Milloin Kreikan sotilasdiktatuuri syrjäytettiin vallasta?
Kreikan sotilasjuntta
Kreikan sotilasjuntta oli Kreikkaa vuosina 1967–1974 hallinnut oikeistolainen sotilashallitus. Upseeriryhmä teki maassa huhtikuussa 1967 vallankaappauksen, koska maan sisäpolitiikka oli mennyt sekaisin ja pelättiin Turkin hyökkäystä. Juntta kaatui vuonna 1974 sen epäonnistuttua estämään Turkin valtauksen Pohjois-Kyproksella. Sotilasjunttaa nimitetään Kreikassa yksinkertaisemmin ”Juntaksi” (), ”Everstien valtakaudeksi” () tai ”Seitsemäksi vuodeksi” ().
Kreetan historia
Kreikka itsenäistyi osmanien valtakunnasta vuonna 1821, mutta Kreeta pysyi edelleen osana valtakuntaa. Vuonna 1898 17 brittiläistä sotilasta kuoli Iraklionissa, minkä jälkeen suurvallat alkoivat vaatia osmanien poistumista Kreetalta. Kreetalle myönnettiin itsehallinto vuonna 1898 ja syntyi Kreetan autonominen valtio. Muutaman vuoden kuluttua kreetalaiset alkoivat haluta "énosista" Kreikan kanssa. Liitto toteutui Elefthérios Venizéloksen johdolla vuonna 1913. Konstantin I (Kreikka)
Konstantin erotti Venizéloksen brittien Gallipolin tappion jälkeen lokakuussa 1915. Tämä kuitenkin perusti Salonikissa kansallishallituksen, jota liittoutuneet tukivat. Konstantin luopui kruunusta kesäkuussa 1917, ja Kreikka julisti sodan keskusvalloille. Hän pakeni Sveitsiin, ja hänen toinen poikansa Aleksanteri nousi kuninkaaksi. Kreikan historia
Kansallisuusaate ja ajatus itsenäisyydestä alkoivat nousta Kreikassa valistuksen myötä 1700-luvulla ja 1800-luvun alussa. Muutamat historioitsijat ovat arvelleet, että fanariootit olivat vähällä syrjäyttää osmanit vallasta koko valtakunnassa. Toisaalta uusien nationalististen aatteiden leviäminen lännestä Kreikkaan, toisaalta Venäjän valtapyrkimykset johtivat kuitenkin siihen, että he hylkäsivät tällaiset valtaan­pääsy­haaveet ja alkoivat sen sijaan tavoitella itsenäisen Kreikan valtion perustamista. Ongelmana oli kuitenkin se, että kreikkalaiset ja turkkilaiset asuivat laajalti samoilla alueilla, minkä vuoksi kaikki kreikkalaisten asuma-alueet käsittävä kansallisvaltio olisi voitu saada aikaan vain, jos Osmanien valtakunta olisi tuhoutunut.. Vain harvat alueet, kuten Peloponnesos, olivat puhtaasti kreikkalaisia. Kreikan itsenäisyysliikkeen keskuudessa vallitsikin erimielisyyksiä siitä, minkä alueiden itsenäiseen Kreikkaan olisi kuuluttava. Gyáros
Saarelle rakennettiin 1930-luvulla vankila, jonka Kreikan silloinen hallitus määräsi poliittisten vankien sijoitus­paikaksi. Välillä vankila oli tyhjillään, mutta se otettiin uudestaan käyttöön vuonna 1945 alkaneen Kreikan sisällis­sodan aikana ja sen jälkeen. Viimeiset saareen sisällis­sodan yhteydessä joutuneet vangit vapautettiin vuonna 1961. Tämän jälkeen vankila oli jälleen muutaman vuoden käyttämättömänä, mutta oli jälleen käytössä Kreikan sotilasjuntan hallitsessa 1967–1974. Kytheran historia
Kreikan vapaussodan aikana vuonna 1821 Peloponnesokselta saapui paljon pakolaisia Kytheralle. Sen sijaan monet saarelaiset lähtivät Peloponnesokselle auttamaan vapaustaistelussa. Vapaussota päättyi vuonna 1829, jonka seurauksena Kreikka irtautui osmanien valtakunnasta. Tämän jälkeen kytheralaisia alkoi muuttaa työn perässä itsenäiseen Kreikkaan, Smyrnaan sekä Kreetalle. Lopulta 21. toukokuuta 1864 Kythera yhdessä muiden Jooniansaarten kanssa liitettiin Kreikkaan.
Suuri maanjäristys vuonna 1903 tuhosi rakennuksia ympäri saarta ja esimerkiksi saaren keskiosassa sijaitseva Mitátan kylä tuhoutui. Hallinnollisesti Kythera kuului aluksi Argolidokorinthían prefektuuriin, jonka jälkeen Lakoniaan. Tämän jälkeen Kythera muodosti yhdessä läheisen Antikytheran saaren kanssa oman hallinnollisen alueensa. Sittemmin Kythera liitettiin osaksi Attikaa, ja se on yhä nykyisinkin osa tätä periferiaa. Saarelta lähti 1900-luvun alussa paljon ihmisiä siirtolaisiksi Yhdysvaltoihin ja Australiaan. Kreeta
Vuonna 1898 17 brittiläistä sotilasta kuoli Iraklionissa, minkä jälkeen suurvallat alkoivat vaatia osmanien poistumista Kreetalta. Kreetalle myönnettiin itsehallinto vuonna 1898, ja Kreetan autonominen valtio syntyi. Kreetalaisten toivoma liitto Kreikan kanssa toteutui Elefthérios Venizéloksen johdolla vuonna 1913. Megáli idéa
Kyproksen kysymys sai uutta ajankohtaisuutta Kreikan sotilasjuntan hallitessa vuosina 1967–1974. Vallan kaapanneet everstit selittivät 21. huhtikuuta 1967 suorittamansa vallan­kaappauksen olleen ainoa keino ”helleenis-kristillisen sivilisaation” puolustamiseksi. Kreikan sisällissota
Neuvostoliitto ja sen satelliitit katkaisivat suhteet presidentti Titon Jugoslaviaan, joka oli ollut Kreikan kommunistipuolueen suurin tukija vuodesta 1944 lähtien. Tämän seurauksena Kreikan kommunistipuolue ei saanut täydellistä tukea Neuvostoliitolta, mikä osaltaan vaikutti sodan lopputulokseen. Vafeiádista syytettiin titolaisuudesta tammikuussa 1949. Hänet syrjäytettiin poliittisista ja sotilaallisista tehtävistä ja hänen tilalleen valittiin Níkos Zachariádis. Papágos käynnisti päähyökkäyksen DSE:n sotavoimia vastaan, koodinimellä operaatio Soihtu elokuussa 1949. Hyökkäys johti Kansallisen armeijan voittoon ja DSE kärsi raskaita tappioita. DSE:n taistelijoista useimmat oli vangittu tai paennut rajan yli Albaniaan. Elokuun lopulla Albanian hallitus kielsi Neuvostoliiton vaatimuksesta Kreikan kommunistipuoluetta KKE:ta ja siihen kuuluvaa DSE:ta suorittamasta sotatoimia Albanian alueelta. Myös Jugoslavian presidentti Tito kielsi DSE:n sissejä suorittamasta sotatoimia Jugoslavian alueelta. Zachariádis suostui aloittamaan aselevon 16. lokakuuta 1949. Kreikan vapaussota
Aluksi Kreikkaan tuli muista maista avuksi vain yksityisiä seikkailijoita ja Kreikan ihailijoita eli filhelleenejä, joista monilla tosin oli merkittävä rooli taisteluissa. Filhelleenisen liikkeen vaikutuksesta kuitenkin myös monet valtiot alkoivat lopulta tukea kreikkalaisia, sillä ajateltiin siten voitavan heikentää osmaneja. Vuonna 1827 englantilais-venäläis-ranskalainen laivasto kukistikin osmanivaltakunnan laivaston Navarinon taistelussa. Kreikan historia
Vuonna 1963 Kreikan hallituksen muodosti ensimmäistä kertaa vasemmistolainen keskustaliitto, joka pääministeri Geórgios Papandréoun johdolla noudatti sosiaalista politiikkaa. Vuonna 1967 kuitenkin Geórgios Papadópouloksen johdolla oikeistolaiset upseerit tekivät vallankaappauksen ja perustivat maahan sotilasjuntan. Konstantin II yritti tehdä vastavallankaappauksen saman vuoden joulukuussa, mutta se epäonnistui. Sotilasjuntta ylläpiti diktatuuria terrorin avulla, ja pidätykset ja pakkosiirrot olivat normaaleja. Monet muuttivat maasta, ja muun muassa Geórgios Papandréoun poika Andréas Papandréou johti hallituksen vastaisia toimia Pariisista käsin. Kypros
Vuonna 1489 Välimeren kaupunkimahti Venetsia otti Kyproksen hallintaansa. Vuodesta 1570 aina vuoteen 1878 saari oli puolestaan osa Osmanien valtakuntaa. Vuonna 1878 Kypros siirtyi Britannian hallintaan. Kypros itsenäistyi vuonna 1960 presidenttinään arkkipiispa Makarios III. Se ajautui kreikkalais- ja turkkilaisväestön väliseen sisällissotaan vuonna 1963. Sota kesti kolme päivää ja päättyi aselepoon, jota valvomaan YK asetti kansainväliset rauhanturvajoukot (UNFICYP) vuonna 1964. Turkki miehitti Kyproksen pohjoisosan vuonna 1974 Kreikan sotilasjuntan tukeman vallankaappauksen jälkeen. Turkin miehittämät alueet julistivat itsenäisyyden vuonna 1975 ja Pohjois-Kyproksen turkkilainen tasavalta perustettiin 1983. Ainoastaan Turkki on tunnustanut tämän turkkilaishallinnon. Kyproksen tasavalta, joka hallitsee eteläistä 2/3 saaresta, on kansainvälisesti tunnustettu, ja Turkki ei puolestaan tunnusta tasavaltaa. Kreikan sotilasjuntta
Vuoden 1967 lopussa kuningas Konstantin II:n ilmoitettiin ryhtyneen vastavallankaappaukseen Kreikan sotilasjunttaa vastaan apunaan Kreikan kolmas armeijakunta. Kuningas vetosi Thessalonikista radion välityksellä Kreikan kansaan ja sanoi, että armeijan yksiköt olisivat hänen takanaan everstejä vastaan. Kaappausyritys epäonnistui, sillä armeijan komentaja ilmoitti olevansa uskollinen sotilasjuntalle. Juntta oli saanut kuninkaan aikeista ennakkotietoa ja ryhtynyt torjuntatoimenpiteisiin. Konstantin pakeni perheineen yöllä yksityiskoneella Roomaan. Hänen seuranaan oli oikeuskansleri ja kaappauksen alkuajan pääministeri Kóllias. Faídon Gkizíkis
Ioannídiksen järjestettyä Kyproksen sotilasvallankaappauksen vuonna 1974 ja turkkilaisten hyökättyä saarelle Kreikan piti siirtyä siviilivaltaan. Gkizíkiksen toiminta johti Ioannídiksen vallan menettämiseen. Gkizíkis jatkoi presidenttinä 18. joulukuuta 1974 asti. Kreikka
Sodan jälkeen Kreikka oli Yhdistyneitten kansakuntien perustajajäsen vuonna 1945. Vuosina 1946–1949 Kreikassa käytiin Neuvostoliiton tukemien kommunistien ja Yhdysvaltain tukemien antikommunistien välinen sisällissota, joka päättyi kommunismin vastustajien voittoon. Tämä johti vuosikymmeniä kestäneeseen jakoon, jossa vasemmistolaiset ja oikeistolaiset kyräilivät toisiaan. Vuonna 1947 valtaan nousi kuningas Paul I. Samana vuonna Kreikkaan liitettiin viimeisenä alueliitoksena Italian vallassa vuodesta 1912 olleet Dodekanesian saaret. Vuonna 1952 Kreikka liittyi puolustusliitto Natoon.
