Mikä on ainoa hirvieläinlaji, jonka uroksilla ei ole sarvia aseinaan?
Vesikauris
Vesikauriilla ei ole sarvia ja se on siten ainoa hirvieläinlaji, jonka uroksilla ei ole sarvia aseinaan. Niiden sijasta uroksen yläkulmahampaat ovat kehittyneet noin seitsemän senttimetrin pituisiksi torahampaiksi, joita se käyttää tappeluissa muita uroksia vastaan. Hirvieläimistä vesikauriin lisäksi vain muntjakeilla ja tupsuhirvellä on vastaavanlaiset torahampaat. Vesikauriin turkki on väriltään kesällä punaruskea ja talvella himmeän ruskea. Vasoilla on kyljissään vaaleita täpliä. Vahvat takaraajat ovat eturaajoja pidemmät. Korvat ovat lyhyet ja pyöreähköt. Hirvieläimet
Vesikauris, joka elää Kiinassa, on hirvieläinten keskuudessa poikkeus, sillä se elelee yksinään eikä kummallakaan sukupuolella ole sarvia. Uroksella on sarvien sijasta voimakkaasti kehittyneet torahammasmaiset kulmahampaat. Vastaavanlaiset hampaat ovat myös tupsuhirvellä ja muntjakeilla, joilla niilläkään sarvet eivät ole erityisen isot. Metsäpeuralla ja muilla peuran alalajeilla myös naarailla on sarvet.
Silmälasikarhu
Silmälasikarhu ("Tremarctos ornatus") on ainut karhu ("Ursidae"), joka elää trooppisessa Etelä-Amerikassa. Se voi kasvaa jopa 180 senttimetriä pitkäksi ja saattaa painaa jopa toistasataa kiloa. Koostaan huolimatta se on taitava kiipeilijä. Silmälasikarhut eivät talvehdi niin kuin muut karhut. Orava
Oravaa tavataan pohjoisella havumetsävyöhykkeellä lähes koko Euroopassa sekä Aasian pohjoisosissa, lukuun ottamatta kaikkein pohjoisimpia alueita, mistä havupuut puuttuvat. Yhdistyneessä kuningaskunnassa on amerikkalainen harmaaorava lähes syrjäyttänyt eurooppalaisen oravan. Hirvennenäsaivartaja
Hirvennenäsaivartajaa tavataan siellä missä hirviäkin. Aikuinen kärpänen on kiiliäisille tyypilliseen tapaan hyvin lyhytikäinen ja sen ainoa tarkoitus on lisääntyminen. Naaras ei muni vaan ruiskauttaa useiden kymmenien pienten toukkien ryhmän isäntäeläimeksi valitsemansa eläimen sieraimeen. Isäntä on jokseenkin aina hirvi, mutta kehittyneitä toukkia on tavattu myös metsäkauriista. Toukat elävät isäntäeläimen nenäontelossa sekä kurkussa käyttäen ravinnokseen limakalvoja. Suuren toukkamäärän tapauksessa infektio voi johtaa kuolemaan, erityisesti vasojen tapauksessa. Satunnaisesti toukat saattavat kaivautua sieraimista ja nielusta syvemmälle, jopa aivoihin asti, jolloin hirvi voi seota tai kuolla. Toukat tarttuvat alustaansa piikikkään pintansa avulla, kunnes täysin kehittynyt toukka antaa isännän aivastaa itsensä ulos. Kotelo sijaitsee maaperässä. Laji talvehtii toukkana isännän elimistössä. Onttosarviset
Onttosarviset ("Bovidae") on sorkkaeläinten lahkoon kuuluva laaja ja monimuotoinen nisäkäsheimo. Siihen kuuluu noin 140 lajia, joita elää luonnonvaraisena kaikilla muilla mantereilla paitsi Australiassa ja Antarktiksella. Onttosarvisiin kuuluvat muun muassa nautaeläimet, vuohieläimet ja erilaiset antiloopit ja gasellit. Niistä on fossiilijäänteitä varhaiselta mioseenikaudelta alkaen. Møllerstufossenin kalliopiirrokset
Kuvakenttä on kooltaan 20 m². Kuviot esittävät lähinnä hirviä. Suurin hirvistä on 90 senttimetriä pitkä, on sukupuoleltaan härkä ja sillä on sarvet. Hirviä on kaikkiaan 12, mutta kentässä on myös kaksi ihmishahmoa ja yksi hännällinen eläin. Se on tulkittu majavaksi. Muulipeura
Muulipeura painaa 43-150 kg, keskimäärin noin 95 kg. Se on saanut nimensä suurista, muulin korvia muistuttavista korvistaan, sekä mustasta hännän päästä, joka erottaa sen valkohäntäpeurasta. Toisin kuin valkohäntäpeuralla, muulipeuran sarvet haarautuvat dikotomisesti, aina kahteen jokseenkin yhtä vahvaan haaraan. Vain uroksilla (hirvailla) on sarvet. Se kasvattaa uudet sarvet joka vuosi. Sipulikirva
Sipulikirvan tekee erikoiseksi se, että se oli täysin tuntematon ennen vuotta 1940 ja laji lienee syntynyt alkunsa toistaiseksi tuntemattomien kirvalajien risteymänä. Se on eräs moniruokaisimmista kirvalajeista, mutta varsinaista isäntävaihtoa ei tapahdu. Siivekkäät kirvasukupolvet kuitenkin lentävät etsimään uusia elinympäristöjä. Lisääntyminen on täysin neitseellistä eikä koiraita tai munivia naaraita esiinny lainkaan. Sipulikirva on kylmänarka ja viileämmän ilmanalan alueilla kirvat selviytyvät talvesta ainoastaan sisätiloissa. Okahammashai
Okahammashainaaras on ovovivipaarinen. Poikaset siis syntyvät elävinä ja ovat noin 70–140 cm pitkiä. Poikasia on tyypillisesti kahdesta neljään. Okahammashain poikaset ovat ainoita haita eräiden sillihaikaloihin kuuluvien lajien poikasten lisäksi, jotka syövät hedelmöittymättömät munasolut vielä ollessaan kohdussa. Hirvenpääsauva
Liettuassa Šventojiissa tutkitusta kalmistosta on löydetty kolme hirvenpääsauvaa. Vain kaksi sauvoista voidaan varmuudella tunnistaa hirveksi niiden turvan, silmien ja korvien muotoilun perusteella. Sauvat on löydetty kalmistosta Šventoji 3B. Toisesta kalmistosta Šventoji 4B löytyi pieni litteä sauvan tynkä, joka esittää hirvi- tai peuraeläintä. Se on vain 14 senttimetriä pitkä. Sauvat ajoitetaan asuinpaikan mukaan ajalle 4 000−3 000 eaa., ja ne kytketään Narvan kulttuuriin. Hirven syylätauti
Hirven syylätauti eli papillomatoosi-fibromatoosi on Suomessakin ajoittain esiintyvä virusperäinen hirven kasvaintauti. Se näkyy iholla tai muuallakin elimistössä nesteen täyttäminä syylämäisinä muodostumina. Kyseinen sairaus ei tartu muihin eläimiin, vaikka virus geneettisesti muistuttaakin muun muassa metsäkauriin papilloomavirusta. Se ei ole kovin yleinen, mutta toisinaan sitä kerrotaan tavatun metsästetyissä tai kolariyksilöissä. Syylätautista hirveä ei tavallisesti suositella ravinnoksi, mutta lieväoireisen hyväkuntoisen yksilön lihoja voi käyttää, koska tauti on pääasiallisesti nahassa, joka kannattaa hävittää. Koala
Koala on pussieläimeksi keskikokoinen ja sen ruumista peittää paksu turkki. Karvapeite on väriltään harmaa tai ruskea ja siinä voi olla valkoista. Albiinot ovat harvinaisia, mutta mahdollisia. Koalan turkkia pidetään lämmöneristyskyvyltään yhtenä eläinkunnan parhaista. Aikuinen koala kasvaa keskimäärin noin 70–80 cm:n pituiseksi. Urokset voivat olla jopa puolet naaraita suurempia. Koalan pää on muuhun ruumiiseen verrattuna iso ja sillä on huomattavan kokoinen nenä sekä isot karvaiset korvat. Silmät ovat eteenpäin suuntautuneet ja otsa on korkea. Muista puissa elävistä pussieläimistä poiketen koalalla ei ole häntää. Sillä on vain 11 kylkiluuta, eikä ollenkaan polvilumpioita Hirvi
Aiemmin sekä Amerikassa että Euraasiassa elävä hirvi luettiin yhdeksi "Alces alces" -lajiksi, joka oli "Alces"-sukunsa ainoa laji ja jolla oli 6–7 alalajia. Euraasian länsiosissa katsottiin elävän euroopanhirvi ("Alces alces alces"), itäisessä Aasiassa siperianhirvi ("A. a. pfitzenmayeri") ja mantšurianhirvi ("A. a. cameloides") ja Pohjois-Amerikassa itäkanadanhirvi ("A. a. americana"), länsikanadanhirvi ("A. a. andersoni"), shirashirvi ("A. a. shirasi") ja suurikokoisin alalaji, alaskanhirvi ("A. a. gigas"). Lakiasuonvuoren kalliomaalaukset
