Missä maassa on eniten valkoposkihanhia?
Valkoposkihanhi
Valkoposkihanhet pesivät Pohjoisen jäämeren ympäristössä, ja niiden tärkeimmät pesimäalueet sijaitsevat rannikkotundralla Vienanmereltä itään Venäjällä, kuten Novaja Zemljan saarella, mutta myös Huippuvuorilla Norjassa ja Grönlannissa. Ne talvehtivat Pohjanmeren rannikoilla Alankomaissa, Belgiassa, Saksassa ja Tanskassa, mutta myös Norjan eteläosassa, Irlannissa ja Skotlannissa. Valkoposkihanhien määräksi maailmassa arvioitiin vuonna 2009 noin 500 000 aikuista lintua ja kannan on arveltu jatkavan kasvuaan.
Ketut
Punakettuja esiintyy luontaisesti Euroopassa, Aasian pohjoisosissa, Pohjois-Amerikassa ja Saharan pohjoispuolisessa Afrikassa. 1800-luvulla kettu levitettiin ketunmetsästyksen takia myös Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Näillä uusilla elinalueilla se on muiden tuontieläinten tavoin aiheuttanut merkittäviä ongelmia alkuperäiselle luonnolle, mistä johtuen kettua pidetään yhtenä maailman sadasta haitallisimmasta vieraslajista. Valkoposkihanhi
Pohjois-Amerikassa laji on harvinainen harhailija ja useat havainnot viittaavat tarhakarkulaisiin. Havainnot painottuvat itärannikolle. Valkopäämerikotka
Ennen eurooppalaisten saapumista Pohjois-Amerikkaan valkopäämerikotkia arvellaan mantereella olleen noin puoli miljoonaa yksilöä, jotka olivat levittäytyneet suurimpaan osaan mannerta. Laajimmillaan niiden elinalue käsitti jopa lähes koko Pohjois-Amerikan lukuun ottamatta eteläistä Meksikoa. Ihmisten kasvava määrä mantereella johti valkopäämerikotkan ja ihmisen raakaan kilpailuun elintilasta ja ruuasta. Ihmiset veivät voiton, ja valkopäämerikotkakanta olikin pienentynyt jyrkästi jo 1800-luvun loppuun mennessä. 1900-luvun suojelutoimet elvyttivät lintua, mutta tuholaismyrkkyjen käyttö käänsi kannan jälleen laskuun. Pahimmillaan valkopäämerikotka luokiteltiin erittäin uhanalaiseksi lajiksi. Myrkkyjen kieltäminen ja uudet suojelutoimet käänsivät kuitenkin kannan uuteen nousuun, ja nykyään laji luokitellaan elinvoimaiseksi. Maailman valkopäämerikotkakanta käsittää nykyään noin 100 000–1 000 000 yksilöä. Valkoposkihanhi
Valkoposkihanhi pesii touko-heinäkuussa ja munii 4–6 valkoista munaa. Naaras hautoo munia noin 25 vuorokautta. Lentokyvyn poikaset saavuttavat 7 viikon ikäisinä. Crozetsaaret
Crozetsaarilla on enemmän pesiviä merilintuja kuin missään muualla maailmassa. Eri lajeja on 36 ja yhteensä lintuja on arviolta 25 miljoonaa. Linnuista yleisimpiä ovat esimerkiksi kuningaspingviini, kultatöyhtöpingviini, kalliotöyhtöpingviini, jättiläisalbatrossi, nokialbatrossi, isomyrskyliitäjät ja mustatuppinokka, jonka alalaji "Chionis minor crozettensis" on saarilla endeeminen. Nisäkkäistä saarilla tavataan esimerkiksi etelänmerinorsua, kergueleninmerikarhua ja ámsterdaminsaarenmerikarhua. Île de la Possessionilla tavataan saarille tuotuina nisäkkäinä mustarottaa, Île de l’Estilla kaniinia ja Île aux Cochonsilla kissoja ja kotihiiriä. Hyönteislajeja Crozetsaarilla tunnetaan 63 ja niistä 57 prosenttia on saarille endeemisiä. Pesukarhu
Nykyisin pesukarhuja tavataan Saksan lisäksi monilla muillakin alueilla Keski- ja Itä-Euroopassa, ainakin Itävallassa, Belgiassa, Tšekissä, Ranskassa, Luxemburgissa, Alankomaissa, Sveitsissä, Valko-Venäjällä ja entisen Jugoslavian alueella. Pohjoisimmat pysyvät, lisääntyvät populaatiot elävät Puolassa, Valko-Venäjällä ja Liettuassa. Yksittäisiä pesukarhuhavaintoja on tehty myös Unkarissa, Slovakiassa, Tanskassa, Ruotsissa ja Norjassa. Kaikki Norjassa tavatut yksilöt ovat kuitenkin osoittautuneet karanneiksi lemmikkieläimiksi, ja myös Ruotsista löydettyjen yksilöiden oletetaan karanneen lemmikinomistajilta tai eläinpuistoista. Pesukarhuhavaintojen määrä Tanskassa on kasvanut 2000-luvulla, ja arvellaan, että laji saattaa ennen pitkää levittäytyä pysyvästi myös Ruotsin puolelle. Kanadanmajava
Euroopassa kanadanmajavaa tavataan Suomessa, Puolassa, Saksassa ja Itävallassa. Näistä suurin ja tunnetuin esiintymä on Suomessa. Suomen alkuperäinen euroopanmajavakanta metsästettiinn sukupuuttoon 1860-luvulla. Majavan palauttamista takaisin maan lajistoon alettiin alustavasti pohtia jo 1880-luvulla, mutta varsinaisesti kiinnostus asiaan heräsi 1900-luvun alussa. Syynä oli varsinkin majavan arvo turkiseläimenä. Niinpä Suomeen siirrettiin vuonna 1935 Norjasta yhteensä 17 euroopanmajavaa, ja Yhdysvalloista vuonna 1933 neljä ja vuonna 1937 seitsemän kanadanmajavaa. Tuolloin niiden ei vielä tiedetty olevan eri lajia, ja niiden luultiin lisääntyvän keskenään. New Yorkin osavaltion riistaviranomaisilta lahjoituksena saatuja kandanmajavia oli vuoden 1937 tuontierässä alun perin kahdeksan yksilöä, mutta laivamatkan aikana yksi uros karkasi ja hävisi Atlanttiin. Suomeen asti selvinneistä yksilöistä neljä vapautettiin Saimaan latvavesien puroihin, silloisessa Säämingissä sijainneeseen Lohikosken valtionpuistoon vuonna 1938. Yksi pari päätyi Keuruulle ja yksittäinen naaras Ruovedelle. Ainoastaan Säämingissä kanadanmajavat menestyivät. Myöhemmin 1940- ja 1950-luvuilla näiden kahden sääminkiläisen pariskunnan jälkeläisiä levitettiin Lappiin, Pohjois-Karjalaan ja Hämeeseen. Kanta on kasvanut nopeasti, sillä vuonna 1985 sen kooksi arvioitiin 3 000–4 000 yksilöä, ja vuonna 2010 jo noin 12 000–15 000 yksilöä. Enemmistö näistä kanadanmajavista elää maan kaakkois- ja itäosissa. Hajanaisia esiintymiä on lähes koko Suomen alueella. Newforestinponi
Newforestinponi on suosittu rotu myös Ison-Britannian ulkopuolella. Niitä onkin viety paljon muualle Eurooppaan, Pohjois-Amerikkaan, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Suomessa on noin 1200 rekisteröityä newforestinponia, ja vuosittain syntyy 40–50 varsaa. Rotu kuuluukin meillä suosituimpiin ponirotuihin, ja sillä on Suomessa myös kantakirja. Islanninlammaskoira
Islanninlammaskoiria tavataan nykyään lähinnä Pohjoismaissa, mutta myös esimerkiksi Saksassa ja Hollannissa. Pieniä kantoja on muodostunut myös Itävaltaan, Sveitsiin, Ranskaan, Portugaliin, Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Suomeen ensimmäinen yksilö tuli vuonna 1989 Tanskasta ja tällä hetkellä rodun edustajia on Suomessa jo runsaat 350 yksilöä. Suomessa pentueiden keskikoko on noin 4,3 pentua/pentue. 
Islannissa rekisteröityjen koirien määrä on nykyään noin 1800 koiraa ja vuosittain Islannissa rekisteröidään noin 100 koiraa. Islanninlammaskoirien maailmanlaajuisen kannan suuruus on noin 5000 koiraa. Pienen suomalaisen kannan vuoksi koirien tuonti ulkomailta on yleistä. Metsähanhi
Euroopan pesimäkannaksi on karkeasti arvioitu 2 700–3 640 paria, joista valtaosa pesii Suomessa. Euroopanpuoleisella Venäjällä pesii arviolta n. 140 000 paria. Koko maailman populaatiosta ei ole tarkkoja tietoja, yhden arvion mukaan sen koko olisi noin 800.000 yksilöä. Tundrametsähanhia pesii Suomessa vain jokusia pareja pohjoisimmassa Lapissa. Venäjällä se on kuitenkin runsas ja kannan katsotaan olevan vakaa tai kasvava. Sen sijaan taigametsähanhi, joita Suomen pesimälinnut pääosin ovat, on taantunut viime vuosikymmeninä. Tähän viittaavat varsinkin talvehtimisalueilla tehdyt laskennat, joiden mukaan 1990-luvun puolivälissä talvehtimisalueilla oleili n. 100.000 taigametsähanhea, mutta 2011 enää n. 45.000 yksilöä. Suomalaisten rengastusaineistojen perusteella on todettu metsähanhella hyvin suurta aikuisten lintujen kuolleisuutta (30-35% vuosittainen kuolleisuus). Metsästyksen ja soiden ojitusten on Suomessa arvioitu olevan metsähanhien kantaan voimakkaimmin vaikuttavia tekijöitä. Kanadanhanhi
Kanadanhanhet pärjäävät monenlaisissa ympäristöissä. Parhaiten ne viihtyvät saarilla ja rauhallisilla meren- ja järvenrannoilla. Ne pesivät mielellään hiukan ympäristöä ylempänä olevissa paikoissa lähellä vettä, esimerkiksi majavanpesän päällä. Kanadanhanhet voivat puolustaa reviiriään hyvin aggressiivisesti. Ne ovat ihmistä kohtaan pelottomia ja ovat oppineet hyödyntämään meheväruohoisia alueita kuten puistoja, golf-kenttiä ja pihanurmikoita, joilla Euroopan alkuperäiset, arat hanhilajit eivät esiinny. Amerikassa golfkenttiä on jopa jouduttu ruiskuttamaan erilaisilla hanhikarkottimilla. Suuret hanhenulostemäärät esimerkiksi uimarannoilla ja hanhien meluisuus sekä niiden ruokailu oraspelloilla ovat nykyisin suurimpia syitä siihen, että kanadanhanhien määrää pyritään rajoittamaan sekä Amerikassa että Euroopassa. Ruokaileva hanhi ulostaa muutaman minuutin välein.
