Mistä Suomesta on löydetty Mälarin kirveitä?
Mälarin kirves
Suomeen Mälarin tyypin kirveet ovat muotoilultaan sekä läntisiä että itäisiä. Suomen kaksitoista löytöä ovat useimmiten kotimaista valmistetta, mutta neljä löydetyistä kirveistä on valmistettu joko Ruotsissa tai Itämeren kaakkoisosissa. Todisteena kotoperäisestä tuotannosta ovat valinmuotit, joita on löytynyt kolme (Rovaniemeltä, Suomussalmelta ja Kemistä). Niiden piirteet muistuttavat enemmän venäläisiä malleja kuin ruotsalaisia malleja. Suomesta tunnetaan myös 15 samanaikaisina pidettyjen Ananjinon kirveen valinmuotteja. Muita kirveiden valinmuotteja kuin nämä ei Suomessa esiinny. Niiden mukaan Kainuun alueella vaikuttaisi olleen pronssikaudella tuotantokeskus. Suomen rannikolla ei tiedetä yhtään kirveiden valinmuotteja. Mälarin kirves
Jepualta, mistä on löytynyt viimeisin Mälarin kirves, tunnetaan epäsuorasti sen ajoitus. Kirves löytyi tutkittaessa röykkiötä, jossa esiintyi myös tasakantaisia kivisiä nuolenkärkiä. Jos röykkiö rakennettiin veden äärelle, oli se mahdollista noin 900 eaa. Tämä antaa aikaisimman ajankohdan, milloin kirves olisi voitu kaivaa maahan. Kirves voidaan ajoittaa aikaisintaan pronssikauden periodille IV, mikä sopii yhteen ruotsalaisten määrittämän Mälarin kirvestyypin ajoituksen kanssa.
Muinaissukset
Suksilöytöjä Suomesta on mainittu muun muassa Ylitornion suksi (KM7357) Kaarlelan eli Kokkolan suksi (KM7468, noin 1200-luku) ja Hirvensalmen suksi (KM5549), jotka ovat olleet voimakkaasti harjavia ja harjan sivuilta koverat (aivan kuten Keuruun Jukojärven suksikin). Pronssinen olkakirves
Alankomaissa, kuten muuallakin läntisessä ja luoteisessa Keski-Euroopassa sekä Brittein saarilla ajoitetaan olkakirveet noin 1500–1100 eaa. eli sikäläiselle keskiselle pronssikaudelle. Nitä on löydetty myös Saksassa samoihin aikoihin. Kirveet on ajoitettu Suomessa ja Virossa periodille II noin 1400 eaa., mutta niitä käytettiin täällä vielä myös periodilla III noin 1200 eaa. asti. Valaat
Yllä mainittujen, elävänä nähtyjen lajien lisäksi Suomessa on 1940-luvulla löydetty maalta muutamia sinivalaan ("Balaenoptera musculus") selkänikamia, joiden ikää ei ole pystytty määrittämään. Nykyisin Venäjään kuuluvalta Terijoelta löydettiin vuonna 1935 valkokuonodelfiini ("Lagenorhynchus albirostris"), jonka jäännökset ovat Helsingin yliopiston kokoelmissa. Venäjän Petsamossa, joka 1920–1940-luvuilla oli osa Suomea, elää miekkavalaita ("Orcinus orca"). Riimukivi U 582
Riimukivi U 582 on aiemmin Söderby-Karlin kirkossa, Norrtäljen kunnassa Roslagenin alueella sijainnut, mutta myöhemmin kadonnut riimukivi. Riimukiven kirjoitus on ajoitettu 1030-luvulle, ja se sisältää mahdollisesti vanhimman maininnan Suomesta. Monet viikinkien idänretket lähtivät Roslagenin alueelta. Roslagen juontuu mahdollisesti suomen- ja viron kielen Ruotsia tarkoittavista sanoista tai vastavuoroisesti suomen ja viron ruotsia tarkoittavat sanat voivat juontua roslagen-sanasta. Mäkiorvokki
Mäkiorvokki on selvästi mantereinen, euraasialainen kasvilaji. Siitä tunnetaan useita paikallisrotuja. Lajin päälevinneisyysalue sijoittuu Itämeren ja Mustanmeren väliselle alueelle. Itä-länsi-suunnassa lajia tavataan Keski-Euroopasta Amurin alueelle saakka Venäjän Kauko-Idässä. Erillisiä lajikeskittymiä löytyy myös Espanjasta ja Belgiasta. Suomesta mäkiorvokki löydettiin ensimmäisen kerran vasta 1950-luvulla. Esiintymiä tunnetaan vain muutamia Etelä-Suomesta, mm. Sysmästä ja Vammalasta. Suomi
Pronssin valmistus levisi Suomen alueelle kahdesta suunnasta: länsirannikolle Skandinaviasta yhdessä muun muassa uuden hautaustavan kanssa, ja maan sisä- ja pohjoisosiin idästä. Kotimainen pronssikirveiden valmistus alkoi niin sanottujen Maaningan- ja Akozino-Mälar-tyypin pronssikirveiden valmistuksen myötä noin 1300 eaa. Pronssia esineiden valmistamiseen tuotiin Volgalta ja Etelä-Skandinaviasta. Kanervamittari
Suomessa kanervamittari on jokseenkin harvinainen Etelä- ja Keski-Suomen laji, ja pohjoisimmat havainnot on tehty Lieksan ja Kuopion alueella. Kerätyn havaintoaineiston perusteella kanervamittaria on tavattu kymmenessä Suomen luonnonmaantieteellisessä maakunnassa: Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla, Etelä- ja Pohjois-Karjalassa, Satakunnassa, Etelä-Hämeessä, Etelä- ja Pohjois-Savossa sekä Laatokan Karjalassa. Oscar Geffertin murha
Viipurilaisten poliisien lisäksi murhaa tuli selvittämään kaksi konstaapelia Ahlströmin kotipaikkakunnalta Porista sekä yhtiön palkkaamana asiantuntijana helsinkiläinen professori Allan Serlachius. Tapahtumapaikalta löydettiin yhden hyökkääjän käyttämä puukko ja hylsyjä, jotka sopivat punakaartien hallussa olleisiin kivääreihin. Pari viikkoa murhan jälkeen poliisi pidätti kaksi Suursaaren sahan työmiestä, noin 50-vuotiaan Albin Hämäläisen ja hieman nuoremman Reinhold Hyvärisen. Hämäläinen oli joulukuussa 1905 hakenut Sakkolan punakaartille viisi niin sanottua Grafton-kivääriä ja vielä myöhemmin huhtikuussa kolme kivääriä Muolaan punakaartille. Päivää ennen ryöstömurhaa hän oli käynyt Suursaaren sahan konttorissa ja tavannut siellä sekä Geffertin että Ahlströmin. Sakset
Vanhimmat löydökset saksien kaltaisista työkaluista ovat Egyptistä noin 1500 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Ne on taivutettu yhdestä metallikappaleesta. Nivellettyjä saksia tiedetään olleen antiikin Rooman räätälien ja parturien käytössä noin vuoden 100 paikkeilla. Sakset yleistyivät erilaisten käsityöläisten työkaluiksi vasta 1400-luvulla. Saksien teollisen valmistuksen katsotaan alkaneen Lontoossa 1760-luvulla; sitä ennen ne olivat seppien yksittäiskappaleina valmistamia. Suomessa Fiskars on valmistanut saksia 1830-luvulta alkaen, ja vuonna 1967 kehitetystä oranssipäisestä tuotesarjasta se sai usein jäljitellyn maailmanmenestystuotteen. Rautakausi Turussa
Kuralasta löydetty Ristimäen alue on yksi tärkeimmistä tämän aikakauden löytöalueista koko Suomessa. Paikka löydettiin Kaarinan Ristimäen kansakoulun perustustöissä 1910-luvulla ja tutkittiin pääasiallisesti vuosina 1914 ja 1915. Ristimäki sijaitsee rantatöyräällä, kymmenisen metriä Aurajoen nykyistä vedenpintaa ylempänä. Roviojäännösten lisäksi paikalta löydettiin aseita, muun muassa miekkoja, keihäänkärkiä ja väkipuukkoja, sekä esimerkiksi koruja, vyönsolkia ja hihnanheloja. Paikalta löydettiin myös satoja veneniittejä, joiden perusteella voitiin päätellä, että paikalla on tehty myös venehautauksia. Särmäkuisma
Särmäkuismaa tavataan Keski- ja Pohjois-Euroopassa noin Oulun korkeudelta etelään.