Tämä on oikeanpuolinen eli pohjoisempi kuvakenttä, joka on suurempi, mutta pahoin haalistunut. Keskeinen kuvio on ääriviivoilla hahmoteltu hirvi, jonka pituus on 77 senttimetriä. Hirven jalat ovat hävinneet. Sen alla on kuvioiden katkelmia, jotka voivat esittää 41 senttimetriä pitkää koukkupolvista ihmistä ja osittain erottuvana kaarena 63 senttimetriä pitkää venekuviota tai hirvensarvea. Hirven takana saattaa olla vielä ihmishahmo. Kiuruorneero
Kiuruorneero, aikaisemmalta nimeltään tasankojuoksija ("Coryphistera alaudina") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu. Se on yksi harvoista orneeroista, joilla on päässään harja. Taskuravut
Taskuravut eli lyhytpyrstöiset ravut (Brachyura) on kymmenjalkaisten lahkoon kuuluvien äyriäisten osalahko, josta tunnetaan noin 6 800 lajia, jotka on ryhmitelty 93 heimoon ja 38 yläheimoon. Taskuravuilla on yleensä litteä kilpimäinen kuori. Taskuravun takaruumis (”pyrstö”) on taipuneena kuoren peittämän eturuumiin alle. Tämän pyrstön alla naaras kantaa kehittyviä muniaan. Takaruumiin leveydestä voi päätellä taskuravun sukupuolen. Koiraan takaruumis on kapea, ja sen uimaraajat ovat surkastuneet tai muuntuneet paritteluelimiksi. Peura
Peura ("Rangifer tarandus") on arktisella tundralla ja pohjoisella havumetsävyöhykkeellä useina alalajeina esiintyvä hirvieläin. Se on "Rangifer"-suvun ainoa laji. Pohjois-Amerikassa villeinä eläviä alalajeja nimitetään karibuiksi. Kesytetystä peurasta käytetään nimitystä poro. Sulawesinsika
Ainoa sulawesinsian levinneisyysalueella elävä luonnonvarainen sikalaji on hirvisika, jolla on kuitenkin hyvin vähän karvoitusta. Hirvisian kuono on myös pidempi ja kapeampi. Karjuilla on myös kuonon läpi kasvavat syöksyhampaat. Visayanpartasialla on samanlainen viiru kuonossa kuin sulawesinsialla, mutta on väritykseltään harmaampi, eikä sillä ole samanlaisia näkyviä pahkoja naamassa. Karjujen harja on myös suurempi kuin sulawesinsian vastaava. Hirvieläimet
Hirvieläimet ("Cervidae") on sorkkaeläinten heimo, johon kuuluu noin 50 lajia. Hirvieläinten elinympäristöä ovat pääasiassa laajat ja harvat metsät, mutta jotkin lajit elävät myös tundralla ja avoimilla ruohoaroilla. Hirvieläimiä elää luonnonvaraisina kaikkialla muualla maapallolla paitsi Afrikassa Saharan eteläpuolella, tietyissä Keski-Aasian osissa ja Australiassa sekä Uudessa-Seelannissa, jonne ihminen on kuitenkin istuttanut joitakin populaatioita. Jättiläismetsäkarju
Jättiläismetsäkarju eli jättiläismetsäsika ("Hylochoerus meinertzhageni") on keskisen ja läntisen Afrikan metsissä elävä elinvoimainen sorkkaeläinlaji. Se on sukunsa "Hylochoerus" ainoa laji. Jättiläismetsäkarjut ovat suurimpia luonnonvaraisia sikoja. Ne voivat kasvaa jopa 210 senttimetriä pitkiksi ja painaa 275 kilogrammaa. Niiden ruumis on tanakka ja pää leveä, mutta jalat ovat lyhyet. Nahkaa peittävät pitkät ja karkeat karvat, jotka nousevat pystyyn eläimen kiihtyessä. Kruunukurjet
Kruunukurjet elävät Afrikassa Saharan eteläpuolella, ja ovat ainoita puuhun pesiviä kurkia. Suvussa on kaksi lajia, etelänkruunukurki ("Balearica regulorum") ja kruunukurki ("Balearica pavonina"). Megaloceros giganteus
Megaceros ("Megaloceros giganteus") eli jättiläispeura eli jättiläishirvi eli irlanninhirvi eli jättisarvikauris eli jättisarvihirvi oli suuri plioseenilla, pleistoseenilla ja holoseenilla elänyt hirvieläin. Uroksen säkäkorkeus oli yli kaksi metriä, paino noin 1 100 kg ja sarvien leveys 3,5 metriä kärjestä kärkeen. Lajin lähin nykyisin elävä sukulainen on pienikokoinen kuusipeura, jonka kantamuodosta se erosi noin kymmenen miljoonaa vuotta sitten. Sorkkaeläimet
Sorkkaeläimet ovat olleet hyvin menestyksellisiä nisäkkäitä. Niihin kuuluu nykyään 240 eri elossa olevaa lajia, ja eri lajit ovat sopeutuneet kylmille ja myös paahtavan kuumille seuduille. Vaikka lajit ovat suurikokoisia, uusia lajeja on löytynyt yhä lisää muun muassa Kaakkois-Aasiasta. Monia lajeja uhkaa salametsästyksen ja metsähakkuista tai muusta seikoista johtuvan elinalueiden pienenemisen vuoksi sukupuuttoon kuoleminen. Virtahevot ovat perinteisistä sorkkaeläimistä ainoita, jotka ovat sopeutuneet ainakin osittain vesielämään. Painavin laji on Afrikassa elävä virtahepo, joka painaa noin 4,5 tonnia, kun taas kevyimpiä ja pienimpiä sorkkaeläimiä ovat kääpiökauriit (n. 1 kg, säkäkorkeus 35 cm). Pisin kaula on kirahvilla. Peurat
Peurat ("Capreolinae", aiemmin "Odocoileinae") on sorkkaeläimiin kuuluva hirvieläinten heimon alaheimo, johon luetaan 9 sukua ja 22 lajia. Siitä on käytetty myös nimeä varsinaiset hirvet erotukseksi jalohirvistä ("Cervinae"). Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että alaheimon suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin "kauriit". Sikahirvi
Tavallisesti sikahirvet elävät yksin. Niiden tyypillistä elinympäristöä ovat riisipellot ja ruohostomaat. Vain naaraat ja vasat esiintyvät joskus pienissä laumoissa. Parittelukaudella urokset etsiytyvät naaraiden lähistölle. Naaraan tiineysaika kestää keskimäärin 180 vuorokautta. Grimminsukeltajakauris
Grimminsukeltajakauriin sarvet ovat pysyvät, haarattomat ja niitä voi olla molemilla sukupuolilla (uroksilla ne ovat suuremmat kuin naarailla) tai pelkästään urospuolisilla yksilöillä. Grimminsukeltajakauris on noin 85–115 cm:n pituinen ja se painaa 12–16 kg. Sen säkäkorkeus on 45–60 cm ja hännän pituus on 10–12 cm. Metsäkauris
Metsäkauris voi olla liikkeellä kaikkina vuorokauden aikoina, mutta se on aktiivisin ilta- ja aamuhämärissä. Metsäkauriit elävät usein pienissä perheryhmissä, joihin kuuluu uros, 2–3 naarasta ja vasat. Varsinkin urokset voivat elää yksinäänkin. Urosten sarvet alkavat kasvaa kevättavella, ja ne ovat lopullisessa mitassaan jo loppukeväällä. Niitä peittää aluksi verinahka, jonka uros kuitenkin pian hankaa pois kelomalla sarvia puunrunkoihin ja oksiin. Kelomisen yhteydessä eläimen otsassa olevista hajurauhasista tarttuu puuhun hajuainetta, jolla uros merkitsee reviirinsä. Aikuiset urokset valtaavat jo keväällä itselleen reviirin, jolta ne ajavat pois kaikki muut samaa sukupuolta olevat yksilöt. Naaraatkin ovat hirvieläimeksi poikkeuksellisen reviiritietoisia, ja saattavat ajaa omat aikuiset vasansa pois lähistöltään. Karkotetut yksilöt voivat vaeltaa jopa 700 kilometrin päähän talvisesta elinalueestaan. Joillakin alueilla metsäkauriit vaeltavat talvisin myös ravinnon perässä. Pohjoismaissa lumisuus ei yleensä aiheuta vaelluksia, vaan Ruotsissa naaraiden on todettu päinvastoin vähentävän liikkumistaan paksun lumipeitteen aikana. Talvisin ravintoa etsiessään kauriit voivat lyöttäytyä suuriksi laumoiksi. Hirvi