Kun kanadanhanhi alkoi levitä Pohjoismaihin, sen pelättiin kilpailevan saariston alkuperäisen lajin, merihanhen, kanssa. Pelko on kuitenkin osoittautunut aiheettomaksi, sillä lajien elintavat poikkeavat toisistaan. Merihanhi pesii pensaiden suojissa suhteellisen kaukana rannasta ja laiduntaa enemmän maalla, kun taas kanadanhanhi pesii näkyvästi rannan lähellä ja ruokailee enimmäkseen vedessä. Vain hyvin pienillä saarilla lajien välillä saattaa olla kanadanhanhen eduksi koituvaa kilpailua. Vaikka kanadanhanhet ovat aggressiivisia lajitovereitaan kohtaan, ne yleensä suvaitsevat merihanhia. Merihanhikannat ovat jopa kasvaneet samaan aikaan kanadanhanhien runsastumisen kanssa. Haahkojen ja sinisorsien on todettu hyötyvän kanadanhanhen lähellä pesimisestä, sillä kookas hanhi karkottaa petoeläimet pois pesimäpaikaltaan. Sorsat voivatkin pesiä jopa vain metrin päässä hanhen pesästä. Isokissankäpälä
Isokissankäpälä on arktis-alpiininen laji, jota tavataan vuoristoalueilla ja tundralla mm. Yhdysvalloissa, Kanadassa, Venäjällä ja Mongoliassa. Skandinaviassa lajia tavataan Norjassa, Suomessa ja Ruotsissa. Suomen esiintymät ovat Enontekiön luoteisosissa noin 12:lla suurtunturilla. Suurimmat isokissankäpäläkasvustot ovat Haltilla. Porojen liikalaidunnus ja tunturien kuluminen uhkaavat lajia. Suomessa laji on rauhoitettu. Tukkakoskelo
Tukkakoskelo pesii lähinnä järvi- ja jokivarsilla Pohjois-Amerikassa, Grönlannissa, Euroopassa ja Aasiassa. Suomessa tukkakoskeloita tavataan sekä merialueella että sisämaan vesistöissä. Pohjanmaalla ja Lapissa se on yleisempi kuin isokoskelo.
Tukkakoskelon pesimäkanta Suomessa käsittää 30 000 paria. Pohjoismaiden ja Siperian linnut talvehtivat etelämpänä, amerikkalaiset linnut muuttavat rannikolle. Euroopassa pesii 60 000 – 85 000 paria, joista 2 150 paria Britanniassa. Venäjän kanta on 5 000 – 10 000 paria. Punakaulahanhi
Pesii Siperiassa, talvehtii Kaakkois-Euroopassa. Maailmanlaajuisesti uhanalainen laji. Suomessa tavataan muutama yksilö vuodessa hanhien päämuuton aikaan toukokuun lopulla ja syys–lokakuussa. Valkohuppumanikki
Valkohuppumanikkia tavataan Indonesiassa, Malesiassa, Singaporessa, Thaimaassa ja Vietnamissa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Susi
Sutta esiintyy Pohjois-Amerikassa, Euraasiassa, Pohjois-Afrikassa ja Australiassa. Suurimmat susikannat ovat Kanadassa, jossa susia on yli 50 000 yksilöä ja Venäjällä, jossa on noin 30 000 yksilöä. Vuosien 2010–2013 tilaston mukaan Euroopassa oli Venäjän ulkopuolella noin 13 000 sutta, joista Romaniassa noin 2 000, Espanjassa vajaat 2 000, Bulgariassa noin 1 000 ja Puolassa noin 950. Valkoposkisaukko
Valkoposkisaukko on suurin Afro-Euraasian saukkolajeista ja kokonaisuudessa kolmanneksi suurin saukko. Vartalon pituus ilman häntää on 76,2–88,0 senttimetriä ja hännän pituus 46,5–51,5 senttimetriä. Paino on 10–22 kilogrammaa, ja koiraat ovat hieman naaraita painavempia ja pidempiä. Pää on etenkin takaa leveä, ja se kapenee lyhyttä kuonoa kohti mennessä. Korvat ovat pienet. Mustakanahaukka
Mustakanahaukka ("Accipiter melanoleucus") on haukkojen heimoon kuuluva lintu. Sitä tavataan Saharan eteläpuolisessa Afrikassa seuraavissa maissa: Angola, Benin, Botswana, Burundi, Etelä-Afrikka, Kamerun, Keski-Afrikan tasavalta, Norsunluurannikko, Päiväntasaajan Guinea, Etiopia, Gabon, Ghana, Guinea, Kenia, Kongo, Kongon demokraattinen tasavalta, Liberia, Malawi, Mosambik, Namibia, Nigeria, Ruanda, Sambia, Senegal, Sierra Leone, Sudan, Swazimaa, Tansania, Togo, Uganda, Zimbabwe sekä lisäksi vaelluslintuna seuraavissa maissa:Gambia, Guinea-Bissau, Lesoto, Mali, Niger, Somalia. Valkohäntäpeura
Valkohäntäpeura (valkohäntäkauris, "Odocoileus virginianus") on Amerikasta kotoisin oleva, peurojen alaheimoon kuuluva hirvieläinlaji. Se elää ihmisen siirtämänä vieraslajina ainakin Karibialla, Suomessa, Tšekissä ja Uudessa-Seelannissa. Laji tuotiin Suomeen 1930- ja 1940-luvuilla, ja nykyisin se on alueellisesti tärkeä riistaeläin. Luontaisella esiintymisalueellaan valkohäntäpeurasta tunnetaan kymmeniä alalajeja, jotka poikkeavat toisistaan ulkonäöltään ja kooltaan. Banksinsaari
Banksinsaarella asuu noin kaksi kolmasosaa maailman lumihanhista, jotka muuttavat mantereelta Amundseninlahden yli. Paikalliset järjestävät vuosittaisen hanhenmetsästyksen muuton alkaessa. Saarella sijaitsee myös kaksi vuonna 1961 perustettua kansallista muuttolintujen suojelualuetta. Saaren maasto on tundraa, korkeimmaksi kasvava kasvi saarella on tundrapaju "Salix arctica", joka saattaa joskus kasvaa jopa polvenkorkuiseksi, mutta useimmiten jää vain 10 cm:n pituiseksi. Saarella elää myös tundrakaribuja, jääkarhuja, myskihärkiä ja useita lintulajeja, kuten punarintarastaita ja pääskyjä. Banksin saaren myskihärkäpopulaatio on arktisen alueen suurin. Merkityt versiot -kokeilu/Testisivu 4
Aidosti villeistä hepposista on jäljellä enää vain mongolialainen przewalskinhepponen. Se on ainoa nykyisin elävä villihepponen, jota ihminen ei ole koskaan kesyttänyt. On kuitenkin epäselvää, onko przewalskinhepposesta jäljellä enää kantoja, jotka eivät polveutuisi ainakin jossain vaiheessa vankeudessa (pääasiassa eläintarhoissa) eläneistä yksilöistä. Kesyhepposista villiintyneitä hepposkantoja on sen sijaan useita, joista tunnetuimmat ovat ehkä Pohjois-Amerikan mustangit ja Australian brumbyt. Britteinsaarilla elää monia hyvin vanhoja ponikantoja puolivilleinä. Valkohäntäpeura
Valkohäntäpeuran siirtämiseen mantereelta toiselle sisältyi huomaamaton riski, joka olisi voinut olla kohtalokas Suomen hirvikannalle. Pohjois-Amerikassa valkohäntäpeura on hirvieläimillä loisivan "Pneumostrongylus tenuis" -sukkulamadon pääisäntä. Loinen ei ole peuroille haitallinen, sen sijaan hirvellä jo muutama yksilö riittää aiheuttamaan keskushermostoon vakavia kudosvaurioita. Amerikassa tämä paikoitellen hyvin yleinen loinen oletettavasti vähentää hirvien määriä niillä alueilla, joilla elää paljon valkohäntäpeuroja. Sukkulamatoja ei ole löydetty Suomesta, mahdollisesti syynä on niiden väli-isänniksi soveltuvien kotilolajien puuttuminen. Valkohäntäpeuran on arveltu voivan kilpailla uuden elialueensa alkuperäisten hirvieläinten, hirven ja metsäkauriin, kanssa ravinnosta, sillä näiden lajien ravintostrategiat ovat keskenään samankaltaiset. Valko-otsalepinkäinen
Valko-otsalepinkäinen ("Lanius nubicus") on Kaakkois-Euroopassa ja Etu-Aasiassa pesivä lepinkäisten suvun varpuslintu. Valkopäämerikotka
Valkopäämerikotka jaetaan kahteen alalajiin: Audubonin vuonna 1827 kuvaileman "washingtoniensis"-alalajin valkopäämerikotkat elävät pohjoisemmassa: Alaskassa, Aleuteilla, Kanadassa ja Yhdysvaltain pohjoisosissa, kun taas Carl von Linnén Etelä-Carolinassa vuonna 1766 kuvaileman "leucocephalus"-nimialalajin valkopäämerikotkat asustavat Yhdysvaltain eteläosissa ja Meksikossa. Nämä kaksi alalajia erottuvat toisistaan lähinnä kooltaan: Pohjoisessa elävät "washingtoniensikset" ovat huomattavasti eteläisiä lajitovereitaan suurempia. Suurimmat valkopäämerikotkat on tavattu Yhdysvaltain Alaskan osavaltiosta. Siellä naaraspuoliset linnut voivat painaa jopa seitsemän kilogrammaa ja niiden siipien väli voi yltää aina 2,4 metriin saakka. Pohjoisemmasta alalajista käytetään joskus myös nimeä "alascanus". Mustarastas
Mustarastasta tavataan lähes koko Euroopassa, Pohjois-Afrikassa, Lähi-idässä ja Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa. Sitä on myös istutettu Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Euroopassa on 40–82 miljoonaa pesivää paria eli 120–246 miljoonaa yksilöä. Euroopan kanta muodostaa 50–74 prosenttia maailmanlaajuisesta kannasta, joten hyvin varovainen arvio koko maailman kannasta on 162–492 miljoonaa yksilöä. Valko-otsapöllönen
Valko-otsapöllönen ("Otus sagittatus") on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Tenasserimissa Myanmarissa, Lounas-Thaimaassa ja Malakan niemimaalla. Taiwanilla sitä tavataan vaelluslintuna.
