Montako osaa kasveissa on?
Kasvit
Varsi toimii kasvin tukena, rakenteen perustana ja johtojänteiden ensisijaisena paikkana. Jotkut lajit kasvattavat pinnan alla kulkevan maavarren, jota pitkin kasvi voi levitä kasvullisesti. Paksuimmillaan varsi on vanhoilla puilla, joilla sen ympärysmitta saattaa harvoin kasvaa jopa muutamaan kymmeneen metriin. Lehti on useimmilla kasveilla pääasiallinen yhteyttävä elin. Sen muoto ja ulkonäkö vaihtelee erittäin paljon kasviryhmästä riippuen. Tyypillinen korkean kehitystason kasvin lehti on pitkulainen, teräväkärkinen ja melko pehmeä. Havupuiden neulaset ovat hyvin kapeita, jäykkiä ja teräviä; kaktusten lehdet taas ovat kehittyneet piikeiksi. Lihansyöjäkasveilla lehdet ovat erikoistuneet esimerkiksi suppiloiksi. Kukka on siemenkasvin lisääntymiselin. Se sisältää emiön ja hetiön, jotka voivat sijaita samassa kukassa, erikseen saman kasvin kukissa tai kokonaan eri kasveissa. Koristeelliset ja värikkäät terälehdet houkuttelevat hyönteisiä ja muita pölyttäjiä vierailemaan kukissa pölytyksen aikaansaamiseksi. Tuulipölytteiset kukat ovat yleensä pieniä ja vaatimattoman näköisiä. Hedelmä on siemenkasveilla hedelmöityksen jälkeen paisuneesta emiöstä muodostunut elin, joka sisältää kasvin siemenet. Juuri on kasvin maanalainen osa, joka ankkuroi kasvin paikalleen ja imee maaperästä ravinteita sekä vettä kasvin käyttöön. Epifyyteillä juuret ovat usein paljaat ja niiden avulla päällyskasvi kiinnittyy isäntäkasviinsa. Sekovarsi on ominainen leville, jäkälille sekä eräille sammalille. Siitä ei ole erotettavissa yllä mainittuja eri tehtäviin erikoistuneita kasvinosia.
Akvaariokasvit
Kasvit voidaan jakaa istutuspaikkansa mukaan akvaarion etuosan matalakasvuisiin kasveihin, keskiosan kasveihin, korkeisiin takaosan kasveihin ja pintakasveihin. Toinen tapa on luokitella ne muodon mukaan köynnösmäisiin, suikertaviin, ruusukkeisiin ja kelluskasveihin. Kasveja voi myös luokitella lämpötilan tai alkuperämaan mukaan. Solukko
Solukko on kasveilla oleva samanlaisista tai samaa tehtävää toimittavista soluista koostuva kokonaisuus. Erilaiset solukot muodostavat edelleen elimiä, kuten esimerkiksi lehden. Kasvien solukoita voidaan määritellä niiden ulkonäön tai tehtävän perusteella. Eläimillä vastaavanlaisia solujoukkoja ei kutsuta solukoiksi, vaan kudoksiksi. Poikkeuksena on kuitenkin erilaistumamattomista eläinsoluista muodostunut syöpäsolukko. Ärviäkasvit
Toista evoluutiohaaraa voidaan nimittää tribusnimellä Myriophylleae. Sen kasvit ovat vesikasveja tai pensaita. Kukat ovat yksikotisesti (joskus kaksikotisesti) yksineuvoisia tai harvemmin kaksineuvoisia. Joskus niistä puuttuu teriö. Hedelmä on 1–4-siemeninen. Sukuja kehityshaaraan kuuluu seitsemän, lajeja 136. Runsaslajisimmat suvut ovat ärviät ("Myriophyllum", 60 lajia), "Gonocarpus" (41 lajia) ja "Haloragis" (28 lajia). Teekasvit
Lehdet ovat korvakkeettomia ja yksinkertaisia. Lehdet ovat sulkasuonisia ja laidoiltaan yleensä hammaslaitaisia, joskus ehyitä. Kukat ovat joko yksittäin tai tertuissa. Sekä verholehtiä että terälehtiä on yleensä viisi. Kukissa heteitä on lukuisia, ja ne muodostavat 1–6 kiehkuraa. Emejä on kolmesta viiteen, kussakin on 3–5 sikiäimen onteloa ja niissä 2–100 siemenaihetta. Hedelmä on kota, marja tai luumarja. Siemenet ovat siivettömiä. Iirikkikasvit
Varsi on enemmän tai vähemmän mukulamainen tai juurakkomainen, ja supistuvat juuret ovat iirikkikasveilla yleisiä. Lehdet sijaitsevat kolmessa rivissä ruusukkeena ja ovat poimuisia. Lehtikanta jää pysyvästi varteen lehden kuihduttua. Kasvit ovat huomiota herättävän karvaisia. Kukintotyyppi vaihtelee; kukinto on vanallinen, vana litteähkö. Yleensä kukat ovat yksisirkkaisten tapaan kolmilukuisia, harvoin kaksilukuisia. Kehä on erilehtinen tai putkimainen, ja sen ulkokiehkura on vihertävä ulkopuoleltaan. Sikiäin on kehänalainen, ja sen kärki on usein kaventunut ja nokkamainen. Sikiäimessä ei ole mesiäisiä. Hedelmä avautuu sivultaan tai on avautumaton tai marjamainen. Joskus hedelmä on kansiluomainen. Siemenet ovat pallomaisia, sileitä tai piikkisiä, ja niissä on huomiota herättävä kannattimen arpi. Alkio on lyhyt ja enemmän tai vähemmän erilaistumaton. Kromosomiluku on n = 6–9, 11. Yhdysvaltain maantiede
Yhdysvalloista löytyy yli tuhat puulajia ja kaikkiaan 20 000–25 000 alkuperäistä koppisiemenistä kasvilajia. Ihminen on kuitenkin suuresti vaikuttanut Yhdysvaltojen kasvillisuuteen. Esimerkiksi maan kaakkoisosassa luontaiset sekametsät ovat väistyneet taloudellisesti tuottavampien havumetsien tieltä. Tasankojen ja preerian ruohokasvit ovat suurelta osin eurooppalaista alkuperää. Yli 60 prosenttia maasta (Alaskaa lukuun ottamatta) on menettänyt pääosan alkuperäisestä kasvillisuudestaan. Karkeasti maa voidaan jakaa kolmeen osaan: metsään, ruohikkoon ja pensaikkoon. Metsät ovat alkujaan peittäneet maan itärannikon, länsirannikon keski- ja pohjoisosat, lännen ylänköalueet ja leveän vyöhykkeen maan pohjoisosassa. Ruohikko peitti maan sisäosat missä sademäärä ei riitä metsän kasvuun. Pensaikko on keskittynyt länsiosan sisämaahan. Phyllonoma
Kasveihin kertyy alumiinia. Nuorten varsien johtojänteet ovat erillään toisistaan. Ruodin johtojänteen poikkileikkaus on rengasmainen. Kasvit ovat karvattomia. Kukinto on terttumainen, usein haaroittunut; siinä ei ole kukkien tukilehtiä. Kukat ovat kaksineuvoisia, ja niissä on neljä tai viisi verholehteä, joiden reunoissa on erityskarvoja, ja kolmesta viiteen terälehteä, joiden yläpinnalla on heikko köli. Heteiden palhot ovat ponsia lyhyempiä. Sikiäimessä on kutakin emilehteä kohden kuusi tai seitsemän siemenaihetta laitaistukoissa. Hedelmä on muutamasiemeninen marja, ja siemenkuoren anatomiassa on erotettavissa monikerroksinen ulkokerros eli testa, jonka uloin kerros koostuu kookkaista ja paksuseinäisistä limasoluista. Endospermi eli siemenvalkuainen on hemiselluloosainen. Kasveista
Toinen kirja käsittelee kasvien elämän syntyä, kasvien materiaalia ja ulkopuolisten olosuhteiden ja säiden vaikutusta, erilaisia kasvityyppejä (vesikasvit, kalliokasvit), loiskasveja, hedelmien ja lehtien tuottamista, hedelmien lajeja, sekä kasvien värejä ja muotoja. Kelaskasvit
Kelaskasveja tunnetaan noin 1400 lajia 94 suvusta. Ne jakautuvat kahteen ryhmään, josta toiseen kuuluu ruohovartisia, toiseen etupäässä puuvartisia kasveja. Kasvit
Elinkaarensa perusteella kasvit jaetaan yksivuotisiin, kaksivuotisiin ja monivuotisiin kasveihin. Yksivuotiset (monet heinä- ja viljelykasvit) kasvavat keväällä, lisääntyvät kesällä ja kuolevat talven tuloon mennessä. Kaksivuotiset (monet kaalit ja malvakasvit) kasvavat ensimmäisenä vuonna ja kukkivat sekä lisääntyvät vasta seuraavana. Monivuotiset kasvit saattavat olla lisääntymiskykyisiä vasta monien vuosien kuluttua itämisestään (esimerkiksi puut), jonka jälkeen ne tuottavat siemeniä tai itiöitä vuosittain kuolemaansa asti, mikäli olosuhteet niin sallivat. Lauhkean ja sitä kylmempien vyöhykkeiden kasvit menettävät usein lehtensä tai koko maanpäällisen osansa talveksi, poikkeuksena havupuut, jotka pitävät lehtensä ympäri vuoden. Ne ovat siten ikivihreitä. Lämpimällä vyöhykkeellä jotkut kasvit menettävät lehtensä kuivan kauden ajaksi. Asteliaceae
Kasvit ovat enemmän tai vähemmän juurakollisia ja sisältävät myrkyllisiä saponiini-yhdisteitä. Kasvia peittävät pienet suomut tai tähtikarvat. Lehtiasento on kierteinen, lehtikanta toisinaan tupellinen. Kukat ovat yleensä yksineuvoisia ja sijaitsevat kaksikotisesti. Kukinto on haarainen terttu tai tähkä, ja siinä on kookkaat ylälehdet. Kukat ovat melko pieniä, ja kehälehdet ovat yleensä tyvestään kasvaneet yhteen. Heteet voivat kiinnittyä kehän tyvelle. Emiössä on toisinaan haarainen vartalo. Sikiäimessä on paljon siemenaiheita. Hedelmä on marja. Kromosomiluku n = 8, 30, ?35. Kaktiokasvit
Kaktiokasvit ovat puuvartisia, usein okaisia ja tavallisesti kausivihantia kasveja, joiden varsi voi olla enemmän tai vähemmän sukkulenttinen. Tavallisesti niissä esiintyy kasvussaan ehkäistyneitä lyhytversoja. CAM-aineenvaihduntaa esiintyy, ja sekundaarisista aineenvaihduntatuotteista tanniinit ovat yleisiä. Kasveissa on myös limatiehyitä. Kasvit ovat kaksikotisia tai toisinaan sekasopuisia siten, että samassa kasvissa on sekä kaksineuvoisia että emikukkia. Kukat sijaitsevat joskus kimppuina. Kukassa on neljä tai viisi kehälehteä, joiden tyvellä kiertää rengasmainen mesiäinen. Heteitä on 5-12 yhtenä kiehkurana ja tyveltään yhteenkasvaneina; niitä voi olla myös paljon (suvussa "Calyptrotheca"). Joskus heteiden sisäpuolellakin on mesirauhasia. Yhdislehtinen sikiäin koostuu useasta emilehdestä, joissa on yksi, tai harvemmin kaksi siemenaihetta kussakin. Luotit ovat enemmän tai vähemmän kilpimäisiä ja ripsuisia. Hedelmä on pähkylämäinen, joskus kansikota (suvussa "Calyptrotheca"). Siemenessä on siemenaiheen varresta eli funikuluksesta kehittynyt strofioli tai arillus; perispermi eli ulkovalkuainen enemmän tai vähemmän puuttu. Kromosomiluku n = 22, 24; usein kasvit ovat polyploideja. Kasviorganologia
