Miten Vilho Armas Pentikäinen päätyi Neuvostoliiton vakoojaksi?
Vilho Pentikäinen
Vilho Armas Pentikäinen (5. maaliskuuta 1903 Antrea – mahdollisesti 1942 Neuvostoliitto) oli suomalainen upseeri, joka tuli tunnetuksi vakoilustaan Neuvostoliiton hyväksi. Pentikäinen toimi Suomen armeijassa luutnanttina 1920-luvun lopulta alkaen ja työskenteli vuodesta 1929 puolustusvoimien yleisesikunnassa kuvakeskuksessa. Hän hankki Neuvostoliitolle 1930-luvun alkuun mennessä tietoja useista Suomen salaisista sotilaallisista suunnitelmista. Paljastuttuaan Pentikäinen pakeni Neuvostoliittoon, missä hän loi vielä uuden menestyksekkään sotilas- ja tiedustelu-uran. Pentikäisen kuolinaikaa ja -paikkaa ei tiedetä varmuudella. Vilho Pentikäinen
Pentikäisen käytöstä kuvattiin miellyttäväksi, ja olemusta huolitelluksi ja aina rauhalliseksi. Hänet värvättiin Neuvostoliiton asiamieheksi vuonna 1923. Varsinaisen vakoilijanuransa Pentikäinen aloitti viimeistään työskennellessään yleisesikunnassa vuosina 1929–1933. Toimessaan Pentikäinen pääsi näkemään ja valokuvaamaan suomalaisia linnoituslaitteita, varuskuntia ja sotatarviketeollisuutta. Jälkeenpäin on tullut ilmi, että kopiot näistä filmeistä päätyivät Moskovaan. Hän toimitti salaista materiaalia Neuvostoliittoon värväyksestään lähtien noin kymmenen vuoden ajan vuosina 1923–1933. Pentikäisen toimintaan liittynyttä Etsivän keskuspoliisin tutkimuskokonaisuutta on kutsuttu ”Suureksi vakoilujutuksi”. Suomessa siihen liittyen tuomittiin 26 ihmistä.
Arkadi Appolonov
Arkadi Appolonov työskenteli lukiosta päästyään rautatietyömiehenä vuosina 1921-1923. Sen jälkeen hän siirtyi puna-armeijaan, jossa hän kävi jalkaväkikoulutuksen kotiseudullaan Saratovissa. Vuodesta 1927 Appolonovin ura alkoi pahamaineisen sisäasiain kansankomissariaatin palveluksessa. Hänet lähetettiin vuonna 1927 OGPU:n rajavartiojoukkoihin. Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen Appolonov liittyi vuonna 1931. Seuraavana vuonna eli 1932 vuoteen 1935 hän toimi komentajana ja kouluttajana Gomelissa. Sen jälkeen hän siirtyi NKVD:n koulutusyksikköön Saratoviin. Vuonna 1939 Appolov valmistui Frunzen sotilasakatemiasta. Petsamon vakoilujuttu
Haltan tunnustuksen mukaan kapteeni Pajakka oli vuonna 1937 vääpeli Siltalan luona ehdottanut rajavartioston aliupseereille vierailua venäläisten luona. Haltta kertoi vierailun toteutuneen syyskuussa 1937 jolloin Pajakka, Siltala, kersantti Vanhanen ja kaksi muuta rajavartioston aliupseeria olivat Neuvostoliiton puolella Yläluostarin korkeudella sijaitsevalla Leijärven vartioasemalla venäläisten vieraana. Suomalaiset vieraat olivat saunoneet ja juhlineet vartioasemalla pari päivää sekä saaneet venäläisiltä peitenimet ja -numerot sekä vakoilutehtäviä. Venäläisten puolella olisi ollut mukana muun muassa Toivo Vähä eli Ivan Petrov, joka oli GPU:n upseeri. Haltta pestattiin kuriiriksi, sillä hänen isällään oli kesäpaikka lähistöllä. Haltan tunnustuksen mukaan hän kuljetti vakoilupostia Pajakan ja Leijärven vartioston välillä; Pajakka luovutti venäläisille tietoja ja sai vastineeksi rahaa. Amnesty Internationalin historia Suomessa
Neuvostoloikkareiden takia 1980-luvun alkupuolella Amnestyn Suomen osaston kampanjointi keskittyi pitkälti Suomen ulkomaalaislakeihin. Osaston silloinen puheenjohtaja Björn Sundell keskusteli Amnestyn adoptoiman neuvostoloikkari Vjatjeslav Tsherepanovin palautuksesta jopa sisäministeri Mikko Jokelan ja keskusrikospoliisin päällikön Seppo Tiitisen kanssa. Suomesta karkotettu Tsherepanov tuomittiin Neuvostoliitossa karkuruudesta 12 vuoden vankeusrangaistukseen. Syksyllä 1984 Amnesty julkaisi raportin, jossa Suomea syytettiin sellaistenkin turvapaikanhakijoiden käännyttämiseen, joiden palauttaminen saattoi merkitä heille kiduttamista, vankeutta tai jopa kuolemantuomiota. Tämä herätti lehdistön huomiota myös Suomen ulkopuolella. Vilho Pentikäinen
Talvisodan aikaan talvella 1939–1940 Pentikäinen toimi Suomen kansanarmeijassa ja suomalaisten sotavankien kuulustelijana. Sen jälkeen vuosina 1940–1941 hän toimi Virossa neuvostomiehityksen aikaan. Jatkosodan alkuvaiheessa syksyllä Pentikäinen koulutti Leningradissa ja Moskovassa Suomeen lähetettäviä desantteja. Hänet kerrotaan nähdyn jatkosodan jälkeen Helsingissä Stockmannin tavaratalon luona, jolloin hän olisi kuulunut everstiluutnanttina Valvontakomission delegaatioon nauttien näin diplomaattista koskemattomuutta. 1940-luvun lopulla Pentikäinen on väitetty toimineen Neuvostoliiton sotilastiedustelun GRU:n vakoilujohtajana Espanjan ja Ranskan alueella. Hänen kerrotaan asuneen Ranskassa lähellä Sveitsin rajaa. Arvo ”Poika” Tuominen
Siirtyessään Moskovaan Arvo Tuominen uskoi kommunistisen järjestelmän kehittyneen hänen omien odotustensa mukaisesti, mutta stalinistisen komennon olemus alkoi selvitä hänelle jo varsin pian. Stalinille uskolliset kommunistit vakuuttivat Tuomiselle Neuvostoliitossa vallinneiden yhteiskunnallisten epäkohtien olevan "vain tilapäisiä vaikeuksia matkalla kohti kommunistista ihanneyhteiskuntaa", mutta kierrellessään eri puolilla laajaa maata Tuominen totesi kehityksen olevan menossa täsmälleen päinvastaiseen suuntaan. Jo vierailu Kustaa Rovion kanssa Stalinin kanavalla Karjalassa kesällä 1933 oli Tuomiselle silmät avaava kokemus. Kanavan rakennustyömaalla olleet erittäin heikkokuntoiset vangit olivat Roviolle ja Tuomiselle karmea näky. Ahti Liedes
Liedes oli iiläisen vasemmistolaisen kansanedustajan Jaakko Liedeksen poika. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1930 ja opiskeli Helsingin kauppakorkeakoulussa. Hän liittyi jo lyseolaisena Suomen kommunistiseen nuorisoliittoon (SKNL). Liedes erotettiin vasemmistolaisten mielipiteittensä vuoksi ylioppilaskunnasta, ja valmistuttuaan vuonna 1933 ekonomiksi hän ei löytänyt koulutustaan vastaavaa työtä. Niinpä hän siirtyi vuonna 1934 Neuvostoliittoon, jossa hänestä tuli SKNL:n edustaja Kommunistiseen nuorisointernationaaliin (KIM). Hän oli talvella 1935–1936 maanalaisessa työssä Suomessa, mutta palasi sitten aiempaan tehtäväänsä KIM:ssä. Liedes myös opetti nuorisotyötä Moskovan Lenin-koulun suomalaisella sektorilla. Hänet tunnettiin 1930-luvulla Neuvostoliitossa nimellä "Willi Bergman" sekä joskus myös nimellä "Willi Roos", suomalaisten kesken ”Villiruusu”. Muun muassa Arvo ”Poika” Tuominen kutsuu häntä tällä nimellä muistelmateoksessaan "Kremlin kellot". Stepan Petritšenko
Maailmansotien välisenä aikana Petritšenkon tiedetään tehneen yhteistyötä valkoisten emigranttien järjestöjen kanssa ja osallistuneen vakoiluun Neuvostoliittoa vastaan. Vakooja Pjotr Sokolov oli ottanut Petritšenkoon yhteyttä välittömästi Kronstadtin kapinan kukistumisen jälkeen maaliskuussa 1921 ja houkutellut tämän värväämään Kronstadtin pakolaisia ”Pietarin taistelujärjestöksi” kutsuttuun maanalaiseen antibolševistiseen organisaatioon. Suomen Etsivä Keskuspoliisi toisaalta epäili Petritšenkon olleen yhteydessä myös Neuvosto-Venäjän salaiseen poliisiin GPU:hun ja lopulta hänen arveltiin opportunistisesti tekevän yhteistyötä kenen tahansa kanssa, jolta oli saatavissa rahallista tukea. Vuosien varrella hänen kerrottiin esiintyneen vuoroin sekä neuvostojärjestelmän tukijana että sen vastustajana. Vakoiluepäilyjen vuoksi kertaalleen vapaaksi päässyt Petritšenko pidätettiin uudelleen toukokuussa 1922 ja passitettiin Viipurin lääninvankilaan, mistä hänet siirrettiin kesällä Oulun lääninvankilaan. Hänet vapautettiin valvonnan alaisena ja määrättiin asumaan Oulun läänin alueella, mahdollisimman kaukana itärajasta. Mauno Heimo
Heimo oli koulutukseltaan ylioppilas. Hän työskenteli Suomen sisällissodan aikana kansanvaltuuskunnan elintarvikeasiain osaston konttoristina ja pakeni sodan lopussa kansanvaltuuskunnan mukana Neuvosto-Venäjälle. Hän osallistui Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) perustamiseen Moskovassa. Heimo oli vuonna 1918 jonkin aikaa Berliinissä Neuvosto-Venäjän lähettilään Adolf Joffen avustajana ja yritti värvätä Saksaan jääneitä vasemmistolaisia suomalaisia jääkäreitä liittymään kommunisteihin. Vuosina 1918–1920 Heimo asui Ruotsissa, jossa hän toimi SKP:n Tukholman-toimiston sihteerinä ja perusti Kominternin Skandinavian-komitean yhdessä ruotsalaisen Zeth Höglundin kanssa. Heimo toimi myös Suomen punaisen kaartin Ruotsin pataljoonan asiamiehenä salanimellä "Erkki Heino". Hänet vangittiin vuonna 1920 Norjassa hänen toimiessaan Edvard Gyllingin kuriirina, mutta hän onnistui pakenemaan ja jatkamaan maanalaista toimintaansa. Vladimir Krjutškov
Krjutškov palveli 1950-luvulla Neuvostoliiton diplomaattijoukoissa Unkarissa Juri Andropovin alaisuudessa vuoteen 1959. Hän työskenteli sen jälkeen kahdeksan vuotta keskuskomiteassa, kunnes liittyi KGB:hen vuonna 1967 yhdessä Andropovin kanssa. Hänet nimitettiin ensimmäisen direktoraatin päälliköksi 1974, vastuullaan ulkomaantiedustelu. Hän tuki mm. innokkaasti hyökkäystä Afganistaniin. Hänestä tuli myös KGB:n varajohtaja 1978 ja johtaja 1988 armeijakenraalin arvolla. Kustaa Rautsuo