Valko-otsapöllösen vähän tunnettu populaatio on pieni ja supistuu jatkuvasti. Se on riippuvainen alavista rinnemetsistä, jotka ovat nopeasti häviämässä. Valko-otsapöllöstä pidetään uhanalaisena, ja sen populaation suuruus on noin 2 500-10 000 yksilöä. Sen elinalue kattaa 149 000 km² metsää 700 metrin korkeuteen. Valko-otsapöllösen pääasiallinen uhka on elinalueiden häviäminen. Sitä arvellaan esiintyvän elinalueellaan harvakseltaan, mutta sen todellinen status ei ole varma, sillä sitä on vaikea havaita. Lajin elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat metsät. Lumihanhi
Pesii Alaskassa ja Kanadassa sekä Siperian itäkärjessä, muuttaa liki koko Pohjois-Amerikan mantereen poikki. Euroopassa tarhakarkulaisena sekä joskus muuttoaikana harhailijana. Suomessa vuosittainen suurharvinaisuus arkisten hanhien päämuuton aikaan toukokuussa ja syys–lokakuussa. Tarhakarkulaisten mahdollisuus näissä havainnoissa suuri. Valkohanhikki
Valkohanhikki kasvaa auringonpaisteisilla ja lämpimillä kalliohyllyillä, mäenrinteillä sekä metsänlaidoilla. Valkohanhikkia tavataan pääasiassa Keski-Euroopassa ja Balkanin niemimaalla. Suomessa valkohanhikkia on tavattu muutamia kertoja, lähinnä etelärannikon tuntumassa. Valkoherukka
Suomessa valkoherukkaa viljellään ammattimaisesti noin 86 hehtaarin verran, ja se on kolmanneksi eniten viljelty herukkalajike. Yleisimmät ovat mustaherukka (1 220 ha) sekä punaherukka (219 ha). Valkoherukan keskimääräinen sato vuodessa on noin 4 000 kilogrammaa hehtaaria kohti. Valkolehdokki
Valkolehdokkia tavataan koko lähes koko Euroopassa ja Keski-Aasiassa aina Kiinaan saakka. Lajia kasvaa myös Pohjois-Afrikassa Algeriassa ja Tunisiassa. Suomessa valkolehdokkia tavataan paikoitellen koko maasta pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Laji on kuitenkin suuresti taantunut 1900-luvun loppupuolella. Metsähanhi
Metsähanhi pesii Pohjois-Euroopassa ja Pohjois-Aasiassa ja talvehtii etelässä. Suomalaiset metsähanhet talvehtivat Keski- ja Länsi-Euroopassa. Luoteis-Venäjän metsähanhia muuttaa Suomen eteläosien yli arviolta 40 000–60 000 yksilöä. Suomessa laji on ennen kaikkea Lapin ja Pohjois-Pohjanmaan asukas, mutta esiintyy suoalueilla myös keskisessä Suomessa aina Satakunnan rajoille saakka lännessä ja Pohjois-Karjalan itäosiin saakka idässä. Suomen pesimäkannan kooksi on arviotu 1 700–2 500 paria ja laji on luokiteltu vaaraantuneeksi. Myös sen metsästykselle on asetettu rajoituksia ja kieltoja. Tällä hetkellä pyritään löytämään luotettavia tapoja arvioida pesimäkannan kokoa ja kehityssuuntaa, sekä tilastoimaan vuosittainen metsähanhisaalis tarkemmin. Punarinta
Punarintoja tavataan koko Euroopassa ja keskisessä Aasiassa Siperiaan saakka, sekä Pohjois-Afrikassa. Euroopassa pesii 43–83 miljoonaa paria. Suomessa punarinta pesii lähes koko Suomessa, mutta Metsä- ja Tunturi-Lapissa levinneisyys ei ole yhtenäinen. Suomessa arvioidaan nykyään pesivän 2–3 miljoonaa paria. Yellowstonen kansallispuisto
Yellowstonen yleisiin pienempiin nisäkkäisiin kuuluu muun muassa viisi näätäeläinlajia, neljä lepakkolajia, neljä jänislajia, amerikanpiiskujänis, kolme päästäislajia, seitsemän oravalajia ja kanadanpuupiikkisika.
Yellowstonessa on havaittu 330 lintulajia, joista noin 148 pesii alueella. Lintulajeista muuttohaukka, valkopäämerikotka ja trumpettikurki ovat luokiteltu vaarantuneiksi. Muuttohaukka asuu Yellowstonessa huhtikuusta lokakuuhun ja talvehtii Meksikossa. Vuotta 1970 edeltänyt torjunta-aineiden liikakäyttö vahingoitti merkittävästi muuttohaukkakantaa, mutta viime vuosien suojelutoimet ovat johtaneet kannan kasvuun. Myös myrkytyksistä kärsinyt Yhdysvaltain kansallislintu valkopäämerikotka elää puistossa koko vuoden eikä muuta ulkomaille talvehtimaan. Yellowstonessa on parhaillaan käynnissä suojeluohjelma, jonka tavoitteena on saada puistoon 62 kotkaparia, jotka tuottaisivat yhteensä 53 poikasta vuosittain. Trumpettikurki on yksi Pohjois-Amerikan uhanalaisimmista lajeista. Laji kärsi ihmisen levittäytyessä yhä laajemmalle Yhdysvaltoihin 1700- ja 1800-luvuilla. Yellowstonessa ne viipyvät kesät. Vuonna 1999 Yellowstonessa oli vain kaksi aikuista trumpettikurkea, joista toinen kuoli vuotta myöhemmin. Tavallisimpia lintulajeja Yellowstonessa sen sijaan ovat muun muassa vuoritiainen, kanadanhanhi, preerialokki ja korppi. Ahdassuusammakot
Suurin osa ahdassuusammakoista elää lämpimillä alueilla, Kaakkois-Aasiassa ja Oseaniassa, Etelä-Amerikassa Microhylinaesekä eteläisessä Afrikassa. Eniten erityyppisiä ahdassuusammakoita elää Madagaskarilla ja Uudessa-Guineassa. Alaheimot Cophylinae, Dyscophinae ja Scaphiophryninae ovat endeemisiä Madagaskarilla. Pikkukanadanhanhi
Pikkukanadanhanhi pesii Alaskassa, Kanadan pohjoisosissa sekä Grönlannin lounaisosissa. Talvehtivana sitä tavataan Yhdysvalloissa Washingtonissa, Oregonissa ja Texasissa sekä Meksikossa. Aikaisemmin sitä esiintyi talvehtivana myös Japanissa. Lajin populaatioksi arvioidaan 920 000–1 400 000 yksilöä. Pikkukanadanhanhi on luokiteltu elinvoimaiseksi. Keltapäähaukka
Keltapäähaukan varsinainen asuinalue kattaa Saharan eteläpuoleisen Afrikan sademetsäalueita lukuun ottamatta. Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa esiintyminen on laikuttaista. Alalaji "feldeggii" elää alueella Euroopasta Itä-Turkkiin ja alalaji "erlangeri" Marokosta Tunisiaan. "Tanypterus"-alalajia tavataan Lähi-idästä Libyaan ja Egyptiin ja nimirotua ja alalaji "abyssinicus"ta eteläisessä Afrikassa. Koko kannan yksilömäärän on arvioitu olevan 100 000-1 000 000 lintua, joista Läntisellä palearktisella alueella elää 3000 paria. Euroopan pieni reunakanta käsittää vain n. 300 paria, jonka vuoksi laji on Euroopassa luokiteltu "erittäin uhanalaiseksi". Euroopan vahvin keltapäähaukka-alue löytyy Italiasta, jossa pesii 170-250 paria (vuoden 1992 laskentojen mukaan). Suomessa lajia ei ole tavattu. Rewantiikeri
Valkoisten tiikerien kantaisä on valkoinen uros, jonka Rewan maharadža pyydysti Pohjois-Intiassa vuonna 1951. Uros oli pohjaväriltään lähes valkoinen ja sillä oli mustanruskeat raidat ja siniset silmät. Se sai eläintarhassa jälkeläisiä väriltään normaalin intiantiikerinaaraan kanssa. Pennut olivat kuitenkin väriltään täysin normaaleja. Myöhemmin sama uros sai pentuja oman tyttärensä kanssa ja näiden joukossa oli myös valkoisia yksilöitä. Kaikki nykyään eläintarhoissa syntyneet valkoiset tiikerit ovat tämän uroksen jälkeläisiä. Rewantiikereitä on kaiken kaikkiaan noin 200 kappaletta. Valkoisia tiikereitä voi nykyisin nähdä muun muassa Bush Gardens -elämyspuistossa Orlandossa ja muutamissa eläintarhoissa. Jääkarhu
Jääkarhuja elää Venäjän pohjoisosissa, läntisessä ja pohjoisessa Alaskassa, Kanadan arktisilla alueilla, Grönlannissa, Huippuvuorilla ja Pohjois-Siperiassa. Vuonna 2017 jääkarhuja oli yhteensä arviolta 22 000–31 000 yksilöä, joista Kanadassa 60–80 prosenttia. Populaatioita on 19, joista yksi pienenee, kaksi kasvaa, seitsemän on vakaita ja yhdeksästä ei ole riittävästi tietoja. Punaposkiherttu
Punaposkiherttua tavataan laajalla alueella Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Sen on kuvattu olevan paikallisesti yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Wyoming