Kreikan viimeisenä kuninkaana toimi Konstantin II, virallisesti vuosina 1964–1973. Vuonna 1967 oikeistolainen sotilasjuntta kuitenkin syrjäytti kuninkaan ja demokraattisesti valitun hallituksen ja kaappasi vallan. Juntan johtajana toimi Geórgios Papadópoulos. Vuonna 1974 Kreikan ja Turkin suhteet tulehtuivat Kyproksen tilanteen ja erityisesti Turkin suorittaman Kyproksen miehityksen vuoksi. Juntta kaatui samana vuonna. Tämän jälkeen järjestettiin kansanäänestys, jonka perusteella monarkia lakkautettiin. Kreikasta tuli jälleen tasavalta (nk. Kreikan kolmas tasavalta) vuonna 1975. Peloponnesos
Vuonna 1821 Peloponnesos toimi Kreikan vapaustaistelun syntypaikkana. Monet merkittävistä taisteluista käytiin niemimaalla, ja se muodosti itsenäistyneen Kreikan ydinalueen sen alkuvaiheessa eräiden saarten ja Keski-Kreikan osien ohella. Turkkilaisvalta päättyi niemimaan länsirannikolla käytyyn Navarinon taisteluun vuonna 1827. Niemimaan itärannikolla sijaitseva Náfplio toimi Kreikan ensimmäisenä pääkaupunkina vuosina 1830–1834. Kreikan–Turkin sota (1919–1922)
Sotatoimet päättyivät 11. lokakuuta 1922 Mydanyan aselepoon. Itä-Traakia ja Bospori pysyivät edelleen liittoutuneet (Ison-Britannian, Ranskan ja Italian) valvonnassa. Kreikkalaiset evakuoitiin näiltä alueilta. Sopimus tuli voimaan 15. lokakuuta 1922, seuraavana päivänä sen jälkeen, kun kreikkalainen osapuoli oli allekirjoittanut sen. Kreikan sotilasjuntta
Vuodesta 1964 pääministerinä toiminut keskustavasemmistolainen Geórgios Papandréou ja maan nuori kuningas Konstantin II joutuivat vakaviin erimielisyyksiin, ja hallitus joutui eroamaan 1965. Tilalle nimitetty hallitus oli epäsuosittu, ja samaan aikaan Kreikkaa uhkasi sota Turkin kanssa. Oikeistolaiset upseerit pelkäsivät vasemmiston ja Papandréoun kasvavaa suosiota. Niinpä oikeistolaiset everstit kaappasivat vallan 21. huhtikuuta 1967. Juntan päämiehenä oli aluksi korkeimman oikeuden syyttäjä, oikeuskansleri Konstantínos Kóllias. Todelliset vallanpitäjät olivat kuitenkin everstit Geórgios Papadópoulos ja Stylianós Pattakós. Everstit ilmoittivat kaappauksen syyksi seuraavana päivänä uhanneen vasemmistokapinan estämisen. Kaappauksen jälkeen juntta pidätti vasemmistopolitiikkoja ja ammattiyhdistysjohtoa. Kuningas Konstantin II oli kotiarestissa palatsissaan. Entinen pääministeri Papandréou ja hänen poikansa Andréas Papandréou vangittiin ja väliaikainen pääministeri Panagiótis Kanellópoulos pantiin kotiarestiin. Ateenan keskustaan julistettiin ilta-aikojen ulkonaliikkumiskielto. Panssarivaunut partioivat keskustan tärkeimpiä hallintorakennuksia ja maahan julistetiin voimaan täydellinen sensuuri. 24. huhtikuuta kaikki poliittiset puolueet kiellettiin. Samalla 5 000 kommunistia pidätettiin. Kreikan historia
Sotilasjuntan kaatumisen jälkeen Kreikka palasi parlamentaariseen demokratiaan. 1970-luvulta aina 2010-luvulle saakka vallassa vuorottelivat sosiaalidemokraattien PASOK ja oikeiston Uusi demokratia (ND). Juntan jälkeisen ajan merkittäviä poliitikkoja olivat erityisesti ND:n Konstantínos Karamanlís ja PASOK:in Andréas Papandréou. Ioánnis Metaxás
Metaxás palveli sotilaana Kreikan–Turkin sodassa vuonna 1897 ja jatkoi sotilasopintojaan Saksassa. Hän toimi Kreikan pääesikunnassa Balkanin sotien aikana 1912–1913 ja vuonna 1913 hänet nimitettiin esikunnan päälliköksi. Hänet ylennettiin kenraaliksi vuonna 1916. Metaxás vastusti Kreikan osallistumista ensimmäiseen maailmansotaan ja pääministeri Elefthérios Venizélosin suunnitelmaa läntisen Anatolian valloittamiseksi. Kenraali Metaxás oli poliittiselta ajattelultaan voimakas monarkisti ja vuonna 1917 hän lähti maanpakoon yhdessä syrjäytetyn kuningas Konstantin I:n kanssa. Molemmat palasivat vuonna 1920. Kreikan muututtua tasavallaksi vuonna 1923 Metaxás pakeni toistamiseen maasta, mutta palasi tällä kertaa pian. Hän perusti 1920-luvulla "Kómma ton Eleftherofrónon" (Kόμμα των Ελευθεροφρόνων) -nimisen rojalistisen puolueen, jonka vaihteleva kannatus ei kuitenkaan vielä riittänyt nostamaan häntä valtaan. Metaxás oli vuonna 1928 lyhyen aikaa ministerinä, mutta muuten hän oli oppositiossa koko toisen tasavallan ajan.
Vuonna 1935 monarkia palautettiin Kreikassa ja 13. huhtikuuta 1936 kuningas Yrjö II nimitti Metaxásin pääministeriksi. Yhteiskunnallisten levottomuuksien torjumiseksi Metaxás julisti pian poikkeustilan, hajotti parlamentin, lakkautti puolueet ja julisti 4. elokuuta 1936 perustetuksi niin sanotun "elokuun neljännen hallinnon". Se merkitsi käytännössä sotilasdiktatuuria, mikä lopetti demokratian Kreikassa. Maata kuolemaansa asti johtanut Metaxás sai arvonimen "Archigós", ”johtaja”. Hänen hallintonsa otti useissa asioissa mallia italialaisesta fasismista, vaikkei perustunutkaan puolueen valtaan tai selkeään ideologiaan. Jussi Halla-aho
Syyskuussa 2011 Halla-aho kirjoitti Facebook-sivullaan: ”"Juuri nyt Kreikkaan tarvittaisiin sotilasjuntta, jonka ei tarvitsisi välittää suosiostaan ja joka voisi panna lakkoilijat ja mellakoitsijat kuriin panssarivaunuilla"”. Halla-aho poisti kommentin myöhemmin, mutta hänet erotettiin kahdeksi viikoksi perussuomalaisten eduskuntaryhmästä. Halla-aho selitti kirjoituksensa olleen kärjistys, jolla hän pyrki tuomaan esiin demokratian ongelmia. Uutinen kirjoituksesta levisi myös ulkomaisiin tiedotusvälineisiin. Antikythera
Antikythera kuului Venetsiaan Napoleonin sotiin saakka. Kun Venetsia vuonna 1797 menetti itsenäisyytensä, Antikythera jäi vaille omistajaa. Ranska piti saarella valtaa heinäkuusta 1797 vuoteen 1798 saakka. Britannia otti Antikytheran yhdessä muiden Jooniansaarten kanssa hallintaansa vuonna 1815. Brittimiehityksen aikana Antikytheralle karkotettiin Jooniansaarilta kapinallisia, kuten Fragiskos Domenegines, Dimitrios Kallinikos, Ilias Zervos-Iakovatos ja Gerasimos Metaksas Liseos. Vuonna 1864 Antikythera liitettiin yhdessä muiden Jooniansaarten kanssa osaksi Kreikkaa. Tällöin saaresta tuli Kreikan eteläisin kolkka, sillä esimerkiksi eteläpuolinen Kreetan saari oli vielä osmanien hallussa. Jälleen 1800-luvun jälkipuoliskolla saarelle saapui pakolaisia Kreetalta siellä vuonna 1864 alkaneiden osmanivaltaa vastustavien kansannousujen jälkeen. Turkin historia
Nuorturkkilaiset tekivät vallankumouksen 24. heinäkuuta 1908. He erottivat sulttaani Abd-ul-Hamid II:n seuraavana vuonna 27. huhtikuuta 1909. Uudeksi sulttaaniksi nousi Mehmed V. Vuosina 1911–1912 käydyssä Italian–Turkin sodassa Turkki menetti Libyan Italialle. Vuosina 1912–1913 käydyissä Balkanin sodissa Turkki menetti suurimman osan jäljellä olleistakin Euroopan-puoleisista alueista Kreikalle, Bulgarialle ja Serbialle, ja samalla myös Albania itsenäistyi. Vuosia kestäneen taantumisen jälkeen osmanien valtakunta liittyi ensimmäiseen maailmansotaan 28. lokakuuta 1913 solmitun osmanien-Saksan liiton kautta vuonna 1914 – sotaan, jonka se lopulta hävisi. Sodan jälkeen voitokkaat ympärysvallat alkoivat jakaa osmanien valtakuntaa Sèvres'n sopimuksen mukaisesti. Vuosina 1915–1917 Osmanien valtakunnan hallitus tappoi ja pakkosiirsi satoja tuhansia–yli miljoona armenialaista armenialaisten kansanmurhassa sekä lukuisia assyrialaisia assyrialaisten kansanmurhassa. Turkki irtautui maailmansodasta solmimalla ympärysvaltojen kanssa Mudroksen aselevon 31. lokakuuta 1918. Se merkitsi Turkin antautumista. Kastelórizo
Vuosina 1821–1829 Kreikassa käytiin vapaussota, jonka seurauksena Kreikka irtautui osmanien valtakunnasta. Sodan aikana kastelórizolaismiehet lähettivät lapsiaan ja vaimojaan Ámorgoksen, Kárpathoksen ja Kásoksen saarille, sillä he pelkäsivät osmanien tappavan kristityt. Vapaussodan aikana vuosina 1828–1833 Kastelórizo oli Kreikan hallinnassa, mutta sen jälkeen se joutui jälleen osaksi osmanien valtakuntaa. Syrakusa (antiikin kaupunki)
Noin vuonna 486 eaa. kaupungissa tapahtui jonkinlainen demokraattinen vallankumous. Geomoroit ajettiin pois, ja nämä vetäytyivät Kasmenaihin. Vallankumous johti heti vuonna 485 eaa. toiseen, kun Gelan tyranni Gelon siirtyi karkotettujen puolelle. Gela oli tuohon aikaan vähintään yhtä voimakas ellei voimakkaampikin kaupunki kuin Syrakusa. Sen aikaisempi tyranni Hippokrates oli saanut suuren osan saaren itäosasta valtaansa ja voittanut syrakusalaiset taistelussa Heloros-joella. Hän olisi saattanut vallata myös Syrakusan jo tuolloin, elleivät korinttilaiset ja korkyralaiset olisi välittäneet rauhaa. Nyt Geomoroiden karkotus tuotti Gelonille hyvän syyn puuttua Syrakusan asioihin. Hän nousi karkotettujen johtoon, sai nämä takaisin Syrakusaan ja samalla nostettua itsensä kaupungin tyranniksi. Kyproksen miehitys
Kreikan asevoimat kuitenkin pelkäsivät, että vaaleissa menestyvä Andréas Papandréou, joka oli sosialistisen PASOK-puolueen listoilla, erottaisi Kreikan Pohjois-Atlantin liitto Natosta ja lakkauttaisi monarkian.