Rautsuo toimi jatkosodan aikana 1941–1943 Päämajan tiedustelujaoston alaisen valvontaosaston päällikkönä. Jatkosodan alkuvaiheessa kesällä 1941 Rautsuo teki saksalaisten kanssa salaisen suullisen sopimuksen, jonka perusteella suomalaisten saamat juutalaiset tai poliittisissa tehtävissä NKVD:ssä ym. olleet neuvostoliittolaiset sotavangit luovutettiin Gestapolle. Tällaisia vankeja luovutettiin Pohjois-Suomessa yhteensä 525. Rautsuo siirrettiin sodan aikana pois valvontaosaston johdosta, koska hän ei tullut toimeen esimiehensä, tiedustelujaoston komentajan Aladár Paasosen kanssa. Syksyllä 1944 Alarich Bross pyysi Rautsuota liittymään saksalaismieliseen vastarintaliikkeeseen, mutta hän päätti jatkaa yhteyttä sekä saksalaisiin että Suomen sotilasjohtoon. Vuoden 1944 lopussa Rautsuo pakeni Ruotsiin, jossa hän toimi myöhemmin liikealalla. Josip Broz Tito
Broz oli vangittuna sotavankien vallankumousajatusten lietsomisesta. Myöhemmin Broz pakeni ja liittyi vallankumouksellisiin Pietarissa 1917. Hän oli siirtymässä Suomeen, mutta hänet vangittiin ja vietiin Petropavlovskin vankilaan kolmeksi viikoksi. Vankileiriltä Kumjanista hän pakeni junalla. Marraskuussa hän liittyi Omskissa puna-armeijaan. Broz hyväksyttiin Venäjän kommunistiseen puolueeseen kesällä 1918. Jugoslavian kommunistiseen puolueeseen Josip Broz liittyi vuonna 1921. Puolue kiellettiin pian ja hän joutui kuudeksi vuodeksi vankilaan. Vapauduttuaan 1934 hän otti pseudonyymikseen "Tito". Otto Kumenius
Kumenius oli myös ratkaisevalla tavalla vaikuttamassa Stig Berglingin paljastamiseen Neuvostoliiton vakoilijana. Sidney Reilly
Syyskuussa 1925 Tšekan seuraajaksi tulleen OGPU:n edustajat onnistuivat houkuttelemaan Reillyn Neuvostoliittoon. He väittivät että Neuvostoliitossa toimi salainen vastavallankumouksellinen järjestö Trusti ja tarjoutuivat järjestämään Reillylle tapaamisen Trustin johtajien kanssa jos hän saapuisi itse Neuvostoliittoon. Reilly sai tiedon asiasta entisen SIS-kollegansa Ernest Boycen kautta ja hän matkusti Pepitan kanssa Pariisiin tapaamaan Boycea ja hankkimaan lisätietoja Trustista. Reilly lähti sitten Helsinkiin ja jatkoi matkaansa edelleen Neuvostoliittoon saamistaan varoituksista huolimatta. Hänen rajanylityksensä Neuvosto-Venäjän puolella järjestänyt suomalaistaustainen rajavartioupseeri Toivo Vähä oli todellisuudessa OGPU:n palveluksessa ja tiedotti esimiehilleen Reillyn saapumisesta. Heti Reillyn ylitettyä Suomen rajan Rajajoella 25. syyskuuta OGPU:n miehet pidättivät hänet. Paikalla järjestettiin ammuskelu, jotta Reillyn rajalle saattaneet olisivat luulleet hänen joutuneen ammutuksi heti rajan ylitettyään. Todellisuudessa Reilly kuljetettiin kuulusteltavaksi Moskovaan Lubjankan vankilaan. Osana lavastusta myös Vähä vangittiin ja ilmoitettiin teloitetuksi petturina, vaikka todellisuudessa hänet palkittiin ja siirrettiin uuden henkilöllisyyden saaneena toiseen asemapaikkaan. Georg Elfvengren
Kesäkuussa 1921 hän perusti Varsovassa Boris Savinkovin kanssa "Isänmaan ja Vapauden Suojelun Kansalaisliiton", jonka tehtävänä oli neuvostovallan kukistaminen. Elfvengrenin vastuulla oli Luoteis-Venäjällä, Suomessa ja Baltiassa tapahtuva salainen toiminta. Vuonna 1922 järjestö yritti ampua Neuvosto-Venäjän ulkoasioiden komissaarin Georgi Tšitšerinin Genevessä, mutta hanke epäonnistui. Elfvengrenin on väitetty olleen osallinen myös neuvostodiplomaatti Vatslav Vorovskin salamurhaan vuonna 1923 Lausannessa. Elfvengren erosi liitosta vuonna 1923 ja seuraavana vuonna Boris Savinkov vangittiin Moskovassa, jonne tämä oli salaa saapunut. Aarne Kauhanen
Pian Moskovan välirauhan solmimisen jälkeen syyskuussa 1944 Kauhanen pakeni Ruotsiin. Valpon henkilökunnasta pakenivat samaan aikaan myös muun muassa Arno Anthoni, apulaispäällikkö Ville Pankko, ylietsivä Arvid Ojasti ja etsivä Erik Jaarma. Helmikuussa 1945 Kauhanen ilmoitti ettei valvontakomission pelossa aio enää palata Suomeen, jossa häntä syytettiin useista kuulustelujen yhteydessä tapahtuneista pahoinpitelyistä. Vuoden 1944 lopussa Puolan valtio oli ehdottanut länsiliittoutuneille Horellin, Anthonin ja Kauhasen lisäämistä sotarikollisten luetteloon, mutta Neuvostoliiton johtama valvontakomissio ei joistain syystä välittänyt pyyntöä Suomen viranomaisille, ja näin heitä ei asetettu syytteeseen sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä. Leinon vangit
Valpon arkistossa säilynyt lista käsittää 22 nimeä. Näistä henkilöistä kolme ei ollut mukana 20.–21. huhtikuuta välisenä yönä Helsingissä pidätettyjen joukossa: Nikolai Bastamov oli paennut Ruotsiin, eikä häntä siksi tavoitettu; Dmitri Daragan saatiin 21. huhtikuuta kiinni Porissa, ja hänet luovutettiin valvontakomissiolle erikseen kolme päivää myöhemmin; Aleksander Kalašnikov -nimeä käyttänyt henkilö pidätettiin niin ikään 21. huhtikuuta Heinolassa ja luovutettiin Neuvostoliittoon mahdollisesti yhdessä Daraganin kanssa tai jo aiemmin. Hän oli mahdollisesti Björkelundin mainitsema puuttuva kahdeskymmenes ”Leinon vanki”. Kalašnikov oli Suomen tiedustelua avustanut sotavanki, ja hän oli listalla nimetyistä ainoana Neuvostoliiton kansalainen. Valpon tietojen mukaan hänen oikea nimensä olisi ollut Orest Beljanski, mutta sekin saattoi olla väärä henkilöllisyys. Toisin kuin muiden ”Leinon vankien”, Kalašnikovin oletettuun luovutukseen ei liittynyt mitään laitonta, sillä Suomi ja Neuvostoliitto olivat jo syksyllä 1944 tehneet sopimuksen sotavankien luovuttamisesta. Nikolai Skoblin
Nikolai Vladimirovitš Skoblin oli venäläinen valkoisen armeijan kenraalimajuri, joka ryhtyi Neuvostoliiton vakoilun kaksoisagentiksi toimiessaan 1930-luvulla valkoisten emigranttien järjestön Venäjän yleissotilaallisen liiton (ROVS) tiedustelujohtajana. Skoblinin avulla viritetty ansa mahdollisti vuonna 1937 ROVS:n johtajan, kenraali Jevgeni Millerin sieppauksen Pariisissa. Skoblinin puoliso laulaja Nadežda Plevitskaja oli myös neuvostovakoilun agentti. Ilkka Remes
Teoksessa "Pääkallokehrääjä" Remes kuvaa fiktiivistä kommunistivaltiota, Suomea, joka syntyi Neuvostoliiton vallattua Suomen 1944.
"Karjalan lunnaissa" pääaiheena on Karjalan palautus.
"Pedon syleilyssä" venäläinen vakooja suunnittelee Carl Gustaf Emil Mannerheimin salamurhaa.
"Ruttokelloissa" venäläinen rikollisryhmä aiheuttaa hämminkiä Suomen presidentinvaalin aikaan. Toivo Vähä
Vuonna 1924 Neuvosto-Venäjän salainen poliisi Tšeka värväsi Vähän "Operaatio Trustin" palvelukseen. Sen johdossa oli Leningradin Tšhekan päällikkönä toiminut puolalainen vallankumouksellinen Stanislaw Messing. Kyseessä oli kolme vuotta aikaisemmin käynnistetty operaatio, jonka tarkoituksena oli harhauttaa venäläisiä vastavallankumouksellisia ja länsimaisia tiedustelupalveluja. Hän esitti venäläistä rajavartijaa, joka oli rahasta valmis avustamaan bolshevikkien vastustajia ja kuljettamaan heitä Siestarjoen ylitse Neuvostoliiton puolelle. Suomen armeijan tiedustelusta vastannut yleisesikunta piti Vähää luotettavana, koska sen palveluksessa ollut agentti oli värvännyt hänet pitäessään Vähää tavallisena neuvostoliittolaisena rajavartijana. Aluksi Vähän kautta kulki salakuljetettua tavaraa, mutta pian hän alkoi järjestämään rajanylityksiä vastavallankumouksellisille, emigranteille, brittiagenteille sekä yleisesikunnan tiedustelijoille. Aleksandar Ranković
Ranković oli vankeudessa toimittuaan laittomassa kommunistipuolueessa 1930-luvulla. Ranković oli Politbyroon jäsen vuodesta 1940. Hän oli Gestapon kidutettavana ja vangittuna vuonna 1941. Rankovic kuului partisaanisodan aikana Titon lähipiiriin. Hän oli Titon hallituksen sisäministerinä vuosina 1946–1953. Tito nimitti Rankovićin Jugoslavian varapresidentiksi vuonna 1963. Hän pyrki kommunistipuolueen pääsihteerin virkaan vuonna 1964. Tämä koitui kuitenkin hänen kohtalokseen. Hän oli epäsuosittu turvallisuuspoliisin taustansa vuoksi. Puoluetoveri sloveeni Kardelj uhkasi, että Slovenia eroaisi koko Jugoslavian liittovaltiosta, jos Ranković hyväksyttäisiin puolueen johtoon. Tito päätti suostua Kardeljin uhkauksiin vuonna 1964. Rankovićia syytettiin vallankaappausyrityksestä Titon ulkomaan matkan aikana vuonna 1966. Kävi ilmi, että hänen johtamansa järjestö UDBA oli asentanut Titon asuntoon mikrofoneja ja järjestön jäseniä oli ylen määrin puolue- ja valtiokoneistossa. Ranković erotettiin Jugoslavian kommunistipuolueesta kesällä 1966. Tšeka
Tšeka (, "Yleisvenäläinen erityiskomissio vastavallankumousta ja sabotaasia vastaan", lyh. ВЧК, "VTšK" tai ЧК, "TšK" eli laus. [ve: tše ka:], [tše ka:], kutsumanimi "Vetšeka" tai "Tšeka") oli bolševikkijohtaja Vladimir Leninin aloitteesta joulukuussa 1917 perustettu Neuvosto-Venäjän salainen poliisi. Leninin mukaan bolševikkipuolue tarvitsi ”rautaisen käsivarren”, jolla voi suojella ”nuorta vallankumousta” ja taistella vastavallankumouksellisia voimia vastaan sekä pitää kurissa poliittisen opposition. 