Vuoden 2002 tietojen mukaan suuri valtaosa Wyomingin väestöstä oli taustaltaan valkoisia. He muodostivat noin 95 prosenttia osavaltion väestöstä. Valkoiset ovat pääosin taustaltaan saksalaisia, englantilaisia ja irlantilaisia. Eurooppalaisten lisäksi osavaltiossa asuu intiaaneja, aasialaisia ja mustia. Vuoden 2000 tietojen mukaan Wyomingissa asui 11 113 intiaania. Suurin heimo on arapahot. Aasialaisia oli saman vuoden tietojen mukaan 2 771 ja mustia 3 722. Valkoailakki
Valkoailakkia tavataan koko Euroopassa lukuun ottamatta Portugalia, Espanjaa, entisen Jugoslavian aluetta, Kreikkaa ja Bulgariaa. Laji puuttuu myös aivan pohjoisimmasta Euroopasta. Levinneisyysalue jatkuu läpi Euroopan Keski-Aasiaan asti, ja edelleen satunnaisena Siperiaan saakka. Sitä tavataan satunnaisena myös Turkissa. Valkoailakki on levinnyt laajalle alueelle myös Pohjois-Amerikkaan, mutta on siellä ihmisen mukanaan tuoma tulokaslaji. Paikoitellen sitä tavataan myös Grönlannissa sekä myös Uudessa-Seelannissa ja Tasmaniassa. Valkopäämerikotka
Ennen eurooppalaisten saapumista Pohjois-Amerikan mantereelle valkopäämerikotkia oli Pohjois-Amerikassa noin puoli miljoonaa yksilöä. Ne olivat levittäytyneet Meksikoa lukuun ottamatta lähes koko mantereelle ja olivat varsin tavallisia näkyjä. Eurooppalaisten uudisasukkaiden tulo ja alueen asuttaminen kuitenkin muuttivat tilanteen toisenlaiseksi; jo 1800-luvun loppuun mennessä valkopäämerikotkien määrä oli kääntynyt jyrkkään laskuun. Tälle kannan katoamiselle oli syynä ilmeisesti ihmisen ja kotkan kilpailu samasta elintilasta ja sen tarjoamasta ruoasta. Ihmiset tunkeutuivat kotkien elinalueille, metsästivät alueen eläimistöä ja kalastivat alueen vesistöistä. He myös tuhosivat luontoa tieltään rakentaessaan rakennuksiaan ja teitään. Näin he tulivat samalla tuhonneeksi valkopäämerikotkan asuinalueita, jolloin kotkille ei jäänyt paljonkaan elintilaa metsästää ja pesiä. Alueille asettuneet karjankasvattajatkaan eivät epäröineet ampua lintuja, joiden he uskoivat käyvän karjansa kimppuun. Mitä suuremmaksi ihmismäärä mantereella kasvoi, sitä pienemmäksi kävi valkopäämerikotkakanta. Kanadassa laji säilyi kuitenkin hieman elinvoimaisempana, sillä maa oli harvemmin asuttu ja sen kotkakanta keskittyi enimmäkseen maan erämaihin. Nokiperhoset
Eurooppalaisista lajeista suurin osa esiintyy vuoristoissa ja monet boreaalisilla, subarktisilla ja arktisilla alueilla. Vuoristolajit elävät usein huomattavan korkealla merenpinnasta. Pohjois-Amerikassa lajisto keskittyy Alaskaan sekä Kanadan luoteis- ja länsiosiin. Vain muutamaa lajia tavataan etelämpänä. Pohjoismaissa lajien elinympäristöt keskittyvät metsiin, soille ja tuntureille. Valkoposkisaukko
Valkoposkisaukot ovat yksineläjiä, mutta joskus niitä näkee noin 4–6 yksilön ryhmissä, joissa on 2–3 täyskasvuista ja 2–3 nuorta yksilöä. Suurempia klaaneja näkyy joskus ruokailemassa yhdessä. Laji on aktiivisimmillaan hämärän aikaan. Päivät se nukkuu onkaloissa tai pesissä. Lähes puolet pesistä ovat luonnollisia muodostumia, mutta toinen puolisko niistä on saukkojen pehmeään materiaaliin kaivamia. Hereilläoloajansa valkoposkisaukot käyttävät pääosin uimiseen, metsästämiseen, syömiseen, leikkimiseen tai auringossa loikoiluun. Uidessaan ne käyttävät takajalkoja ja häntää propulsion aikaansaamiseksi, ja häntä toimii samalla peräsimenä. Maalla valkoposkisaukot liikkuvat joskus jopa seitsemän kilometriä vesiväylien välillä. Ne joko kävelevät hitaasti tai liikkuvat hylkeiden tapaan. Valkopäämerikotka
Valkopäämerikotkan elinalue kattaa lähes koko Pohjois-Amerikan mantereen, sillä sitä on tavattu niin Kanadasta, Manner-Yhdysvalloista, Alaskasta kuin Pohjois-Meksikostakin. Kanadassa sitä esiintyy lähes koko maassa, mutta kanta on keskittynyt Brittiläiseen Kolumbiaan, missä lintuja on noin 20 000 yksilöä. Lintua on tavattu myös pohjoisesta Meksikosta. Suurin osa valkopäämerikotkakannasta keskittyy kuitenkin Yhdysvaltain puolelle. Sitä esiintyy maan jokaisessa osavaltiossa lukuun ottamatta Havaijin saaria, mutta erityisen runsas kanta on Floridassa, Wisconsinissa, Washingtonissa, Minnesotassa, Oregonissa ja Michiganissa. Alaskan osavaltiossa elää kuitenkin maailman suurin valkopäämerikotkakanta: lähes puolet maailman valkopäämerikotkista. Vaikka linnun kanta keskittyy pääasiassa Pohjois-Amerikkaan, on joitakin yksilöitä tavattu myös Euroopan ja Aasian puolelta. Yleensä nämä linnut ovat lähtöisin Alaskasta ja vain vierailevat muilla mantereilla. Tundrahanhi
Tundrahanhi pesii nimensä mukaisesti tundralla. Pesimäalueet ovat Koillis-Venäjällä ja Siperiassa. Tundrahanhia nähdään Suomessa joskus suurinakin parvina erityisesti syksyisin hanhien muuttoaikaan. Hyvinä vuosina muuttajia voi olla jopa 100 000 yksilöä. Lintuja on nähty Suomessa joskus myös talvisin. Venäjältä Suomen yli muuttavat linnut talvehtivat Pohjanmeren rannikolla. Suomessa tundrahanhi ei pesi. Valkoposkihanhi
Valkoposkihanhi pesii arktisen alueen puoliaavikkoisilla tundra-alueilla Grönlannissa, kivikoissa, kallioilla, jyrkänteillä, kivikkoisilla mäillä ja Huippuvuorten saarilla lähellä kosteikkoja kuten järviä, jokia ja soita sekä vuonojen yläosissa, rannoilla, kosteilla niityillä ja liejumailla. Toisinaan pesimäalueilla voi olla vielä lunta valkoposkihanhen saapuessa sinne, jolloin se siirtyy ruokailemaan merilintujen ulosteiden ravitsemien reheväkasvuisten vuorenrinteiden eteläseinämille ennen siirtymistä alas pesimäpaikoille. Laji palaa myös sulkasadon jälkeen rinteille ruokailemaan ennen syysmuuttoa. Poikasten kuoriuduttua valkoposkihanhiperheet voivat lähteä kivikkoisilta alueilta kasvipeitteisimmille tundrajärvien ja jokien ympäröimille alueille. Valkohangokas
Suomessa valkohangokas on tulokas, joka on tavattu ensimmäisen kerran Virolahdelta vuonna 2000 ja sittemmin laji on levinnyt etelärannikkoa pitkin länteen päin. Nykyisin sen levinneisyys ulottuu Etelä-Savosta ja Etelä-Karjalasta aivan etelärannikkoa pitkin Turun saaristoon ja Ahvenanmaalle. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena touko-kesäkuun vaihteesta heinäkuun loppupuoliskolle. Punajalkahaukka
Punajalkahaukka pesii Itä-Euroopassa ja Aasiassa ja talvehtii Afrikassa. Elää aroilla ja muilla avomailla, soilla ja viljelysalueilla. Pesinyt Suomessa jokusen kerran satunnaisena yksittäispesijänä. Muuttoaikoina levähtää viljelysseuduilla. Suomessa pesivän kannan suuruudeksi arvioidaan 0–5 paria, silti esim. vuoden 2005 syysmuutossa niitä nähtiin maassamme noin 350 yksilöä. Harmaasieppo
Harmaasieppoa tavataan pesivänä Islantia lukuun ottamatta lähes koko Euroopassa. Idässä sen levinneisyysalue ulottuu Pakistaniin, Kiinaan ja Mongoliaan. Lisäksi laji pesii Luoteis-Afrikassa. Talvehtimisalueet sijatsevat Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Euroopassa arvioidaan pesivän 14–22 miljoonaa paria. Hyvin varovainen arvio koko maailman populaatioksi on 85,7–264 miljoonaa yksilöä. Vaikka lajin maailmanlaajuinen kanta on laskussa, harmaasieppo ei ole vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Meriharakka