Suomessa sen esiintyminen liittyy rautakautisiin asuinpaikkoihin, ja sitä pidetään muinaistulokkaana. Pronssinen olkakirves
Oscar Montelius selvitti pronssikirveiden kehitysvaiheet Skandinavian pronssikaudella jo 1800-luvun puolella. Ensimmäinen olkakirveeseen johtanut työkirveen tyyppi oli laakakirves, joka oli kuin tasapaksua kupari- tai pronssilevyä, joka oli kirveen muotoinen. Laakakirveellä oli pitkä varsi, joka työnnettiin halkaistuun puuhun ja sidottiin narulla siihen kiinni. Ratkaisu ei ollut kovin hyvä, sillä tätä kokeiltaessa puun varsi halkeaa helposti ja iskettäessä terä kääntyy lopulta vinoon. Vinoon kääntymistä ehkäistiin reunuskirveellä, jossa varren sivuille valettiin reunukset. Nyt puuvarsi sai reunuksista tukea eikä terä enää iskettäessä kääntynyt vinoon. Ongelmaksi jäi vielä puuvarren halkeaminen. Sitä yritettiin ehkäistä valamalla varren puoliväliin olka. Olka otti vastaan iskun eikä antanut puuvarren liikkua eteenpäin. Kokeiltaessa tätä kirvestä, on senkin huomattu halkaisevan puuvarsia. Lopullinen ratkaisu varren halkeiluun oli putkikirves. Suomen mesoliittinen kausi
Pohjalainen kirves on levinnyt Etelä-Lapista ja Pohjois-Pohjanmaalta muualle Suomeen. Se on valmistettu sädekiviliuskeesta, joka on kovaa ja tiivistä kiveä. Se on muodoltaan pulleahko ja pyöreäteräinen, mutta paremmin viimeistelty kuin alkeellinen kirves. Kirves vartettiin pitkittäin. Se ajoitetaan kauden loppupuoliskolle (Kuvia ja lisätietoa). Mälarin kirves
Ruotsissa kirveiden esiintyminen ajoittuu Oscar Monteliuksen mukaan pronssikauden periodille V eli 950–750 eaa. Sikäläistä ajoittamista on hankaloittanut niiden löytyminen hajalöytöinä. Monet muutkin ruotsalaiset tutkijat, kuten Baudau, Arne, Lindqvist ja Almgren, ovat ajoittaneet kirveitä vaihtelevasti periodeille III–V. Yksi Mälarin kirveistä on löytynyt itäisen tekstiilikeramiikan yhteydestä ja yhdestä toisesta kirveestä on löydetty varrenjäänteitä holkin sisältä. Tämä on ajoitettu radiohiiliajoituksena 2 330 vuotta vanhaksi eli kalibroituna ajanjaksolle 550–350 eaa. On jopa ehdotettu, että Mälarin kirveet tulivat käyttöön vasta rautakauden alussa. Voi kuitenkin olla niinkin, että kyseinen kirves on ollut käytössä paljon terän valmistamisen jälkeenkin. Suomessa Carl Meinander ajoittaa kirvestyypin periodeille V–VI eli 900–500 eaa. Kanadan kilven arkaainen perinne
Kanadan kilven tuon aikakauden ihmisten jäljiltä on löytynyt esimerkiksi kirveitä, veitsiä, kaapimia ja pieniä sivulta lovettuja keihäänkärkiä. Kulttuurin varhaiskaudelta on löydetty vain Warden's Groven lovettu pieni keihäänkärki, enemmän löytöjä on vasta keskikaudelta 3500-2500 eaa.
Pohjoisessa Manitobassa sijaitsevasta Victoria Dayn löytöpaikalta Three Point Lakella on kaivettu esiin ajalta 2300 eaa oleva hauta, jossa oli runsaas määrät luisia väkäsharppuunoita, pyöreä kivinen "lääkepallo" ja Brewerton-tyylisiä nurkasta lovettuja keihäänkärkiä. Mäki vs. Moore
Kyseessä on Suomen kaikkien aikojen suurin nyrkkeilytapahtuma sekä Pohjoismaiden ensimmäinen ammattinyrkkeilyn MM-ottelu. Seuraavan kerran suomalainen nyrkkeilijä pääsi ottelemaan maailman valtaliiton WBA:n maailmanmestaruudesta vasta vuonna 2014, kun Edis Tatli kohtasi Helsingissä kuubalaisen Richar Abrilin. Mäyrä
Suomessa mäyrää voi tavata kaikkialla Oulu-Nurmes-tasalle saakka. Yksittäisiä havaintoja on tehty pitkälle Lappiin saakka. Pohjoisen mäyräkanta ei ole kuitenkaan yhtä tiheä kuin etelän. Mäyrä on levinnyt Suomessa 1900-luvun aikana pohjoisemmaksi. Huittinen
Huittisten alueelta, Palojoelta, löydettiin vuonna 1904 yksi Suomen kuuluisimmista muinaisesineistä, hirvenpään muotoinen lyömäase, joka on peräisin kivikaudelta. Se on talletettu Kansallismuseoon. Esinelöytöjen lisäksi on kampakeraaminen asuinpaikka Korkeakoskella ja nuorempi hautapaikka Sammun kylässä sekä joitakin kalmistoja. Tutkijat ovat päätelleet Huittisten saaneen ensimmäiset asukkaansa pääosin luoteesta, Kokemäenjoen alajuoksun suunnalta. Suomalaiset
Lähi-idästä saapui noin 5700-4000-luvuilla eaa. maatalouden leviämisen myötä uutta väestöä Keski-Eurooppaan. Maataloutta harjoittanut väestö syrjäytti tai sulautti itseensä mantereella aiemmin asuneet metsästäjä-keräilijät. Suomeen maatalouskulttuuri saapui 2800-2500-luvuilla eaa. vasarakirveskulttuurin myötä. Tällä ekspansiivisella karjanhoitoa harjoittaneella kulttuurilla oli erilainen geeniperimä kuin maassa jo olleella kampakeraamisella kulttuurilla. Muualla Euroopassa maatalousväestön geenit syrjäyttivät metsästäjä-keräilijöiden geenit lähes kokonaan, mutta Suomessa niitä on vielä selvästi jäljellä. Suomen kivikautisen väestön isä- ja äitinlinjoilla on hiemat toisistaan poikkeavat alkuperät. Äitilinja ei juurikaan poikkea muista eurooppalaisista linjoista eikä suuria alueellisia eroja ole haivattavissa vaikka itäistä vaikutusta onkin jonkin verran nähtävissä. Isälinjojen eli Y-kromosomien kohdalla voidaan sen sijaan havaita useita erilaisia alkuperiä ja ikiä. Käräjämäki (Kokemäki)
Vuonna 2001 suoritti Jouni Taivainen koekaivaukset Käräjämäen kivien ympäristössä. Silloin havaittiin selvä kivikautisen asuinpaikan kulttuurikerros, jota ajoitti kaksi Pyheensillan kulttuuriin (noin 4500 − 4000 BP) kuuluvaa nuolenkärkeä. Kivikaudella asuinpaikka sijaitsi Kokemäenjoen suulla. Muita kaivauslöytöjä olivat keramiikkaa, taottuja nauloja, solki, veitsen katkelma, keihäänkärki ja naisen polttohaudasta löydetty lintuneula. Rautakauden esineistö on tyypillistä kansainvaelluskaudelle 400 – 550 jaa.. Lintuneulasta, joka oli käytössä 500 − 600 jaa., tehtiin rintaneula, jota on yleisesti myynnissä. Mäkärät
Mäkärät näyttävät pieniltä kärpäsiltä. Niiden ruumis on lyhyt ja tanakka, ja väri on hyvin tumma tai musta. Tuntosarvet ovat lyhyet. Suomessa esiintyvät mäkärät ovat yleensä kooltaan 2–3 millimetriä. Lapissa esiintyvä "Prosimulium ferrugineum" on peräti 5 millimetriä pitkä ja punaruskea, mutta se ei juurikaan vaivaa ihmistä. Ulfberht-miekka
Suomesta viikinkiaikaisia miekkoja on löydetty noin 400 kappaletta. Suomesta löytyneistä 800- ja 900-lukujen miekoista Ulfberht-miekkoja tai niiden kopioita on noin kolmasosa. Miekkoja on löydetty lähinnä Varsinais-Suomen, Satakunnan ja Hämeen alueelta. Löytöpaikkoja ovat muun muassa Hämeenlinnan Peltorinne, Sääksmäen Rapola, Halikko, Euran Luistari ja Pappilanmäki, Karkku, Vehmaa ja Vesilahti. Suurin osa miekoista on Kansallismuseon kokoelmissa, mutta esimerkiksi Harjavallassa sijaitsevassa Emil Cedercreutzin museossa on esillä vuonna 1975 Kokemäeltä löydetty miekka. Gallemosen suolöytö
Kirveen terät olivat tyypiltään reunuskirveitä, joiden reunus oli varsin matala. Yhden kirveen koristekuviot viittaavat alkuperään Britteinsaarilta. Muut esineet vaikuttavat olevan Keski-Saksasta tai Tanskasta. Kaikki kirveen terät olivat käytettyjä. Osalla oli teroittmisesta johtuvaa terän lyhenemistä ja muilla kirveillä oli muita vaurioita kuten esimerkiksi lohkeamisia. Käyräsara
Käyräsaraa tavataan Euroopassa Alpeilta, Islannista, Huippuvuorilta, Skotlannista, Tanskasta, Norjasta ja Ruotsista sekä Venäjältä Jäämeren rannikkovyöhykkeeltä. Levinneisyysalue jatkuu Jäämeren rannikkoa pitkin itään Alaskaan ja Pohjois-Kanadaan sekä Grönlantiin asti. Lajia tavataan myös vuoristoseuduilta Kaukasukselta, Keski-Aasiasta, Argentiinasta ja Chilestä. Suomesta käyräsara on löydetty vain kerran, 1860-luvulla Oulun Nuottasaaresta. Näyte toimitettiin aikanaan Helsingin kasvimuseoon, mutta näyte on sittemmin kadonnut. Uusia löytöjä lajista ei ole tehty. Käyräsara lienee samantapainen jääkauden jälkeinen jäänne Perämeren rannikolla kuin muutama muukin Jäämeren rannikolta kotoisin oleva laji, kuten Suomesta hävinnyt jäämerentähtimö ("Stellaria humifusa") ja uhanalainen rönsysorsimo ("Puccinellia phryganodes"). On myös mahdollista, että käyräsara oli levinnyt Suomeen muuttolintujen matkassa. Salmen venehaudat
Miekat ja kaksi ovaalin muotoista keihäänkärkeä löytyivät veneen perästä. Miekat olivat hajonneet osiin, joista löydettiin kahvan kolmiomainen ponsi (Petersenin tyyppiä A), tupen pronssinen U-muotoinen kärki ja palasia kolmesta miekasta, joista kaksi olivat kaksiteräisiä ja yksi yksiteräinen. Yksiteräiset miekat olivat 108 ja 74,5 senttimetriä pitkiä. Miekoissa oli merkkejä polttamisesta, joten ne olivat tahallaan tuhottuja . Veneen perästä löytyi myös 18 veistä, 6 nuolenpäätä ja 8 kovasinta. Rautainen putkikirves, joka oli puutyöstöä varten valmistettu, löytyi laivan keskiosasta yhdessä piikivien ja pihkakimpaleen kanssa. Esineistö kuuluu tyypiltään 700−900-luvuille. Kalliokoski (Valtimo)
