Kuka keksi barometrin?
Ilmapuntari
Evangelista Torricelli nimetään yleisesti ilmapuntarin keksijäksi,mutta historialliset dokumentit osoittavat että Gasparo Berti, italialainen matemaatikko ja astronomi, olisi rakentanut tahattomasti vesi-ilmapuntarin vuosien 1640–1643 välillä.Ranskalainen filosofi ja tiedemies René Descartes suunnitteli ilmapuntarin jo vuonna 1631, mutta ei ole todisteita että hän olisi kyennyt rakentamaan sen.
Charles Lyell
Sir Charles Lyell, ensimmäinen baronetti KT (14. marraskuuta 1797 – 22. helmikuuta 1875) oli brittiläinen geologi, juristi ja uniformitarianismin kansantajuistaja. Lyellin tärkein saavutus liittyy stratigrafiaan. Hänen mukaansa maanpinta kohoaa ja vajoaa erittäin hitaasti, jolloin Maan ikäkin oli aiempaa luultua suurempi. Lyell oli tärkeä henkilö Charles Darwinille ja hänen evoluutioteoriansa kehittymisen kannalta. Geologian saralta hänen tärkein julkaisunsa on moniosainen teos "Principles of Geology" (). Lyellin testamentin pohjalta perustettiin vuosittain geologian alalla jaettava Lyell-mitali. Hänen mukaansa on nimetty 
Kuussa ja Marsissa sijaitsevat kraatterit. Myös muutamat vuoret on nimetty Lyellin mukaan. Jacques Charles
Charles ja Robertin veljekset laukaisivat maailman ensimmäisen (miehittämättömän) vedyllä täytetyn kuumailmapallon elokuussa 1783, ja myöhemmin saman vuoden joulukuussa Charles ja hänen apuohjaajansa Nicolas Louis Robert kohosivat noin 550 metrin korkeuteen miehitetyllä kuumailmapallolla. Heidän uraauurtava keksintönsä vedyn käyttämiseksi kuumailmapallon nostamiseksi johti tällaisen pallotyypin nimeämiseen "Charlièreksi". Maantiede
1700-luvulla tehtiin myös runsaasti uusia keksintöjä, jotka auttoivat luonnonilmiöiden tutkimuksessa. Kronometri keksittiin vuonna 1764, elohopeamittari 1700-luvun puolivälissä ja uusia projektioita kehitettiin. Muun muassa J. H. Lambertin Lambertin oikeapintainen tasoprojektio ja Lambertin oikeakulmainen kartioprojektio edistivät kartoitusta huomattavasti. Joseph Black
Vuodesta 1756 aloittaessaan anatomian ja kemian professorin virkansa Blackin mielenkiinto kohdistui lämpöoppiin, mikä johti latentin lämmön ja lämpökapasiteetin käsitteiden kehittämiseen. Hän ymmärsi, että lämpömittareilla voitiin määrittää lämmön määrä, jos lämpötilaa mitattiin ajanjakson aikana, kun ainetta lämmitettiin tai viilennettiin. Hän otti kaksi samanlaista lasipulloa, laski molempiin saman määrän vettä ja asetti ne jäätävään seokseen. Toiseen hän lisäsi hieman alkoholia jäätymisen estämiseksi. Otettaessa pullot seoksesta pois alkoholi-vesi-seos lämpeni seitsemän astetta (7 °C), kun taas jää pysyi jäätymispisteessä (0 °C). Koska lasien oli absorboitava lämpöä samalla nopeudella, Black osoitti, jään kymmenen tunnin aikana absorboima lämpö olisi nostanut yhtä suuren vesimäärän lämpötilaa 78 °C. Kyseessä oli latentti lämpö. Barelli
Barelli on Bob De Moorin luoma sarjakuva. Se ilmestyi ensimmäisen kerran "Tintin"-lehdessä 27.7.1950. Sarjasta tehtiin kahdeksan albumia. Barelli on teatterinäyttelijä, joka ajautuu seikkailuihin. Piirrostyyliltään Barelli edustaa selkeää viivaa eli ligne clairea.Suomeksi on julkaisematta "Barelli et la mort de Richard II", 1980, Bedescope. Beerin ja Lambertin laki
Saksalainen August Beer julkaisi valon absorptiota käsittelevän tutkimuksensa "Annalen der Physik und Chemie" -lehdessä vuonna 1852. Hän käytti fotometrissään valonlähteenä kahta tarkasti säädettyä öljylamppua ja suodattimena punaista lasia. Säteiden voimakkuuksien mittaamisessa hän hyödynsi polarisaatiota Nicolin prismojen avulla. Beer tutki absorptiota useiden eri suolojen liuoksilla. Eräässä työssä hän täytti yhden desimetrin pituisen putken kuparisulfaattiliuoksella, jossa oli yksi tilavuusyksikkö väkevää liuosta ja yhdeksän tilavuusyksikköä vettä (1:9). Lisäksi hän täytti kahden desimetrin pituisen putken puolta laimeammalla liuoksella (1:19). Molemmissa tapauksissa hän sai mittaustarkkuuden rajoissa saman absorptiokertoimen. Barlow-linssi
]
Barlow-linssi (tunnetaan myös nimellä Barlow) on kaukoputken lisälaite, 
jolla voidaan pidentää kaukoputken tehollista polttoväliä. Barlow-linssi tuplaa, kolmin- tai viisinkertaistaa kaukoputken polttovälin. Se koostuu yleensä yhdestä tai useammasta negatiivisesta linssistä, ja vastaa toimintaperiaatteeltaan kameroissa käytettävää polttovälin muuttajaa. Laadukas Barlow-linssi ei aiheuta valohäviötä, vaan parhaimmillaan parantaa kuvan kontrastia ja laatua. Linssi on nimetty keksijänsä Peter Barlowin mukaan. Niels Bohr
Niels Henrik David Bohr (7. lokakuuta 1885 Kööpenhamina – 18. marraskuuta 1962 Kööpenhamina) oli tanskalainen fyysikko. Bohr tunnetaan erityisesti yhtenä merkittävimmistä kvanttimekaniikan ja nykyaikaisen atomimallin kehittäjänä. Bohr sai vuonna 1922 Nobelin fysiikanpalkinnon juuri atomin rakenteen selvittämisestä. Bohr osallistui niin sanottuun Manhattan-projektiin, jossa Yhdysvaltojen tavoite oli kehittää ydinase. Niels Bohrin pojalle Aage Niels Bohrille on myös myönnetty Nobelin fysiikanpalkinto. Karl Ferdinand Braun
Braun tutki aluksi pingotettujen lankojen värähtelyjä ja termodynamiikkaa. Hänen tunnetuimmat työnsä liittyvät kuitenkin sähköön. Hän tutki Ohmin lain poikkeuksia ja kehitti Braunin sähkömittarin ja katodisädenäyttöön perustuvan oskilloskoopin, joka valmistui 1897. Arnold Orville Beckman
Arnold Orville Beckman (10. huhtikuuta 1900 – 18. toukokuuta 2004) oli yhdysvaltalainen kemisti, jota pidetään pH-mittarin keksijänä. Hän toimi professorina California Institute of Technologyssä ja perusti vuonna 1935 Beckman Instruments -yhtiön, joka on nykyisin nimellä Beckman Coulter. Heinrich Geissler
Johann Heinrich Wilhelm Geissler (26. toukokuuta 1814 – 24. tammikuuta 1879) oli saksalainen keksijä ja mittalaitteiden valmistaja. Geissler tunnetaan erityisesti keksimästään elohopea-tyhjiöpumpusta ja Geisslerin putkesta, joka oli varhainen loisteputki. Ilmapuntari
Käsitys, jonka mukaan laskeva ilmanpaine ennustaa myrskyä, tarjoaa teoreettisen perusteen "myrskylasiksi" tai "Goethen ilmapuntariksi" nimetylle laitteelle. Se nimettiin Johann Wolfgang von Goethen, saksalaisen tiedemiehen ja kirjailijan mukaan, joka kehitti yksinkertaisen mutta tehokkaan vesi-ilmapuntarin käyttäen Torricellin luomia periaatteita. 