Kasviorganologia on kasvitieteen osa-alueen kasvimorfologian osa-alue, joka tutkii kasvin ulkoista rakennetta, kuten hedelmien tai kukintojen muotoa. Esimerkiksi juuristoon voi muodostua mukuloita, kuten porkkanalla tai lantulla tai mukulamaisia versojuuria, kuten daalialla. Juuret voivat olla myös kiipimäjuuria, kuten köynnöskasvien juuret. Maavarret voivat olla esimerkiksi juurakoita tai sipuleita. Kasvin varren rakenne vaikuttaa koko kasvin muotoon esimerkiksi siten, että puuvartiset kasvit ovat varpuja, pensaita, tai puita. Kukat voivat olla kaksineuvoisia, jolloin sekä emit ja heteet ovat samassa kukassa, tai ne voivat olla yksineuvoisia, tai neuvottomia. Kuivat hedelmät voivat olla kotia, jotka aukeavat, tai ne voivat olla pähkylöitä tai lohkohedelmiä. Mehevät hedelmät puolestaan voivat olla marjoja tai luumarjoja. Kasvit
Esteettisen mielihyvän tuottamiseen ihminen kasvattaa koristekasveja puutarhoissa ja huonekasveja sisätiloissa. Kasveilla on symbolista merkitystä kansalliskukkana ja kansallispuuna, joissakin kulttuureissa puilla on maagisia ominaisuuksia. Kasvimorfologia
Kasvimorfologia on kasvitieteen osa-alue, joka tutkii kasvien muotoa ja kasvin osien keskinäistä suhdetta. Kasvin osien keskinäisiin suhteisiin kuuluu esimerkiksi lehtiasento, joka voi olla vastakkainen, kierteinen, vuorottainen tai säteittäinen. Lisäksi lehdet voivat olla ruusukkeena kasvin tyvellä. Kasvin osien muotoihin kuuluvat esimerkiksi lehden suonien muoto, lehden tapa kiinnittyä varteen, lehden liuskaisuus, lehden laidan muoto ja kukan teriön muodot. Lehden suonet voivat olla kouramaisia, sulkamaisia tai silposuonisia. Lehti voi kiinnittyä varteen ruodilla tai ilman ruotia. Jos se kiinnittyy varteen ilman ruotia, kiinnittyminen voi olla johteinen tai sepivä. Lehden ruoditus vaikutaa liuskaisuuteen ja lehti voi olla pari- tai sormiliuskainen. Lehti voi olla myös ruodin molemmin puolin halkoinen, jakoinen tai osainen. Lehden reuna voi olla ehyt, nirhamainen, sahamainen tai hammasmainen. Lehti voi olla myös lehdykällinen tai siinä voi olla useita sormimaisia osia. Kukan teriö voi olla muodoltaan säteittäinen tai sen osat voivat olla vastakkain. Terälehdet voivat myös olla erillään tai ne voivat olla yhtenäisiä. Kasvit
Monet kasvit elävät symbioosissa toisen kasvin tai muuhun eliöryhmään kuuluvan lajin kanssa. Ehkä pitkälle viedyin symbioosi on jäkälä, jossa levä ja sieni muodostavat ikään kuin kaksoiseliön. Sieni imee vettä, jota rihmastojen välissä olevat levät käyttävät ja muodostavat yhteyttämällä sienen tarvitsemia aineita. Teriö
Teriö on kukan osa, tarkemmin kehälehtien osa, joka muodostuu terälehdistä. Terälehdet ovat ohuita kukkalehtiä. Teriö on useimmiten kukan näkyvin osa ja monilla kasveilla kirkasvärinen. Näkyvän teriön tarkoituksena on houkutella kukkaan pölyttäjiä, tyypillisimmin hyönteisiä, ja tavallisesti teriö kuihtuu pian pölytyksen jälkeen. Useimpien yksisirkkaisten kasvien kukissa on kolme tai kuusi terälehteä, kaksisirkkaisilla tavallisimmin viisi. Tästä on kuitenkin joukko poikkeuksia; esimerkiksi ristikukkaiskasveilla on neljä terälehteä ja useilta tuulipölytteisiltä kasveilta, esimerkiksi heinäkasveilta ne puuttuvat kokonaan. Ruusukasvit
Ruusukasvit (Rosaceae) on Rosales-lahkoon kuuluva kaksisirkkaisten kasvien heimo. Niiden noin 3 100 lajia ovat levinneet kaikkialle maapallolle. Kasvutapa vaihtelee puusta ja pensaasta pienikokoisiin ruohoihin. Kukka on säteittäinen, usein suurikokoinen ja värikäs. Hedelmä on luumarja, pähkylä tai tuppilo. Useilla lajeilla kukkapohjus turpoaa meheväksi; tällaisia merkittäviä viljelykasvisukuja ovat mansikat, omenapuut, päärynät, vatukat ja suku "Prunus", johon sisältyvät muun muassa manteli, persikka, kirsikat, aprikoosi ja luumu. Piippuruohokasvit
Kasvit ovat puuvartisia, enimmäkseen liaaneja tai ruohovartisia köynnöksiä, joskus pensaita tai ruohoja. Ne sisältävät eräitä alkaloideja, piipitoisten solujen ryhmiä ja usein oksalaattikiteitä. Karvat ovat koukkumaisia. Lehtihangoissa on useita silmuja ja niistä kehittyvien haarojen esilehdet ovat hyvin kehittyneitä ja korvakemaisia. Lehtilapa on tavallisesti ehyt, joskus liuskainen, ja lehtikanta on U:n tai V:n muotoinen. Kukka-aiheet ovat vastakohtaisia, ja piippuköynnöksillä ("Aristolochia") täysin kehittynyt kukkakin on vastakohtainen. Heteitä on 3-40 tavallisesti kahdessa kiehkurassa. Siitepölyhiukkasessa ei ole itureikiä eikä -rakoja. Sikiäin on yhdislehtinen, 2-6 emilehdestä muodostunut, kärjestä kuroutunut. Hedelmä on liiteluomainen kota, joskus lohkohedelmä tai marja, verhiötön. Siemenet ovat siivellisiä, joskus vaipallisia. Rousseaceae
Alaheimon kasvit ovat puita, ja niitä on 12 lajia, jotka jakaantuvat kolmeen sukuun. Puut kasvavat Uudessa-Seelannissa, Itä-Australiassa ja Uudessa-Guineassa. Versoissa on voimakkaasti taipuneita solukarvoja. Kukinto on röyhymäinen, kukat pieniä, 4-6-lukuisia. Terälehdet kasvavat toisista erilleen yhdislehtisestä alusta. Sikiäin koostuu 3-6 yhteen kasvaneesta emilehdestä, vartalo on lyhyt tai harvoin puuttuu. Hedelmä on kuiva, marjamainen tai rakokota, ja sisältää paljon siemeniä. Näivekasvit
Näivekasvit ("Orobanchaceae") on "Lamiales"-lahkon kasviheimo, johon kuuluu 99 sukua ja niihin noin 2 160 lajia. Heimon kaikki lajit ovat joko muiden kasvien loisia tai puoliloisia. Heimo on kosmopoliittinen ja sitä esiintyy Euraasiassa, Pohjois-Amerikassa sekä osassa Australiaa ja Uutta-Seelantia. Trooppisessa Afrikassa ja Amerikassa esiintyy vain muutama laji. Kasvitiede
1. Kasvimorfologia, eli muoto-oppi, tutkii lähinnä kasvien muotoa ja niiden eri osien keskinäisiä asentosuhteita. Tässä mielessä sen osa-alueesta käytetään myös nimityksiä kasviorganologia ja organografia. Toinen osa-alue on kasvianatomia, jonka kohteena on etupäässä mikroskooppisen pieni sisärakenne, kuten solukot (solukko-oppi eli histologia) tai yksittäiset solut ja niiden osat (soluoppi eli sytologia). Trimeniaceae
Heimon kasvit ovat puita tai liaaneja, joiden lehtiasento on vastakkainen. Lehdet ovat hammas- tai ehytlaitaisia, ja niissä on usein kuultavia rauhaspilkkuja. Sivusuonet suuntautuvat jyrkästi sivulle ja sijaitsevat melko lähekkäin. Kasvit ovat yksikotisia ja kukat yksineuvoisia tai kukat ovat kaksineuvoisia. Tuulipölytteiset kukat sijaitsevat haarovissa, tavallisesti lehtihankaisissa, harvoin terminaalisissa kukinnoissa ja ovat pieniä, ja niissä on kaksi tai useampia kehälehtiä, joista uloimmat sijaitsevat parittain, muut kierteisesti. Heteitä on 6–25; niiden ponnet avautuvat milloin mihinkin suuntaan ja lokeroside eli konnektiivi on hieman pidentynyt. Siitepölyhiukkaset ovat yksittäin tai neljän ryhmissä (tetradeina). Kukassa on tavallisesti vain yksi emilehti, joka kätkee sisäänsä yhden riippuvan siemenaiheen; toisinaan emejä on kaksi. Emeissä ei ole vartaloita, luotti on enemmän tai vähemmän pensselimäinen. Emistä kehittyy pieni marja ja sen sisältämässä siemenessä on lakkimainen muodostuma. Kromosomiluku on n = 9. Kasvit
Useimmilla siemenkasveilla siemenen sisällä oleva alkio on kuivahorroksessa siihen asti, kunnes se pääsee kosketuksiin veden, lämmön ja hapen kanssa. Solut alkavat imeä vettä, jolloin ne turpoavat ja siemenkuori halkeaa. Sirkkajuuri kasvaa pääjuureksi (kaksisirkkaiset) tai surkastuu ja sen tyvestä kasvaa hajajuuria (yksisirkkaiset). Sirkkalehdet (tai sirkkalehti yksisirkkaisilla) ja sirkkavarsi alkavat kasvaa. Lehdet alkavat yhteyttää saatuaan valoa. Sirkkavarren kärjessä on silmu, josta kehittyvät kasvin muut osat. Kasvin pituuskasvu tapahtuu kasvuvyöhykkeissä, jotka ovat juurien kärjissä 5–10 mm:n pituisena alueena sekä heti verson kärjen alapuolella. Heinäkasveilla kasvuvyöhykkeitä on useita pitkin vartta. Aluksi kasvuvyöhykkeen solut jakaantuvat voimakkaasti, jonka jälkeen ne suurentuvat, kehittyvät ja erilaistuvat tehtäviinsä. Puuvartisten kasvien rungot ja juuret kasvavat myös paksuutta. Daphniphyllaceae
Kasvit ovat ainavihantia ja karvattomia puita tai pensaita, joihin kerääntyy alumiinia, ja jotka sisältävät eräitä iridoideja ja alkaloideja. Lehdet sijaitsevat valekiehkuroissa kierteisesti ja ovat ehytlaitaisia, sulkasuonisia ja korvakkeettomia, usein alta harmahtavia; ruotien pituus vaihtelee samassakin versossa. Pienet kukat ovat perällisiä, yksineuvoisia ja sijaitsevat huiskilomaisissa kukinnoissa. Kehä on yksikiehkurainen ja enemmän tai vähemmän verhiömäinen, siinä on 2-6 lehteä; joskus kukka on kehätön. Hedekukassa on 5-24 hedettä, joiden ponnet avautuvat raoilla; joskus on myös joutoheteitä. Emikukassa on eri- tai yhdislehtinen kehä tai kehä puuttuu, toisinaan joutoheteitä ja yhdislehtinen kehänpäällinen sikiäin, jossa on 2-4 emilehteä ja kärki- tai aksiletyyppinen istukka tai laitaistukat. Vartalot ovat lyhyitä ja käyriä, luotit melko massiivisia monisoluisine ulokkeineen. Kutakin emilehteä kohden on sikiäimessä yksi tai tavallisemmin kaksi riippuvaa siemenaihetta. Hedelmä on yksisiemeninen luumarja. Siemenissä on niukka perispermi eli ulkovalkuainen ja lyhyt alkio. Joskus esiintyy monialkioisuutta. Kasvit
