheed Martin F-35 Lightning II
Kevyeksi ja edulliseksi hävittäjäksi suunniteltu F-35 on lisäksi tarkoitettu sekä rynnäkköhävittäjäksi lähi-ilmatukeen että taktisiin pommituksiin. Yhdysvaltain asevoimat aikoo hankkia koneita noin 1 700 kappaletta eri malleja. Sen on tarkoitus korvata etupäässä Yhdysvaltain ilmavoimien F-16 Fighting Falcon, Yhdysvaltain merijalkaväen ja Britannian laivaston Harrier II:t (AV-8 ja GR7/9 Sea Harrier) VTOL-koneet, Yhdysvaltain ilmavoimien panssarintorjuntaan erikoistunut maataistelukone A-10 Thunderbolt II ja Yhdysvaltain laivaston ja merijalkaväen käytössä olevat F/A-18 Hornet-koneet lukuun ottamatta uudempia F/A-18E ”Super Hornet” -malleja. Konetta markkinoidaan korvaamaan Euroopan maiden F-16-koneet ja vanhemmat hävittäjät, kuten esimerkiksi F-4 Phantom II ja Panavia Tornado. Ace Combat 2
Pelissä on yli kaksikymmentä suihkuhävittäjää lähinnä Yhdysvalloista, Venäjältä ja Länsi-Euroopasta. Koneiden ominaisuudet vaihtelevat riippuen niiden roolista, esimerkiksi A-10 Thunderbolt II on erittäin kestävä ja soveltuu maassa sijaitsevien kohteiden torjumiseen, mutta se ei pärjää ilmataistelussa ketteriä ilmaherruushävittäjiä vastaan. Pelaaja pystyy ostamaan uusia hävittäjiä tuhotuista kohteista saaduilla rahoilla, mutta rajallisen varallisuuden takia pelaajan pitää valita ostettavat hävittäjät seuraaviin tehtäviin pelityylinsä mukaan. Osa pelattavista hävittäjistä esiintyy vain Extra-pelimuodossa, jonka pelaaja avaa ensimmäisen läpipeluukerran jälkeen. Hävittäjien ulkonäkö ja tekninen suorituskyky ovat samankaltaiset kuin niiden todellisuuden esikuvilla, vaikka pelin lentomallinnus on epätodenmukainen. Eräissä pelin tehtävissä esiintyy vihollisen "legendaarisia" hävittäjälentäjiä, kuten "Superfly" (F-4 Phantom II), "Stalker" (MiG-31) ja "Death Rave 2000" (kolmen Eurofighter Typhoonin lentue), joiden alas ampumisesta pelaaja palkitaan kunniamitaleilla. Pelissä esiintyvät myös kuvitteelliset hävittäjät XFA-27 ja ADF-01 Falken. Pelaaja voi ostaa XFA-27:n pelin loppupuoliskolla Extra-pelimoodissa, mutta ADF-01 Falken nähdään vain pelin viimeisessä tehtävässä "Fighter's Honor" vihollislentäjän Z.O.E. Commanderin hävittäjäkoneena. Sotilaslentokoneiden luokat
Jaottelo ei ole aivan tarkka. Muutama kone on luokiteltu salaussyistä väärin. Esim. F-117 Nighthawk oli ensisijaisesti rynnäkkökone. H-luokka (hävittäjä)
Alusten siirron jälkeen maalle jäi ainoastaan yksi palveluskelpoinen hävittäjä, joka oli jo yli-ikäinen Britanniasta hankittu Porpoise-luokan "Maranhão" ja lisäksi kolme valmisteilla ollutta Marcilio Dias -luokan alusta olivat saattajiksi sopimattomia. Brasilia päätti tilata korvaavat hävittäjänsä Ihla das Cobrasin telakalla Rio de Janeirosta, jolta tilattiin Acre-luokka. Acre-luokan alukset pohjautuivat Britanniasta saatuihin H-luokan piirustuksiin, mutta varustus tuli pääosin Yhdysvalloista esimerkiksi pääaseet olivat 5 tuuman Behtlehemin tykkejä. North American A-5 Vigilante
Konetyyppi suunniteltiin korvaamaan aiemman keskiraskaan strategisen pommikoneen, Douglas A-3 Skywarriorin. Vigilante oli Skywarrioriin nähden kaksinverroin nopeampi. Se käytti samanlaisia suihkumoottoreita, kuin McDonnell Douglas F-4 Phantom II. Vigilante kykeni 2,0 Machin huippunopeuteen, ja sen lakikorkeus oli 15 880 metriä. Vigilante oli Skywarriorin pois lukien, raskain laivaston käyttämä sotilaslentokone. Vigilanten tyhjäpaino on 17 240 kg ja enimmäispaino lentoonlähdössä (MTOW) 36 285 kg. Nižni Novgorod
Toisen maailmansodan aikana kaupungissa tuotettiin merkittävä osa Neuvostoliiton sotakalustosta. 
GAZ valmisti GAZ-MM-kuorma-autoja, BA-64-panssariautoja, T-60 ja T-70-panssarivaunuja ja SU-76-rynnäkkötykkejä.
Lentokonetehdas №21 (nykyinen Sokol) Semjon Lavotškinin johdolla tuotti 1/3 hävittäjistä.