Lopulta armeija, jota johtivat kenraalit Grigórios Spantidákis, Stylianós Pattakós ja Geórgios Papadópoulos, kaappasi vallan 21. huhtikuuta 1967 ja perusti Kreikkaa hallinneen sotilas­juntan. Väliaikainen pääministeri Panagiótis Kanellópoulos ja molemmat Papandréout pidätettiin. Kuningas Konstantin II tuki vallankaappausta. Dimítrios Ioannídis
Dimítrios Ioannídis (myös "Dimítris Ioannídis", , 13. maaliskuuta 1923 – 16. elokuuta 2010) oli kreikkalainen upseeri ja yksi Kreikan sotilasjuntan (1967–1974) johtohenkilöistä. Vuonna 1973 hän järjestin juntan sisäisen vallankaappauksen ja syrjäytti juntan johtajan pääministeri Geórgios Papadópouloksen, minkä jälkeen hän käytännössä johti Kreikkaa ilman virallista asemaa. Tästä syystä hänet tunnetaan myös lempinimellä ”näkymätön diktaattori” (”αόρατος δικτάτωρ”). Ioannídisin hallinto ja koko Kreikan sotilasjuntta kaatui hänen järjestettyään Kyproksen sotilasvallankaappauksen vuonna 1974. Kreikan historia
Koko sodan ajan kommunistipartisaanit kävivät menestyksekästä sissisotaa saksalaisia vastaan. Saksalaiset vetäytyivät lokakuussa 1944 ja maahan saapui Britannian sotilaita. Kommunistit nousivat lyhyeen kapinaan myös brittijoukkoja vastaan, mutta osapuolten välille solmittiin aselepo 1945. Brittien tukema tasavaltalaishallitus hallitsi käytännössä vain Kreikan kaupunkeja, maaseudun ollessa kommunistien hallinnassa. Katharévousa
Sotilasjuntan kautta voidaan näin pitää viimeisenä iskuna katharévousalle, koska se paitsi kytki kielimuodon äärioikeistoon myös jakoi sen tukena aiemmin olleet konservatiivit kahteen leiriin. Sotilasjuntan kauden jälkeen Kreikan hallitus otti dimotikín koulujen viralliseksi opetuskieleksi vuonna 1976. Samalla Kreikan perustuslaista poistettiin maininta, jonka mukaan katharévousa on valtion virallinen kielimuoto. Näin dimotikísta tuli Kreikan "de facto" kielimuoto. Kreikan kuningaskunta
Kuningaskuntana Kreikka oli vuoteen 1924, jolloin monarkia lakkautettiin, ja perustettiin toinen helleenien tasavalta. Kreikka palasi monarkiaan vuonna 1935 ja uudelleen tasavallaksi vuonna 1974. Jälkimmäinen monarkia päättyi seitsemänvuotiseen sotilashallituksen aikana kansanäänestykseen valtiomuodosta. Kreeta
Toisen maailmansodan aikana Kreikan hallitus ja armeija liittolaisjoukkoineen pakenivat Kreetalle, sillä Adolf Hitlerin johtama Saksa oli miehittänyt Manner-Kreikan. Saksalaiset laskuvarjosotilaat saapuivat Kreetalle 20. toukokuuta 1941 ja aloittivat Kreetan taistelun. Kreetalaiset joutuivat yhdessä brittien, uusiseelantilaisten ja australialaisten kanssa lopulta perääntymään Kreetan etelärannikolle. Kreetan taistelu päättyi 1. kesäkuuta, mutta saksalaiset miehittivät Kreetaa kevääseen 1945 saakka. Kreikan sotilasjuntta
Maaliskuussa 1972 Kreikan pääministeri Papadópoulos otti sijaishallitsijan tehtävän pois Zoitákisilta. Syynä oli, että Zoitákis kieltäytyi vahvistamasta lakia, joka koski Kreikan turvallisuusjoukkoja. Nyt Papadópouloksesta tuli sekä sijaishallitsija, pääministeri, ulkoministeri että puolustusministeri. Kreikan parlamentti
Kreikan parlamentti perustettiin vuonna 1843, jolloin kuningas Otto pakotettiin myöntämään maalle uusi perustuslaki syyskuun 3:n päivän vallankumouksen jälkeen ja Kreikasta tuli perustuslaillinen monarkia. Tuolloin parlamentti oli kaksikamarinen ja koostui varsinaisesta parlamentista sekä senaatista. Lainsäädäntövalta kuului kuninkaalle yhdessä parlamentin ja senaatin kanssa.
Kreikan valtiomuodon vaihtuessa myös parlamenttia koskeva lainsäädäntö on vaihtunut usein. Alkuvaiheen perustuslaillisen monarkian kausi kesti vuodet 1843–1862. Tämän jälkeen seurasi kaksi niin kutsuttua kruunatun demokratian kautta vuosina 1864–1909 ja 1911–1924, jolloin parlamentin oikeudet lisääntyivät. Varsinainen parlamentaarinen demokratia nykyisessä mielessä Kreikasta tuli ensimmäistä kertaa vuoden 1927 perustuslain myötä. Tuolloin parlamentista tuli ylin lakiasäätävä elin, presidentin valtaoikeuksia vähennettiin, puolueiden asema tunnustettiin ja todettiin ensimmäistä kertaa, että hallituksen on nautittava parlamentin luottamusta. Kreikan–Turkin sota (1919–1922)
Lokakuussa 1920 Kreikan armeija eteni Anatoliassa yhä kauemmas itään Lloyd Georgen rohkaisemana, joka halusi tällä tavoin painostaa Turkin sekä kansallis­mielisen että osmani­hallituksen alle­kirjoittamaan Sèvresin rauhan­sopimuksen. Eteneminen aloitettiin Eleftherios Venizeloksen vapaamielisen hallituksen aikana, mutta pian sen jälkeen Venizelos joutui syrjään vallasta ja hänen tilalle tuli Dimitrios Gounaris. Sotatoimien strategisena päämääränä oli voittaa turkkilaiset kansallis­mieliset ja pakottaa Mustafa Kemal rauhan­neuvotteluihin. Etenevät kreikkalaiset olivat yhä lukumääräisesti ylivoimaiset ja heidän aseistuksensa nykyaikaisempi, ja he toivoivat pikaista taistelua, jossa he uskoivat voittavansa huonosti aseistetut turkkilais­joukot. He kohtasivatkin vain vähäistä vastarintaa, sillä turkkilaiset perääntyivät hyvässä järjestyksessä välttyäkseen tulemasta piiritetyiksi. Churchill kreikkalaiset kolonnat ”etenivät maanteitä pitkin ja kulkivat turvallisesti monien rumien solien läpi, ja heidän läheisyydessään turkkilaiset voimakkaan ja viisaan johtajan alaisinakin katosivat Anatolian sopukkoihin.” Asevoimien korkein neuvosto
13. helmikuuta ilmoitettiin, että sotilasneuvosto on hajottanut parlamentin ja kumosi perustuslain. Samalla maassa 30 vuotta vallinnut poikkeustila lakkautettiin. Egyptiin ilmoitettiin muodostettavan aikaisintaan puolen vuoden päästä siviilihallitus vaalien myötä. Parlamenttivaalien jälkeen pidettäisiin presidentinvaalit. Samalla sotilasneuvosto ilmoitti perustavansa uuden perustuslakikomitean, jonka luomasta uudesta perustuslaista olisi tarkoitus äänestää. Eléni Vláchou
Isänsä kuoltua vuonna 1951 Vláchou alkoi kustantaa "I Kathimerinía" ja aloitti sen lisäksi iltapäivälehden ja kuvalehden. Lehdet tukivat maan oikeistopolitiikkaa vankkumatta mutta eivät kritiikittömästi. Kun Kreikan sotilasjuntta kaappasi vallan vuonna 1967, Vláchou lakkautti lehtensä protestiksi. Hän jatkoi juntan arvostelua, joutui kotiarestiin mutta karkasi Lontooseen. Sieltä käsin hän kävi voimakasta julkisuuskampanjaa diktatuuria vastaan. Euroopan historia
Sisäiset levottomuudet ja heimosodat köyhdyttivät Kreikkaa, ja Mykenen valtiaat menettivät asemansa noin vuonna 1100 eaa. Seuraavat vuosisadat olivat Kreikkaa hallinneiden sotapäällikköjen ja sukujen välistä kilpailua. Tätä aikaa, 1100–800 eaa., kutsutaankin Kreikan pimeiksi vuosisadoiksi, koska tietoa tuolta ajalta on jäänyt melko vähän. Valta siirtyi pikkuhiljaa maata omistavalle ylimystölle eli aristokraateille, jotka perustivat kaupunkeja puolustautumista ja kaupankäyntiä varten. Seuraavan kolmen vuosisadan aikana eli arkaaisella kaudella (, ”vanha”) syntyivät Kreikan kaupunkivaltiot ("polis"). Kaupunkivaltio muodostui keskuspaikasta ja ympäröivästä maaseudusta. Suurin osa väestöstä sai elantonsa maataloudesta. Antiikin Sisilia
Syrakusa muuttui näin demokraattisesti hallituksi, ja sama muutos tapahtui saaren muissa kaupungeissa, jotka olivat levottomana aikana päässeet eroon Syrakusan vallasta. Monia niistä olivat hallinneet edelleen tyrannit, kuten Hiketas Leontinoissa, Mamerkos Katanessa ja Hippon Messenessä. Myös sikulien kaupungeissa Apolloniassa, Kentoripassa ja Agyrionissa nousivat valtaan kreikkalaiset tyrannit. Kaikki nämä tyrannit kuitenkin kukistettiin Timoleonin johdolla, ja niihin perustettiin demokraattinen itsehallinto. Samaan aikaan saarta uhkasivat jälleen karthagolaiset, mutta se päättyi Hasdrubalin ja Hamilkarin tappioon Krimisos-joella vuonna 340 eaa., mikä oli yksi suurimmista kreikkalaisten karthagolaisista saamista voitoista. Seuranneessa rauhassa Halykos-joki vahvistettiin uudelleen alueiden rajaksi. Kreikan sotilasjuntta
