Kuka perusti pretoriaanikaartin?
Antiikin Rooman armeija
Prinsipaatin aikana Italiaan ei sijoitettu legioonaa kuin vasta 100-luvun lopulla koska Augustus ja hänen seuraajansa eivät halunneet näyttää olevansa riippuvaisia sotilaallisesta tuesta. Augustus perusti kuitenkin keisarin henkivartijoina toimineen pretoriaanikaartin, jossa oli yhdeksän 480 miehen kohorttia. Roomassa palveli aluksi vain kolme kohorttia kerrallaan mutta Tiberiuksen aikana kaikki yhdeksän kohorttia sijoitettiin pretoriaanikaartin kasarmeihin () Rooman sisäpuolelle. Myöhemmin kohorttien kokoa kasvatettiin 1000 mieheen. Kaartiin oli liitetty myös ratsuväkiyksikkö, joka oli suurimmillaan 2000 miehen kokoinen. Roomassa oli pretoriaanikaartin lisäksi myös kaksi puolisotilaallista yksikköä. "Cohortes urbanae" -joukot, joita oli aluksi kolme kohorttia mutta myöhemmin viisi, toimivat poliisivoimina ja vartioivat myös keisarillista rahapajaa Lugdunumissa. Sekä seitsemän "vigiles"-kohorttia, jotka toimivat palokuntana ja järjestyksenpitäjinä öisin. Vuonna 197 keisari Septimius Severuksen perustama Legio II Parthica sijoitettiin Rooman lähistölle Albaan. Pretoriaanikaarti
Augustuksen perustamassa pretoriaanikaartissa oli yhdeksän 500 miehen kohorttia, joita komensivat sotatribuunit. Augustuksen aikana vain kolme kohorttia oli sijoitettu Roomaan, ja niitäkään ei ollut majoitettu samaan paikkaan vaan eri puolille kaupunkia. Loput kohortit oli sijoitettu kaupunkeihin eri puolille Italiaa. Augustus oli varuillaan kaartin suhteen eikä halunnut näyttää olevansa riippuvainen pretoriaaneista. Aluksi jokainen kohortti oli itsenäinen yksikkö, jota komensi ritarisäätyinen tribuuni, mutta vuonna 2 eaa. Augustus nimitti kaksi vanhempaa ritarisäätyistä miestä koko kaartin pretoriaaniprefekteiksi.
Pasdaran
Ajatollah Khomeini antoi määräyksen kaartin perustamisesta Teheranissa 5. toukokuuta 1979. Se oli aluksi suoraan kaksitoistajäsenisen vallankumousneuvoston uskonoppineiden alainen ja siihen kuului noin 30 000 jäsentä. Leo Pekkala
Syksyllä 1917 Pekkala tutustui Karl Marxin ajatuksiin, kun sensuuri oli vihdoin lakkautettu helmikuun vallankumouksen myötä. Hieman ennen marraskuun yleislakkoa Työväen Näyttämön suojissa perustettiin työväen järjestyskaarti, josta myöhemmin syntyi Rovaniemen punakaarti. Sen johtajaksi valittiin työväennäyttämön johtaja Kaarlo Kurki, ja Pekkalasta tuli kaartin operatiivinen johtaja. Yleislakon alkaessa 15. marraskuuta punakaarti otti pian Rovaniemellä vallan, ja hänet nimitettiin poliisin korvanneen miliisin päälliköksi. Sisällissodan sytyttyä tammikuun lopussa 1918 Rovaniemellä olleet venäläiset sotajoukot myivät aseensa suojeluskuntalaisille, jotka Pekkalan lisäksi vangitsivat muun muassa nimismiehenä toimineen työväenyhdistyksen puheenjohtajan Heikki Marttilan. Työväentalolla käydyn lyhyen tulitaistelun jälkeen myös punakaartilaiset saivat muutaman vangin, joiden vaihtamisen yhteydessä Pekkala pääsee vapaaksi. Suurin osa Rovaniemen punakaartin jäsenistä pakeni 30. tammikuuta junalla Kemiin hakemaan lisää aseistusta, mutta Pekkala piiloutui muutaman miehen kanssa kaupungin ulkopuolelle. Septimius Severus
Severus valtasi Rooman ilman taistelua, ja kansa otti hänet vastaan riemunosoituksin. Severus päätti hajottaa pretoriaanikaartin, joka oli häpeällisesti osallistunut Pertinaxin murhaan. Hän tuomitsi Pertinaxin murhaan osallistuneet sotilaat kuolemaan, ja riisui muut kaartin jäsenet aseista ja karkotti heidät Roomasta. Severuksen uusi pretoriaanikaarti koostui hänen entisistä legioonalaisistaan. Suurpuolan kapina (1918–1919)
Kapinallisjoukot koostuivat puolalaisen Itä-Preussin alueen sotilasorganisaation jäsenistä, jotka perustivat kansalliskaartin (puol. "Straż Obywatelska"), joka nimettiin myöhemmin kansankaartiksi (puol. "Straż Ludowa"). Kaartiin liittyi vapaaehtoisia, jotka olivat pääosin maailmansodan veteraaneja. Ensimmäinen kapinan syntypaikaksi muodostuneessa hotelli Bazarissa ollut osasto oli satahenkinen joukko Wildan, Poznanin kaupunginosan, kansalliskaartin miehiä. Heitä johti Antoni Wysocki. Johtava ydin oli korkein kansanneuvosto (puol. "Naczelna Rada Ludowa"), joka aluksi vastusti kapinaa, mutta asettui sen tueksi muutaman päivän kuluttua; epävirallisesti jo 3. tammikuuta 1919 ja virallisesti 8-9. tammikuuta alkaen. Sotilaallisessa johdossa toimi alkuun kapteeni Stanisław Taczak ja 9. tammikuuta alkaen kenraali Józef Dowbor-Muśnicki. Ku Klux Klan
Vuoden 1867 Nashvillen kokouksessa yritettiin luoda järjestöstä hierarkkinen organisaatio, jossa paikalliset ryhmät olisivat vastanneet piirikunnan johtajalle, joka olisi vastannut aluepiireille. Aluepiiri olisi taas vastannut osavaltiolle, joka olisi vastannut kansalliselle päämajalle. Tämän suunnitelman nimeltä ""The Prescript"" kehitti Konfederaation prikaatikenraali George Gordon. Suunnitelma sisälsi Klaanin tavoitteet ja kysymykset, jotka esitettäisiin järjestön jäseniksi haluaville. Kysymykset olivat sellaisia, jotka keskittyivät jälleenrakennuksen ja republikaanisen puolueen vastustamisen ympärille. Jäsenhakijalta kysyttiin oliko hän republikaani, Unionin armeijan veteraani tai "Loyal Leaguen" jäsen. Loyal League eli "Union League" oli Unionia tukevien järjestö. Samoin hakijalta kysyttiin, vastustiko tämä "neekereiden sosiaalista ja poliittista tasa-arvoisuutta" ja kannattiko tämä "valkoisen miehen hallitusta". Hakijalta kysyttiin myös, pitikö tämä "kiinni Etelän perustuslaillisista oikeuksista" sekä kannattiko hän "Etelän valkoisen miehen vapautta ja etelän väestön kaikkien oikeuksien palauttamista" sekä "ihmisten oikeutta suojella itseään mielivaltaiselta ja luvattomalta vallalta". Corneliu Zelea Codreanu
Corneliu Zelea Codrianu (13. syyskuuta 1899 Iaşi – 30. marraskuuta 1938 lähellä Bukarestia) oli romanialainen poliitikko, joka perusti Rautakaartina tunnetun äärioikeistolaisen puolueen ja toimi sen karismaattisena johtajana kuolemaansa asti. Pauli Lappalainen
Pauli Lappalainen (25. joulukuuta 1913 Kauhajoki – 8. syyskuuta 2005 Turku) oli suomalainen rakennusalan yrittäjä ja teollisuusneuvos. Hän perusti vuonna 1945 Turkuun Kivikartio Oy:n, josta tuli yksi kaupungin merkittävimmistä rakennusliikkeistä Puolimatkan, Rakennus-Ruolan ja Hartelan rinnalla. Vuonna 1985 Pauli Lappalainen myi Kivikartion rakennustoiminnan Hankkija-Puolimatka Oy:lle. Kaupasta saatuja varoja löytyi 2000-luvun lopulla liechtensteinilaisesta LGT-pankista, ja tästä aiheutuneita riitoja perillisten kesken on selvitelty vielä 2010-luvulla. Andries Pretorius
Etelä-Afrikan pääkaupunki Pretoria on nimetty Andries Pretoriuksen mukaan. Kaupungin perusti vuonna 1855 hänen poikansa Marthinus Wessel Pretorius, josta myöhemmin tuli Transvaalin ensimmäinen presidentti. Pretoriaanikaarti
Vuodesta 2 eaa. lähtien kaarti oli kahden tai yhden prefektin komennossa, mutta yksittäiset kohortit olivat yhä organisoitu itsenäisesti. Kohorttia komensi tribuuni, jolla oli alaisenaan vanhempi kenturio arvonimenään "trecenarius" sekä muita tavallisia samanarvoisia kenturioita. Kukin heistä komensi 80 miehen kenturiaa. Porvarikaarti
Porvarikaartin komppanian komentajana toimi kapteeni tai luutnantti ja nuorimpana upseerina toimi yleensä vänrikki. Alipäällystöön kuuluivat vääpeli, kersantti sekä yksi tai useampia korpraaleja. Yleensä kaupunkikohtaisena komentaja toimi porvariupseeri (majuri). Suurissa kaupungeissa joukkoa täydensi katselmuskirjuri ja majoitusmestari. Upseereiksi valittiin pääasiassa valtaporvareita ja raatimiehiä. Porvarikaarti toimi maistraatin alaisena. Kriisi- tai sota-aikana maistraatin korvasi varuskuntakaupungeissa paikallinen sotilasviranomainen, joka otti johdon käsiinsä. Rauhan aikana porvarikaarti harjoitteli hyökkäystä sekä puolustusta. Paraatiharjoitukset kuuluivat myös harjoitusohjelmaan. Kaartin aseistus ja ampumatarvikkeet hankittiin rauhan aikana porvarien varoilla. Suomessa porvarikaarteja toimi mm. seuraavissa kaupungeissa: Helsinki, Hämeenlinna, Kokkola, Oulu, Pietarsaari, Porvoo, Tammisaari, Tornio, Turku, Uusikaupunki ja Vaasa. Postumus
Postumus otti pääkaupungikseen Augusta Treverorumin ja perusti sinne oman pretoriaanikaartin, senaatin, konsulit ja muut hallintoelimet. Hän oli myös konsulina vuosina 260, 261, 262, 266/267 ja 269. Pretoriaanikaarti
Marcus Aureliuksen pojan Commoduksen noustua valtaistuimelle vuonna 180, kaarti palasi takaisin osaksi poliittisia juonitteluja. Commodus oli pretoriaaniprefektiensä Sextus Tigidius Perenniksen ja Marcus Aurelius Cleanderin vallan alla. Perenniksen juonittelut paljastuivat, ja hänet teloitettiin vuonna 185. Cleander nousi kaartin komentoon vuonna 188, mutta sai surmansa vuonna 190. Commodus taas murhattiin 31. joulukuuta 192. Salaliiton johdossa oli prefekti Laetus. Uudeksi keisariksi tuli Pertinax, joka antoi pretoriaaneille 3 000 denaarin palkkion. Hänen valtakautensa kesti kuitenkin vain kolme kuukautta ja päättyi 28. maaliskuuta 193, kun tyytymättömät pretoriaanit murhasivat keisarinsa. Porvarikaarti