Kasvin imemässä vedessä on vain noin yksi promille erilaisia suoloja. Kasvi tarvitsee suuria määriä vettä saadakseen tarvittavan määrän aineita, ja niiden päästyä lehtiin vesi käy tarpeettomaksi. Niinpä kasvi haihduttaa veden erityisten ilmarakojen kautta (putkilokasvit), ja myös suoraan lehtien pinnan kautta nuorilla ja ohuilla lehdillä. Sitä haihdunnan osuutta, joka kulkee kasvien läpi osana niiden elintoimintoja, kutsutaan transpiraatioksi. Jos vettä ei ole saatavilla tarpeeksi, kasvi sulkee ilmarakonsa. Niin se tekee myös yöllä, kun yhteyttäminen lakkaa. Kuivilla seuduilla kasvit saattavat turvautua liiallista haihtumista vastaan esimerkiksi paksuilla pyöreähköillä lehdillä, jotka varastoivat vettä hyvin ja niiden haihtumispinta-ala on pieni. Lehtien pinnalla saattaa lisäksi olla paksu karva- tai vahapeite. Erittäin kuivien olojen kasveilla kuten kaktuksilla on erityinen aineenvaihduntajärjestelmä, CAM-yhteyttäminen, jonka turvin ne voivat pitää ilmarakonsa auki öisin ja kiinni päivisin, ja näin minimoida haihtumisen. Ne varastoivat yöllä hiilidioksidia, jolloin niiden yhteyttävät solut muuttuvat happamiksi. Päivällä ne yhteyttävät tämän varastoituneen hiilidioksidin turvin. Talinaceae
Heimon kasvit ovat ruohoja tai pensaita, jotka voivat olla liaanimaisia; maansisäiset kasvinosat ovat usein mukulamaisia. Kasveissa on tanniinipitoisia soluja ja yhteyttämiseen liittyy CAM-aineenvaihdunta. Kukassa on kehälehtiä, noin 15 hedettä ja kolmen yhteenkasvaneen emilehden muodostama sikiäin, joka ainakin aluksi on väliseinällinen. Hedelmä on "Talinella"-alasuvussa luumarjamainen, limautuva ja avautumaton. Siemenessä on strofioli. Kromosomiluku n = 8. Kasvit
Vielä ennen 1950-lukua kaikki eliöt jaettiin kasveihin ja eläimiin. Kasveja olivat kaikki ne eliöt, jotka eivät täyttäneet eläimen tuntomerkkejä, kuten sienet ja jopa bakteerit. 1900-luvun puolivälin jälkeen oli käytössä ns. viiden eliökunnan järjestelmä, jossa kasvit saivat oman määritelmänsä, joka kuitenkin jätti monet levät kasvikunnan ulkopuolelle silloiseen tarkemmin määrittelemättömään alkueliökuntaan (Protista). Määritelmä sisällytti kasvikuntaan versokasvit eli alkiolliset kasvit (Embryophyta), joita ovat sammalet ja putkilokasvit ja joille on tunnusomaista omiin tehtäviinsä erikoistuneet varsi ja lehdet erotuksena "sekovartisista" kasveista. Kun 1900-luvun loppupuolelle tultaessa ymmärrys kasvien polveutumishistoriasta oli kasvanut, muuttui kasvikunnan käsite hieman laveammaksi. Magnoliakasvit
Magnoliakasveihin kuuluvien sukujen lukumäärä vaihtelee lähteen mukaan ja on kahden ja kahdentoista väliltä. Lajeja on 227, joista vähintään yli puolet, enintään lähes kaikki on magnolioiden suvussa. Heimon lajit ovat puita tai pensaita, joiden kukat ovat kaksineuvoisia ja suuria. Magnoliakasveja kasvaa luontaisesti Amerikan mantereella ja Itä-Aasiassa. Viljeltyinä koristekasveina niitä on muuallakin maailmassa. Ajokaskasvit
Ajokaskasvit ("Zosteraceae") on vesikasviheimo "Alismatales"-lahkossa. Heimo koostuu kahdesta tai kolmesta suvusta, joissa on yhteensä 14 lajia (tai 18). Kasveilla on nauhamaiset lehdet ja näkyvät maavarret. Ne elävät merivedessä. Vehkakasvit
Alaheimo on itäafrikkalainen sisältäen kolme sukua ja 21 lajia. Viime aikoina on suosituksi huonekasviksi tullut siihen kuuluva palmuvehka ("Zamioculcas zamiifolia"), jolla on kerrannaiset lehdet. Tavallisesti alaheimon kasveilla on kuitenkin yksinkertaiset lehdet. Kukat ovat yksineuvoisia, ja hedekukissa on jäljellä emin jäänne. Emikukkien sikiäin muodostuu kahdesta yhteen kasvaneesta emilehdestä. Sikiäimessä on kaksi siemenaihetta aksile-tyyppisessä keski-istukassa. Kromosomiluku n = (14) 17. Hyönteiset
Hyönteisten tunnusmerkillisin piirre on niiden kolmeen osaan jakautunut vartalo. Vartalon osat ovat pää, keskiruumis ja takaruumis. Päässä on tuntosarvet ja kolme paria suuosia, keskiruumiissa kolme jaoketta ja takaruumiissa on alkujaan ollut 12 jaoketta, mutta joillain lajeilla takaruumiin jaokkeet ovat heikosti kehittyneet, surkastuneet tai kokonaan hävinneet. Koivukasvit
Loput neljä sukua ja 50 lajia muodostavat alaheimon Coryloideae, joka kasvaa pohjoisella pallonpuoliskolla, Kaakkois-Aasiassa ja Keski-Amerikassa. Kukinto koostuu enintään kolmikukkaisista pikkuviuhkoista. Hedekukat ovat kehättömiä ja heteet karvaisia; emikukissa on yksikiehkurainen kehä. Hedelmä on kookas pähkinä, johon liittyy lehtimäisiä suojuksia. Vehkakasvit
Vehkakasvit ("Araceae") on kasviheimo, jonka useimmat lajit voi tunnistaa erityisen muotoisesta vehkamaisesta kukinnosta, jossa varsinaiset kukat muodostavat tiiviin tähkän, jota suojaa yksipuolinen suuri suojuslehti. Heimoon kuuluu yli 3700 lajia, jotka jaetaan 107 sukuun. Useimmat niistä elävät tropiikissa, ja monia käytetään huonekasveina. Muutaman lajin hedelmiä käytetään tropiikissa myös ravinnoksi. Rivinaceae
Verimarjakasveihin kuuluu ruohoja, puita ja liaaneja. Toisin kuin kermesmarjakasveilla niillä ei ole saponiineja, mutta solujen sisältämät oksalaattikiteet toimivat kasvinsyöjien ruokahalua torjuvina. Kukinto on terttu tai tähkä, joka saattaa olla haarainen; suvussa "Seguieria" kukat ovat yksittäin terminaalisesti. Joskus kukat ovat heikosti vastakohtaisia. Kehälehtiä on neljä, harvemmin viisi, heteitä vähintään neljä. Ponnet ovat H:n muotoisia. Kukassa ei ole mesiäistä. Emiön vartalo enemmän tai vähemmän puuttuu. Hedelmä on siivellinen, rakkomainen tai luumarja. Kromosomiluku n = 18, 54. Stachyuraceae
Lajit ovat aina- tai kausivihantia pensaita tai pieniä puita, joiden karvat eivät ole erittäviä. Lehdet sijaitsevat kierteisesti ja ovat tiheäsahaisia ja korvakkeellisia. Kukinto on pitkä terttu ja sijaitsee lehtihangassa. Kukat ovat neljälukuisia ja kaksineuvoisia, mutta voivat olla toiminnallisesti yksineuvoisia, jolloin kasvit ovat kaksikotisia. Heteitä on kaksi kertaa verholehtiä enemmän. Mesiäinen sijaitsee sikiäimen tyvellä, ja sikiäin muodostuu neljästä yhteen kasvaneesta emilehdestä. Istukat ovat turvonneita kärki- ja laitaistukoita ja niissä on paljon siemenaiheita. Hedelmä on monisiemeninen marja. Siemenessä on vaatimaton alkio, jonka alkeislehdet ovat kookkaat. Kromosomiluku n = (11) 12. Vehkakasvit
Alaheimoon kuuluu kolme sukua (keltapuikelot "Orontium", majavankaalit "Lysichiton" ja haisuhuput "Symplocarpus"), joissa on yhteensä kuusi lajia. Ne kasvavat Itä-Aasian lauhkeissa osissa ja Pohjois-Amerikan itäosissa. Lehtiasento on kierteinen, lehdet muodoltaan soikeita. Kukinnon suojus on kookas ja terälehtimäinen, harvoin se puuttuu. Kukat ovat 2–3-lukuisia. Sikiäin on yleensä kehänalainen. Kussakin emilehdessä on 1–2 siemenaihetta enemmän tai vähemmän pohjaan kiinnittyneinä. Siemenaihe on 2-kalvoinen ja ulompi kalvo eli integumentti on paksu (22+ solukerrosta). Siemenen endospermi on niukka tai puuttuu kokonaan. Alaheimon kasvien kromosomiluku n = 13–15. Marjakuusikasvit
Marjakuusikasveihin kuuluu viisi sukua ja 24 lajia tai kuusi sukua ja 32 lajia, riippuen siitä, lasketaanko rypälekuuset marjakuusikasveiksi vai omaan heimoonsa. Aljos Farjonin teoksessa "A Handbook of the World’s Conifers" heimoon määritellään kuuluvan seuraavat viisi sukua.Monia marjakuusikasveja käytetään koristekasveina. Varsinkin hyvin leikkaamista kestävät marjakuuset ovat yleisiä pensasaitakasveina. Niitä voidaan myös käyttää muotoon leikattuina pensaina ja bonsaina. Useiden marjakuusten ja torreioiden puuaines on kovaa ja kestävää, ja sitä on käytetty paljon työkalujen, jousien, soitinten, huonekalujen ja muiden puuesineiden valmistukseen sekä varsinkin suuremmilla torreioilla myös puurakentamiseen. Monilla heimon kasveilla on ollut kulttuurillista, lääkinnällistä tai uskonnollista merkitystä sekä Euroopassa ja Aasiassa että Pohjois-Amerikan alkuperäiskansojen keskuudessa. Useista marjakuusilajeista on eristetty syövän hoitoon käytettäviä taksaaneja. Eräät torreiat tuottavat syötäviä siemeniä, joiden lisäksi niiden siemenestä ja siemenvaipasta voidaan puristaa ruokaöljyä. Jalavakasvit
Jalavakasvit (Ulmaceae) on kasviheimo, johon kuuluu kesävihantia puita ja pensaita. Kasvit ovat yksikotisia ja ]]tuulipölytys|tuulipölytteisiä]]. Kukat ovat kaksineuvoisia ja kasvavat pienissä sarjatyyppisissä kukinnoissa. Hedelmät ovat siipipalteisia pähkylöitä. Jalavakasveja tavataan tropiikissa ja lauhkeilla alueilla. Oksa
Oksa (kasvitieteessä ramus) on puun tai pensaan rungosta lähtevä, yleensä monihaarainen haarauma, jossa puun tai pensaan lehdet ja kukat kasvavat. Koivukasvit
Alaheimon muodostaa kaksi sukua: koivut ("Betula", 60 lajia) ja lepät ("Alnus", 35 lajia). Ne kasvavat pohjoisella pallonpuoliskolla ja Andeilla. Rauhaskarvat ovat kilpimäisiä. Emikukka on tavallisesti kehälehdetön tai kehälehtiä on joskus kaksi. Hedelmistössä on enemmän tai vähemmän litteiden ja siivellisten pähkylöiden (samara) suojana puutuneita tai suomumaisia ylälehtiä. Berberidopsidaceae