Vesi-ilmapuntari koostuu lasiastiasta, joka on sinetöity puolilleen vettä. Siinä on kapea nokka joka nousee vesirajan alapuolelta. Nokan kärki on avoin ilmanpaineen muutoksille. Kun ilmanpaine on alhaisempi kuin astian sinetöinnin aikaan, nokan vedenpinta nousee astian vedenpinnan yläpuolelle, korkeapaineella se laskee pinnan alapuolelle. Tällaisen ilmapuntarin variaatio voidaan helposti tehdä kotona. Barometern
"Barometern" oli Suomen ensimmäisiä liberaalien aatteiden edustajia. Sen perustamisen taustalla oli pelko siitä, että keisarillisella manifestilla asetettu tammikuun valiokunta saattaisi korvata odotettujen valtiopäivien alkamisen. Kerran viikossa vajaan puolen vuoden ajan ilmestyneen lehden toimintaa jatkoi uusi liberaalilehti "Helsingfors Dagblad". "Barometernin" päätoimittaja Ernst Linder puolestaan alkoi julkaista suomenkielistä "Päivätärtä". Viinihappo
Noin vuonna 800 persialainen alkemisti Jabir ibn Hayyan erotti ensimmäisenä viinihapon kaliumtartraatista. Modernin viinihapon eristysmenetelmän kehitti ruotsalainen kemisti Carl Wilhelm Scheele. Viinihapon kiraalisuuden havaitsi ensimmäisenä Jean Baptiste Biot vuonna 1832. Louis Pasteur jatkoi tätä tutkimusta vuonna 1847 tutkimalla viinihappokiteiden muotoja, jotka hän havaitsi olevan epäsymmetrinen. Viinihapolla on kolme stereoisomeeria: luonnossa esiintyvä -("R","R")-(+)-viinihappo (CAS 87-69-4) ja sen peilikuvaisomeeri (enantiomeeri) -("S","S")-(−)-viinihappo (CAS 147-71-7), sekä optisesti inaktiivinen mesoviinihappo (CAS 147-73-9) ja raseeminen seos, joka tunnetaan nimillä "paraviinihappo" tai "raseemihappo" (CAS 133-37-9). Leo Mechelin
Mechelin kirjoitteli syksyllä 1860 Schaumanin toimittamaan Papperslyktan-lehteen. Syksyllä 1861 nuoret liberaalit perustivat lyhytikäiseksi jääneen Barometernin, jonka toimittajaksi Mechelin ryhtyi. Päätoimittajana oli häntä vain vuoden vanhempi Ernst Linder. Barometernin seuraajaksi perustettiin vuoden 1862 alussa Helsingfors Dagblad, jonka hallituksessa ja omistajana Mechelin oli vuoteen 1884, mutta ei kuulunut toimituskuntaan. Hän kuitenkin avusti lehteä ja kirjoitteli ajoittain sen sivuille yhteiskunnallisia artikkeleita koti- ja ulkomaisista kysymyksistä. Esimerkiksi vuoden 1866 Pariisin matkaltaan hän lähetti lehteen Napoleon III:n hallintoa arvostelevia raportteja. Magdeburgin puolipallot
Magdeburgin puolipallot on fysikaalinen koe, jonka saksalainen fyysikko Otto von Guericke kehitti vuonna 1650 osoittaakseen, että luonnossa on mahdollista luoda tyhjiö, ja osoittaakseen ilmanpaineen voimakkuuden. Kokeessa kaksi kuparista puolipalloa liitettiin tiiviisti vastakkain, ja syntyneestä pallosta imettiin ilma pois. Tätä varten von Guericke kehitti maailman ensimmäisen tyhjiöpumpun. Pallon halkaisija oli noin 37 cm (1,2 jalkaa). Nevil Maskelyne
Britannian parlamentti oli vuonna 1714 luvannut 20 000 punnan palkinnon sille, joka keksisi käyttö­kelpoisen ja riittävän tarkan menetelmän pituus­asteen määrittämiseksi merellä. Kun John Harrison keksi kronometrin, hänen ja Maskelynen välille syntyi pitkä­aikainen kiista siitä, kummalle palkinto kuuluisi. Palkinto­ehdokkaita arvioimaan perustettu lauta­kunta, Board of Longitude, lähetti Maskelynen vuonna 1763 Barbadokselle, jossa hänen tehtävänään oli määrittää saaren pää­kaupungin Bridgetownin pituus­aste Jupiterin kuista tehtyjen havaintojen avulla ja samalla verrata menetelmänsä tarkkuutta Harrisonin kronometriin. Krono­metri osoittautui riittävän tarkaksi, mutta ennen kuin palkkio myönnettiin Harrisonille, häntä vaadittiin vielä laatimaan kronometrista täydellinen kuvaus ja rakentamaan sellaisia kaksi lisää, joista toista kokeili itse kuningas Yrjö III. Xiaochangliang
Vuonna 1923 amerikkalainen geologi George Barbour tutki Nihewanin allasta ja huomasi ammoin kuivuneen järven sedimentit. Hän arvioi kuitenkin järven iän väärin eikä löytänyt kaipaamiaan merkkejä maastosta. Siksi kutsui hän Kiinassa toimivat jesuiitat ja paleontologit Émile Licent ja Pierre Teilhard de Chardin käymään Nihewanissa. He arvioivat järven kuivumisen iäksi yli miljoona vuotta ja samalla he löysivät ensimmäiset merkit ihmisen toiminnasta. Löydetyt kivityökalut olivat vanhimmat siihen asti löydetyt esineet. Baari
Baarin (millibaari) esitteli vuonna 1909 Sir Napier Shaw, jota pidetään myös nykyaikaisen meteorologian perustajana. Kansainvälisesti yksikön hyväksyi seitsemäs yleinen paino- ja mittakonferenssi vuonna 1948. Rømer-asteikko
Vuonna 1708 Gabriel Fahrenheit vieraili hänen kotonaan tarkoituksenaan tutustua Rømerin lämpömittareihin. Fahrenheitille hän esitteli ""lyhyttä mittaria"". Sen alamerkki haettiin jäätymispisteessä (noin 7,5 °Rø) ja ylämerkki ihmisen ruumiinlämmöstä (22,5 °Rø, ehkä suusta). Merkkien väli oli jaettu kahteen osaan, josta yksi osa merkittiin veden jäätymispisteen alapuolelle (0 °Rø). Tämä mittari oli ilmeisesti tarkoitettu ihmisen ruumiinlämmön mittaamiseen, sillä sitä ei voinut käyttää korkeiden lämpötilojen mittaamiseen. Vaikuttaa siltä, että tämän mittarin asteikko vaikutti suuresti Fahrenheit-asteikon muodostumiseen. Metri
Ensimmäisen tiedossa olevan esityksen pituudessa desimaalipohjaisen mittayksikön käyttöönotosta teki englantilainen filosofi John Wilkins vuonna 1668. Hänen ehdottamansa yksikkö oli nimeltään "universal measure" (). Vuonna 1675 italialainen tieteilijä Tito Livio Burattini käytti teoksessaan "Misura Universale" nimitystä "metro cattolico" (kirjaimellisesti "yleinen mitta"), joka oli johdettu kreikan sanoista "μέτρον καθολικόν" ("métron katholikón", ). Tähän nimitykseen pohjautui sanan "metri" alkumuoto, ranskan kielen sana "mètre", joka otettiin mittayksikön nimeksi Ranskassa vuonna 1799, kun maa siirtyi ensimmäisenä maailmassa metriseen järjestelmään. Batysfääri
Barton jatkoi sukeltamista parannetun laitteen, bentoskoopin, avulla aina vuoteen 1950. Hän kehitti laitteistoon ulkopuoliset valonheittimet sekä ulkopuoliset mekaaniset käsivarret. Alfred Nobel
Vaikka Alfred Nobel siirtyi etupäässä räjähdysaineiden suunnitteluun 1860-luvulla, hän keksi lisäksi monia muitakin asioita paitsi sitä ennen, myös sen jälkeen. Hänellä oli noin sata erilaista patentoitua keksintöä. Moni näistä keksinnöistä jäi tosin vain suunnitelman asteelle. Nobel sai ensimmäiset patenttinsa 1850-luvulla ilmanpainemittarista, kaasumittarista ja vedenkulutusmittarista, joskin yhtään näistä patenteista ei sovellettu käytäntöön. Vähän myöhemmin hän suunnitteli skotlantilaisille kaivostyöläisille lampun, jossa voitiin käyttää tavallista öljyä, jotta heidän ei tarvinnut käyttää Nobelin räjähdysöljyä ja näin välttää sen käyttämistä dynamiittiin. 1870-luvulla Nobel suunnitteli junanvaunun, joka kulki veturin edellä ja ilmoitti sille radalla olevasta esteestä ajoissa. Béla Barényi
Béla Viktor Karl Barényi () oli autonsuunnittelija ja autojen passiivisen turvallisuuden kehittämisen edelläkävijä. Hän laati myös kansanautosuunnitelman, jota pidetään eräänä Volkswagen Kuplan edeltäjistä. Yli 2 500 patenttia saanutta Barényia pidetään eräänä historian merkittävimmistä autonsuunnittelijoista. John Flamsteed
Helmikuussa vuonna 1675 Flamsteed matkusti Lontooseen, missä hän asui Mooren luona. Moore järjesti Flamsteedille tapaamisen kuninkaan kanssa Kuninkaallisen observatorion perustamisesta. Flamsteed oli itse asiassa päässyt jonkinlaiseen kuninkaan suosioon, sillä hän oli tehnyt tälle ja Yorkin herttualle vuotta aiemmin barometrin ja lämpömittarin. Flamsteed nimitettiin 4. maaliskuuta vuonna 1675 observatorion johtajaksi. Hän nautti sadan punnan vuosittaista tuloa, mistä hän joutui maksamaan kymmenen puntaa veroa. Flamsteed joutui myös itse kustantamaan tarvittavat instrumentit. Observatoriossa aloitettiin havaintojen teko vuonna 1676. Vuosi myöhemmin hänet äänestettiin Royal Societyn jäseneksi. Flamsteed oli hyvin tarkka havainnoitsija ja hänellä oli uransa aikana useita havainto-ohjelmia, joilla haettiin vastauksia tuon ajan keskeisiin ongelmiin. Tutkimusten tuloksena Flamsteed keksi kartoissa käytetyn kartioprojektion. Newton-asteikko