Porvarikaarteja alettiin perustaa 1600-luvun puolessavälin Ruotsin vallan aikana. Kaartit oli jaettu kahteen osaan. Niissä oli porvareiden muodostama ratsuosasto ja muista kaupunkilaisista koottu jalkaväkiosasto. Osastojen tehtävänä oli turvata kaupunkien puolustus maakuntarykmenttien osallistuessa sotaan. Varjagikaarti
Norjalaiset, tanskalaiset ja ruotsalaiset viikingit perustivat 800-luvun lopulla oman valtionsa, Kiovan Rusjin, nykyisen Länsi-Venäjän ja Ukrainan alueelle. Mukana oli myös paljon hämäläisiä, karjalaisia ja virolaisia. Idän suunnasta katsottuna he kaikki edustivat samaa skandinavista kulttuuria. Monet viikingit matkustivat Bysantin valtakunnan pääkaupunkiin Konstantinopoliin, joka oli siihen aikaan Euroopan suurin kaupunki ja monien kauppareittien päätepiste tai risteys. Näitä miehiä kutsuttiin valtionsa mukaan ruseiksi, mutta slaavilaiset ja bysanttilaiset lähteet kutsuivat heitä varjageiksi. Sanan etymologiasta on käyty keskustelua, mutta yleisesti hyväksytyn teorian mukaan se tulee sanasta "vàr" (monikko "vàrar"), joka tarkoittaa luottamusta tai uskollisuudenvalaa: varjagit olivat siis ryhmä miehiä, jotka olivat vannoneet valan toveruudesta ja uskollisuudesta. Pretoriaanikaarti
Vespasianus oli ensimmäinen Flaviusten hallitsijasuvun keisari. Hän palautti pretoriaanikohorttien määrän yhdeksään, ja uuteen kaartiin kuului sotilaita sekä Vitelliuksen kohorteista että Vespasianuksen joukoista. Sisällissodassa vaurioitunut Castra praetoria korjattiin ja Vespasianuksen poika ja perijä Titus nimitettiin pretoriaaniprefektiksi. Pretoriaanit olivat erittäin uskollisia Flaviuksille. Vespasianuksen kuoltua vuonna 79 keisariksi nousi Titus, joka ehti hallita vain kaksi vuotta ennen kuolemaansa vuonna 81. Uudeksi keisariksi nousi Tituksen veli Domitianus, joka nosti pretoriaanikohorttien määrän kymmeneen. 80-luvun puolivälissä pretoriaanit osallistuivat taisteluihin Germaniassa ja Daakiassa, ja vuonna 87 pretoriaaniprefekti Cornelius Fuscus sai surmansa daakialaisia vastaan käydyssä taistelussa. Domitianus murhattiin vuonna 96, ja pretoriaanit surivat häntä suuresti. Pretoriaaniprefekti
Pretoriaaniprefekti () oli Rooman valtakunnassa pretoriaanikaartin eli keisarin henkivartioston komentaja. Ajan myötä pretoriaaniprefektien virka muuttui valtakunnan tärkeimmäksi siviiliviraksi. Otho
Kun Galba ei toiminut Othon toiveiden mukaisesti, Otho alkoi juonitella häntä vastaan. Tuolloin Otho oli myös pahasti velkaantunut, ja vallankaappaus saattoi olla ainoa keino päästä velkojista. Otho antoi "libertus" Onomastukselle, joka oli yksi hänen vapauttamista orjistaan, tehtäväksi värvätä Galballe vihamielisiä pretoriaaneja. Onomastus toi Othon luokse kaksi pretoriaania, Veturiuksen ja Proculuksen, jotka olivat valmiita liittymään salajuoneen. Otho lahjoi heidät ja antoi heille lisää rahaa, jolla heidän tuli lahjoa muita pretoriaanikaartin jäseniä. Pretoriaaneilla oli syytä vihata Galbaa. Hän oli tiukentanut kuria eikä ollut maksanut pretoriaaneille palkkiota, jonka hän heille oli luvannut vuonna 68. Lisäksi muutama muu pretoriaani otettiin mukaan salajuonen sisäpiiriin. Othon kannattajat yrittivät myös saada muita legioonalaisia ja auxilia-joukkojen jäseniä mukaan salajuoneen. Tammikuun alussa Galba erotti kaksi pretoriaanikaartin tribuunia, yhden kaupunkikohorttien tribuunin ("cohortes urbanae") ja yhden kaupungin vartion tribuuneista ("vigiles urbani"). Erottamisilla saattoi olla jotakin tekemistä Othon salajuonen kanssa. Otho oli luvannut Lucius Antonius Nasolle, joka oli yksi erotetuista pretoriaaneista, että tämä saisi Legio XIV Geminan johdettavakseen, kunhan Otho vain pääsisi valtaan. Septimius Severus
Kansan ja senaatin vihaama keisari Commodus murhattiin 31. joulukuuta vuonna 192. Commoduksen seuraajaksi nousi aluksi Pertinax, joka ehti hallita vain neljä kuukautta ennen kuin hänen henkivartijansa murhasi hänet. Tämän jälkeen seurasi kuuluisa tapahtuma, jossa pretoriaanikaarti huutokauppasi Rooman keisariuden eniten tarjoavalle. Pertinaxin appi Flavius Sulpicianus hävisi Didius Julianukselle, joka lupasi kullekin kaartin sotilaalle 25 000 sestertiusta. Sejanus
Sejanus syntyi Etrurian Volsiniissa (nykyinen Bolsena) ritarisäätyiseen perheeseen. Hänen isänsä Lucius Seius Strabo oli keisari Augustuksen hallintokaudella pretoriaanikaartin prefekti. Sejanuksesta tuli itsestäänkin pretoriaanien prefekti isänsä rinnalle Tiberiuksen noustua valtaistuimelle 14. Vuonna 15, kun hänen isänsä lähetettiin Egyptiin käskynhaltijaksi, Sejanus yleni koko pretoriaanikaartin komentajaksi. Preussin sotakorkeakoulu
Koulun perusti Berliiniin preussilainen kenraali Gerhard von Scharnhorst 15. lokakuuta 1801. Yksi koulun ensimmäisistä oppilaista oli Carl von Clausewitz, josta tuli yksi tunnetuimmista sotateoreetikoista. Muita maineikkaita koulussa opiskelleita olivat mm. sotamarsalkat Karl Friedrich von Steinmetz, Helmuth von Moltke ja Leonhard Graf von Blumenthal. Suomen kaarti
Syksyllä 1817 Viipurin rykmentti jaettiin kahtia ja toinen pataljoona siirrettiin Vaasan lääniin. Osa siitä erotettiin 274-miehiseksi erikoiskomennuskunnaksi, joka jätettiin aluksi Hämeenlinnaan alikapteeni Nils Gyllingin komennossa. Sen pohjalta perustettiin suomalainen opetuspataljoona, jota täydennettiin värväyksellä. Se aloitti toimintansa kesällä 1818 ja päätettiin sijoittaa Helsinkiin sekä nimetä Helsingin pataljoonaksi. Ensimmäiseksi vakinaiseksi komentajaksi nimettiin everstiluutnantti Herman Wärnhjelm. Koska Helsingissä ei vielä ollut tarkoitukseen sopivaa sotilaskasarmia, opetuspataljoona jäi toistaiseksi Hämeenlinnaan ja harjoitteli Parolan kentällä. Carl Ludvig Engelin Helsinkiin suunnittelema niin sanottu Kaartin kasarmi valmistui 1822 (erillinen miehistösiipi 1825) ja opetuspataljoona siirtyi uusiin tiloihinsa 23. joulukuuta 1824. Pataljoonan viralliseksi nimeksi oli tullut 1819 "Helsingin harjoituspataljoona" ja 1824 Suomen opetuspataljoona. Suitian kartano
Flemingien aikana kartano sai nimen Svidja, joka vääntyi suomeksi muotoon Suitia, mahdollisesti viittauksena suvun Paraisilla omistamaan Qvidjan eli Kuitian kartanoon. Flemingit laajensivat Suitian maita ja kartanolla oli jopa oma satama meren rannalla Pikkalanjoen suulla. Valtaneuvos Erik Fleming perusti 1530-luvulla Suitian maille Suomen ensimmäisen rautaruukin. Suitian ruukki (tunnettu myös Nybyn ruukkina) toimi Siuntionjoen varrella Kvarnbyn koskessa 1550-luvulle saakka. Suomen vaikutusvaltaisena käskynhaltijana toiminut Klaus Fleming asui lähes koko ikänsä Suitiassa. Flemingit omistivat kartanon vuoteen 1599 ja uudelleen 1661–1679. Kartano oli suvun naislinjaisilla perillisillä vuoteen 1730, minkä jälkeen se myytiin marsalkka Carl Henrik Wrangelille. Vuosina 1754–1813 kartanon omisti Reuterholmin vapaaherrallinen suku. Vuonna 1822 tila siirtyi panttioikeuksin kornetti Claes Robert Favorinille, joka myi tilan edelleen vuonna 1838. Vuosina 1838–1874 omistajana oli luutnantti Carl Ludvig von Zansen, joka jätti tilan perinnöksi tyttärelleen Henriette von Zansenille. Tämä oli naimisissa kenraalimajuri Wilhelm von Kraemerin kanssa, joka myi tilan 1898 August Wrede af Elimälle. Hänen jouduttuaan vuonna 1933 konkurssiin tilan lunasti valtio. Kartanon alueella käytiin taisteluja Suomen sisällissodan alkuvaiheessa, kun paikallinen suojeluskunta linnoittautui päärakennukseen jouduttuaan punakaartilaisten piirittämiksi. Kartusiaanit
Kartusiaaninen sääntökunta on katolinen sääntökunta, jonka perusti Bruno Kölniläinen vuonna 1084. Kartusiaaneihin kuuluu sekä munkkeja että nunnia. Kartusiaaneilla on omat sääntönsä, joita kutsutaan nimellä "Statutes", ja heidän elämäntyyliinsä kuuluu sekä erakko- että kinobioottista elämää. Punakaarti
Ensimmäiset järjestysmiehistöt syntyivät jo Helsingin Senaatintorilla huhtikuussa 1902 tapahtuneen kutsuntamellakan jälkeen. Niiden tarkoitus oli ylläpitää järjestystä, jotta jatkossa estettäisiin venäläisten joukkojen käyttäminen kutsuntalakkojen mielenosoittajia vastaan. Varsinaisesti kaartit saivat kuitenkin alkunsa syksyn 1905 suurlakon aikana, jolloin myös poliisivoimat olivat lakossa, ja Suomen suuriruhtinaskunta ilman järjestysvaltaa. Työväestön hallitsema keskuslakkokomitea päätti ensimmäisenä lakkopäivänä 30. maaliskuuta ottaa Helsingin järjestyksenpidon haltuunsa vastineeksi sille, etteivät työläiset päässeet mukaan porvariston ja kenraalikuvernöörin välisiin neuvotteluihin. Andries Pretorius
Andries Wilhelmus Jacobus Pretorius (s. 27. marraskuuta 1798 Graaff Reinet, Kapmaa – 23. heinäkuuta 1853 Magaliesberg, Transvaal) oli yksi buurien Suuren vaelluksen johtajista, jolla oli merkittävä osuus Transvaalin ja Oranjen vapaavaltion itsenäisten buuritasavaltojen perustamisessa. Hän toimi lyhytikäisen Natalian tasavallan pääministerinä. Pyhän Katariinan ritarikunta