Pesimisalueet ovat Länsi-Eurooppa, Keskinen Euraasia ja Kamtšatka sekä Kiina. Näiden mukaan meriharakat joskus jaetaan kolmeen alalajiin. Talvehtimisalueita ovat Pohjois-Afrikka, Etelä-Eurooppa ja Etelä-Aasia. Euroopassa pesii vähintään 200,000 paria pääasiassa merenrannikoilla. Suomen pesimäkanta on noin 4000 paria, mistä sisämaapesijöiden osuus on 50–100 paria. Muuttolintu, joka saapuu Suomeen huhtikuussa ja lähtee pois heinä-elokuussa. Arktisten alueiden pesimälinnut muuttavat Suomen yli toukokuussa. Kaksoisjalkaiset
Kaksoisjalkaisia tavataan kaikkialla maailmassa arktisimpia alueita lukuun ottamatta. Lajien määrä on suurempi lämpimän ilmaston vyöhykkeellä kuin viileässä ilmastossa, sillä esimerkiksi Ranskassa tavataan noin 250 lajia, mutta Pohjoismaissa yhteensä vain viitisenkymmentä. Viikin tiedepuisto
Viikin pelloilla elää 4 000 urbaania valkoposkihanhea, jotka tuhoavat koeviljelmiä. Hanhilla ei ole luontaisia vihollisia, eivätkä ne koe mitään uhkaa alueella. Lintuja on yritetty häätää vuosikausia tavanomaisilla keinoilla tuloksetta. Tiedepuisto anoi syksyllä 2013 Uudenmaan ELY-keskukselta hanhien ampumista, mutta hakemus hylättiin. Asiaa on myöhemmin käsitelty korkeimmassa oikeudessa, mutta lupaa lintujen ampumiselle ei ole myönnetty. Oikeuden perustelujen mukaan koeviljelmä voidaan peittää verkoilla, jolloin linnut eivät pääse tuhoamaan kasvustoja. Tiedepuisto saa vuosittain 8000 € korvauksen vahingoista, mikä kattaa kuitenkin vain osittain syntyneet kokonaisvahingot. Tukkasotka
Tukkasotka on muuttolintu ja sitä tavataan talvehtimisalueillaan leudossa Etelä- ja Länsi-Euroopassa sekä eteläisessä Aasiassa suurina parvina erilaisilla vesialueilla. Runsaslukuisen tukkasotkan maailmanpopulaation kooksi arvellaan 2,7–4,1 miljoonaa yksilöä. 1990-luvun lopulla Suomen tukkasotkakannaksi arvioitiin 120 000 paria, mutta uusin kannanarvio (v. 2010) on enää 40 000–60 000 paria. Britteinsaarilla pesii 9 000 – 10 000, Venäjällä 395 000 – 490 000 ja Turkissa 50–500 paria. Kanadanhanhi
Euroopan ensimmäiset kanadanhanhet tuotiin Pohjois-Amerikasta Britanniaan vuonna 1678 riistalinnuiksi. Ne olivat nimialalajia "B. c. canadensis", mutta joukossa on saattanut olla myös "B. c. maxima" -alalajin yksilöitä. Britannian hanhet muistuttavat "maxima"-alalajia suurelta kooltaan, poskilaikun muodoltaan, kesyydeltään ja heikolta muuttotaipumukseltaan. Britanniassa kanta kasvoi hitaasti, ja vasta lähes 300 vuoden kuluttua, 1960-luvulla, sen koko ylitti 10 000 yksilön rajan. Mahdollisesti joitain yksilöitä on tullut Atlantin yli luonnostaankin muuttoharhailijoina. Nykyisin lajilla on pesiviä kantoja Britteinsaarilla (nykyisin noin 47 000 paria), Färsaarilla, Alankomaissa, Belgiassa, Ranskassa, Saksassa, Itävallassa, Tšekissä, Ukrainassa, Puolassa ja Skandinaviassa. Lisäksi lajia tavataan Aasian ja Oseanian puolella Siperiassa, Kamtšatkalla, Kiinassa, Japanissa ja Uudessa-Seelannissa. Valkohorsma
Valkohorsma on pohjoisen pallonpuoliskon laji. Euroopassa sitä kasvaa ainoastaan Islannissa, Färsaarilla, muutamin paikoin Suomen ja Kuolan niemimaan tunturialueilla, Norjan ja Ruotsin vuoristoalueilla sekä Keski-Ruotsissa, jossa laji kasvaa myös alavammilla alueilla. Pohjois-Amerikassa valkohorsmaa tavataan Kalliovuorten alueella Alaskasta aina Kaliforniaan saakka sekä paikoitellen Kanadan itäosissa. Lajia kasvaa myös Grönlannin rannikoilla saaren keskivaiheille asti. Suomessa valkohorsma kuuluu alkuperäisiin lajeihin. Se on kuitenkin harvinainen, levinneisyydeltään pohjoinen kasvi, jota on tavattu vain Pallas-Ounastunturien alueella, Utsjoella ja Enontekiön pohjoisosassa. Valkohäntäpeura
Amerikassa valkohäntäpeurat ovat hieman eri värisiä alalajista ja elinympäristöstä riippuen. Tummimmat peurat elävät kosteilla ja metsäisillä seuduilla, vaaleimmat kuivilla ja aukeilla alueilla ja punertavimmat trooppisissa ympäristöissä. Suomessa elävä Pohjois-Amerikan itärannikon alalaji on väritykseltään kesällä punertavanruskea. Syksyllä sen punertavuus vähenee ja talvisin kylkien ja selän normaalisti ruskea karvapeite saa harmahtavia sävyjä. Maha ja jalkojen sisäsivut ovat valkeat, samoin kuin noin 30 cm pitkän hännän alapuoli ja peräpeili, nenän ja silmien ympärykset sekä kurkku ja alaleuka. Tummien kylkien ja vaalean vatsan väriero on selvärajainen. Vasat ovat nuorena valkopilkullisia, mutta pilkut häviävät 3–4 kuukauden iässä. Amerikassa valkohäntäpeura saatetaan sekoittaa hyvin samannäköiseen muulipeuraan. Muulipeuralla on kuitenkin suuremmat korvat ja eri värinen häntä, minkä lisäksi lajien urosten sarvet ovat muodoltaan erilaiset. Lajit voidaan tunnistaa myös juoksutyyliensä perusteella: muulipeuran loikkiessa sen kaikki jalat kohoavat ja laskeutuvat yhtäaikaisesti, kun taas valkohäntäpeura ponnistaa hyppyyn takajaloillaan ja laskeutuu maahan etujaloillaan. Eurooppalainen metsäkissa
Viime vuosikymmeninä on kissan tilanne parantunut metsästyskiellon ansiosta. Kaikesta huolimatta kissaa esiintyy Länsi-Euroopassa vain Skotlannin pohjoisosissa, eräissä Espanjan osissa ja Itä-Ranskassa. Keski-Euroopan keskivuoristossa on arviolta 2 000 yksilöä, mutta 1900-luvun puolivälissä kissa oli hävinnyt monilta alueilta. Sen sijaan Kaakkois-Euroopassa alalajia esiintyy melko runsaasti. Sikäläinen kanta on risteytynyt melko vähän kotikissan kanssa. Valkopäämerikotka
1960-luvulla useat Yhdysvaltain osavaltiot listasivat valkopäämerikotkan erittäin uhanalaiseksi lajiksi. Virallisesti laji julistettiin uhanalaiseksi kaikkialla Yhdysvalloissa vuonna 1967. Uhanalaisten lajien suojelusäädös säädettiin kuusi vuotta myöhemmin, vuonna 1973. Lisäksi Yhdysvaltain hallitus ja muutamat yritykset pyrkivät lisäämään ihmisten tietoisuutta valkopäämerikotkasta ja sen suojelusta. Kanadassakin säädettiin Yhdysvaltain tapaan lakeja, joiden oli tarkoitus turvata valkopäämerikotkakannan säilyminen. Toimet johtivat haluttuun tulokseen, ja valkopäämerikotkakanta lähti jälleen nousuun. Vuonna 1995 valkopäämerikotkan uhanalaisuusluokitus laskettiin "vaarantuneeseen". Nykyään laji on jo elinvoimainen; valkopäämerikotkien määräksi on arvioitu noin 70 000 yksilöä. Suurin osa kannasta elää Yhdysvaltain Alaskassa. Itämeri
Linnusto on muuttunut myös aikojen kuluessa, sillä esimerkiksi kyhmyjoutsen on levittäytynyt Itämeren pohjoisosiin asti. Muita Itämerellä yleistyneitä lajeja ovat merimetso, aikaisemmin vain muuttoaikoina havaittu valkoposkihanhi ja vieraslaji kanadanhanhi. Suojelutyön ansiosta merikotka ja merihanhi ovat edelleen osa Itämeren lajistoa. Valkoposkihanhi
Eniten valkoposkihanhia tuli aiempien vuosien tapaan pääkaupunkiseudulle, eli Siuntion ja Sipoon väliselle alueelle, missä laskettiin yhteensä 10 400 yksilöä. Muualla havaittiin valkoposkihanhia seuraavasti: Mynämäki: 5 600 hanhea, Turku: 2 800, Pori: 2 250, Kotkan–Haminan alue: 1 100 ja Vöyri: 800. Sisämaan valkoposkihanhet keskittyivät Hollolan ja Lahden alueelle, jossa havaittiin 820 lintua. Valkohai