Krasnoje Sormovo (tehdas №112) valmisti sukellusveneitä ja vetureita ja 30 % T-34-panssarivaunuista.
Tykkitehdas №92 valmisti tykistön kalustoa ja radiopuhelintehdas №197 (nykyinen Nitel) viestintäkalustoa. Petljakov Pe-2
Hävittäjän kehittely eteni kuitenkin pitkälle kunnes Saksan ja Neuvostoliiton lähentyminen toi koneelle uusia vaatimuksia. Vuonna 1939 natsi-Saksan ja Neuvostoliiton liennytyskauden (Molotov–Ribbentrop-sopimus) aikana tapahtui muun muassa tutustumisvierailuja maiden ilmavoimien välillä. Tällöin Neuvostoliiton upseerit kiinnostuivat Junkers Ju-87 Stukan (joihin neuvostoupseerit olivat tutustuneet jo Espanjan sodassa) tai mahdollisesti uuden raskaan syöksypommittajan Junkers Ju 88:n esitysten vuoksi Saksan syöksypommikoneista. Tuloksena Pe-2:n spesifikaatioon lisättiin syöksypommitus. Suunnittelussa havaittiin, että Pe-2:n lentoonlähtöpaino 1 000 kg pommikuormalla olisi 9 200 kg. Suunnittelun tulos ei enää ollut hävittäjälentokone. Pe-2-koneesta lähdettiin toukokuussa 1942 kehittämään vain syöksypommittajaa. Sen turboahtimet, paineistettu ohjaamo ja niin edelleen poistettiin. Niki-luokka
Niki-luokka oli Kreikan kuninkaallisen laivaston neljän aluksen muodostama hävittäjäluokka. Ranskan laivasto valtasi alukset joulukuussa 1916 liittäen ne laivastoonsa. Hävittäjälentolaivue 31
Laivueen pääasiallisena tehtävänä rauhan aikana on valvoa F/A-18 Hornet -hävittäjien avulla vastuualueensa ilmatilaa sekä tarvittaessa estää ilmatilan luvaton käyttö. Muun muassa tätä tehtävää varten laivueen lentokalustoon kuuluu noin kaksikymmentä F-18 Hornet -hävittäjää ja lisäksi viisi yhteyskonetta. Laivueella on myös lentokoulutuksessa käytettävä Hornetin asejärjestelmäharjoituslaite WTSAT (Weapons Tactics and Situational Awareness Trainer). A-luokka (hävittäjä)
Kanadan laivaston palveluksessa olevien ensimmäisen maailmansodan aikana valmistuneiden R-luokan hävittäjien "HMCS Patriotin" ja "HMCS Patricianin" palvelusikä oli päättymässä ja Kanadan hallituksen tuli hankkia niiden tilalle korvaavat alukset. Vaikka kanadalaisten telakoiden puolesta järjestettiin suuren suosion saavuttanut kampanja, hallitus päätti tilata kuitenkin alukset Britanniasta. Kanadalaiset laivastoupseerit insinöörikomentaja Philips ja komentaja Beard tutustuivat 27. helmikuuta 1928 A-luokan hävittäjien piirustuksiin. He esittivät suunnitelmiin muutoksia, jotta valmistuvat alukset vastaisivat Kanadan laivaston tarpeita. Luettelo Neuvostoliiton sotilaskoneiden Nato-koodeista
Pommikoneiden koodinimet alkavat B-kirjaimella. B tulee englannin sanasta bomber, pommikone.Kuljetuskoneiden koodinimet ovat C-alkuisia, kuten Cargo. Näistä koneista on olemassa myös siviiliversioita.Hävittäjien koodinimet alkavat F:llä, Fighter. Koska koodinimiä on keksitty tiedustelun havaitsemille tai ennakoimille koneille, eri koodeja on annettu samoille koneille.Helikoptereiden koodinimet alkavat H:lla, Helicopter.M-kirjaimella alkavat koodinimet ovat ilmeisesti saaneet alkukirjaimensa englannin sanasta 'miscellaneous', sekalaista. Hävittäjälentokoneen kehitys 1918–1939
Hävittäjien pääasiallinen tehtävä oli vihollisen pommikoneiden ampuminen alas. 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa pommikoneita pidettiin tuhoamattomina, koska ne olivat muun muassa hävittäjiä nopeampia. Ajalle tyypillistä pommikoneiden yliarvostusta (douhetismi) kuvaa Suomen ilmavoimien 17 laivueen ohjelma vuodelta 1931, jossa pommikonelaivueita suunniteltiin perustettavan kuusi ja hävittäjälaivueita vain kolme. Espanjan sisällissota osoitti, että hävittäjät joutuvat taistelemaan paitsi pommikoneita myös vihollisen hävittäjiä vastaan, mikä muutti pommikoneiden ja hävittäjien lukumäärällisiä suhteita. Hävittäjiä tarvittiin suojaamaan liikekannallepanoa ja kuljetuksia. Hävittäjät alkoivat eriytyä 1930-luvulla lyhyen toiminta-ajan torjuntahävittäjiksi ja pitkän toiminta-ajan saattohävittäjiksi, joskin yleishävittäjien luokka säilyi edelleen. Nimensä mukaisesti torjuntahävittäjän tehtävänä on vihollisen pommikoneiden