Ritarikunnan perusti keisari Pietari Suuri 24. marraskuuta 1714 ja Pietari omisti sen vaimolleen Katariinalle Venäjän–Turkin sodan 1710-11 muistoissa: "Ritarikunta perustettiin hänen korkeutensa [Katariinan] muistoksi hänen osallisuudestaan turkkilaisia vastaan käydyssä Prutjoen taistelussa, jonka aikana vaarallisissa olosuhteissa hän todisti itsensä kaikille toimillaan, ei kuten heikko nainen, vaan kuten rohkea mies." Naevius Sutorius Macro
Quintus Naevius Cordus Sutorius Macro (kuoli 38) oli Pretoriaanikaartin prefekti keisari Tiberiuksen aikana. Tarot-kortit
Court de Gébelin oli ensimmäinen, joka yhdisti ison arkanan heprealaiseen kirjaimistoon. 1800-luvulla Eliphas Lévi esitti, että tarot-kortit olivat juutalaisten kabbalistien luomus. Hänen mukaansa tarot-pakan rakenne vastasi kabbalistisia teorioita. Erityisesti 22 ison arkanan korttia vastasi heprealaisen kirjaimiston 22 merkkiä ja niitä vastaavia kabbalistisia käsitteitä. Lévi löysi tarot-korteista myös kristillisiä, egyptiläisiä ja intialaisia symboleita. Mikäli kabbalistit olisivat suunnitelleen tarot-pakan, he eivät olisi kelpuuttaneet niitä siihen. Myös juutalaisuuden kuvakielto olisi tuottanut heille kortteja suunniteltaessa ongelmia.. Samoin esimerkiksi Onnenpyörä- ja Maailma-korteissa esiintyvät evankelistojen symbolit olisivat olleet juutalaisille ehdottoman kiellettyjä. Kaarle I (Liechtenstein)
Kaarle I ("Karl"; 1569 – 12. helmikuuta 1627) oli ensimmäinen ruhtinas Liechtensteinin suvussa (hän ei kuitenkaan hallinnut nykyisen Liechtensteinin ruhtinaskunnan aluetta). Protestanttina syntynyt Kaarle kääntyi katolilaiseksi vuonna 1599, minkä ansiosta hänet nimitettiin nopeasti korkeisiin valtion virkoihin. Vuonna 1608 Habsburgin arkkiherttua Matthias antoi Kaarlelle perinnöllisen ruhtinaan arvonimen hänen oltuaan Matthiaksen puolella Habsburgin veljesten kiistoissa. Oltuaan vähän aikaa poissa politiikasta Kaarle otti sleesialaisen Troppaun herttuakunnan haltuunsa vuonna 1614. Vuonna 1622 Troppauhun liitettiin Jägerndorfin herttuakunta, jolloin alue muodosti ruhtinaan arvolle sopivan läänityksen. Poitsilan kartano
Noin vuonna 1456 Suomeen saapui ritari Eerik Akselinpojan johtamien tanskalaisten joukkojen eräänä päällikkönä pommerilaissyntyinen aatelismies Niklis Poitz. He saivat Suomen suostumaan tanskalaisen kuningas Kristian I:n valtaan.
Vuonna 1463 Eerik Akselinpoika myönsi Niklis Poitzille rälssioikeudet tämän kaikkiin maaomistuksiin. Niklis Poitz sai hankittua omistukseensa huomattavat osat Vehkalahden Norspyyn ja Grotilan kyliä ja perusti sinne säterikartanonsa, jonka nimeksi muodostui Poitsilan kartano. Suomen valkoinen kaarti
Jääkärimajuri E. Schauman perusti rykmentin II pataljoonan lakkautetun Kaartin jääkärirykmentin III pataljoonasta. Pataljoona nimettiin myöhemmin III pataljoonaksi, kunnes sen nimeksi vahvistettiin maaliskuussa 1919 Vaasan pataljoona. Se sai perustettaessa miehistötäydennystä hajotetuista Vaasan, Porin ja Pohjois-Savon rykmenteistä. Pataljoonan komppanioista kolmen ensimmäisen perustamispäivä oli 14. kesäkuuta ja neljännen eli konekiväärikomppanian 6. heinäkuuta. Alkukesän se oli majoitettuna Yliopiston sairaalarakennuksiin Töölössä, josta se heinäkuun puolivälissä siirtyi Kaartin kasarmille. Pataljoona otti 1928 käyttöön lakkautetun Vöyrin pataljoonan nimen. Pasdaran
Islamilainen vallankumouskaarti (, ”"kaartilaisten armeija"”), Pāsdārān e Enqelāb (پاسداران انقلاب) "vallankumouskaartit", Pāsdārān "kaartilaiset", Iranissa myös Sepāh "armeija" on Ruhollah Khomeinin vuonna 1979 perustama sotilaallinen järjestö. Vallankumouskaartin on määrä suojata Iranin islamilaista valtiojärjestystä mm. sotilaskaappauksia ja toisinajattelijoita vastaan. Niinpä Iranissa on tämä vakinaiselle armeijalle rinnakkainen sotilasorganisaatio. Vallankumouskaartilla on 125 000 sotilasta maa-, meri ja ilmavoimissaan. Kaartilla on tiedustelupalvelu ja erikoisjoukkoja mm. "Quds" joka Yhdysvaltain mielestä tukee ulkomaisa terroristeja. Kaarti kontrolloi myös Iranin strategisia ohjuksia. Vallankumouskaarti valvoo kansanmiliisi Basijia. Vallankumouskaartilla on suuria yritysomistuksia ja sen arvioidaan olevan nykyisessä vuoden 2011 Iranissa 3. suurin liikelaitos. Vahvan sosiaalisen, poliittisen, sotilaallisen ja liiketaloudellisen asemansa vallankumouskaarti on saanut Mahmud Ahmadinežadin presidenttikaudella varsinkin vuoden 2009 mielenosoitusten aikana ja sen jälkeen. Pretoriaanikaarti
Vuonna 68 pretoriaanikaarti hylkäsi epäsuositun Neron ja asettui tukemaan Galbaa. Nero teki itsemurhan ja Galbasta tuli uusi keisari. Hän kuitenkin kieltäytyi maksamasta prefekti Sabinuksen kaartille lupaamia rahalahjoja. Tämä antoi Marcus Salvius Otholle tilaisuuden vallankaappaukseen. Otho lahjoi muutamia kaartin sotilaita ja julistautui näiden tuella keisariksi 15. tammikuuta 69. Hän onnistui saamaan loput kaartista puolelleen, ja Galba murhattiin. Gerhardus Mercator
Mercator otti käyttöön karttakokoelmaa tarkoittavan sanan "atlas" ja antoi vuonna 1570 maanmiehelleen Abraham Orteliukselle tehtäväksi laatia ensimmäinen nykyaikainen maailmankartasto, "Theatrum Orbis Terrarum". Hän laati itsekin oman moniosaisen atlaksensa, jonka ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 1578 ja sisälsi korjattuja versioita Ptolemaioksen kartoista; tosin niissä oli joukko uusiakin virheitä. Samaan sarjaan kuuluneet Belgian, Ranskan ja Saksan kartat ilmestyivät vuonna 1585, Balkanin ja Kreikan kartat 1588; lisää karttoja julkaisi Mercatorin poika Rumold Mercator isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1595. Pretoriaanikaarti
Pretoriaanikaarti osallistui Lucius Veruksen Parthian sotaan vuosina 162–166 ja Marcus Aureliuksen sotaan germaaneja vastaan vuosina 169–175 ja 178–180. Kaksi pretoriaaniprefektiä sai surmansa sodissa, ja kaartin kyvykkyyttä juhlistettiin Marcus Aureliuksen pylväässä. Albrekt Brandenburgilainen
Tekemällä lopun ritarikuntavaltiosta ja perustamalla Preussin herttuakunnan Albrekt valmisti tietä Hohenzollernien suvun myöhemmälle nousulle. Sen vuoksi häntä pidetään usein Preussin valtion perustajana, ja epäsuorasti hänen on jopa katsottu panneen alulle kehitykseen, joka lopulta johti Saksan yhdistymiseen. Pretoriaanikaarti
Pretoriaanit palvelivat vuodesta 5 eaa. lähtien kaartissa 16 vuotta. "Cohortes urbanae" -joukoissa palvelusaika oli 20 vuotta ja legioonissa 25. Vuonna 27 eaa. Augustus sääti pretoriaanien palkan kaksinkertaiseksi verrattuna legioonalaisiin. Vuonna 14 jaa. pretoriaanit saivat 720 denaaria vuodessa, mikä oli kolme kertaa enemmän kuin legioonalaisilla. Tiberius antoi pretoriaaneille 1 000 denaarin bonuksen Sejanuksen kuoleman jälkeen vuonna 31 jaa. Claudius antoi heille viiden vuoden palkan etukäteen noustessaan valtaan. Suetoniuksen mukaan hän oli näin ensimmäinen keisari, joka osti kaartin uskollisuuden. Suurin osa keisareista seurasi Claudiuksen esimerkkiä ja lahjoitti valtaan noustessaan pretoriaaneille muhkean rahalahjan, kun toisaalta legioonat eivät usein saaneet mitään. Jäädessään eläkkeelle pretoriaanit saivat 5 000 denaaria, kun legioonalaiset saivat 3 000. Ja, toisin kuin legioonissa, pretoriaanit saivat pronssisen asiakirjan, joka laillisti heidän ensimmäisen avioliittonsa ja niistä saadut lapset. Ennen Septimius Severuksen aikaa sotilaat eivät saaneet avioitua. Suuri ero pretoriaanien ja legioonalaisten kohtelussa johtui tietenkin kaartin läsnäolosta Roomassa ja heidän kyvystään nostaa ja kaataa keisareita. Varjagikaarti
Vuonna 1081 keisariksi noussut Aleksios I Komnenos pysäytti Bysantin valtakunnan rappeutumisen. Bysantin armeija elvytettiin ja varjagikaartista tuli sen ydin. Aleksioksen aikana varjagikaartiin liittyi myös anglosakseja, ja he osallistuivat Dyrrhakhionin taisteluun normanneja vastaan vuonna 1081. Varjagit kärsivät taistelussa kirvelevän tappion. Suurin osa kaartista osallistui komentajansa Nambiteksen johdolla Aleksioksen petsenegien vastaiseen sotaretkeen vuonna 1087. Armeija kärsi kuitenkin tappion Drastarissa (nykyinen Silistra Bulgariassa). Myös varjagikaarti saattoi kärsiä taistelussa suuria tappioita, sillä varjageja ei enää mainita Anna Komnenan "Aleksiaassa" ja kaarti jouduttiin luultavasti muodostamaan uudelleen tappion jälkeisinä vuosina. Varjagit osallistuivat kuitenkin sotaretkiin serbejä ja turkkilaisia vastaan. Vuonna 1097 Aleksios ja varjagikaarti olivat paikalla Nikeassa, kun ristiretkeläiset valtasivat kaupungin Rûmin sulttaanikunnalta. Pretoriaanikaarti
Claudius kuoli 13. lokakuuta 54. Antiikin lähteiden mukaan hänen vaimonsa Agrippina murhasi hänet myrkyttämällä. Agrippinan pojasta Nerosta tuli uusi keisari, ja pretoriaanikaarti ryhtyi pian tukemaan häntä. Neron kaudella pretoriaaniprefekti Sextus Afranius Burruksella oli paljon vaikutusvaltaa. Burruksen kuoltua vuonna 62 uusiksi prefekteiksi nousivat Faenius Rufus ja Ofonius Tigellinus. Neron toimet aiheuttivat tyytymättömyyttä joidenkin kaartin upseereiden keskuudessa, ja Rufus osallistui Neron vastaiseen salaliittoon vuonna 65. Tigellinus kuitenkin kukisti salaliiton ja monia ihmisiä teloitettiin, mukaan lukien Rufus. Pretoriaanit palkittiin antamalla 500 denaaria jokaiselle kaartilaiselle. Gordianus III