Pohjoismaat eivät hyväksyneet sotilasjunttaa Kreikan lailliseksi hallitukseksi, sillä sekä maan kuningas että pääministeri oli sivuutettu. Niinpä Naton ministerineuvoston kokouksessa 25.–26. toukokuuta 1970 Tanskan ulkoministeri Poul Hartling vaati Natoa lopettamaan asetoimitukset Kreikkaan, kunnes maahan tulisi demokraattinen hallinto. Norjan ulkoministeri Stray kannatti Hartlingin ehdotusta. Myös Alankomaiden ulkoministeri Luns oli norjalais-tanskalaisen ehdotuksen takana. Useat Nato-maat olivat kuitenkin ehdotusta vastaan. Yhdysvallat katsoi tanskalaisten ja norjalaisten aloitteen vaarantavan Nato-yhteistyön. Stratokratia
Stratokratia on sotilaspäälliköiden johtama hallitusmuoto; termi juontuu kreikan kielen sanoista στρατός ("stratos"), "armeija" sekä κράτος ("kratos"), "valta". Se ei ole sama asia kuin sotilasdiktatuuri, jossa sotilaiden polittinen valta ei ole virallisesti vahvistettu eikä muiden lakien tukema. Pikemminkin stratokratia on sotilashallituksen muoto, jossa valtio ja asevoimat ovat perinteisesti sama asia ja hallituksen paikat on aina täytetty sotilasjohtajilla. Armeijan poliittista valtaa tukee laki ja yhteiskunta. Sellaisen stratokratian ei tarvitse olla autokraattinen suojellakseen oikeuttaan valtaan. Kyproksen miehitys
Kreikassa oli vuodesta 1965 lähtien vakavia sisäpoliittisia kiistoja. Kreikan iäkäs pääministeri, keskustalainen Geórgios Papandréou, ilmoitti eroavansa pääministerin paikalta. Tästä alkoi monivaiheinen ja pitkä hallituskriisi, joka kesti useita kuukausia. Tilanne kiristyi kuitenkin vuoden 1967 maaliskuussa, kun kenraali Grívas paljasti armeijan vasemmistosuuntaisen salaliiton nimeltä "Aspída" (”Kilpi”), ja syytti pääministeri Papandréouta poikansa Andréas Papandréoun kanssa suunnitellusta salaliitosta, jonka tarkoituksena oli kaataa Kreikan monarkia. Valtaan nousi väliaikainen pääministeri Geórgios Athanasiádis-Nóvas. Ikaría
Kreikan hallitus karkotti vuonna 1946 15 000 kommunistia Ikaríalle, sillä saari sijaitsi kaukana Manner-Kreikasta. Saari oli vasemmistolaisten karkotuspaikkana myös sotilasjuntan aikana vuosina 1967–1973. Kreikan provinssit
Provinssit lakkasivat toimimasta varsinaisina hallinnollisina alueina vuonna 1887, mutta eräät valtion tehtävät säilyivät edelleen niiden vastuulla. Provinssit lakkautettiin kokonaan vuonna 2006 osana Kapodistrias-suunnitelmana tunnettua aluehallintouudistusta ja korvattiin laajennetuilla kunnilla. Kreikan lippu
Vuonna 1969 sotilasvallankaappauksen jälkeen Kreikassa siirryttiin käyttämään maissakin nykyisenkaltaista lippua, jossa sinisen sävy oli jonkin verran nykyistä tummempi. Demokratian palauttamisen jälkeen vuonna 1975 Kreikassa siirryttiin käyttämään vanhaa ristilippua, mutta vuonna 1978 nykyinen lippu otettiin uudestaan käyttöön myös maissa Antikythera
Italia otti Antikytheran hallintaansa toisen maailmansodan aikana, mutta Italian antauduttua 1943 saari joutui Saksan haltuun. Saksalaiset karkottivat kaikki saaren asukkaat Kreetalle 7. toukokuuta 1944. Mahdollinen syy karkotukseen oli se, että saksalaiset eivät kyenneet hallitsemaan antikytheralaisten yhteydenpitoa Kreikan merivoimiin ja Britannian laivastoon. Saari vapautui saksalaismiehityksestä vielä samana vuonna. Vuosina 1946–1949 käydyn Kreikan sisällissodan jälkeen Antikytheralle karkotettiin poliittisia pakolaisia. Kreikan sotilasjuntta
Kreikan sotilashallitus ilmoitti 13. huhtikuuta 1970 vapauttavansa maailmankuulun säveltäjän Míkis Theodorákisin, joka oli ollut kolme vuotta kotiarestissa. Vapautusta perusteltiin Theodorakisin horjuvalla terveydentilalla. Hän sairasti tuberkuloosia ja hänen tuli päästä erikoishoitoon Ranskaan. Hänen musiikkinsa ja laulunsa säilyivät kuitenkin edelleen kiellettyinä. Kreikan uskonnon historia
Kreikkalainen Bysantin keisarikunta kukistui lopullisesti, kun Mehmed II Valloittaja valloitti Konstantinopolin vuonna 1453. Tämän jälkeen kreikkalaisuus ja ortodoksisuus samaistuivat, sillä tärkeimpänä kreikkalaisia turkkilaisista erottaneena tekijänä toimi uskonto. Islamiin kääntyminen merkitsi samalla turkkilaisen identiteetin omaksumista, mikäli kääntyminen ei ollut pelkästään näennäistä. Kreikan vapautuminen 1800-luvun alussa tapahtui ortodoksisen kirkon tuella ja ortodoksisuus sai virallisen aseman maan valtionuskontona. Samalla Kreikan ortodoksinen kirkko irtautui Konstantinopolin ekumeenisesta patriarkaatista. Athos-vuoren luostari sai puoli-itsenäisen aseman Kreikan sisällä ja säilyi patriarkaatin alaisena. Vuoden 1913 Balkanin sodan seurauksena Kreikkaan liitetyillä alueilla patriarkaatti säilytti myös nimellisen valta-aseman. Vuonna 1928 patriarkaatti myönsi Kreikan kirkolle "huolenpito-oikeuden" näihin hiippakuntiin ja Kreikan kirkko lupasi, että Konstantinopoli saa vahvistaa hiippakuntia johtavien piispojen vaalit. Kreikan sotilasjuntta
Kreikan sotilasjuntta Ateenassa tuki Kyproksen vallankaappausta, jossa kuoli noin 300 ihmistä, koska heillä oli kaunaa Makariosta kohtaan, sillä hänestä oli tullut jo vuodesta 1971 Kreikan sotilas­juntan vastustaja. Lisäksi Makarios oli kieltäytynyt énosis-liikkeen vaatimuksista eli liittämästä Kyprosta Kreikkaan. Dramaattisessa ilmoituksessa Kreikan sotilasjohto ilmoitti, että arkkipiispa Makarios III olisi kuollut. Tuntia myöhemmin Makarios kuitenkin puhui radiossa ja kehotti kannattajiaan vastarintaan. Makarios oleskeli Kyproksella brittiläisessä Dekéleian sotilastukikohdassa, josta hänet lennätettiin Lontooseen. Kreikan ortodoksinen kirkko
Kreikan vapaussodan (1821–1832) jälkeen itsenäisen Kreikan ensimmäinen valtionpäämies Ioánnis Kapodístrias käynnisti neuvottelut ekumeenisen patriarkaatin kanssa koskien Kreikan kirkon itsenäisyyttä. Vuonna 1833 Kreikan kirkko julistautui autokefaliseksi poliittisella päätöksellä, sillä turkkilaisten pelättiin voivan vaikuttaa Kreikkaan osmanivallan alle jääneen patriarkaatin kautta. Patriarkaatti myönsi autokefalian vuonna 1850. Geórgios Zoitákis
Lokakuussa 1940 syttyneessä Italian–Kreikan sodassa hän palveli kapteenina. Tässä sodassa hän haavoittui, mutta oli mukana Kreikan armeijan puolustautuessa Saksan hyökättyä Jugoslaviaan ja edelleen Kreikkaan huhtikuussa 1941. Zoitákis haavoittui toistamiseen tässä sodassa. Saksan miehittäessä Kreikkaa Zoitákis asui kotiseudullaan Náfpaktoksessa. Kotiseudulla ollessaan hän oli mukana salaisessa vastarintajärjestössä, joka liittyi Napoléon Zérvasin tasavaltaiseen vastarintaliikkeeseen EDES. Kesällä 1944 kilpailevan kommunistisen vastarintaliikkeen ELASin vallan kasvaessa Kreikassa ELAS vangitsi Zoitákisin elokuusta lokakuuhun 1944, mutta vapautti Casertassa brittien johdolla tehdyn Kreikan vastarintaliikkeiden yhteistyösopimuksen nojalla. ELAS oli tappanut jo aiemmin syksyllä 1943 hänen isänsä Konstantínoksen vuonna 1943 vastarintaliikkeiden välisissä taisteluissa. Kuningasvalta palautettiin syksyllä 1946. Sisällissota kuningaskunnan ja kommunistisen ELASin välillä kiihtyi tällöin. Zoitákis toimi Kreikan sisällissodan aikana 1940-luvun lopulla majurin arvoisena kuninkaallisen armeijan joukoissa. Arthur de Gobineau
Itse asiassa Kreikka ei ollut vuonna 1832 saavuttanut täydellistä itsenäisyyttä, vaan se oli Britannian, Ranskan ja Venäjän yhteinen protektoraatti, ja näin ollen näiden maiden lähettiläillä Ateenassa oli periaatteessa oikeus kumota mikä tahansa Kreikan parlamentin päätös. Gobineau kuitenkin toistuvasti neuvoi Ranskaa olemaan käyttämättä tätä valtaa, sillä hänen mukaansa Kreikka oli "surullinen ja elävä todiste eurooppalaisten typeryydestä ja omahyväisyydestä. Hänen mukaansa brittien yritys tuoda heidän omansa kaltainen demokratia Kreikkaan saattoi johtaa vain "barbaarisen maan täydelliseen hajoamiseen", kun taas ranskalaiset olivat syyllistyneet "voltairelaisuuden typerimmän muodon" alkuunpanemiseen Kreikassa. Itämaisen kysymyksen osalta Gobineau neuvoi Ranskaa vastustamaan Kreikan laajenemispyrkimyksiä ("Megali idea"), sillä kreikkalaiset tuskin olisivat pystyneet luomaan uutta suurvaltaa Osmanien valtakunnan tilalle, mutta jos tämän valtakunta kuitenkin olisi joutunut väistymään laajentuneen Kreikan tieltä, asiasta hyötyisi vain Venäjä. Gobineau antoi Ranskan hallitukselle seuraavan neuvon:
Keväällä 1866 kristityt kreikkalaiset kapinoivat Osmanien valtakuntaa vastaan Kreetassa, ja kolme heidän edustajaansa saapui Ateenaan pyytämään Gobineaun välityksellä Ranskalta tukea kapinalleen sanoen, että tunnetusti Ranska oli pienten kansojen oikeuksien ja oikeuden­mukaisuuden esitaistelija. Kun Ranska samaan aikaan kävi sotaa Meksikosa, Gobineau ilmoitti Napoleon III:n puolesta kreetalaisille, että he eivät voineet odottaa Ranskalta mitään tukea ja että he saivat itse vastata seurauksista uhmatessaan osmanien mahtia. Gobineau ei osoittanut mitään myötä­mielisyyttä kreikkalaisten pyrkimyksille vapauttaa osmanien vallan alla eläneet heimolaisensa, ja hän kirjoittikin ystävälleen Anton von Prokesch-Ostenille: "Se on yksi roskaväki toista vastaan." Gobineau nimitti kreetalaisten kapinaa "täydellisimmäksi valheiden, vallattomuuden ja röyhkeyden osoitukseksi, joka kolmeenkymmeneen vuoteen on nähty". Kapinan aikana nuori ranskalainen oppinut Gustave Flourens, joka tunnettiin vapaa­mielisten aatteiden into­mielisenä kannattajana, oli liittynyt Kreetan kapinallisiin ja matkustanut Ateenaan taivuttaakseen Kreikan hallituksen antamaan tukensa kapinoitsijoille. Gobineau oli epäviisaasti näyttänyt Flourensille Pariisin diplomaattisia asiakirjoja, jotka osoittivat, että sen enmpää Ranskan kuin Kreikankaan hallitus ei ollut halukas uhmaamaan ottomaaneja tukemalla Kreetan kapinaa, minkä Flourens sitten paljasti lehdistölle. Gobineau sai Napoleon III:lta käsky vaientaa Flourens. Kun Flourens 28. toukokuuta 1868 piti puhetta vieraillessaan Kreikan kuningas Yrjö I:n luona, Gobineau keskeytti hänet, ja hänen johtamansa vartiosto vangitsi Glourensin, joka kahlittuna vietiin ranskalaisella sotalaivalla Marseilleen. Tapaus sai Ranskassa osakseen suurta huomiota ja kirjailija Victor Hugo tuomitsi Gobineaun menettelyn kirjoituksessa, joka julkaistiin "Le Tribute" -lehdessä 19. heinäkuuta 1868. Hugon mukaan Gobineau oli toiminut petollisella tavalla Kreikan vapauden puolesta taistellutta ranskalaista maanmiestään vastaan. Kun Ranskan yleinen mielipdekin tuomitsi Gobineaun menettelyn Ateenassa, hänet kutsuttiin pian takaisin Pariisiin. Makarios III
Vuonna 1974 Kreikan sotilasjuntta järjesti Kyproksella vallankaappauksen kreikkalaisten upseerien avulla. Makarios pakeni upseerien vallankaappausta Lontooseen. Viisi päivää myöhemmin Turkki miehitti saaren pohjoisosan. Makarios palasi Kyprokselle Kreikan sotilasjuntan kaaduttua joulukuussa 1974. Kreikan–Turkin sota (1919–1922)
Vaikka ranskalaiset ja britit varoittivat kreikkalaista aliarvioimasta vihollista, sodan alkaessa kreikkalaiset arvelivat kykenevänsä voittamaan Turkin jo heikentyneet voimat kolmessa kuukaudessa. Neljä vuotta kestäneen verenvuodatuksen jälkeen yksikään liittoutuneista valtioista ei ollut halukas uuteen sotaan ja avustamaan Kreikkaa. Lontoon konferenssin aikana helmikuussa 1921 Kreikan pääministeri Kalogeropoulos ilmoitti, että Kreikan armeijan moraali oli horjumaton ja rohkeus epäilemätön, ja lisäsi, että hänen silmissään kemalistit eivät edes olleet oikeita sotilaita vaan pelkkää roskaväkeä, joka ansaitsi vain vähän jos ollenkaan huomiota osakseen. Liittoutuneet kuitenkin epäilivät edelleen Kreikan sotilaallista kykyä edetä Anatoliassa, jossa huoltoreitit olivat pitkiä, samaan aikaan kun Kreikan valtion rahatilanne oli kireä ja varsinkin, kun turkkilaiset sotilaat olivat itsepintaisia. Sen jälkeen kun kreikkalaiset hävisivät ensimmäisen ja toisen İnönün taistelun Turkin uudelleen muodostetulle armeijalle, italialaiset poistuivat miehitysvyöhykkeeltään Lounais-Anatoliasta heinäkuussa 1921. Italialaiset myös väittivät, että Kreikka oli rikkonut neljän vallan sopimusta ylittämällä sen alueen rajat, jotka sille sopimuksella oli myönnetty. Ranska taas kävi samaan aikaan sotaa Turkin kansallismielisiä vastaan toisella rintamalla Kilikiassa. Muista liittoutuneista poiketen Ranska kuitenkin kääntyi myöhemmin Turkin puolelle tehdäkseen tästä vahvan puskurivaltion bolševikkeja vastaan ja aikoivat poistua maasta. Kun kreikkalaiset eivät myöskään Sakaryan taistelussa onnistuneet voittamaan turkkilaisia, Ranska teki Turkin kanssa lokakuun lopulla 1921 Ankaran rauhansopimuksen. Liittoutuneet eivät myöskään sallineet Kreikan laivaston saartaa Mustanmeren rannikkoa, mikä olisi rajoittanut elintarvikkeiden ja materiaalin maahantuontia Turkkiin. Jotkin suurimmat satamat kuitenkin joutuivat Kreikan laivaston pommitusten kohteiksi: kesä- ja heinäkuussa 1921 Inebolu, heinäkuussa lisäksi Sinop, elokuussa Rize ja Trabzon, syyskuussa Araklı, Terme ja Trabzon, lokakuussa Izmit sekä kesäkuussa 1922 Samsun. Varsinkin ensimmäisen ja toisen İnönün taistelun sekä Kütahya–Eskişehirin ja Sakaryan taistelujen aikana Kreikan laivasto onnistui sulkemaan Mustanmeren rannikon ja estämään aseiden ja ampumatarvikkeiden kuljetukset meriteitse. Níkos Zachariádis
Zachariádis oli Márkos Vafeiádiksen ohella keskeisenä henkilönä perustamassa ja johtamassa Kreikan demokraattista armeijaa (DSE), joka toimi kommunistien sotavoimana sisällissodan aikana 1946–1949. Sodan päätyttyä kommunistien tappioon DSE:n johto pakeni Neuvostoliittoon ja asettui Taškentiin Uzbekistanin neuvostotasavaltaan. Zachariádis jatkoi maanpaossa toimineen KKE:n pääsihteerinä, mutta hänen asemansa heikkeni Stalinin kuoleman jälkeen. Hänet syrjäytettiin vuonna 1956 tehtävästään ja erotettiin seuraavana vuonna koko puolueesta. Hän asui loppuikänsä Siperiassa, ensin Jakutiassa ja sittemmin Surgutissa. KGB:n virallisten tietojen mukaan Zachariádis teki itsemurhan Surgutissa vuonna 1973. Hänen ruumiinsa haudattiin uudelleen Kreikkaan Neuvostoliiton hajottua vuonna 1991. Themistoklís Sofoúlis
Marraskuun 1935 kansanäänestyksen perusteella Kreikasta tuli jälleen kuningaskunta. Tammikuun 1936 parlamenttivaaleissa Kreikassa tuli oikeiston ja liberaalien välillä tasatilanne, jossa kommunistit olivat vaa'ankieliasemassa. Sofoúlis liittoutui tällöin kommunistien kanssa ja valittiin näin parlamentin puhemieheksi. Kuningas Yrjö II nimitti pääministeriksi kenraali Ioánnis Metaxáksen, joka elokuussa 1936 sai poliittisesti epävakaassa tilanteessa poikkeusvaltuudet, jonka seurauksena mm. poliittiset puolueet lakkautettiin mukaan lukien Liberaalipuolue. Sofoúlis ei Metaxáksen aikana toiminut politiikassa. Hän toi esille huolestuneisuutensa diktatuurikehityksestä lähettämällä asiasta kirjeen kuningas Yrjölle huhtikuussa 1939. Kreikan–Turkin sota (1919–1922)
Syyskuun 24. päivänä Mustafa Kemalin joukot saapuivat salmien rannalle eivätkä brittien pyynnöstä huolimatta suostuneet poistumaan sieltä. Brittiläisen kabinetin jäsenet olivat keskenään eri mieltä asiasta, mutta lopulta päätettiin välttää sotilaallista yhteenottoa. Brittiläinen kenraali Charles Harington Harington, Konstantino­polissa olleiden liittoutuneiden joukkojen komentaja, ei antanut alaistensa ampua turkkilaisia ja varoitti brittiläistä kabinettia ajattelemattomista seikkailuista. Hänen pyynnöstään Kreikan laivasto poistui Konstantino­polista. Kemalin joukot marssivat kaupunkiin 6. lokakuuta 1922. Brittiläiset päättivät lopulta pakottaa kreikkalaiset vetäytymään Maritsan länsipuolelle Traakiaan. Vasta tämän jälkeen Mustafa Kemal suostui neuvottelemaan aselevosta. Kreikan sotilasjuntta
Tilanne Kyproksella kärjistyi 15. heinäkuuta 1974, kun Kyproksen kansalliskaarti kreikkalaisten upseerien johtamana syrjäytti maan presidentin arkkipiispa Makarios III:n. Kyproksen historia
Kreikan sotilasjuntta tuki kenraali Grivasin kansalliskaartin vallankaappausta vuonna 1974, ja Makarios III pakeni maasta. Turkin armeija teki maihinnousun saarelle estääkseen Kyproksen liittämisen Kreikkaan ja miehitti Pohjois-Kyproksen. Taisteluissa menehtyi 3000 ihmistä ja vallankaappaus oli päättynyt. Makarios III palasi johtamaan Kyprosta, joka oli pääkaupungin Nikosian tavoin jaettu turkkilaisten ja kreikkalaisten kesken. Skópelos
Persialaissodissa saari oli puolueeton. Sodan jälkeen se liittyi Deloksen meriliittoon ja siitä tuli demokratia. Peloponnesolaissodan jälkeen spartalaiset pystyttivät saarelle oligarkian. Klaudios Ptolemaios 100-luvulla jaa. on ensimmäinen, joka käytti saaresta nimeä "Skópelos", mikä viittasi mahdollisesti saarta ympäröiviin riuttoihin.