Erityiskomission johtoon valittiin puolalaissyntyinen Feliks Dzeržinski. Hän laati puolueelle esityksen, miltä pohjalla uusi komissio toimisi. Oleellista esityksessä oli se, että Tšeka nousisi lain ja valvonnan yläpuolelle ja sillä olisi rajattomat pidätys-, kuulustelu- ja rankaisuoikeudet. Puolueen sisällä se herätti suurta hämminkiä ja eripuraa sekä vastustusta, mutta Lenin tukahdutti vastarinnan ja antoi vallankumoussankarina pitämälleen Dzeržinskille tämän vaatimat oikeudet Suomi-konepistooli
Kun Vilho Pentikäinen paljastui vakoilijaksi vuonna 1933, kävi ilmi, että hän oli välittänyt Suomi-konepistoolin mallin Neuvostoliittoon. Lauri Vilenius
Talvisodan aikana Vilenius meni maan alle ja jäi kiinni tammikuussa 1940, mutta hänet päästettiin vapaaksi hänen kerrottuaan, että hänen uskonsa Neuvostoliittoon oli alkanut horjua. Heti talvisodan jälkeen hän perusti yhdessä Urho Oraksen, Lauri Kantolan ja Eero Hautojärven kanssa omin päin uuden väliaikaisen johtoelimen SKP:lle. Vilenius valittiin SKP:n salaisena edustajana Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran varapuheenjohtajaksi. Seuran järjestämien mielenosoitusten muututtua levottomiksi Suomen viranomaiset pidättivät sen johdon heinäkuun lopussa 1940 ja Vilenius tuomittiin yhdeksäksi kuukaudeksi vankeuteen. Hän onnistui lokakuussa 1942 pakenemaan Riihimäen vankilan mottityömaalta, mutta jäi jälleen kiinni tammikuussa 1943. Hänet vapautettiin jatkosodan päätyttyä lokakuun 1944 alussa – viikkoa muita poliittisia vankeja myöhemmin, koska vankilasta karkaaminen katsottiin ei-poliittiseksi kriminaalirikokseksi. Neuvostoliiton ensimmäinen pommituslento Berliiniin
Luutnantti Aleksandr Panfilovin ohjaama Peltjakov Pe-8 sai osumia omasta ilmatorjunnasta Saarenmaalla Virossa ja joutui kääntymään takaisin. Kone yritti palata Suomen rannikon kautta, mutta kaksi oikeanpuoleista moottoria pysähtyi öljyvuodon takia, ja kone putosi Lapinjärvelle. Miehistöstä 6 kuoli ja 5 joutui vangiksi, kone tuhoutui. Majuri Mihail M. Urgjamovin lentämästä koneesta loppui polttoaine, ja se joutui laskeutumaan Kalininiin traktoritehtaan lähelle, missä se tankattiin kanistereista uudelleen ja pystyi palaamaan myöhemmin lentokentälleen. Majuri Aleksander A. Kurbanin lentämä Petljakov-koneen moottorit sammuivat, jolloin hän joutui käynnistelemään niitä pienin syöksyin, jotka kuluttivat ylimääräistä polttoainetta. Krasnoje seloon pakkolaskeutuneena kone tankattiin Puskinoon paluuta varten, mikä onnistui. László Rajk
Rajk palasi Unkariin vuonna 1941. Gestapo kidutti ja kuulusteli häntä, mutta tuloksetta. Hän oli vangittuna puna-armeijan tuloon asti vuoteen 1945. Antifasistisen hallituksen kommunistisen maatalousministerin Imre Nagyn aloittaman maareformin johdosta maanomistajien lukumäärä Unkarissa nousi huomattavasti keväällä 1945. Marraskuun 1945 vaaleissa pienviljelijäpuolue sai 57 prosenttia äänistä, kommunistit saivat vain 17 prosenttia. Neuvostoliiton Unkarin johtajan, marsalkka Vorošilovin määräyksestä pienviljelijäpuolue ei saanut yksin muodostaa hallitusta. Vorošilov perusti hallituskoalition, jossa kommunisteilla olivat tärkeimmät virat. Tärkeään sisäministerin virkaan valittiin Rajk. Rajk perusti salaisen poliisin AVO. Salainen poliisi alkoi vangita pienviljelijäpuolueen ja Kansallisen talonpoikien puolueen jäseniä. Lukuisia kokeneita henkilöitä molemmista puolueista pakeni ulkomaille. Vodkaa, komisario Palmu
Elokuvaa on pidetty eräänä suomettumisen ja neuvostomyönteisyyden ilmentymänä neuvostoliittolaisine sankariagentteineen. Tarinassa murhaajaksi ja uusnatsiksi paljastuva toimittaja Kosti Kula on osin ilkeämielinen karikatyyri Urho Kekkosen arvostelijana tunnetusta kirjailija Kauko Kareesta. Myös elokuvan juonta on moitittu hataraksi ja paikoin epäselväksi, eikä se saavuta sarjan muitten elokuvien huumoria. Siinä ei ole myöskään samaa viehätystä kuin Mika Waltarin kirjoihin pohjautuvissa Palmu-elokuvissa. Ohjaaja Matti Kassila arvelee sen johtuvan siitä, että elokuvan aihe on liian lähellä katsojaa sekä häntä itseään eikä siinä ole samalla lailla karikatyyrimaisia hahmoja kuin aiempien elokuvien Amalia Rygseck, Kurt Kuurna tai majuri Vadenblick. Samoin elokuvasta katoaa enin jännitys liian aikaisessa vaiheessa, kun Kula paljastuu murhaajaksi. Vladimir Fjodorov
Fjodorov oli taustaltaan sotilas ja puna-armeijan everstiluutnantti. Jätettyään sotilasuran hän työskenteli vuosina 1954–1989 virkailijana Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) kansainvälisen osaston Suomen-osastolla. Hän opetteli suomen kielen. Vuosina 1967–1973 hän asui Suomessa ja toimi lähetystöneuvoksena Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä. Hänen tehtävänään oli valvoa Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) toimintaa. Lempinimellä "Roffi" tunnettu Fjodorov kuului Neuvostoliiton suurlähettiläs Aleksei Beljakovin ja SKP:n neuvostomielisen vähemmistön eli niin sanottujen taistolaisten tukijoihin. Fjodorov tuli myöhemmin tunnetuksi muun muassa kirjailijana ja toimittajana. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen hänen artikkeleitaan julkaistiin runsaasti suomalaisessa "Tiedonantaja"-lehdessä. Fjodorov kirjoitti muistelmansa, jotka julkaistiin suomeksi vuonna 2001. Vitali Bojarov
Suojelupoliisin kylmän sodan ajan historian kirjoittaneen Kimmo Rentolan mukaan peitenimi ”Maurin” eli Supon päällikön Arvo Pentin vuonna 1973 KGB:hen värvännyt Bojarov teki juuri vuonna 1973 KGB:ssa urallaan ratkaisevan hyppäyksen ylöspäin, kyseisen tapauksen siivittämänä. Vitali Bojarov kirjasi raporttiinsa, että ”Mauri” eli Arvo Pentti ”suostui erittäin luottamukselliseen yhteistyöhön KGB:n kanssa Nato-maiden (etenkin USA:n ja Englannin) tiedustelupalvelujen toiminnan paljastamiseksi, kun ne toimivat Suomessa tai Suomesta käsin tarkoituksena vahingoittaa Neuvostoliiton ja Suomen suhteita tai Neuvostoliittoa, sen edustajia ja laitoksia”. Vilho Pentikäinen
Pentikäinen osallistui vuoden 1936 lopulla alkaneeseen Espanjan sisällissotaan tasavaltalaisarmeijaa tukeneiden kansainvälisten prikaatien riveissä everstin arvoisena neuvonantajana ja tiedustelu-upseerina. Vilho Pentikäinen säilytti henkensä Stalinin 1930-luvun lopun ankarissa puhdistuksissa oleskeltuaan juuri pahimman puhdistusvaiheen Espanjassa ja palattuaan takaisin Neuvostoliittoon vuoden 1939 alkupuolella. Toivo Vähä
Tunnetuin rajanylitys tapahtui syyskuussa 1925, jolloin brittivakooja Sidney Reilly onnistuttiin houkuttelemaan Neuvostoliiton puolelle. Reitin toimivuus oli tarkistettu vain muutamaa päivää aikaisemmin, kun vastavallankumouksellisen kenraalin Aleksandr Kutepovin kuriiri oli kulkenut rajan yli ja todennut Vähän luotettavaksi. Hän avusti Reillyn Neuvostoliiton puolelle Valkeasaaren Alakylän lähistöllä ja saattoi hänet Parkalan rautatieasemalle, jossa Reilly kuitenkin pidätettiin. Hänet teloitettiin myöhemmin marraskuussa. Vähä puolestaan palkittiin Reillyn kiinniotosta Punaisen lipun kunniamerkillä. Etsivä keskuspoliisi
Kun Helsingin yliopiston anatomian laitoksen johtaja professori Väinö Lassila todisti, ettei kuvauksen mukainen ihmisen paistaminen ollut edes mahdollista, hyökkäsi oikeistolainen lehdistö Lassilaa vastaan ja EK ryhtyi tarkkailemaan häntä. Antikaisen pelasti kuolemanrangaistukselta todennäköisesti 120 000 suomalaisen allekirjoittama adressi, jossa oli mukana useita julkisuuden henkilöitä, kuten Aino Ackté, A. K. Cajander ja Alvar Aalto. Antikainen istui kuitenkin vankilassa aina talvisodan loppuun asti. Talvisodan jälkeisissä rauhanneuvotteluissa Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov pyysi Antikaisen palauttamista, jolloin hänet vapautettiin ja lähetettiin Neuvostoliittoon. Reino Häyhänen
Reino Häyhänen (Hayhanen) (salanimi: Eugen Mäki, Victor; s. 14. toukokuuta 1920 Petrograd, Venäjä – 1961 Pennsylvania, Yhdysvallat) oli suomalaissukuinen neuvostoliittolainen vakooja ja KGB:n majuri. Häyhänen tuli tunnetuksi toukokuussa 1957 mentyään Yhdysvaltain Pariisin suurlähetystöön, jossa hän ilmoitti olevansa KGB:n agentti. Laajassa tunnustuksessaan Häyhänen kertoi työskennelleensä viisi vuotta Yhdysvalloissa Neuvostoliiton hyväksi toimineessa suuressa vakoiluorganisaatiossa. Tämän ilmiannon ja tunnustuksen perusteella Yhdysvalloissa pidätettiin ja vangittiin useita neuvostoliittolaisia vakoilijoita, muun muassa KGB:n eversti Rudolf Abel. Ville Pankko
Moskovan välirauhan jälkeen Pankko ja yksitoista muuta Valpon virkailijaa pakeni perheineen Ruotsiin matkustaen Raumalta virolaispakolaisten veneessä 24. syyskuuta 1944. Hän sai turvapaikan kerrottuaan pelkäävänsä Neuvostoliiton miehitystä ja suomalaisten kommunistien kostotoimia. Pankko ei maininnut ruotsalaisille mitään yhteistyöstään natsi-Saksan turvallisuuspoliisin kanssa. Pankon lisäsi Ruotsiin pakenivat EK:n henkilökunnasta muun muassa päällikkö Arno Anthoni, esittelijä Aarne Kauhanen, Kuopion osaston päällikkö Rusko Sihvonen, ylietsivä Arvid Ojasti ja etsivä Erik Jaarma. Alpo Rusi
Alpo Rusista julkisuuteen lain vastaisesti vuodettu ja perusteettomaksi osoittautunut vakoiluepäily päätyi syyteharkintaan asti. Valtionsyyttäjä Jarmo Rautakoski päätti jättää syytteen nostamatta. Rautakoskea on arvostelu usein ja toistuvasti siitä, että hän jätti toteamatta, että Alpo Rusia ei voitu mitenkään kytkeä mihinkään rikokseen. Hän itsekin arvosteli itseään Helsingin Sanomissa 24.10.2010 ja syytti Supoa siitä ettei se ollut lopettanut esitutkintaa Alpo Rusin osalta viimeistään tammikuussa 2003 kun oli selvinnyt ettei hän ollut Stasin kontakti. (Epäilyksen varjossa, tv-dokumentti,2010). Liittoutuneiden valvontakomissio
Huhtikuussa 1945 valvontakomissio määräsi vasta nimitetyn sisäministeri Yrjö Leinon pidättämään 19 (toisten tietojen mukaan 20) komission nimeämää henkilöä ja luovuttamaan nämä komissiolle. Komission puheenjohtajan Andrei Ždanovin Leinolle toimittaman kirjelmän mukaan kyseiset henkilöt, jotka olivat pääosin vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen jälkeen Suomeen siirtyneitä venäläisiä pakolaisia, olivat ”"erittäin vaarallisia rikollisia"”. Kuten ”Lista 1:n” tapauksessa, väitettyjen rikosten laatua ei nytkään täsmennetty eikä todisteita niistä esitetty. Miehistä osa oli saanut Suomen kansalaisuuden, yksi oli Ranskan kansalainen ja muut oleskelivat maassa ns. Nansenin passin turvin. Valpo pidätti miehet, minkä jälkeen heidät kuljetettiin välittömästi Neuvostoliittoon. Tapaus johti myöhemmin, toukokuussa 1948, Leinon erottamiseen hallituksesta hänen saatuaan eduskunnalta asian vuoksi epäluottamuslauseen. Leinon poliittiset vastustajat syyttivät häntä Suomen kansalaisten omavaltaisesta luovuttamisesta Neuvostoliittoon, mistä nimitys ”Leinon vangit” juuri syntyikin. Vangituista miehistä 11 palasi Suomeen vuosina 1954−1956, yksi teloitettiin ja viisi kuoli vankeudessa Neuvostoliitossa ja kahden ilmoitettiin jääneen vapaaehtoisesti Neuvostoliittoon. Mahdollisen 20. henkilön kohtalosta ei ole tietoa. Liittoutuneiden valvontakomissio
Valvontakomissio valvoi, että Suomi toteutti tarkasti ja määräaikaan mennessä välirauhansopimuksen määräykset. Komissiota on luonnehdittu "varjohallitukseksi", jonka määräyksiä tuli noudattaa. Tätä käsitystä vahvisti se, että komission puheenjohtajalla Andrei Ždanovilla oli Stalinin luottomiehenä suora yhteys Neuvostoliiton korkeimpaan johtoon, mikäli jollekin asialle tarvittiin Kremlin hyväksyntä. Toisaalta tämä yhteys oli Suomelle myös eduksi, koska suomalaiset pystyivät esittämään Ždanovin välityksellä omia ehdotuksiaan neuvostojohdolle. Komission jäsenillä oli esteetön pääsy kaikkien Suomen viranomaisten puheille ja oikeus saada näiltä kaikki tähdellisenä pitämänsä tieto. Lisäksi kaikki komission jäsenet nauttivat diplomaattista koskemattomuutta. Koodinimi U.N.C.L.E.