Vuonna 240 eräs Sabinianus kapinoi Gordianusta vastaan Karthagossa. Naapuriprovinssin Mauretanian maaherra Faltonius Restitutianus kuitenkin kukisti kapinan ja Sabinianus luovutettiin keisarin viranomaisille. Vuoden 240 lopulla tai 241 alussa pretoriaanikaartin prefektiksi nimitettiin kokenut Gaius Furius Sabinius Aquila Timesitheus, joka tästä lähtien oli käytännössä Rooman tosiasiallinen hallitsija. Timesitheuksen kollega oli Gaius Julius Priscus. Suomen kaarti
Vuosina 1837–1846 Suomen kaarti oli velvollinen lähettämään vuosittain yhden upseerin osallistumaan Kaukasiassa taisteluihin vuoristoheimoja vastaan. Kaartin vahvuutta lisättiin vuonna 1840, minkä jälkeen Helsingin kasarmia oli laajennettava uudella lisärakennuksella Kasarmikadun puolelle. Krimin sodan jälkeen Venäjän armeijassa toteutettiin säästöjä ja 1860-luvun alussa kaartin kokoa vuorostaan typistettiin. Kun 1846 perustettu Suomalainen krenatööripataljoona lakkautettiin 1860 ja Krimin sodan aikana elvytetty ruotujakolaitos ajettiin säästösyistä alas nälkävuosien aikana 1867, Suomen kaarti – tuolloin 700 miehen suuruisena – jäi piskuisen meriekipaasin ohella jälleen Suomen ainoaksi sotavoimaksi. Venäjän sotalaitoksen organisaatiota uudistettiin vuonna 1871 ja kaikki tarkk’ampujapataljoonat yhdistettiin yhdeksi tarkk’ampujaprikaatiksi, johon myös Suomen kaarti tämän jälkeen nimellisesti kuului. Samassa yhteydessä sen nimi muutettiin 13. syyskuuta 1871 annetulla määräyksellä lopulliseen muotoonsa "Henkikaartin 3. suomalainen tarkk’ampujapataljoona". Suomen kaarti
Itsenäisessä Suomessa perustettiin toukokuussa 1918 Suomen Valkoinen Kaarti -niminen rykmentti, joka asettui Suomen kaartin vanhoihin kasarmeihin ja esiintyi sen seuraajana. Se lakkautettiin talvisodan jälkeen joulukuussa 1940. Sen jälkeen Helsingin vartio- ja seremoniatehtävistä vastasivat pääkaupunkiin komennetut kenttäarmeijan yksiköt, joista käytettiin yhteisnimitystä Helsingin Varuskuntapataljoona. Sodan jälkeen se vaihtoi nimeään useita kertoja, kunnes nimeksi 1957 tuli Kaartin pataljoona, jolloin osasto sai tehtäväkseen jatkaa Suomen Kaartin perinteitä. Se sai käyttöönsä myös vanhan Suomen Kaartin symbolit, saman vuosipäivän ja kunniamarssin. Kaartin pataljoonasta tuli 1996 osa uutta Kaartin Jääkärirykmenttiä, mutta se säilytti vanhan nimensä. Kaartin pataljoonaa pidetään nykyään Suomen kaartin seuraajana, ja se katsoo historiansa alkavan vuodesta 1812. Carta marina
Carta marina (latinaa, ) oli ensimmäinen Pohjoismaita kuvaava kartta, jossa oli paikannimet ja paikkojen kuvauksia. Kartan loi Roomassa työskennellyt ruotsalainen Olaus Magnus, joka sai 12-vuotisen työnsä päätökseen vuonna 1539, jolloin kartta painettiin Venetsiassa. Ennen Carta marinaa Pohjoismaita kuvaavia karttoja olivat tehneet Jacob Ziegler ja Claudius Clavus. Karteesinen tulo
Karteesinen tulo on joukko-operaatio, jolla muodostetaan kahdesta tai useammasta joukosta uusi joukko. Se on nimetty ranskalaisen matemaatikon ja filosofin René Descartesin mukaan. Descartes loi käsitteen kehitellessään analyyttista geometriaa. Marthinus Wessel Pretorius
Marthinus Wessel Pretorius (17. syyskuuta 1819 lähellä Graaff Reinetia, Kapmaa – 19. toukokuuta 1901 Potchefstroom, Transvaal) oli buuripoliitikko ja -sotilas, joka perusti Pretorian kaupungin ja toimi Transvaalin tasavallan ensimmäisenä presidenttinä. Hän oli välillä myös Oranjen vapaavaltion presidenttinä. Hän oli ainoa henkilö, joka toimi kummankin maan valtionpäämiehenä. Paragon (kuitti)
Itsekopiovan kuitin (Paragon Black Leaf Check Book) kehitti Kanadassa John Carter, joka patentoi keksintönsä vuonna 1882 (patentti numero CA 14182). Kuittivihkoa alkoi samana vuonna valmistaa Grip Printing & Publishing Company ja se sai heti suuren suosion. Euroopassa valmistuksen aloitti ensimmäisenä brittiläinen Paragon Check Book Co., joka perustettiin vuonna 1886 Lontoossa. Pretoriaanikaarti
Pretoriaanikaarti eli pretoriaanit ( tai "praetoriani") oli Rooman keisarien henkivartiokaarti. Ryhmä koostui valiosotilaista, jotka saivat huomattavasti parempaa palkkaa kuin tavalliset sotilaat. Kaarti oli sijoitettu Roomaan, ja sen avulla keisari pystyi ehkäisemään kapinoita ja murskaamaan levottomuudet. Se oli keisarin tärkein suoja vallankaappauksia vastaan, mutta oli toisinaan myös hänen vaarallisimpia vihollisiaan. Tabula Peutingeriana
Tabula Peutingeriana on roomalainen maantiekartta, joka esittää Rooman valtakunnan tieverkkoa, Cursus publicusta. Karttaa on viimeksi päivitetty 300- ja 400-lukujen vaihteessa. Kartan ainoa tunnettu säilynyt kopio löytyi 1500-luvun vaihteessa kirjastosta Wormsista. Kartta on nimetty Konrad Peutingerin mukaan. Pretoriaanikaarti
Pretoriaanikaartin esikuvina olivat tasavallan ajan sotapäälliköiden henkivartiostot ("cohors praetoria amicorum"). Tasavallan aikana Rooman viranhaltijoilla ei ollut virallisia henkivartiojoukkoja. Sotaretken aikana sotapäälliköt kokosivat itselleen "cohors praetoria" -yksiköitä, jotka toimivat heidän henkivartijoinaan. Nimi tulee sotilasleirin päämajasta ("praetorium"). Scipio Aemilianus Africanuksella oli 500 miehen henkivartiokaarti Numantian sodan aikana vuonna 133 eaa. Termiä saatettiin käyttää myös epävirallisesti nimittämään komentajan tai maaherran ystäviä tai seuraajia. Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. termi saattoi tarkoittaa henkivartijoina toimivia joukkoja. 40-luvun eaa. lopulla sekä Octavianuksella ja Marcus Antoniuksella oli pretoriaanikohortteja. Appianos kertoo, että he jakoivat keskenään 8 000 veteraanisotilasta, jotka jaettiin pretoriaanikohortteihin. Antoniuksella oli mukanaan kolme kohorttia idässä ja Orosiuksen mukaan Octavianusta palveli viisi kohorttia Aktionin taistelussa vuonna 31 eaa. Octavianus voitti sisällissodan ja noustessaan Rooman ensimmäiseksi keisariksi otti nimen Augustus. Hän ei kuitenkaan lakkauttanut pretoriaanikohortteja vaan päätti ylläpitää henkivartiokaartia myös rauhan aikana. Vuonna 27 tai 28 eaa. Augustus asetti yhdeksän pretoriaanikohorttia suojelemaan itseään ja perhettään. Nerva
Suurin haaste Nervan arvovallalle tuli armeijan suunnalta. Sotaintoilija Domitianus oli ollut arvostettu armeijan piirissä, kun taas Nervalta puuttui sotakokemus. Armeija olisi myös halunnut että Domitianus olisi julistettu jumalaksi, mutta senaatti ei tätä halunnut. Nerva joutui pian vaikeuksiin pretoriaanikaartin kanssa, joka vaati hyvitystä Domitianuksen murhasta. Vuonna 97 pretoriaanikaarti piiritti Casperius Aelianuksen johdolla keisarillisen palatsin ja otti Nervan panttivangiksi vaatien Domitianuksen murhaajien rankaisemista. Dio Cassius kertoo, että Nerva vastusti pretoriaaneja rohkeasti mutta että sotilaat ottivat lopulta oikeuden omiin käsiinsä ja murhasivat kaksi Domitianuksen vastaisen salaliiton jäsentä. Lopuksi Nerva pakotettiin pitämään puhe, jossa hän kiitteli sotilaita tästä veriteosta. Nöyryytys heikensi entisestään Nervan arvostusta sotilaiden keskuudessa. Liuksialan kartano
Liuksialasta, joka oli Kangasalan vanha kirkonkylä, muodostettiin vuonna 1566 kuninkaankartano. Ruotsin entinen kuningatar Kaarina Maununtytär asui kartanossa miehensä Ruotsin kuninkaan Eerik XIV:n kuoltua vuodesta 1577 lähtien. Hänen jälkeensä sen omistivat muun muassa hänen tyttärensä Sigrid Vaasa sekä tämän jälkeläiset Åke Tott ja Klaus Tott. Sitten Liuksialan kartano siirtyi Creutzeille. Vuodesta 1821 se on ollut Meurman-suvun omistuksessa. Kartanon osti tuolloin tykistökapteeni Karl Otto Meurman, tunnetun suomalaisuusmies Agathon Meurmanin isä. Osa suvusta suomensi nimensäkin Liuksialaksi. Kartano siirtyi aikanaan Agathon Meurmanin nuorimmalle pojalle, kunnallisneuvos Jalmari Meurmanille. Pretoriaanikaarti
Maxentius oli vihollistensa piirittämä, mutta hänen pretoriaaniprefektinsä Rufius Volusianus onnistui kukistamaan usurpaattori Domitius Alexanderin vuonna 309 tai 311. Lopulta Konstantinus hyökkäsi Italiaan vuonna 312 ja kukisti Maxentiuksen prefektin Pompeianuksen. Maxentius valmistautui yhdessä pretoriaaniensa kanssa kohtaamaan Kontantinuksen joukot. Hän oli rakennuttanut Tiberin yli lähellä kivistä Mulviuksen siltaa ponttonisillan. 28. lokakuuta 312 armeijat kohtasivat joen toisella puolella. Maxentiuksen pretoriaanit kärsivät tappion ja yrittivät perääntyä ponttonisillan kautta. Silta kuitenkin sortui, ja sitä ylittämässä olleet pretoriaanit hukkuivat. Maxentius itse koki saman kohtalon. Kansallinen legioonalaishallitus