Kalliokosken rantapenkasta on vuonna 1883 löydetty harvinaisen pitkä, 122 senttimetriä mittainen miekka, joka on ajoitettu rautakauden aikaan 1200-luvulle. Miekan ohessa oli myös ruumis. Arvellaan, että miekka on muisto matkalla kuolleesta karjalaisesta soturista tai jopa päälliköstä. Miekka on nykyään Kuopion museossa. Bosen altaan paleoliittiset kohteet
Paleoliittiset työkalut löytyvät pääasiassa terassilta neljä ja nuoremmat neoliittiset työkalut vastaavasti terassilta yksi. Muilta terasseilta ei tunneta ihmistoiminnan löytöjä. Löydetyt kaksipuolisesti työstetyt käsikirveet herättivät välittömästi kansainvälistä huomiota, koska käsikirveet muistuttavat kovasti Afrikasta ja Euroopasta löydettyjä Acheulin kulttuurin kirveitä. Hiljattain tehdyssä vertailussa Bosen käsikirveet muistuttivat enemmän eurooppalaisia kirveitä kuin kiinalaisia (kaksipuolisesti ja symmerisesti työstettynä tyylilaji "Mode 2"). Koska eurooppalaisten käsikirveiden keskinäiset eroavuudet olivat pienemmät kuin eurooppalaisten ja Bosen kirveiden keskinäiset erot, poikkesivat kiinalaiset kirveet selvemmin toisistaan ja näistä kahdesta muusta ryhmästä. Tästä on voitu päätellä, että käsikirveiden tekijät ovat tuoneet lännestä mukanaan kivenmuokkaustekniikan ja muotoilun, jotka kehittyivät kiinassa "Mode 1" suuntaan. Hirvenpääsauva
Venäjän Karjalassa Äänisjärven pohjoisosassa olevalta suuremmalta Peurasaarelta on sen mesoliittisesta kalmistosta löytynyt hirvenpääsauva (kuva ), joka on ehkä tunnetuista sauvoista näyttävin. Se on 51 senttimetriä pitkä, ja sen pään pituus on korvan takaa mitattuna turvan kärkeen 16 senttimetriä. Sen niskassa on viisi kampamaista uloketta sarjassa kuvaamassa hirven niskaharjaa ja silmien takaa kohoaa kaksi pitkää korvaa. Sauva löytyi haudasta vainajan rinnuksilta. Vainajalle annetut runsaat antimet saivat tutkijat pitämään tätä shamaanina. Jäkärlän ryhmä
Vielä voidaan mainita kaksi kirvesmallia, joissa terä vartettiin kiveen porattuun reikään. Kaksiteräinen kirves oli sileäksi hiottu ja molemmista päistään terävä reikäkirves. Hammastettu reikäkirves ei varmaankaan ollut työkalu, sillä kiven muhkuraan oli hiomalla työstetty nystyröitä. Se vaikuttaa aseelta, jolla tapettiin esimerkiksi hylkeitä tai ihmisiä, vaikka näin ei kirjallisuudessa sanotakaan. Mälarin kirves
Vuonna 1983 julkaisi S.V. Kuzminych oman ryhmittelynsä, jossa ryhmät numeroitiin arabialaisilla numeroilla 1–26. Näistä ryhmistä ruotsalaisille kirveille ovat läheistä mallia ryhmät 4, 5, 22 ja 4/22. Kuzminychin mukaan ryhmät 4 ja 5 vastasivat ruotsalaisia kirveitä. Ryhmän 4 kirveet olivat muotoilultaan lähes samanlaiset, kuin ryhmien 22 ja 4/22 kirveet. Näitä on hänen mukaansa Venäjällä vain vähän. Kuzminychin mukaan Suomesta ja Karjalasta löytyy 10 samanlaista kirvestä, Virosta, Latviasta, Liettuasta, Puolasta, Valko-Venäjältä ja Keski-Venäjältä yhteensä 11 samanlaista kirvestä. Nuorakeraaminen kulttuuri
Vasarakirveet tehtiin kivestä. Kiveen porattiin reikä ehkä luulla. Kirveet olivat jäljitelmiä kupariaseista, jotka olivat jo käytössä Kaakkois-Euroopan kalkoliittisissa kulttuureissa. Joihinkin vasarakirveisiin oli jopa tehty metalliaseeseen valumuotin reunoista jäänyttä jälkeä muistuttava harjanne. Kiveen tehtyyn reikään laitettiin varsi, josta asetta on pidetty. Reikä oli monissa vasarakirveissä niin pieni, että varren piti olla ohut. Myös reiän reunat ovat saattaneet olla niin ohuet, että ase helposti murtui taistelussa. On arveltu muun muassa näiden syiden perusteella, että lähinnä aseella osoitettiin statusasemaa tai että ase oli kulttiesine. Työntekoa varten olivat reiättömät kivikirveet. Nuorakeraaminen kulttuuri
Nuorakeraaminen kulttuuri eli vasarakirveskulttuuri tai venekirveskulttuuri saapui Lounais-Suomeen noin 2800–2500 eaa. Koillis-Puolasta ja Baltiasta . Tämän kulttuurimuutoksen on usein tulkittu merkinneen uuden väestön saapumista Suomeen, sillä monet nuorakeraamisen kulttuurin tavat poikkesivat huomattavasti alueella aiemmin vaikuttaneen kampakeraamisen kulttuurin piirteistä, mitkä kohtaamisen seurauksena vähenivät merkittävästi. Tästä syystä vasarakirveskulttuurin ja rannikolla asuneen kampakeraamisen kulttuurin kohtaamisen on arveltu olleen väkivaltainen ja seurauksena olisi ollut kampakeraamisen väestön vähentyminen lähes sukupuuton partaalle. Tämän rannikon kampakeraamisen kulttuurin kohtaloksi koituneen tapahtuman on katsottu näkyvän yhä suomalaisten genetiikassa pullonkaulana, koska sitä on vaikea sijoittaa Suomen asutushistorian muuhun vaiheeseen. Ukon kirves
Suomesta löydetyt A-muodon korut lienee pääosin tehty Suomessa. Näitä on löydetty eniten Varsinais-Suomesta ja Satakunnasta. Tunnetuimmat löydöt on tehty Liedosta, Laitilasta, Köyliöstä, ja Kuusamosta. Köyliöstä löydetyn riipuksen kanssa samassa ketjussa roikkuu myös metallisia torven tai sarven muotoisia esineitä, jotka ovat ehkä olleet samantapainen miehinen ja uhmakas symboli kuin kirveskin. Timo Heikkilän mukaan ne olisivat voineet olla sateen tuottajia, onhan joissakin loitsuissa pyydetty Ukko ylijumalaa työntämään taivaasta torvia, ja jotka tekevät sateen. Maaningan kirves
Maaningan kirves on eräs putkikirveen eli onsikirveen tai onsikeltin tyyppi, jota valmistettiin ja käytettiin pronssikaudella pääasiassa Suomessa. Kirvestyyppi sai nimensä Savon Maaningalta, joka on nykyään osa Kuopiota, 1800- ja 1900-luvun vaihteessa lyötyneen ensimmäisen kirveen mukaan (Kansallismuseon luettelonumero KM 5311). Kirvestyyppiä pidetään itäisvaikutteisena mutta kotiperäisenä kirvestyyppinä, jonka esikuvana olisi ollut Seiman kirvestyyppi. Se on kuitenkin oma tyyppinsä ja kirvestä pidetäänkin ensimmäisenä Suomen alueella syntyneenä pronssiesinetyyppinä. Maaningan kirveet ajoitetaan karkeasti Monteliuksen periodille IV eli noin 1100–900 eaa. tai vieläkin nuoremmiksi. Suomen kalliomaalaukset
Lounais-Suomesta ei tunneta montaakaan kalliomaalausta. Paimiossa sijaitsee edellisistä erillään Rekottilan kalliomaalaus, joka on muinaisen Sauvosta sisämaahan ulottuvan merenlahden länsirannalla aivan Turku-Helsinki-moottoritien varrella. Muinaisten merenrantojen lahdet ovat jääneet kalliomaalausten suhteen huomioimatta. Niistä saattaa löytyä lisää kohteita. Vuonna 2012 löydettiin Maskusta Mätikän luolasta maalaus, joka on edelleen vahvistamatta. Suomen keskiaikaiset killat
Suomen keskiajalta tunnetaan 17–18 kiltaa. Erityisen paljon kiltoja tunnetaan Satakunnan maaseudulta. Vanhin Suomessa säilynyt tieto koskee Ulvilan Pyhän Kerttulin (Gertrud) kiltaa. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle. Kirjomaasälpä
Se on Kanta-Hämeen maakuntakivi. Kirjomaasälpää löydettiin 1700-luvun malminetsinnän yhteydessä Tammelan seudulta kymmenien pegmatiittijuonteiden rakenteesta. Kivilajia esiintyy kuitenkin koko Suomessa. Tollensen taistelukenttä
Maasta löytyi runsaasti pronssinuolen kärkiä. Joukossa oli myös piikivestä valmistettuja nuolenkärkiä ja niitä löydettiin myös luiden läpi tunkeutuneina. Nämä nuolet on ammuttu ihmisiin lähietäisyydeltä. Toiset traumat vaikuttavat keihäiden aiheuttamilta. Keihäänkärkiä on löytynyt suon pohjalta, minne ne ovat joutuneet taistelussa tai veteen vajonneen vainajan mukana. Yhtään ehjää miekkaa ei ole tavattu. Ne olivat varsin arvokkaita ja miekat on ryöstetty kuolleilta taistelun jälkeen. Miekoista on kuitenkin jäänyt viilto- ja iskunjälkiä useaan vainajaan. Monet haavat viittaavat myös kapeiden kirveenterien osumiin. Aseina on ilmeisesti ollut pronssiset olkakirveet, jotka on vartettu pitkiin puisiin varsiin. Pronssinen rituaalikirves
Skogstorpin kirves (, kuva alla) on yleisnimitys rituaalikirveille, jollainen löytyi Kälbyn Skogstorpista Eskilstunasta vuonna 1862. Kirveitä löytyi kaksi, joista toinen oli kokonaan hajonnut. Kirveen terä on 39 senttimetriä pitkä ja 27 korkea. Se on valettu savisydämmen ympärille millimetrin paksuna pronssilevynä. Sen kapenevan varren putkessa oli löydettäessä vielä kiinni tammesta veistetty varsi. Koristelussa oli käytetty kultaisia ympyräkiekkoja ja meripihkan palasia. Aivan samanlaiset kirveet on löydetty myös Tanskasta. Kirves on näytteillä Tukholman Historiallisessa museossa. Huilu
Mahdollsesti tätä vanhempi huilu on löydetty Slovakiasta Divje Baben karstiluolasta.