Elokuva sijoittuu vuoteen 1963 ja kertoo kahdesta hyvin erilaisesta vakoojasta: yhdysvaltalainen Napoleon Solo (Henry Cavill) on sulavakäytöksinen entinen mestarivaras, joka vankilatuomion sijaan on päätynyt työskentelemään CIA:n vakoojana ja venäläinen Ilja Kuryakin (Armie Hammer) on äkkipikainen ja karkeakäytöksinen KGB:n vakooja. Toisiaan inhoavat vakoojat päätyvät työskentelemään yhdessä, kun he saavat tehtäväksi etsiä automekaanikko Gaby Tellerin (Alicia Vikander) kauan kadoksissa olleen isän. Hän on natsitiedemies, jonka rikollisjärjestö yrittää saada rakentamaan ydinpommin. Boris Savinkov
Elokuussa 1924 Savinkov matkusti Pariisista Varsovaan, ylitti salaa Neuvostoliiton rajan ja joutui pidätetyksi Minskissä. Erään version mukaan hän meni Feliks Dzeržinskin asettamaan OGPU:n ansaan, toisen mukaan hän halusi itse solmia sopimuksen bolševikkien kanssa. Neuvostoliiton korkeimman oikeuden sotakollegio tuomitsi Savinkovin ammuttavaksi, mutta hänen kaduttuaan ja tunnustettuaan neuvostovastaisen toiminnan toivottomuuden tuomio muutettiin kymmenen vuoden vankeudeksi. Väinö Kotilainen
Syksyllä 1944 Kotilaisen nimi oli mukana niin kutsutulla , jonka valvontakomissio toimitti silloiselle pääministerille Urho Castrénille. Listalla olleita henkilöitä syytettiin Itä-Karjalassa Suomen miehitysaikana tapahtuneista sotarikoksista ja valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov vaati näiden välitöntä pidättämistä. Kotilainen oli alkusyksyllä 1944 määrätty matkustamaan Ruotsiin järjestämään sinne evakuoidun Lapin läänin väestön avustustoimia, ja tämän tehtävän päätyttyä hän sai paikan Eds Bruk Ab:n sellutehtaan isännöitsijänä. Ždanovin listan tultua julkisuuteen Kotilainen määrättiin palaamaan Suomeen, mutta hän ei noudattanut kutsua. Marraskuussa 1944 Kotilaisesta annettiin etsintäkuulutus. Kotilainen palasi kotimaahan vasta maaliskuussa 1949 ja hänet pidätettiin heti hänen saavuttuaan Malmin lentoasemalle. Kuulustelujen jälkeen hänet vapautettiin kuitenkin jo päivää myöhemmin. Kuulusteluissa Kotilainen kiisti koskaan kuulleensakaan rikoksista, joista hänen väitettiin Itä-Karjalan sotilashallinnon johtajana olleen vastuussa, ja vakuutti, että jos sellaisia olisi tullut hänen tietoonsa, hän olisi heti ryhtynyt toimiin niiden selvittämiseksi ja niihin syyllistyneiden saattamiseksi rangaistuksiin.
Kotilainen sai vuorineuvoksen arvonimen vuonna 1932 ja hänet ylennettiin everstiksi vuonna 1942. Vuodesta 1952 Kotilainen toimi Rauma-Repola Oy:n johtokunnan puheenjohtajana kuolemaansa saakka. Wadie Haddad
Entisen KGB:n agentin Vasili Mitrotšinin, joka loikkasi Englantiin vuonna 1992, mukaan Haddad olisi palkattu 1970-luvun alussa KGB:n vakoilijaksi. Hänen mukaansa Neuvostoliitto rahoitti PFLP:tä. Juri Andropovin kirjeen mukaan Haddad oli itsenäisesti halunnut olla KGB:n agentti ja toimi itsenäisesti ilman Moskovan neuvoa. Vilho Pentikäinen
Vuonna 2007 Pentikäisen veljenpoika professori Juha Pentikäinen lähetti Venäjän viranomaisille tiedustelun setänsä kohtalosta. Venäjän tiedustelupalvelun FSB:n vastauksen mukaan Vilho Pentikäinen oli kuollut vankileirillä maaliskuussa 1942. Hänet oli tuomittu vakoilusta Suomen hyväksi. Martta Koskinen
Jatkosodan aikaan Koskinen välitti maanalaisena toimivan SKP:n viestejä. Hän toimi myös rintamakarkurien opastajana ja avustajana. Koskinen oli yhteydessä esimerkiksi Yrjö Leinoon. Joulukuussa 1942 Koskisen tärkein apuri, vakooja ja sotilaskarkuri Olavi Heiman jäi kiinni ja antoi hänet ilmi pelätessään henkensä puolesta. Ilmiannon johdosta Koskisen asunnossa Pihlajatie 21:ssä Helsingissä tehtiin kotietsintä, ja sieltä löytyi salaisia sotilastietoja, kuten tietoja Hollolan salaisesta sotilaslentokentästä. Valtiollinen poliisi kuulusteli Koskista. Oikeudessa häntä syytettiin vakoilutoimintaan osallistumisesta ja jopa vakoilijoiden esimiehenä toimimisesta sekä tietojen välittämisestä edelleen "Turun ja Tukholman kaupungeissa olevien asiamiesten kautta vihollisille". Häntä vastaan todisti samoihin aikoihin vangittu desantti Kerttu Nuorteva. Suomen sotien Korkeajännitys
Vuoteen 1939 mennessä Pekka oli onnistunut entisten punakaartilaistovereidensa avustuksella hankkimaan uuden henkilöllisyyden itselleen. Pekan sukunimi vaihtui Haapasesta Halttulaan ja hän asettui Helsingin satamaan työläiseksi. Talvisodan syttymispäivänä Pekan työkaveri sai surmansa venäläisten pommituksissa ja sitten Pekka päätti liittyä armeijaan sotimaan Neuvostoliittoa vastaan. Karjalankannaksella Pekka tapasi kanssaan kansalaissodassa sotineen Laurin ja hänet teloitukselta säästäneen Vilhon. Sodan loppupuolella Pekka ja Lauri törmäävät venäläiseen komissaariin ja hänen adjutanttiinsa, jotka pyrkivät pakoon suomalaisten hajotettua heidän joukkonsa. Komissaari yritti salavihkaisesti ampua Pekan ja Laurin ja onnistuikin haavoittamaan Lauria. Pekka ampui neuvostokomissaarin Suomi-konepistoolilla ja hommasi Laurin paikattavaksi. Pekka pääsi lopulta tapaamaan myös luutnantiksi ylenneen Vilhon ja Tampereella kansalaissodan loppupäivinä puukkoa heristäneen Koljatti Kiven, joiden kanssa hän ystävystyi. Jevno Azef
Toimittaja Vladimir Burtsev todisti Azefin poliisin agentiksi vuonna 1908. Hänen paljastumisensa oli vakava isku sekä hallitukselle että sosialistivallankumouksellisille. Puolueen keskuskomitea langetti Azefille kuolemantuomion, mutta keräämänsä pääoman turvin hänen onnistui paeta ulkomaille. Saksan poliisi vangitsi hänet vuonna 1915 venäläisenä vakoilijana. Brest-Litovskin rauhan jälkeen Azef vapautettiin, mutta hän kuoli pian munuaissairauteen. Viron historia
Toisen maailmansodan alettua syyskuussa 1939 Neuvostoliitto aloitti omalta osaltaan Molotov-Ribbentrop-sopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan toimeenpanon vaatimalla Virolta ja muilta Baltian mailta sotilastukikohtia. Viron valtionpäämies Konstantin Päts lähetti neuvottelijoiksi Moskovaan pääministeri Jüri Uluotsin, ulkoministeri Karl Selterin ja entisen ulkoministerin, Tarton yliopiston kansainvälisen oikeuden professorin Ants Piipin. Viroon tuli 25 000 sotilasta suljettuihin tukikohtiin. Suomen talvisodan aikana Viro oli Neuvostoliiton liittolainen ja pyrki täyttämään tarkasti liittosopimuksen ehdot. Historioitsija Martti Turtolan mukaan Viro antoi harkitusti periksi Neuvostoliiton vaatimukselle, ja samoin Seppo Zetterbergin mukaan Viron johto katsoi, että jos vaatimuksiin ei suostuttaisi, syttyisi sota, eikä tukea tulisi keneltäkään eikä maa pystyisi yksin pitkään vastarintaan. Samanlaisen tulkinnan esitti 1942 nimimerkki Pekka Peitsi eli Urho Kekkonen (Suomen Kuvalehti 35/1942). Neuvostoliiton ja Albanian välirikko
Hruštšovin noustessa Neuvostoliiton johtoon Albanian ja Neuvostoliiton välit heikentyivät nopeasti. Albania suhtautui epäluuloisesti Neuvostoliiton rauhanomaisen rinnakkaiselon teoriaan, jolla Neuvostoliitto pyrki liennyttämään suhteita länteen. Myös Hruštšovin halu parantaa suhteita Jugoslavian kanssa herätti huolta Albaniassa. Albania alkoi suhtautua yhä kriittisemmin Neuvostoliittoon Hruštšovin tuomittua stalinismin. Hoxha uskoi Hruštšovin Neuvostoliiton pyrkivän horjuttamaan hänen valtaansa stalinismiin ja henkilöpalvontaan kohdistuvan kritiikin varjolla. Suhteiden yhä viiletessä Hoxha alkoi pelätä Neuvostoliiton tukevan Kreikan laajentumispyrkimyksiä Albanian kustannuksella. Albania alkoi lähentyä Kiinan kanssa ja tuki Kiinaa Neuvostoliiton ja Kiinan välisessä ideologisessa kiistassa. Neuvostoliitto syytti Albaniaa dogmatismista ja lahkolaisuudesta. Hruštšov kutsui Hoxhaa imperialistiseksi agentiksi. Hoxha torjui syytökset Neuvostoliiton kommunistisen puolueen 22. kongressissa ja vihjaili Neuvostoliiton tukevan Jugoslavian imperialistisia suunnitelmia Albanian suhteen. Neuvostoasiantuntijat vedettiin pois Albaniasta. Neuvostoliitto lakkautti taloudellisen tukensa Albanialle ja veti suurlähettiläänsä pois Tiranasta. Välirikko johti Albanian täydelliseen eristäytymiseen Euroopasta. Petsamon vakoilujuttu
Maattivuonosta pidätettiin helmikuussa 1938 kalastaja Ivar Vesterelve, ja hänen luonaan vieraillut, Muotkassa asuva sukulaismies Uula Vesterelve. Kuulusteluissa Uula saatiin tunnustamaan olevansa Neuvostoliiton vakooja. Ivar Vesterelve sen sijaan kuoli pidätettynä ollessaan; hän putosi tai hänet pudotettiin Maattivuonon ja Petsamon väliä kulkeneelta Jäämeri-laivalta mereen, jolloin hän hukkui. Vesterelven kuolema laukaisi tapahtumaketjun, joka johti Petsamon vakoilujuttuun. Petsamon vakoilujuttu
Petsamossa paikalliset asukkaat, Kalastajasaarennon suomalaiset kalastajat ja varsinaisen Petsamon alueen kolttasaamelaiset poromiehet liikkuivat Suomen ja Neuvostoliiton rajan yli suhteellisen vapaasti aina 1930-luvun puoliväliin saakka. Monilla petsamolaisilla oli myös sukulaisia rajan takana, joten yhteydenpito rajan yli oli luonnollista. Poliittisen tilanteen kiristyessä ja Petsamon alueen strategisen merkityksen kasvaessa 1930-luvulla Kolosjoen nikkelikaivoksen rakennustyömaan perustamisen jälkeen myös rajavalvontaa alueella kiristettiin. Myös Etsivä keskuspoliisi alkoi toimia alueella hyvin aktiivisesti, se palkkasi tiedonantajia ja levitti valvontansa alueen ihmisten jokapäiväisiin rutiineihin. Rajanylityksiä ryhdyttiin tulkitsemaan vakoiluun liittyviksi oli siihen aihetta tai ei. Vakoilu
Suomea vastaan toimineista vakoojista kuuluisin ja aikansa merkittävin vakoilija Neuvostoliitolle oli Vilho Pentikäinen. Hän muun muassa luovutti Suomi-konepistoolin piirustukset Neuvostoliitolle. Pentikäinen paljastui valokuvatessaan salaisia asiakirjoja ja hän loikkasi nopeasti Neuvostoliittoon. U-2-välikohtaus
Powersin oikeudenkäyntiä oli katsomassa tuhatpäinen yleisö, jonka joukossa istui muun muassa Neuvostoliiton puolelle loikannut tunnettu brittivakooja Guy Burgess. Powers itse odotti saavansa kuolemantuomion vakoilusta. Oikeudessa Powers myönsi syyllisyytensä mutta syyttäjä Roman Rudenko päätti kuitenkin jatkaa tämän hiillostamista kolmen päivän ajan. Lopulta Powersin puolustusasianajaja Mihail I. Grinev suositteli kuolemantuomion välttämiseksi, että Powersin olisi hyvä kertoa oikeudelle olevansa syvästi pahoillaan tapauksesta ja pyytäisi anteeksi, että hän oli ollut vakoilemassa Neuvostoliittoa ja ylittänyt maan ilmatilan laittomasti. Powers katui tekojaan oikeudessa ja sai kolmen vuoden vankeuden ja seitsemän vuoden pakkotyötuomion välttäen näin kuolemantuomion. Reino Hallamaa