Rautakaarti teki Siman johtamana ensimmäisen kerran yhteistyötä Octavia Gogan hallituksen kanssa vuoden 1938 alussa. Kuningas Kaarlen otettua vallan helmikuussa 1938 poliittiset puolueet kiellettiin ml. Rautakaarti. Ainoa sallittu poliittinen liike oli Kansallinen uudelleensyntymisen rintama, jonka nimissä kuningas hallitsi maata. Tässä vaiheessa useat rautakaartin jäsenet ulkomaille, erityisesti natsi-Saksaan. Kuninkaan diktatuurin aikaisena Rautakaartia tiukasti vastustaneena pääministerinä oli Armand Călinescu, jonka kaartilaiset salamurhasivat syyskuussa 1939. Kuusi salamurhaan osallistunutta kaartilaista teloitettiin vielä samana päivänä murhapaikalla. Pretoriaanikaarti
Taistelun jälkeen Konstantinus lakkautti pretoriaanikaartin lopullisesti ja määräsi Castra praetorian läntisen muurin tuhottavaksi. Henkiin jääneet pretoriaanit siirrettiin muihin tehtäviin eri puolille valtakuntaa. Kaartin korvasivat Konstantinuksen omat henkivartiojoukot, "scholaet". Pretoriaaniprefektin virka säilytettiin, mutta siitä tuli siviilivirka. Pretoriaaneja ei enää perustettu uudelleen. Aateliskaarti
Aateliskaarti (italiaksi "Guardia Nobile") oli yksi Paavin henkivartiokaarteista. Siihen kuului pelkkiä aatelismiehiä. Aateliskaartin perusti paavi Pius VII vuonna 1801, ja se oli aluksi ratsuväen rykmentti, jonka tehtävänä oli saattaa paavia ja muita kirkkoruhtinaita matkoilla Kirkkovaltiossa. Yksi aateliskaartin ensimmäisistä tehtävistä oli saattaa Paavi Pariisiin Napoleonin kruunajaisiin. Kun Kirkkovaltio liittyi yhdistyvään Italiaan 1870, aateliskaarti muutettiin jalkaväen yksiköksi. Suomen sisällissodan naiskaartit
Suomalaisten naiskaartien esikuvina toimivat vuoden 1917 Venäjän vallankumouksen naispataljoonat, joista ensimmäisen perusti siperialainen talonpoikaisnainen Marija Botškarjova. Suomen punakaartien tavoin myös ensimmäiset naiskaartit syntyivät jo keväästä 1917 lähtien muodostettujen järjestyskaartien ja -toimikuntien pohjalle, joissa oli mukana myös runsaasti naisia. Naiskomppanioita perustettiin vajaalle parillekymmenelle paikkakunnalle eri puolille punaisten hallussa ollutta eteläistä Suomea. Ensimmäiset muodostettiin helmikuun alussa vain muutamia päiviä sisällissodan käynnistymisen jälkeen Helsinkiin, Viipuriin ja tuolloin Sääksmäen pitäjään kuuluneeseen Valkeakosken teollisuustaajamaan. Myöhemmin helmikuun aikana niitä perustettiin myös useihin muihin kaupunkeihin ja teollisuustaajamiin, mutta pelkästään maatyöväestön keskuuteen kaarteja ei syntynyt. Pretoriaanikaarti
Murhan jälkeen pretoriaanit ryhtyivät ryöstelemään palatsia, kun he tarinan mukaan huomasivat Caligulan sedän Claudiuksen piilossa verhon takana. Pretoriaanit huusivat Claudiuksen keisariksi ja kantoivat hänet leiriinsä. Tämä oli virallinen tarina, jota Claudius itse suosi. Toisen tarinan mukaan pretoriaanit olivat Caligulan murhan jälkeen keskustelleet tilanteesta leirissään. Rooman senaatti oli palauttamassa tasavaltaa, mutta jos ei olisi keisaria, ei olisi myöskään tarvetta pretoriaanikaartille. Pretoriaanit tarvitsivat uuden keisarin, ja koska Claudius oli ainoa aikuisiässä oleva hallitsijasuvun jäsen, he lähtivät heti etsimään häntä julistaakseen hänet keisariksi. Valtaannousunsa jälkeen Claudius antoi kaartille palkkioksi viiden vuoden palkan etukäteen. Piirtokirjoitusten mukaan hän otti vuonna 43 kaartin mukaansa Britannian sotaretkelle. Euroopan historia
Foinikialaiset olivat Lähi-idässä vaikuttanut kauppiaskansa, joka persialaisten kasvavan painostuksen alla alkoi perustaa Välimeren rannoille siirtokuntia kauppa-asemiksi sekä pakopaikoiksi. Ehkä tunnetuin siirtokunta oli Pohjois-Afrikkaan vuonna 800 eaa. perustettu Karthago, josta sittemmin tuli Rooman valtakunnan pahin kilpailija. Foinikialaisten perustamat siirtokunnat eivät kaikesta huolimatta muodostaneet yhtenäistä ja vahvaa valtiota. Foinikialaisilla oli laivanrakennus- ja merenkulun taidon lisäksi hyvät yhteydet muihin kansoihin, kirjallinen kulttuuri sekä itsenäiset kaupungit. Punakaarti
Punakaarteja syntyi yleensä paikkakunnille, joissa työväenjärjestöt jo toimivat aktiivisesti, mutta niitä perustettiin myös maaseudulle, missä työväenyhdistyksiä ei ollut ennen suurlakkoa. Tällaisia paikkakuntia olivat esimerkiksi Satakunnan tyypilliset torpparipitäjät Mouhijärvi ja Suodenniemi sekä Mäntän ja Enson kaltaiset maaseudun teollisuusyhdyskunnat. Joillakin paikkakunnilla kaartit perustettiin uuden suurlakon järjestyksenpitoa silmällä pitäen, mutta toisin paikoin, kuten esimerkiksi Mouhijärvellä, sen ilmoitettiin suoraan olevan vastapaino porvariston suojeluskaartille. Viipurissa toimi jo välittömästi suurlakon jälkeen aseharjoituksia pitäneitä maanalaisia taistelujärjestöjä. Erityisesti Karjalan kannaksella ja muualla Itä-Suomessa tapahtui myös useita väkivaltaisuuksia, kuten insinööri Oscar Geffertin ryöstömurha, joissa oli mukana paikallisten työväenyhdistysten ja punakaartien jäseniä. Myös porvarilliset aktivistit sekä heidän kanssaan yhteistyötä tehneet työläisaktivistit syyllistyivät vastaaviin tekoihin. Prima Linea
Prima Linea oli Italiassa 1977–1983 toiminut marxilais-leniniläinen aseellinen järjestö. Sen perustivat vuoden 1976 lopussa Sergio Segio, Roberto Rosso, Enrico Baglioni ja Enrico Galmozzi. Järjestön jäsenet tulivat pääasiassa aikaisemmin toimintansa lopettaneista maltillisemmista äärivasemmistolaisista järjestöistä, kuten Lotta Continua. Prima Linean päämäränä oli luoda Italiaan proletariaatin diktatuuri, ja se tehtäisiin "tuhoamalla vihollinen" aseilla. Järjestön päämäärä oli siis periaatteessa suunnilleen sama kuin Punaisten prikaatien. Suurin näiden kahden järjestön välinen ero oli aluksi se, että Prima Linean jäsenet eivät piileskelleet salaisissa osoitteissa, eivätkä käyttäneet väärennettyjä henkillöllisyystodistuksia. Heidän taktiikkansa oli jäsenyyden salassa pitäminen. Prima Linean jäsenet kävivät päiväaikaan töissä tai opiskelivat ja yrittivät kaikin tavoin vaikuttaa tavallisilta kansalaisilta, vaikka heillä oli kotona aseita vaatekomeroon tai kylpyammeen taakse kätkettynä. Prima Linea oli uhrien lukumäärässä laskien Punaisten prikaatien jälkeen toiseksi menestyksekkäin lyijyvuosien äärivasemmistolaisista terroristijärjestöistä. Prima Linea teki kaikkiaan 101 aseellista hyökkäystä joiden tuloksena 18 ihmistä kuoli ja 23 joutui sairaalahoitoon. Ehkä tunnetuin järjestön murhaama henkilö oli niin sanottua Piazza Fontanan pommi-iskua tutkinut tuomari Emilio Alessandrini, joka ammuttiin autoonsa 29. tammikuuta 1979 kello 08.30 aamulla, hänen juuri kyyditettyään poikansa kouluun. Tätä hyökkäystä johti Marco Donat Cattin, jonka isä, kristillisdemokraattinen poliitikko Carlo Donat Cattin, oli ministerinä useassa Italian hallituksessa. Pretoriaanikaarti
Tiberiuksen seuraaja oli Caligula, joka nousi keisariksi vuonna 37 pretoriaanikaartin prefektin Quintus Sutorius Macron tuella. Caligulan kausi kesti kuitenkin vain neljä vuotta. Se päättyi hänen murhaansa 24. tammikuuta 41. Murhan takana saattoi olla henkilökohtaisia syitä, ja salaliittoon osallistui useita pretoriaanikaartin upseereita. Caligula oli pilkannut erästä kaartin tribuunia Cassius Chaereaa tämän vikisevästä äänestä. Chaerea oli yhdessä kahden muun kaartin upseerin kanssa tavannut Caligulan syrjäisessä käytävässä palatsissa ja murhannut hänet. Rautakaarti
Rautakaarti (rom. "Garda de Fier") oli Romaniassa ennen toista maailmansotaa toiminut äärioikeistolainen ja fasistisena pidetty puolue. Puolue perustettiin vuonna 1927 nimellä Arkkienkeli Mikaelin legioona ja se toimi toisen maailmansodan alkuvuosiin saakka. Useimmista fasistisista puolueista poiketen Rautakaartin ideologiassa ortodoksinen kristinusko oli keskeisessä asemassa. Puolueen perustajana ja karismaattisena johtajana toimi Corneliu Zelea Codreanu vuoteen 1938 saakka, jolloin Romanian hallitus vangitsi ja surmasi hänet. Rautakaarti otti osaa holokaustiin, mutta hävisi Saksan armeijalle ja Ion Antonescun kannattajille kolmipäiväisessä sisällissodassa tammikuussa 1941, minkä jälkeen liike murskattiin. Augustus
Augustus loi valtakaudellaan ensimmäisen vakinaisen armeijan ja laivaston. Hän siirsi legioonia valtakunnan raja-alueille. Näin väheni sotilaiden vaikutus politiikkaan ja valtio vakautui. Moniin myöhempien vuosisatojen kriiseihin liittyi armeijan palaaminen lähemmäs valtakunnan keskusta, mikä horjutti valtiollisia instituutioita. Hän loi pretoriaanikaartin suojelemaan Roomaa ja keisaria. Kaartista muodostui tulevina vuosisatoina yksi politiikan voimakeskuksia, joka väkivallan avulla monopolisoi monta keisarinvalintaa. Augustus myös uudisti talouspolitiikka ja verojärjestelmää. Suomen kaarti