Kasvit ovat ainavihantia, puuvartisia ja lamoavia. Lehtiasento on kierteinen. Lehdet ovat korvakkeettomat ja toisinaan piikkihampaiset. Suonitus on kouramainen, ja suonet kulkevat suoraan lavan reunan piikkeihin, jos niitä on. Kukinto on varsipäätteinen eli terminaalinen, ja kukan kehälehdet sijaitsevat kierteisesti; niitä on 9–15, tavallisesti 12 ja ne ovat uloimpia lukuun ottamatta terämäisiä. Verhiö ja teriö voivat olla myös selvästi erillisiä. Kukan mesiäiskehrä on liuskoittunut. Heteitä on vähintään kuusi, ja ne sijaitsevat kiehkuroissa tai epäsäännöllisesti. Palhot ovat lyhyet, ja ponnet sijaitsevat syvällä lokerositeen suojissa; lokeroside on kärjestään pidentynyt. Kehänpäällinen sikiäin koostuu kolmesta tai viidestä emilehdestä, ja sen päässä on tukeva vartalo ja toisinaan hieman liuskoittunut luotti. Siemenaiheet kiinnittyvät laitaistukkaan ja niitä on sikiäimessä kuusi tai kymmenen. Hedelmä on marja, jonka päässä on jäljellä emiön vartalon tyvi. Happamuus (limnologia)
Kasvillisuuden solut sisältävät enimmäkseen happoja ja vähemmän emäksiä. Kun kasvit kuoltuaan hajoavat, vapautuneet karboksyylihapot alkavat hajota hiilidioksidiksi ja vedeksi. Kivennäisaineet sen sijaan huuhtoutuvat pintavalumana muuttumattomina etenpäin. Ne kasvinosat, jotka jostakin syystä jäävät hajoamatta, ovat pääsääntöisesti happamia. Näin käy sekä kankaiden humukselle että soiden ja järvien veteen joutuneille kasvinosille. Joskus biomassa tuottaa emäksiä, kuten käy leväkukintojen aikana vesistöissä. Levän yhteyttäminen tuottaa emästä. Kuismakasvit
Kuismakasvit (Hypericaceae) on kasviheimo, johon kuuluu 560 lajia, jotka jaetaan yhdeksään sukuun. Kuismakasvit ovat ruohovartisia kasveja tai pensaita. Niitä esiintyy kaikilla mantereilla. Torricelliaceae
Heimon kasvit ovat puita, joilla on liuskaiset ja hammaslaitaiset tai pelkästään hammaslaitaiset lehdet. Lehdet ovat toisinaan kourasuoniset. Ruodin reuna on alaosastaan palteinen; eräissä tapauksissa laajentuma ympäröi varren. Joillakin lajeilla on pieni kieleke. Kukat ovat yksineuvoisia. Emikukissa yhdislehtinen ja kehänalainen sikiäin muodostuu 2-4 emilehdestä. Hedelmässä on kaksi suurta tyhjää lokeroa ja yksi pieni lokero, jossa siemenet sijaitsevat. Hedelmäseinässä on vahvikesoluja (sklereidejä). Siemen on enemmän tai vähemmän käyrä. Kromosomiluku on n = 12, 20 ± 2. Kasvit
Solukot muodostuvat keskenään samaan tehtävään erikoistuneista soluista. Ne ovat syntyneet, kun kehittyneiden monisoluisten eliöiden solujen työnjako on johtanut solujen erilaistumiseen. Lähes kaikilla putkilokasveilla on vähintään kolmenlaisia solukkoja: Pintasolukko on tavallisesti yhden solukerroksen vahvuinen, ja se verhoaa kasvia tiiviisti. Solukon ulkoseinä on yleensä paksu ja kestävä. Sen päällä on vielä ohut vahainen kalvo, kutikula, joka suojaa kasvia liialta haihtumiselta. Perussolukko muodostaa pääosan kasvista. Solut voivat olla pyöreähköjä tai lähes suorakulmaisia, pitkiä ja paksuseinäisiä, jolloin ne ovat tukisoluja. Johtosolukko muodostaa johtojänteet. Ajokaskasvit
Ajokaskasvit ovat heinämäisiä ruohoja, joilla on suikertava juurakko. Lehdet ovat pitkiä, nauhamaisia ja ovat selvästi tupellisia. Kasvit ovat yksi- tai kaksikotisia, joten kukat ovat yksineuvoisia. Ne sijaitsevat litistyneissä, tähkämäisissä puikeloissa, jotka ovat tuppimaisen suojuksen (spatha) sisällä. Hede- ja emikukat sijaitsevat puikelossa vuorotellen. Hedekukassa on yksi ainoa hede. Siitepölyhiukkaset ovat pitkiä ja nauhamaisia, ja niiden ominaispaino on sama kuin veden, mikä antaa hyvät mahdollisuudet kulkeutua toisten kasviyksilöiden emin luoteille. Tavallisesti jokaisen heteen kyljessä on koukkumainen lisäke (retinaculum). Sileäpintainen sikiäin, lyhyt vartalo ja kaksi melko pitkää luottia muodostavat emikukan (sekä hede- että emikukat ovat siis kehättömiä). Siemenaiheita on kussakin sikäimessä vain yksi. Hedelmä on muodoltaan vaihteleva pähkylä tai siinä tapauksessa, jolloin hedelmäseinän (perikarppi) ulkokerros (eksokarppi) on mehevä ja sisäkerros (endokarppi) kuituinen, voidaan hedelmää pitää luumarjamaisena. Keihäspuukasvit
Keihäspuu on ainavihanta puu, jossa on eräitä iridoidi-yhdisteitä. Lehdet ovat sahalaitaiset. Kukinto sijaitsee varsipäätteisesti. Kukissa on pieni verhiö, jossa on yhtä monta lehteä kuin on heteitä; ne sijaitsevat kohdakkain. Kehänalainen ja yhdislehtinen sikiäin on kahdesta neljään emilehdestä koostunut. Hedelmä on neljäsiemeninen marja. Siemenessä on vähäpätöinen alkio. Kromosomiluku n = 13. Kukka
Täydelliseen kukkaan kuuluu kukkapohjus ja kolmenlaisia lehtiä: emejä, heteitä ja kehälehtiä, joita ovat verholehdet ja terälehdet. Kukkalehdet ovat kiinni kierteisesti tai kiehkuraisesti kukkapohjuksessa. Jollei kukalla ole kehälehtiä, sitä sanotaan kehättömäksi. Terälehtien muodostama teriö on useimmiten kukan näkyvin osa. Toinen kukan kehälehdistä muodostuva osa on verhiö. Terälehdet voivat olla kukasta riippuen hyvinkin erinäköisiä, ja ne voivat olla myös kokonaan tai osittain yhteenkasvaneita. Mykerökukkaisten kasvien kukinnon eli mykerön kukat ovat tyypillisesti selvästi muuntuneet omanlaisikseen. Joissakin kasviryhmissä, joissa kukkien rakenne poikkeaa selvästi täydellisen kukan rakenteesta, voi kukkien eri osille olla omia nimityksiä. Esimerkiksi monilla heinillä on kukissaan kaleita ja helpeitä sekä toisinaan myös vihneitä ja saroilla ("Carex") pullakoita. Picramniaceae
Heimon kasvit ovat puita, joiden kaarna on usein hyvinkin kitkerää maultaan. Lehdet sijaitsevat kierteisesti ja ovat korvakkeettomia ja pääteparisia; lehdykät sijoittuvat usein enemmän tai vähemmän vuorottaisesti ja niiden alapinnalla on mesiäisiä. Yksineuvoiset kukat sijaitsevat kaksikotisesti terttumaisissa kukinnoissa ja ovat kolme-, viisi- tai joskus kuusilukuisia ja pieniä. Verhiö on tavallisesti tyvestään yhdislehtinen, joskus täysin erilehtinen. Hedekukassa heteet sijaitsevat kohdakkain terälehtien kanssa; siinä on myös mesiäinen. Emikukassa on joutoheteitä ja kahden tai kolmen yhteenkasvaneen emilehden muodostama sikiäin, jossa on kayrähaaraisia ja teräväkärkisiä vartaloita. Hedelmä on marja tai siivellinen kota. Kaktuskasvit
Kaktuskasvit eli kaktukset ("Cactaceae") ovat kaksisirkkaisten kasvien heimo, jonka 1500–1800 lajia ovat pääasiassa piikikkäitä mehikasveja. Sukuja on tulkinnasta riippuen 24–220, joskin noin 90 on laajimmin hyväksytty määrä. Angiosperm Phylogeny Website kertoo sukujen määräksi 131 ja lajien määräksi 1866. Vihviläkasvit
Vihviläkasvit ovat tavallisesti karvattomia ja mättäitä muodostavia ruohoja, joiden varret ovat liereät. Lehdet ovat usein yksipintaisia ja liereitä. Niiden lehtitupet ovat avonaisia ja joskus kielekkeellisiä ja korvakkeellisia. Kukat ovat harvoin 2-lukuisia, yleensä yksisirkkaisille tyypilliseen tapaan 3-lukuisia. Kukkalehdet sijaitsevat viidessä kiehkurassa ja kehälehdet ovat nahkeat. Sikiäimessä on kutakin emilehteä kohden yksi pohjaistukallinen tai monta keski-istukallista siemenaihetta. Vartaloita on tavallisesti yksi, mutta se on haaroittunut. Ärviäkasvit
Ärviäkasvit ovat melko pieniä, tavallisesti yksikotisia, usein vaihtelevissa määrin ruohovartisia kasveja. Niiden aineenvaihdunta tuottaa flavoneja, ja usein niillä on oksalaattikiteitä karvamaisissa kuorikerroksen soluissa. Lehdet sijaitsevat tavallisesti vastakkaisesti tai harvemmin kierteisesti, ja ovat tavallisesti yksinkertaisia, joskus parilehdykkäisiä, sahalaitaisia tai syväliuskaisia ja pieniä. Kukinto on vihkomainen tai kukat ovat ryhmissä tai yksittäin. Kukat ovat pieniä (poikkeuksena "Haloragodendron"), neljälukuisia, ja niissä on kariseva teriö. Heteitä on kahdeksan, ponnet ovat palhoja paljon pidempiä. Sikiäin on kehänalainen ja vartalot ovat paksutyvisiä, luotit pensselimäisiä, toisinaan nuppimaisia. Kussakin emilehdessä on yksi fertiili siemenaihe, joka riippuu kärki-istukasta. Hedelmä on pähkinämäinen, avautumaton, ja hedelmäseinän ulkokerros (eksokarppi) on usein kuviollinen. Siemenen endospermi on tärkkelyspitoinen, alkioripustin on imujuurinen ja sirkkalehdet ovat melko lyhyet. Eupomatiaceae
Suvussa on puuvartiskasveja, joilla on kaksirivinen lehtiasento. Lehdet ovat korvakkeettomia ja aromaattisia. Kukat ovat melko kookkaita, ja niiden verholehdet muodostavat paksun ja kivisoluja sisältävän lakkimaisen rakenteen (calyptra), joka karisee kukan avautuessa. Toimivat heteet ympäröivät litteitä ja rauhasellisia joutoheteitä, jotka kaartuvat emiön ylle. Kukkapohjus on kovera. Erilliset emilehdet ovat ahtautuneet tiukasti yhteen ja ovat vartalottomia; luottipinta on johteinen. Heteet ja joutoheteet karisevat kukasta yhdessä ja muodostavat kasvin ympärille pieniä merivuokkoja muistuttavaa kariketta. Kukin hedelmöitynyt emilehti kehittyy marjamaiseksi hedelmäksi.