Luolakarhun reisiluusta tehdyssä esineestä on säilynyt vain osa, jossa on kaksi reikää, joten sitä ei ole voinut vahvistaa soittimeksi.
Myös Schwabenin Juran Geißenklösterlesta tehdyt löydöt ovat vanhempia. Malaria Suomessa
Lääketieteellisesti todistettua tapausta malariasta Suomessa ei ole näin varhaisilta ajoilta. Epäsuorien viittausten perusteella se on kuitenkin ollut todennäköistä. Henrich Haeser mainitsee malariasta Pohjois-Suomessa 1870–1880. Itämeren alueella arvellaan olleen laaja malariaepidemia 1678–1680. Samaten mainintoja lääkityksestä horkan eli vilutaudin hoitoon löytyy jo 1400-luvulta Naantalin luostarin yrttikirjassa. Pappilanmäki (Eura)
Myös Ignatius löysi vuonna 1870 Pappilanmäen ja Käräjämäen kaivauksilta miekan (KM 1120:1) yhdessä kahden keihäänkärjen (E- ja F-tyyppiä) kanssa. Miekka on todennäköisesti Pappilanmäestä. Miekka löydettiin fragmentoituna ja huonossa kunnossa. Miekan arvioitu pituus on 64 senttimetriä ja paino on 937 grammaa. Miekan kahva on Petersenin tyyppiä H. Väistin puuttui miekasta. Rautaisen kahvan ponnessa on koristeuurteita, mutta huonon kuntonsa vuoksi muita koristeita ei erottunut. Terän molemmilla puolilla on säiläkirjoitusta. Pisin teksti on 18 senttimetriäpitkä. Siinä erottuu heikosti muutama merkki: ”+VL?...? R?+?” (epävarmat merkit ”?...?” ja ”?”). Sen epävarma tulkinta on melkein vain arvaus: ”+VLFBERH+T”. Toisella puolella on vain osittain säilyneitä merkkejä ”||| O ?”, missä ”?” lyhyt pystyviiva ja merkin ”O” tilalla sama merkki kuin miekassa KM 9164:3. Upotukset on tehty kerroksellisesta ja kierretystä materiaalista. Leveälehtikämmekkä
Leveälehtikämmekkää tavataan Pohjois-Saksasta Baltiaan ja Länsi-Venäjälle. Suomesta tunnettiin aiemmin vain yksi monivartinen leveälehtikämmekkäyksilö Dragsfjärdin saaristosta. Kasvi löydettiin vuonna 1985. Toukokuussa 2008 havaittiin kasvin tulleen varastetuksi. Toinen havainto on mainittu Koillismaalta. Uusien kasvupaikkojen löytyminen Suomesta ei olisi kuitenkaan yllättävää, sillä kasvin pienikokoiset siemenet voivat levitä kauaskin tuulen mukana Baltian kasvualueilta.
Vuonna 2009 leveälehtikämmeköitä löydettiinkin mm. itäiseltä Uudeltamaalta. Mätikän luolan kalliomaalaus
Mätikän luolan kalliomaalaus sijaitsee Maskussa Varsinais-Suomessa. Luolassa olevan mahdollisen kalliomaalauksen löysi Tuomo Kesäläinen vuonna 2012. Sen ikää ei ole määritety ja sen sijainti näin lännessä tekee siitä poikkeuksellisen maalauksen Suomessa. Ruhtinatarkirvari
Lajista on havaintoja pääasiassa osasta Etelä- ja Keski-Eurooppaa sekä Balkanin alueelta. Pohjoisempana se tunnetaan vain Venäjältä, Suomesta ja Ruotsista. Laji on kaikkialla harvinainen. Ruotsissa laji on tavattu yhden kerran vuonna 1963 eikä Suomestakaan ole tavattu kuin vain muutamia yksilöitä. Pilen kätkö
Esineiden joukossa oli osia pronssitikareista (SHM 3311:17 on terän kärki; SHM 3311:16 on terän tyvi; SHM 3311:15 on kahva; SHM 3311:14 on lähes kokonainen, mutta katkeillut tikari; SHM 3311:18 on terän kärki). Tikariosien lisäksi löytyi 13 ehjää tai katkeillutta pronssista kirveenterää. Ehjät terät olisi voinut aikoinaan myydä eteenpäin ja ne painavatkin 140–888 grammaa. Painavin kirves (SHM 3311:10) on säilynyt hyvänä. Se on 21,2 senttimetriä pitkä ja 9 senttimetriä leveä. Se on koko pituudeltaan ohut, mutta sitä jäykistämään on valettu ylä- ja alareunaan kantit. Kirveen tyyppiä kutsutaankin nimellä reunuskirves. Toiseksi suurin kirves (SHM 3311:3) on hieman hapettunut ja sen kantit ovat heikommat kuin painavimmalla kirveenterällä. Se on 19 senttimetriä pitkä ja 7,4 senttimetriä leveä. Terän paino on 603 grammaa. Pappilanmäki (Eura)
Euralaiset tiesivät kalmistosta jo varhain, sillä vuonna 1753 kirkkoherra Johan Laihiander kirjoitti, kuinka paikalliset olivat kaivaneet sieltä esille ihmisten luita ja messinkiketjua. Pappilanmäen ensimmäiset esineet, jotka toimitettiin Kansallismuseoon, on luetteloitu tunnuksesta KM 52 alkaen. Pappila rakennettiin nykyiselle paikalleen vuonna 1843 ja talon perustuksia kaivettaessa löydettiin upea, hopeakoristeinen ristiretkiajan miekka (KM 65:1 ), jollaisia valmistettiin muun muassa Gotlannissa. Aikaisempia tutkimuksia ovat suorittaneet K. E. F. Ignatius (vuonna 1870, KM 1120:1–2) ja Theodor Schvindt (vuonna 1890). Myös vuodelta 1876 on irtolöytöjä Pappilanmäen kalmistosta (KM 1822:1–6) yhdessä neljän keihäänkärjen (Petersenin tyyppiä E, yksi tyyppiä ”Salmo Taf.XIV:1”) ja yhden katkelman kanssa. Kun pihamaan poikki vedettiin vuonna 1927 (tai ehkä 1929) vesijohto, tutki Nils Cleve tämän työmaan. Nämä löydöt, jotka sisälsivät kolme miekkaa, kaksi keihäänkärkeä, soljen ym., on luetteloitu tunnuksella KM 9164:1–7. Miekanhiontakivi
Suomen tunnetut miekanhiontakivet sijaitsevat Hattulan Tyrvännössä (kolme kappaletta) ja Hämeenlinnan Lammilla (kaksi kappaletta), Lopella (yksi kappale) ja Juankoskella (yksi kappale). Kaksi näistä kivistä on tuhottu: Lammin Lahdenpohjan kivi räjäytettiin tietä tehtäessä 1933 ja Lopen Sajaniemen Pälsin kivi on räjäytetty joskus 1900-luvun alkupuolella. Lieson nuorisoseura kaivoi Lahdenpohjan kiven räjäytettyjä kappaleita esiin vuonna 1972. Viron muinaismaakunnat
Maleva oli virolaisten maakuntien armeija. Malevan toiminta perustui yleiselle asevelvollisuudelle. Sodan puhjetessa asekuntoiset miehet kokoontuivat ennalta määrätyille paikoille, jotka olivat yleensä paikallisia muinaislinnoja tai leiripaikkoja. Malevan joukoista 1/3-1/2 oli ratsuväkeä. Tyypillisin hautalöydöistä tavattu ase on keihäs, joita on käytetty kahta eri tyyppiä, pisto ja heitto. Toinen yleinen ase lienee ollut kirves, sillä se on toiminut myös työkaluna. Ristiretkien alkaessa käytetyin kirvestyyppi oli niin sanottu partakirves, jossa terän ala-osa muodostaa ulokkeen jota kutsutaan parraksi. Jousilöydökset ovat vähäisiä johtuen siitä, että ne valmistettiin puusta. Nuolenkärkiä sen sijaan on löytynyt runsaasti. Kärjet valmistettiin raudasta tai luusta, joista jälkimmäistä lienee käytetty metsästyksessä. Miekat olivat suhteellisen harvinaisia ja niitä oli lähinnä varakkailla ratsujoukoilla. Kilvet valmistettiin tavallisimmin puusta ja nahasta, metalliset kilvenpalalöydökset ovat harvinaisia. Henrik Lättiläisen mukaan virolaiset hakkasivat kilpiään aseillaan ennen taisteluun ryhtymistä päästäkseen kiihottuneeseen tilaan. Lapinhavukirva
Lapinhavukirvasta on havaintoja Suomen lisäksi Ruotsista, Norjasta, Venäjän pohjoisosista, Itävallasta, Ukrainasta ja Kirgisiasta. Suomessa havaintoja on Keski- ja Pohjois-Lapista. Suomen kalliomaalaukset