Newton-asteikko (yksikön tunnus °N) on brittiläisen fyysikon Isaac Newtonin vuonna 1701 lehdessä "Philosophical Transactions" esittelemä lämpötila-asteikko. Asteikon on empiirinen asteikko, jonka kaksi referenssipistettä ovat veden jäätymispiste ja ihmisen ruumiinlämpö. Näille pisteille Newton antoi lämpötilat 0 °N ja 12 °N. Koska lämpötilat mitataan veden jäätymispisteen suhteen, kutsutaan sitä "suhteelliseksi asteikoksi". Mittausteknisesti sen asteikko on välimatka-asteikko, jossa termodynaamisia laskelmia voi tehdä ainoastaan lämpötilaerojen avulla. Asteikosta ei tullut yleisesti suosittua, mutta se oli eräs varhaisimmista käytetyistä lämpötila-asteikoista. Aika
Englantilainen John Harrison kehitti 1700-luvulla laivakronometrin. Se pystyi pitämään hyvin tarkkaa aikaa myös merillä, mikä teki merenkululle tärkeän pituusasteen määrittämisen mahdolliseksi. Ilmapuntari
Elohopeabarometri koostuu vähintään 84cm korkeasta lasiputkesta, joka on suljettu toisesta päästä ja yhdistetty elohopeasäiliöön toisesta päästä. Elohopean paino luo tyhjiön putken yläpäähän. Elohopea liikkuu putkessa kunnes se on tasapainossa ilmakehän siihen kohdistaman painon kanssa. Korkeapaine pakottaa elohopean korkeammalle putkeen, matalapaineella elohopea laskee. Koska lämpötila vähentää elohopean tiheyttä, asteikko on säädetty kompensoimaan tätä. Anemometri
Australialainen Derek Weston paransi kolmekuppista anemometriä vuonna 1991 siten, että se mittaa sekä tuulen suuntaa että nopeutta. Weston lisäsi yhteen kuppiin läpän, joka saa rattaan vuorotellen lisäämään ja hidastamaan vauhtia läpän kulkiessa myötä- ja vastatuuleen. Tuulen suunta voidaan mitata näistä nopeuden jaksoittaisista muutoksista ja tuulen nopeus mitataan tavalliseen tapaan rattaan keskinopeudesta. Eugene Bourdon
Charles Eugène Bourdon () oli ranskalainen kelloseppä, insinööri ja instrumenttirakentaja. Hänet tunnetaan erityisesti "Bourdon-putkeksi" (Bourdon tube, Bourdon gauge, Bourdon’s pressure gauge) kutsutun painemittarin kehittäjänä (ranskalainen patentti 17. 7.1849, yhdysvaltalainen 1852). Laitetta voidaan kutsua myös paineputkimanometriksi. Laite perustuu ilmiöön, että paineen lisääntyessä metallinen putki muuttaa muotoaan eli deformoituu; sopivasti kaareva putki oikenee hieman paineen lisääntyessä ja palautuu alkuperäiseen muotoonsa paineen taas alentuessa. Koska liikaa kuumennettujen höyrykoneiden räjähtämisiä sattui runsaasti 1800-luvun puolivälissä, laite höyryn paineen mittaamiseksi saavutti nopeasti suuren suosion. Bourdonin vuonna 1850 käynnistämä liiketoiminta (Bourdon Sedeme Co.) oli menestyksellinen, ja patentti oli voimassa vuoteen 1875 saakka. Höyrykoneisiin liittyneet räjähdysonnettomuudet harvenivat merkittävästi muutaman vuoden kuluessa Bourdonin painemittarien levitessä. Bourdon palkittiin ranskalaisella Kunnialegioonan ritarin (Chevalier de la Légion d’honneur) arvomerkillä jo vuonna 1951. Nollameridiaani
1700-luvun alussa kysymys pituus­asteen tarkemmasta määrittämisestä merellä sai osakseen suurta huomiota, mikä johti siihen, että John Harrison keksi merenkulkijoiden käyttämän, riittävän tarkan kronometrin. Mutta varsinaisesti vasta tarkemmat tähti­kartat, joita vuosina 1680–1719 laati Britannian kuninkaallinen astronomi John Flamsteed ja myöhemmin hänen seuraajansa Edmund Halley, tekivät meren­kulkijoille mahdolliseksi määrittää pituus­piiri tarkemmin kuun sijainnin perusteella Thomas Godfreyn ja John Hadleyn keksimän oktantin avulla. Vuosien 1765 ja 1811 välillä Nevil Maskelyne julkaisi 49 laitosta Nautical Almanac-teoksesta, ja ne oli laskettu Greenwichin kuninkaallisen tähti­tornin pituus­piirin mukaan. Onkin sanottu, että Maskelynen taulukot eivät ainoastaan tehneet kuuhun perustuvaa paikan­määristyä mahdolliseksi, vaan ne myös tekivät Greenwichin meridiaanista yleis­maailmallisesti käytetyn noll­a­meridiaanin. Jopa "Nautical Almanac"in ranskan­kielisissa käännöksissä käytettiin Maskelynen laskelmia Greenwichistä luettuna siitä huolimatta, että kaikki muut taulukot teoksessa Connaissance des Temps perustuivat Pariisin meridiaaniin. Robert FitzRoy
FitzRoy hyväksyttiin Royal Societyn jäseneksi 1851. Hän sai vastuulleen merisäähavaintojen keruun ja analysoinnin, Hän kehitti käsitteen Synoptinen säähavaintokartta, ja julkaisi Britannian ensimmäiset sääkartat. Hän pyrki kehittämään helppokäyttöisiä barometriä, ja siinä yhteydessä kehitti myrskylasin, jolla piti voida ennustaa säätilaa. Suihkuvirtaus
Suihkuvirtausten osuus matalapaineiden rakenteessa selvisi Jacob Bjerknesin ja suomalaisen Erik Palménin vuonna 1937 järjestämässä kokeessa jossa tehtiin kahden päivän ajan radioluotauksia 11 Euroopan maassa ja seurattiin matalapaineen kolmiulotteisen rakenteen kehittymistä. Nimen "suihkuvirtaus" () keksi saksalainen meteorologi H Seilkopf, joka kirjoitti 1939 sääoppia lentäjille (Seilkopf, H. 1939: "Maritime Meteorologie: Handbuch der Fliegenwetterkund".) Tieteellinen vallankumous
Empirismi loi tarpeen kehittää aiempaa tarkempia ja aivan uusiin käyttötarkoituksiin tarkoitettuja mittalaitteita. Tähtitieteen kannalta ehkä tärkein tällainen väline oli kaukoputki, jonka keksivät hollantilaiset Hans Lippershey ja Sacharias Jansen, ja jonka rakennetta Galileo Galilei paransi huomattavasti. Myös sellaiset välineet kuin lämpömittari, ilmapuntari ja mikroskooppi ovat tieteellisen vallankumouksen aikaisia keksintöjä. Claude Louis Berthollet
Berthollet kehitti Ranskan salpietari-, teräs- ja värjäämö­teollisuutta. Väriaineiden ohella hän tutki myös valkaisuaineita, ja vuonna 1785 hän ensimmäisenä pani alulle kloorikaasun kaupallisen käytön valkaisu­aineena. Pariisin Quai Javelin varrella olleessa laboratorioissaan hän valmisti vuonna 1789 ensimmäistä nykyisin käytössä olevien kaltaista valkaisunestettä johtamalla kloorikaasua natriumkarbonaattiliuokseen. Tuloksena saatu neste, joka tunnettiin nimellä "Eau de Javel" ("Javelin vesi"), oli natrium­hypo­kloriitin laimeaa liuosta. Berthollet keksi myös kalium­kloraatin (KClO) joka sekin on vahvasti hapettava klooriyhdiste ja jota voidaan käyttää myös valkaisuaineena. Se tunnetaankin myös nimellä "Berthollet'n suola". Alessandro Volta
Alessandro Giuseppe Antonio Anastasio Volta (18. helmikuuta 1745 Como – 5. maaliskuuta 1827 Como) oli italialainen fyysikko, joka kehitti teorian staattista sähköä varastoivasta laitteesta. Volta tutki sähköstatiikkaa, pneumatiikkaa ja meteorologiaa. Vuonna 1799 hän kehitti sinkki- ja kuparilevyistä muodostuvan ensimmäisen pariston, Voltan patsaan, jonka hän esitteli vuonna 1800. Volta löysi metaanin ja pystyi ensimmäisenä eristämään sitä. SI-järjestelmän jännitteen yksikkö voltti on nimetty Voltan muistoksi. Baari
Millibaaria käytettiin ennen ilmanpaineen yksikkönä meteorologiassa. Sellaisena se korvasi aikaisemmin käytetyn elohopeamillimetrin, joka oli suuruudeltaan nykyisissä yksiköissä 133,322 pascalia.. Nykyisin ilmanpaineen yksikkönä käytetään hehtopascalia. Siirryttäessä millibaarista hehtopascaliin lukuarvot säilyvät samoina, koska 1 000 mbar = 1 000 hPa. Maapallon ilmakehän paine on merenpinnan korkeudella noin 1,013 bar. Laivakronometri
Myös ranskalainen Ferdinand Berthoud ja englantilainen Thomas Mudge onnistuivat rakentamaan merellä luotettavasti toimineet ajannäyttäjät. Vaikka ne eivät olleet rakenteeltaan yksinkertaisia, ne osoittivat, että Harrisonin ratkaisu ei ollut ainoa mahdollinen. Suuresti entistä käytännöllisemmiksi kronometrin tekivät Thomas Earnshaw ja John Arnold, jotka vuonna 1780 kehittivät ja patentoivat yksinkertaisemman jouseen yhdistetyn johtorattaan, siirsivät lämpötila­kompensaation jouseen sekä paransivat kierrejousien rakennetta ja valmistusta. Tähän keksintöjen yhdistelmään myöhemmät laiva­kronometrit perustuivat siihen saakka, kunnes elektroniset laitteet tulivat käyttöön.