Vuonna 1207 saaren valtasivat venetsialaiset. Vuosisadan loppupuolella saari päätyi kuitenkin lähinnä merirosvojen tukikohdaksi. Saari oli venetsialaisten hallussa jälleen vuosina 1453–1538. Vuonna 1538 Barbarossa hyökkäsi saarelle ja lähes koko sen väestö surmattiin, mikä aloitti osmanivallan ajan. Saaresta tuli osa itsenäistynyttä Kreikkaa vuoden 1821 jälkeen. Kyproksenkreikkalaiset
Vuosina 1968–1974 käytiin tuloksettomia neuvotteluita, ja lopulta tilanne kärjistyi 15. heinäkuuta 1974, kun Kreikan sotilas­juntan johtoon kuulunut ateenalainen kenraali Dimítrios Ioannídis toteutti Kyproksen kansalliskaartin tuella sotilasvallankaappauksen ja syrjäytti Makarioksen. Viikkoa myöhemmin Turkki oli miehittänyt saaren pohjoisrannikon. Seuraavan vuoden aikana tapahtuivat viimeiset suuret väestönsiirrot, kun kyproksenkreikkalaista siirtyi etelään ja turkkilaista pohjoiseen. Tästä lähtien saari on ollut näiden kahden kansallisuuden kesken jaettuna, vaikka kansainvälisesti Kyproksen jakoa ei ole juridisesti tunnustettukaan. Kreikka
Itsenäistyneen Kreikan pääkaupunki oli aluksi Aíginassa vuosina 1828–1829, sitten Náfpliossa vuosina 1830–1834 ja vuodesta 1834 Ateenassa. Kreikka oli aluksi tasavalta (nk. Kreikan ensimmäinen tasavalta). Ioánnis Kapodístriaksesta tuli Kreikan ensimmäinen presidentti vuonna 1828, mutta hänet murhattiin vuonna 1831. Vuonna 1832 Kreikasta tuli Kreikan kuningaskunta. Maan ensimmäinen kuningas oli baijerilainen Otto vuodesta 1832. Hän joutui maanpakoon vallankumouksen seurauksena vuonna 1862. Ottoa seurasi kuninkaana tanskalainen Yrjö I, joka oli vallassa vuosina 1863–1913. Kreikan sotilasjuntta
Kyproksen tapahtumien jälkeen Kreikan juntan johtaja kenraali Gkizíkis ilmoitti luovuttavansa vallan siviilipolitiikoille. Ratkaiseva syy juntan vallasta luopumiselle oli Kyproksen kriisin hoidon epäonnistuminen. Gkizíkis pyysi hallituksen johtoon entisen pääministerin Konstantínos Karamanlíksen, joka oli asunut maanpaossa Pariisissa. Karamanlíksen tehtävä oli muodostaa hallitus. Karamanlís ilmoitti radio-ja televisiopuheessa, että hänen tuleva hallituksensa olisi laajapohjainen ja sen tarkoituksena olisi Kreikan itsenäisyyden puolustaminen. Italian–Kreikan sota
Viisi Italian laivaston alusta tulitti Durazzoa ja ilmavoimien lentokoneet tiputtivat Tiranaan lentolehtisiä, joissa pyydettiin kansan olevan tarttumatta aseisiin miehittäviä Italian joukkoja vastaan. Italian joukot valtasivat Albanian 7. huhtikuuta 1939. Kuningas Victor Emmanuel vastaanotti Albanian kruunun 16. huhtikuuta. Tämän seurauksena Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska lupasivat taata Kreikan koskemattomuuden. Kehitys Länsi-Euroopan sotanäyttämöllä kuitenkin keskeytti Italian hyökkäyksen varalle tehdyt suunnitelmat. Sodan laajentuessa Euroopassa Kreikan diktaattori Ioannis Metaxas yritti pitää Kreikan erossa konfliktista, mutta hän tuli samalla lisänneeksi Kreikan riippuvuutta Britanniasta. Metaxas oli myös Saksan ihailija, ja hän oli rakentanut vahvat taloudelliset suhteet Adolf Hitlerin Saksan kanssa. Kreikka
Kreikan asevoimat muodostuvat maavoimista ("Ellinikós Stratós", ES), merivoimista ("Ellinikó Polemikó Naftikó", EPN) ja ilmavoimista ("Ellinikí Polimikí Aeroporía", EPA). Kaikki 19–45-vuotiaat miehet ovat asevelvollisia. Miesten varusmiespalvelus kestää vuoden, naiset voivat hakeutua palvelukseen vapaaehtoisina. Vuonna 2015 maa käytti noin 4,5 prosenttia bruttokansantuotteestaan sotilasmenoihin. Geórgios Zoitákis
Geórgios Zoitákis (, 3. maaliskuuta 1910 Náfpaktos – 21. lokakuuta 1996 Ateena) oli Kreikan sotilasvallankaappaukseen osallistunut kenraali ja toimi kaappausta seuranneen Kreikan sotilasjuntan nimellisenä valtionpäämiehenä varakuninkaan nimellä vuosina 1967-1972 kuningas Konstantinin paettua maasta. Gyáros
Juntan luovuttua vallasta vankila lakkautettiin ja saari oli Kreikan merivoimien sota­harjoitus­alueena vuoteen 2002 saakka. Dimítrios Ioannídis
Jo vuonna 1945 Ioannídis liittyi upseerien antikommunistisen IDEA-verkoston (Ιερός Δεσμός Ελλήνων Αξιωματικών, "Ierós Desmós Ellínon Axiomatikón", ”Kreikkalaisten upseerien pyhä side”) jäseneksi. IDEA yritti epäonnistunutta sotilasvallankaappausta 30.–31. toukokuuta 1951. Ioannídis oli mukana tässä hankkeessa. IDEA lakkautettiin kaappauksen jälkeen, mutta sen johtajat armahdettiin. Antikommunistinen upseeriverkosto kehittyi hiljalleen ja vuonna 1956 Ioannídis sai johdettavakseen ryhmän, joka sittemmin toteutti vuoden 1967 sotilasvallankaappauksen. Vuonna 1959 Ioannídis luovutti ryhmän Dimítrios Pattílisin johtoon. Pattilis luovutti ryhmän eversti Geórgios Papadópoulokselle vuonna 1960. Kreikan parlamenttitalo
Vuonna 1924 Kreikan monarkia lakkautettiin kansanäänestyksellä ja rakennus lakkasi toimimasta kuninkaallisena palatsina. Sen jälkeen rakennuksen käyttötarkoitukset vaihtelivat jonkin aikaa. Niin kutsutun Vähän-Aasian katastrofin ja sitä seuranneen Kreikan ja Turkin väestönvaihdon jälkeen rakennus toimi sairaalana ja monenlaisen hyväntekeväisyystoiminnan keskuksena. Väliaikana rakennuksessa toimivat myös muun muassa eri ministeriöt sekä poliisi. Rakennuksessa toimi myös Yrjö I:n perinnön museo vuosina 1927–1930 ja 1936–1941. Kreikan taistelu
Italia oli aiemmin hyökännyt Kreikkaan 26. lokakuuta 1940 valloitettuaan sitä ennen Albanian, mutta oli joutunut perääntymään koettuaan tappion. Kreikkalaisten vastahyökkäys ajoi italialaiset takaisin Albaniaan. Kreikkalaiset etenivät Albaniaan miehittäen noin kolmanneksen maan pinta-alasta. Italia joutui tämän seurauksena pyytämään Saksalta apua. Saksan hyökkäys alkoi 6. huhtikuuta 1941, ja sen takia kreikkalaiset perääntyivät Albaniasta 12. huhtikuuta Saksan nopean etenemisen vuoksi. Sota päättyi Saksan, Italian ja Bulgarian voittoon 23. huhtikuuta Ateenan miehityksen ja Kreetan valtauksen jälkeen. Taistelun seurauksena Kreikan kuningas Yrjö II ja hallitus pakenivat Egyptiin. Taistelun jälkeen Kreikka jaettiin vyöhykkeisiin Saksan, Italian ja Bulgarian kesken. Kreikka pysyi saksalaisten hallussa vuoteen 1944 saakka, jolloin puna-armeijan hyökätessä saksalaiset joukot vetäytyivät maasta. Myöhemmin liittoutuneet tekivät maihinnousun maahan ja vapauttivat pääkaupunki Ateenan 13. toukokuuta 1944. Vaikka saksalaiset vetäytyivät sisämaasta, yksittäisiä saksalaisten joukkojen linnoituksia oli useilla saariryhmillä, jotka pitivät pintansa sodan loppuun saakka. Vapautuksesta huolimatta levottomuudet maassa jatkuivat ja Kreikassa alkoi vuonna 1946 sisällissota, joka päättyi vuonna 1949. Kreikkalaiset
Ennen nykyisen Kreikan valtion perustamista kreikkalaiset valistusajan oppineet, erityisesti Rígas Feraíos, olivat korostaneet yhteyttä antiikin ja nykyisten kreikkalaisten välillä. Teoksessaan "Néa Politikí Dioíkisis" (”Uusi valtiomuoto”) hän sanoi maansa asukkaita ”kreikkalaisten jälkeläisiksi”. Nykyinen Kreikan valtio itsenäistyi Osmanien valta­kunnasta vuonna 1829, mutta siihen kuului aluksi vain pieni osan kreikkalaisten historiallisesta kotimaasta, lähinnä Peloponnesos. Laaja kreikkalaisten diaspora ja kauppiasluokka oli tärkeässä asemassa välittäessään maahan läntisen romanttisen nationalismin ja filhellenismin aatteet, jotka yhdessä Bysantin viimeisten vuosisatojen aikana kehittyneen hellenismin käsitteen kanssa muodosti perustan diafotismokselle ja nykyiselle hellenismin käsitteelle. Antiikin Ateena
Ateenan demokratia syrjäytettiin lyhyeksi aikaa vallankaappauksessa vuonna 411 eaa., johtuen tyytymättömyydestä sodan huonoon hoitoon, mutta demokratia palautettiin pian. Koska Ateenan tappiosta syytettiin demokraattisesti valittuja poliitikkoja, kuten Kleon ja Kleofon, seurauksena oli kuitenkin pidempikestoinen Spartan tukema reaktio demokratiaa vastaan. Se huipentui kolmenkymmen tyrannin hallintoon vuosina 404–403 eaa. Thrasybulos palautti demokratian vuonna 403 eaa., ja julistettiin yleinen armahdus. Kreikan kuningaskunta
Vuoteen 1843 kuningas hallitsi yksinvaltiaana (absoluuttinen monarkia). Syyskuussa 1843 syntyi levottomuuksia, joiden rauhoittamiseksi kuningas Otto I suostui kutsumaan kaksikamariset valtiopäivät koolle ja hyväksymään maalle perustuslain. CENTO
Vuonna 1974 Turkki miehitti Kyproksen, mikä sai Britannian vetämään joukkonsa. Iranissa taas šaahi Mohammad Reza Pahlavi syöstiin vallasta 1979, jolloin maa vetäytyi liitosta ja liitto lakkautettiin Kreikan ortodoksinen kirkko
Ranskan vallankumouksen jälkeen nousi ajatus itsenäisestä Kreikasta. Tuolloin patriarkat halusivat edelleen ylläpitää hyviä suhteita osmanihallintoon ja varoittivat kapinoinnista ja esivallan vastustamisesta. Itsenäisyysliikkeen johdossa oli kuitenkin mukana paljon tavallista papistoa. Kostoksi kirkon roolista kapinassa turkkilaiset hirttivät patriarkka Gregorios V:n patriarkaatin porttiin vuonna 1829. Silti osa humanistiset ihanteet omaksuneista itsenäisyystaistelijoista näki kirkon lähinnä uuden kehityksen esteenä. Kythera