Kesällä 1944 venäläisten suurhyökkäyksen alettua tiedustelupäällikkö eversti Aladár Paasonen yhdessä alaisensa Hallamaan kanssa alkoi valmistella radiotiedustelun toiminnan turvaamista ns. operaatio Stella Polariksella. Tarkoituksena oli siirtää radiotiedustelun henkilökunta, laitteet ja kertynyt tiedustelumateriaali salaa Ruotsiin, josta käsin tiedustelua oli tarkoitus jatkaa, jos Suomi joutuisi venäläisten miehittämäksi. Operaatio rahoitettiin myymällä tiedusteluaineistoa, mm. avattuja salakirjoitusavaimia ainakin Yhdysvaltojen, Japanin ja Ruotsin tiedusteluelimille. Yhdysvaltojen tiedustelupalvelun OSS:n agentit ostivat materiaalia salaa omalta valtiojohdoltaan. Eero Hautojärvi
Ähtärissä syntynyt Hautojärvi liittyi työväenliikkeeseen työskennellessään Inhan tehtaalla ja toimi myöhemmin satamatyömiehenä Helsingissä. Hänet tunnettiin rajuissa satamatappeluissa karaistuneena kiivaana ja rohkeana miehenä sekä vankkumattomana kommunistina. Liityttyään kommunistinuorten toimintaan hän osallistui 1932 SKP:n kursseille Moskovassa. Hautojärvi joutui pidätetyksi Vilho Pentikäisen vakoilujutun yhteydessä joulukuussa 1933 ja sai kolmen ja puolen vuoden kuritushuonetuomion. Vapauduttuaan vuoden 1936 lopussa hän osallistui vapaaehtoisena Espanjan sisällissotaan 1937–1938. Menomatkalla hän jäi tovereineen kiinni Ranskassa ja joutui viettämään siellä kahdeksan kuukautta vankeudessa ennen pääsyään Espanjaan. Talvisodan ajan Hautojärvi onnistui piilottelemaan Helsingissä. Talvisodan päätyttyä hän perusti yhdessä Urho Oraksen, Lauri Kantolan ja Lauri Vileniuksen kanssa omin päin uuden väliaikaisen johtoelimen SKP:lle. Hautojärvi myös järjesti Helsingissä mellakoita Suomen ja Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran kokousten yhteydessä, kunnes hänet pidätettiin elokuun 1940 alussa. Koko jatkosodan ajan hän oli vankeudessa. Häntä pidettiin Espanjan-taustansa vuoksi liian vaarallisena sijoitettavaksi Pärmin pataljoonaan, ja hän joutui sen sijaan Riihimäen vankilan kautta Koverin keskitysleirille Itä-Karjalaan. Klaus Fuchs
Tiedusteluviranomaiset pääsivät Fuchsin jäljille Venona-projektin avulla. Fuchs tunnusti pitkällisten kuulustelujen jälkeen MI5:lle olevansa vakooja tammikuussa 1950. Hänet pidätettiin 3. helmikuuta 1950 ja tuomittiin 1. maaliskuuta 1950. Fuchs sai Britanniassa maksimituomion vakoilusta sotilassalaisuuksien välittämisestä ystävällismielisille valtioille, 14 vuotta, mistä hän istui yhdeksän vuotta ennen vapautumistaan heinäkuussa 1959. Kylmän sodan alkuvaiheissa Neuvostoliittoa pidettiin vielä liittolaisvaltiona. Viikko tuomion julistamisen jälkeen, 7. maaliskuuta 1950, Neuvostoliitto kiisti Fuchsin olevan neuvostovakooja. Fuchsin lausuntoja brittiläisille ja amerikkalaisille tiedusteluviranomaisille käytettiin Harry Goldin vangitsemiseen, joka oli avaintodistaja David Greenglassin ja Ethel ja Julius Rosenbergin vakoiluoikeudenkäynneissä Yhdysvalloissa. Arne Treholt
Treholt tapasi ensimmäistä kertaa KGB-agentti Jevgeni Beljajevin vuonna 1967 cocktail-tilaisuudessa ja seuraavana vuonna miehet tapasivat vähintään kahdeksan kertaa. Beljajev esitteli Treholtin toiselle KGB-virkailijalle, Gennadi Titoville, vuonna 1971. Miehet ystävystyivät ja heidän ystävyytensä kerrotaan jatkuvan edelleen. Vuonna 1979 Norjan poliisin turvallisuuspalvelu (Politiets sikkerhetstjeneste), joka oli siihen asti tyytynyt seuraamaan Treholtin KGB-yhteyksiä, kytki FBI:n mukaan tutkimuksiinsa. Samana vuonna Treholt solmi yhteydet KGB-agentti Vladimir Šišiniin, joka toimi niin ikään YK:ssa ja josta tuli Treholtin yhteyshenkilö New Yorkissa. Liittoutuneiden valvontakomissio
Myös Yhdysvallat olisi halunnut valvontakomissioon edustajansa. Salainen palvelu OSS esitti Rooseveltille asiasta ehdotuksen. Neuvostoliiton tiukat otteet olisivat kuitenkin estäneet Yhdysvaltojen vaikutusmahdollisuudet, vaikka se olisi saanut edustajan. Asiaa on selvittänyt historioitsija Hannu Rautkallio teoksessaan "Mannerheim vai Stalin" (Otava 2014). Nõmme
Ilmavalvonnan lisäksi komppanian sotapäiväkirjassa on merkintöjä luutnantti Vilho Helanen-nimisen Karjala-aktivistin vierailuista, mikä antaa viitteitä siitä, että komppania olisi voinut liittyä jotenkin myös inkerinsuomalaisten evakuointiin Suomeen. Komppanialla oli vuokrattuna myös Tallinnasta kaupungilta asuntoja, mikä on saattanut liittyä saksalaisten kanssa hankaluuksiin joutuneiden virolaisten Suomeen auttamiseen. Komppanian päällikkönä ja yhteysupseerina oli 17. helmikuuta 1944 – 20. kesäkuuta 1944 viroa osaava lentäjävänrikki Pentti Taavitsainen. Hänen isoäitinsä oli Konstantin Pätsin lähisukulainen. Sotapäiväkirjan mukaan jo 1. maaliskuuta 1944 saksalaiset upseerit olivat pelänneet Suomen tekevän erillisrauhan Neuvostoliiton kanssa. Taavitsainen järjesti lentomestari Oiva Tuomisen paluun Suomeen lentokoneineen 8. maaliskuuta 1944 Laxbergin lentokentälle tapahtuneen pakkolaskun jäljiltä. Mikko Kokko
Kokko oli vuosina 1921–1922 samalla seudulla puna-armeijan tiedusteluosaston johtajana. Hän osallistui Pietarissa niin sanottujen Kuusisen klubin murhien selvittelyyn, kuului Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) sotilasjärjestöön ja johti jonkin aikaa puolueen vakoilua Suomeen. SKP:n sisäisissä kiistoissa Kokko kuului äkkijyrkkänä tunnetun Eino Rahjan tukijoihin ja oli suomalaisten punapakolaisten keskuudessa pelättykin mies. Kokko opiskeli Pietarissa Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa, mutta hänet erotettiin vuonna 1923 juopottelun takia. Vuosina 1921–1924 hän oli ajoittain myös turvallisuuspoliisi Tšekan ja sen seuraajan GPU:n palveluksessa. Vuonna 1924 hän johti Uhtuan miliisin rikososastoa. Vuonna 1926 Kokko liittyi Neuvostoliiton kauppalaivastoon. Hänen on oletettu vakoilleen GPU:lle muun muassa Norjassa ja Danzigissa. 1930-luvulla hän asui Petroskoissa ja työskenteli suomenkielisessä Kustannusliike Kirjassa. Anatoli Golitsyn
Myöhemmin Golitsyn esitti vielä lisää entistä hurjempia väitteitä, joita CIA:kin piti fantasioina. Hän esimerkiksi väitti brittien agenttina teloitetun neuvostoliittolaisen eversti Oleg Penkovskin olleen koko ajan neuvostotiedustelun ohjauksessa ja KGB:n myrkyttäneen vuonna 1963 äkisti kuolleen Ison-Britannian Labour-puolueen johtajan Hugh Gaitskellin saadakseen tämän tilalle Harold Wilsonin, joka olisi ollut KGB:n agentti. Angleton uskoi tähän tarinaan, mutta useimmat CIA:n johtajat eivät, sillä Gaitskellin kuolema tapahtui kaksi vuotta Golitsynin loikkauksen jälkeen. Angleton uskoi myös Golitsynin väitteen, että sodan aikana Yhdysvaltain suurlähettiläänä Moskovassa toiminut demokraattipoliitikko W. Averell Harriman olisi vakoillut Neuvostoliiton hyväksi. Golitsyn sai CIA:n myös uskomaan virheellisesti, että hänen jälkeensä vuonna 1964 länteen loikannut KGB-upseeri Juri Nosenko olisi ollut KGB:n lähettämä kaksoisagentti, minkä seurauksena Nosenko joutui Yhdysvalloissa vankilaan. Muun muassa Länsi-Saksan ja Ranskan tiedustelupalvelut epäilivät Golitsyniä itseään KGB:n lähettämäksi harhauttajaksi, koska useat hänen väitteistään olivat niin selvästi virheellisiä. Myös Richard Helms ja FBI:n johtaja J. Edgar Hoover arvelivat Golitsynin loikkauksen olleen KGB:n juoni, mutta Nosenkon olevan aito loikkari. Vodkaa, komisario Palmu
Sisäasiainministeriön hallitussihteeri, tuomari Toivo Virta saa tietää, että Moskovan-koneella on tulossa salaperäinen lähetys. Virta lähtee esimiehensä käskystä selvittämään asiaa ravintoloitsijaksi siirtyneen Väinö Kokin kanssa (Kokin etunimi paljastuu vasta tässä elokuvassa). Kyseessä on Neuvostoliiton ja Suomen välisiin neuvotteluihin tarkoitettu vodkatoimitus, jonka kuljettaminen on uskottu eläkkeellä olevalle komisario Palmulle. Tulliselvityksen jälkeen kolmikko vie vodkalaukun sisäministeriöön, ja Palmu palaa kotiin maalle.
Yleisradion toimittaja Reino Torpo seuraa Neuvostoliiton ulkomaankauppaministerin Pjotr Baranovia ja ministeri Laaksosen liikkeitä erään kartanon pihaan ja menee sitten tapaamaan naisystäväänsä, iskelmälaulaja Leena ”Tamara” Louhosta. Heitä vakoillaan asuntoon piilotetulla mikrofonilla. Paavo Pentikäinen
Pentikäinen oli Yleisradion Televisioteatterin näyttelijä 1965–1996. Hän näytteli useissa teattereissa, elokuvissa sekä televisio-ohjelmissa 1960-luvulta lähtien. Hänen tunnettuja roolejaan ovat muun muassa Akusti Koskela elokuvassa "Täällä Pohjantähden alla" (1968), pappi elokuvassa "Leikkikalugangsteri" (1969), Reiska Mikko Niskasen "Kahdeksan surmanluotia" -elokuvassa (1972), rakennustyömies Urho Suomalainen elokuvassa "Jouluksi kotiin" (1975), Vilho Lammen rooli elokuvassa "Jumala on kauneus" (1985), Tuure Hilarius Ruokosen rooli elokuvassa "Petos" (1988), rekkakuski TV-teatterin road moviessa "Missä on suuri pohjoinen" (1991) sekä Tauno Tane Lintusen rooli elokuvassa "Pilkkuja ja pikkuhousuja" (1992). Pentikäinen oli myös ääniroolissa piirrossarjoissa "Kaukametsän pakolaiset" ja "Vili Vilperi". Titaanimies
Boris Bullski oli Neuvostoliiton kansalainen ja kommunistisen puolueen suosittu jäsen. Hän sai useita vaativia työtehtäviä ja työskenteli kuuluisan Natasha Romanovin kanssa tiedustelutehtävissä. Poliittisten mullistusten aikana Bullski kuitenkin tuomittiin Siperiaan työleirille. Siellä hän tutustui tiedemiehiin, jotka olivat työskennelleet yhdessä Anton Vankon, alias Purppuradynamon kanssa. Bullski suunnitteli tekevänsä haarniskan jolla voittaa Rautamies ja todistaa Neuvostoliiton paremmuus. Ante Pavelić
Pavelić matkusti Etelä-Amerikkaan ja hänestä tuli Argentiinan populistisen johtajan Juan Perónin neuvonantaja. Argentiinaan muutti 34 000 antikommunistia ja fasistia Josip Broz Titon johtamasta kommunistisesta Jugoslaviasta. Vuonna 1957 Pavelić yritettiin murhata kahdella laukauksella. Yleisesti uskotaan, että tämän teki Jugoslavian tiedustelupalvelu UDBA, mutta Blagoje Jovović, eräs Argentiinaan paennut četnikki väitti olleensa ampuja. Mátyás Rákosi
Rákosi valittiin Unkarin kommunistipuolueen pääsihteeriksi kommunistihallituksen perustamisen yhteydessä. Rákosi oli nyt Unkarin yksinvaltias. Hän käytti rikollisia menetelmiä tukenaan salainen poliisi AVO. Hän on käyttänyt nimitystä salamitaktiikka tuhotessaan poliittisia vastustajia "pala palalta". Tässä hän noudatti täsmällisesti Stalinin menetelmiä. Rákosi toimi ensin varapääministerinä ja sitten pääministerinä. Neuvostoliiton johto päätti vaihtaa Imre Nagyn pääministerin paikalle kesäkuussa 1953. Rákosin oli erottava pääministerin virasta Neuvostoliiton painostuksen vuoksi heinäkuussa 1953. 