Uusi teknologia oli aluksi niin kallista, ettei kaikissa laivoissa ollut kronometria, kuten osoitti Englannin Itä-Intian kauppakomppanian Arniston-laivan tuho, jossa 372 henkeä sai surmansa. Kuitenkin vuodesta 1825 lähtien Britannian kuninkaallinen laivasto varusti kaikki aluksensa kronometrilla. Mikrobiteoria
Muodollisemmat kokeet mikrobien ja sairauksien välisestä suhteesta suoritti Louis Pasteur vuosien 1860 ja 1864 välillä. Hän löysi lapsivuodekuumeen ja märkimistä aiheuttavan bakteerin verestä ja ehdotti boorihapon käyttöä tappamaan nämä mikrobit ennen synnytystä ja sen jälkeen. Televisiovastaanotin
Skotlantilainen John Logie Baird (1888–1946) kehitti 1926 ensimmäisen laitteen, jolla sähköinen signaali voitiin näyttää kuvana. Laite oli elektromekaaninen hyödyntäen Nibkowin levyä, ja sen juovaluku oli vain aluksi vain 30. Nibkow ehti nähdä Bairdin "Televisor"-järjestelmän demonstraation Berliinissä vuonna 1928. Yhdysvalloissa Nibkowin menetelmää käytti Charles Francis Jenkins (1867–1934), jonka oma laite valmistui Bairdin jälkeen. Jenkins aloitti televisiolähetykset 1928, jolloin lähettävät ja vastaanottavat laitteet perustuivat elektromekaaniseen tekniikkaan. Ääni lähetettiin erikseen radiotekniikalla ja synkronoitiin vastaanottimessa. Kuvan laatu oli niin huono, että tekniikka sai murska-arvostelut ja yritys meni konkursiin vuonna 1932. Englannissa BBC aloitti lähetykset Bairdin tekniikalla 1930 ja käytti tätä tekniikkaa vuoteen 1937 saakka. Anemometri
Suunnitellessaan anemometrinsä, Robinson väitti, että olipa kuppien koko tai varsien pituus mikä hyvänsä, kuppien lineaarinen nopeus oli aina yksi kolmasosa tuulen nopeudesta. Eräät riippumattomat kokeet ilmeisesti vahvistivat tämän päätelmän, mutta se oli hyvin kaukana totuudesta. Myöhemmin huomattiin, että oikea suhde tuulen ja kuppien nopeuden välillä, jota kutsutaan anemometrikertoimeksi, riippui kuppien ja varsien mittasuhteista, ja kenties oikea arvo oli suuruusluokkaa kaksi - vähän yli kolme. Virheestä seurasi se, että monissa virallisissa 1800-luvun julkaisussa ilmoitetut tuulen nopeudet olivat usein virheellisiä. Antropometria
Menneisyydessä antropometriaa on käytetty useissa eri yhteyksissä, ja sekä menetelmälle itselleen että eri antropometristen menetelmien antamille tuloksille on annettu erilaisia merkityksiä. Ihmisruumiin mittaamisen isänä on pidetty ranskalaista Alphonse Bertillonia. Hän kehitti 1880-luvulla järjestelmän, jossa tiettyjä kehon synnynnäisiä (pään ja kehon mittasuhteet) ja hankittuja (arvet, tatuoinnit) ominaisuuksia käytettiin rikoksenuusijoiden tunnistamisessa. Hermann Barrelet
Henri "Hermann" Barrelet (s. 1881 – kuolinaikaa ei tiedossa) oli ranskalainen soutaja ja olympiavoittaja. Hän voitti kultaa Pariisin olympialaisissa 1900 yksikkökilpailussa ajalla 7.35,6. Hän voitti hopealle sijoittuneen maanmiehensä André Gaudinin kuuden sekunnin erolla. Thomas Seebeck
Thomas Johann Seebeck (1770 Tallinna – 1831 Berliini) oli saksalainen fyysikko, joka tutki erityisesti lämpöoppia ja keksi termoparin käytön lämmön mittaamiseen. Guglielmo Marconi
Markiisi Guglielmo Marconi [] (25. huhtikuuta 1874 – 20. heinäkuuta 1937) oli italialainen fyysikko, keksijä ja liikemies, joka keksi langattoman lennättimen eli radion. Radion kehittämisessä oli mukana useita keksijöitä ympäri maailmaa, mutta Marconin 2. heinäkuuta 1897 hyväksyttyä brittipatenttia ”"Improvements in transmitting electrical impulses and signals and in apparatus there-for"” pidetään ensimmäisenä radiopatenttina, minkä takia Marconia pidetään radion keksijänä. Radiolähetyksiä oli kuitenkin kaikki radion ominaisuudet täyttävillä laitteilla lähetetty ennen Marconin patenttia. Tästä syystä radion keksijän titteli on kiistanalainen (katso lisää: "Radion historia"). Marconi sai yhdessä Karl Ferdinand Braunin kanssa Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1909 ”ansioista langattoman lennättimen kehittämisessä.” Joseph Bramah
Joseph Bramah (13. huhtikuuta 1748 Stainborough Lane Farm, Stainborough, Barnsley, Yorkshire – 9. joulukuuta 1814) oli englantilainen keksijä ja lukkoseppä. Hänet tunnetaan parhaiten hydraulisen puristimen keksijänä. Yhdessä William George Armstrongin kanssa häntä pidetään hydrauliikan yhtenä perustajana. Pascalin laki
Pascalin laki on yksi hydrodynamiikan tärkeimmistä laista, jonka keksi ranskalainen tiedemies Blaise Pascal vuonna 1648. Lain mukaan fluidiin vaikuttava ulkoinen paine vaikuttaa tasaisesti jakautuen koko fluidimäärään. Esimerkiksi sylinterimäisessä astiassa (esim. vesilasi, juomapullo) ilmakehän paine kohdistuu yhtä suurena sekä nestepintaan että kohtisuorasti jokaiseen osaan sylinterin seinämää ja pohjaa. Benjamin Franklin
Benjamin Franklin oli myös keksijä. Hän keksi muun muassa maailman ensimmäiset torneihin asennettavat ukkosenjohdattimet, kaksitehoiset silmälasit ja lasiharmonikka-nimisen instrumentin. Ukkosenjohdattimiin kohdistui kritiikkiä, koska salamoiden ajateltiin olevan Jumalan rangaistuksia ihmisille. Franklin itse oli deisti, joten hän ei nähnyt tätä ongelmana. Charlesin laki
Ilmiön havaitsi tiettävästi ensimmäisenä ranskalainen tieteellisten mittalaitteiden kehittäjä Guillaume Amontons (1663–1705). Vaikka tarkkoja lämpömittareita ei silloin vielä ollut käytettävissä, hän havaitsi kaasun tilavuuden "kasvavan kolmanneksella kun kaasu vietiin kylmästä tilasta kiehuvaan veteen". Hän väitti myös, että lämpötilan alentaminen pienentää kaasun painetta ja esitti ajatuksen absoluuttisesta kylmyydestä. Lain muotoili täsmällisesti vuonna 1809 ranskalainen kemisti Joseph Louis Gay-Lussac joka teki kaasujen parissa uraanuurtavaa työtä. . Byretti
Ranskalainen kemisti François Antoine Henri Descroizilles kehitti vuonna 1791 ensimmäisen byretin, joka muistutti enemmänkin asteikolla varustettua putkiloa. Joseph Louis Gay-Lussac kehitti tätä edelleen asettamalla nestettä vapauttavan kärjen ylös sivulle, ja vakiinnutti ensimmäisenä termit "pipetti" ja "byretti". Karl Friedrich Mohr loi nykyaikaisen byretin asettamalla sulkimella varustetun kärjen pohjaan. Maantieteen historia
Koordinaattikartat syntyivät vähitellen 1500-luvun aikana. Maalla mittaaminen oli kolmioinnin keinoin melko tarkkaa, mutta merillä vaikeampaa. Kronometrin keksiminen 1700-luvulla oli ratkaiseva parannus tähän haasteeseen. Kun karttojen tarkkuus parani, alkoi maantieteen painotus 1700-luvulla siirtyä uudelleen kuvailevan tutkimuksen puolelle. Saksalaiset Immanuel Kant, Carl Ritter ja Alexander von Humboldt tutkivat maapallon pinnan alueellisia eroja, ja samalla maantiede rajasi alan ulkopuolelle biosfäärin ja geofysiikan tutkimisen. Näin maantieteen rinnalle alkoi muodostua eri tieteenalojen rintama, johon kuuluivat geologia, kasvitiede, maaperätiede, taloustiede, sosiologia ja antropologia. Maantiede pyrkii kokoavasti osoittamaan, miten ilmiöt yhdessä vaikuttavat alueen yleisiin ja erityisiin piirteisiin. Kaukoputki
Kaukoputken keksijäksi väitetään usein Galileo Galileita, mutta näitä laitteita tehtiin jo ennen häntä. Galilei teki ensimmäiset merkittävät havainnot muun muassa Jupiterin kuista. Englantilaisen Leonard Diggesin sanotaan aikalaiskirjeissä keksineen linssikaukoputken 1570, mutta keksintö ei levinnyt laajalle. Vuonna 1608 saman viikon aikana yritti jopa kolme henkilöä patentoida keksimänsä kaukoputken.