Kreikan vapaussodan aikana vuonna 1821 Peloponnesokselta saapui paljon pakolaisia Kytheralle. Sen sijaan monet saarelaiset lähtivät Peloponnesokselle auttamaan vapaustaistelussa. Vapaussota päättyi vuonna 1829 Kreikan itsenäistymiseen osmanien valtakunnasta. Tämän jälkeen kytheralaisia alkoi muuttaa työn perässä itsenäiseen Kreikkaan, Smyrnaan ja Kreetalle. Lopulta 21. toukokuuta 1864 Kythera yhdessä muiden Jooniansaarten kanssa liitettiin Kreikkaan. Kyproksenkreikkalaiset
Kyproksen osmani­valloitus vuonna 1571 lopetti kreikkalaisiin kohdistuneen katolilaisen ylivallan. Ortodoksinen uskoharjoitus elpyi, ja kyproksenkreikkalaiset alkoivat ottaa jälleen maata hallittavakseen. Kyproksen kirkon patriarkka palveli osmanien sulttaania etnarkkina ja kreikkalaisten johtajana mahdollistaen kreikkalaisten sekulaarin vallan harjoittamisen esimerkiksi oikeuslaitoksessa ja verotuksessa. Chilen sotilasjuntta
Chilen sotilasjuntta (11. syyskuuta 1973 - 11. maaliskuuta 1990) oli Chilen vuoden 1973 sotilasvallankaappauksessa valtaan päässeiden sotilasorganisaatioiden perustama poliittinen elin, jonka avulla maata hallittiin demokraattisesti valittujen elinten syrjäyttämisen jälkeen. Sotilasjuntta oli toimeenpaneva ja lakiasäätävä hallituksen haara 17. joulukuuta 1974 asti. Tämän jälkeen juntta toimi lakiasäätävänä elimenä vuoteen 1990, jolloin se lakkautettiin demokratian palatessa maahan. Kyproksen miehitys
23. heinäkuuta Kyproksen fiasko sai Kreikan sotilasjuntan kenraalit palauttamaan vallan siviileille. Kreikan presidentti kenraali Faídon Gkizíkis ilmoitti Ateenassa juntan luovuttavan vallan siviilipolitiikoille. Gkizíkis kutsui vielä samana päivänä Pariisissa asuvan maanpaossa entisen pääministeri Konstantínos Karamanlísin takaisin Kreikkaan. Karamanlís vannoi virkavalansa jo seuraavana päivänä. Hänen toivottiin pystyvän estämään Kreikan ja Turkin välisen sodan. Suurin syy juntan eroon oli Kyproksen vallankaappauksen epäonnistuminen ja Kreikan joutuminen pitkäksi ajaksi syrjään kansain­välisestä politiikasta. Kreikan sotilasjuntta
Varhain aamulla 25. marraskuuta 1973 panssarivaunuja ja muita sotilasajoneuvoja vyöryi Ateenan kaduille. Sotilasjuntta syöksi presidentti Papadópouloksen vallasta kenraali Faídon Gkizíkisin johdolla. Kaappaus oli veretön. Gkizíkis otti presidentin tehtävän itselleen ja Papadópoulos asetettiin kotiarestiin kesäasunnolleen Lagonísiin. Suurin osa laivastosta oli kuitenkin vielä jonkin aikaa uskollinen Papadópoulokselle. Samaan aikana pääministeri Spyrídon Markezínista pidettiin vankina Ateenassa ja uudeksi pääministeriksi nousi entinen valtionvarainministeri Adamántios Androutsópoulos. Megáli idéa
Tässä Kreikan–Turkin sodassa kärsimänsä sotilaallisen tappion vuoksi Kreikka joutui luovuttamaan pieniä alueita pohjoisrajaltaan Thessaliassa sekä maksamaan suuret sotakorvaukset, jotka raunioittivat Kreikan talouden useaksi vuodeksi. Kreetan kysymyksellekään ei saatu kestävää ratkaisua. Jotta ei enää syntyisi uusia selkkauksia ja jotteivät kreikkalaiset hautoisi revanssia, suurvallat (Britannia, Ranska, Venäjä ja Italia) päätyivät ratkaisuun, jota ne pitivät lopullisena: Kreeta julistettiin autonomiseksi Kreetan valtioksi. Neljä suurvaltaa ottivat siellä haltuunsa ylimmän hallitusvallan. Kreikka sai ratkaisevan diplomaattisen voiton, kun prinssi Georgios, kuningas Yrjö I:n toinen poika, nimitettiin valtion ylikomissaariksi. Kreikan–Turkin sota (1919–1922)
Kun Kreikka ei onnistunut saamaan aikaan sotilaallista ratkaisua, se kääntyi liittoutuneiden puoleen saadakseen apua, mutta vuoden 1922 alussa Britannia, Ranska ja Italia päättivät, ettei Sèvresin rauhansopimusta voitu sellaisenaan vahvistaa, vaan sitä oli tarkistettava. Tämän päätöksen mukaisesti Italia ja Ranska evakuoivat sotilaansa Turkista ja jättivät kreikkalaiset yksin. Kreikan historia
Konstantin I:n seuraajaksi tuli vuonna 1922 Yrjö II. Kreikassa pitkään jatkunut tasavaltalaisten ja kuningasmielisten välinen kamppailu päättyi vuonna 1924, jolloin Yrjö II syrjäytettiin ja pakotettiin maanpakoon, ja Kreikka julistettiin tasavallaksi (nk. Kreikan toinen tasavalta). Maan sisäiset levottomuuden kuitenkin pakottivat näennäisen kuningasvallan palauttamiseen vuonna 1935, ja Yrjö II palasi valtaan. Todellista valtaa piti pääministeri ja kenraali Ioánnis Metaxás, joka toimi maan sotilasdiktaattorina vuosina 1936–1941. Kreikka
Kreikan historia on pitkä. Maa on ollut asuttu vähintään 200 000 vuoden ajan. Kreikka on Euroopan varhaisimman korkeakulttuurin minolaisen kulttuurin syntymäpaikka. Antiikin Kreikka oli koko länsimaisen sivistyksen kehto, ja länsimaisen demokratian, filosofian, tieteen ja taiteen syntymäpaikka. Myöhemmin Kreikasta tuli osa Makedonian valtakuntaa. Sittemmin se oli keskeinen osa Rooman valtakuntaa ja sen perillistä Bysantin valtakuntaa. Vuoteen 1500 mennessä Osmanien valtakunta oli vallannut suuren osan maasta. Osassa maata valtaa piti myös Venetsian tasavalta. Kreikka aloitti vapaustaistelun vuonna 1821 ja itsenäistyi Osmanien valtakunnasta lopullisesti vuonna 1830. Osoituksena pitkästä historiasta Kreikassa on 18 Unescon maailmanperintöluettelon kohdetta. Antikythera
Antikythera autioitui jälleen, ja sinne saapui pakolaisia osmanien valtakunnan hallitsemilta alueilta. Pakolaisia saapui pääasiassa Kreetalta, joka Candiaa lukuun ottamatta oli vuoteen 1648 mennessä päätynyt kokonaan osmaneille. Kreetalaiset kapinoivat osmanivaltaa vastaan, ja ensimmäinen suurempi kapina puhkesi vuonna 1770. Antikytheran nykyinen väestö on Kreetan Sfakiásta 1700-luvulla lähteneiden jälkeläisiä. Kreikan vapaussodankin (1821–1829) aikana Antikytheralle pakeni ihmisiä osmanien hallitsemilta alueilta niin Peloponnesokselta kuin Kreetaltakin. Kreeta jäi vapaussodan jälkeen vielä osaksi Osmanien valtakuntaa, ja osa kreetalaisista pakolaisista päätti jäädä Antikytheralle. Yrjö II (Kreikka)
Vuoden 1936 maassa suoritettiin parlamenttivaalit, jossa oikeistovoimien johtaja Panagís Tsaldáris ja tasavaltainen Venizéloksen puolueen edustaja Themistoklís Sofoúlis tulivat tasavahvoiksi kommunistien toimiessa vaankielipuolueena. Kondýliksen vuoden 1936 alussa tapahtuneen kuoleman jälkeen maan vahvaksi mieheksi nousi kenraali Ioánnis Metaxás, josta tuli huhtikuussa 1936 pääministeri. 4. elokuuta 1936 Metaxás julisti maassa hätätilan ja ajoi parlamentissa läpi poikkeusvaltuudet hallitukselleen. Sen jälkeen aina toiseen maailmansodan alkuun maassa vallitsi Metaxáksen diktatuuri. Kreikan–Turkin sota (1919–1922)
Yleinen mielipide vaati kuningas Konstantinin paluuta. Uusi Dimitrios Gounarisin hallitus aikoi järjestää asiasta kansanäänestyksen. Englanti ja Ranska uhkasivat kuitenkin peruuttaa Kreikalle antamansa rahallisen ja muun tuen, jos hän palaisi, mutta siitä huolimatta 5. toukokuuta pidetyssä kansan­äänestyksessä suuri enemmistö kannatti hänen paluutaan. Pian valtaan­tulonsa jälkeen kuningas erotti monet maailman­sodan veteraani­upseerit viroistaan ja nimitti tilalle kokemattomia kannattajiaan. Sotatoimien johtajaksi nimitettiin Anastasios Paulos, joskin kuningas itse pysyi nimellisenä ylipäällikkönä. Monet Venizelosta kannattaneet upseerit myös erosivat itse viroistaan. Smyrnaa ja Vähän-Aasian rannikkoa hallussaan pitäneet sotajoukotkin puhdistettiin Venizeloksen kannattajista samaan aikaan, kun ne aloittivat marssin kohti Ankaraa. Kreikan historia
Vuonna 1814 perustettiin vapausliike Filikí Etaireía valmistamaan kapinaa turkkilaisia vastaan. Kreikkalaiset nousivat viimein vuonna 1821 kapinaan, jossa tuhannet saivat surmansa. Kreikan osmanivaltaa vastaan suunnatun kansannousun alkamispäivänä pidetään virallisesti 25. maaliskuuta 1821. Perimätiedon mukaan Patraksen piispa Germanos nosti tuona päivänä Agía Lávran luostarissa salkoon valkoisella ristillä varustetun sinisen lipun, joka oli kapinan merkki. Siitä sai alkunsa Kreikan vapaussota. Varsinainen itsenäisyysjulistus annettiin Néa Epídavroksessa uutenavuotena 1822. Kreikan sotilasjuntta
Kreikassa suoritettiin 29. huhtikuuta 1973 kansanäänestys uudesta valtiomuodosta, jonka mukaan monarkia korvattaisiin tasavallalla. Kreikan sisäministeriö ilmoitti, että 78,7 % äänistä olisi tasavallan kannalla. Kansainvälisten tarkkailijoiden mukaan vaalit olivat vilpilliset. 1. kesäkuuta 1973 pääministeri Papadópoulos julisti radio-ja televisiopuheessa Kreikan tasavallaksi. Maapaossa Roomassa oleva kuningas menetti siten valtaistuimensa. Papadópoulos julisti itsensä presidentiksi ilman vaaleja. Kreetan valtio
Kreikka itsenäistyi Osmanien valtakunnasta vuonna 1821, mutta Kreeta jäi edelleen osaksi valtakuntaa. Kreetalaiset järjestivät usein kapinoita osmanivaltaa vastaan ja painostivat Ateenaa tulemaan apuun. Vuoden 1866 kapinan johtomiehet alkoivat vaatia "énosista" eli liittoa Kreikan kanssa. Kreikkalaiset ympäri maailmaa alkoivat kerätä rahaa aseita varten, ja saarelle alkoi saapua vapaaehtoisjoukkoja. Kreetalaiset jäivät kuitenkin yksin, sillä suurvallat painostivat Kreikan luopumaan kreetalaiskapinallisten tukemisesta.