Ensimmäisen kalliomaalauslöydön Suomessa ilmoitti säveltäjä Jean Sibelius vuonna 1911 Kirkkonummen Vitträskissä, mutta sen aitous varmistettiin vasta vuonna 1917. Useimmat kalliokuvat on löydetty kuitenkin vasta 1960-70-luvuilla ja 1990-luvulla. Toinen maalaus on vuonna 1963 löydetty Juusjärven kalliomaalaus. Kun tiedotusvälineet kiinnittivät ihmisten huomion kalliokuviin, alkoi havaintojen määrä kasvaa nopeasti. Esimerkiksi vuonna 1966 löytyi Taipalsaaren Valkeissaari, joka oli ensimmäinen Saimaalta löydetty maalaus. Vuonna 1968 löytyi Ristiinasta Astuvansalmen maalauskenttä, joka on Suomen kansainvälisesti tunnetuin kohde. Vuonna 1975 todettiin ennätykselliset 12 uutta maalauskohdetta. Etsimistä joudutettiin muun muassa etsintäkilpailuilla. Vuonna 2003 eräs etsintäretki suuntautui Päijät-Hämeeseen, jolloin löydettiin kuusi uutta kohdetta. Eniten kalliokuvia on löytänyt Timo Miettinen, jolla oli vuonna 2003 nimissään 25 löydettyä kalliomaalausta. Edelleenkin löydetään keskimäärin yksi maalaus vuodessa. Maaningan kirves
Kirves löytyi Maaningalla sijaitsevan Halolan kartanon mailta 1900-luvun alussa. Kartanosta noin kaksi kilometriä koilliseen oli sijainnut järvi, jonka vedenpintaa laskettiin noin 60–70 vuotta aiemmin eli joskus 1800-luvulla. Lasketun järven pohjan kuivattamiseksi siihen oli aikaisemmin kaivettu johto-ojia, joita oli ilmeisesti alettu perkaamaan. Kirveen löysi työmies Antti Miettinen. Esine kulkeutui Kuopion Isänmaalliselle Seuralle, jonka puolesta tilallinen J. Canth lahjoitti sen valtion kokoelmiin. Sinne se kirjattiin päivämäärällä 12.4.1909. Suomen esihistoria
Vasarakirveskulttuurin alun perin keskieurooppalaiset symbolit ja rituaalit eroavat huomattavasti pohjoisen kampakeraamisen kulttuurin perinteistä. Kulttuurin tärkeitä sota-aseita tai seremoniallista esineitä, vasarakirveitä, on löydetty Suomesta noin 900 kappaletta. Suomeen kehittyivät omat vasarakirvestyyppinsä. Keramiikka oli erilaista: astiat olivat pienempiä, tasapohjaisia ja vain yläosastaan koristeltuja. Koristeena on päällekkäisiä nuoranpainaumia. Kilvenkupura
Suomesta löydetyt kilvenkupurat ovat olleet rautaisia. Poikkeuksena on Piikkiön Koskenhaasta löytynyt piikkilakinen pronssikupura. Samassa löydössä oli myös kädensijan pronssihela. Osat ovat kuuluneet aikansa hienoon nahkapeitteeseen ja pronssireunaiseen korukilpeen. Ne on ajoitettu noin 200-luvulle ja valmistettu ilmeisesti Böömissä. Kirjosarvilatikka
Lajin levinneisyys ulottuu Itä- ja Pohjois-Euroopasta Venäjän itäosiin. Euroopassa se on ilmoitettu ainoastaan Suomesta, Ukrainasta ja Venäjältä. Suomessa kirjosarvilatikka on tavattu vain kaksi kertaa Yläneeltä. Löydöistä uudempi on vuodelta 1863. Käräjämäki (Eura)
Käräjämäki ja Osmanmäki on Lounais-Suomessa Satakunnassa Eurassa hiekkaharjulla sijaitseva laaja rautakauden kalmisto, jonka laella ovat kuuluisat käräjäkivet. Arkeologisten tutkimusten mukaan kalmistoa käytettiin todennäköisesti yhtäjaksoisesti ainakin vuosina 550–1200 jaa., vaikka joitakin viitteitä on tätäkin vanhemmista haudoista. Alueelta on löytynyt yli 200 hautaa tai hautakuopannetta. Hiekanotto on todennäköisesti tuhonnut osin jäljet osasta hautausjaksoista. Alueella tehtiin ensimmäisiä arkeologisia tutkimuksia jo 1800-luvun lopulla, ja nykyään Käräjämäki on Museoviraston hallussa oleva suosittu tutustumiskohde. Muinainen suomalainen sotavarustus
Merovingiajan (550/600–800/825) aselöydöille on löydetty vastineita Gotlannista ja Keski-Ruotsista. Merovingiajan alussa käyttöön tuli kilven lävistämiseen tarkoitettu paikallinen muunnelma mannereurooppalaisesta ango-keihäästä. Merovingiajan loppupuolella 500–700-luvuilla Suomessa kehittyi omaperäisiä asetyyppejä. Keihääkärjet olivat paikallista tuotantoa ja niiden koristelu viittasi yhteyksiin Itä-Baltiaan. Isokyrön Pukkilan polttovenehautauksesta on löytynyt osia lintukuvioisesta kypärästä. Mälarin kirves
Mälarin kirves tai myös Akozino-Mälarin kirves on eräs putkikirveen eli onsikirveen tyyppi, jota valmistettiin ja käytettiin pronssi- ja rautakaudella Skandinaviassa, Itä-Baltian maissa, Suomessa ja Venäjällä. Niitä esiintyy kaikissa Skandinavian maissa Skandinavian pronssikauden yhteydessä. Venäjällä se liitetään Ananjinon kulttuuriin ja sen keskuspaikkojen kalmistojen soturihautoihin. Nykyään Mälarin kirveiden leviäminen Fennoskandiaan on yleisemmin alettu liittämään itäisten vaikutuksien leviämiseen länteen päin. Arkalochórin kirves
Kirves on valmistettu minolaisen kulttuurin kukoistuskaudella MM III - ja LM I -kausien taitteessa noin vuonna noin 1600 eaa. Se on alun perin jätetty minolaisen uskonnon kulttipaikkana toimineeseen luolaan votiivilahjaksi, tai sitä on käytetty muihin uskonnollisiin tarkoituksiin. Kirves löytyi Spyrídon Marinátoksen johtamissa kaivauksissa. Se oli yksi luolasta löydetyistä lukuisista esineistä, joihin kuului noin 30 kultaista ja hopeista kirvestä sekä satoja pronssisia miekkoja, veitsiä ja kaksoiskirveitä. Suomen mesoliittinen kausi
Kirves keksittiin etelän suunnalla jo paleoliittisen kauden lopulla, kun metsät yleistyvät. Myös Baltiaan suunnanneet ihmiset alkoivat käyttää kirvestä ja se oli pioneeriasuttajillakin mukana. Ensimmäiset kirveet olivat varsin yksinkertaisia, mutta ne kehittyivät kauden loppuun mennessä varsin paljon. Kirveellä oli paljon töitä ja varmasti siksi niitä oli monenlaisia. Osa kirveistä oli suuria ja karkeatekoisia. Niitä käytettiin voimaa vaativiin töihin. Kourutaltat hiottiin siistiksi ja sileiksi, joten niillä ilmeisesti veistettiin puuta. Pienimmät taltat hiottiin tarkkaan ja istutettiin luun reikään. Niillä tehtiin varmaan hienoimmat puutyöt. Jäkärlän ryhmä
Aiemmin Torsten Edegren arveli, että Kolmhaarassa olleet paasikiviarkut ja muut laakakivihaudat olisivat kuuluneet Jäkärlän ryhmälle, kun tavalliset punamultaa sisältäneet kuoppahaudat (punamultahaudat) olisivat kuuluneet tyypillisen kampakeramiikan ryhmille. Arkkuhaudoista löytyi kuitenkin ihmisen luita ja niiden ajoitus sijoitti ne rautakaudelle. Jäkärlän ryhmän hautoja ei siis ole Kolmhaarasta löytynyt. Syy voi olla siinä, että ne olivat orgaanisesta materiaalista tehdyt tai ettei hautaan laitettu hauta-antimia ja punamultaa. Ainoa löydetty kivinen koru on soikea riipus, johon oli uurrettu ripustamiseksi sideurat. Muissa haudoissa oli kampakeramiikan esineistöä, joten ne eivät kuuluneet Jäkärlän ryhmälle. Voi myös olla, että heidän hautauksensa tehtiin asuinpaikan ulkopuolelle. Luettelo Suomen kirvoista
Luettelo Suomen kirvoista sisältää Suomesta tavatut, yläheimoihin Aphidoidea ja Phylloxeroidea kuuluvat kirvalajit. Vuoden 2010 Suomen lajiston uhanalaisarvioinnin mukaan Suomesta on tavattu 479 kirvalajia. Lajit "Aphis umberella", "Gootiella tremulae" sekä "Kaltenbachiella pallida" on luokiteltu hävinneiksi (RE) Muutamia lajeja tavataan ainoastaan kasvihuoneissa tai muissa sisätiloissa. Turun historia