Tavallisemmin ensimmäisen kaukoputken valmistajana pidetään hollantilaista silmälasintekijää, joka rakensi ensimmäisen putkensa 1608.
Jotkut väittävät täksi kaukoputken keksijäksi Hans Lipperheytä, joka eli noin 1570 – noin 1619 ja levitti kaukoputken ajatuksen julkiseen tietoisuuteen. Muita kaukoputken keksijöiksi sanottuja ovat Jacob Metius Alkmaarin kaupungista ja Zacharias Janssen Middelburgista, ja myös Jacob Adriaanszoon. Lipperhey, Metius ja Janssen kaikki hakivat patenttia kaukoputkilleen samoihin aikoihin parin viikon aikana, mutta Nick Pellingin tutkimusten mukaan kukaan heistä ei ollut sen oikea keksijä. Alkuperäisissä hollantilaisissa kaukoputkissa oli kupera ja kovera linssi. Pellingin mukaan Janssen oli ostanut kaukoputkensa sen keksineeltä espanjalaiselta Jaime Galvanylta. Galilei teki kaukoputkensa vasta maaliskuussa 1609 kuultuaan hollantilaisesta keksinnöstä. Armand Hippolyte Louis Fizeau
Fizeaulle ei riittänyt suhteellisten valonnopeuksien mittaaminen, vaan hän halusi selvittää valonnopeuden vedessä ja ilmassa erikseen. Vuonna 1849 hän kehitti nerokkaan laitteiston, jonka avulla hän voisi suorittaa mittaukset. Laitteisto koostui valonlähteestä, isosta hammastetusta pyörivästä renkaasta, peilistä ja detektorista. Rengas pyöri nopeasti akselinsa ympäri ja valonsäde kulki valonlähteestä hampaanraon kautta peiliin, josta se heijastui takaisin. Kun rengas pyöri riittävän nopeasti, niin osa valosta jäi renkaan hampaiden taakse, jolloin detektori ei voinut havaita sitä. Kun renkaan nopeutta edelleen lisättiin, niin valo ilmaantui ja katosi vuorotellen. Valon kulkuun kuluva aika voitiin helposti mitata kun tiedettiin tarkka matka ja renkaan kulman muutos. Fizeau sai valonnopeudelle ilmassa arvon 315 000 kilometriä sekunnissa. Arvo ei ollut yhtä tarkka kuin astronomisilla laskuilla saadut tulokset, mutta kokeen käytännöllisyyden vuoksi mittausmenetelmä julkistettiin ja myöhemmin se antoi osviittaa tarkemmille valonnopeuden mittauksille. Pienillä muutoksilla koejärjestelyssä Fizeau yritti mitata myös sähkönnopeutta insinööri Pierre-Emille Gounellen kanssa, mutta kehnoin tuloksin. Kaukokirjoitin
Kaukokirjoittimien varhaiseen kehitykseen vaikuttaneita keksijöitä olivat Royal E. House, David E. Hughes, Charles Krum ja Émile Baudot. Émile Baudotilta ovat saaneet nimensä Baudot-koodi sekä signaalinmuutosnopeuden mittayksikkö baudi. Baretti
Laskuvarjojääkärien baretin väri on kansainvälisesti ”viininpunainen”, monissa maissa oikeastaan punaruskea (). Punaisen baretin otti ensimmäisenä käyttöön vuonna 1942 Brittiläisen 1. laskuvarjodivisioonan komentaja kenraalimajuri Frederick Browning. Charles Algernon Parsons
Sir Charles Algernon Parsons (13. kesäkuuta 1854 – 11. helmikuuta 1931) oli englantilais-irlantilainen insinööri, joka parhaiten tunnetaan höyryturbiinin keksimisestä. Hän vaikutti myös generaattoreiden, sähköntuotannon kehitykseen ja osallistui myös valonheittimien ja teleskooppien kehitykseen. Sää
Babylonialaisten ennustukset perustuivat astronomisiin havaintoihin, pilvien muotoon ja optisiin ilmiöihin kuten haloilmiöihin. Kiinalaiset kehittivät vuoden 300 eaa. tienoilla kalenterin, jonka avulla he pystyivät ennakoimaan säiden kausittaisen vaihtelun. Ensimmäiset viittaukset sademittarin käyttöön ovat löytyneet Intiasta ajalta noin 300 eaa. Sääntutkimusta tarkoittava sana "meteorologia" on peräisin kreikkalaisfilosofi Aristoteleeltä, joka kuvaili tutkielmassaan "Meteorologia" tunnettuja sääilmiöitä, vaikkakin joitain niistä virheellisesti. Aristoteleen oppilas Theofrastos esitti omissa sääteoksissaan sääenteitä ja huomioita.
Keskiajalla säätä ennustettiin Aristoteleen oppien sekä Arabiasta tulleen, tähtien ja planeettojen asemiin perustuneen astrometeorologian pohjalta. Suosituissa almanakoissa oli sääennusteita etenkin maanviljelijöille. Renessanssin aikana 1400-luvulta alkaen meteorologia kehittyi tieteellisten havaintojen myötä. Italialainen keksijä Leonardo da Vinci kuvasi sääilmiöitä päiväkirjoissaan ja keksi meteorologisia kojeita kuten kosteusmittarin. Galileo Galilei kehitti ensimmäisen lämpömittarin ja hänen oppilaansa Evangelista Torricelli 1600-luvun alussa ensimmäisen ilmapuntarin. Ranskalainen Blaise Pascal oli ensimmäisiä, joka keksi ilmanpaineen muutosten olevan säästä johtuvia ja osoitti että ilmanpaine laskee ylemmäs mentäessä. Firenzen Accademia del Cimentossa (1657–1667) keksittiin useita sääkojeita, kuten tiivistyskosteusmittari. Toscanan suurherttua perusti vuonna 1654 sääasemien verkoston eri puolille Eurooppaa. Kilogramma
Kuningas Ludvig XVI nimesi 1700-luvun lopulla tiedemiesryhmän pohtimaan uuden mittajärjestelmän perusteita. Ryhmä kehitti niin sanotun ”desimaalisen metrisen mittajärjestelmän”. Siinä kaikki suureet johdettiin pituusmitan "metrin" avulla ja niiden kerrannaiset määritettiin olevan kymmenjärjestelmä kerrannaisia. Massan yksikkö johdettiin desimetristä veden avulla. Kuutiodesimetri jäätymispisteessä olevaa vettä vastasi massaksi otettavaa perusyksikköä. Barbitaali
Barbitaalin syntetisoivat ensimmäisenä vuonna 1902 saksalaiset kemistit Emil Fischer ja Joseph von Mering. He julkistivat löydöksensä vuonna 1903, ja barbitaali tuli markkinoille vuonna 1904, lääketehdas Bayerin valmistamana nimellä "Veronal". Barbitaalin liukoista suolaa markkinoitiin Scheringin valmistamana valmisteena "Medinal". William Crookes
Sir William Crookes (17. kesäkuuta 1832 – 4. huhtikuuta 1919) oli englantilainen fyysikko ja kemisti. Crookes löysi alkuaine talliumin vuonna 1861. Kemiallisten tutkimustensa ohessa hän keksi Crookesin radiometrin eli niin sanotun valomyllyn vuonna 1873. Kehittämiensä tyhjiöputkien avulla hän myös havaitsi katodisäteet tutkiessaan sähkön johtumista harvassa kaasussa. Crookes oli tyhjiöputkitutkimuksen pioneereja ja vuonna 1879 hän havaitsi ensimmäisenä, että aine voi esiintyä plasmana. Charles Goodyear
Charles Goodyear (29. joulukuuta 1800 – 1. heinäkuuta 1860) oli ensimmäinen amerikkalainen, joka vulkanoi kumia. Hän keksi tämän prosessin vuonna 1839 ja patentoi sen 15. kesäkuuta 1844. Vaikka Goodyear usein mainitaan menetelmän keksijänä, nykyaikainen tutkimus on osoittanut, että mesoamerikkalaiset olivat muokanneet kumia palloiksi ja muiksi esineiksi samankaltaisella menetelmällä jo 1600 eaa. Ilmapuntari
Perinteisesti oli ajateltu (erityisesti aristoteelien keskuudessa), että ilmalla ei ollut painoa. Jopa Galilei oli hyväksynyt sen yksinkertaisena totuutena. Torricelli kyseenalaisti tämän, ja ehdotti sen sijaan että ilmalla oli paino, ja se oli voima joka piti veden putkessa. Hän näki barometrin mittausvälineenä, eikä pelkkänä välineenä luoda tyhjiö. Tämän vuoksi häntä yleisesti pidetään ilmapuntarin keksijänä. Ferdinand II (Toscana)