Kasvit voivat olla juurakollisia ja paksutyvisiä tai juurimukulallisia. Nivelten sisärakenteessa on epätavallisen paljon lehtiaukkoja (tavallisesti seitsemän, joskus jopa 11) johtojännelieriössä, ja kustakin aukosta lähtee tavallisesti seitsemän (vaihteluväli 5-11) johtojännettä lehteen. Kasveissa on myös erityssoluja. Kukat sijaitsevat ryhminä. Kukkalehdet kiinnittyvät pohjukseen kierteisesti. Kukat ovat kehättömiä, joutoheteitä on vähintään 15 ja ne ovat terälehtimäisiä, tyvestä yhteen kasvaneita, ja niissä on paljon rauhasia. Rakkomaisia emejä on paljon, ne ovat vaihtelevasti yhteen kasvaneita; siemenaiheita on kussakin 2-11. Kuusamakasvit
Alaheimon kasvit ovat rotevia monivuotisruohoja, joilla on eteerisiä öljyjä. Varret ovat onttoja. Lehdet sijaitsevat vastakkaisesti ja lehtipari on kasvanut kannoistaan yhteen. Lehdet ovat piikkisiä tai pariosaisia, harvoin ehytlaitaisia, ja kourasuonisia. Kukinto koostuu perättömistä ja kiehkuraisista viuhkoista. Kukissa on 12-särmäinen ulkoverhiö, ja kukat ovat vahvasti vastakohtaisia. Verholehtiä on neljä, ja hedeparit kiinnittyvät teriötorveen eri korkeuksille. Siemenissä on kirjava endospermi. Resedakasvit
Resedakasvit ovat ruohoja, jotka joskus muodostavat pensasmaisia kasvustoja. Niiden lehdet ovat ehytlaitaisia tai pariosaisia, tavallisesti korvakkeellisia. Kukinnot ovat varsipäätteisiä eli terminaalisia ja terttumaisia. Kukat ovat vastakohtaisia (monosymmetrisiä), ja niiden pohjus on toisinaan lyhyelti maljamainen hypanthium. Sen reunalla on tavallisesti kuusi, harvoin 4–8 verholehteä ja tavallisesti kuusi tai harvemmin 4–8 terälehteä, jotka ovat keskenään erikokoisia. Terälehdet ovat kynnellisiä, ja kynnen yläosassa on kieleke. Joskus terälehden leveä yläosa on ripsuinen. Kukassa on myös kapean kiekkomainen tai melkein terämäinen mesiäinen hetiö ulkopuolella. Heteitä on vähintään kolme, ja ne ovat toisinaan kasvaneet tyveltään yhteen. Sikiäin, joka koostuu tavallisesti 3–6 yhteen kasvaneesta emilehdestä, sijaitsee yleensä gynoforin eli varren päässä. Harvoin emilehdet voivat olla myös enemmän tai vähemmän erillisiä. Hedelmässä on kärkiaukko vartaloiden jäänteiden keskellä tai harvemmin hedelmä on tuppilo tai marja. Vartaloiden lisäksi myös verhiö on hedelmässä jäljellä. Siemenet ovat usein vaipallisia. Kromosomiluku on n = 5–15. Linnunruohokasvit
Linnunruohokasveissa on sekä puu- että ruohovartisia lajeja, ja ne sisältävät saponiineja. Kasvit ovat kaljuja tai niissä on solukarvoja. Hankasilmuja on vähintään kaksi. Lehdet ovat yksinkertaisia ja ehytlaitaisia. Varren nivelissä on melko usein parilliset rauhaset tai rauhasia on lehtilavassa. Kukat ovat vastakohtaisia, enemmän tai vähemmän perhomaisia, viisiverhoisia ja -teriöisiä; terälehdet ovat tavallisesti kynnellisiä. Heteitä on kahdeksan, ja ne ovat enemmän tai vähemmän yhteen kasvaneita sekä terälehtiin kiinnittyviä; usein yksi heteistä puuttuu. Emilehdet ovat kasvaneet yhteen, ja vartalo on pitkä. Siemenessä on toisinaan enemmän tai vähemmän tärkkelyspitoinen endospermi. Puu
Puun tärkeimmät osat ovat juuret, runko, oksat ja lehdet. Maanalaisten juurien avulla puu saa vettä ja ravinteita. Puun runkoa ja rungosta kasvavia oksia peittää kuori, joka suojaa puuta. Kuori koostuu nilasta ja jällestä. Jälsi kasvattaa puusolukkoa sisäänpäin ja nilaa ulospäin. Puun lehdet ovat yleensä vihreitä, mutta niiden väri, koko ja muoto voivat vaihdella. Lehtien viherhiukkasissa (klorofylli) tapahtuu yhteyttämisreaktio, jossa vedestä ja hiilidioksidista syntyy auringosta saatavan energian avulla glukoosia kasvin ravinnoksi sekä happea. Glukoosista kasvi valmistaa edelleen muita orgaanisia yhdisteitä kuten selluloosaa ja ligniiniä, jotka muodostavat pääosan puun kuiva-aineesta. Kemiallisesti puuvarren erottaa ruohokasvien pehmeästä ruohovarresta pääasiassa suurempi ligniinipitoisuus. Esikkokasvit
Alaheimossa on yhdeksän sukua ja 900 lajia, joista viitisen tai kuutisen sataa kuuluu esikoiden sukuun ("Primula"). Nukkien suvussa ("Androsace") on 160 lajia. Alaheimo kasvaa pohjoisella pallonpuoliskolla ja hajanaisesti eteläisellä (kartta).Alaheimon kasvit ovat puita, pensaita, liaaneja tai ruohoja, joissa on usein keltaisen värisiä bentsokinoni-yhdisteitä. Kasvien kaikissa osissa voi olla rauhasia ja eritekanavia. Lehdet ovat tavallisesti ehytlaitaisia. Joskus kasvit ovat kaksikotisia. Kukat ovat usein ryhminä tai viuhkomaisissa kukinnoissa ja ovat tavallisesti 4-5-lukuisia, pieniä tai keskikokoisia. Teriö on usein kontortti (kierteinen), ja siinä sekä sikiäimessä on toisinaan mettä tai öljyä erittäviä karvoja. Heteenponnet ovat nuolimaisia. Vartalo saattaa puuttua. Hedelmä on eri tavoin avautuva kota, marja tai luumarja. Mehevissä istukoissa sijaitsevia pyöreitä tai kulmikkaita siemeniä on yksi, muutama tai paljon. Carlemanniaceae
Heimon kasvit ovat monivuotisia ruohoja tai pensaita, joiden nivelet ovat vaihtelevassa määrässä turvonneita. Lehdet ovat vastakkaisesti, hammaslaitaiset; lehtiparia yhdistää varren poikki kulkeva juova. Kukinto sijaitsee varren päässä tai lehden hangassa. Kukat ovat heikosti vinottain vastakohtaisia, neli- tai viisilukuisia, suvussa "Silvianthus" erilaisvartaloisia (heterostylisiä). Verholehdet ovat toisinaan erikokoisia, tasasoukkia. Heteitä on kaksi; ponnet ovat läheisesti vartalon ympärillä. Sikiäin on kehänalainen ja sen päällä on mesiäinen; sikiäimessä on paljon siemenaiheita. Vatalo on nuijamainen. Hedelmä on mehevän kotamainen, selkäluomainen tai viideksi liuskaksi avautuva, verhiöllinen. Siemenessä on pieni alkio ja toisinaan kirjava endospermi. Kasvit
Suvuton lisääntyminen on kasveilla hyvin tavallista. Yksisoluiset levät lisääntyvät jakautumalla. Sanikkaisten ja sammalten itiöt itävät ilman hedelmöitystä. Muillakin kasveilla on runsaasti keinoja suvuttomaan lisääntymiseen, sillä kukkaa lukuun ottamatta lähes mikä tahansa kasvin osa voi kehittyä uudeksi yksilöksi. Tällaisia ovat muun muassa katkenneet oksat ja varrenpätkät (monet pensaat), juuristot (leskenlehti, peltokorte), maavarret (kielo), rönsyt (mansikka, rönsylilja), lehdet (voikukka, paavalinkukat), sipulit ja silmut. Tällä tavalla syntyneet kasvit ovat aina emokasvinsa klooneja, ellei tapahdu mutaatiota. Pippurikasvit
Lehdet sijaitsevat varressa vuorottain. Niissä on nystymäisiä rauhasia, joissa on aromaattista öljyä. Kukinto on muodoltaan terttu tai tähkä. Hedelmä on marja, joskus luumarja. Vaikka pippurikasvit kuuluvat kaksisirkkaisiin, niiden johtojänteet ovat hajanaisia, kuten yksisirkkaisilla kasveilla. Kukka
Kukka on koppisiemenisillä kasveilla lisääntymiseen erilaistunut kasvinosa, jossa kehittyy kasvin hedelmä. Kukat muodostavat usein monesta kukasta koostuvan kukinnon. Puhekielessä kukalla saatetaan tarkoittaa mykerökukkaisten kasvien koko kukintoa tai yleisesti kokonaista ruohovartista kasvia, jolla on selvästi näkyvät kukat tai kukinnot. Arkikielessä kukiksi voidaan kutsua myös paljassiemenisten kasvien lisääntymisrakenteita, kuten pölytysvaiheisia hedekäpyjä ja emikäpyjä tai niiden osia, vaikka ne eivät varsinaisesti olekaan kukkia. Karva (kasvitiede)
Kasvien karvat ovat epidermistä ulkopuolelle tulevia rakenteita, ja ne voivat koostua yhdestä tai useammasta solusta. Karvat voivat olla yksinkertaisempia trikoomia eli solukarvoja tai monimutkaisempia emergenssejä eli solukkokarvoja. Kasveilla voi olla erilaisia karvoja eri osissa kasvia ja samassa kasviyksilössä voi olla useantyyppisiä karvoja. Karvat voivat olla pehmeitä ja taipuisia tai kovia ja piikkimäisiä, jolloin niitä voidaan kutsua piikeiksi. Jos kasvinosan pinnalla on runsaasti erilaisia karvoja, voivat karvat saada vihreän kasvinosan näyttämään harmahtavan- tai ruskehtavanväriseltä. Heinäkasvien (Poaceae) helpeessä olevaa karvaa kutsutaan vihneeksi ja kaleessa olevaa karvaa odaksi. Karvatonta kasvinosaa kutsutaan yleensä kaljuksi kasvinosaksi. Taikapähkinäkasvit