tuhoaminen ja taisteleminen vihollisen jäsaattohävittäjien kanssa oman alueen ja rintaman yläpuolella, jolloin lyhyt toiminta-aika koneen kokonaispainon alentamiseksi oli mahdollinen. Hyviä esimerkkejä torjuntahävittäjistä oli Messerschmitt Bf 109 vuodelta 1935 ja Fiat G.50 vuodelta 1937. Saattohävittäjän tehtävänä oli omien pommikoneiden saattaminen vihollisen alueelle ulottuvien pommitustehtävien yhteydessä, jolloin pitkä toiminta-aika oli tarpeen. Yksimoottoristen saattohävittäjien rinnalle syntyi 1930-luvun jälkipuoliskolla kaksimoottorinen raskas hävittäjä, esimerkiksi Messerschmitt Bf 110 vuodelta 1936 ja Fokker G.1 vuodelta 1937. Tässä tekstissä käsitellään lähinnä yksimoottorista hävittäjää. Matsu-luokka
Matsu-luokka () oli keisarillisen Japanin laivaston hävittäjäluokka, jota kutsuttiin D-tyypin hävittäjiksi (). Arleigh Burke -luokka
Arleigh Burke -luokka on Yhdysvaltain laivaston vuonna 1991 käyttöön ottama ohjushävittäjäluokka ja vuoden 2005 jälkeen laivaston ainut palveluksessa oleva hävittäjäluokka. Se on ensimmäinen hävittäjäluokka, joka on valmistettu AEGIS-taistelujärjestelmän ja siihen kuuluvan SPY-1D-tutkan asettamilla ehdoilla. Hävittäjä (lentokone)
Toistaiseksi ainoa käytössä oleva viidennen sukupolven hävittäjä on Yhdysvaltain F-22 Raptor, joka tuli käyttöön joulukuussa 2005. Myös kehityksessä oleva Yhdysvaltain F-35 Lightning II, jonka ensilento tapahtui vuonna 2006, edustaa viidettä sukupolvea. Nopeuden osalta viidennen sukupolven vaatimuksiin yltävät F-35B Lightning II ja F-35C Lightning, mutta ei F-35C Lighting II, koska sen siipipinta-ala vähentää sen nopeutta, minkä vuoksi se joutuu saavuttamaan yliääninopeuden jälkipoltinta käyttämällä. Hawker Hurricane
Kaakkois-Aasian ja varsinkin Burman rintamalla Hurricanet yrittivät tukea brittien, australialaisten ja uusiseelantilaisten maavoimien taistelua määrällisesti ja laadullisesti ylivoimaisia japanilaisia joukkoja vastaan. Sodan loppuvaiheessa uusimman mallin Spitfiret kokeneine lentäjineen voittivat ilmaherruuden japanilaisten vanhentuneilta harvalukuisilta Mitsubishi A6M Reisen -hävittäjiltä. Sitten Hurricane IIC -hävittäjäpommittajat (1 280 hv, 4 × 20 mm tykkiä, 450 kg pommeja) kävivät japanilaisten huoltolinjojen kimppuun. Tärkeimpiä kohteita olivat kapearaiteiset rautatiet ja alueella välttämättömät lukemattomat sillat. Hurricanet tuhosivat myös paljon japanilaisten lentokoneita kentilleen. Eversti Orde Wingaten perustamilla erikoisjoukoilla eli "chindit"-sisseillä oli tärkeä osuus kohteiden löytämisessä. Ilmaherruus mahdollisti myös ilmapudotusten ja Airspeed Horsa -liitokoneiden käytön liittoutuneiden maavoimien huoltamiseen. Japanilaiset puolestaan jäivät vaille huoltoa. Sodan loputtua antautuneet keisarillisen armeijan sotilaat olivat pahoin nälkiintyneitä ja kärsivät sairauksista. Talvisodan ilmasotatoimet
Päähävittäjä oli Fokker D.XXI, jonka huippunopeus oli 418 km/h. Tärkein pommikone oli Fokkeria nopeampi Bristol Blenheim. Sen huippunopeus oli 424 km/h. Muita Suomen sotilaslentokoneita olivat muun muassa vanhentunut kaksitasohävittäjä Bristol Bulldog, vanhentunut ja vain tiedustelutehtävissä käytetty kaksitasohävittäjä Gloster Gamecock sekä syöksypommittajat ja tiedustelukoneet Fokker C.X ja Fokker C.V. Suomi vastaanotti sodan kestäessä ulkomailta monta eri lentokonetyyppiä, joita olivat esimerkiksi hävittäjät Fiat G.50, Morane-Saulnier M.S. 406 ja Gloster Gladiator. Suomi sai myös lukuisia lentokoneita sotasaaliiksi Neuvostoliitolta. Nelikopteri
Nelikopteri (myös quadkopteri tai quadrokopteri, ) on neljällä vaakasuoralla pyörivällä roottorilla varustettu multikopteri. Suurin osa multikoptereista on nelikoptereita. Nelikoptereiden roottoreista kaksi pyörii myötäpäivään ja kaksi vastapäivään. Kuluttajille myytävät nelikopterit ovat malliltaan X-kirjaimen muotoisia, mutta kilpailuissa käytetään usein nopeampia H-kirjaimen muotoisia malleja. Kauko-ohjattavat nelikopterit ovat yleistyneet 2010-luvun alussa. Koulutuslentokone