Vuonna 1898 suurvallat kuitenkin taipuivat ja vaativat osmaneja myöntämään Kreetalle itsehallinnon. Kreeta oli yhä nimellisesti osa Osmanien valtakuntaa, mutta se jaettiin neljään miehitysalueeseen Ranskan, Italian, Venäjän ja Britannian kesken. Suurvallat pakottivat osmanit hyväksymään valtion ylikomissaariksi Kreikan kuninkaan Yrjö I:n pojan Kreikan prinssin Yrjön. Patras
Kaupunki säilyi paikallisena keskuksena bysanttilaisella kaudella, ja sinne rakennettiin Patraksen linna. 1200-luvulla kaupunki tuli Venetsian vallan alle ja vuonna 1458 osmanivallan alle. Venetsia ja Genova yrittivät vallata kaupungin useasti 1400- ja 1500-luvuilla. Linnaa kunnostettiin ja se säilyi käytössä läpi venetsialais- ja osmanivallan ajan. Patras liittyi Kreikan vapaussotaan vuonna 1821 ja vapautui turkkilaisvallasta vuonna 1828 ranskalaisten joukkojen avustuksella.
1800-luvulla Patras kasvoi Kreikan suurimpien kaupunkien joukkoon. Siitä tuli jälleen merkittävä satama, jonka kautta vietiin Peloponnesoksen maanviljelystuotteita. Kaupunki sai ruutuasemakaavan ja sinne rakennettiin useita uusklassisia rakennuksia. Se oli myös Kreikan ensimmäinen kaupunki, jossa oli katuvalot ja sähköistetty raitiovaunuliikenne. Patraksen voimakas kasvu jatkui 1900-luvulla. Kaupunkiin tuli paljon evakkoja 1920-luvulla Kreikan ja Turkin väestönvaihdon seurauksena. Toisessa maailmansodassa kaupunki kärsi pommituksista. Konstantínos Karamanlís
Marraskuun 1963 vaaleissa kansallisradikaali unioni kärsi vaalitappion Geórgios Papandréoun Keskustaunionille. Karamanlís vietti tämän jälkeen vapaaehtoisesti maanpaossa seuraavat 11 vuotta Pariisissa, Ranskassa. Turkin vallattua Kyproksen sotilasdiktatuuri lopullisesti hajosi ja menetti poliittisen merkityksensä vuonna 1974. Presidentti Faídon Gkizíkis kutsui koolle vanhan kaartin poliitikot 23. heinäkuuta 1974. Karamanlís oli ollut voimakas sotilasjuntan arvostelija. Gkizíkis pyysi Karamanlísta pääministeriksi marraskuun 1974 vaalivoiton jälkeen. Michaíl Stasinópoulos
Politiikassa Stasinópoulos toimi Uusi demokratia -puolueessa. Hän toimi ministerinä Dimítrios Kiousópouloksen hallituksessa vuonna 1952 sekä Konstantínos Georgakópouloksen hallituksessa vuonna 1958. Stasinópoulos valittiin Kreikan parlamenttiin vuoden 1974 parlamenttivaaleissa. Kun Kreikasta tuli tasavalta sotilasjuntan kauden ja vuoden 1974 kansanäänestyksen jälkeen, parlamentti valitsi Stasinópouloksen väliaikaiseksi presidentiksi ajalle 18. joulukuuta 1974 – 19. heinäkuuta 1975, kunnes uusi valtiomuoto saatiin valmiiksi. Kreikan kommunistinen puolue
Sisällissodan lopussa KKE julistettiin laittomaksi ja sen merkittävimmät jäsenet lähtivät maanpakoon. Tänä aikana KKE tuli virallisesti "Eniaia Dimokratiki Aristera" (EDA) -puoluetta. 21. huhtikuuta 1967 joukko armeijan everstejä kaappasi vallan Georgios Papadopoulosin johdolla ns. everstien vallankaappauksessa, jolloin kaikki puolueet kiellettiin. Síkinos
Kreikan sotilasdiktatuurin aikana vuosina 1936–1940 saari toimi vasemmistolaisten karkotuspaikkana. Toisen maailmansodan aikana saari oli ensin italialaisten ja sitten saksalaisten miehittämä. Sodan jälkeen monet ovat muuttaneet pois saarelta. Luettelo Kreikan valtionpäämiehistä
Kuningas Otto syöstiin vallasta kansannousussa lokakuussa 1862. Kansa ei kuitenkaan hylännyt monarkiaa itseään. Monet pyrkivät saamaan maahan brittiläisen kuninkaan, mutta kuningatar Victoria vastusti tätä, ja myös vuoden 1832 Lontoon protokolla esti tämän. Kysymyksestä järjestettiin Kreikan ensimmäinen kansanäänestys, vuoden 1862 kansanäänestys, jonka voitti Saksi-Coburg-Gothan herttua Alfred. Lopulta vuoden 1862 Kreikan kansankokous valitsi kuninkaaksi Tanskan prinssi Vilhelmin, josta tuli kuningas Yrjö I. Kreetan valtio
Ylikomissaari prinssi Yrjö muodosti Kreetaa hallinneen kreetalaisista ja osmaneista koostuneen neuvoston. Muutaman vuoden kuluttua kreetalaiset alkoivat vaatia "énosista" Kreikan kanssa, ja saarta uhkasi kapina. Kreetaa hallinneeseen neuvostoon kuului kreetalaispoliitikko Elefthérios Venizélos, joka nousi "énosikseen" tähtäävän liikkeen johtoon. Venizélos kutsui koolle vallankumousneuvoston vuonna 1905. Se oli laiton ja se hajotettiin. Venizéloksella oli kuitenkin niin suuri kannatus, että tilanne johti prinssi Yrjön eronpyyntöön vuonna 1906. Prinssi Yrjön jälkeen Kreetan valtion ylikomissaariksi nousi Aléxandros Zaḯmis. Italian–Kreikan sota
Vuonna 1923 Kreikan ja Albanian välinen rajankäynti oli tekemättä. Tuntemattomat murhasivat kenraali Tellinin ja neljä hänen esikuntansa upseeria. Vuotta myöhemmin valtaan noussut Benito Mussolini vaati Kreikalta virallista anteeksipyyntöä, Kreikan laivaston tervehdystä Italian lipulle, oikeudenkäyntiä murhasta sekä 50 miljoonan Italian liiran korvauksia. Kaikki toimet piti tehdä viidessä vuorokaudessa. Kreikan hallitus kuitenkin torjui vaateet kahta ensimmäistä lukuun ottamatta. Mussolini määräsi Italian laivaston tulittamaan Korfua, jolloin kuusitoista asukasta sai surmansa ja lukuisia haavoittui. Italian joukot nousivat tulituksen jälkeen maihin miehittäen saaren. Kreetan historia
Toisen maailmansodan aikana Kreikan hallitus sekä armeija liittolaisjoukkoineen pakeni Kreetalle, sillä Adolf Hitlerin johtama Saksa oli miehittänyt Manner-Kreikan. Saksalaiset, laskuvarjosotilaat ensimmäisinä, saapuivat Kreetalla 20. toukokuuta 1941 ja aloittivat Kreetan taistelun. Kreetan luoteisrannikolle laskeutuneista sotilaista suurin osa tosin kuoli ennen maahan pääsyä, sillä liittoutuneiden joukot sekä vastarintajoukot olivat asemissa. Muutamien saksalaisten laskuvarjosotilaiden onnistui vallata pohjoisrannikolla, Málemessa sijainnut lentokenttä. Kreetalaiset yhdessä brittien, uusiseelantilaisten ja australialaisten kanssa joutuivat lopulta perääntymään Kreetan etelärannikolle. Kreetan taistelu päättyi 1. kesäkuuta, mutta saksalaiset miehittivät saarta kevääseen 1945 saakka. Kreeta
Kreikka itsenäistyi osmanien valtakunnasta vuonna 1821, mutta Kreeta pysyi edelleen osana valtakuntaa. Seuraava suurempi kapina järjestettiin ja kukistettiin etelärannikolla, Frangokástellossa vuonna 1828. Vuonna 1866 2 000 ihmistä teki itsemurhan Arkádin luostarissa räjäyttämällä itsensä ruutivaraston mukana. Kapinaliike painosti Ateenaa tulemaan apuun. Vuoden 1866 kapinan johtomiehet alkoivat vaatia "énosista" eli liittoa Kreikan kanssa. Kreikkalaiset ympäri maailmaa alkoivat kerätä rahaa aseita varten, ja saarelle alkoi saapua vapaaehtoisjoukkoja. Kreetalaiset jäivät kuitenkin yksin, sillä suurvallat painostivat Kreikan luopumaan kreetalaiskapinallisten tukemisesta. Kreikan–Turkin sota (1919–1922)
2. syyskuuta 1922 turkkilaiset valtasivat Eskişehirin, ja Kreikan hallitus pyysi Britanniaa välittämään aselevon, joka olisi jättänyt sille ainakin Smyrnan. Seuraavina päivinä turkkilaiset valtasivat paikkakunnan toisensa jälkeen: Balıkesirin ja Bilecikin 6. syyskuuta, Aydınin seuraavana päivänä, Manisan 8. syyskuuta. Smyrnan he valtasivat 9. syyskuuta. Kaksi päivää myöhemmin mys Gemlik ja Mudanya joutuivat turkkilaisten haltuun, ja samalla kokonainen kreikkalainen divisioona antautui. Kreikan sotajoukot karkotettiin kokonaan Anatoliasta 18. syyskuuta mennessä, jolloin ne pyysivät aselepoa. Näin turkkilaiset saivat kahdessa viikossa Kreikan armeijan karkotetuksi takaisin Välimerelle.
Turkin ratsuväen etujoukot saapuivat Smyrnan liepeille 8. syyskuuta. Samana päivänä kreikkalainen päämaja oli evakuoinut kaupungin, ja lauantaina 9. syyskuuta kello 10 Turkin ratsuväki saapui kaupunkiin. Kun tämä näytti mahdollisesti johtavan yhteiskunnalliseen epäjärjestykseen, Mustafa Kemal antoi jo seuraavana päivänä julistuksen, jolla hän tuomitsi kuolemaan jokaisen turkkilaisen sotilaan, joka tekisi vahinkoa taisteluihin osallistumattomille. Muutamaa päivää aikaisemmin Mustafa Kemalin sanansaattajat olivat jaelleet kaupunkilaisille asiasta kertovia kreikankielisiä lehtisiä. Mustafa Kemal ilmoitti, että Ankaran hallitus ei ottaisi vastuulleen mitään joukkomurhia. Kreikan kommunistinen puolue
Toisen maailmansodan aikana Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kommunistit perustivat Kansallisen kansanvapautusarmeijan (Ελληνικός Λαϊκός Απελευθερωτικός Στρατός, Ellinikos Laïkos Apeleftherotikos Stratos; ELAS), johon liittyi myös runsaasti muita vasemmistolaisia ja ei-poliittisia kreikkalaisia. Vuonna 1944 ELAS hallitsi 3/5 maasta. Sodan lähestyessä loppuaan ELAS ja muut vastarintaliikkeet, kuten EDES kääntyivät toisiaan vastaan pyrkien hallitsevaan asemaan sodanjälkeisessä Kreikassa. Sodan jälkeen ELASin ja Kreikan hallituksen välillä syntyi taisteluja ELASin kieltäydyttyä luopumasta aseistaan. ELASia tukivat naapurimaiden kommunistit ja Kreikan armeijaa brittihallitus. Sodassa solmittiin aselepo, joka rikkoutui 1946 ja ELAS jatkoi muodosti uuden Kreikan demokraattisen armeijan (Δημοκρατικός Στρατός Ελλάδας, DSE). Sisällissodasta tuli raaka ja se johti suurin tappioihin. Sota päättyi 1949 kommunistien tappioon.