Valkohaiden elinympäristöihin kuuluvat maailmanlaajuisesti kaikki trooppisten ja lauhkeiden ilmastovyöhykkeiden meret, joissa veden lämpötila on 12–24 celsiusasteen välillä. Niitä on tavattu erityisesti Australian, Etelä-Afrikan, Floridan, Kalifornian ja Meksikon rannikoilla ja niiden läheisyydessä. Suurin osa valkohaista elää avomerellä Karibianmeressä, Tyynessämeressä ja Intian valtameressä, mutta niitä on havaittu myös Etelä-Kiinan meressä, Japaninmeressä ja Välimeressä. Valkohait liikkuvat useimmiten pinnan läheisyydessä, mutta niiden tiedetään kykenevän sukeltamaan 1 280 metrin syvyyteen. Valkoposkihanhi
Pesimäkauden ulkopuolella laji viihtyy vuoroveden vaikuttamilla liejumailla, marskimailla ja rantaniityillä etenkin karuilla laitumilla ja viljelymailla. Viljelymaat ovat muodostuneet lajin talvehtimisaluiden tärkeimmiksi ruokailupaikoiksi. Viro
Virossa tavataan noin 20 000 eri hyönteislajia, sekä 65 kala-, 10 sammakkoeläin- ja viisi matelijalajia. Sammakkoeläimistä suurin osa on harvinaisia ja rauhoitettuja. Selkärankaisia on yhteensä noin 500 lajia. Nisäkkäistä yleisimpiä ovat metsäkauris (40 000 kpl), rusakko, metsäjänis ja villisika (13 000 kpl). Petoeläimistä Virossa on muun muassa 1 100 ilvestä, 800 karhua ja noin 600 sutta. Harmaahylkeitä on Viron merialueella yli 2 000, norppia on alle 1 000. Viroon on tuotu maasta hävinneitä lajeja, kuten euroopanmajava ja saksanhirvi, sekä kokonaan uusia lajeja kuten piisami, supikoira ja minkki. Vesikko on Suomen tapaan hävinnyt Virosta, mutta Hiidenmaata on puhdistettu minkeistä ja vesikkoa on istutettu takaisin sinne. Virossa on tavattu 331 lintulajia, joista 207 pesii Virossa säännöllisesti. Lehti- ja sekametsissä elää monia lintulajeja, mutta erityisesti eri varpuslintuja. Yleisimpiä niistä ovat peippo, sirittäjä, tiltaltti, punarinta, metsäkirvinen ja rautiainen. Saaristossa ja rannikolla on muun muassa lokkeja, tiiroja ja hanhia. Soilla pesii muun muassa riekko, kapustarinta, isolepinkäinen ja muuttohaukka. Isot petolinnut menestyvät suurten luonnonsuojelualueiden takia. Kotkapareja maassa pesii noin 250. Kattohaikarat pesivät muun muassa vanhoissa savupiipuissa ja puhelinpylväiden päällä. Virossa tavataan myös mustahaikaraa, joka on pääasiassa erämaiden asukki. Valkoposkiluura
Valkoposkiluurat elävät Andien länsirinteillä noin 2,5 kilometrin korkeudella Ecuadorin eteläosassa ja Perun pohjoiskolkassa. Laji kuvailtiin tieteelle uutena vuonna 1999 ja sen kokonaispopulaatio on ehkä 250–999 yksilöä. Kanta elää maantieteellisesti suppealla alueella ja on vaarassa hävitä metsien hakkuiden ja elinympäristön tuhoutumisen seurauksena. Valkosiipi
Pohjois-Afrikasta ja Iberian niemimaalta eteläisen ja keskisen Euroopan poikki Aasiaan ja Kiinaan saakka tavattava laji. Suomesta valkosiipi on tavattu vain yhden kerran. Ainoa yksilö on saatu Helsingistä kesäkuun alussa 1973. Perhoset lentävät kahtena sukupolvena, ensin toukokuun puolivälistä kesäkuun puoliväliin ja myöhemmin heinäkuun puolivälistä elokuun puoliväliin. Valkovatsaviistäjä
Valkovatsaviistäjä ("Pterodroma incerta") on ulappaliitäjien heimoon kuuluva valtamerilintu. Se elää Atlantin eteläosassa ja pesii vain Tristan da Cunhan saariryhmän Tristanin ja Goughin saarilla. Populaation koko on noin viisi miljoonaa yksilöä. Pesimäajan ulkopuolella valkovatsaviistäjät vaeltelevat eteläisellä Atlantilla Etelä-Amerikan ja Afrikan välillä. Hermann Schlegel kuvaili lajin holotyypin vuonna 1863. Valkoposkihanhi
Valkoposkihanhi on suojeltu koko sen esiintymisalueella, mutta ennen ihminen metsästi lajia ja keräsi sen munia ja untuvia. Valkoposkihanhi voi myös häiriintyä muiden lintulajien metsästyksestä, vaikka sitä itseä ei metsästettäisikään. Laji kärsii mahdollisesti myös maanviljelijöiden vainosta, koska laji käyttää talvehtimisalueillaan samoja laitumia kuin karja. Huippuvuorilla pesivää kantaa verottavat naalit, jotka käyvät rosvoamassa pesiä. Valkoposkihanhi kärsi 1900-luvun alkupuoliskolla metsästyksen lisäksi talvehtimisympäristöjen heikkenemisestä, mutta 1900-luvun jälkipuoliskolla kanta alkoi suojelutoimien johdosta kasvaa. Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan lajia potentiaalisesti uhkaavia tekijöitä ovat myös ilmastonmuutos, ankarat sääolot ja muuttuvat pesimäympäristöt. IUCN on luokitellut valkoposkihanhen elinvoimaiseksi lajiksi vuodesta 1988 lähtien. Valkohangokas
Valkohangokkaan levinneisyys ulottuu Pyreneiltä Keski-Euroopan poikki Balkanille ja Baltiaan sekä edelleen Venäjän poikki Koreaan saakka. Laji puuttuu suuresta osasta Välimeren ympäristöä. Pohjoismaissa lajia tavataan ainoastaan Suomessa. Valkohäntäpeura
Suomessa valkohäntäpeura on Pirkanmaan maakunnan nimikkoeläin. Luontaisella esiintymisalueellaan Kanadassa se on puolestaan Saskatchewanin provinssin tunnuseläin ja on kuvattu provinssin vaakunaan. Valkorevonhäntä
Valkorevonhäntä on lähtöisin Pohjois-Amerikasta, mutta on levinnyt tulokkaana muun muassa Eurooppaan. Suomessa valkorevonhäntä on satunnainen uustulokas, jota on tavattu eri puolilta maata Oulun korkeudelle saakka. Valkoposkihanhi
Venäjällä pesivät valkoposkihanhet muuttavat huhtikuun lopulla pohjoiseen Viron kautta, josta ne jatkavat Suomenlahtea ja Itä- ja Kaakkois-Suomea pitkin Jäämerelle runsaslukuisena muutaman päämuuttopäivän ajan toukokuun loppupuolella. Syysmuutto tapahtuu pidemmällä aikavälillä syys-lokakuussa, eikä ole yhtä näyttävää kuin kevätmuutto. Valkoposkihanhi esiintyy pesimäalueillaan touko-kesäkuusta elo-syyskuuhun. Laji muuttaa syyskuussa jokavuotisten levähdysaluiden kautta etelään ja saapuu talvehtimisalueelle syyskuun lopussa. Takaisin pesimäalueille valkoposkihanhi muuttaa huhti-toukokuussa, mutta voi jäädä 20–30 päiväksi levähtämään matkan varrelle ennen jatkamista pohjoiseen. Valkoposkihanhi
Valkoposkihanhi on hyvin typäkkä keskikokoinen hanhi. Sen pituus on 58–70 senttimetriä, siipiväli 120–142 cm ja paino 1 500–3 000 grammaa. Keskipaino on 1 687 grammaa. Kaula on suhteellisen lyhyt ja voimakas, pää pyöristynyt ja nokka pienikokoinen. Rinta, kaula ja pää ovat mustat, mutta mustan alueen keskellä kurkun, korvanpeitinhöyhenten ja otsan kohdalla on yhtenäinen valkoinen alue. Valkoinen alue voi joskus olla myös kellertävä. Ohjas ja nokka ovat mustat. Sukupuolet ovat samannäköiset, mutta koiras on hieman naarasta suurempi. Valkobeisa
Luonnossa elää nykyään noin tuhat valkobeisaa. Vankeudessa elävien yksilöiden määrä on arviolta 6 000–7 000, joista useimmat alkuperäisellä levinneisyysalueella. Niistä osa elää suurissa aidatuissa tarhoissa, joita on esimerkiksi Arabiemiraateissa, Bahrainissa, Qatarissa ja Syyriassa. Saudi-Arabiassa elää arviolta 600 eläintä, joista noin 400 Mahazat as Saydin suojelualueella ja loput Uruq Bani Ma'aridin suojelualueella. Arabiemiirikunnissa elää noin 200, Israelissa yli 100 ja Jordaniassa noin 50 yksilöä. Omaniin palautettujen eläinten määrä oli parhaimmillaan yli 450, mutta maan kanta on romahtanut. Vuoden 1996 elokuussa niitä oli vielä yli 400, mutta vuonna 2011 niitä oli jäljellä vain 50 koirasta. Salametsästäjät pyydystivät lähinnä naaraita ja vasoja, jotka vietiin myytäväksi ulkomaiden yksityisiin eläintarhoihin. Nykyään Omanissa on arviolta 50 valkobeisaa, mutta joukossa ei ole ainuttakaan naarasta. Abu Dhabissa elää noin sata luonnonvaraista eläintä, jotka ovat peräisin vuonna 2007 aloitetuista istutuksista. Palautusistutuksia harkitaan myös Jemeniin. Valkobeisoja tuotiin Jordaniaan jo vuonna 1983, mutta niitä vapautettiin luontoon vasta heinäkuussa 2009, jolloin Wadi Rumin suojelualueelle tuotiin Arabiemiraateista 12 naarasta ja kahdeksan koirasta. Vaikka kokonaispopulaatio on hieman pienentynyt 2000-luvulla, kanta on kuitenkin vakiintunut ja IUCN nosti lajin luokituksen vuonna 2011 erittäin uhanalaisesta vaarantuneeksi. Haapana