Helsingin opetuspataljoonalle perustettiin oma soittokunta Parolassa 1. huhtikuuta 1819, aluksi kolmen musikantin voimin. Tarkastaessaan samana syksynä suomalaisia rykmenttejä keisari Aleksanteri I oli tyytymätön soittokuntiin ja määräsi venäläisen Josef Tvarjanskin järjestämään Suomen sotilasmusiikkia paremmalle tolalle. Hänestä tuli Kaartin soittokunnan ensimmäinen kapellimestari ja hän palveli tehtävässä kuolemaansa vuonna 1853 saakka. Suomen kaartin soittokunta saavutti sittemmin suuren maineen ja 1800-luvun lopulla sitä on sanottu pidetyn koko keisarikunnan parhaimpana. Sen musiikista nauttivat myös keisarit, varsinkin Aleksanteri III, joka itse soitti baritonitorvea. Kaartin soittokunnalla oli merkitystä varsinkin suomalaisen puhallinmusiikin kehittäjänä ja se sai vastata myös Maammelaulun ensimmäisestä julkisesta esityksestä flooranpäivänä 1848. AdLib
AdLibin perusti Lavalin yliopiston entinen musiikin professori Martin Prevel. Ensimmäisen AdLib-kortin yhtiö tuotti vuonna 1987, ja alkuvaikeuksien jälkeen Prevel yhdessä Rich Heimlichin kanssa onnistui myymään kortin ohjelmistokehittäjille. Serbien vapaaehtoiskaarti
Serbien vapaaehtoiskaarti (serbiaksi "Српска добровољачка гарда") oli
Željko Ražnatovićin eli Arkanin johtama puolisotilaallinen joukko, jonka tehtävänä olivat etniset puhdistukset Jugoslavian hajoamissotien aikana. Serbien vapaaehtoiskaarti teki monia sotarikoksia. Pretoriaanikaarti
Severus Alexander murhattiin vuonna 235, ja keisariksi nousi Maximinus Thrax. Niin sanotun 200-luvun kriisin katsotaan alkaneen tästä hetkestä. Sen aikana valtakunta vajosi kaaokseen ja anarkiaan. Germaanit uhkasivat valtakunnan pohjoisia rajoja, sotapäällikkö toisensa jälkeen kaappasi armeijan avulla vallan ja nousi keisariksi. Vuonna 238 suurin osa pretoriaaneista oli rintamalla, kun kaartin sortovaltaan suuttuneet ihmiset piirittivät Roomassa Castra praetorian. Väkivaltaisuuksien aikana Roomassa syttyi tulipalo, joka tuhosi suuren osan kaupunkia. Tämän jälkeen pretoriaanit murhasivat keisarit Pupienuksen ja Balbinuksen, koska olivat tyytymättömiä heihin ja pelkäsivät, että Pupienus korvaisi koko kaartin omilla joukoillaan. Pretoriaanikaarti
Keisariksi nousi senaatin valitsema Marcus Cocceius Nerva, joka saattoi olla sekaantunut Domitianuksen murhaan. Pretoriaanit olivat raivoissaan Domitianuksen murhasta ja siitä, että häntä ei oltu julistettu jumalaksi, ja vaativat prefektinsä Petronius Secunduksen teloittamista. Tämä oli ollut osallisena salaliittoon. Kaarti kapinoi Casperius Aelianuksen johdolla lokakuussa 97, otti Nervan panttivangiksi ja vaati tätä luovuttamaan Domitianuksen murhaajat pretoriaaneille. Nerva joutui taipumaan kaartin tahtoon, ja hän joutui pitämään julkisen puheen, jossa hän kiitti pretoriaaneja näiden toimista. Nöyryytys heikensi Nervan arvostusta sotilaiden keskuudessa. Pian Nerva ilmoitti adoptoivansa Ylä-Germanian maaherran ja suositun sotapäällikön Marcus Ulpius Trajanuksen ja nimittävänsä tämän perijäkseen. Excubitores
Excubitores (lat., ’vartijat’, ) oli Bysantin keisarien palatsihenkivartiokaarti, jonka perusti keisari Leo I (hallitsi 457–474) korvaamaan aiemmat Scholae-joukot. Kaarti koostui 300 miehestä, jotka oli värvätty Isaurian vuoristosta Vähästä-Aasiasta. Kaartin komentaja "comes excubitorum" nousi usein keisarillisessa hovissa erittäin korkeaan asemaan. Kaartista tuli 600-luvulla pelkkä seremoniallinen palatsiyksikkö, kunnes keisari Konstantinos V (hallitsi 741–775) organisoi sen uudelleen "Ekskoubitoi"-nimiseksi armeijan "tagmata"-eliittiyksiköksi, jonka komentajan arvonimi oli "domestikos ton ekskoubiton". Käsite katosi käytöstä 1000-luvulla. Ekskoubitoi-tagma mainitaan viimeisen kerran vuonna 1081, kun se osallistui Dyrrhakhionin taisteluun normanneja vastaan. Prefekti
Keisariajalla pretoriaanikaartin prefektistä ("praefectus praetorio") tuli tärkeä henkilö, koska kaarti saattoi päättää, kenestä tuli keisari. Pretoriaanikaarti
Tiberiuksen valtakaudella tapahtui myös kunnianhimoisen Lucius Aelius Sejanuksen nousu ja tuho. Sejanus oli toiminut pretoriaanikaartin prefektinä isänsä rinnalla Augustuksen aikana mutta vuonna 15 jaa. hänestä tuli koko kaartin prefekti ilman virkakumppania. Hän oli yksi monista pretoriaaniprefekteistä, jotka käyttivät valtaansa omien tarkoitusperiensä ajamiseksi. Vuonna 23 jaa. Sejanus suostutteli Tiberiuksen antamaan luvan koko kaartin sijoittamiseksi yhteen leiriin Castra praetoriaan Viminalis-kukkulalle Rooman laitamille. Sen jälkeen pretoriaanit ottivat tunnuksekseen Tiberiuksen horoskooppimerkin Skorpionin. Sejanus sai käsiinsä paljon valtaa, ja hän ehkä murhautti Tiberiuksen pojan Drusuksen vuonna 23 jaa. Sejanus yritti taivutella Tiberiusta nimittämään itsensä tämän perijäksi ja oli vähällä onnistua, mutta hänen juonittelunsa paljastuivat vuonna 31 jaa. ja hänet teloitettiin. Galba
Galba tuli keisariksi yli 70-vuotiaana. Roomaan saapumisen jälkeen Galba osoittautui kitsaaksi ja ankaraksi. Tacitus kertoo pretoriaanikaartin vaatineen rahalahjoitusta, joka Galban nimissä oli aiemmin annettu. Galban vastaus oli: "En osta joukkojani, vaan värvään ne." Hän mitätöi kaikki Neron antamat lahjoitukset ja vaati niistä yhdeksän kymmenesosaa takaisin. Ylimielisyys sotilaita kohtaan oli vakava virhe. Ylä- ja Ala-Germanian legioonat nousivat tammikuun alussa kapinaan häntä vastaan julistaen Aulus Vitelliuksen uudeksi keisariksi. Legioonat luopuivat hänestä ja pretoriaanikaarti surmasi hänet. Otho, joka oli suunnitellut vallankaappauksen, nostettiin keisariksi. Pietarin suomalainen punakaarti
Pietarin suomalainen punakaarti sai alkunsa vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen, jolloin kaupunkiin perustettiin noin sadan miehen vahvuinen suomalainen työväenmiliisi. Sen kaikki jäsenet olivat Pietarin suomalaisen työväenyhdistyksen jäseniä. Venäjän väliaikaisen hallituksen pääministeri Aleksandr Kerenski aikoi lakkauttaa työväenmiliisin kesäkuussa ja pidättää samalla sen päällikkönä toimineen Eino Rahjan, mutta miliisi ehti kuitenkin jo ennen sitä lopettaa itse toimintansa. Tämän jälkeen Eino ja Jukka Rahja piilottivat suomalaisen työväenmiliisin käytössä olleet aseet bolševikkien Pietarin neuvoston toimeenpanevan komitean päämajaan. Kesän aikana suomalaisia oli mukana Pietarin seudun vallankumouksellisessa toiminnassa, kuten heinäkuun epäonnistuneessa bolševikkien ja anarkistien kansannousussa. Suomalaisia toimi jo aiemmin myös Pietarin venäläisissä kaarteissa, esimerkiksi Johannes Heikkonen osallistui lokakuun vallankumouksen aikana muun muassa Talvipalatsin valtaukseen. Vitellius
Vitellius korvasi Roomassa epäluotettavan pretoriaanikaartin omilla joukoillaan ja teloitutti osan kaartista. Hänen hallintoaan on kuvattu joissain lähteissä puhtaaksi irstailuksi, todellisuudessa hän lienee ainakin yrittänyt hallita tosissaan. Vitellius ei vain saanut mahdollisuutta vakauttaa oloja, sillä kapinamieliala kyti. Juudeassa juutalaisten kapinaa kukistamassa ollut Vespasianus huudettiin keisariksi heinäkuussa. Roomassa hänen puolestaan toimi veli Flavius Sabinus, joka toimi kaupunginprefektinä eli hän vastasi lain ja järjestyksen ylläpitämisestä. Punakaarti
Varsinaisesti punakaarteja alettiin perustamaan vuodesta 1920 lähtien, jolloin niitä syntyi ainakin Kemiin, Rovaniemelle, Sodankylään, Kemijärvelle ja Kuolajärvelle. Erityisen aktiivinen oli vasemmistolaisuudestaan tunnettu Kuolajärven pitäjä, jonne perustettiin useampia kaarteja muun muassa Kotalan, Saijalan ja Tuutijärven kyliin. Punakaartien toimintaa johti Oulun Sotilaskomitea, jonka päällikkönä oli punajääkäri Leo Mäkelin. Punakaartilaisten määristä ei ole tarkkaa tietoa, mutta esimerkiksi Kuolajärvellä toiminnassa oli mukana useita kymmeniä henkilöitä, joista tosin kaikki eivät olleet aseellisia kaartilaisia, ja Kemin punakaartiin kuului 20 miestä. Gortyn
Praetorium Kaartin jääkärirykmentti
Keisari Aleksanteri I antoi 18.9.1812 käskyn suomalaisen sotaväen perustamisesta ensimmäisen joukko-osaston ollessa 3. Jääkärirykmentti, nykyisen KAARTP:n edeltäjä. Pataljoonan oma historia alkaa vuodesta 1944, jolloin perustettiin Helsingin komennuskomppania. Komppania nimettiin 5. joulukuuta 1948 Helsingin varuskuntapataljoonaksi ja edelleen 1. tammikuuta 1957 Kaartin pataljoonaksi. Toisen maailmansodan jälkeen Suomessa palattiin yksiköiden numeroinnista maakunnallisiin nimiin vuonna 1958, jolloin myös Helsinkiin saatiin taas Kaartin Pataljoona. Anton Praetorius
Anton Praetorius (1560 Lippstadt – 6. joulukuuta 1613 Laudenbach) oli saksalainen pappi, reformoitua uskontoa edustanut teologi ja kirjailija. Hän tuli tunnetuksi noitavainojen ja kidutuksen vastustajana. Avioliitosta 1586 Maria Praetoriuksen kanssa hänellä oli yksi poika. Albrekt Brandenburgilainen
Albrekt osallistui aktiivisesti myös keisarikunnan politiikkaan. Vuonna 1526 hän liittyi Torgaun liittoon, jossa hän toimi yhteis­ymmärryksessä protestanttien kanssa, ja oli yksi niistä ruhtinaista, jotka Augsburgin uskonrauhan jälkeen toukokuussa 1548 liittyivät yhteen kukistaakseen Kaarle V:n. Monestakaan syystä, muun muassa vähien varojen ja henkilö­kohtaisten taipumustensa vuoksi, hänellä ei kuitenkaan ollut kovin suurta osuutta aikakauden sotilaallisiin toimenpiteisiin.