Jo toisen maailmansodan aikana rakennettiin kaksipaikkaisia versioita lentäjien jatkokoulutukseen, muiden muassa neuvostoliittolaisen Rata-hävittäjän UTI-versio. Useimmissa sotaa käyvissä maissa sotilaslentäjien jatkokoulutus tehtiin peruskoulukoneita nopeammilla koulukoneilla. McDonnell Douglas F-15 Eagle
Hävittäjän aseistukseen kuuluu ilmasta-ilmaan-ohjusten ohella myös oikeanpuoleisen siiven juurelle asennettu, gatling-tyyppinen 20 millin M61A1 Vulcan -konetykki. F-15 Eaglen perusmallia ei ollut tarkoitettu pommitusoperaatiota varten, mutta hävittäjän C- ja E-mallit voidaan aseistaa erilaisilla täsmäpommeilla tai B61- ja B83-ydinpommeilla. Hävittäjä (laiva)
Toisen maailmansodan jälkeen hävittäjistä on tullut suurempia ja itsenäisempiä ja ero hävittäjien ja risteilijöiden välillä on käynyt olemattomaksi, eikä monilla mailla ole ollenkaan hävittäjiä suurempia pinnalla kulkevia sota-aluksia. Esimerkiksi osa yhdysvaltain AEGIS-järjestelmää kantavista aluksista on virallisesti luokiteltu risteilijöiksi, osa hävittäjiksi, vaikka kyseessä on samankokoiset alukset samanlaisella aseistuksella, elektroniikkavarustuksella ja suorituskyvyllä. Aalesund-luokka
Aalesund-luokka piti olla Norjan laivaston kahden aluksen muodostama hävittäjäluokka, joiden valmistus aloitettiin huhtikuussa 1939. Alukset olivat Norjan laivaston ensimmäisiä todellisia hävittäjiä, vaikka ne olivatkin heikosti aseistettuja verrattaessa Saksan ja Britannian kuninkaallisen laivaston vastaaviin aluksiin. Alusten aseistukseksi oli suunniteltu todennäköisesti Boforsin 120 millimetrin tykit eli vastaavat kuin miinalaiva "KNM Olav Tryggvasoniin" asennetut. Torpedoaseistus koostui ainoastaan kahdesta kaksiputkisesta 553 millimetrin torpedoputkesta, vaikka Norjan rikkonainen rannikko olikin otollista torpedoaseen käyttämiseen. N-ryhmä
N-ryhmä eli tuotantoautoluokka on FIA:n luokitus autoille, joita on valmistettu 12 kuukauden aikana vähintään 2500 kappaletta. Aikaisemmassa numeroluokituksessa N:ää vastasi ryhmä 1. N-ryhmän autot ovat lähempänä normaaleja tuotantoautoja kuin vapaammin viritetyt A-ryhmän autot. Tosin viime vuosina N on kehittynyt kilpa-automaisempaan suuntaan ja näissäkin autoissa mm. takaistuimet ja -turvavyöt sekä verhoilut ja usein myös ääntä vaimentava materiaali poistetaan. Lisäksi autoon asennetaan turvakehikko ja kuljettajan että matkustajan istuimet sekä turvavyöt vaihdetaan kilpakäyttöön soveltuviin. Useasti myös ohjauspyörä vaihdetaan, kojetaulu ja keskikonsoli sen sijaan säilytetään alkuperäisinä. Kawanishi N1K
Myöhemmässä N1K2-J Shiden Kai:ssa konstruktio oli muutettu alatasoksi, joka muutti sen lento-ominaisuuksia turvallisemmiksi. Se pystyi myös kuljettamaan joko kaksi 500 kilogramman, tai neljä 250 kilogramman pommia. Lisäksi Shiden Kai kykeni korkealla lentävien pommikoneiden torjuntaan toisin, kuin alkuperäinen N1K1-J Shiden. Se saapui taistelutoimiin kuitenkin liian myöhään sekä liian pienissä määrin, voidakseen vaikuttaa ratkaisevasti liittoutuneiden sotilaslentokoneiden massiiviseen ylivoimaan. USAAF:in pommitukset aiheuttivat ongelmia sekä koneiden tuotantoon että tarvikkeiden toimitukseen, ja kokoonpanolinjoilla oli paljon naisia ja nuoria poikia töissä, koska kaikki asekuntoiset miehet oli määrätty asepalvelukseen. Niinpä koneessa oli paljon laatuongelmia. Japanin kotisaarten puolustamiseen koottu kuuluisa ässälaivue 343 Kōkūtai käytti Shiden Kai koneita. C-luokka (hävittäjä)
C-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston hävittäjäluokka. Alusluokka muistuttaa hieman suurennettuja B-luokan hävittäjiä. Alukset siirrettiin 1937 Kanadan laivastolle, joka liitti alukset River-luokkaan. Neuvostoliiton ilmavoimat