Uusi kasvipeite houkutteli ajan kuluessa alueelle eläimistöä ja niiden myötä myös ihmisiä: Metsästäjät ja kalastajat seurasivat riistan ja kala- ja hyljesaaliiden perässä ja asuttivat vähitellen myös Suomen alueen. Nykyisen Turun kaupungin alueelta on tehty jo kivikautisia löytöjä muun muassa Kärsämäen ja Jäkärlän kaupunginosista. Suuri osa nykyisen kaupungin alueesta oli kuitenkin tällöin yhä veden peittämä ja alue oli saaristoa. Kivikauden loppupuolella (noin 3200 eaa.) Suomeen ilmeisesti tuli uutta väestöä etelästä meren yli. He toivat mukanaan uudenlaisia aseita (vasarakirveitä), jotka oli mahdollisesti tarkoitettu taisteluaseiksi. Uutta oli myös se, että nämä vasarakirveskulttuuria eli nuorakeraamista kulttuuria edustaneet maahanmuuttajat eivät tiettävästi eläneet vain metsästyksellä ja kalastuksella. Heillä ilmeisesti oli kotieläiminään lehmiä, lampaita ja vuohia, ja viljanviljelykin oli mahdollista. Turun Niuskalasta löydetty, kivikauden loppuun eli Kiukaisten kulttuurin aikaan ajoittuva ohranjyvä on vanhin kiistaton todiste maanviljelystä Suomen alueella. Muinainen suomalainen sotavarustus
Kansainvaellusajalta (375/400–550/600) Suomesta tunnetaan keihäänkärkiä, kilvenkupuroita ja harvinaisia miekkoja. Yleisesti ottaen niissä on vahva skandinaavinen leima. Ajanjakson miekka- ja kilvenkupuralöydöt on yhdistetty paikallisiin suurtalonpoikiin ja soturieliittiin, joka piti ylläpiti kontakteja niin Suomen alueen sisällä kuin myös ulkopuolella. Kansainvaellusajan lopulla miekka- ja kilpihautauksista on päätelty kontaktien suuntautunen Länsi- ja Keski-Eurooppaan, jolloin suomalaisia kävi mahdollisesti palvelemassa sikäläisissä sotajoukoissa. Ukon kirves
Ainakin merovinkiaikana, viikinkiaikana ja ristiretkiaikana on monien Pohjois-Euroopan kansojen keskuudessa ollut tapana kantaa ukkosen jumalan asetta esittäviä amuletteja, yleensä kaulariipuksia. Niiden avulla on osoitettu kunnioitusta ukkosen jumalalle tai tavoiteltu tämän suojelusta ja apua. Tämän kaltaisista amuleteista tunnetuin lienee Skandinaviasta tunnettu muoto, joka muistuttaa selvästi vasaraa (B oheisessa kuvassa) ja jonka on ajateltu kuvaavan Thor-jumalan Mjölner-vasaraa. Myöhäisempi Skandinaviasta tavattu korumuoto (C oheisessa kuvassa), jota on sanottu ”suden ristiksi” tai ”lohikäärmeen ristiksi”, muistuttaa sekä vasaraa että kristittyjen yleistä tunnusta ristiriipusta. Siinä lieneekin kristillistä vaikutusta . Skandinaavit ovat aluksi suhtautuneet kristittyjen ristiin samankaltaisena taikakaluna kuin vasarariipuksiin. Tunnetaan eräs valumuotti, jolla on voitu samalla kertaa tehdä sekä vasarakoru että risti. Pappilanmäki (Eura)
Pappilanmäestä tunnetaan kaikkiaan kaksitoista miekkaa tai miekan katkelmaa. Kuudessa miekassa on säiläkirjoitusta, joita Mikko Moilanen tutki väitöskirjassaan vuonna 2015. Metallurgiset tutkimukset paljastivat myös muita terän ominaisuuksia, joita esitellään ensimmäisen miekan yhteydessä. Saksankirveli
Saksankirveli on lähtöisin Etelä-Euroopasta. Sitä on viljelty Suomessa vanhastaan lääke- ja maustekasvina. Se esiintyy melko harvinaisena mutta vakiintuneena viljelyjäänteenä tai -karkulaisena Etelä- ja Keski-Suomessa. Perho (kunta)
Perhonjokilaakson ensimmäiset kivikautiset ihmiset kuuluivat Suomusjärven kulttuuriin, joka on saanut nimensä Varsinais-Suomessa sijaitsevan löytöpaikan mukaan. Perhosta on löydetty kirves ja liuskeinen keihäänkärki, jotka lienevät erämiesten hukkaamia ja tilapäisille leiripaikoille jättämiä. Vakinaisia esihistoriallisia asuinpaikkoja ei ole vielä toistaiseksi löydetty kunnan alueelta. Perhon Liukon kylän Sivulan tilalta on löydetty rautainen keihäänkärki, joka on Perhonjoen alueen vanhin rautakautinen löytö. Koska löytöpaikalla pellossa on hiiliä ja tuhkaa, on kysymyksessä todennäköisesti polttohauta, joka on tuhoutunut myöhempien viljelysten takia. Keihäänkärki on todiste satunnaisesta erämiehestä, joka on Satakunnasta suunnannut retkensä pohjoisille riista-alueille. Miekka
Suomen vanhimmat miekkalöydöt ovat pronssikaudelta. Mahdollisesti vanhin miekka on löytynyt Bromarvista ja ajoitettu 1700 - 1500 eaa. Miekan löytyminen vedestä viittaa siihen, että se on aikanaan uhrattu. Miekkoja on aikanaan myös kätketty maahan. Yksi tällaisista kätköistä on löydetty Sodankylän Petkulasta. Petkulan kätkössä on neljä pronssimiekkaa, jotka on valmistettu Etelä-Skandinaviassa ja tuotu valmiina esineinä Suomeen. Neljän miekan kätkö on ainutlaatuinen kokonaisuus Suomessa. Käsikirves
Käsikirves oli kivikautinen alkeellinen työkalu, jota pidettiin kädessä ja jota voitiin käyttää työkaluna tai aseena. Ensimmäiset käsikirveet teki varhainen pystyihminen "Homo erectus" noin 1,5 miljoonaa vuotta sitten liittyen Abbevillen kulttuuriin. Käsikirveitä on löytynyt kaikilta mantereilta ja eniten Afrikasta. Materiaalina on käytetty useimmiten kvartsiittimineraaleja. Käsikirvestä käytettiin niin metsästämiseen kuin taisteluihin muita vastaan. Langstrupin vyölevy
Koska vyölevyt on löydetty vain naisten haudoista, käsirenkaat ovat naisten tyyppiä, on tultu siihen tulokseen, että uhraaja on ollut nainen. Veitsi ei ole ristiriidassa muiden esineiden kanssa, sillä juuri 1400 eaa. on löydetty myös naisten haudoista tikareita tai veitsiä. Niitä oli sekä naisilla että miehillä haudoissaan. Reunuskirves
Laakakirveitä, joissa oli mukana reunukset, tai siitä kehittyneitä korkeareunuksisia kirveitä, esiintyi varhain Välimeren itäosissa tai sen itäpuolella. Levantissa, Mesopotamiassa ja nykyisessä Iranissa käytettiin kuparisia reunuskirveitä 5.- tai 4. vuosituhannella, mutta tämä ajanjakso tunnetaan huonosti ja kirveen kehityskaari jää siltä ajalta tuntemattomaksi. Kirveet esiintyivät täällä kuparisena vielä 3200 eaa. Tutkimustilanteesta huolimatta näyttää kuitenkin siltä, että reunuskirveet olivat tulossa Anatoliaan 3800–3400 eaa., jolloin niitä esiintyi ainakin Anatolian itäosissa, ja 3. vuosituhannen jälkeen niitä esiintyi myös Länsi-Anatoliassa. Gicelin-miekka
Rovaniemen Marikkovaaralta vuonna 1897 tehty myöhäisrautakautinen löytö koostuu miekasta, kahdesta keihäänkärjestä ja kirveen terästä. Marikkovaaran miekan säilää koristaa tyypillisen Gicelin-miekan tavoin latinankielinen teksti +GICELINMEFECIT+ ja +INNOMINEDOMINI+. Hirvenpääsauva
Kivestä valmistettuja hirvenpääaseita tiedetään vain viisi ja niiden levinneisyysalue rajoittuu Etelä-Suomeen ja Karjalaan. Kivinen hirvenpäähän on porattu reikä, johon puinen varsi on kiinnietty. Kuuluisin lienee Huittisten hirvenpää, joka on mesoliittinen alkuperältään (kuva ). Myös neoliittisen Säkkijärven hirvenpään katkelma kuulunee tähän ryhmään (kuva ). Kortesjärveltä löytyi pahasti hajonnut hirvenpää (kuva ). Myös Venäjällä tunnetaan kolme hirvenpäistä kiviesinettä: Kalmatskiy Brod, Petroskoi (Petrozavodsk) ja Karjalan Pyhäjärvi.