Ferdinand II tunnettiin myös tieteiden suosijana. Hän kannusti veljeään, kardinaali Leopoldo de’ Mediciä perustamaan vuonna 1657 tieteellisen seuran Accademia del Cimenton. Ferdinandia pidetään yhtenä lämpömittarin keksijöistä, sillä hänen johdollaan kehitettiin vuonna 1654 ensimmäinen umpinainen nestelämpömittari, joka tunnetaan virheellisesti myös Galilein lämpömittarina. Hän mahdollisesti kehitti myös ensimmäisen lauhduttamiseen perustuneen kosteusmittarin. Alexander Behm
Alexander Behm toimi 1910-luvulla erään tutkimuslaboratorion johtajana Wienissä. Tällöin hän teki varsinkin ääniaaltojen etenemiseen liittyviä kokeita. Kun hänen tietoonsa huhtikuussa 1912 tuli uutinen Titanicin haaksirikosta sen törmättyä jäävuoreen, hän ryhtyi uusien samankaltaisten onnettomuuksien ennalta ehkäisemiseksi suunnittelemaan laitetta, jonka avulla jäävuoret voitaisiin ajoissa havaita niistä heijastuvien vedenalaisten ääniaaltojen avulla. Osoittautui kuitenkin, että meren pohja heijasti ääniaaltoja paremmin kuin jäävuoret, minkä vuoksi laite soveltui paremmin meren syvyyden mittaamiseen kuin jäävuorten havaitsemiseen. Seuraavana vuonna, 22. heinäkuuta 1913, hänelle myönnettiin saksalainen patentti nro 282009 kaikuluotaimelle eli "laitteelle meren syvyyden mittaamiseksi sekä laivojen ja esteiden havaitsemiseksi heijastuvien ääniaaltojen avulla". Galileo Galilei
1593 Galilei kehitti laitteen, joka tunnetaan nimellä Galilein lämpömittari. Se muodostuu suljetusta lasisylinteristä ja sen sisällä olevasta kirkkaasta nesteestä. Nesteessä kelluu eri lämpötiloja edustavia painoja, jotka ovat tavallisesti suljettuja, erivärisiä nesteitä sisältäviä lasiastioita. Nesteen lämpötilan muuttuessa muuttuu myös sen tiheys. Nesteessä kelluvat lasiastiat asettuvat sylinterissä kohtaan, jossa niiden tiheys on sama kuin ympäröivän nesteen. Barry Barish
Barish nimitettiin LIGO:n (Laser Interferometer Gravitational-wave Observatory johtajaksi vuonna 1994. Siihen aikaan projekti oli vaarassa menettää rahoituksensa, koska ennen Barishia sitä oli johdettu huonosti. Vuonna 1994 hän johti pyrkimyksiä varojen saamiseksi NSF Nationa Science Boardille. Vuonna 1997 hänen johdollaan rakennettiin LIGO:n interferometrit Los Angelesin Livinstoniin ja Hanfordiin Washingtonin osavaltioon. Hän perusti LIGO Scientific Collaboration-järjestön (LSC), johon nykyisin kuuluu noin 1200 tutkijaa eri puolilla maailmaa. Vladimir Barmin
Vladimir Barmin (Владимир Павлович Бармин, 17. huhtikuuta 1909 Moskova, Venäjän keisarikunta – 1993 Moskova, Venäjä) oli neuvostoliittolainen insinööri, joka suunnitteli mm. Baikonurin kosmodromin. Termostaatti
Termostaatti on laite, joka pyrkii pitämään jonkin järjestelmän lämpötilan halutulla tasolla ohjaamalla energian kulkua järjestelmään tai järjestelmästä pois. Termostaatti siis käynnistää ja sammuttaa lämmitys- tai jäähdytyslaitteita tarpeen mukaan. Termostaatin keksi Albert Butz vuonna 1885. Siitä sai alkunsa yritys, joka nykyisin kantaa nimeä Honeywell International. Ilmastointi
Nykyaikaisen ilmastoinnin kehittäjänä pidetään Willis Carrieriä, joka vuonna 1902 suunnitteli Brooklynissa toimivalle ja laatuongelmista kärsivälle kirjapainolle ilmastointijärjestelmän. Patentin Carrier sai keksinnölleen 1906. Maantiede
Löytöretkien aikakaudella paikanmääritykset ja karttaprojektiot paranivat huomattavasti. Tanskalainen Tyko Brahe paransi mittalaitteistoja ja hänen oppilaansa Johannes Kepler tarkensi paikanmäärityksiä edelleen. Kepler myös selvitti Maan radan oikean muodon vuonna 1609. Kolmiomittaus keksittiin 1600-luvulla. Se oli merkittävä edistysaskel karttojen teossa. Karttaprojektioita loi muun muassa Gerhard Mercator (1512–1594), jonka vuoden 1569 maailmankartta auttoi merenkulkijoita loksodrominsa vuoksi. Suomenniemen ja sitä ympäröivät merialueet esitti ensimmäisen kerran oikeamuotoisina ruotsalainen kartantekijä Andreas Bureus vuonna 1626. Talousjohtajabarometri
Talousjohtajabarometrin ovat synnyttäneet KTM Jari Kolehmainen s. 1972 ja DI Jari Vesanen s. 1972. He huomasivat, että perinteiset talouden indikaattorit eivät kykene ennustamaan taloudessa tapahtuvia epäjatkuvuuskohtia - lamaa tai noususuhdannetta. Tyypillisesti monet indikaattorit johdetaan historiatiedosta/tilastoista, jolloin talouden kriisit tai noususuhdanteet eivät tule näkyviin perinteisissä indikaattoreissa. He päätyivät siihen, että suuryhtiöiden talousjohtajilla on paras näkemys talouden tilasta. He päättivät aloittaa kaksi kertaa vuodessa toteutettavan Talousjohtajabarometrin, jossa talousjohtajia haastatellaan tulevasta kehityksestä. Isaac Newton
Newtonia pidetään myös modernin optiikan kehittäjänä. Hän huomasi, että valkoinen valo koostuu useista eri väreistä eli eri aallonpituuksista, jotka taittuvat eri tavalla prismassa ja synnyttävät spektrin. Hän myös ymmärsi, että spektri voitiin koota uudelleen valkoiseksi valoksi toisella prismalla. Newton loi empiirisen jäähtymislain sekä tutki äänen nopeutta. Newton keksi myös oman version peilikaukoputkesta huomattuaan linssien aiheuttavan väriaberraatiota, joka oli vältettävissä peileillä. Aristide Cavaillé-Coll
Cavaillé-Coll huomasi, että käytettäessä suurempaa ilmanpainetta, jota hänen äänikertansa tarvitsivat, koskettimen painaminen tuli lähes ylivoimaiseksi useampien äänikertojen ollessa kytkettynä. Englantilainen Charles Barker oli keksinyt pneumaattisen vahvistimen, niin sanotun Barker-koneen, joka käytti ilmanpainetta venttiilin avaamiseen. Cavaillé-Coll paransi tätä usealla tavalla. Sää
Meteorologia kehittyi 1600- ja 1700-luvuilla kun keksittiin uusia ja entistä tarkempia mittauslaitteita ja avattiin lisää observatorioita. Saksalainen Gabriel Fahrenheit suunnitteli ja rakensi useita sään mittauslaitteita 1700-luvun alussa sekä kehitti nimeään kantavan Fahrenheit-asteikon. Ruotsalainen astronomi Anders Celsius kehitti 1742 oman Celsius-asteikkonsa. Horace Bénédict de Saussure keksi hiuskosteusmittarin ja John Dalton osoitti 1802 miten ilman kyllästämiseen tarvittavan vesihöyryn määrä riippuu lämpötilasta. Yhdysvaltalainen Benjamin Franklin keksi ukkosenjohdattimen ja havainnoi sääjärjestelmien siirtymistä. Ensimmäiset tehokkaat tuulimittarit kehitettiin 1740-luvulla. Eurooppalaiset tiedeakatemiat keräsivät runsaasti säätietoa laajojen kansainvälisten verkostojensa kautta. Laivakronometri
Suunnilleen samoihin aikoihin, vuonna 1748 ranskalainen Pierre Le Roy keksi nykyaikaisille kronometreille tyypillisen pidätetyn johtorattaan. Vuonna 1766 Pierre Le Roy rakensi uudenlaisen kronometrin, jossa oli pidätetty johtoratas, lämpötilakompensoitu liipotin ja isokroninen liipotinjousi. Harrison oli tosin jo osoittanut, että merellä luotettava kronometri on mahdollinen, mutta Rupert Gouldin mukaan nykyaikainen kronometri perustuu nimenomaan näihin Le Royn keksintöihin. Le Royn keksinnöt tekivät kronometrin tarkemmaksi kuin ennalta oli osattu odottaakaan. Kuluttajabarometri