Taikapähkinäkasvit ovat puita tai pensaita, joilla on usein tähtikarvoja, ja joiden lehtiasento on tavallisesti kaksirivinen, harvemmin vastakkainen tai kierteinen. Lehdet ovat tavallisesti hammaslaitaisia, vaihtelevissa määrin kourasuonisia ja korvakkeellisia. Kukat ovat 2-7-lukuisia, melko pieniä, ja sijaitsevat usein melko tiheissä kukinnoissa. Verhiö on eri- tai yhdislehtinen, ja heteitä on tavallisesti yhtä monta kuin verhoja, joskus niitä on kolmesta paljoon. Joutoheteet ovat terälehtivastaiset. Ponnet avautuvat läpillä. Mesiäinen on enemmän tai vähemmän rengasmainen ja sijaitsee joutoheteiden tai teriön tyvellä. Sikiäin on yhdislehtinen, kahdesta emilehdestä koostunut, ja vartalot ovat pitkiä; luoteissa on monisoluisia ulokkeita. Siemenaiheita on noin kuusi kummassakin emilehdessä. Hedelmä on kahdeksi liuskaksi avautuva kota, jossa verhiö on usein jäljellä. Siemenet ovat melko kookkaita, kova-, kiiltävä- ja paksukuorisia, ja niissä on niukka siemenvalkuainen eli endospermi ja lisäksi ns. ulkovalkuainen eli perispermi. Joskus siemenet ovat monialkioisia. Labellum
Kämmekkäkasvien kehälehdet (yht. 6 kpl) jaetaan ulompiin sepaleihin (3 kpl) ja sisempiin petaleihin (3 kpl). Näistä petalit ovat yleensä erikoistuneimpia, ja yksi niistä, labellum, on muista poikkeava rakenteensa puolesta. Sillä on usein erikoismerkitys kasvin pölytyksessä. Kurjenpolvikasvit
Kurjenpolvikasvit ("Geraniaceae") on kaksisirkkaisten kasvien heimo, johon kuuluu tulkinnasta riippuen 7–14 sukua ja noin 730 lajia. Useimmat lajit ovat ruohoja tai puolipensaita, ja niitä esiintyy erityisesti lauhkeilla ja lämpimänlauhkeilla seuduilla, kuten eteläisessä Afrikassa. Varret ovat suurikokoisilla lajeilla puumaiset; useimmilla ne ovat karvapeitteiset. Kukat ovat kaksineuvoisia, niissä on viisi terälehteä ja ne ovat väriltään tyypillisesti karmiinin- tai lilanpunaisia. Kvassiakasvit
Kaikki kvassiakasvit ovat puuvartisia, pieniä tai keskisuuria puita tai pensaita. Kukat ovat yleensä pieniä, alle senttimetrin halkaisijaltaan ja kasvavat usein suurissa kukinnoissa. Heimon kasvit ovat yksikotisia, kukat ovat lajista riippuen yksi- tai kaksineuvoisia. Kukissa on verho- ja terälehtiä yleensä 4–6, joillain lajeilla tosin 3 tai 8. Hedelmä on tyypiltään lohkohedelmä, sen osat voivat olla luumarjamaisia. Esikkokasvit
Alaheimossa on vain suku "Maesa", jossa on 150 lajia Vanhan maailman tropiikissa pohjoisessa Japaniin asti. Kasvit ovat liaaneja, pensaita tai puita, joissa on kauttaaltaan rauhasia ja eritekanavia. Korvakkeettomat lehdet sijaitsevat kierteisesti tai kahdessa rivissä, lavat ovat hammas- tai ehytlaitaisia. Kukinto on usein haarainen, ja siinä on pieniä kukkia. Teriö on ruukkumainen, hetiö tyveltä yhdislehtinen ja kiinnittynyt teriötorven keskivaiheille. Sikiäin koostuu kolmesta tai neljästä yhteen kasvaneesta emilehdestä ja on puoleksi kehänalainen. Luotti on tylppä tai pallomainen ja liuskainen. Hedelmä on monisiemeninen luumarja, jota verhiö ympäröi.
Alaheimossa on kuudesta yhdeksään sukua ja 105 lajia, jotka jaetaan kahteen tribukseen. Levinneisyys käsittää enimmäkseen trooppisen Amerikan, joitakin lajeja on myös lauhkeassa vyöhykkeessä ja Vanhassa maailmassa. Kasvien kukissa on enemmän tai vähemmän terämäisiä joutoheteitä. Kasvit
Arviot maapallon kasvilajien määrästä vaihtelevat suuresti. Eri tutkijoiden esittämiä lukuja koppisiemenisten kasvien määrälle ovat 231 413 (vuonna 1974), nykyään yleisesti hyväksytty 270 000, 422 127 (vuonna 2001) ja edellisestä riippumaton tulos 421 968. Tämän lisäksi erilaisia sammalia tunnetaan noin 24 000, sanikkaisia yli 12 000 ja paljassiemenisiä yli 800.
Taulukkoon on merkitty nykyisin elävien vihreiden kasvien suuntaa antava luokittelu. Versokasvien osalta myös luokat on merkitty. Liekomaiset kasvit on nostettu sanikkaisten luokasta omaksi kaarekseen, sillä nykykäsityksen mukaan ne eivät ole läheistä sukua muille versokasveille. Siemenkasvit jakautuvat perinteisen näkemyksen mukaan viiteen nykyään esiintyvään kaareen (käpypalmut, neidonhiuspuut, havupuut, "Gnetophyta" ja koppisiemeniset), mutta nykytiedon mukaan neljä ensiksi mainittua ryhmää muodostavat myös yhtenäisen paljassiemenisten ryhmän. Yhteis­nimitystä itiökasvit käytetään kaikista muista kasveista paitsi siemen­kasveista. Taksonomisesti itiökasvit eivät kuitenkaan muodosta omaa ryhmäänsä. Bataceae
Heimon kasvit ovat meheviä pikku pensaita, joilla on möyheät, pienet, ehyet ja vastakkaiset lehdet. Niissä on vähäpätöiset korvakkeet, jotka kiinnittyvät joko ruodin sisäpuolelle tai varteen. Kasvien yksineuvoiset kukat sijaitsevat joko samassa tai eri yksilöissä. Kukinto on tiheän tähkämäinen ja sijaitsee tavallisesti lehtihangassa. Siinä on pieniä kukkia, joissa ei ole mesiäisiä. Hedekukissa verhiö sulkee sisäänsä koko kukan tai se koostuu neljästä yhteen kasvaneesta verholehdestä. Terälehdet ovat kynnellisiä, ja heteet sijaitsevat niihin nähden vuorottaisesti. Hedekukassa ei ole emiön jäännettä (pistillodia). Emikukat ovat teriöttömiä ja joutoheteettömiä. Sikiäin on neljälokeroinen, ja luotit vaihtelevat pallomaisista pensselimäisiin. Hedelmä on joko useamman sikiäimen yhteenkasvusta muodostunut tai luumarja, jossa on neljä kiveä (pyreniota). Siemenen kuori on kalvomainen. Kasvit
Kasvit muodostavat levien kanssa suurimman osan planeettamme biomassasta. Lähes ainoina omavaraisina eliöinä kasvit ovat ravintoketjun perusta, ja ne ovat luoneet ilmakehän runsaan happipitoisuuden tuottamalla kaasua yhteyttämisellä. Nykyisen kaltainen elämä maapallolla on pitkälti kasvien ansiota. Maapallo voidaan jakaa alueella kasvavien kasvien mukaan eri kasvillisuusvyöhykkeisiin. Huppukukkakasvit
Huppukukkakasvit ovat puuvartisia kasveja, usein puita, joskus pensaita tai liaaneja. Heimon lajien lehdet ovat yksinkertaiset, ehyet tai hammaslaitaiset. Kukat ovat kaksineuvoisia, ja niissä on 3–4 verholehteä sekä 4–5 terälehteä. Kukinnot ovat rakenteeltaan joko terttuja tai tähkiä. Hedelmä on rakenteeltaan marja tai kota. Melastomakasvit
Alaheimon kasvit ovat puita tai pensaita, joilla on tavallisesti kivisoluja myös lehden kärjessä ja tavallisesti myös oksalaattikiteitä soluissaan. Kasvit ovat tavallisesti karvattomia. Varren kärkisilmu on usein kuoleva ja nivelet turvonneita. Lehdet ovat vastakkaisia, ehyitä ja yleensä täysin karvattomia ja ainakin taimivaiheessa korvakkeellisia. Valoa vasten lapa voi näyttä pienipilkkuiselta tai -viiruiselta kivisolujen vuoksi. Kukat sijaitsevat ryhmissä nivelikkäiden perien päissä ja ovat pieniä, neli- tai harvemmin viisilukuisia, usein sinisiä teriöltään ja hetiöltään. Heteitä on kaksi kertaa enemmän kuin terälehtiä, ja ponnet avautuvat rei'illä tai raoilla. Konnektiivissa saattaa olla öljyä tuottava rauhanen. Sikiäin on kehänalainen ja siinä on tavallisesti pohja- tai laitaistukat, joihin kiinnittyy yksi tai useampia siemenaiheita. Hedelmä on marja, siemenet kookkaita, yhdessä marjassa niitä on 1–12. Siemenessä on tavallisesti isokokoinen vihreä alkio, jolla on paksut tai kookkaat ja rypistyneet sirkkalehdet. Kämmekkäkasvit
Kämmekkäkasvit ("Orchidaceae") on runsaslajisin yksisirkkaisten kasvien heimo ja yksi laajimmista ja monimuotoisimmista putkilokasvien heimoista, johon kuuluu yli 800 sukua ja arviolta 15 000–35 000 lajia. Noin joka kymmenes kasvilaji kuuluu siten kämmekkäkasveihin. Niiden äärimmäisen kehittyneet, usein tiettyjen eläinlajien suorittamaan pölytykseen erikoistuneet kukat ja pitkälle viety symbioosi sienijuuren kanssa tekevät niistä eräässä mielessä kasvien evoluution huipentuman. Kaikki kämmekkäkasvit ovat ruohomaisia. Trooppisia, usein koristekasveinakin viljeltyjä kämmekkäkasveja kutsutaan myös orkideoiksi. Kasvit
Puuvartisilla kasveilla johtojänteet ovat kasvaneet kiinni toisiinsa ydintä ympäröiväksi putkeksi. Niiden solut ovat paksuseinäisiä ja vahvoja, ja niiden puuosan solujen selluloosaseinissä on kerrostuneena puuainetta. Keväällä syntyvät uudet solut ovat suurikokoisempia kuin myöhemmin kesällä syntyvät, mistä aiheutuu vuosirenkaiden näkyminen puun poikkileikkauksessa. Passiokasvit
Passiokasvit ovat ruohovartisia tai puuvartisia pienehköjä kasveja, usein köynnöstäviä. Lehdet ovat yleensä vuorottaiset tai kierteiset, ja muodoltaan joko soikeat tai sormijakoiset. Kukat ovat säteittäin symmetrisiä, yleensä kaksineuvoisia. Sekä verholehtiä että terälehtiä on tavallisesti viisi. Hedelmä on marja tai kota. Olacaceae
Kasvien lehtiasento on kaksirivinen. Kukat ovat 4-6-lukuisia, joskus erilaisvartaloisia, joskus verhiöttömiä. Heteitä on sama määrä kuin terälehtiä tai kaksi kertaa enemmän; suvussa Dulacia on kolme toimivaa hedettä ja 3-6 joutohedettä. Sikiäimessä on kalvottomia tai joskus yksikalvoisia siemenaiheita. Hedelmä on toisinaan hyvin kookkaan verhiön suojaama. Hasis