Venäjän luhistuttua ja kommunistisen järjestelmän noustessa ilma-ase oli 1920-luvun puoliväliin huonossa kunnossa. Tuolloin alkoi intensiivinen lentokoneiden kehitys, joka kiihtyi vuoden 1937 puhdistusten jälkeen. Leninin aikana kehityksen kohteena olivat etenkin ajankohtaan nähden valtavat pommikoneet (douhetismi). Tämä muuttui 1930-luvun alussa pyrkimykseen aikaansaada nopeita kokometallisia ja suorituskykyisiä lentokoneita. Esim. Polikarpov I-16 oli nk. ensimmäinen moderni hävittäjäkone, joka voitti saksan Espanjan sisällissodassa käyttämät kaksitasoiset ja kiinteälaskutelineiset lentokoneet, mikä pani vauhtia Messerschmitt Bf 109:n käyttöön otolle, minkä saksalaiset saivat korvaamaan aikaisempia tyyppejä. T-luokka (hävittäjä)
T-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston hävittäjäluokka, jotka muodostivat vuoden 1940 hätäohjelman () kahdeksan hävittäjää. Luokan alukset muodostivat aluksi saattuepalveluksessa niin kutsutun 6. hätälaivueen (). HX-hävittäjähanke
Saab JAS 39 Gripen NG on Saab AB:n valmistama hävittäjälentokone, joka korvasi Ruotsin ilmavoimien Saab J 35 Draken- ja Saab J37 Viggen -hävittäjät. Lyhenne JAS tulee sanoista jakt-, attack- och spaningsplan (hävittäjä-, rynnäkkö- ja tiedustelukone). Ensilentonsa joulukuussa 1988 lentänyt JAS on IG JAS:n, Saab AB Ericsson Microwave Systemsin, Ericsson Saab Avionicsin, Volvo Aero Corp.:n ja FFV Aviotechin yhteishanke, jonka markkinointia on tukenut vuodesta 1995 British Aerospace Saab-BAe Gripen AB:n kautta. Suomeen tarjolla oleva NG-versio (Next Generation, Uusi sukupolvi) on kuitenkin käytänössä täysin uusi konetyyppi. HMAS Norman (G49)
HMAS Norman (viirinumero G49) oli Australian laivaston N-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa. Aluksen omistajana toimi koko sen palvelusuran Britannian kuninkaallinen laivasto. Akizuki-luokka
Akizuki-luokka () oli keisarillisen Japanin laivaston hävittäjäluokka. Se oli niin kutsuttu B-tyypin hävittäjä ja ne oli suunniteltu ilmatorjuntaan sekä sukellusveneidedn torjuntatehtäviin. Luokan alukset voidaan jakaa kolmeen alaluokkaan eli Akitsuki-, Fuyutsuki- ja Michitsuki-luokkiin, joista kahden viimeisen muutostyöt helpottivat ja nopeuttivat uusien alusten valmistusta. North American A-5 Vigilante
North American A-5 Vigilante oli Yhdysvaltain laivaston raskas pommikone. A-etuliite () viittaa rynnäköintiin. Koneen alkuperäinen tyyppitunnus oli A-3J. Nord 1500 Griffon
Nord 1500 Griffon oli ranskalaisen Nord Aviation-tehtaan 1950-luvun puolivälissä kehittämä patopainemoottorilla varustettu hävittäjän prototyyppi. Pyrkimyksenä oli kehittää Ranskan ilmavoimille lentokone, joka lentää yli kaksinkertaisella äänennopeudella aikana, jolloin suihkumoottoritekniikka ei pystynyt aikaansaamaan näin suurta nopeutta. Lentoonlähtöä ja laskeutumista varten koneessa oli myös suihkumoottori. Koneen ensilento lennettiin 20. syyskuuta 1955. Hävittäjä (lentokone)
Vietnamin sodassa havaittiin isojen ja kömpelöiden koneiden soveltuvan huonosti hävittäjien välisiin ilmataisteluihin, joten suorituskykyyn ja ketteryyteen kiinnitettiin huomiota. F-15 suunniteltiin nimenomaan ilmaherruushävittäjäksi, ja F-16 sille halvaksi pikkuveljeksi erityisesti lyhyen matkan kaartotaisteluun. Myös Yhdysvaltain laivaston tukialushävittäjä F-14 Tomcat oli edeltäjäänsä F-4 Phantomia ketterämpi, vaikka olikin raskas järeällä elektroniikalla varustettu ilmaherruushävittäjä. Se oli myös ensimmäinen hävittäjä jossa käytettiin mikroprosessoria. Ääriesimerkkinä oli strategisten pommikoneiden tuhoajaksi suunniteltu kolminkertaista äänennopeutta lentävä MiG-25 ja sitä seurannut MiG-31. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Vielä toukokuussa 1940 saatiin Saksasta ehdottoman kielteinen vastaus Suomen sotatarviketoimitustoiveille. Tilanne muuttui elo-syyskuussa 1940 Saksan pyydettyä sotilaiden kauttakulkuoikeutta Kirkkoniemeen. Lokakuun alussa 1940 solmittuun sopimukseen numero 1187 saatiin sisällytettyä 55 Morane-Saulnier M.S.406 ja 30 Curtiss Hawk -hävittäjää. Saksa ei halunnut eikä voinut myydä omaa ajanmukaista kalustoaan sillä se oli edelleen Neuvostoliiton liittolainen ja toimitusten oli sovittava sen Neuvostoliitolle esittämään selitykseen, jonka mukaan se toimitti aseita korvauksena talvisodan aikana pysäyttämistään toimituksista. Morane-Saulnier M.S.406 -koneita saatiin lopulta 25. Kymmenen tuli laatikoissa