Nyttemmin Amerikan ja Euraasian hirvet on erotettu kahdeksi erilliseksi lajiksi, koska ne eroavat toisistaan karyotyypiltään, ruumiinkooltaan ja -rakenteeltaan, kallonpiirteiltään, mittasuhteiltaan, väritykseltään ja sarvien mitoiltaan. Euroopassa ja Jeniseijoen länsipuolisessa Aasiassa elää hirvi ("Alces alces") ja Pohjois-Amerikassa ja Jenisein itäpuolisessa Aasiassa "Alces americanus". Levinneisyysalueidensa laajoilla rajaseuduilla Jenisein yläjuoksulla, Mongoliassa ja Kiinassa näitä lajeja saatetaan tavata samoilla alueilla, jolloin ne myös risteytyvät keskenään. Kummallakin lajilla on kaksi alalajia. Nykyisen luokituksen mukaiset hirven alalajit ovat "Alces alces alces" ja "A. alces caucasicus", joista jälkimmäinen on kuollut sukupuuttoon. Muuraisvuorten kalliomaalaus
Maalauksen ainoa kuvio on hirvivene, joka on tehty vaakasuoran kalliohaleaman yläpuolelle. Veneen pohja on kaareva ja on kuin kahdella vedolla maalattu. Vasemmalle osoittava mahdollinen keula taipuu voimakkaasti alapäin kuin pitkä turpa. Keulan kohdalla on kaksi "sarvea", joiden pituus suhtautuu kuten kaikki muutkin pystyviivat. Jos tulkitaan kuviota hirvenpääkeulaiseksi veneeksi, ovat pystyviivat miehistöä. Viivoja on 8−10, riippuen siitä, tulkitseeko kahta ensimmäistä viivaa ihmiseksi vai hirvenpään sarviksi tai korviksi. Suohirvi
Suohirvi ("Blastocerus dichotomus") on Etelä-Amerikassa elävä sorkkaeläin. Se on Etelä-Amerikan kookkain hirvieläin. Laji elää Amazon-joen eteläpuolisilla kosteikkoalueilla vesi- ja rantakasveja syöden yksin tai pieninä laumoina. Sen elintavoista on toistaiseksi vain vähän tietoa. Suohirvet ovat vähentyneet etenkin elinympäristön häviämisen takia. Maasusi
Maasusi ("Proteles cristata") on yksi neljästä hyeenalajista. Sillä on koiramainen ulkonäkö ja etukäpälissä 5 varvasta. Maasusi on yöeläin jonka ravintoa ovat pääasiassa termiitit. Vaikka hyeenoilla yleisesti on nisäkkäistä vahvimmat leuat, maasusi ei käy haaskoilla eikä tapa suuria eläimiä johtuen sen muita hyeenoita heikommista leuoista ja pienemmästä koosta. Maasutta esiintyy luonnonoloissa ainoastaan Afrikassa, jossa siitä on kaksi erillistä kantaa, eteläinen ja pohjoinen. Maasusi saa noin 2-4 pentua pentueessa, kaksi pentuetta vuodessa. Hirvi
Hirvien kiima-aika on syksyllä. Uroshirvet kilpailevat naaraiden suosiosta näyttävillä esityksillä, ja joskus ne taistelevat keskenään. Paritteluun valmis uros kuopii maahan ”kiimakuopan” ja virtsaa siihen. Naaras haistelee kuoppaa ja saattaa virtsata siihen myös. Kiimakuopan virtsan haju kertoo hirville toisen yksilön paritteluvalmiudesta. Kiivit
Kiivit ovat Uudesta-Seelannista peräisin olevia lentokyvyttömiä lintuja, jotka muodostavat heimon "Apterygidae" ainoan suvun "Apteryx". Ne luokiteltiin aiemmin kiivilintujen ("Apterygiformes") lahkon ainoaksi heimoksi, mutta nykyisin niiden katsotaan kuuluvan strutsilintuihin. Kiivit ovat lentokyvyttömistä linnuista pienimpiä. Ne ovat myös Uuden-Seelannin kansallinen symboli, jota uusiseelantilaiset arvostavat niin paljon, että jopa kutsuvat itseään ”kiiveiksi”. Kiivi jaetaan viiteen lajiin. Kavioeläimet
Kavioeläimet ("Perissodactyla") on nisäkkäiden luokkaan kuuluva eläinlahko. Ne ovat suurehkoja eläimiä, joilla on sorkkaeläimiin verrattuna yksinkertainen maha ja suurikokoinen, kavioksi kutsuttu keskimmäinen varvas, jolle ruumiin paino keskittyy. Hevoseläinten ("Equidae") heimon kavioeläimillä on yksi varvas, ja ne ovat pitkäjalkaisia nopeita juoksijoita. Muita nykyisin eläviä kavioeläimiä ovat hitaammat ja vankkarakenteisemmat tapiirit ("Tapiridae") ja sarvikuonot ("Rhinocerotidae"). Kuningasrapu
Kuningasravun selkäkilpi ja raajat ovat vahvojen piikkien peittämä; selkäkilvessä niitä on 33 kappaletta. Pää ja keskiruumis ovat yhteenkasvaneet, pyrstö on viuhkamainen ja kääntynyt ruumiin alle. Kymmenjalkaisiin kuuluvalla kuningasravulla on keskiruumiissa viisi raajaparia, joista kuitenkin vain neljä on kookkaita. Etumaisessa on sakset, oikeanpuoleinen yleensä vasenta suurempi. Kolme seuraavaa ovat kookkaita kävelyraajoja. Viimeinen raajapari on piilossa ruumiin alla ja se on erikoistunut naarailla hedelmöittyneiden munien puhtaanapitoon ja koirailla parittelutarkoitukseen. Koiraat ovat naaraita kookkaampia, ja kuningasrapujen pyynti keskittyykin koirasyksilöihin. Suomenhevonen
Päistärikköväritys on harvinainen ja jatkuu nykyään vain yhdessä tammalinjassa, joka polveutuu vuonna 1936 syntyneestä rautiaanpäistäriköstä tamma Sonjasta. Vuonna 2010 tunnettiin vain kuusi päistäriköiksi varmistettua suomenhevosta, jotka kaikki ovat vuonna 1987 syntyneen Sonjan tyttärentyttärentyttären, tamma Taika-Tytön jälkeläisiä. Toiseksi viimeinen päistärikkösuku sammui vuonna 1981 syntyneen, jälkeläisittä jääneen oriin Jesper Jr myötä. Kimosukuja on yksi: se polveutuu tamma Pelelaikasta ja erityisesti sen tyttärenpojasta E.V. Johtotähti 1726-93Ta, joka on valiopalkittu työhevossuunnan jalostusori. Toiseksi viimeinen kimosuku sammui tamman Iiris 2275-88R kuoltua vuonna 2010. Harjalammas
Harjalammas ("Ammotragus lervia") on vuohieläinten ("Caprinae") alaheimoon kuuluva sorkkaeläin ja "Ammotragus"-sukunsa ainoa laji. Se muistuttaa ulkonäöltään ja luustoltaan vuohia, mutta perinnöllisesti se on lähempää sukua lampaille. Norsut
Aasiannorsu on afrikkalaisia lajeja pienikokoisempi, enimmillään noin kolmen metrin korkuinen ja 5 000 kilogramman painoinen. Aasiannorsulla vain osalla uroksista on syöksyhampaat, afrikkalaisilla lajeilla syöksyhampaat on molemmilla sukupuolilla. Aasiannorsun korvat ovat pienemmät ja iho vähemmän ryppyinen kuin metsänorsun ja savanninorsun. Sen päässä on kaksi selvästi erottuvaa kyhmyä. Aasiannorsulla on alalajista riippuen 19 tai 20 paria kylkiluita, kun afrikkalaisilla lajeilla on niitä 22 paria. Koivunhelttakääpä
Koivunhelttakääpä ("Lenzites betulina", joskus "L. betulinus") on sukunsa ainoa Pohjoismaissa esiintyvä yleinen kääpälaji. Se esiintyy lahoilla eri lehtipuiden rungoilla ja maapuilla, kannoilla ja myös majavien kaatamilla puilla sekä halkopinoissa. Sen itiöemät ovat yleensä hyllymäisiä, jalattomia, joskus resupinaatisia eli rungonmyötäisiä. Värissä on vaihtelua, mutta yleensä ne ovat päältä vyöhykkeisiä, usein enemmän tai vähemmän karvapintaisia. Käävile epätavalliseen tapaan niillä on helttamainen itiölavamuodostuma, ei siis pillejä kuten käävissä yleensä. Itse sieni on malloltaan kova. Sieni aiheuttaa valkolahoa. Myskihärkä
Myskihärkä on "Ovibos"-sukunsa ainoa laji. Se ei ole sukua varsinaisille "härkäeläimille" eli nautaeläimille (Bovinae), kuten jakille, naudalle, visentille ja biisonille. Myskihärän lähimpiä sukulaisia lienevät vuohieläimiin (Caprinae) kuuluvista eläimistä sumatranserovi ("Capricornis sumatraensis") ja goraalit ("Nemorhaedus goral"), paksusarvilampaat, lumivuohet ja härkägemssit eli takinit ("Budorcas taxicolor"). Hirvikärpänen