Albrektin hallitsija­kauden alkuvaiheet Preussissa olivat suuri menestys. Hänellä oli tosin vaikeuksia talon­poikais­väestön kanssa, mutta hänen kirkolta takavarikoimat maat ja rikkaudet tekivät hänelle mahdolliseksi päästä aateliston suosioon, ja jonkin aikaa niillä voitiin kattaa hovin kustannukset. Hän edisti myös oppineisuutta perustamalla kouluja jokaiseen kaupunkiin ja vapauttamalla opin tielle lähteneet maaorjat. Vuonna 1544 hän eräistä vastalauseista huolimatta perusti Königsbergin yliopiston, johon hän vuonna 1549 nimitti ystävänsä Andreas Osianderin professoriksi. Albert kustansi myös Erasmus Reinholdin laatimien tähtitieteellisten "Preussilaisten taulukkojen ("Prutenicae tabulae") sekä Caspar Hennebbergerin laatimien ensimmäisten Preussin karttojen painattamisen. Pretoriaanikaarti
Pretoriaanikaartin loppu koitti 300-luvun alussa. Keisari Diocletianus vähensi pretoriaanikaartin merkitystä omalla hallintokaudellaan, ja lopulta keisari Konstantinus Suuri hajotti kaartin vuonna 312 ja hävitti sen Roomassa sijainneen tukikohdan Castra praetorian. Gerhardus Mercator
Mercator syntyi Rupelmonden kaupungissa nykyisessä Belgiassa, ja hänen alkuperäinen nimensä oli "Gerard de Kremer" tai "De Cremer". Pian syntymänsä jälkeen perhe muutti Gangeltiin Jülichin herttuakuntaan. Hänen ottamansa nimi "Mercator" on latinankielinen käännös hänen alkuperäisestä sukunimestään, joka merkitsee kauppiasta. Hän kävi koulua ’s-Hertogenboschissa, jossa hänen opettajanaan oli tunnettu humanisti Macropedius, ja vuodesta 1530 lähtien hän opiskeli Louvainin yliopistossa. Sekä ’s-Hertogenbosch että Louvain sijaitsevat silloisessa Brabantin herttuakunnassa nykyisessä Belgiassa. Vaikka Mercator tunnetaan parhaiten kartografina, hän sai pääosan tuloistaan matemaattisten instrumenttien valmistajana. Louvainissa hän laati vuosina Gemma Frisiuksen ja Gaspar Van Der Heydenin (Gaspar Myrican) kanssa vuosina 1535–1536 karttapallon, joskaan Mercator ei toiminut projektissa ensisijaisesti kartografina vaan lähinnä erityisen taitavana messinkilaattojen kaivertajana. Itsenäisenä kartantekijänä Mercator toimi ensimmäisen kerran vasta vuonna 1537 laatiessaan Palestiinan kartan, jota jo vuonna 1538 seurasi ensimmäinen hänen laatimansa maailmankartta sekä vuonna 1540 Flanderin kreivikunnan kartta. Samoihin aikoihin hän opetteli kursiivia muistuttavan itaalisen kirjoitustyylin, koska se oli karttojen kuparikaiverruksiin sopivin kirjoitustyyli. Hän myös kirjoitti ensimmäisen Pohjois-Euroopassa julkaistun itaalisen kirjoitustyylin oppikirjan. Cesare Borgia
Vuonna 1501 Borgia perusti valloituksilleen Romagnan herttuakunnan. Vuonna 1502 hän valloitti Camerinon, Piombinon ja Urbinon. Hän myös osallistui ranskalaisten kanssa sotaretkelle Napolin kuningaskuntaa vastaan Etelä-Italiassa. Paavin rahalahjoitusten avulla Borgia otti palvelukseensa kondottieerit Oliverotto Euffreduccin, Gian Paolo Baglionin, Vitellozzo Vitellin sekä Orsinin veljekset Giulion ja Paolon. Euffreducci, Vitelli ja Orsinit kuitenkin juonittelivat Borgiaa vastaan. Borgia pidätti Euffreduccin ja Vitellin Senigalliassa ja teloitutti heidät. Marcus Licinius Crassus
Vuonna 60 eaa. Crassus liittyi Pompeiuksen ja Caesarin perustamaan poliittiseen liittoumaan, jota kutsuttiin 1. triumviraatiksi. Crassuksen merkittävin panos tässä liittoutumassa oli se, että hän maksoi Caesarin valtavat velat ja edisti täten merkittävästi Caesarin uraa. Crassus ja Pompeius tulivat huonosti toimeen keskenään, mutta Caesarin diplomaattiset taidot saivat liittouman pysymään kasassa. Pretoriaanikaarti
Uusi keisari matkusti Roomaan, missä hän aiheutti levottomuutta kansan ja armeijan keskuudessa. Lopulta pretoriaanit kapinoivat Elagabalusta vastaan ja murhasivat maaliskuussa 222 hänet ja hänen äitinsä. Uudeksi keisariksi nostettiin Severus Alexander, joka oli vasta 13-vuotias. Hänen kaudellaan pretoriaanit riistäytyivät hallinnasta. Kaarti murhasi vihatun prefektinsä, kuulun juristin Ulpianuksen, kävi katutaisteluita ihmisiä vastaan Roomassa ja pakotti historioitsija Dion Kassioksen kaupungista. Tasavaltalaiskaarti
Tasavaltalaiskaarti kasvoi merkittävästi Iranin–Irakin sodan aikana. Palatsikaartista se kasvoi 1970-luvulla prikaatiksi. Vuonna 1987 siihen kuului kolme panssaridivisioonaa ja jalkaväkidivisioona ja kommandodivisioona. Lopuksi siihen kuului 30–33 prikaatia seitsemässä divisioonassa. Tasavaltalaiskaarti ei kuulunut puolustusministeriön tai vakinaisen väen alaisuuteen, vaan turvallisuusjoukkoihin ja presidentin alaisuuteen. Sen komentaja oli Saddamin poika Qusay Hussein ja esikuntapäällikkö kenraali Ibrahim Abd al-Sattar Mohammad al-Tikriti. Siihen kuului myös neljän prikaatin kokoinen erikoistasavaltalaiskaarti.Kaikki sen jäsenet olivat vapaaehtoisia. Aluksi siihen otettiin vain tikritiläisiä, mutta vuodesta 1986 muualtakin. Kaartissa palvelleet saivat suurempaa palkkaa kuin vakinaisen armeijan väki ja heillä oli monia muitakin etuuksia. Enkratismi
Enkratistit (, itsehillintä) olivat askeetikkoja, jotka kieltäytyivät viinistä ja lihasta ja usein myös avioliitosta. Enkratismi juontanee juurensa saturnilianismista, ja lahkon perusti Justinus Marttyyrin (k. 164) oppilas Tatianos käännyttyään pois kristinuskosta. Enkratistit vaikuttivat etenkin syyrialaisessa kirkossa. Albuksen kaarti
Albuksen kaarti () on Harry Potter -sarjassa Harry Potterin johtama kerho, jossa harjoitellaan erilaisia itsensäpuolustamis- ja hyökkäystaikoja. Kerho perustetaan teoksessa "Harry Potter ja Feeniksin kilta". Equites singulares
Equites singulares oli Rooman keisarin henkivartiokaartin ratsuväki. Trajanus perusti osaston korvaamaan Galban perustaman germaanikaartin. Kaarti saattoi keisaria taistelukentällä, mutta muuten se palveli vain Roomassa. Kaartia johti kaksi tribuunia. Konstantinus Suuri lakkautti kaartin ja lahjoitti toisen sen kasarmeista kirkolle joka rakensi sen alueelle Lateraanikirkon. Domitianus
Domitianuksen hallintokauden loppuaika oli pelon sävyttämää. Keisari pelkäsi salamurhaajia ja kaikki muut pelkäsivät keisarin vihaa. Kun Domitianusta arvosteltiin vainoharhaisuudesta, puolusti hän itseään sanomalla ”Kukaan ei usko keisarin vastaisiin salaliittoihin ennen kuin sellainen vie keisarilta hengen.” Keisarin hengen vievä salaliitto syntyi lopulta vuonna 96. Sen johdossa olivat pretoriaanikaartin prefektit Norbanus ja Petronius Secundus, ja myös hänen vaimonsa ilmeisesti osallistui siihen. Keisarin murhaaminen annettiin erään Stefanus-nimisen entisen orjan tehtäväksi. Privilegium Maius