Rákosi painosti ja häiritsi Nagyn toimintaa pääministerinä. Nagy sai sydänkohtauksen alkuvuodesta 1955. Rákosi tuli uudelleen valtaa huhtikuussa 1955, kun Nagy erotettiin puolueviroista ja pääministerin tehtävästä sekä pakotettiin kotiarestiin. 1956 keväällä Rákosi joutui myöntämään Unkarin ulkoministeri László Rajkin pidätyksen, kuolemantuomion näytösoikeudenkäynnissä ja teloitoituksen lokakuussa 1949 poliittiseksi vaikka yrittikin siirtää vastuuta ÁVHn johdolle. Tämän jälkeen hänellä oli enää Moskovan tuki valtaansa 
Unkarin puoluejohdon toimet kommunistisen älymystönuorison vapaaksi keskusteluforumiksi syntyneen Petőfi-klubin hiljentämiseksi sekä samaan aikaan Poznańin työläisten mielenosoitusten tukahduttaminen Puolassa väkivallalla jolloi satakunta työläistä sai surmansa ja lukuisampi joukko haavoittui, nosti tyytymättömyyden ja suuttumuksen Unkarissa huippuunsa. Rákosi asema kävi kestämättömäksi. Silti hän ei luopunut vallasta vaan Mikojanin oli matkustettava Unkariin tuomaan esiin Neuvostoliiton kanta. Vasta sitten Rákosi erosi "terveydellisistä syistä" ja matkusti Neuvostoliittoon koskaan palaamatta. Hänet korvattiin Ernő Gerőlla. Rajkin maineen palauttaminen ja uudelleen hautajaiset valtion menoin 6. lokakuuta 1956 muodostuivat opposition mielenosoitukseksi ja Unkarin kansannousun alkutapahtumaksi. Suomenlahden tykistösulku
Yhteistyö oli sotilassalaisuus. Neuvostoliitto oli siitä kuitenkin tietoinen alusta alkaen. Kopioita suomalaisista suunnitelmista toimitti Neuvostoliitolle vakooja luutnantti Vilho Pentikäinen. Sulkujärjestelmän olemassaolo synnytti huolta puna-armeijassa ja maan poliitikoissa. Hella Wuolijoki
Hän piti aktiivista yhteyttä NKVD:n tiedusteluverkostoihin koko maailmansotien välisen ajan. Wuolijoki pyrki NKVD:n toimeksiannosta säilyttämään kaiken yhteiskuntakelpoisuuden Suomessa. Tästä syystä hän ei liittynyt Suomen salaiseen kommunistiseen puolueeseen. Kirjailijan kaapu oli eräs tapa hankkia yhteiskunnallista hyväksyntää porvarillisessa maassa. Liiketoiminta puolestaan palveli suoraan Neuvostoliiton taloudellisia valtapyrkimyksiä Suomessa. Etsivä keskuspoliisi/Valpo seurasi Wuolijokea vuosia ja epäili häntä sekä Britannian että Neuvostoliiton agentiksi. Myös Neuvostoliitossa häntä epäiltiin vielä 1930-luvun loppupuolella Britannian asiamieheksi. Jukka Seppisen mukaan Wuolijoen asemaa suomalaisessa yhteiskunnassa ja NKVD:n organisaatiossa kuvaa ”illegaalin residentin” eli korkean asemapaikan omaavan laiton toimintamalli, jota NKVD käytti kautta Euroopan ennen toista maailmansotaa. Heinz Linge
Linge joutui 2. toukokuuta 1945 puna-armeijan sotavangiksi. Lingeä kuulusteltiin NKVD:ssä vuosina 1948–1949. Josif Stalinille Hitleristä kirjoitettu kirja perustui pitkälti hänen ja Hitlerin adjutantti Otto Günschen kuulusteluihin. Vuonna 1950 hänet tuomittiin 25 vuodeksi pakkotyöhön. Linge vapautettiin kuitenkin jo vuonna 1955 Saksan liittotasavaltaan. Kustaa Vilkuna
Suomen Akatemian jäseneksi Vilkuna nimitettiin 1959. Nimitysprosessi herätti huomiota. Eino Kailan kuoleman johdosta avoimeksi tulleeseen akateemikon virkaan akatemialautakunta esitti aikaisemmasta käytännöstä poiketen kolmea ehdokasta, ensi sijassa Eino Jutikkalaa, toisessa sijassa Georg Henrik von Wrightiä ja kolmannessa sijassa Vilkunaa. Tasavallan presidentti Urho Kekkonen nimitti Vilkunan. Vilkuna jäi eläkkeelle vuonna 1972.
Sotavuosina Vilkuna toimi Sotasensuuri- ja tiedotustoiminnan tarkastusviraston päällikkönä 1939–1943 ja Valtion tiedoituslaitoksen päällikkönä 1943–1944. Vilkuna toimi opetusministerinä Reino Kuuskosken virkamieshallituksessa 26.4.–29.8.1958 ja tasavallan presidentin valitsijamiehenä vuonna 1962. Kustaa Vilkuna kuului Urho Kekkosen lähipiiriin, muun muassa Tamminiemen saunaseuraan. Hän oli myös perustamassa Paasikivi-seuraa. Hänellä oli tiiviit itäsuhteet. Anatoli Golitsyn jopa väittää vuoden 1984 muistelmissaan, että Vilkuna vaikutti Kekkosen lailla KGB:n agenttina koodinimeltään ”Ahti”. Sylvi Paaso
Sylvi Paason kommunismia kannattanut isä Kaarlo Paaso muutti työttömyyden ja poliittisen vainon vuoksi 1920-luvun lopussa Suomesta ja siirtyi pian Neuvostoliittoon; Sylvi seurasi äiteineen perässä vuonna 1932. Hän asui loppuelämänsä Venäjällä. Isä pidätettiin 1937 Stalinin vainoissa ja teloitettiin seuraavana vuonna. Jatkosodan alettua Itä-Karjalan alueen partisaanitoimintaa organisoinut Juri Andropov värväsi Paason partisaanikoulutukseen ja hänestä tehtiin radisti. Paaso lähetettiin vakoilutehtäviin suomalaisten selustaan Äänisen rannalla sijaitsevaan Soutjärven kylään. Paaso ryhmineen toimi "tyhjiövyöhykkeellä", eli alueella, jonka venäläiset siviilit oli siirretty keskitysleireihin. Sodan jälkeen hän oli yksi Karjalan neuvostotasavallan ja sittemmin Karjalan tasavallan juhlituimpia sotasankareita. Hänen kuvansa on ikuistettu Petroskoin partisaanimuistomerkkiin. Paaso meni sodan jälkeen naimisiin partisaanitoverinsa Pavel Udaltsovin kanssa. Leonid Lentsman
Neuvostovallan palattua sodan jälkeen Viroon Lentsman siirtyi useiden muiden kaltaistensa eli Neuvostoliitossa kasvaneiden virolaisten jälkeläisenä Neuvosto-Viroon. Hän toimi Viron kommunistisen puolueen osastopäällikkönä vuosina 1947–1950. Vuosina 1950–1951 hän toimi Viron opetusministerinä. Huhtikuusta 1951 alkaen Lentsman vastasi puolueen ideologiasta ideologiasihteerinä, johon liitettin elokuussa 1953 puolueen toisen sihteerin virka., Tässä roolissa hän oli Neuvostoliiton keskusjohdon uskottu ja keskusvallan valvoja Johannes Käbinin toimiessa ensimmäisenä sihteerinä. Ideologiasihteerinä Lentsman aloitti uransa Stalinin ajan lopulla kovan linjan stalinistina ja kävi läpi suojasään ajanjakson. Joseph Retinger
Toisen maailmansodan alkaessa Puolan hallitus siirtyi maanpakoon Englantiin. Tällöin Lontoossa oleskelleesta Retingeristä tuli pakolaishallituksen pääministerin, kenraali Władysław Sikorskin henkilökohtainen avustaja. Sikorskin kuoltua sabotaasiksi epäillyssä lento-onnettomuudessa Retinger palasi kentälle vakoojaksi. Keväällä 1944 Special Operations Executiven lentokone pudotti hänet laskuvarjolla Puolaan suorittamaan salaista tehtävää, jonka luonne on edelleenkin hämärän peitossa. Lennon päätarkoituksena oletetaan olleen lähettää Retinger Puolaan keräämään tietoja Armia Krajowan, Puolan tärkeimmän vastarintaliikkeen, suhtautumisesta Neuvostoliiton osuuteen sodassa. Jaan Anvelt
Anvelt toimi maanalaisena vallankumouksellisena tasavaltaisessa Virossa ja johti kommunisteja heidän yrittäessä vallankaappausta Virossa joulukuun alussa 1924. Kaappaus kuitenkin epäonnistui, ja Anveltin onnistui paeta Virosta. Hän siirtyi Neuvostoliittoon vuonna 1925, ja sen jälkeen hän toimi sotilasakatemian poliittisena komissaarina. Vuosina 1929–1935 hän toimi siviili-ilmailun hallinnollisissa tehtävissä, kunnes vuodesta 1935 hän siirtyi jälleen poliittisiin tehtäviin eli Kominternin toimeenpanevan sihteeristön jäseneksi. Tässä tehtävässä hän oli aina kuolemaansa asti eli joulukuuhun 1937. Aanveltista tuli Stalinin suuren vainon uhri. Vladimir Vetrov
Heinäkuussa 1981 Ranskan presidentti Francois Mitterand kertoi Yhdysvaltojen presidentti Ronald Reaganille, että Vetrov oli luovuttanut salaisia asiakirjoja Ranskalle. Niistä paljastui, että ainakin vuodesta 1970 alkaen Neuvostoliitto oli tehnyt järjestelmällistä tieteellis-teknistä tiedonhankintaa ja vakoilua. Parhaimmillaan näin saatiin kaksi kolmasosaa Neuvostoliiton tarvitsemista teknologioista, ja vain yksi kolmasosa täytyi selvittää itse. Tästä alkaen Yhdysvallat tiukensi maastavientikäytänteitään ja vaati muitakin länsimaita noudattamaan niitä. Neuvostoliiton oma innovointikyky arvioitiin heikoksi, ja Yhdysvallat pyrki estämään innovaatioiden ostamisen lännestä. Radiotiedustelu
Sotien jälkeen Neuvostoliiton miehitysuhkan takia operaatio Stella Polariksella pyrittiin varmistamaan tiedustelun jatkotoimintamahdollisuudet. Muutama keskeinen tiedustelu-upseeri (mm. Hallamaa) siirtyi ulkomaille Valpon mahdollisilta tutkimuksilta. Kustaa Rautsuo
Silloinen kapteeni Rautsuo toimi 1920-luvulla Yleisesikunnan tiedustelutoimiston alaisten Sortavalan ja Viipurin alatoimistojen päällikkönä. Hänen vastuullaan oli Neuvostoliittoon Karjalankannaksen kautta kohdistunut sotilastiedustelu, jossa käytettiin usein apuna venäläisiä emigrantteja ja näiden järjestöjä. Hän auttoi henkilökohtaisesti vuonna 1927 Viktor Larionovin ja Maria Zahartšenko-Schultzin johtamat ROVS:n terroristiryhmät rajan yli Neuvostoliittoon. Hänen nimensä nousi Neuvostoliitossa julkisuuteen seuraavana vuonna Georgi Radkovitšin Moskovassa tekemän pommi-iskun selvittelyjen yhteydessä, joten Suomen Yleisesikunta siirsi hänet pois operatiivisista tiedustelutehtävistä. Rautsuon tilapäisen alennuksen on arveltu toisaalta liittyneen Operaatio Trustin ja kaksoisagentti Toivo Vähän roolin paljastumiseen. Rautsuo oli saattanut myös brittivakooja Sidney Reillyn rajanylityspaikalle tämän viimeisellä epäonnisella vakoilumatkalla vuonna 1925. Rautsuon ja Etsivän keskuspoliisin johtajan Esko Riekin välillä on arveltu olleen epäluuloja ja kilpailua, sillä he halusivat hoitaa Neuvostoliittoon kohdistuneen tiedustelun eri tavoin. Riekki kokosi Rautsuon syrjäyttämiseen johtanutta materiaalia. Paavo Väyrynen
Suomettumisen aikaan 1970–1980-luvuilla Väyrysen on väitetty olleen läheisessä suhteessa Neuvostoliiton tiedustelupalvelun KGB:n kanssa. Entinen KGB-eversti Oleg Gordijevski kutsuu kirjassaan "Sokea peili" Väyrystä Kekkosen ja Karjalaisen lailla ”"omaksi mieheksi"”. Väyrynen on vastineessaan myöntänyt yhteydenpidon, mutta on katsonut sen ”normaaliksi isänmaalliseksi yhteydenpidoksi”. Dosentti Hannu Rautkallion mukaan Väyrynen peri KGB-suhteet Kekkoselta. Armas Äikiä
Vapauduttuaan 1935 Äikiä siirtyi Neuvostoliittoon. Koska hän teki sen laittomalla tavalla ja kesken ehdonalaisen vapautensa, hän menetti Suomen kansalaisuuden. Hän oli harvoja Neuvostoliittoon siirtyneistä kommunisteista jotka eivät joutuneet pakkotyöleireille ja selviytyivät hengissä 1930-luvun vainoista. Hänen oletetaan työskennelleen NKVD:n informanttina. Vilho Pentikäinen