Hirvikärpäsen isäntäeläin on yleensä hirvi, mutta sitä on tavattu muissakin hirvieläimissä. Hirvikärpänen elää isäntäeläimen karvapeitteessä ja kumpikin sukupuoli imee verta ravinnokseen. Niiden runsain esiintyminen on elokuun puolivälin ja syyskuun lopun välillä, jolloin aikuiset hirvikärpäset kuoriutuvat koteloista. Hirvikärpänen on melko kömpelö lentäjä eikä se yleensä lennä kuin korkeintaan muutamia kymmeniä metrejä suoraviivaisesti hirveksi uskomaansa kohteeseen. Enimmäkseen se oleilee puiden ja kasvuston seassa odottaen, että potentiaalinen isäntäeläin tulee riittävän lentoetäisyyden päähän. Tuuli ja vesisade vaikeuttavat huomattavasti hirvikärpäsen lentosuoritusta ja suunnistusta. Koska hirvikärpänen on huono lentäjä, se ei myöskään parveile metsissä kuten muut kärpäset ja hyttyset. Yleensä hirvikärpänen jättäytyy niille alueille, joihin hirvestä tippuneet kotelot ovat jääneet ja joista aikuiset yksilöt ovat kuoriutuneet. Pudu
Pudu kuuluu maailman pienimpiin hirvieläinlajeihin, sen pituus on 60–83 cm ja säkäkorkeus 25–43 cm. Turkki on pitkä ja karkea. Selkä on tumman punaruskea, jalat ja korvat vaaleammat. Uroksella on lyhyet sarvet. Häntä on töpö tai puuttuu kokonaan. Axis (suku)
Axis on jalohirvien alaheimoon kuuluva hirvieläinsuku, jossa on neljä lajia.Kaikille neljälle lajille on ominaista pääasiassa ruskea väri, melko pörheä häntä ja valkoinen vatsaturkki. Sarvet, jotka kasvavat vain uroksille, ovat kolmihaaraiset. Vain aksishirvellä ("Axis axis") on ohut ruumiinrakenne, muut kolme lajia ovat suhteellisen tanakoita. Täplät sijoittuvat epämääräisesti turkille tai puuttuvat kokonaan. Nämä eläimet saavuttavat 100–175 cm korkeuden, josta säkäkorkeus on 60–100 cm, ja painavat 27–110 kiloa. Japaninhirvi
Japaninhirvi eli japaninpeura ("Cervus nippon") on jalohirvien (Cervinae) alaheimoon kuuluva hirvieläin (Cervidae), joka on alun perin kotoisin Itä-Aasiasta. Nykyisin sitä tavataan luontaisen elinalueensa ulkopuolelle istutettuna vieraslajina myös Länsi-Aasiassa, Euroopassa, Afrikassa, Pohjois-Amerikassa ja Uudessa-Seelannissa. Japaninhirvi on saksanhirven ("Cervus elaphus") lähin sukulainen, ja muodostaa sen kanssa "Cervus"-suvun. Kookossaarensirkku
Kookossaarensirkku on Kookossaaren endeeminen laji. Se on ainoa darwininsirkku, joka ei elä Galápagossaarilla. Kookossaarelta on matkaa emämaahan Costa Ricaan noin 500 kilometriä. Lajin esi-isät tulivat saarelle Galápagossaarilta ehkä epätoivoisen muuttomatkan tai myrskyn kuljettamina. Saarella elää vain yksi sirkkulaji, sillä Kookossaari on yksittäinen valtamerisaari, eikä kuulu mihinkään saaristoon, joten se ei ole suotuisa paikka eri populaatioiden eristämiseksi toisistaan. Lajin levinneisyys kattaa vain 25 neliökilometriä. Se on saaren yleisin maalintu ja esiintyy runsaimpana alankoalueilla, ylängöillä harvemmassa. Sikahirvi
Sikahirvi ("Axis porcinus") on jalohirvien alaheimoon kuuluva hirvieläin, jota tavataan Thaimaassa, Pohjois-Intiassa ja muualla eteläisessä Aasiassa. Sitä on istutettu myös Sri Lankaan, eteläiseen Australiaan ja Yhdysvaltojen Marylandiin. Hirvi
Hirvi ("Alces alces") on hirvieläinten heimoon kuuluva suurikokoinen nisäkäslaji, joka elää pohjoisella havumetsävyöhykkeellä Euroopassa ja läntisessä Aasiassa. Pohjois-Amerikassa ja Aasiassa Jenisein itäpuolella elävä "Alces americanus" on nykykäsityksen mukaan eri laji. Hevosantiloopit
Hevosantiloopit (Hippotraginae) on onttosarvisiin kuuluva sorkkaeläinten alaheimo, johon kuuluu 3 sukua ja 7 lajia. Eri hevosantilooppilajit muistuttavat paljon toisiaan. Ne ovat hyvin kookkaita, suunnilleen hirven tai hevosen kokoisia. Hevosantilooppien selkä kohoaa hieman sään kohdalta, utareet ovat nelinisäiset ja turpapeili on hyvin pieni. Kummallakin sukupuolella on pitkät, pituussuunnassa loivakierteiset sarvet, jotka sojottavat joka pystyssä keihäsmäisesti tai kaartuvat sapelimaisesti taaksepäin. Sarvissa on voimakkaita ja poikittaisia harjanteita. Naaraiden sarvet ovat tavallisesti ohuemmat kuin uroksilla. Sukupuolten koko ja tavallisesti myös väritys ovat molemmilla hyvin samanlaisia. Niskassa on hevosmainen, pysty harja, mistä alaheimon nimi "hevosantiloopit" juontuu. Useimmilla lajeilla on värikkäitä naamakuvioita. Kaikkien hevosantilooppilajien poikaset ovat väritykseltään vaaleanruskeita, joilla on vain heikkoja kuvioita. Sarvi
Sarvi on monien eläinlajien parillinen, päästä ulkoneva rakenne, joka on usein suippo, terävä ja näyttävä. Eläintieteessä varsinaisia sarvia on kuitenkin vain sorkkaeläimillä. Eläimillä sarvet ovat usein taisteluvälineitä tai niitä käytetään mahtailuun tai tunnistamiseen. Virtahevot
Suuri maha on kolmiosainen. Kasvinsyöjäeläimille tyypillinen umpisuoli puuttuu, mutta suolikanava on pitkä. Virtahevot eivät märehdi ruokaansa. Urokset ovat naaraita suurempia. Naaraalla on vatsassa kaksi nisää. Naaras synnyttää kerralla yleensä vain yhden poikasen. Peurat
Peuroja elää luonnonvaraisina lähes kaikkialla maapallolla Saharan eteläpuolista Afrikkaa ja Oseaniaa lukuun ottamatta. Suomessa elää luonnonvaraisena neljä peurojen alaheimoon kuuluvaa lajia: hirvi, metsäkauris, peura ja valkohäntäpeura. Hirvi on näistä lajeista selvästi kookkain. Kaikki Suomen peuralajit ovat riistaeläimiä. Kuusipeura ei nimestään huolimatta kuulu peuroihin vaan jalohirviin. Pussikkaat
Yli puolella pussikaslajeista naaraat ovat täysin siivettömiä, ja niiden muukin elimistö on huomattavan surkastunut. Naaraan takaruumiin kärjessä on karvatupsu, joka on usein tärkeä lajinmäärityksessä ja takaruumiin kärki päättyy yleensä kartiomaiseen munanasettimeen. Suomalaisista lajeista vain kirjopussikkaan ("Diplodoma laichartingellum") naarailla on siivet. Äärimmäisyytenä alaheimojen Oiketicinae ja Epichnopteryginae lajien naaraat ovat neoteenisia: aikuinen naaras on raajaton, ulkoasultaan toukkamainen eikä se poistu lainkaan kotelosta. Näiden lajien parittelussa koiras työntää erittäin venyvän takaruumiinsa naaraan toukkapussiin ja naaras munii pussin sisälle. Astuvansalmen kalliomaalaukset
Muinoin hirvi oli tärkeä saaliseläin karhun, peuran, jäniksen ja hylkeen lisäksi. Entisajan suomalaisille hirvi merkitsi myös maailmankaikkeuden keskusta. Astuvansalmen kalliomaalauksista löytyy 18 kokonaista hirveksi ja kaksi hirvenpääksi hahmoteltavissa olevaa kuvaa. Kaikki hirvet yhtä lukuun ottamatta ovat hirvilehmiä, ja hirvistä vain yksi katsoo lännen sijasta itään. Yhdeksällä hirvellä on sydän, ympyrä tai piste rintakehässä. Osa hirvistä on kuvattu liikkeeseen, niillä on neljä jalkaa. Toiset hirvet ovat vain jäykkiä siluetteja. Yksisarvinen
Tunnetuimpia yksisarvisaiheisia keskiaikaisia seinävaatteita säilytetään Musée de Clunyssa Pariisissa ja Metropolitanin taidemuseossa New Yorkissa. Niissä maidonvalkoinen yksisarvinen on kuin siro hevonen, jolla on pukinsorkat kuin peuralla. Sillä on ohut parta sekä pitkä, silkkinen harja ja häntä. Sarvi on pitkä ja suora ja nousee keskeltä otsaa. Saksanhirvi
Saksanhirven ulosteet ovat tummia ja muodoltaan neliömäisiä tai pitkulaisia. Niiden toisessa päässä on usein kapea ja pitkulainen kärki. Ne ovat tuoreina kiiltävän mustia, mutta kuivuessaan ne muuttuvat himmeiksi ja tummanruskeiksi. Kesäisin papanat ovat pehmeitä ja tarttuvat helposti toisiinsa kiinni muodostaen yhtenäisen kasan tai pötkön. Uroksen papanat ovat paksumpia kuin naaraan, ja niiden toisessa päässä on syvennys. Ulosteet ovat noin 20–25 mm pitkiä ja 13–18 mm paksuja.