Talven haapana viettää yleensä Keski-Euroopassa, Etelä-Euroopassa tai Pohjois-Afrikassa. Suomeen talveksi jääneet haapanat viettävät talviajan Etelä-Suomen rannikolla. Maailman haapanapopulaatioksi arvioidaan 2,8–3,3 miljoonaa yksilöä ja IUCN luokittelee lajin elinvoimaiseksi. Kanta on kuitenkin laskussa. Suomessa arvioitiin 1990-luvun lopulla pesivän noin 70 000 haapanaparia, mutta kanta on taantunut 1990-luvulta lähtien. Kanadanhanhi
Kanadanhanhi voi joskus risteytyä valkoposkihanhen kanssa. Tällöin syntynyt jälkeläinen on kooltaan ja väritykseltään muutoin vanhempiensa välimuoto, mutta niitä hieman tummempi ja ruskeasävyisempi. Harmaapapukaija
Harmaapapukaija on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Pääasiallisin syy lajin vähenemiseen on lemmikkieläinkauppa, sillä se on Euroopan, Yhdysvaltojen ja Lähi-idän suosituimpia lemmikkilintuja, koska ne osaavat matkia ihmisten puhetta ja muita ääniä. Vuosien 1982–2014 aikana harmaapapukaijaa ja siitä erotettua "Psittacus timneh" -lajia pyydystettiin luonnosta yli 1,3 miljoonaa yksilöä. Myös elinympäristöjen tuhoutuminen on paikoin vähentänyt lajille sopivien elinympäristöjen määrää. Maailman populaation kokoa on vaikea arvioida, ja siksi kokonaisarvio vaihtelee 560 000–12 700 000 yksilön rajoissa. Suomen luonto
Vaikka Suomessa elää vain noin prosentti maailman kaikista hyönteislajeista, kaksisiipis- ja pistiäislajisto on huomattavan monipuolista. Kaksisiipisheimoista esimerkiksi suurpääkärpäslajeja tavataan Suomessa 25 prosenttia ja lantakärpäsistä 30 prosenttia kaikista lajeista. Sääskien alalohkossa puolestaan on monia runsaina esiintyviä lajeja, jotka ovat myös ekologisesti tärkeitä. Surviaissääsket ovat runsaslajisin sääskiheimo. Niitä tunnetaan Suomesta yli kuusisataa lajia. Pistiäiset ovat Suomen runsaslajisin, kun yleensä muualla maailmalla kovakuoriaisia on eniten. Sahapistiäisten määrä on Suomessa poikkeuksellisen suuri. Suomessa elää myös esimerkiksi puolset Euroopan kimalaislajeista, joissa on myös erikoisuuksina hevoskimalaisen ja sorokimalaisen melanistiset muodot. Valkoposkisorsa
Valkoposkisorsaa tavataan Karibialla, Galapágossaarilla ja muualla Etelä-Amerikassa. Se viihtyy parhaiten hieman suolaisissa vesissä, kuten murtovetisissä järvissä, estuaareissa ja mangrovesoilla. Valkohäntäpeura
Suomen valkohäntäpeurakanta on saanut alkunsa Minnesotaan muuttaneiden amerikansuomalaisten lahjasta entiselle kotimaalleen. Siirtolaisten maastalähdön aikoihin Suomessa ei elänyt juuri lainkaan luonnonvaraisia hirvieläimiä, sillä metsäpeurat oli metsästetty sukupuuttoon, hirvikanta näytti olevan kokemassa saman kohtalon eikä metsäkauris ollut vielä levittäytynyt sinne. Yhdysvalloissa sen sijaan eli useita hirvieläinlajeja, joista valkohäntäpeura oli yleisin. Siksi Minnesotan siirtolaiset perustivat vuonna 1932 erityisen peurakomitean, jonka tavoitteeksi tuli saada valkohäntäpeurasta Suomeen uusi riistalaji. Syksyllä 1934 komitea oli saanut hankittua laivalla tapahtuvaa kuljetusta varten kahdeksan peuranvasaa, joista puolet oli uroksia ja puolet naaraita. Yksi uros kuitenkin kuoli jo ennen laivamatkaa, ja kaksi menehtyi laivassa. Helsingin satamaan selvisi hengissä yksi uros ja neljä naarasta, jotka 8. syyskuuta 1934 saapuivat perille Vesilahden Laukon kartanon maille perustettuun tarhaan. Ensimmäiset suomalaiset vasat syntyivät toukokuussa 1937. Maaliskuussa 1938 peurat karkasivat aitauksestaan, eikä urosta enää saatu kiinni. Tällöin tarhassa jäljellä olleet kolme naarasta ja niiden kaksi urosvasaa päädyttiin laskemaan vapauteen. Kannan geneettisen perimän laajentamiseksi Suomeen tuotiin vielä muutamia valkohäntäpeurayksilöitä lisää vuonna 1948. Lentokonematkalle lähti tuolloin joko kuusi tai kahdeksan yksilöä (puolet kumpaakin sukupuolta), mutta niistä 2–3 ehti kuolla ennen Laukossa tapahtunutta vapauttamista. Kanta oli alkanut kasvaa nopeasti jo ennen tätä jatkoistutusta, sillä vuonna 1948 sen kooksi laskettiin noin sata yksilöä ja metsästyksen aloittamisvuonna 1962 tuhat yksilöä. Metsästys ei hidastanut runsastumista, vaan vuonna 1968 peurojen määräksi arvioitiin jo neljä tuhatta. Määrä kasvoi nopeasti varsinkin 1970-luvun alussa ja oli suurimmillaan saman vuosikymmenen lopulla, jolloin talvikannaksi arvioitiin noin 25 000 yksilöä. Valkohäntäpeurojen metsästystä alettiin tehostaa, ja siihenastisena ennätysvuonna 1980 kaadettiin lähes 15 000 yksilöä. Tuon huippujakson jälkeen kantaa on säännöstelty metsästyksellä; se kävi alimmillaan noin 15 000 yksilössä, mutta nyttemmin kannan on annettu kasvaa. Leviämistä rajoittaa luonnollisesti lumipeitteen paksuus ja ravinnon saatavuus, mutta maan itä- ja pohjoisosissa myös suuret yhtenäiset metsäalueet ja vesistöt. 2000-luvulla peurakantaa on pienentänyt ilveskannan kasvu, joka etenkin vahvoilla peura-alueilla on ollut huomattavan nopeaa. Myös peuran käyttäytymisessä on havaittu muutoksia – se ei tule niin helposti ruokintapaikoille, jonka tienoilla ilvekset odottavat – ja saalismäärät ovat osin senkin vuoksi pienentyneet. Valkohäntägnuu
Valkohäntägnuut elivät aiemmin vaeltelevina laumoina, mutta niitä ei ole tutkittu luonnollisessa ympäristössä. Laumakoon määrää nykyään ihminen ja aidat estävät vaellukset. Naaraat ja poikaset elävät nykyään noin 11–50 yksilön ryhminä ja koiraat omissa ryhmissään. Naaraiden johtamissa ryhmissä on tiukka hierarkia, ja naaraiden on nähty kamppailevan vieraiden yksilöiden kanssa. Koiraiden ryhmissä sen sijaan ei tapahdu aggressioita. Lauman elinalue on keskimäärin yhden neliökilometrin laajuinen, mutta koko vaihtelee kasvillisuuden ja tilan saatavuuden mukaan. Suurin nykylauma käsittää reilut 300 eläintä. Valkohäntägnuu on juovagnuuta aggressiivisempi. Koska niiden sarvissa on ulkonema, ne eivät sui tai hiero otsiaan sukulaislajien tavoin, mutta toisinaan ne hierovat poskiaan lajitoverin kaulaan. Koiraiden arvoasteikko määräytyy muiden onttosarvisten tavoin päitä yhteen puskemalla ja vastustajaa työntämällä. Naarailla se määräytyy enimmäkseen pään nyökyttelyllä ja ravistelulla. Hännällä piiskaaminen ja huiskuttelu voi tarkoittaa mitä vain alistumisesta valta-asemaan. Se saattaa olla myös äänimerkki, sillä se voi kuulua puolen kilometrin päähän. Laji on melko äänekäs. Eläimet tuhahtelevat ja pitävät sointuvaa hik-ääntä. Koiraat perustavat 4-vuotiaina lisääntymistä varten reviirin, jonka läpi naaraslauma kulkee. Se merkitään lantakasalla, johon reviirin omistaja virtsaa, kuopii ja kierii. Reviirikiistoissa koiraat pöyhistelevät ja taistelevat sarvineen rituaalisesti. Sitä seuraa toitottava ja kaksiosainen "ge-nu"-ääni. Lajin vihollisia ovat leijonat, täplähyeenat, savannikoirat, krokotiilit, gepardit ja leopardit.