Pentikäisen toiminnan seurauksena Neuvostoliitto sai tiedon kaikista Suomen salaisimmista sotilaallisista asioista. Esimerkiksi Suomi-konepistoolin piirustukset vei rajan yli ehkä juuri Pentikäinen. Neuvostoliitto sai lisäksi korvaamattoman tärkeitä tietoja esimerkiksi Suomen ja Viron toteuttamasta Suomenlahden sulkusuunnitelmasta, Suomenlahden meriväylistä ja miinoitussuunnitelmista. Vielä toisen maailmansodan aikana huomattiin, kuinka neuvostolaivasto vältteli 1930-luvulla miinoitussuunnitelmiin sisältyneitä merialueita niissäkin tapauksissa, joissa ne oli jo poistettu uudemmista miinoitussuunnitelmista. Venäjän yleissotilaallinen liitto
ROVS pyrki yhdistämään kaikki valkoisen liikkeen sotilaat ja tukemaan salaista vastavallankumouksellista toimintaa Neuvostoliitossa. Sen ensimmäisenä johtajana toimi Wrangel, mutta maanalaista toimintaa johti kenraali Aleksandr Kutepov. Wrangelin tiedettiin olevan monarkisti, mutta hänen mukaansa ROVS ei ollut etukäteen sitoutunut mihinkään tiettyyn valtiomuotoon. Järjestön toinen keulakuva sen alkuvuosina oli viimeisen keisarin Nikolai II:n pikkuserkku, maailmansodassa Venäjän armeijan ylipäällikkönä toiminut suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš Romanov, jota monet monarkistit kannattivat myös uudeksi hallitsijaksi, vaikka hän ei ollutkaan virallinen kruununperijä. Wrangel kuoli yllättäen vuonna 1928, joidenkin epäilyjen mukaan Neuvostoliiton agenttien myrkyttämänä. Iäkkäästä Nikolai Nikolajevitšista tuli tuolloin ROVS:n virallinen johtaja, mutta hän kuoli itsekin jo seuraavana vuonna. Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu OGPU (myöh. NKVD) onnistui soluttamaan ROVS:n organisaation ja eliminoimaan sen kaksi seuraava johtajaa. Aleksandr Kutepov siepattiin vuonna 1930 Pariisissa ja hän kuoli sydänkohtaukseen laivassa, joka oli viemässä häntä vankina Neuvostoliittoon. Hänen seuraajansa kenraali Jevgeni Miller siepattiin myös Pariisissa vuonna 1937 kun NKVD:n kaksoisagentiksi ryhtynyt Millerin alainen, kenraali Nikolai Skoblin houkutteli hänet ansaan. Miller vietiin vangiksi Moskovaan, jossa hänet teloitettiin 1939. Millerin jälkeen ROVS:n johtajaksi valittiin kenraali Aleksei Arhangelski, joka siirsi järjestön päämajan Brysseliin. Aarne Siukola
Jatkosodan loppuvaiheissa kesällä 1944 Aarne Siukola karkaa rintamalta. Kun kotona ei hänestä tiedetä, Pentinkulman suojeluskuntalaiset tarkkailevat monena yönä Siukolan ovea siltä varalta, ilmestyisikö poika kotinurkille. Silmälläpito päättyy, kun viranomaisille tulee tieto, että Aarne on saatu kiinni ja ammuttu käpykaartilaisena. Siukola joutuu vankilaan haukuttuaan poikansa ampujia fasisteiksi. Sodan päätyttyä hänet vapautetaan vankilasta, ja kotiin tullessaan hän vannoo etsivänsä poikansa ammuttajat käsiinsä vaikka kiven alta. Eero Haapalainen
Haapalainen kuoli Stalinin vainoissa. Hänet vangittiin 27. lokakuuta 1937 Petroskoissa syytettynä vastavallankumouksellisesta nationalistisesta toiminnasta. Haapalainen ei murtunut NKVD:n kuulusteluissa. Hän ei tunnustanut syytöstä oikeaksi ja Karjalan ASNT:n NKVD:n troikka tuomitsi hänet teloitettavaksi. Haapalainen ammuttiin 27. marraskuuta 1937 Petroskoissa. Hänet rehabilitoitiin täydellisesti syyttömänä 7. toukokuuta 1956. Neuvostoliitto
Elokuussa 1991 joukko kovan linjan kommunisteja varapresidentti Gennadi Janajevin johdolla yritti tehdä vallankaappauksen. He tahtoivat estää enempien maata hajaannuttavien ja epävakauteen johtavien muutosten jatkumisen Neuvostoliitossa. Vallankaappauksen aikana Gorbatšov vangittiinkin kolmeksi päiväksi Krimin niemimaalle valtion loma-asunnolleen. Kaappaus kuitenkin kuihtui kokoon, kun Boris Jeltsin keräsi kansalaisia ja sotilaita puolelleen vastustamaan vallankaappausta. Vallan ottanut poikkeustilakomitea edusti ylintä laillista valtaa: varapresidentin lisäksi pääministeri, puolustusministeri, sisäasiainministeri, KGB:n puheenjohtaja, puolustusneuvoston varapuheenjohtaja ja presidentinviraston päällikkö olivat poikkeustilakomitean jäseniä. Vjatšeslav Menžinski
Menžinskin isä oli Pietarin kadettikoulun historianopettaja. Menžinski valmistui juristiksi Pietarin yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta vuonna 1898. Hän toimi jo opiskeluaikanaan vallankumouksellisessa liikkessä ja liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen vuonna 1902. Vuoden 1905 vallankumouksen aikana hän toimitti bolševikkien sotilasjärjestön "Kazarma"-lehteä. Menžinski vangittiin vuonna 1906, mutta hän onnistui pakenemaan ulkomaille ja asui pääasiassa Länsi-Euroopassa vuoden 1917 helmikuun vallankumoukseen asti. Tänä aikana hän kuului niin sanottuun "Vpered"-ryhmään, joka arvosteli bolševikkien johtoa. Palattuaan Venäjälle Menžinski osallistui lokakuun vallankumoukseen Pietarissa. Hän oli maaliskuuhun 1918 saakka Neuvosto-Venäjän ensimmäisenä valtiovarainasioiden kansankomissaarina, aluksi virkaatekevänä, sillä tehtävään alkuaan nimetty Ivan Skvortsov-Stepanov ei pystynyt hoitamaan sitä. Menžinskin johdolla Venäjän pankkitoiminta kansallistettiin kovaotteisesti. Hän oli vuonna 1918 lyhyen aikaa Neuvosto-Venäjän pääkonsulina Berliinissä ja vuonna 1919 Rabkrinin edustajana Ukrainassa.
Menžinski työskenteli syksystä 1919 alkaen turvallisuuspoliisi Tšekassa, jonka nimi vaihtui myöhemmin OGPU:ksi. Hän oli vuodesta 1923 organisaation varajohtaja ja sen ensimmäisen johtajan Feliks Dzeržinskin kuoltua vuonna 1926 Menžinski kohosi hänen seuraajakseen. Menžinski kuului myös kommunistisen puolueen keskuskomiteaan vuosina 1927–1930. Menžinskin johtajakaudella OGPU järjesti puolueen pääsihteeri Josif Stalinin toiveesta muun muassa Šahty-oikeudenkäyntinä, Teollisuuspuolueen oikeudenkäyntinä ja ”menševikkien liittokeskuksen oikeudenkäyntinä” tunnetut näytösoikeudenkäynnit sekä osallistui maatalouden kollektivisoinnin yhteydessä suoritettuun kulakkien tuhoamiseen. Menžinskiä on luonnehdittu hienostuneeksi ja keikarimaiseksi älyköksi. Hänen on kerrottu muun muassa suorittaneen kuulusteluja silkkisohvalla makoillen. Antti Nahkala
Joulukuussa 1932 Nahkala siirtyi SKP:n luvalla salaa Neuvostoliittoon. Nahkala lähetettiin Toivo Antikaisen suosituksella NKP:n Karjalan aluekomitean tehtäviin Petroskoihin. Hän työskenteli rakennusyhtymässä ja helmikuusta 1937 alkaen puuseppänä Promigrushka-artellissa. Nahkala vangittiin 3. elokuuta 1938 vakoilijana, ja hänet tuomittiin kahdeksaksi vuodeksi vankeuteen. Nahkala kuoli rangaistusta kärsiessään NKVD:n Uhto-Izhemskin leirillä elokuussa 1942. Hänen maineensa palautettiin 1956. Kim Philby
Philby vakoili Neuvostoliitolle 30 vuotta liityttyään vuonna 1933 Donald Macleanin, Guy Burgessin ja Anthony Bluntin kanssa nimellä Cambridgen viitoset ("Cambridge Five") tunnettuun vakoilijaryhmään. Värvääjänä pidetään KGB-agentti "Litziä". Philby paljastui ja loikkasi vuonna 1963 Neuvostoliittoon, jossa hän asui arvostettuna neuvostokansalaisena kuolemaansa saakka. Hänen muistelmansa "The Secret War" julkaistiin 1968. Suomen Kansan Demokraattinen Liitto
Toukokuussa 1948 SKP:n pääsihteeri ja kansanedustaja Ville Pessi matkusti Moskovaan ja kertoi Ždanoville Valpon johdon tiedoista, joiden mukaan oikeisto suunnitteli vallankaappausta YYA-sopimuksen estämiseksi. SKP:n keskuskomitea oli tiedot saatuaan pitänyt välttämättömänä pidättää joitakin näkyvimpiä salaliittolaisia, joita Valpon päällikön mukaan johti itse Paasikivi. Suunnitelmasta oli kuitenkin Pessin mukaan pitänyt luopua, koska ”vehkeilijät saivat selville, että heitä tarkkaillaan”. Keskuskomitea oli päättänyt täten torjua kaappausuhan järjestämällä joukkokokouksia, joiden avulla salaliittolaiset vangittaisiin. SKP oli kuitenkin epävarma menestyksestään ja Pessi pyysikin Ždanovilta apua mahdollisissa painostustoimenpiteissä. Ždanov ilmoitti Stalinille, ettei SKP:stä ollut mihinkään, koska se ei luottanut voimaansa, vaan nojasi jatkuvasti Neuvostoliiton apuun. Pessi ei saanut tukea ja hän palasi Suomeen. Nyrki Tapiovaara
Nyrki Tapiovaara kuului kirjailija- ja taiteilijaryhmä Kiilan kantajäseniin, kuten myös kuvataiteilija Tapio Tapiovaara. Hän vaikutti myös muissa vasemmistolaisissa kulttuuriyhdistyksissä. Tapiovaara oli Etsivän Keskuspoliisin silmätikku. 1930-luvun ilmapiirissä kulttuuriradikaalien toimintaa rajoitettiin lainsäädännöllä, kiellettiin halventamasta Suomen hallitusta, eduskuntaa ja muita vastaavia tahoja, ja elokuvia sensuroitiin ankaralla kädellä. Nyrki Tapiovaara ihaili Neuvostoliittoa, tosin vuoden 1938 suuret oikeudenkäynnit ja puhdistukset laimensivat hänen myönteisiä tunteitaan maata kohtaan. Lopullisesti Tapiovaaran rakkaus Neuvostoliittoon murskaantui seuraavan vuoden lopussa Neuvostoliiton pommittaessa Helsinkiä. Hän oleskeli tuolloin Helsingissä ja kirjoitti sisarelleen Tuulikki Ahtialalle olevansa ”täynnä vihaa ja taistelutahtoa”. Hän kuvasi hyökkäystä ”järkyttäväksi, häpeälliseksi, inhoittavaksi”. Väinö Tanner
Jatkosodan jälkeisessä sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä Tanner tuomittiin viideksi ja puoleksi vuodeksi vankeuteen helmikuussa 1946. Valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov oli ennen oikeudenkäyntiä vaatinut ehdottomasti Tannerin istuttamista syytettyjen penkille; hän oli jopa sanonut oikeusministeri Urho Kekkoselle, että "oikeudenkäynti ilman Tanneria on kuin auto ilman kuljettajaa". Neuvostoliiton asenteen Tanneria kohtaan on katsottu johtuneen ennen kaikkea siitä, että hän oli sosialidemokraatti eli Moskovan silmissä aatteellinen petturi. Paasikiven hallitus päätti asettaa sotaan syyllisiksi nimetyt henkilöt syytteeseen 6. marraskuuta 1945, ja seuraavana päivänä Valpon etsivät pidättivät Tannerin tämän kotoa, Elannon pääjohtajan virka-asunnosta Sörnäisistä. Muodolliseksi syyksi Tanneria vastaan esitettiin hänen jäsenyytensä Linkomiehen hallituksen ulkoasiainvaliokunnassa, ja sen myötä syytettyjen piiriin joutuivat myös maalaisliittolaiset ministerit Antti Kukkonen ja Tyko Reinikka. Vilho Pentikäinen
Vuonna 2007 venäläiset lähteet väittivät, että Pentikäinen olisi ollut kaksoisagentti, joka vakoili myös Suomen hyväksi. Vilho Pentikäinen
Päästyään Neuvostoliittoon Pentikäinen opiskeli Pietarin kansainvälisessä Lenin-koulussa, jossa hän käytti salanimeä ”Erik Art”. Nimelle luotiin koululla peitetarina, jonka mukaan Art olisi työskennellyt vuodet 1933–1935 elokuvaoperaattorina. Vuonna 1935 Pentikäinen toimi Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun GPU:n rajavartioaseman päällikkönä Kannaksella Miikkulaisissa. Myöhemmin hän palveli majurin arvoisena Leningradin jalkaväkikoulun suomenkielisillä kursseilla. Varsinainen tehtävä hänellä oli kuitenkin tällöin sotilaspiirin esikunnan Suomen topografisen toimiston päällikkönä. Vuonna 1936 hänet komennettiin Kazaniin. Bruno Pontecorvo