Loppukesällä urokset hankaavat sarviaan puihin ja pensaisiin, jolloin niihin jää hirvieläimille tyypillisiä kolontajälkiä. Toiminnan tarkoituksena on auttaa sarvien nahkaa irtoamaan. Myös syksyllä syntyy samankaltaisia hankausjälkiä, kun kiihtyneet urokset purkavat aggressiotaan puskemalla puuntaimia. Jälkimmäisestä jää jälkiä eri puolelle puuta, kun taas kolonta keskittyy vain yhdelle puunrungon sivulle. Hirvi
Hirvet elävät enimmäkseen yksin, mutta saattavat talvella muodostaa pieniä, ei kovin kiinteitä ryhmiä. Keväällä vasomisajan lähestyessä naaraat lähtevät eroon ryhmästä ja edellisvuotinen vasa erotetaan emostaan. Samaan aikaan myös uroshirvet etsiytyvät alueille, joista ne saavat paljon ravintoa. Keskimäärin hirvet vaeltavat keväisin ja syksyisin 15–25 kilometriä. Nuoret hirvet voivat tehdä paljon pitempiäkin vaelluksia. Varsinaiset oravat
Varsinaisten oravien sosiaalisuus vaihtelee hyvin paljon. Puun latvustoissa elävät usein yksin, mutta muutamat afrikkalaiset lajit poikkeavat tästä käytöksestä elämällä parittain tai kolmen ryhmissä ("Heliosciurus rufobrachium" ja "Funisciurus anerythrus"). Maanpinnalla elävistä maaoravat ovat myös yksineläjiä, mutta murmelit ovat sosiaalisuudessaan omaa luokkaansa, sillä ne voivat elää jopa 35 yksilöä käsittävässä perhekunnassa. Varsinaiset oravat ovat päiväaikaan aktiivisia eli ne poikkeavat "Petauristinae"-alaheimosta, joista monet ovat aktiivisia vain öiseen tai hämärään aikaan. Saksanhirvi
Saksanhirvi on kookas, mutta kuitenkin hirveä selvästi pienempi hirvieläin. Sen säkäkorkeus on noin 120–150 cm ja ruumiin pituus 1,7–2,6 metriä. Häntä on noin 15 cm pitkä. Urokset painavat 100–255 kg ja naaraat 80–120 kg. Saksanhirven turkki on kesällä sileä ja punertavanruskea, talvella taas pitkäkarvaisempi ja karheampi sekä väriltään harmaanruskea. Vatsapuoli on tummempi kuin muu vartalo, ja peräpeili on vaalean kellertävä. 
Kiiman ajaksi uroksille kasvaa lyhyt harjas. Vanhan uroksen sarvet ovat huomattavan pitkät ja monihaaraiset. Sarvet alkavat kasvaa vuosittain helmi-maaliskuussa, ja niistä irtoaa nahka heinä-elokuussa. Ne putoavat seuraavan vuoden helmi-huhtikuussa, jolloin uudet alkavat heti kasvaa tilalle. Eucladoceros
Eucladoceros on sukupuuttoon kuollut hirvieläinten suku, joka eli Euraasiassa myöhäiseltä plioseenilta pleistoseenille. Sen sarvet olivat monimutkaisemmat sarvet kuin millään muulla tunnetulla hirvieläimellä. Muurahaiskävyt
Muurahaiskävyt (Pholidota) ovat muurahaisia syöviä hampaattomia ja pitkäkielisiä nisäkkäitä, joiden koko ruumista vatsaa lukuun ottamatta peittää keratiinista koostuvien kovien, teräväreunaisten ja käpyjen suomuja muistuttavien levyjen muodostama panssari. Muurahaiskävyt ovat ainoita nisäkkäitä, joilla on tällainen puolustuspanssari. Petoja vastaan ne puolustautuvat kääriytymällä palloksi, kuten vyötiäisetkin, mutteivat ole näille läheistä sukua. Muurahaiskäpyjä elää Afrikassa Saharan eteläreunan ja Etelä-Afrikan valtion pohjoisrajan välisellä alueella. Aasiassa niitä elää Kaakkois-Aasiassa ja Intiassa. Hirvieläimet
Selkein hirvieläinten tuntomerkki, joka erottaa ne muista nisäkkäistä, ovat sarvet, jotka useimmilla lajeilla kasvavat vain uroksille. Toisin kuin onttosarvisilla, hirvieläimillä sarvet ovat umpiluuta, eivätkä ole edes päältä sarveisainetta. Toisilla lajeilla sarvissa on oksamaisia haaroja, kun taas toisilla sarvet ovat pelkät piikit. Joillakin lajeilla, kuten hirvellä ja kuusipeuralla sarvet ovat lapiomaiset. Sarvet ovat kehittyneet urosten välistä mahtailua ja tappeluita varten. Ne eivät ole pysyvät, vaan ne putoavat vuosittain ja tilalle kasvavat uudet, aiempaa suuremmat sarvet. Sarvet kasvavat sitä mukaa, kun uros varttuu ja niistä voidaan nähdä yksilön terveys, kypsyys ja vahvuus. Valkopääviuhtoja
Valkopääviuhtoja ("Tachyeres leucocephalus") on harvinainen eteläamerikkalainen lentokyvytön sorsa.
__notoc__
Valkopääviuhtoja on hanhen kokoinen, lentokyvytön sorsa. Se muistuttaa suuresti pilkkaviuhtojaa, mutta koiraan pää on valkoinen. Karvalehdet
Karvalehtien suku on ainoa Ceratophyllales-lahkossa ja Ceratophyllaceae-heimossa. Lajeja on yhteensä kuusi, joista kaksi kasvaa Suomessa. Tankeakarvalehti eli karvalehti, aiemmin myös sarvikarvalehti ("Ceratophyllum demersum") esiintyy harvinaisena koko maassa. Hentokarvalehti ("Ceratophyllum submersum") on hyvin harvinainen tulokas maan etelärannikolla. Jättiläishirviantilooppi
Jalkojen sisäosat ovat hieman vaaleammat kuin ulko-osat, lukuun ottamatta sorkkien yläpuolella olevia mustia ja valkoisia laikkuja ja eturaajojen yläosien mustia täpliä. Myös korvissa on mustia laikkuja. Molemmissa poskissa on valkea täplä, ja kummankin silmän edessä on valkea viiru. Huulet ovat valkoiset. Uroksille kasvaa otsan kohdalle ruskea karvapatti. Patin alapuolella nenän edessä on musta laikku. Molemmilla sukupuolilla on suuret spiraalinmuotoiset sarvet. Naaraiden sarvet ovat kuitenkin lyhyemmät ja ohuemmat, korkeintaan 66 senttiä pitkät, kuin uroksilla, joiden sarvet voivat olla jopa 123 sentin mittaiset. Sarvet ovat melko suorat ja muodostavat uroksilla V:n muotoisen kuvion. Jättiläishirviantilooppi ei nimestään huolimatta ole paljoa tavallista hirviantilooppia suurempi, vaan lajin useissa erikielisissä nimissä esiintyvä "jättiläis"-nimitys juontuu sen helluvaisesta ja sarvista, jotka ovat suuremmat kuin hirviantiloopilla. Jättiläishirviantiloopin sorkat ovat myös kapeammat kuin tavallisen hirviantiloopin. Hirvieläimet
Hirvieläinten heimo jaettiin aiemmin viiteen alaheimoon: jalohirvet ("Cervinae"), peurat eli varsinaiset hirvet ("Odocoileinae" / "Capreolinae"), myskihirvet ("Moschinae"), vesikauriit ("Hydropotinae") ja muntjakit ("Muntiacinae"). Nykyisin alaheimoja on useimmissa luokituksissa vain kolme, sillä myskihirvet on erotettu hirvieläimistä omaksi "Moschidae"-heimokseen ja aiempaan muntjakkien alaheimoon kuuluneet lajit on sijoitettu jalohirvien alaheimoon. Vesikauriiden alaheimoon kuuluu vain yksi laji. Hirvenpääsauva
Kivestä valmistettuja hirvenpääaseita tiedetään vain viisi ja niiden levinneisyysalue rajoittuu Etelä-Suomeen ja Karjalaan. Kivinen hirvenpäähän on porattu reikä, johon puinen varsi on kiinnietty. Kuuluisin lienee Huittisten hirvenpää, joka on mesoliittinen alkuperältään (kuva ). Myös neoliittisen Säkkijärven hirvenpään katkelma kuulunee tähän ryhmään (kuva ). Kortesjärveltä löytyi pahasti hajonnut hirvenpää (kuva ). Myös Venäjällä tunnetaan kolme hirvenpäistä kiviesinettä: Kalmatskiy Brod, Petroskoi (Petrozavodsk) ja Karjalan Pyhäjärvi.