Valkohäntägnuun pääravintoa ovat ruohot ja satunnaisesti myös karoon pensaat ja yrtit. Niiden ei tarvitse juoda joka päivä. Afrikanhanhi
Linnun pituus on 63–73 cm ja paino 1,5–2 kg. Valkoposkihanhen kokoinen, väritykseltään vaalean ruskehtava. Lennossa näkyy siivellä suuri valkoinen laikku. Lento on raskasta, hanhimaista. Koiras on väritykseltään hieman kirjavampi. Karhu
Karhu on aiemmin elänyt laajoilla alueilla Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa, mutta on vähentynyt monilta alueilta. Amerikassa tavattavat harmaakarhu ja kodiakinkarhu ovat karhun alalajeja, mutta mustakarhu ("Ursus americanus") on oma erillinen lajinsa. Alaskan ABC-saarilla elävä ruskeakarhu on läheisempää sukua jääkarhulle kuin muualla maailmassa eläville ruskeakarhuille. Valkopyökit
Valkopyökit ("Carpinus") on suku koivukasvien ("Betulaceae") heimossa. Lajit ovat kesävihantia puita. Sukuun kuuluu 35–40 lajia, jotka kasvavat luonnonvaraisina pohjoisella pallonpuoliskolla. Suurin lajimäärä esiintyy Itä-Aasiassa. Euroopassa kasvaa kaksi ja Pohjois-Amerikassa yksi laji. Mustapäätasku
Laaja esiintymisalue kattaa Aasian ja Euroopan, pohjoisimpia osia lukuun ottamatta, sekä Afrikan. Suomessa tavataan vuosittain, mutta pesintää ei ilmeisesti tapahdu joka vuosi. Euroopan pesimäkanta on 1–2 miljoonaa paria. Kiljuhanhi
Kiljuhanhi ("Anser erythropus") on tundrahanhen läheinen sukulainen, uhanalaisin hanhilaji koko Euraasiassa. Kaikkialla kanta pienenee hälyttävästi. Maailmankannaksi arvioidaan enää noin 25 000 yksilöä. Pohjoismaiden (Norja, Suomi, Ruotsi) pesimäkannaksi arvioitiin vuonna 2009 noin 20 paria, Suomesta ei ole tehty pesimälöytöjä vuoden 1995 jälkeen. Meneillään on monia istutusprojekteja, ja suurin osa eteläisessä Pohjolassa tavattavista kiljuhanhista lienee näistä kokeiluista lähtöisin. Äijäkari
Lintudirektiivin I liitteen lajeista Äijäkarin alueella pesii valkoposkihanhi ja kalatiira. Muita saaressa pesiviä lajeja ovat kanadanhanhi, kyhmyjoutsen, sinisorsa, tukkasotka, haahka, rantasipi, harmaalokki ja vuosittain saaressa pesivä meriharakka. Vuonna 2001 Äijäkarilla pesi Turun 150 harmaalokkiparista 50. Vuonna 2012 todettiin ensimmäinen merimetson pesintä Äijäkarilla. Vuonna 2017 pesiä oli yli 1200. Welshponi
Walesinponeja alettiin tuoda Suomeen 1960-luvulla. Eri sektioiden welshponeja on Suomessa nykyään noin 750, ja varsoja rekisteröidään vuosittain noin 50. Welshponeilla on Suomessa myös kantakirja Vesipääsky
Vesipääsky pesii Euraasian ja Pohjois-Amerikan arktisilla alueilla ja talvehtii trooppisilla valtamerillä. Euroopassa pesii 65 000–95 000 paria vesipääskyjä, joista Suomessa 7000-9000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 3,5 miljoona yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Suomessa vesipääskyä tavataan pääasiassa Pohjois-Suomessa ja pääasiallisesti se asustaa Lapin soilla. Vaihtelevaa esiintymistä on myös etelämmässä, pitkin rannikkoa Vaasan tasolle saakka. Vesipääskyn levinneisyysalue on kahden viimeisimmän atlastarkastelun välissä supistunut voimakkaasti. Suomessa vesipääsky on luokiteltu vaarantuneeksi . Valkopääsorsa
Valkopääsorsaa tavataan Aasiassa, Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa. Sen kanta on romahtanut voimakkaasti 1990-luvulla ja vuonna 2011 aikuisia valkopääsorsia arvioitiin olevan 7 900–13 100 yksilöä. WWF:n pääosin suomalaisista ja syyrialaisista tutkijoista koostunut tutkimusryhmä löysi omissa tutkimuksissaan Syyriasta Al-Jabbul-järveltä 2 400 valkopääsorsan parven, jota pidetään suurimpana yksittäisenä havaintona tästä uhanalaisesta lajista. Merkittävän havainnosta tekee se, että samassa paikassa tavattiin noin 20-30 prosenttia koko maailman arvioidusta valkopääsorsien kannasta. Valkokärpässieni
Valkokärpässieni kasvaa elo-syyskuussa. Sitä tavataan runsaimmin paksusammaleisissa kuusikoissa, sekä yleisesti havu- ja sekametsissä. Lajia esiintyy lähes kaikkialla Euroopassa. Pohjois-Amerikassa esiintyy sen samannäköisiä ja yhtä myrkyllisiä lähisukulaisia, mutta on toistaiseksi epäselvää, tavataanko siellä myös juuri tätä lajia. Laji on joinain vuosina melko yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa ja harvinaistuu mentäessä pohjoiseen. Pohjoisimmat havainnot ovat Rovaniemeltä. Sinisorsa
Sinisorsa on laajalle levinnyt lintu. Sitä tavataan pohjoisella pallonpuoliskolla Pohjois-Amerikassa, Etelä-Grönlannissa, Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Aasiassa. Sitä on istutettu Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Maailman sinisorsakannan arvellaan olevan yli 19 miljoonaa yksilöä.
Suomessa sinisorsa on levinnyt koko maahan ja kanta on noin 200 000 pesivää paria. Valkoposkihanhi
Linnun hopeanvalkoinen alapuoli on kupeiltaan harmaan poikkijuovainen. Musta- ja valkojuovainen yläpuoli on harmaa. Pään valkoista väriä on yllättävän vaikea nähdä linnun lentäessä kauempaa, jolloin valkoposkihanhen paras tuntomerkki erotuksena sepelhanhen "B. b. bernicla" -alalajiin on valkoisen vatsan ja mustan rinnan voimakas kontrasti. Vaaleanharmaata siiven yläpintaa voi myös joskus käyttää tuntomerkkinä. Valkoposkihanhen siipiväli on 120–142 cm, ja siivet ovat vähän pidemmät kuin sepelhanhella. Valkoposkihanhen siiveniskut ovat hieman hitaammat kuin sepelhanhella, mutta yhtä nopeat kuin tundrahanhella. Biisonit
Biisoni ja visentti ovat suurimmat maanisäkkäät Pohjois-Amerikan ja Euroopan alueella. Biisonit ovat vaeltavia laiduntajia ja kulkevat laumoissa lukuun ottamatta heikompia sonneja, jotka kulkevat yksin tai pienissä ryhmissä suurimman osan vuotta. Amerikanbiisonit asuvat tunnetusti Suurilla tasangoilla. Molemmat lajit metsästettiin liki sukupuuttoon 1800- ja 1900-luvuilla mutta ovat sittemmin elpyneet. Visentti on yhä uhanalainen. Valkohaukka
Sen tärkeintä elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat metsät, mutta myös kuivat metsät ja kosteat vuoristometsät 1 500 metrin korkeuteen sekä viljellyt alueet. Populaation suuruudeksi arvioidaan 20 000–50 000 yksilöä. Amazonin alueen metsien hakkuun vuoksi populaation arvioidaan kuitenkin pienevän kolmessa sukupolvessa 25 prosenttia. Valkopäähansu
Valkopäähansu kasvaa 59-72 cm pitkäksi. Muiden hansujen tapaan sen luontainen asento on melko pysty ja jalat vahvat. Kolme alalajia ovat hiukan erinäköisiä, ja naaraat ja koiraat poikkeavat toisistaan suuresti. 
Valkopäähansut laiduntavat lyhyttä ruohoa mutta pesivät mielellään korkeamman ruohon sekaan. Paikoin niiden katsotaan kilpailevan ravinnosta laiduntavien lampaiden kanssa.
Naaras munii 5-8 munaa. Poikaset lähtevät pesästä pian kuoriuduttuaan. Mustapääsirkku
Esiintymisalue ulottuu Kaakkois-Euroopasta Lähi-itään ja Kaukasukselle sekä Kaspianmerelle ja Iraniin. Lajin kokonaismäärästä on ristiriitaista tietoa: Euroopan populaation koko on 5,6–19 miljoonaa yksilöä IUCN); Euroopassa (EU:n alueella?) pesii 150 000–270 000 paria (Birdguides). Muuttolintu, joka talvehtii pääasiassa Intian niemimaalla. Laji on tavattu Suomessa toistaiseksi 14 kertaa, ensi kerran 3.–6.8.1980 Helsingissä. Valkohäntäpeura
Amerikassa valkohäntäpeuran eri alalajit elävät hyvin monenlaisissa olosuhteissa ja ympäristöissä subtrooppisista metsistä hyvin kuiville alueille ja sademetsistä Keski-Amerikan savanneille. Lajia tavataan myös ihmisen läheisyydessä maaseudulla ja asutuksen läheisyydessä. Suomessa laji asustaa mieluimmin viljelyksiin rajoittuvissa lehti- ja sekametsissä ja purojen ja peltojen laidoilla. Se suosii aukkoisia ja pensastoisia lehto- ja kangasmaita. Jos se voi valita, se karttelee suuria havumetsäalueita. Kesäisin se suosii ruokailualueinaan luonnonympäristöjä ja keväisin ja syksyisin vastaavasti peltoja ja puutarhoja. Talvisin valkohäntäpeura muuttaa erillisille talvilaitumille, usein suurten kuusikoiden lähistölle ja asumattomien järvien rannoille, joissa lunta on vähemmän kuin muualla. Sääksi
Sääksi on eräs maailman laajimmalle levinneistä lintulajeista. Euroopassa sen pesimisalue ulottuu Skotlannin pohjoisosiin ja Itä-Saksasta Mustallemerelle vedetyn linjan koillispuolelle. Euroopassa pesii noin 5 000 paria. Suomessa arvioidaan olevan noin 1 200 paria ja laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi. Kanta on pysynyt vakaana ja sitä aiemmin verottaneen DDT:n ja muiden ympäristömyrkkyjen vaikutus on katoamassa ravintoketjuista. Skotlannissa pesii 99 paria. Euroopan sääkset talvehtivat Afrikassa, Pohjois-Amerikan sääkset Etelä-Amerikassa. Australian sääkset eivät muuta. Sinisuohaukka
Sinisuohaukka pesii Euroopan, Aasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisimmissa osissa. 
Suomessa sinisuohaukkoja tavataan etenkin Pohjanmaalla ja Lapissa, mutta myös Pohjois-Karjalassa ja Kainuussa. Lisäksi havainto kesäkuulta 2008 Valkealan Selänpäässä. Suomen kanta vaihtelee vuosittain 2000–4000 parin välillä pienten jyrsijöiden määrästä riippuen. Euroopan pesimäkanta on 8000 - 10 000 paria, joista Britteinsaarilla n. 800. Venäjällä pesii 15 000 - 20 000 paria.