Erottelulla saatava määrä riippuu siitä, mitä kasvinosia ja mitä menetelmää käytetään. Kukinnot sisältävät 90 % kasvin hartsimäärästä ja lehdet lopun 10 %, alalehdet vähiten. Pentaphylacaceae
Tribus käsittää yhdeksän sukua ja 233 lajia Kaakkois-Aasiassa saaristoineen, Havaijilla, Keski- ja Etelä-Amerikassa, Länsi- ja Itä-Afrikassa sekä Kanariansaarilla. Kasvien lehdet ovat hajallaan versossa tavallisesti kahdessa rivissä, joskus kierteisesti. Lapa on ehyt- tai sahalaitainen. Kukat ovat kaksi- tai yksineuvoisia, jolloin kasvit ovat kaksikotisia. Kukat voivat sijaita ryhmissä. Heteitä on jopa 60 yhtenä kiehkurana. Sikiäin, joka koostuu tavallisesti kolmesta yhteen kasvaneesta emilehdestä, on tavallisesti kehänpäällinen ja sisältää usein runsaasti siemenaiheita. Hedelmä on tavallisesti marja, harvoin luumarja, ja ruskeita tai mustia siemeniä on tavallisesti paljon. Runsaiten on lajeja suvuissa "Adinandra" (80), "Eurya" (75) ja "Freziera" (57). Kasvit
Monisoluiset levät, kuten ruskolevät ja punalevät, ovat sekovartisia, kuten jotkut alkeelliset varsinaiset kasvitkin, eli niiden rakenteesta ei ole erotettavissa lehtiä, juuria eikä kukkia. Levät pystyvät yhteyttämään – levät muodostavatkin noin 90% kaikesta maapallolla tapahtuvasta yhteyttämisestä. Lehtivihreän ohella levät saattavat sisältää muitakin pigmenttejä, kuten keltaisia tai ruskeita "karotenoideja" ja sinisiä tai punaisia "fykobiliinejä", jotka antavat leville niiden ominaisvärin. Myös monien levien solurakenne muistuttaa kasveja, poikkeuksena piilevät, joiden soluseinä koostuu piidioksidista. Monilla yksisoluisilla levillä on soluseinässään uintisiimoja, joiden avulla ne pystyvät uimaan vedessä. Muutamat lajit, joilla ei ole soluseinää tai se ei ole jäykkä, pystyvät lisäksi ryömimään amebojen tapaan. Heinäkasvit
Heinäkasvit (Poaceae, aikaisemmin myös Graminaceae) on yksisirkkaisten luokkaan kuuluva kasviheimo. Heimoon kuuluu noin 600 sukua ja 10 000 lajia. Useimmat lajit elävät luonnostaan vain yhdellä mantereella, mutta ihmisen mukana ne ovat levinneet laajalle. Arviolta 20 % maapallon kasvillisuuspinnasta on heinien peittämää. Heinäkasvit on taloudellisesti tärkein kasviheimo. Charles Darwin
"Variation of Plants and Animals Under Domestication" oli ensimmäinen osa Darwinin ”isoa kirjaa”, jonka ”lyhennelmä” hänen 500-sivuinen "Lajien synty" -teoksensa oli ollut. Se kuitenkin paisui kaksiosaiseksi, mikä pakotti Darwinin jättämään ihmisen evoluution ja seksuaalivalinnan toistaiseksi vaille käsittelyä. Darwinin kasvitieteelliset tutkimukset huipentuivat "The Power of Movement in Plants" -teokseen, jossa hän tutkii viiniköynnöskasvien liikettä, lihansyöjäkasveja, risti- sekä itsepölytyksen vaikutuksia kasveihin sekä kasvien kukkien eri muotojen vaihtelevuutta saman lajin sisällä. Kanervakasvit
Kanervakasvit ovat monivuotisia, usein puuvartisia kasveja. Useimmat lajit ovat matalia varpuja tai pieniä pensaita, mutta heimoon kuuluu myös joitakin köynnöksiä ja puita. Heimoon kuuluu joitakin päällyskasveja. Kanervakasvit ovat yleensä ainavihantia. Eräät lajit ovat lehtivihreättömiä loiskasveja. Lehdet ovat usein hammaslaitaisia, kierteisesti tai vastakkaisesti asettuneita. Kukinnot ovat rakenteeltaan terttumaisia. Kukissa on yleensä viisi, joskus neljä terä- ja verholehteä. Teriö on osittain tai lähes kokonaan yhteenkasvanut ja muodoltaan kellomainen. Hedelmä on yleensä kota tai marja, joillakin lajeilla luumarja. Kasvianatomia
Kasvianatomia on kasvitieteen osa-alueen kasvimorfologian osa-alue, joka tutkii kasvin sisärakennetta, kuten solut, niiden osat ja solukot. Yksi kasvin solukkotyyppeistä on fotosynteesissä toimiva, eräänlaisena tukisolukkona toimiva sekä varastosolukkona toimiva perussolukko. Toinen solukkotyyppi on kasvin sisäosia suojaava pintasolukko. Kolmas solukkotyyppi on johtosolukko, joka muodostaa reitin, jota pitkin ravinteet ja vesi kulkevat juurista latvaan saakka. Pienemmässä mittakaavassa kasvin solut muodostavat joko tylppy-, tuki- tai vahvikesolukkoa. Käytännön kannalta perussolukot ovat esimerkiksi kasvusolukkoa ja yhteyttämissolukkoa. Pintasolukot muodostavat esimerkiksi ilma- ja vesirakoja. Tukisolukot muodostuvat esimerkiksi paksusoppisoluista tai puiden niinisyysoluista. Johtosolukot muodostuvat putkisoluista, siiviläputkista ja putkiloista. Salvadoraceae
Kasvit ovat melko rentokasvuisia, pienilehtisiä ja kaksikotisia, sekasopuisia (polygaamisia) tai kukiltaan kaksineuvoisia pensaita tai pieniä puita. Lehdet ovat vastakkaisesti ja melko nahkeita. Kukat ovat neljälukuisia, so. kukkalehtien perusluku on neljä. Niissä on silmuasennossaan kierteinen eli kontortti verhiö, joka koostuu tavallisesti kahdesta, kolmesta tai neljästä, harvoin viidestä verholehdestä ja on tyveltään kasvanut yhteen. Myös teriö voi olla kontortti, harvoin yhdislehtinen. Kukassa on toisinaan mesirauhasia. Heteet sijaitsevat kohdakkain verholehtien kanssa, ovat erillisiä paitsi tyveltään yhteen kasvaneita tai teriöön kiinnittyneitä. Sikiäin on joskus gynoforin päässä eli varrellinen ja yksi-, kaksi- tai nelilokeroinen, kahdesta emilehdestä muodostunut. Luotti on lyhyehkön vartalon päässä ja enintään hiukan liuskainen. Hedelmä on marja tai luumarja. Santelikasvit
Santelikasveihin kuuluu ruohoja, pensaita ja pieniä puita. Useimmat lajit ovat puoliloisia; ne kykenevät yhteyttämään, mutta imevät vettä ja ravinteita tosista kasveista imujuurten eli haustorioiden avulla. Heimossa on myös päällyskasveja. Lehdet sijaitsevat tavallisesti kierteisesti ja ovat tavallisesti yksinkertaisia, ehytlaitaisia ja korvakkeettomia, joillakin lajeilla suomumaisia, ja joillakin lajeilla verson haarat ovat lehtimäisiä laakavarsia. Kukinto on tähkä, terttu tai mykerö. Kukat ovat pieniä, 3–8-lukuisia, pohjus toisinaan maljamainen hypanthium, verhiö puuttuu ja vihertävän tai värillisen yhdislehtisen teriön sisäpinnalla on tavallisesti karvatupsu. Heteet kiinnittyvät teriöön. Heteiden kanssa on vuorottain usein kookkaita mesirauhasia. Sikiäin 2–5-lehtinen, yhdislehtinen ja kehänalainen, luotti usein nuppimainen tai liuskainen. Siemenaiheet ovat suoria tai eivät erotettavissa. Hedelmä on marjamainen tai pähkinä. Siemenkuori on hyvin heikosti kehittynyt tai puuttuu. Melastomakasvit
Kasvit ovat yksi- tai monivuotisia ruohoja, pensaita, puita, liaaneja tai päällyskasveja (epifyyttejä). Kasvien väriaineet ovat antosyaniineja ja niitä on myös juurten kärjissä. Lehdet ovat vastakkaisia, tavallisesti ehyitä ja korvakkeettomia. Lehdet ovat erityyppisten karvojen peittämiä. Kukat sijaitsevat haaraisissa varsipäätteisissä kukinnoissa ja ovat teriöltään usein hieman räikeän purppuraisia tai vaaleanpunaisia. Kukissa on enemmän tai vähemmän vastakohtainen hetiö ja samassa kasvissa voi olla erityyppisiä kukkia. Ponnet avautuvat rei'illä. Sikiäin on kehänpäällinen tai -alainen, ja siinä on pohja-, aksiletyyppiset tai laitaistukat. Hedelmä avautuu alaosastaan tai on joskus kota. Siemenet ovat pieniä, niitä on runsaasti ja alkeisjuuri sijaitsee siemenkuoren taskussa; sirkkalehdet ovat usein erikokoisia. Koivukasvit
Koivukasvit ovat puita tai pensaita ja tavallisesti kesävihantia. Sekundaarinen aineenvaihdunta tuottaa flavoneja. Lehdet ovat korvakkeellisia, kahteen kertaan sahaisia. Kukat ovat yksineuvoisia ja sijaitsevat norkkomaisissa kukinnoissa yksi- tai kaksikotisesti. Kukka on kehätön tai siinä voi olla jopa kuusi kehälehteä. Heteiden ponnet ovat lokerositeitä pidempiä. Hedekukassa ei ole emiön jäännettä, eikä emikukassa joutoheteitä. Sikiäin on yhdislehtinen ja jakautunut vaillinaisesti lokeroihin. Hedelmä on joko pieni ja litteä pähkylä tai pähkinä, jossa on kookkaat, lehtimäiset suojukset. Siemenessä on niukka ravintovarasto (endospermi). Lääkekasvi
Lääkekasvien teho perustuu kasvin tiettyjen osien käyttöön kasvikohtaisesti. Kasveissa on haihtuvia öljyjä, vitamiineja, alkaloideja, glykosideja sekä monia muita vaikuttavia aineita. Hernekasvit
Hernekasvit (Fabaceae) on Fabales-lahkoon kuuluva kasviheimo. Se on yksi suurimmista kukkakasvien heimoista noin 650 suvulla ja yli 18 000 lajilla. Heimolle ominainen hedelmätyyppi on "palko", ja heimoon kuuluvia kasveja, varsinkin viljeltyjä, sanotaankin myös "palkokasveiksi". Heimon kasvien kukissa on yleensä kaksi terälehteä muita huomattavasti suurempia niin, että kukka muistuttaa ulkonäöltään hieman perhosta, mistä johtuu heimosta aikaisemmin käytetty tieteellinen nimi Papilionaceae (lat. "papilio" = perhonen). Kurkkukasvit