Fennoskandian kalliokuvissa hirvenpääsauva esiintyy monissa kuvakentissä. Altan kalliokuvissa Pohjois-Norjassa niitä tunnetaan yli 30, Vingenin kalliokuvissa Etelä-Norjassa tunnetaan noin 20 sauvaa. Vingenin kuvat on ajoitettu myöhäiselle mesoliittiselle kaudelle. Ruotsin Nämforsenin kalliokuvissa on useita sauvoja. Venäjällä Kuolan niemimaalla Kanozeron kalliopiirroksissa esiintyy neljä sauvaa ja Uikujoen kalliopiirroksissa Zalvrugan saarella kaksi sauvaa. Zalavrugan kuvat on ajoitettu neoliittisen kauden loppuun. Äänisen kalliopiirrosalueella järven itärannalla ei sauvakuvia näytä olevan, vaikka Peurasaaren kalmistossa niitä on löytynyt haudoista. Uittamonsalmen kalliomaalaukset
Suurin maalausryhmä sisältää toistakymmentä kuviota tiiviissä ryhmässä, joista pari jää muita kauemmaksi ja alemmaksi. Suuressa ryhmässä on kolme hirvikuviota, joista yksi on vedetty yksinkertaisilla viivoilla ja kaksi muuta ääriviivakuvioina. Suurin hirvi on ylinnä ja sillä on leuan alla lyhyt viivanveto, jonka voi tulkita parraksi. Hirven neljä jalkaa on maalattu polvistaan taivutetuiksi ja kuin se loikkisi tasajalkaa. Pää kohoaa vinosti ylöspäin. Hirven takana on pyöreä kuvia ja edessä pieni ihmishahmo kahden allekkain maalatun venekuvion yläpuolella. Veneessä on 5 pystyviivaa ja suuri keulakuva. Perä sen sijaan päättyy taaimmaisen pystyviivan takana alaviistoon vedettyyn lyhyeen vetoon. Vaikuttaa siltä, että heti veneen alla olisi toinenkin vene tai muu pystyviivoja vaativa kuvio. Ryhmässä on myös 3 tai 4 ihmishahmoa, joista yhdellä vaikuttaisi olevan sarvet päässään ja kahdella haaroissa fallosmainen uloke. Jalat ovat polvista koukistetut. Sarvipäisellä on myös pyöreähkö pää ja silmät ja nenä/suu sekä kolmiomainen vartalo ilman raajoja. Näiden alla on toinenkin oikealle katsova hirvi. Sillä on pitkä pää ja yksi pyöreä korva, mutta leuan alla ei näy yksityiskohtia. Hirven takajalka päättyy polveen, mutta niin päättyy kallion pintakin. Etujalka vaikuttaisi jatkuvan alemmaksi halkeaman yli. Myös 9 kilometrin päässä olevassa Astuvansalmen ihmisellä on sarvet päässään. Kirvansukuiset
Kirvansukuiset eroavat toisistaan huomattavasti ulkomuodoltaan, mutta yhteistä niillä kaikille on passiivisuus. Kirvoilla ja kempeillä on pitkät tuntosarvet, ja ne muistuttavat ulkonäöltään melko paljon samaan lahkoon kuuluvia luteita ja kaskaita. Jauhiaisista puolestaan tulee ehkä ensimmäisenä mieleen pikkuriikkinen perhonen. Kilpikirvat puolestaan ovat erittäin lyhytikäisiä koiraita lukuun ottamatta jalattomia ja siivettömiä. Kun kilpikirvanaaras löytää ravintokasvin varrelta sopivan paikan, se kiinnittyy kasvin varteen, muodostaa itselleen kuperan suojakuoren eikä enää ikinä liiku. Kirvansukuisten elinkiertoon liittyy usein monimutkaisia vaiheita, joissa yksilöt esiintyvät siivellisinä tai siivettöminä, vaihtavat ravintokasvia tai lisääntyvät neitseellisesti. Elephas
Elephas on suku norsujen heimossa. Suvussa on vain yksi nykyajalle selviytynyt laji, aasiannorsu ("Elephas maximus"), mutta sukuun on varmistettu kuuluneen ainakin kymmenen hävinnyttä lajia. Suvun viimeinenkin elossa oleva laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Gon
Gon on ainoa sukupuutolta selvinnyt dinosaurus. Gonin edustamaa tarkkaa dinosauruslajia ei ole määritelty. Gon on kaikkiruokainen ja hänellä on hyvä ruokahalu. Hänellä on pieneen kokoon suhteutettuna valtavat lihasvoimat; hän esimerkiksi pystyy kannattelemaan suussaan täysikasvuista afrikkannorsua. Gonin suomupeite on melkein läpäisemätön; sitä ei pysty lävistämään edes suurten saalistajien hampaat. Hänen älykkyytensä vaihtelee tarinoiden välillä; välillä Gon ei huomaa viikkoihin päänsä päällä olevaa linnunpesää, välillä hän voi ovelasti huijata leijonan hoitamaan saalistuksen puolestaan. Sarvihai
Sarvihai ("Heterodontus francisci") on hitaasti liikkuva ja erakkomainen yöeläin, jota tavataan lähellä kivisiä, hiekkaisia tai päärynälevää kasvavia merenpohjia. Se pystyy `kävelemään` pohjassa parillisten eviensä avulla, jotka ovat lihaksikkaat ja joustavat. Päivisin se makaa paikallaan kivien lomassa tai luolissa; usein sen pää on kivenhalkeamassa. Sarvihain kuono muistuttaa sian kärsää, ja sillä on pieni suu. Isot, matalat hampaat ovat suun takaosassa, ja kala murskaa niillä merisiilejä, rapuja ja toisinaan luukalojakin. Sarvihain lisääntyminen tapahtuu joulu-tammikuussa: naaras laskee noin 30 munaa ja asettaa ne kivien alle tai halkeamiin. Munakoteloissa on kierukanmallinen muotoilu, jonka ansiosta ne kiinnittyvät tiukasti halkeamiin. Skotlanti
Skotlannin nisäkäslajistoon kuuluu monia hirvieläimiä. Saksanhirviä elää pääosin ylänköalueilla ja metsäkauriita metsissä. Lisäksi Skotlannissa elää sinne tuotuja japaninhirviä ja kuusipeuroja. Ketut ja mäyrät ovat levinneet laajalle, mutta eurooppalaisen metsäkissan Skotlannin populaatio on hyvin harvinainen. Sen sijaan Skotlannissa elää peräti 75 prosenttia Britannian oravista, sillä laji on joutunut työntymään pohjoiseen Englantiin istutetun harmaaoravan tieltä. Skotlannin vesissä on paljon merinisäkkäitä. Pullokuonodelfiinit ja pyöräiset ovat suhteellisen yleisiä, ja esimerkiksi noin Euroopan halleista ja Britannian kirjohylkeistä elää Skotlannin vesissä. Pegtymelin kalliopiirrokset
Eniten piirroksia on tunturipeuroista, joista on löydetty 315 piirrosta. Ne on piirretty sivukuvina joko vain ääriviivoja käyttäen tai täyteen hakattuina. Vain 36 peuraa on ilman sarvia ja tutkijat pitävätkin niitä kevätpeuroina. Eläinten jalat on yleensä piirretty suoriksi ja niitä on tavallisesti kaksi. Vain kolmella peuralla on jalat polvista taivutetut ja neljälle peuralle on piirretty neljä jalkaa. Eräs peura on laukassa, 20 on uimassa ja muutama on piirretty ruokailemassa. Peurat on kuvattu sekä yksinään että laumassa. Suohirvi
Suohirven ruumiin pituus on 180–195 cm. Säkäkorkeus on 110–120 cm ja paino 100–150 kg. Suohirven sarvet haarovat sekä etuhaarakkeen että päähaaran latvasta. Sarvirunko on noin 60 cm pitkä, ja piikkejä on yhteensä kahdeksan. Sarvirungosta erkanevat piikit ovat samanpituiset. Sarvet painavat keskimäärin noin 2 kiloa. Ne putoavat epäsäännöllisesti ja voivat säilyä hirvellä jopa kaksi vuotta. Australiankehrääjät
Australiankehrääjät ("Aegothelidae") on Australaasiassa elävä kehrääjälintuheimo. Heimoon kuuluu BirdLifen mukaan yksi suku ja kymmenen lajia. Ne ovat harvoin nähtyjä lintuja, eikä useimpien lajien elintavoista tiedetä paljoakaan. Useimmat tästä linturyhmästä saadut tiedot on kerätty tunnetuimmasta ja laajimmalle levinneestä lajista, australiankehrääjästä ("Aegotheles cristatus"). Se on heimon ainoa laji jota tavataan avoimissa metsissä ja pensaikkoalueilla, muut elävät yksinomaan kosteissa trooppisissa metsissä. Kaikki lajit ovat yöaktiivisia hyönteissyöjiä, jotka viettävät päivänsä yleensä puunonkaloissa tai lehvästön suojissa. Pesäkin on yleensä puunonkalossa, johon naaras munii yhdellä kerralla 1-5 valkoista munaa. Hirvi
Hirvi on heimonsa suurin laji, ja sonni voi painaa yli 700 kilogrammaa. Hirvisonneilla on täysiluiset hanko- tai lapiosarvet. Hirvet syövät sekä vesikasveja että kuivan maan kasveja. Ne voivat saada aikaan pahoja metsätuhoja syömällä oksia ja kuorta ja taittamalla puiden latvuksia. Nykyisin hirvellä ei ole juuri muita vihollisia kuin ihminen: hirviä metsästetään ja niitä kuolee liikenteessä. Hirvikärpänen
Hirvikärpäsnaaras kantaa sisällään munia, joista kuoriutuvat toukat elävät naaraan sisällä ja koteloituvat valmiina pudotettavaksi maahan esimerkiksi hirven makuupaikoille. Kotelot talvehtivat maassa kunnes niistä kuoriutuu aikuisia yksilöitä elo–syyskuussa. Tarkalleen ei tiedetä, montako jälkeläistä hirvikärpäsnaaras ehtii elämänsä aikana tuottaa, mutta luvun arvellaan olevan korkeintaan muutamia kymmeniä. Hirvikärpänen on varsin poikkeuksellinen, sillä useimmat muut hyönteiset munivat elämänsä aikana jopa useita satoja munia. Sen sijaan yhdessä hirvessä voi olla jopa yli 10 000 hirvikärpäsyksilöä. Aikuiset yksilöt eivät tunnu selviävän kunnolla pakkasesta ilman isäntäeläintä. Hirvikärpäsen pariutumista ja varsinaista suvunjatkomekanismia ei tunneta tarkoin vähäisen tutkimuksen vuoksi. Sorkkaeläimet
Sorkkaeläimiä voi tavata kaikilla mantereilla Australiaa ja napa-alueita lukuun ottamatta. Luonnonvaraisia sorkkaeläimiä ei voi tavata merellisillä saarilla, kuten vaikkapa Uudessa-Seelannissa. Ihmiset ovat sittemmin kuljettaneet sorkkaeläimiä näillekin alueille. Evoluutiohistoriallisesti ajateltuna sorkkaeläimet ovat varsin uusia lajeja myös Etelä-Amerikassa. Monipuolisin sorkkaeläinlajisto löytyy Afrikasta. Sorkkaeläimiin kuuluu hyvin erilaisiin olosuhteisiin sopeutuneita lajeja ja sorkkaeläimet ovat asuttaneet kaikki kasvillisuusvyöhyketyypit. Sorkkaeläimiä voi tavata hyvinkin korkealla vuoristossa ja toisaalta makeissa vesissä sukeltelemassa. Koska lajit ovat sopeutuneet elämään niin erilaisille alueille, ovat sorkkaeläimet nykyään hallitsevia kasvinsyöjiä. Kokonsa ansiosta ne eivät joudu juurikaan kilpailemaan muiden kasvinsyöjien kanssa ravinnosta. Suurempina ne kilpailisivat norsujen ja sarvikuonojen kanssa ja pienempinä jäniseläinten tai jyrsijöiden kanssa. Runsaslajisuudesta huolimatta sorkkaeläimet ovat erikoistuneet elämään vain tietyntyyppiseen ympäristöön, muilla nisäkäslajeilla sopeutumiskyky on suhteessa parempi.