Keisari Kaarle IV oli vuonna 1356 kultaisessa bullassaan vahvistanut Saksan seitsemän vaaliruhtinaan oikeudet, mutta ulkopuolelle jääneet Habsburgit eivät hyötyneet siitä lainkaan. Tällöin 19-vuotias Itävallan herttua Rudolf IV päätti hankkia itselleen vielä paremmat etuoikeudet väärennöksellä. Hän esitti vuonna 1359 keisari Kaarlelle "Privilegium Maius" (”suurempi etuoikeus”) -nimisen asiakirjan, joka oli todellisuudessa muunneltu versio keisari Fredrik Barbarossan vuonna 1156 Itävallalle myöntämästä "Privilegium Minus" (”pienempi etuoikeus”) -oikeuskirjasta. "Privilegium Maiuksessa" Habsburgeille annettiin samat tai jopa laajemmat etuoikeudet kuin Saksan vaaliruhtinailla oli, ja joidenkin niistä väitettiin takautuvan aina Rooman keisari Neroon ja jopa Julius Caesariin asti. Siinä myös kutsutaan Habsburgeja arkkiherttuoiksi, vaikka heillä ei todellisuudessa vielä tuolloin ollut kyseistä arvoa. Rudolfin teettämä väärennöskokonaisuus käsitti kaikkiaan viisi erillistä dokumenttia, joista niin sanottu "Henricianum" oli päivätty vuodelle 1056. Varsinainen "Privilegium Maius" on merkitty Fredrik Barbarossan vuonna 1156 Itävallan Henrik II:lle myöntämäksi. Alkuperäinen "Privilegium Minus" katosi samoihin aikoihin uuden oikeuskirjan julkistamisen kanssa, ja se mahdollisesti tuhottiin Rudolfin käskystä. Vientirauha
Suomalaiset kommunistit ja sosiaalidemokraatit kävivät 1920-luvun alussa valtataistelua Suomen Ammattijärjestön ja ammattiliittojen johdosta. Työnantajat eivät kuitenkaan tunnustaneet ammattijärjestöjä neuvottelukumppaneiksi ja perustivat Vientirauha Oy:n vuonna 1920 murtamaan lakkoja. Keskeisiä henkilöitä perustamisessa olivat Kymin Oy:n johtaja Einar Ahlman ja G. A. Serlachius Oy:n johtaja Gösta Serlachius. Vientirauha Oy:ta johti aktivisti ja jääkärivärväri Martti Pihkala, jonka mukaan järjestöä kutsuttiin myös "Pihkalan kaartiksi". Aluksi Vientirauhan toimintaa rahoitti paperiteollisuus mutta 1920-luvun kuluessa mukaan liittyivät kaikki keskeiset työnantajaliitot. Lakon murtaminen oli mahdollista niillä aloilla joilla työssä ei tarvittu erityistä ammattitaitoa. Erikoisosaamista vaativien alojen lakkojen murtamista varten perustettiin rinnakkaisjärjestö Teknisen Työn Turva mutta tämä järjestö jäi lyhytikäiseksi. Pretoriaanikaarti
Suurin osa kaartista oli jalkaväkeä, mutta joukkoon kuului myös osasto ratsuväkeä. Piirtokirjoitusten perusteella kaartin sotilaat saivat värväytyä ratsuväkeen noin viiden vuoden palveluksen jälkeen. Nämä miehet pysyivät alkuperäisen kenturiansa listoilla mutta toimivat yhdessä 30 miehen "turmae"-yksiköissä, joita komensi "optio equitum" -niminen upseeri. Erään piirtokirjoituksen perusteella näiden ratsuväkiyksiköiden määrä oli Augustuksen aikana kolme jokaista kohorttia kohti, ensimmäisen vuosisadan lopulla ja 100-luvulla viisi ja 200-luvulla kymmenen jokaista kohorttia kohti. Pretoriaanikaartiin kuului myös yksikkö eliittiratsuväkeä, "speculatores Augusti", jotka toimivat keisarin henkivartioratsuväkenä. Tämän yksikön koko on epävarmaa. Preeriakahlaaja
Preeriakahlaaja ("Bartramia longicauda") on pohjoisamerikkalainen kahlaaja. Lajin nimesi Johann Matthäus Bechstein 1812. René-Primevère Lesson nimesi suvun William Bartramin kunniaksi 1831. Haltiain ja Ihmisten Viimeinen Liitto
Haltiain ja Ihmisten Viimeinen Liitto on haltioiden ja ihmisten välillä solmittu liitto J.R.R. Tolkienin fantasiakirjasarjassa "Taru Sormusten Herrasta". Se perustettiin vuonna 3430 Toista Aikaa Mustaa Ruhtinasta Sauronia vastaan. Porvarikaarti
Porvarikaartien malli oli haettu Keski-Euroopasta, jossa perustettiin kaupunkien puolustukseksi kaarteja. Samanaikaisesti toimivat kuninkaan ylläpitämät kahdeksan ruotujakoista maakuntarykmenttiä, jotka olivat keskittyneet maakunnan ja rintamalinjan puolustamiseen. Myös linnoitustyöt kuuluivat maakuntarykmenttien alaisuuteen. Sodanuhan kasvaessa Kaarle XI määräsi järjestettäväksi ruotujakolaitoksen tavoin Suomen porvarikaartit Tukholman katselmusjärjestyksellä vuonna 1692. Venäjän yhdyttyä suurena pohjan sotana tunnettuun sotaan Ruotsia vastaan vuonna 1700 loputkin porvarikaarteista perustettiin tai varustettiin. Ne saivat aseellista täydennystä Ruotsin valtiolta, mm. tykkejä. Porvarikaartit perustettiin rannikkokaupunkeihin, koska miehistö pulan vuoksi mereltä tulevaa vihollisuhkaa piti pystyä puolustamaan kaupunkikohtaisesti. Myöhemmin sodan edetessä irtonaiset, tuhoja tekevät ja osittain suuretkin kasakkapartiot työllistivät porvarikaarteja. Venäläisten miehitettyä osan Suomesta jaettiin porvarikaarti sissipartioiksi. Vuonna 1721 Uudenkaupungin rauhan jälkeen ja tilanteen rauhoittuessa palasivat porvarikaartit takaisin kaupunkeihin. Vuonna 1741 syttyi uusi sota. Tuolloin porvarikaartin miesvahvuus nostettiin koskettamaan koko miespuolista väestöä. Puolustustoimet olivat turhia, koska Etelä-Suomen puolustus ei kestänyt Venäjän hyökkäyksiä. Pohjois-Suomi jäi yksin puolustamaan maata. Sota päättyi Turun rauhaan 1743. Porvarikaartien aika jatkui rauhan aikana. 1780-luku oli porvariskaartien riitaista aikaa, kun kansan ja osittain porvariston mielipide kääntyi niitä vastaan. Porvarikaartien aika alkoi hiipua 1788, kun kunigas Kustaa III määräsi perustettavaksi jokaiseen kaupunkiin porvarikaartin pohjalle kaksi tai useamman jalkaväkikomppanian sekä ratsu- ja tykistöosastot. Porvarikaartit lopetettiin virallisesti vasta 1793 yleisellä esivallan käskyllä Oulun porvarikaarti
Oulun porvarikaarti toimi Oulun kaupungin puolustuksen turvaajana maakuntarykmentin osallistuessa linnoitus- tai sotatoimiin. Kaartin olemassaolo sijoittuu Ruotsin vallan aikaiseen Ouluun 1700–1800-lukujen taitteessa. Pretoriaanikaarti
Jo ennen Galban kuolemaa Ala-Germanian maaherra Aulus Vitellius oli julistautunut keisariksi tammikuussa 69 ja lähtenyt marssimaan kohti Roomaa. Othon joukot, joihin kuului pretoriaaneja ja Tonavan armeijan sotilaita, kohtasivat Vitelliuksen joukot Cremonan taistelussa 14. huhtikuuta 69. Othon armeija kärsi tappion, osin pretoriaanien kurittomuuden vuoksi. Hän teki itsemurhan 16. huhtikuuta. Pertinax
Kun kaartin suosio oli menetetty, niin oli keisariuskin. Aamulla 28. maaliskuuta vuonna 193 Pertinax oli palatsissaan, kun noin kolmesataa pretoriaanikaartilaista ilmaantui pretoriaaniprefekti Aemilius Laetuksen käskystä porteille raivostuneena vain osittain maksetusta palkasta. Vaikka hänen seuraajansa kehottivat tätä pakenemaan, Pertinax yritti neuvotella kaartilaisten kanssa. Hän oli vähällä onnistua hillitsemään näitä, kun muuan Tausius-niminen kaartilainen tappoi Pertinaxin keihäällä. Pertinax ehti hallita vain 87 päivää. Pertinax vaikuttaisi olleen tietoinen häntä uhanneesta vaarasta, sillä hänen päätöksensä olla antamatta tavanomaisia arvonimiä vaimolleen tai pojalleen säästi heidät kuolemalta. Pretoriaanikaarti
Ensimmäisen vuosisadan lopulla ja 100-luvun alussa kaarti osallistui lukuisiin sotiin Rooman vihollisia vastaan ja osoitti kyvykkyytensä taisteluissa. Nerva kuoli 27. tammikuuta 98 ja Trajanus seurasi häntä valtaistuimelle. Trajanus teloitutti kaartin prefektin ja tämän tukijat. Hänen kaudellaan pretoriaanikaarti osallistui sotiin Daakiaa vastaan vuosina 101–102 ja 105–106 ja Parthian sotaan vuosina 113–117. Kaarti esiintyy näkyvästi Trajanuksen pylväässä, joka kuvaa Daakian sotaretkiä. Varjagikaarti
Varjagikaartissa palvelemisesta tuli skandinaaveille sukuperinne, ja kaartiin liittyi prinssejä ja päälliköiden poikia. Monet miehet halusivat palvella kaartissa rikastumisen houkuttelemina. Kuuluisin varjagikaartin jäsen oli luultavasti Harald Ankara, josta tuli Norjan kuningas. Hän saapui Konstantinopoliin vuonna 1035 ja palveli vuoteen 1044. Hän komensi kaartin osastoa Sisiliassa sotapäällikkö Georgios Maniakesin alaisuudessa, ja myöhemmin Vähässä-Aasiassa.