Fennoskandian kalliokuvissa hirvenpääsauva esiintyy monissa kuvakentissä. Altan kalliokuvissa Pohjois-Norjassa niitä tunnetaan yli 30, Vingenin kalliokuvissa Etelä-Norjassa tunnetaan noin 20 sauvaa. Vingenin kuvat on ajoitettu myöhäiselle mesoliittiselle kaudelle. Ruotsin Nämforsenin kalliokuvissa on useita sauvoja. Venäjällä Kuolan niemimaalla Kanozeron kalliopiirroksissa esiintyy neljä sauvaa ja Uikujoen kalliopiirroksissa Zalvrugan saarella kaksi sauvaa. Zalavrugan kuvat on ajoitettu neoliittisen kauden loppuun. Äänisen kalliopiirrosalueella järven itärannalla ei sauvakuvia näytä olevan, vaikka Peurasaaren kalmistossa niitä on löytynyt haudoista. Maalari (tähdistö)
Maalari (lat "Pictor, Pictoris, Pic") on Suomessa näkymätön pieni tähdistö, joka sijaitsee eteläisellä tähtitaivaalla. Tässä tähdistössä sijaitsee valkea nuori Beta Pictoris, jolta löydettiin pölykiekko vuonna 1984. Vuonna 2008 ilmoitettiin, että Beta Pictoriksen läheltä kuvattiin valopiste, joka saattaa olla tähteä kiertävä suuri enimmäkseen kaasusta koostuva jättiläisplaneetta. Reunuskirves
Alpit ja niiden lähiympäristössä, kuten esimerkiksi Pohjois-Italiassa ja Koillis-Ranskassa, otettiin laakakirveet ja reunuskirveet kuparisena käyttöön kivikirveiden rinnalle 3500 eaa. alkaen. Kuparinen reunuskirves oli Ötzin käytössä neoliittisella kivikaudella noin 3300 eaa. ja pronssisena se oli yleisessä käytössä varhais- ja keskipronssikaudella eli noin 2200–2000 eaa. alkaen. Vuoteen 2500 eaa. mennessä kuparinen ja matalareunuksinen reunuskirves levisi Välimeren pohjoisrannoilla Pyreneille asti ja pohjoisessa Itämeren Pommernille asti. Ruotsin Malmöstä löydetyssä Pilen kätkössä oli 12 reunuskirvestä ja yksi laakakirves. Se on ajoitettu Skandinavian pronssikauden periodille I eli 1700–1500 eaa., jonka jälkeen tuonnin lisäksi sitä alettiin valmistamaan itsekin valamalla. Reunuskirves on ollut niin sanottu peruskirves, jota on käytetty arkipäivän töissä todennäköisesti 1000 eaa. asti. Kärsämäki
Kärsämäen alueelta on löydetty lukuisia kivikautisia esineitä. Asutuksen jatkuvuutta osoittaa Sydänmaankylästä tavattu rautakautinen kirves. Seutua asuttivat pitkään lappalaiset, joista kertoo muun muassa Porkkalan kylästä 1964 löytynyt jousen osa. Keskiajalla lappalaiset alkoivat väistyä hämäläisten erämiesten tieltä. Pysyvästi alueen asuttivat kuitenkin vasta savolaiset 1500-luvun puolimaissa. Ensimmäinen uudisasukas oli todennäköisesti Antti Paavonpoika. Asutus laajeni hitaasti, sillä sekä hämäläisten että karjalaisten tekemien hävitysretkien lisäksi uudisasukkaita koettelivat usein toistuvat hallat. 1600-luvun puolivälissä taloja oli 19 ja 1750 jo 34. Kimberliitti
Suomen ensimmäisen kimberliittiesiintymän löysi Malmikaivos
Oy Kaavilta Pohjois-Savosta vuonna 1964. Maamme kimberliittiesiintymät sijaitsevat Karjalan kratonin länsireunalla,
Itä- ja Pohjois-Suomessa. Kimberliittiä on löydetty Kaavi-Kuopion, Kuhmon ja Kuusamon
alueilta. Samaan kilpialueeseen kuuluvat Venäjän Karjala, Kuolan niemimaa ja Arkangel. Ilmeniitti
Otanmäen esiintymien lisäksi on Suomesta löydetty ilmeniittiä esimerkiksi Kokkolan ja Kolarin alueilta. Kaikki Suomessa sijaitsevat ilmeniittiesiintymät liittyvät gabro-luokan mafisiin intruusioihin, joten ne muodostavat oman malmityyppinsä, koska tavallisesti magmaattiset ilmeniittiesiintymät liittyvät anortosiitteihin. Malminetsintä on kiihtynyt Otanmäen kaivoksen sulkeuduttua, ja erityisesti Kokkolan alueen esiintymät, jotka löydettiin vuonna 1995, vaikuttavat taloudellisesti potentiaalisilta. Miekanhiontakivi
Pohjoismaisten miekanhiontakivien syntytapaa ja -ajankohtaa ei ole tarkalleen selvitetty, mutta niiden uskotaan syntyneen rautakaudella tai myöhemmin. Suomessa miekanhiontakivet liitetään viikinkiaikaan, koska niiden lähistöllä on aikakauden kalmistoja. Nimestään huolimatta miekanhiontakivet eivät todennäköisesti liity käytännön työskentelyyn. Niiden onkin oletettu liittyneen skandinaaviseen muinaisuskoon. Vastaavanlaisia ihmistoiminnasta syntyneitä uurteita tunnetaan ympäri maailmaa, mutta miekanhiontakivillä tarkoitetaan vain Pohjoismaista tunnettua muinaisjäännöstyyppiä. Suomesta miekanhiontakiviä tunnetaan seitsemän. Maaningan kirves
Monessa yhteydessä on mainittu kahdesta Ruotsissa löytyneestä Maaningan kirveestä. Kuitenkin Karin Ojala kertoo, että toinen kirveistä on Seiman kirves ja toinen Maaningan kirves. Jäkärlän ryhmä
Oikoteräiset kirveet olivat yleensä 10 senttimetriä pitkät ja 5 cm leveitä. Ne oli valmistettu reunaiskennällä ja sitten ne olivat hiottuja terävästä päästään kokonaan sileiksi ja hamarapäästään osittain sileiksi. Toinen lape oli yleensä kuperampi kuin toinen. Jäkärlän ryhmän työkalut olivat yleistä kampakeraamisen kulttuurialueen länsisuomalaista tyyppiä. Erityispiirteenä oli kirveiden sideura, jolla terän sai tukevammin varteen kiinni. Sideuraa ei ollut muilla ryhmillä käytössään. Gnjozdovo
Gnjozdovon alue löydettiin sattumalta vuonna 1867. Moskova-Varsova-rautatien maatöissä löydettiin hopeisia ja pronssisia koruja, jäänteitä rautamiekasta sekä arabien rahoja 900-luvulta. 7 rahakätköä Bysantin ja arabien kolikoita sekä bysanttilainen lautanen, jossa on myyttisen tarueläimen Simarglin kuva, todistavat kukoistavasta kaupankäynnistä Dneprin varrella. Metalliesineistä tärkeimpiä ovat kypärät, taistelukirveet, karolingien miekka sekä nuolet. Mielenkiintoisimpia löytöjä ovat kuparikädensijalla olevat partaveitset sekä sakset, jotka ovat kenties varhaisimmat koko Itä-Euroopassa. Kaikkein odottamattomin löytö oli Kertšin ruukku, jossa oli kirjoitusta Muinaiskirkkoslaavin kielellä. Tutkijat huomasivat siinä kirjoituksen sinappi ("gorušna") kyrillisin kirjaimin. Ruukussa oli säilytetty sinappia. Tästä tulkinnasta on myös muita mielipiteitä. Vanhimmat kolikot alueelta ovat vuodelta 295 islamilaisen kalenterin mukaan eli vuonna 906 t. 907 jaa. Laakakirves
Laakakirves on alkeellinen pronssista valumuottiin valamalla valmistettu ohutteräinen kirves, joka on todennäköisesti ollut työkirves. Siitä tunnetaan myös kuparista valmistettuja varhaisia neoliittisen kivikauteen ajoittuvia muotoja. Laakakirveet olivat Itämeren itäpuolella harvinaisuuksia tai niitä ei tuotu tänne ollenkaan. Suomesta tai Virosta ei tunneta yhtään löytyöä. Kirvestyyppi on kupari- ja pronssimetallisina esiintynyt yleisenä Lähi-Idässä ja Euroopassa, ja erityisesti täällä Skandinavian pronssikaudella Etelä-Ruotsissa ja Tanskan alueella, ensin kuparisina ja sitten pronssisina terinä. Mälarin kirves
Suomen kielessä käytetään ylätyypistä kaksi nimitystä: "putkikirves" ja "onsikirves" ("onsikeltti") . Mälarin kirves on saannut nimensä Uppalannin Mälarenlaaksosta, mistä niitä on löydetty kymmeniä ja josta suomalaiset tutkijat ovat niistä ensimmäiseksi kuulleet. Niitä oli toki löytynyt myös Itä-Venäjältä Tatarstanin monista kalmistoista paljon Ruotsia enemmän, mutta niistä kuultiin rautaesiripun vuoksi vasta myöhemmin. Mälarin kirveistä käyteään muissa kielissa omia nimityksiä: (harvoin "mellansvensk yxa"), ("KAM") ja . Venäjällä käytetty nimi on peräisin Akozinossa sijaitsevasta kalmistosta. Veretje I
Löydettyjen työkalujen joukossa oli erilaisia kiventyöstövälineitä, kuten lyöntikiviä, iskimiä ja kovasimia. Suuri alasinkivi on sekin osa tätä kontekstia. Valmiita työkaluja löydettiin runsaasti. Näitä olivat kirveet, telsot (poikkiteräinen kirves), taltat ja kuokat. Puolet kirveistä tehtiin liuskeesta ja loput piikivestä. Useimmat kirveet hiottiin työstön jälkeen vain terän kohdalta, mutta loput hiottiin myös sivuilta. Löydetyt kirveet jaoteltiin neljään ryhmään: terävähamaraiset, lyhyet ja leveäperäiset, suorakulmaiset ja poikkileikkaukseltaan suorakulmaiset kirveet ja sekä profiililtaan ja poikkileikkaukseltaan ovaalit kirveet. Miekkavihvilä
Miekkavihvilä on kotoisin Pohjois-Amerikasta, mutta sitä tavataan myös Pohjoismaissa. Ruotsiin miekkavihvilä on levinnyt Pohjois-Amerikasta tuodun tienvierille kylvettävän nurmisiemenen mukana ja sitä kasvaa Ruotsissa harvinaisena tienpientareilla ja ojissa. Ruotsissa miekkavihvilän ensimmäinen löytö julkaistiin vuonna 1984. Suomesta miekkavihvilää on havaittu muutamilta paikoilta 1990- ja 2000-luvuilla. Stockhultin kätkö
Kaikki kätkön esineet ovat pronssia ja niissä on käytön jälkiä. Kätkössä oli kuusi kirvestä, joista kolme on eri mallisia olkakirveitä ja kolme muuta reikäkirveitä. Reikäkirveissä on pyöreä kauluksellinen reikä, joiden hamarapäässä on pyöreä nuppi. Yksi kirveistä on lähes ehjä ja varsin pitkälapainen. Terän palko on kaareva ja leveä. Toinen reikäkirves on kapealapaisempi, mutta terän palosta on lohjennut palasia. Kolmannen kirveen terän lapa on katkennut keskeltä. Ukon kirves