Virtahevot, kirahvit ja okapit ovat eläimiä, joita ei elä luonnonvaraisena Afrikan ulkopuolella. Kameleja ja muita kamelieläimiä (esim. laama) tavataan nykyään Pohjois-Afrikassa, Arabian niemimaalla ja Etelä-Amerikassa. Sikoja elää laajemmin Afrikassa, Aasiassa ja Euroopassa. Etelä- ja Väli-Amerikassa elää kovasti sikoja muistuttavia pekareja. Onttosarvisia sorkkaeläimiä on levinnyt muutamia lajeja Pohjois-Amerikkaan, mutta runsaslukuisemmin niitä on Afrikan ja Euraasian puolikuivilla ja ruohoalueilla. Onttosarviset
Suurimmat onttosarvisten heimon lajit painavat reilusti yli tonnin ja ovat kaksi metriä korkeita. Pienimmät taas ovat kutakuinkin kissan kokoisia. Suurin osa elää laumoissa, mutta jotkin lajit myös pääasiassa yksin. Kaikki heimon lajit ovat kasvinsyöjiä ja niillä on neliosainen vatsa, minkä ansiosta ne pystyvät käyttämään ravinnoksi muille eläimille kelpaamattomia kasvinosia. Kaikilla uroksilla ja monilla naarailla on sarvet. Suohirvi
Suohirvet voivat lisääntyä mihin aikaan vuodesta tahansa. Parittelujen huippu on kuitenkin syksyllä, koska suurin osa uroksista tulee kiimaan loka-marraskuussa. Urosten ei ole havaittu olevan erityisen aggressiivisia toisiaan kohtaan. Vastasyntyneitä vasoja on havaittu touko-marraskuussa. Naaraan kanto-aika on keskimäärin 270 päivää. Vasat ovat aikuisten värisiä eikä niillä siten ole täpliä. Ne painavat syntyessään noin 4,2 kg. Poikasia syntyy tavallisesti yksi. Emo imettää vasaa puoli vuotta, mutta vasa pysyy emonsa luona noin vuoden. Naaras voi kuitenkin paritella jo poikasen syntymän jälkeen ja olla kantavana mihin aikaan vuodesta tahansa. Sambarhirvi
Sambarhirven karva on karkeaa, selässä tummempaa kuin kyljissä. Hännän alapinta on valkea, ja nostamalla häntänsä sambarhirvet voivat kommunikoida keskenään. Uros voi painaa jopa 180–260 kg, naaras tyypillisesti noin 160 kg. Uroksella on sarvet, jotka putoavat ajoittain. Kuusipeura
Kuusipeura ("Dama dama") on suhteellisen pienikokoinen, alun perin Lähi-idästä kotoisin oleva jalohirvilaji. Sitä on siirretty riista- ja koriste-eläimeksi eri puolille maapalloa, ja sitä kasvatetaan myös tarhoissa lihantuotantoa varten. Kuusipeurat elävät yleensä laumoissa. Uroksilla on eläimen kokoon nähden suuret ja muodoltaan lapiomaiset sarvet. Kuusipeura jaetaan kahteen alalajiin, joista toinen on uhanalainen. Karibu
Toisin kuin muilla hirvieläimillä, karibuiden molemmilla sukupuolilla on sarvet. Naaraiden ja nuorten urosten sarvet ovat pienempiä ja yksinkertaisempia kuin täysikasvuisen uroksen sarvet. Karibu kasvattaa uudet sarvet vuosittain. Täysimittaiset sarvet kehittyvät uroksille niiden ollessa 4–5-vuotiaita. Urokset pudottavat sarvensa kiima-ajan jälkeen, kantavat naaraat vasta keväällä poikimisen jälkeen. Karibun kävelystä syntyy naksahtelevaa ääntä. Ääni ei synny sorkista, vaan ylempänä jalassa jänne liikkuu luiden yli. Poroissa esiintyy enemmän värivaihtelua kuin karibuissa. Maaoravat
Kaikki maassa elävät oravalajit, kuten murmelit ja siiselit, eivät kuulu maaoravien sukuun. Käsnäkäärmeet
Käsnäkäärmeet (Acrochordidae) on käärmeiden heimo, joka sisältää ainoat vesielämään täysin sopeutuneet alkeelliset käärmeet. Heimoon kuuluu kolme lajia yhdessä suvussa: jaavankäsnäkäärme ("Acrochordus javanicus"), kölikäärme ("Acrochordus granulatus") sekä "Acrochordus arafurae" jotka elävät Taka-Intiassa ja Indonesiassa. Käsnäkäärmeiden molemmat päävaltimot ovat täysin kehittyneet. Vasen keuhko puuttuu kokonaan. Silmät ovat pienikokoiset. Käsnäkäärmeiden sulkeutuvat sierainaukot suuntautuvat ylöspäin. Alapuolella ei ole muita suomuja kookkaampia kilpiä. Suomut ovat kaikkialla ihossa vierekkäin, eivät limittäin kuten käärmeillä yleensä. Suomuissa olevien syylämäisten harjanteiden vuoksi käsnäkäärmeiden iho on epätasaisen nystermäinen. Nisäkkäät
Kaikilla märehtijöillä kasvaa päässä luiset sarvet. Märehtijöiden ulkopuolelta (nisäkkäissä) ainoastaan sarvikuonoilla ja kirahveilla on sarvia vastaava rakenne. Sarvikuonon sarvi on muodostunut nenäluista, joten sarvikuonon sarvia ei luokitella todellisiksi sarviksi, joilta vaaditaan kasvu otsaluusta ja haaraton rakenne. Kirahvin pienet tynkäsarvet kasvavat päälaen luista, joten nekään eivät ole todellisia sarvia. Ainoastaan onttosarvisilla eläimillä on todellisiksi sarviksi luokiteltavat sarvet, sillä hirvieläinten sarvet ovat haaroittuneet. Kääpiökauriit
Heimon lajit ovat alkeellisia märehtijöitä ja lisäksi pienimpiä sorkkaeläimiä. Kaikkien märehtijöiden tapaan niidenkin vatsa on neliosainen: siinä on pötsi, verkkomaha, satakerta (kahdella lajilla erittäin pieni) sekä juoksutusmaha. Muista märehtijöistä poiketen kääpiökauriilla on suuret yläleuan kulmahampaat, jotka uroksilla pilkottavat torahammasmaisesti. Yläleuan etuhampaat puuttuvat. Kääpiökauriit ovat pieniä eläimiä, niiden pituus on 40–80 cm ja säkäkorkeus noin 20 cm. Niillä ei ole sarvia. Okapyrstöharakka
Okapyrstöharakka ("Temnurus temnurus") on varisten heimoon kuuluva varpuslintu. Se on sukunsa ainoa laji. Tikapuuhermosto
Tikapuuhermosto on alkeellinen hermosto ja sitä tavataan yksinomaan vain selkärangattomilla eläimillä, kuten madoilla ja eri niveljalkais-ryhmillä. Yleensä tikapuuhermoston omaavilla eläimillä ei ole aivoja tai ei kovin kehittyneitä sellaisia. Hermosolmukkeet eli gangliot ovat yleensä eläinten aivojen korvike. Hirvieläimet
Suurin osa hirvieläinlajeista elää pääosan ajasta sukupuolten kesken jakautuneissa ryhmissä. Vasat pysyttelevät yhdessä naaraiden kanssa, urokset liikuskelevat yksin tai ryhmissä. Tosin kiima-aikana urosten kesken vallitsee kova kilpailu naaraista. Silloin tasaveroisten urosten kesken käydään tappeluita, kun taas heikommat yksilöt suosiolla luovuttavat lauman suurikokoisemman johtajan edessä. Tappeluissa urokset puskevat sarvillaan toisiaan vasten useiden minuuttienkin ajan, minkä jälkeen hävinnyt osapuoli, mikäli ei ole loukannut itseään pahoin, poistuu paikalta. Kiima-ajan päätteeksi voittajauroksetkin ovat haareminpidon seurauksena varsin uupuneita ja tarvitsevat paljon lepoa ennen kuin kykenevät uudestaan parittelemaan. Kookossaarensirkku
Kookossaarensirkku ("Pinaroloxias inornata") on darwininsirkkuihin kuuluva varpuslintu, jota tavataan vain Costa Ricalle kuuluvalla Kookossaarella. Se on sukunsa ainoa laji. Sorkkaeläimet
Suurimmalla osalla sorkkaeläinlajeista on jonkinlainen ulkoinen puolustusmekanismi. Eittämättä yleisin ja silmiinpistävin ovat niiden yksihaaraiset suorat tai kippurat sarvet tai monihaaraiset, kuten hirvieläimillä. Vain onttosarvisilla on varsinaisiksi sarviksi luokiteltavat sarvet. Varsinaisten sarvilta vaaditaan, että ne eivät ole monihaaraiset ja ne kasvavat suoraan otsaluusta. Kirahvien sarvet kasvavat päälaen luista, joten ne eivät ole varsinaisia sarvia, vaikka ovatkin yksihaaraisia. Sikaeläimistä löytyy myös lajeja, joilla on ylipitkät kulmahampaat. Näitä puolustusvälineitä eläimet eivät käytä suojana petoja vastaan, kuten esimerkiksi Charles Darwin arveli, vaan ainoastaan lajinsisäisissä välienselvityksissä. Urosten sarvet ovat naaraita pidemmät, koska urokset kilpailevat naaraista paritteluaikana puskemalla päitään toisiaan vastaan.