lentokonetehtaalle vuodenvaihteessa 1940-1941, toiset kymmenen kesä-elokuussa 1941 ja loput viisi marraskuussa 1941. Koneet menivät Lentolaivue 28:lle ja Tiedustelulaivue 14:lle. Curtiss Hawk -koneita saatiin ostettua 29. Koneet olivat Saksan sotasaalista Ranskasta ja Norjasta. Seitsemässä koneista oli 1200 hv:n Wright R-1820 Cyclone -moottori ja lopuissa oli käytännössä 1065 hv tuottava Pratt & Whitney R-1830 Twin Wasp. Koneet olivat uusia tai käytettyjä ja saksalaisten kunnostamia. Kesällä 1941 saatiin 27 konetta ja joulukuussa kaksi. Koneet menivät Tiedustelulentolaivue 12:lle ja 14:lle, jotka kuitenkin joutuivat luovuttamaan uudet koneensa heinäkuussa 1941 Lentolaivue 32:lle. Turun lohko (1939)
14. joulukuuta 1939 Utön linnakkeelta havaittiin kello 11 kahden projeti-7 -luokan hävittäjän lähestyvän. Noin 11½:n kilometrin päässä Utöstä ammuttiin kuuden tuuman Canet-rannikkotykkien pattereilla. Utöltä tehtyjen havaintojen mukaan toinen G-luokan hävittäjistä sai yhden osuman. Hävittäjät päästivät ilmaan savua ja irtautuivat. Savujen hälvettyä nähtiin vain yksi hävittäjä jäljellä: toisen uskottiin uponneen. Toinen hävittäjistä oli Gnevnyj Hävittäjä (lentokone)
Ensimmäiset hävittäjät otettiin käyttöön ensimmäisessä maailmansodassa. Pommikoneissa oli konekivääriampuja, mutta hävittäjä syntyi aseistamattomista tiedustelukoneista. Ohjaajat alkoivat käyttää lennoilla käsiaseita. Sitten koneisiin alettiin asentaa ylemmän siiven päälle konekivääri, joka oli sijaintinsa aiheuttaman tähtäyskulman takia vaikeakäyttöinen. Konekivääri siirrettiin runkoon siten, että se ampui potkurin läpi. Aluksi potkuri panssaroitiin, mutta sitten Fokker otti käyttöön tahdistetun konekiväärin, joka ampui lentokoneen potkurin lapojen välistä. Yhtenä sodan parhaimmista hävittäjistä pidetään englantilaista Sopwith F1 Camelia ja ranskalaista SPAD S.XIII ja parhaimpana Fokker D.VII:ää. Brewster F2A
Toukokuussa 1938 tehtiin Suomen ilmavoimille perushankintaohjelma, johon kuului kolme hävittäjä-, neljä maayhteistoiminta-, yksi meriyhteistoiminta ja kolme kaukotoimintalaivuetta. Kolmesta hävittäjälaivueesta yksi toimi Bristol Bulldog- ja kaksi Fokker D.XXI -hävittäjillä. Helmikuussa 1939 herättiin huomaamaan, että lentokaluston sodanaikainen täydennys oli ratkaisematta. Lisäksi huhtikuussa 1939 Ilmavoimien esikunnassa tehtiin esitys yhden kaukotoimintalaivueen korvaamisesta hävittäjälaivueella. Varakaluston puute sekä yhden hävittäjälaivueen lisäystarve kiristyvän ulkopoliittisen tilanteen lisäksi olivat ne tekijät, jotka aktivoivat suomalaiset tekemään hävittäjäkauppaa keväällä ja kesällä 1939. Parempien puuttuessa neljännelle hävittäjälaivueelle tilattiin Fiat G.50 -hävittäjät lokakuussa 1939. Suomen ilmavoimien historia
Lentokoneiden merkkivalikoima Suomen ilmavoimissa oli koko maailmankin mittakaavassa ainutlaatuisen laaja. Syy siihen oli, että koneita pyrittiin haalimaan ympäri Eurooppaa ja otettiin käyttöön useita epäkelpojakin sotasaaliskoneita pyrkien korvaamaan sodan konekulutusta. Eräs käytetty tyyppi, Hawker Hurricane, oli jo aikansa elänyt malli, jopa heikoimpia venäläisiäkin koneita vastaan. Suomalaisten hävittäjälentäjien mukaan Hurricane oli Neuvostoliiton käyttämistä hävittäjistä helpoin ampua alas. Saksa myi pääosan sotaa vain sotasaaliiksi saamiaan hävittäjäkoneita Suomelle. Esimerkiksi Curtiss, Morane ja jopa I-153-hävittäjiä ostettiin Saksasta, koska muutakaan ei sieltä saatu. Moraneakin käytettiin pitkään hävittäjänä ja taistelumenetykset näkyvät voittosuhteessa, joka oli vain 5:1. Monet aikansa eläneet hävittäjä- ja pommituskoneet siirrettiin tiedustelukoneiksi. Tiedustelukoneiden tarve oli kuitenkin vähäinen ja niitä oli, kuten aiemmin meritoimintakoneita, lukuisia konetyyppejä. N-37
N-37 on lentokonetykiksi kookas ase, jonka ammus on myös huomattavan raskas. Ammuksen lähtönopeus, 690 m/s, on alhaisempi kuin saman aikakauden kevyemmillä lentokonetykeillä. Samoin aseen tulinopeus on vain 400 laukausta minuutissa. Suurikaliiperisen tykin rekyyli ja ruutikaasut olivat ongelmallisia suihkuhävittäjissä, kuten myös paljon tilaavievän aseen ja tarvittavan ammusmäärän sijoittamisessa koneeseen, mutta yksikin osuma saattoi riittää viholliskoneen alasampumiseen. Hävittäjä (laiva)