Kurkkukasvit ovat kiipeileviä köynnöksiä, jopa puuvartisia liaaneja, joilla on lehtihankaisia tuen ympärille kiertyviä kärhiä. Sekundaarinen aineenvaihdunta tuottaa mm. alkaloideja, triterpenoideja, sitrulliini-aminohappoa, saponiineja ja oksalaattikiteitä. Kasveja peittää karkea karvoitus, jonka soluseinät ovat kalkkeutuneita ja soluissa on usein kystoliitteja; karvat ovat usein myös erittäviä. Lehdet ovat korvakkeettomia ja kourasuonisia. Lehdissä saattaa olla mesirauhasia. Kasvit ovat yleensä kaksikotisia (hede- ja emikasvi erikseen), harvoin yksikotisia. Kukinto sijaitsee lehtihangassa, jossa sen lisäksi ovat myös hankasilmu ja kärhi tai vielä monimutkaisempi rakenne. Kukat ovat 3-7-lukuisia, tavallisesti kuitenkin viisilukuisia, ja niiden pohjus on tavallisesti maljamainen hypanthium tai verhiön ja teriön yhteenkasvu muodostaa putken. Verhiö on usein yhdislehtinen, harvoin se puuttuu; terälehdetkin ovat kasvaneet yhteen keltaiseksi tai toisinaan punaiseksi torveksi. Hedekukissa on eri tavoin yhteen kasvanut tai erilehtinen hetiö, joka on erillinen myös hypanthiumista. Heteenponnet ovat kiertyneitä ja yksiteekaisia, eikä hedekukassa ole emiön jäännettä. Emikukissa sen sijaan on joutoheteitä ja kehänalainen sikiäin, joka muodostuu 1-5 emilehdestä, ja jossa on turvonneet laitaistukat. Niissä on riippuvia siemenaiheita. Hedelmä on kota, joka avautuu kärjestään. Siemenet ovat tavallisesti litteitä ja vailla ravintovarastoa eli endospermiä. Puu
Puut eivät muodosta taksonomisesti yhtenäistä ryhmää vaan puut, kuten myös pensaat, varvut ja ruohot ovat eri taksonomisiin ryhmiin kuuluvien kasvien kasvutapoja (joskus myös "elomuoto"). Samaankin kasviheimoon, esimerkiksi ruusukasveihin, saattaa kuulua sekä puita että ruohomaisia kasveja. On kuitenkin myös heimoja, joiden kaikki lajit ovat puita tai pensaita, esimerkiksi koivukasvit, samoin kaikki paljassiemeniset kasvit, joista tärkeimpiä ovat havupuut. Proteakasvit
Proteakasvien lehtiasento on vuorottainen, ja lehdet ovat ehyitä tai liuskaisia, nahkeita ja usein karvaisia, korvakkeettomia. Kukat ovat ryhmittyneet tertuiksi, tähkiksi tai mykeröiksi, joiden ympärillä voi olla värikkäitä ylälehtiä. Kukinnossa voi olla jopa lähemmäs tuhat kukkaa (eräät "Banksia"-lajit). Kukissa on tavallisesti sekä heteitä että emiö eli ne ovat kaksineuvoisia. Harvemmin kukat ovat hede- tai emikukkia, ja silloin nämä yksineuvoiset kukat sijaitsevat eri kasviyksilöissä eli kaksikotisesti. Yksittäinen kukka on symmetrialtaan vastakohtainen, sen kehä on 4-liuskainen, liuskojen väleissä on 2-4 suomua. Kehäliuskoihin kiinnittyy neljä hedettä, ja palhot ovat toisinaan kasvaneet yhteen kehän kanssa. Sikiäin on kehänpäällinen, joskus varrellinen (gynofori) ja yhdestä emilehdestä muodostunut. Sikiäimessä on vaihteleva määrä siemenaiheita. Sikiäimen päässä on pitkä ja usein sisäänpäin taipunut vartalo. Kukkien hetiö kehittyy ennen emiötä (aikaishetisyys) ristipölytyksen varmistamiseksi. Kun vartalon kärki aikanaan oikenee, se pölläyttää heteistä siitepölyä, joka tarttuu pölyttäjiin. Kukat ovat hyönteis- tai lintupölytteisiä. Hedelmän tyyppi vaihtelee: se on joko tuppilo, luumarja tai pähkinä. Siemenissä voi olla lenninsiipi, eikä se sisällä siemenvalkuaista eli endospermiä. Kilpikiertokasvit
Kasvit ovat kaksikotisia. Kukat ovat pieniä, usein kolmilukuisia, ja sijaitsevat lehtihankaisissa kukinnoissa. Kukan osat kiinnittyvät pohjukseen kiehkuroittain tai kierteisesti. Kehälehtiä on ulkokiehkurassa 1–12 ja sisäkiehkurassa 0–8 usein yhteenkasvanutta, enemmän tai vähemmän terälehtimäistä ja mettä erittävää lehteä. Hedekukissa on kolme, kuusi, 12 tai joskus jopa 40 hedettä, joiden ponnenpuoliskot tavallisesti sijaitsevat päällekkäin, sekä toisinaan emilehtien jäänteitä eli pistillodeja. Emikukissa voi olla joutoheteitä, ja erillisiä emejä on 1–30; emiö on usein gynoforin kannattelema. Luotti on enemmän tai vähemmän mutkalaitainen. Kussakin emissä on kaksi käyristynyttä, usein yksikalvoista siemenaihetta, joista vain toinen on toimiva eli fertiili. Kukin hedelmöitynyt emi kehittyy pieneksi yksisiemeniseksi luumarjaksi, jonka tyvipuolella vartalo on vielä jäljellä. Siemenet ovat käyriä ja niissä on istukan muodostama painauma; niiden muoto on tyypillisesti puolikuumainen, mistä johtuu kasvien nimi monissa kielissä tieteellinen nimi mukaan luettuna: 'kuusiemenet'. Siemenessä on tavallisesti eri tavoin kirjava siemenvalkuainen (endospermi) ja pitkä alkio. Kurkkukasvit
Kurkkukasvit ("Cucurbitaceae") on kaksisirkkaisiin kuuluva kasviheimo. Lajeja on noin 800, joita esiintyy etupäässä trooppisella ja subtrooppisella vyöhykkeellä. Heimoon kuuluu monia tärkeitä ruokakasveja, kuten kurkut, melonit ja kurpitsat. Suurin osa lajeista on ruohomaisia kärhillä kiipeileviä köynnöskasveja, joilla on melko suuret ja näyttävät kukinnot. Laakerikasvit
Kasvit ovat tavallisesti heterodikogaamisia: yhdet kukat ovat hedevaiheessa, toiset emivaiheessa, ja osat vaihtuvat jonkin ajan kuluttua (keino estää itsepölytys); myös sekasopuisuutta ja kaksikotisuutta esiintyy. Kukinto on sarjamainen tai monihaarainen sekakukinto. Kukat ovat melko pieniä, kolmilukuisia. Kukkapohjus muodostaa usein lyhyen maljan (hypanthium); kehälehdet ovat tavallisesti kahtena kolmen lehden kiehkurana, toisinaan kahtena kahden lehden kiehkurana tai verhiö ja teriö ovat erilaistuneet. Heteet sijaitsevat tavallisesti kolmena kolmen heteen kiehkurana, joskus neljänä kolmen heteen kiehkurana, joskus on myös joutoheteitä; pölylokerot sijaitsevat erillään leveässä lokerositeessä eli konnektiivissa; ponnet avautuvat läpillä. Kehittyviä siitepölyhiukkasia ravitsevassa tapetum-kerroksessa on tavallisesti kaksi-, joskus jopa neljätumaisia soluja. Erillisissä emilehdissä on tavallisesti vartalo, ja luotti saattaa olla pallomainen. Siemenaiheet ovat kaksikalvoisia, ja megasporin eli isoitiön emosoluja on tavallisesti yksi. Hedelmä on pieni luumarja tai marja; usein hedelmäperä ja toisinaan myös kehälehdet ovat turvonneita ja värikkäitä. Hedelmä sisältää vain yhden kookkaan siemenen, jossa on toisinaan kirjava endospermi - tavallisesti se kuitenkin puuttuu kokonaan - ja usein paksu siemenkuori. Kasvit
Kasvit poikkeavat eläimistä ja sienistä monella tavalla. Ne eivät yleensä kykene liikkumaan paikasta toiseen, vaan pysyvät koko elämänsä tietyllä kasvualustalla. Kasvit ovat yleensä omavaraisia eli "autotrofisia", sillä ne hankkivat tarvitsemansa aineet yhteyttämisen avulla. Kasvisolut poikkeavat eläinsoluista muun muassa kiinteällä, selluloosasta koostuvalla soluseinällään ja väriaineita sisältävillä plastideillaan. Sienten soluissa on kitiinin jäykistämä soluseinä, ja bakteerien soluseinässä on mureiinia. Voynichin käsikirjoitus
Kirjan ensimmäinen luku sisältää kuvituksesta päätellen kasvitiedettä. Kuvien kasveja ei kuitenkaan yleensä ole tunnistettu vertailtaessa niitä nykyisin tunnettuihin kasveihin tai käsikirjoituksen aikaisiin tyyliteltyihin kuviin kasveista. Jokseenkin varmasti on tunnistettu vain muutama kasvi. Ensimmäisen luvun kuvat muistuttavat "lääkeluvun" kuvia, mutta ovat ikään kuin puhtaaksi piirrettyjä versioita niistä. Ensimmäisen luvun kuvissa epäselvät kohdat on kuitenkin täytetty itse keksityn oloisilla kuvilla. Näyttää siltä, että monet kasvikuvat ovat yhdistelmiä eri kasvien osista: varsi yhdestä, lehdet toisesta ja kukat kolmannesta. Piippuruohokasvit
Suurin osa piippuruohokasveista on enemmän tai vähemmän ruohovartisia ja melko usein köynnöksiä. Kasveissa on flavonoleja. Hankaversojen esilehtiä on vain yksi ja se sijaitsee päärangan puolella (adaksiaalisesti). Lehdet ovat korvakkeettomia, kourasuonisia, ehytlaitaisia. Kukinto on viuhkomainen, ja kukat ovat melko kookkaita ja periaatteessa säteittäisiä, kolmilukuisia. Kehä on yksikiehkurainen, siinä on kolme yhteen kasvanutta lehteä. Heteitä on kuusi, ja ne ovat ryhmittyneet kehälehtivastaisiksi pareiksi; heteet ovat toisinaan palhottomia, ja lokeroside (konnektiivi) on kärjestään laajentunut. Emilehdet ovat periaatteessa erillisiä, vaikka sikiäin onkin kehänalainen. Sikiäimessä on paljon siemenaiheita. Hedelmä on tuppilo, ja siemenissä on öljyinen ravintovarasto (endospermi); alkio on erilaistumaton.