Ensimmäinen tutkimus tehtiin Suomessa vuonna 1987. EU-komissio on ollut mukana vuodesta 1995 ja nykyisin tärkeimmät kysymykset ovat samoja kaikkialla Euroopan unionissa. Komissio osallistuu barometrin rahoitukseen. Heron Aleksandrialainen
Heron Aleksandrialainen (, n. 10–70) oli antiikin kreikkalainen keksijä, mekaanikko ja matemaatikko. Hänet tunnetaan etenkin nerokkaista mekaniikkaa, hydrauliikkaa ja pneumatiikkaa hyödyntävistä keksinnöistään, joiden tarkoitus oli pikemminkin hämmästyttää kuin tehdä mitään hyödyllistä. Eräs näistä laitteista oli "eolipiili", jota pidetään ensimmäisenä, alkeellisena höyrykoneena. Matematiikan alalla Heron tunnetaan etenkin Heronin kaavan keksijänä. Vilhelm Bjerknes
Vilhelm Friman Koren Bjerknes (14. maaliskuuta 1862 – 9. huhtikuuta 1951) oli norjalainen fyysikko ja meteorologi, jonka tutkimustulokset vaikuttivat suuresti päivittäiseen sään ennustamiseen. Monet pitävät häntä yhtenä nykyaikaisen säänennustamisen ja meteorologian isistä . Hän oli perustamassa ns. Bergenin koulua, joka kehitti norjalaisen rintamamallin, jolla kuvataan keskileveysasteiden liikkuvien matalapaineiden rakennetta ja kehitystä. Burroughs (yritys)
Yrityksen perustaja William Seward Burroughs keksi ensimmäisen paperinauhalle tulostavan laskukoneen, jolle hän sai patentin vuonna 1888. Ennen patentin saamista hän perusti vuonna 1886 yrityksen nimellä American Arithmometer Company, josta tuli sittemmin Burroughs. Vuonna 1925 Burroughs esitteli ensimmäisen alle 10 kilogrammaa painavan kannettavan yleislaskukoneen. Anemometri
Levyanemometrit olivat varhaisimmat anemometrit, jotka koostuvat ainoastaan litteästä levystä, joka on yläpäästään kiinni siten, että tuuli kääntää levyä. Levyanemometrejä kehittivät italialainen Leon Battista Alberti noin vuonna 1450 ja Robert Hooke vuonna 1664. Myöhemmät versiot levyanemometristä koostuivat litteästä nelikulmaisesta tai pyöreästä levystä, joka kääntyi kohtisuoraan tuulta päin tuuliviirin avulla. Tuulen painetta levyn pinnalla tasapainottaa jousi. Jousen puristustila määrittää voiman, jonka tuuli kohdistaa levyyn, ja tämä voidaan lukea asteikolta tai rekisteröintilaitteesta. Tämänkaltaiset laitteet eivät reagoi kevyeen tuuleen, ovat epätarkkoja voimakkaassa tuulessa ja reagoivat hitaasti vaihtelevaan tuuleen. Levyanemometrejä on käytetty laukaisemaan kovan tuulen hälytyksiä silloilla. Fahrenheit-asteikko
Saksalainen Gabriel Fahrenheit jäi 15-vuotiaana orvoksi, minkä jälkeen hänet lähetettiin Amsterdamiin käymään koulunsa loppuun. Kiinnostuttuaan meteorologiasta ja lämpömittareiden valmistamisesta hän vieraili lasimestareiden luona Berliinissä ja Dresdenissä oppiakseen lasiputkien valmistuksen. Hän valmisti ilmeisesti ensimmäiset alkoholia käyttävät meteorologiset lämpömittarinsa vuonna 1706. Ensimmäisessä mallissaan hän käytti asteikkona "Firenzen lämpömittarin" asteikkoa, jossa tuleva 0 °F oli −90 astetta, veden sulamispiste oli −30 astetta ja ruumiinlämpö +90 astetta. Hänestä tuli myöhemmin kuuluisa ja arvostettu lämpömittarien valmistaja, kun hänen elohopeamittarinsa osoittautuivat parhaimmiksi. Ensimmäinen elohopeamittari julkaistiin 1714. Karl Ferdinand Braun
Karl Ferdinand Braun (6. kesäkuuta 1850 – 20. huhtikuuta 1918) oli saksalainen keksijä, fyysikko, jolle myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto vuonna 1909 langattomaan lennättimeen liittyvästä kehitystyöstä yhdessä Guglielmo Marconin kanssa. Hän kehitti myös ensimmäisen katodisäde-oskilloskoopin. James Dewar
Sir James Dewar (20. syyskuuta 1842 Kincardine, Skotlanti – 27. maaliskuuta 1923 Lontoo, Englanti) oli skotlantilainen fyysikko ja kemisti, joka oli erityisen kiinnostunut hyvin kylmistä olosuhteista.
Vuodesta 1858 Dewar opiskeli fysiikkaa ja kemiaa Edinburghin yliopistossa ja myöhemmin Gentissä, opettajanaan aikansa huippukemisti August Kekulé. Vuonna 1873 hänet nimitettiin professoriksi Cambridgen yliopistoon ja 1877 kemian professoriksi Lontoon Royal Institutioniin. Hän keksi termospullon, mutta ei patentoinut sitä. Se oli kuitenkin vain sivupolku hänen varsinaisessa tavoitteessaan tuottaa nesteitä aineista, jotka ovat yleensä kaasuja. Vuonna 1891 hänen onnistui tuottaa teollisessa mittakaavassa nestemäistä happea – asia, jonka ranskalaiset olivat onnistuneet toteuttamaan laboratorio-olosuhteissa jo vuonna 1877. 1898 hän onnistui ensimmäisenä ihmisenä nesteyttämään vedyn. Laskeminen
Kreikkalaisilla oli 200-luvulla eaa. ympyrän sektorin jänteiden ja kaarien pituuksien taulukoita eri sektorin keskuskulmille. Tunnetuimmat tradition luojat olivat muun muassa Apollonius, Hipparkhos ja Ptolemaios. Jännetaulukot korvautuivat myöhemmin intialaisten ja arabien trigonometrisilla taulukoilla. Eri Siddhantoissa (400-luvulla jaa.) ja Aryayabahtiyassa (500-luvulla jaa.) esitelttin sinien taulukoita. Trigonometriset taulukot levisivät Eurooppaan vasta 1400-luvulla arabien välityksellä. Sen sijaan itse keksityt logaritmitaulukot tulivat laajaan tietoisuuteen 1600-luvulla Euroopassa. Esimerkiksi italialainen Bonaventura Cavalieri julkaisi vuonna 1632 taulukot sinin, tangentin, sekantin ja versaalisinin arvoille sekä niiden logaritmille. Logaritmien keksijöinä voidaan pitää sveitsiläistä Jobst Bürgiä, skotlantilaista John Napieria ja englantilaista Henry Briggsiä, joiden taulukoiden avulla lukuisat laskijat suoriutuivat suurten lukujen laskuistaan nopeasti. Vety
Sveitsiläistä, 1500-luvulla elänyttä alkemistia Paracelsusta pidetään ensimmäisenä vedyn havaitsijana. Liuottaessaan rautaa rikkihappoon hän huomasi kehittyvän kaasua, jota hän kuvaili sanoin ”ilmaa nousee ja hajoaa kuin tuuli”. Paracelsus ei ollut varma, mitä oli tuottanut, eikä hän myöskään selvittänyt vedyn ominaisuuksia. Vuonna 1670 englantilainen Robert Boyle tuotti vetyä sekoittamalla rautaviilajauhoa laimeaan suolahappoon ja rikkihappoon. Boyle kuvasi vetyä tulenaraksi kaasuksi, jonka vertaista hän ei ollut koskaan aiemmin havainnut, ja nimitti sitä ”Marsin palavaksi liuokseksi”. Boyle huomasi syntyneen kaasun palavan ainoastaan, jos ilmaa oli saatavilla. Hän myös havaitsi, että palamisessa kului ilmaa ja palamistuotteet painoivat enemmän kuin palaneet aineet. Lämpömittari
Lämpömittari keksittiin 1600-luvun alussa. Ensimmäisen nestelämpömittarin keksi Jean Rey. Hänen keksintöään paranteli Toscanan suurherttua Ferdinand II tekemällä mittarista ilmatiiviin, jolloin ilmanpaineen muutokset eivät haitanneet mittauksia. Hän kokeili eri nesteitä ja päätyi alkoholiin, mutta myöhemmin se korvattiin elohopealla, jonka lämpölaajeneminen osoittautui lineaarisemmaksi. Mikrometriruuvi
Mikrometrin, ruuvin merkittävän sovelluksen keksi skotlantilainen James Watt vuonna 1772. Ensimmäinen mikrometri toimi samaan tapaan kuin nykyisetkin, sen mittaustarkkuus oli noin 0,02 mm eli millimetrin viideskymmenesosa. Ilmapuntari