Metallien tultua yleiseen käyttöön kivisten vasarakirveiden ja muiden teroitettujen kiviesineiden alkuperä unohtui, mutta niitä löytyi yhä maasta. Niiden ajateltiin olevan ukkosenjumalan aseita, ukonvaajoja. Tällaisia uskomuksia oli monilla Euraasian kansoilla, muiden muassa kreikkalaisilla ja kiinalaisilla. Vasarakirveitä ja muita maasta löydettyjä kiviesineitä tiedetään nimitetyn Suomessa ukonkirveiksi, ukon nuoliksi, ukonvaajoiksi, ukon nauloiksi, ukon kiiloiksi, ukon nalkeiksi tai vuolimiksi. Varsinkin sateen huuhtomasta maasta paljastuvia teräväreunaisia kiviesineitä pidettiin ukkosen maahan iskeminä ja niiden uskottiin suojaavan ukkoselta tai omaavan muitakin yliluonnollisia voimia. Jäkärlän ryhmä
Koska Jäkärlän ryhmän asuinpaikoilta löytyy myös tyypillisen kampakeramiikan esineistöä, on joskus vaikeaa tietää kummalle ryhmälle löydös kuuluu. Jos karsitaan kaikki kampakeramiikan esinetyypit pois, ei jäljelle jää Jäkärlän ryhmälle kuuluvia pyyntivälineitä. Onkin arveltu, että pyyntivälineet olivat näillä ryhmillä varsin erilaisia. Jäkärlän ryhmän pyyntivälineet olisi valmistettu orgaanisesta materiaalista kuten esimerkiksi luusta, kun taas kampakeramiikan välineet olivat kivikärkisiä. Luu ei säily suomalaisessa maaperässä ja maaduttuaan se jää puuttumaan löytömateriaalista. Köyliönjoen perkauksessa löytyi litteä ja leveähkö luinen nuolenkärki, mutta sitä ei voi kytkeä Jäkärlän ryhmään edes sijaintipaikan perusteella, sillä siellä on asuttu aina. Salaattikirva
Salaattikirva on levinneisyydeltään kosmopoliitti. Suomessa laji on tavattu suuressa osassa maata pohjoisinta Lappia myöten. Mälarin kirves
Etelä-Norjan länsirannikolla tunnetaan monia Mälaren kirveitä, joilla on ruotsalaisista kirveistä eroava tyyli. Näiden lisäksi on löytynyt kolme vuolukivistä valinmuottia (kaksi niistä ovat Tjesseimista ja Randabergista), joten tiedetään varmasti, että osa kirveistä olivat kotoperäisiä. Yksi norjalainen vuolukivimuotti tunnetaan Rovaniemeltä. Norjalaiset arvelevat kirvesmallin tulleen joko suoraan Suomen läpi Venäjältä, tai sitten Uplannin kautta. Norjalaisia kirveitä ei olla ajoitettu. Maissikirva
Alkujaan aasialainen maissikirva on nykyisin levinnyt kosmopoliittina ympäri maailmaa. Myös Suomessa havaintoja on harvakseltaan koko maasta. Laakakirves
Neoliittisella kivikaudella otettiin kupari uutena materiaalina käyttöön samalla periaatteella kuin kivimateriaali. Luonnonkuparista valmistettiin kivikirveen muotoisia työvälineitä takomalla, jotka vartettiin puuvarteen vanhalla tavalla sitomalla ne kiinni. Tämä on tapahtunut ensimmäiseksi Lähi-Idässä, Anatoliassa tai Kaukasuksella noin 3000 eaa. tai myöhemmin. Kun kuparia opittiin valamaan, saatettiin kirves vielä taota valun jälkeen ja lisäksi lämpökarkaista ennen käyttöä. Valaminen mahdollisti, metallin plastisesta luonteestaan johtuen, kehittyä edelleen ja sama kehitys jatkui siirryttäessä kuparista pronssiin. Liiviläiset
Baltian alueella on liikkunut ihmisiä tiettävästi jo 13 000 vuotta sitten. DNA-tutkimukseen perustuvan, erittäin kiistellyn teorian mukaan alueella liikkui uralilaisia kieliä puhuvia kansoja jo 10 000 vuotta sitten. Osa tutkijoista katsoo, että uralilaista (suomalais-ugrilaista) kieltä puhuttiin Itämeren alueella aikaisintaan pronssikaudella. Alueen ensimmäiset asukkaat kuuluivat niin sanottuun peuranmetsästäjien kulttuuriin. He metsästivät peuroja ja muuttivat etelän ja pohjoisen välillä peurojen muuttoliikkeen mukaan. Peurat hävisivät Baltian alueelta noin 7500 eaa. Alueelta on löydetty vuosilta 4000–1500 eaa. peräisin olevaa neoliittiselle kivikaudelle tyypillistä keramiikkaa. Vuosina 2000–1500 eaa. alueelle levisi nuorakeraaminen kulttuuri, joka tunnetaan myös nimellä vasarakirveskulttuuri. Se sai nimensä tuon ajan hautauksista löydetyistä vasaran muotoisista kirveistä. Kuurinmaalla oli havaittavissa kaksi eri kulttuuria, etelässä indoeurooppalaisena pidetty nuorakeraaminen ja pohjoisessa kampakeraaminen kulttuuri, jota on usein pidetty suomalais-ugrilaisena. Ukon kirves
Kalevala Koru valmistaa kahta erilaista edellä kuvatun suomalaisen tyypin mukaista kirvesriipusta, jotka perustuvat arkeologisiin löytöihin. Joidenkin kirvesriipusten yläosassa yläosassa on rakenteita, joita ei osata selittää kirveeseen liittyviksi. Joissakin riipuksissa, kuten Karkusta löytyneessä, nämä rakenteet muistuttavat tyyliteltyä puuta. Timo Heikkilä on ehdottanut, että ne voisivat kuvata maailmanpuuta. Mälarin kirves
Mälarin tyypin kirveitä on löydetty pääasiassa kahdelta alueelta, joissa niitä esiintyy varsin tiheästi. Keski-Ruotsin Uplannista ja muualla Etelä-Ruotsissa tunnetaan noin 80 kirvestä ja Itä-Venäjän metsäalueella Volgan ja Kaman yhtymäkohdassa tunnetaan noin 265 kirvestä kalmistolöytöinä. Näiden keskittymien ympärillä ja niiden välisellä alueella on kirvestyyppiä on löydetty yhteensä noin 450, mikä on ihmetyttänyt tutkijoita syystäkin. Kirveen alkuperästä on käyty pitkä ja hedelmätön tieteellinen debatti. Ruotsalaiset ovat pitäneet sitä omana tuotantona, jota oli viety myös Venäjälle. Venäläiset tutkija olivat sitä mieltä, että se on volgalainen kirvestyyppi ja että sitä oli viety länteen päin. Putkikirves
Putkikirveen alkuhistoria on enimmäkseen hämärän peitossa. Osa tutkijoista esittävät, että putkikirves keksittiin Lähi-Idässä ja toiset ehdottavat Mustameren rannikkoa. Ensimmäiset putkikirveet valmistettiin todennäköisesti Lähi-Idässä Persian alueella 3000 eaa. jälkeen. Koska esineellä ei ole ollut vastineita kivikirveiden joukossa, voidaan helposti uskoa, että putkikirves on keksitty ainostaan kerran ja että se olisi sitten levinnyt muualle. Toisaalta, myös keihäät vartettiin putkeen, joten periaatteelinen idea oli jo olemassa. Putkikirves valmistettiin aluksi kuparisesta laakakirveestä taivuttamalla sen sivut putkeksi ja varttamalla se sitten syntyneeseen putkeen. Pronssikirveissä tuo putki saatiin aikaan valamalla. Sumerit kehittivät putkikirveen valamalla se pronssiin. Siitä on kuva Vulturesin steelassa (ajoitetaan 2600–2350 eaa.) ja egypiläisille se esiteltiin taisteluissa Hyksoja vastaan 1700 eaa. Pohjoisessa Siperian taigan alueille pronssinkäsittelytaito levisi varhain ja siellä se levisi Jeniseiltä Skandinaviaan ulottuvan kauppaverkoston välityksellä. Kauppaverkosto tunnetaan Seima-Turbino -ilmiönä, mikä ajoitetaan 2200–1600 eaa. Alueella sijaitsivat muun muassa Abashevon-, Andronovon-, Srubnajan- ja Sintashtan kulttuurit. Seima-Turbinon alueelta tunnetaan ensimmäinen putkikirves Seiman kirveen nimellä ja sellaisenaan se levisi idästä Itämeren itärannoille ja Suomeen. Eurooppaan putkikirves löytyy valmiina ideana Karpaattien itäalueella nykyisessä Romaniassa noin 1400 eaa. ja Karpaattien länsipuolelle noin 1300 eaa. ja se näyttäisi levinneen sieltä joka puolelle Eurooppaan lyhyessä aikaa. Viime aikoina on esitetty löytöjä, jotka todistavat sen olleen käytössä jo 1600 eaa. tai varhaisemmin. Suomeen tuli putkikirveitä myös lännestä Skandinavian pronssikauden kulttuurista. Suomalaisia putkikirveitä on löydetty nelisenkymmentä, joista 25 on läntisiä malleja ja loput itäisiä. Vanhimmat Suomesta löydetyt putkikirveet ovat Monteliuksen periodilta II ja olkakirveet poistuivat putkikirveiden yleistyttyä periodilla III. Virossa kirveet on ajoitettu pronssikauden periodeille III–VI. Pitkävartiset ovat ajalta III–IV (1100–900 eaa.) ja lyhyemmät V–VI (noin 600 eaa.) . Tanskalaiskirves
Tanskalaiskirves oli alkujaan viikinkien käyttämä taistelukirves. Se kehitettiin 700-luvulla ja pysyi eri sotajoukkojen käytössä noin 1300-luvulle asti. Kirveen varsi oli noin 1,5 metriä pitkä ja sen raudasta tai teräksestä valmistettua terää oli pyöristetty ylä- ja alareunasta leikkauspinnan pidentämiseksi. Leikkaustehon lisäämiseksi kirveen terä oli kalteva alas- tai taaksepäin. Suomen esihistoria
Nuorakeraaminen kulttuuri, eli toiselta nimeltään vasarakirveskulttuuri, vaikutti aluksi Venäjällä ja levisi asukkaiden siirtymisen johdosta Itämeren ympäristöön Baltiaan. Noin 3200 eaa. tulivat ensimmäiset siirtolaiset Lounais- ja Etelä-Suomeen ja asettuivat vanhan pyyntikulttuurin sekaan, mutta erilaisille asuinpaikoille. On arvioitu, että tulokkaita oli vähän, mutta siitä huolimatta he ottivat haltuunsa alueen, jonka raja sisämaata vasten oli Viipurinlahti-Lahti-Kangasala-Teisko-Kauhava-Kokkola. Tämän alueen pohjoispuolelle he eivät pystyneet enää siirtymään, koska lauhempi ilmasto takasi paremmat olosuhteet kotieläimien pitoon ja toisaalta viljavat savikot ja niiden lehtimetsät loppuivat tuolle linjalle.