Jotkut hävittäjätyypit, ilmatorjuntaan erikoistunut japanilainen "Terutsuki"-luokka ja saksalainen saattuetaisteluun suunniteltu "Narvik"-luokka olivat kookkaampia eli 2 600−2 800 tonnin aluksia; niiden aseistus oli myös keskimääräistä raskaampi, esimerkiksi "Narvik"eissa oli viisi 150 mm tykkiä. North American P-64
North American P-64 oli North American Aviationin valmistama yksipaikkainen ja -moottorinen, alatasoinen hävittäjälentokone. Konetyyppi kehitettiin North American NA-16 pohjalta vientimarkkinoita varten. Ilmaherruushävittäjä
Ilmaherruushävittäjä on hävittäjälentokone, minkä tarkoituksena on saavuttaa ajallinen ja paikallinen ilmaherruus hyökkäysten torjumiseksi tai omien muiden lentokoneiden toiminnan, kuten pommituslentokoneiden tai hävittäjä-pommittajien, toiminan mahdollistamiseksi. N (videopeli)
N on Metanet Softwaren kehittämä Adobe Flash -pohjainen freeware-videopeli. Se on sivusta kuvattu tasohyppelypeli, joka on saanut vaikutteita "Lode Runnerista" ja "Soldatista", ja jossa on realistinen fysiikkamoottori. D-luokka (hävittäjä)
D-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston hävittäjäluokka, joka muistuttaa hieman suurennettuja B-luokan hävittäjiä ja joihin oli sijoitettu suuremmat polttoainesäiliöt kuin vuoden 1929 laivastosuunnitelman C-luokassa, jotka siirrettiin 1937 Kanadan laivastolle. Nakajima Ki-43 Hayabusa
Nakajima Ki-43 Hayabusa (virallinen nimitys "Tyypin 1 hävittäjä", , Hayabusa (, "muuttohaukka"), liittoutuneiden raportointinimi "Oscar") oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien toisessa maailmansodassa käyttämä yksimoottorinen hävittäjälentokone, joka oli käytössä koko sodan ajan. Hävittäjälentokoneen kehitys 1918–1939
Vuosi 1935 muodostui eräänlaiseksi vedenjakajaksi. Sinä vuonna lensi ensilentonsa kaksi metallirakenteisen hävittäjäkoneen kolmatta sukupolvea edustanutta prototyyppiä, nimittäin Hawker Hurricane ja Morane-Saulnier M.S.405 sekä kolme seuraavaa sukupolvea edustanutta prototyyppiä, nimittäin Messerschmitt Bf 109, Curtiss Hawk ja Seversky P-35. Viimeksi mainituissa metallinen pintalevy ja metalliset vahvikkeet oli niitattu tai hitsattu kantavaksi kuorirakenteeksi. Kuorirakenne oli monimutkaisempi valmistaa mutta erillisellä lentorangolla ja pintarakenteella varustettua konstruktiota (Hurricane, Morane-Saulnier) keveämpi. Kuorirakenne muodostui vallitsevaksi konstruktioksi läpi toisen maailmansodan; kuorirakenteisia olivat sitten muun muassa vuonna 1936 ensilentonsa lentänyt Supermarine Spitfire ja vuonna 1937 ensilentonsa tehnyt Brewster F2A ”Buffalo”. Vuonna 1938 ensilentonsa lentänyt Messerschmitt Bf 109 E oli varustettu 1 100 hv:n Daimler-Benz DB601A -moottorilla ja lensi 560 km/h viiden kilometrin korkeudessa. Heinkel He 51
Toisaalta 1930 - luvulla oli kiistoja hävittäjälentämisen oppisuuntien välillä. Ensimmäisestä maailmansodasta periytynyt oppi kannatti hyvää näkyvyyttä koneesta ja sen ketteryyttä, mikä tarkoitti avo-ohjaamoa sekä kaksitasoa. Taistelu nähtiin henkilökohtaisena kamppailuna vihollisen lentäjää vastaan. Uusi suunta painotti lentokoneen suorituskykyä ja tulivoimaas sekä enenevässä määrin yhteistyötä. He 51:n kanssa samantyyppisiä ja aikalaisia olivat Polikarpov I-15 johdannaisineen ja Fiat CR.32 jotka myös olivat mukana Espanjan sisällissodassa. Toisaalta nämä tyypit kykenivät pitämään puolensa varhaisia alatasoisia hävittäjiä vastaan etenkin jos näissä oli kiinteä laskuteline, mikä rajoitti huomattavasti nopeutta ja kiihtyvyyttä sekä vaakalennossa että syöksyssä. V- ja W-luokka