Vuonna 1646 Blaise Pascal ja Pierre Petit olivat toistaneet ja hioneet Torricellin kokeilua kuultuuan siitä Marin Mersenneltä, joka oli itse nähnyt Torricellin tekevän kokeen vuonna 1644. Pascal aikoi testata aristoteelien ehdotusta jonka mukaan nesteessä olevat "höyryt" täyttivät tyhjän tilan. Hän korvasi veden viinillä, koska aristoteelit odottivat sen seisovan matalammalla suuremman "höyry"määrän johdosta. Pascal suoritti kokeen julkisesti, ja viini ei seissyt matalammalla kuin vesi. Barentsinmeri
Barentsinmeri on nimetty hollantilaisen, aluetta 1500-luvun lopulla kartoittaneen Willem Barentsin mukaan. Taksamittari
Taksamittari on takseissa oleva elektroninen tai mekaaninen laite, joka mittaa taksikuljetuksen hinnan. Mittarin laskema hinta perustuu aikaan ja matkaan. Taksamittarin kehitti saksalainen German Wilhelm Bruhn vuonna 1891. Ensimmäinen taksamittarilla varustettu auto tuli käyttöön vuonna 1897, Gottlieb Daimlerin tekemänä. Theodore William Richards
Noin puolet hänen töistään koskivat atomimassoja, alkaen hapesta ja kuparista. Richards keksi nephelometrin ja selvitti erittäin tarkasti yli 30 alkuaineen atomimassat. Réaumur-asteikko
Réaumur-asteikko (yksikön tunnus °Ré, °Re tai °R) on ranskalaisen René de Réaumur vuonna 1730 esittelemä lämpötila-asteikko. Asteikko on empiirinen asteikko, jonka kaksi referenssipistettä ovat veden jäätymispiste ja kiehumispiste. Näille pisteille hän antoi lämpötilat 0 °Ré ja 80 °Ré. Koska lämpötilat mitataan veden jäätymispisteen suhteen, kutsutaan sitä "suhteelliseksi asteikoksi". Mittausteknisesti sen asteikko on välimatka-asteikko, jossa termodynaamisia laskelmia voi tehdä ainoastaan lämpötilaerojen avulla. Laryngoskooppi
Varhaisen laryngoskoopin edeltäjän, eräänlaisen kurkunkannen tähystimen, kehitti Benjamin Guy Babington vuonna 1829. Englantilaista musiikin professoria Manuel Garcíaa (1805–1906) pidetään laryngoskopiatoimenpiteen keksijänä, sillä hän pystyi hammaspeilin ja heijastetun auringonvalon avulla ensimmäisenä näkemään oman kurkunpäänsä. Useat henkilöt kehittivät toimenpidettä eteenpäin, mutta kyseisenä aikakautena ei vielä ollut olemassa riittävän hyviä valonlähteitä näkyvyyden saamiseksi äänihuuliin. Varsinaisen laryngoskoopin keksi vuonna 1895 saksalainen Alfred Kirstein. Kyseisessä jäykässä laryngoskoopissa kädensijassa olevan lampun valo ohjautui linssin ja prisman avulla. Instrumenttia kehitti edelleen yhdysvaltalainen Chevalier Jackson. Vuonna 1941 Robert Miller kehitti suoran Miller-tyyppisen laryngoskoopin kielen, ja käyrän Macintosh-tyyppisen kielen keksi englantilainen anestesiologi Robert Reynolds Macintosh vuonna 1943. Galileo Galilei
Galilei ei keksinyt linssikaukoputkea, mutta kehitti sitä merkittävästi. Lisäksi hän oli ensimmäisiä, joka käytti sitä tähtitaivaan havaitsemiseen.
Hollannissa 1608 tehtyjen luonnosten avulla hän rakensi kaukoputken, jonka suurennos oli kolminkertainen. Myöhemmin hän pääsi 32-kertaiseen suurennokseen. Galilei esitteli ensimmäistä kaukoputkeaan venetsialaisille lainlaatijoille 25. elokuuta 1609. Hänen kehitystyönsä muodostui myös taloudellisesti kannattavaksi sivutoimeksi, sillä kauppiaat hyötyivät siitä merenkulussa. Galilei julkaisi kaukoputkellaan tekemänsä havainnot maaliskuussa 1610 lyhyessä tutkielmassa nimeltään Sidereus Nuncius. Laivakronometri
Paikan määrittämiseksi maan pinnalla on välttämätöntä ja riittävää tuntea leveysaste, pituus­aste ja korkeus meren­pinnasta. Viimeksi mainittuun ei kuitenkaan meren pinnalla kulkevissa aluksissa tarvitse kiinnittää huomiota. Aina 1750-luvulle saakka tarkka navigointi merellä, kun maata ei ollut näkyvissä, oli pituus­asteen määrittämiseen liittyvien vaikeuksien vuoksi ratkaisematon ongelma. Meren­kulkijat pystyivät kyllä määrittämään leveys­asteen mittaamalla Auringon korkeus­kulman keski­päivällä, toisin sanoen sen ollessaan korkeimmillaan taivaalla eli sen kulminoidessa. Pohjoisella pallon­puoliskolla se oli helposti määritettävissä myös yöllä tai käytännössä hämärän aikana mittaamalla Pohjan­tähden korkeus­kulma horisontista. Pituus­asteen määrittäminen sen sijaan edellytti ajan mittaamista tavalla, joka toimii myös merellä. Tähti­taivaan säännöllisten ilmiöiden tarkkailu, esimerkiksi Galilein ehdottama menetelmä Jupiterin kuiden pimennysten ja niistä laadittujen taulukoiden käyttämiseksi pituus­asteen määrittämiseen ei laivan liikkeen vuoksi yleensä ollut merellä mahdollista. Vuonna 1514 Johannes Werner esitti Kuun ja jonkin muun taivaan­kappaleen välisen kulma­etäisyyden mittaamiseen perustuvan ratkaisu­ehdotuksen, jota myöhemmin paranneltiin vielä samoihin aikoihin kuin kronometri kehitettiin. Tarpeeksi tarkan kellon käyttöä pituus­asteen määrittämiseen ehdotti ensimmäisenä hollanti­lainen tiedemies Gemma Frisius vuonna 1530, mutta kesti vielä kauan, ennen kuin ehdotus voitiin käytännössä toteuttaa. John Hadley
Oktanttia käytetään tähtitieteellisessä navigoinnissa leveysasteen määrittämiseen auringon tai muiden taivaankappaleiden korkeusaseman avulla. Oktantissa kahden kohteen, esimerkiksi tähden ja horisontin, kuvat siirretään vierekkäin peilien avulla, ja asteikolta voidaan lukea niiden välinen kulma. Kun tunnetaan esimerkiksi auringon asema ja mittausajankohta, voidaan taulukoista lukea leveysaste, jolla mittaus on tehty. Hadley keksi laitteen noin vuonna 1730. Tuohon aikaan oli merenkulun kehittyessä syntynyt tarve parantaa paikannusta. Oktantin kehitti samoihin aikoihin myös amerikkalainen Thomas Godfrey. Ilmapuntari
Galileon idea saavutti Rooman joulukuussa 1638 hänen "Discorsissaan". Raffaele Magiotti ja Gasparo Berti innostuivat näistä ajatuksista ja päättivät yrittää etsiä lappoa paremman tavan tuottaa tyhjiö. Magiotti suunnitteli tällaisen kokeilun, jonka Berti 1639–1641 toteutti. Johan Jakob Nervander
Johan Jakob Nervander (23. helmikuuta 1805 Uusikaupunki – 15. maaliskuuta 1848 Helsinki) oli suomalainen runoilija, fyysikko ja meteorologi. Nervander oli suomalaisen meteorologisen mittaus- ja havaintotoiminnan alkuunpanija. Hänen vuonna 1844 aloittamistaan magneettisista mittauksista käynnistynyt niin sanottu Helsingin havaintosarja on maailmanlaajuisestikin harvinainen ja nykyisessä tiedeyhteisössä arvostettu. Hän kehitti myös galvanometriä. Bridgesanasto
Barometri Kelvin
Lämpötila-asteikon esitteli William Thomson, eli lordi Kelvin vuonna 1848. Hän käytti kaasulämpömittaria, jonka täyteaineen (ilman) lämpölaajenemista hän tutki. Kaasun tilavuudet hän kirjasi ylös celsiusasteiden funktiona. Kelvin oletti, että tilavuuden muutokset ja lämpötilaerot seuraavat toisiaan suoraan verrannollisesti, ja laski tämän perusteella kaasun nollatilavuudelle arvon −273 °C, aivan kuten teki myös Gay-Lussac. Tämä oli käänteisluku kaasun lämpölaajenemiskertoimelle celsiusasteen lämmönnousulle.