Hampaat ovat kasvinsyömiseen ja eri tehtäviin erikoistuneita. Suurimmalla osalla märehtijöistä yläetu- ja yläkulmahampaat ovat hävinneet ja kasvinosien leikkaamiseen ne käyttävät alakulmahampaita. Kääpiökauriilla ja myskihirvillä yläkulmahampaat eivät ole hävinneet, vaan pikemminkin suurentuneet. Muilla sorkkaeläimillä kulmahampaissa ei ole havaittavissa minkäänlaisia surkastumisia. Joillakin sioilla hampaat ovat kasvaneet hyvin suuriksi, ulos suusta. Esimerkiksi pahkasialla on komeat kaarevat kulmahampaat. Kitaluun siiven kanava () puuttuu niiltä kokonaan, eikä niiden nenäluissa ole takaosan laajennusta. Sorkkaeläinten hampaiden määrä vaihtelee välillä 30–44. Jalohirvet
Jalohirvet ("Cervinae") on hirvieläinten alaheimo, johon kuuluu ainakin neljä sukua. Nykyisin useimmissa lähteissä sukuja on yhdeksän ja lajeja vajaa 30, kun myös muntjakit ("Muntiacus") luokitellaan tähän alaheimoon. "Muntiacus"-suvun lajit ja tupsuhirvi ("Elaphodus cephalophus") luettiin aiemmin erilliseen "muntjakkien" alaheimoon "Muntiacinae". Kirahvieläimet
Kirahvieläimet eli kirahvit ("Giraffidae") on sorkkaeläinheimo, johon kuuluu kaksi elossa olevaa lajia: kirahvi ("Giraffa camelopardalis") ja okapi ("Okapia johnstoni"). Ne ovat ainoat lajit, jotka ovat jääneet jäljelle tertiäärikaudella laajalle levinneestä heimosta. Kirahvieläimet erilaistuivat muista märehtijöistä omaksi heimokseen vasta noin 26 miljoonaa vuotta sitten. Alkukantainen "Paleotragus"-kirahvi eli parikymmentä miljoonaa vuotta sitten. Se oli tanakka, suunnilleen antiloopin kokoinen, melko lyhytkaulainen ja sen sarvet olivat nahan peittämät. Kirahveilla on 32 hammasta. Ylä- ja alaleuassa on molemmilla puolilla 6 väli- ja 6 poskihammasta, ja lisäksi alaleuassa on 6 etu- ja 2 kulmahammasta. Väli- ja poskihampaissa on matalat kruunut, mikä osoittaa, että eläimet syövät etupäässä lehtiä. Kuusipeura
Kuusipeuraurokset ovat tunnettuja leveistä ja monihaaraisista, yläosastaan lapiomaisista sarvista, jollaisia ei Pohjois-Euroopassa ole kuusipeuran lisäksi ole muilla lajeilla kuin hirvellä. Sarvien muoto ja koko vaihtelee yksilöittäin. Sarvet putoavat vuosittain keväällä lisääntymisajan jälkeen, ja tilalle alkavat heti kasvaa uudet sarvet. Sarvet kehittyvät melko nopeasti kesän aikana, ja uros keloo ne nahattomiksi ennen loppusyksyllä alkavaa kiima-aikaa. Sarvet kasvavat sitä suuremmiksi, mitä vanhempi ja hyväkuntoisempi uros on. Naarailla ei ole sarvia. Eloonjäämisen haasteet
Suurilla kasvinsyöjillä on tyypillisesti sarvet, joilla ratkaistaan kenelle naaraat kuuluvat. Vuorikauris- ja hirviurokset käyvät keskenään ankaria kamppailuja, jotka toisinaan päättyvät myös kuolemaan. Veiksel-jääkausi
Jääkauden eläimistö vaihteli ilmaston ja kasvillisuuden mukaan. Esimerkiksi saksanhirvi "Cervus elaphus" oli peuraa yleisempi Etelä-Ranskan Combe Grenalissa 55 000–30 000 vuotta sitten. Esimerkiksi Volyno-Podolijassa ja Dneprin, Donin ja Okajoen latvoilla mammutti oli jääkauden kuivassa, kylmässä huippuvaiheessa harvinainen, mutta peura yleisempi. Silti mammuttia ja villasarvikuonoa esiintyi, samoin kuin jääkaudelle tyypillisiä arktisia ja aron eläimiä. Kylmässä Luoteis-Siperian pohjoisosassa löytyy Ayonin saarelta, Ouagosskiystä ja Khptashinskiy Yarista hevosen, peuran, biisonin, myskihärän ja mammutin luita rannikoilta vuoroveden tuomina. Harvinaisempia ovat arktisilla alueilla sen sijaan suden, ruskeakarhun, luolaleijonan ja hyvin harvinaisia villasarvikuonon, hirven ja saiga-antiloopin luut. Aasiannorsu
Aasiannorsuista vain uroksilla on varsinaiset syöksyhampaat. Naaraiden syöksyhampaat ovat pienet ja harvoin näkyvissä. Syöksyhampaat voivat kuitenkin puuttua myös uroksilta. Syöksyhampaattomien urosten osuus kannasta vaihtelee alueittain 5–90 prosentin välillä. Esimerkiksi Sri Lankassa vain viidellä prosentilla norsuista on syöksyhampaat, Etelä-Intiassa puolestaan 90 prosentilla. Baweanhirvi
Baweanhirvi eli kuhlinhirvi ("Axis kuhlii") on äärimmäisen uhanalainen hirvieläin, jota tavataan kotoperäisenä Indonesiassa, Jaavan luoteispuolella sijaitsevalla Baweanin saarella. Aiemmin sen katsottiin olevan samaa lajia sikahirven ("Axis porcinus") kanssa, mutta nykyisin se on yleisesti tunnustettu omaksi lajikseen. Australian eläimistö
Australian arviolta 200 000 eläinlajista noin 96 % on selkärangattomia. Vaikka selkärangattomien kokonaislajisto on vielä selvittämättä, pidetään 90 % hyönteisistä ja nilviäisistä kotoperäisinä lajeina. Selkärangattomat täyttävät useita ekologisia lokeroita ja ovat tärkeitä kaikissa ekosysteemeissä hajottajana, pölyttäjänä ja ravintolähteenä. Suurin selkärangattomien ryhmä on hyönteiset, joita on 75 % Australian tunnetuista eläinlajeista. Monimuotoisimmat hyönteislahkot ovat kovakuoriaiset (28 200 lajia), perhoset (20 816) sekä pistiäiset (12 781). Kaksisiipisiä, kuten kärpäsiä ja hyttysiä, on 7 786, nivelkärsäisiä (mm. luteet ja kirvat) 5 650 ja suorasiipisiä (heinäsirkat, sirkat ja hepokatit) 2 827 lajia. Muurahaisia tunnetaan 1 275 lajia. Alkuperäistä eläimistöä merkittävästi uhkaaviin vieraslajeihin kuuluvat muun muassa saksanampiainen, tulimuurahainen, "Anoplolepis gracilipes" ja villiintynyt hunajamehiläinen, joka kilpailee alkuperäisten mehiläisten kanssa. Alces americanus
Yhdessä euraasialaisen sukulaisensa kanssa "Alces americanus" on suurin hirvieläin, jonka pää ja vartalo ovat 240–310 senttimetriä pitkät, hartiakorkeus 140–235 senttimetriä ja paino 200–825 kilogrammaa. Uros on suurempi kuin naaras. Uroksen sarvet ovat litteät, niiden leveys voi olla kaksi metriä ja paino jopa 30 kiloa.