Pontecorvo saapui perheineen Tukholmasta lentoteitse Helsinkiin syyskuun alussa 1950, ja tieto hänen loikkauksestaan Neuvostoliittoon tuli kuukauden kuluttua julki yhdysvaltalaisten ja brittiläisten sanomalehtien kautta. Tapaus nostatti varsinkin länsimaissa suuren kohun. Tapahtumasarjaan sattumalta mukaan joutunut Johannes Virolainen palasi eräältä Ruotsiin tekemältään matkalta Helsinkiin samalla lennolla kuin Pontecorvo ja tämän perhe, ja hän arveli myöhemmin Pontecorvon siirtyneen Neuvostoliittoon Porkkalan vuokra-alueen kautta. Virolainen oli loikkauksen tapahtuessa kansanedustaja, mutta tapauksen tullessa julki hänet oli nimitetty Kekkosen hallituksen sisäministeriksi. Niinpä eräät lehdet väittivät hänen ministerin ominaisuudessa avustaneen Pontecorvoa, ja Virolainen joutui vakuuttamaan näille, ettei hänellä ollut mitään tekemistä tapauksen kanssa eikä mitään tietoa Pontecorvon liikkeistä. Neuvostoliitto vahvisti vasta maaliskuussa 1955 Pontecorvon oleskelevan Moskovassa. Huhtikuussa 1963 Pontecorvon ilmoitettiin saaneen Leninin palkinnon. Elokuussa 1967 kerrottiin, että Pontecorvo oli nimitetty Baikonurin avaruuskeskuksen toiseksi johtajaksi. Myöhemmin Pontecorvo työskenteli Dubnan ydintutkimuskeskuksessa, jossa hänen ilmoitettiin kuolleen. Vilho Pentikäinen
Tunnetun myytin mukaan Pentikäinen jäi kiinni tiedustelutehtävissään 1. lokakuuta 1933, kun päivystäjä havaitsi huoneessa palavat valot ja yllätti hänet itse teossa kuvaamassa asiakirjoja yleisesikunnan holvissa. Kertomukselle ei kuitenkaan löydy todisteita. Todennäköisesti Pentikäinen kutsuttiin kuulusteluun Etsivän Keskuspoliisin luokse, mutta hän jätti saapumatta sinne paeten sen sijaan Neuvostoliittoon autollaan jättäen perheensä Suomeen. Hän pääsi ylittämään rajan täpärästi kiväärinsä kanssa Karjalankannaksella. Jälkeenpäin todettiin hänen elämäntapansa olleen ylellinen asemansa mukaisiin tuloihin nähden. Toivo Vähä
Vuosina 1934–1937 Vähä palveli aluksi Mustallamerellä ja myöhemmin Valko-Venäjän rajajoukoissa. Vähä oli salannut oikean henkilöllisyytensä ja aikaisemman elämänsä kaikilta. Hän oli jopa jättänyt perheensä ja mennyt uudelleen naimisiin. Pariskunnalle syntyi tyttö, joka Vähän ensimmäisen lapsen tavoin sai nimekseen Lilija. Stalinin vainojen aikana rajavartijan suomalainen aksentti alkoi herättämään huomiota ja lopulta Vähän oikea henkilöllisyys tuli ilmiannon vuoksi julki. Helmikuussa 1938 Vähä vangittiin KGB:n vieraisiin kansallisuuksiin kohdistaman puhdistuksen yhteydessä. Suomalaisuuden lisäksi epäilyjä aiheutti Vähän kuuluminen marsalkka Mihail Tuhatševskin maanpetosyytteiden yhteydessä teloitetun armeijankomentaja I. P. Uborevitshin lähipiiriin. Vähä tuomittiin kansanvihollisena kuolemaan ja hän odotti Minskissä tutkintavankilassa teloitustaan lähes vuoden ajan. Vankeusaikanaan Vähä kirjoitti Stalinille, ryhtyi nälkälakkoon ja yritti jopa itsemurhaa. Marraskuussa 1939 hänet yllättäen luvattiin vapauttaa, mikäli Vähä suostuisi vapaaehtoisena liittymään Terijoen hallituksen armeijaksi perustettuun Suomen kansanarmeijaan. Myöhemmin Vähä itse arveli omanneensa korkeassa asemassa olleen vaikutusvaltaisen salaisen auttajan, mutta toisaalta pätevistä upseereista oli Stalinin puhdistusten jälkeen huutava pula, ja sodan lähestyessä heitä jouduttiin haalimaan jopa vankileireiltä. Vaino Väljas
Väljas syntyi Külakülan kylässä Hiidenmaalla. Hän oli innokas kommunisti ja eteni nopeasti puolueessa. Hän valmistui Tarton yliopistosta historia pääaineenaan ja toimi sen jälkeen vuosina 1955–1961 Viron kommunistisen puolueen nuorisojärjestön ensimmäisenä sihteerinä. Vuosina 1961–1971 hän toimi Tallinnan kaupungin puoluekomitean ensimmäisenä sihteerinä sekä sen jälkeen vuosina 1971–1980 Viron kommunistisen puolueen keskuskomitean ideologisena ja propagandasihteerinä. Vuonna 1979 ehdolla Johannes Käbinin seuraajaksi EKP:n johtoon oli ”internationalisti” Karl Vaino ja ”kansalliskommunisti” Väljas. Liian ”nationalistisena” pidetty Väljas sivuutettiin ja lähetettiin vuonna 1980 Neuvostoliiton suurlähettilääksi Venezuelaan. Samaan aikaan Virossa alkoi Karl Vainon johdolla venäläistämiskausi. Traitšo Kostov
Kostov työskenteli nuoruudessaan muun muassa Bulgarian kansalliskokouksen pikakirjoittajana ja oli mukana kommunistien toiminnassa 1920-luvulta alkaen. Hän oleskeli Neuvostoliitossa vuosina 1929–1931, 1932–1935 ja 1936–1938, ja työskenteli Kommunistisessa internationaalissa. Hänet valittiin Bulgarian kommunistisen puolueen politbyroohon vuonna 1936. Toisen maailmansodan aikana hän toimi maan alla, kunnes jäi kiinni vuonna 1942. Hän vältti täpärästi kuolemantuomion, minkä myöhemmin väitettiin johtuneen hänen maan salaisen poliisin kanssa tekemästään sopimuksesta. Kommunistien noustua Bulgariassa valtaan sodan jälkeen Kostovin on sanottu olleen korkeimmillaan kolmanneksi vaikutusvaltaisin henkilö puolueen hierarkiassa. Hän toimi helmikuusta 1945 joulukuuhun 1948 puolueen keskuskomitean sihteerinä ja oli Bulgarian varapääministerinä maaliskuusta 1946 maaliskuuhun 1949.
Kannattaessaan Bulgarian itsenäistä talouspolitiikkaa Kostovin katsottiin olleen mielipiteissään liian lähellä Jugoslavian johtaja Josip Broz Titoa, jonka Neuvostoliitto tuomitsi vuonna 1948. Kostov syrjäytettiin ”titolaisiin” kohdistuneen puhdistuksen alkaessa tammikuussa 1949. Näytösoikeudenkäynti häntä vastaan käynnistyi 7. joulukuuta 1949. Kostovia syytettiin osallisuudesta Jugoslaviasta käsin johdettuun ”operaatio Kostoviin”, johon sisältyi vakoilua länsivaltojen hyväksi ja jonka tavoitteena oli kansandemokratian kumoaminen. Hankkeen väitettiin kytkeytyneen ministeri Laszlo Rajkin Unkarissa johtamaan vastaavaan operaatioon. Kostov oli taipunut itsekritiikkiin puoluekokouksessa, mutta julistautui oikeudenkäynnissään syyttömäksi. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin hirttämällä joulukuussa 1949. Oikeudenkäynnin kymmenen muuta syytettyä tuomittiin pelkästään vankeuteen. Karl Vaino
Venäläistämistoimet eivät kuitenkaan pysyneet salassa kauan. Virolaiset pyrkivät tekemään hankalaksi muodostuneen asemansa kansainvälisesti tunnetuksi. Luonnollinen tie asioiden julkistamiseksi kulki Suomen kautta muualle Länsi-Eurooppaan. Muutaman kuukauden kuluttua venäläistämispäätöksistä kerrottiin Suomen television iltauutisissa. Tämä hermostutti Karl Vainoa ja paikallista KGB:tä, mikä johti sisäisen epäluottamuksen lisääntymiseen Neuvosto-Virossa. Myös kanssakäymistä virolaisten ja suomalaisten kesken pyrittiin kontrolloimaan. Liittoutuneiden valvontakomissio
Suomen tiedusteluelimet eivät luottaneet valvontakomissioon ja pyrkivät hankkimaan salaa tietoja sen toiminnasta ja organisaatiosta. Suomen ulkoministeriön sotilastoimisto järjesti valvontakomissiolle tulkkeja, jotka raportoivat kaikesta näkemästään ja kuulemastaan salaa ulkoministeriölle. Puolustusvoimien pääesikunnan tiedusteluosasto salakuunteli hotelli Tornista lähteneitä komission puhelinlinjoja joulukuusta 1944 maaliskuun 1945 loppuun saakka (loppuvaiheessa vastuu toiminnasta siirtyi pääesikunnan muille osastoille). Kertoman mukaan jopa Ždanovin ja Stalinin välisiä puhelinkeskusteluja onnistuttiin kuuntelemaan. Myös valtiollinen poliisi keräsi salaa tietoja valvontakomissiosta siinä vaiheessa, kun se itse ei vielä ollut kommunistien hallussa. Suomalaisten keräämät tiedustelutiedot viittasivat kaikki siihen, että valvontakomission pyrkimyksenä ei ollut järjestää tai tukea pelättyä kommunistien vallankaappausta Suomessa. Hannes Järvimäki
Stalinin vainojen alettua vuonna 1935 Järvimäkeä syytettiin ”nationalismista”, koska hän oli perustanut Kontupohjan paperitehtaalle kansallisia työprikaateja. Syytösten taustalla oli Karjalan NKVD:n päällikkönä toiminut latvialainen Karl Tenison. Marraskuussa 1936 NKP:n Karjalan aluekomitean sihteeri Peter Irklis lähetti puolueen keskuskomitealle ja Leningradin aluekomitealle kirjelmän, jossa hän hyökkäsi ankarasti KArjalan johtavia suomalaisia kommunisteja vastaan. Heinäkuussa 1937 Järvimäki vangittiin ja julistettiin kansanvihollisiksi yhdessä tehtaan hallinto-osaston johtajana työskennelleen pietarinsuomalaisen Eemil Kalskeen kanssa. Häntä väitettiin vastavallankumouksellisen vakoiluryhmän johtajaksi ja tuomittiin kuolemaan tammikuussa 1938. Järvimäki teloitettiin Petroskoin lähistöllä Sandarmohissa kaksi kuukautta myöhemmin ja haudattiin teloituspaikalle joukkohautaan. Hänet rehalibitoitiin Stalinin kuoleman jälkeen vuonna 1956. Talvisodan diplomatia
Neuvostoliitto oli hyväksytty Kansainliiton jäseneksi 1934 lähinnä anglofiilin Maksim Litvinovin, Meir Henoch (Mojszewicz) Wallachin, politiikan ansiosta. Neuvostoliitto pyrki rakentamaan ympärilleen neutraalin vyöhykkeen hyökkäämättömyyssopimuksen, jollaisen se oli solminut myös Suomen kanssa 1932. Kansainliitossa Neuvostoliitto pyrki vastustamaan Saksan aseman vahvistumista Euroopassa. 3. toukokuuta 1939 Litvinov oli joutunut eroamaan ulkoasiainkansankomissaarin tehtävistä, koska Saksan radio oli arvostellut häntä juutalaisena nimittäen häntä halveksivasti Litvinov-Finkelsteiniksi. Litvinov oli kirjoittanut artikkeleita nimimerkeillä "M. G. Harrison" ja "David Mordecai Finkelstein". Guy Burgess
Burgess vakoili Neuvostoliitolle vuodesta 1933 liityttyään Donald Macleanin, Kim Philbyn ja Anthony Bluntin kanssa nimellä Cambridgen viitoset tunnettuun vakoilijaryhmään. Hän toimi Britannian tiedustelupalvelu MI5:n tehtävissä toisen maailmansodan aikana sekä myös sodan jälkeen, jolloin hänen asemapaikkanaan oli Washington. Burgess pakeni Neuvostoliittoon Macleanin kanssa 1951. AVO
AVO (Államvédelmi Osztály) oli Unkarin kommunistinen salainen poliisi, jonka johtajana toimi Péter Gábor. AVO:n toimintaa valvoi Neuvostoliitto. Unkarin sisäministeri László Rajk valvoi myös AVO:n toimintaa. Sisäministeriö oli keskeisen tärkeä tekijä, sillä se valvoi poliisia ja organisoi vaalit. Myöhemmin AVO:n päällikkö Péter Gábor tuomittiin elinkautiseen vankeuteen.