V- ja W-luokat olivat Britannian Kuninkaallisen laivaston () hävittäjäluokkia, jotka muodostuivat todellisuudessa seitsemästä lähes samanlaisesta ensimmäisen maailmansodan laivaston kriisiohjelmana tilatusta luokasta. Aikanaan alukset olivat voimakkaimpia ja moderneimpia tyyppinsä aluksia maailmassa, joten ne määrittivät hävittäjäalusten kehityksen muissa maissa. Pääosa brittitelakoiden tuotannosta meni sodan jälkeen vientiin niiltä tilatut alukset pohjautuivat näiden luokkien aluksiin. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Uudelle laivueelle hankittaville hävittäjäkoneille asetettiin kovat vaatimukset, jotka perustuivat muun muassa venäläisen Tupolev SB-2 -pommikoneen oletettuun 420 km/h huippunopeuteen. Ilmavoimat tutki paperilla parisenkymmentä hävittäjätyyppiä, joista mikään ei täyttänyt kaikkia vaadittuja ominaisuuksia. Koska muita hävittäjiä ei riittävän nopeasti ollut saatavissa, päätettiin 9. syyskuuta 1939 tilata Valtion lentokonetehtaalta 50 Fokker D.XXI -konetta tietoisena siitä, että koneet eivät vastanneet nykyaikaiselle hävittäjälle asetettavia vaatimuksia. Samaan aikaan päätettiin hankkia Seversky EP-1 -koneen lisenssi, moottorit ja raaka-aineet. 23. lokakuuta 1939 tilattiin Lentolaivue 28:lle 25 Fiat G.50 -hävittäjää, koska mitään muuta konetta ei ollut nopeasti saatavilla. Koneita tilattiin kymmenen lisää tammikuussa 1940. Valmis lentoon
Tarina tapahtuu Norjan ilmavoimien tukikohdassa Gardermoenissa. Henkilöt ovat nuoria norjalaisia NATO-hävittäjälentäjiä, jotka odottavat vanhoja F-84 Thunderjetejä korvaavaa uutta ääntä nopeampaa hävittäjää. Koneen tyyppiä ei mainita, mutta kuvauksen perusteella kysymyksessä saattaisi olla Thunderjetistä edelleen kehitetty RF-84F Thunderflash, jota Norjan ilmavoimat hankki tuolloin. D-luokka (hävittäjä, 1913)
D-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston torpedovenehävittäjäluokka, joka muodostui lokakuussa 1913 hävittäjien uudelleen luokittelussa. Luokkaan sijoitettiin 30 solmua saavuttaneet torpedovenehävittäjät, joissa oli kaksi savuhormia. Luokan kaikki alukset oli valmistanut John I. Thornycroft and Company 1890-luvun puolivälissä useana eri luokkana (tilauksena) Amiraliteetin määritysten pohjalta telakan omien suunnitelmien mukaan. Saab 35 Draken
Saab Draken tai Saab 35 on ruotsalaisvalmisteinen hävittäjälentokone, jota Saab valmisti vuodesta 1955 vuoteen 1974. Draken valmistettiin korvaamaan Saab J 29 Tunnan. Drakenin seuraajaksi tuli Saab JA 37 Viggen. Sana "draken" tarkoittaa joko leijaa tai lohikäärmettä. Kirjain "J" mallinimessä merkitsee "Jakt", hävittäjää.
Draken oli 1990-luvulle saakka Suomen ilmavoimien päähävittäjätyyppi yhdessä MiG-21:n kanssa. Ensimmäinen Suomen ilmavoimien lennosto, joka sai Drakenit oli Hämeen lennosto. Koneet osoitettiin Hämeen lennoston Hävittäjälentolaivue 11:lle. Hämeen lennoston kalustona oli 1958 hankittuja Folland Gnateja ja myös kuusi 1966 hankittua MiG-21 hävittäjää. Kaikkiaan Drakeneita rakennettiin 651 yksilöä joista Suomen ilmavoimilla oli 50 yksilöä lentokalustossaan. Hävittäjä (lentokone)
1970-luvun alkupuolella tehtiin ns. vuosisadan asekaupat neljän Skandinavian ja Benelux-maiden NATO-jäsenten korvatessa F-104 Starfighter -torjuntahävittäjänsä uusilla koneilla. Vastakkain olivat Saab AJ-37 Viggen, Panavia Tornado, Mirage F1 ja Yhdysvaltain F-16, joista Yhdysvaltain standardihävittäjäksi valittu F-16 tuli Yhdysvaltain hallitsevan roolin ansiosta myös Euroopan NATO-maiden peruskoneeksi ja eurooppalaisten valmistajien koneet jäivät lähinnä valmistajamaiden ilmavoimien kalustoksi. Tämän jälkeen F-16:ta myytiin runsaasti myös Lähi-itään ja Kaakkois-Aasiaan. ORP Piorun
ORP Piorun (viirinumero F01) oli toisen maailmansodan aikainen Puolan laivaston N-luokan hävittäjä, jonka Britannia lainasi Puolalle. NHIndustries NH90
NHIndustries NH90 ("NATO Helicopter 90") on eurooppalainen ensisijaisesti sotilaskäyttöön suunniteltu joka sään kuljetushelikopteri, jonka valmistaja NHIndustries on osa EADS-konsernia. Tämän täysin uuden kopterimallin käyttöönotto viivästyi alkuperäisestä aikataulusta, jonka mukaan ensimmäiset koneet piti toimittaa jo 2003-2004. Kopteri sai tyyppihyväksynnän Saksassa kuitenkin vasta joulukuussa 2006.Maat, jotka tilanneet NH90 helikoptereita: