Missä syntyi saagakirjallisuus?
Viikinkiaika
Viikinkiajasta kertoviin suullisiin tarinoihin pohjautuva saagakirjallisuus syntyi Islannissa vasta vuosisatoja viikinkiajan päättymisen jälkeen. Saagat ovat tästä huolimatta paras viikinkien yhteiskuntaa ja kulttuuria kuvaava kirjallinen aineisto, vaikka monet niiden ajan- ja paikanmäärityksistä ovatkin epämääräisiä. Tietoa on säilynynyt myös kuninkaiden palkkaamien hovirunoilijoiden, skaldien, runoista.
Ritarisaagat
Ritarisaagat (isl. "riddarasögur") ovat keskiajan islantilaista ja norjalaista saagakirjallisuutta. Termiä käytettiin jo keskiajalla. Sillä viitataan nykyään sekä käännettyihin että kotoperäisiin ritarisaagoihin. Käännetyillä ritarisaagoilla tarkoitetaan Norjan kuninkaan hovissa 1200-luvun alkupuolella tehtyjä proosamuotoisia käännöksiä eurooppalaisista ritariromansseista, eeppisistä sankarirunoelmista ja arturiaanisesta eli kuningas Arthurista ja tämän ritareista kertovasta kirjallisuudesta. Kotoperäisillä ritarisaagoilla viitataan niihin Islannissa 1200-luvun lopun jälkeen sepitettyihin fiktiivisiin saagoihin, jotka syntyivät käännettyjen ritarisaagojen esimerkin innoittamina ja sijoittuivat niiden tavoin eurooppalaisiin ja eksoottisiin hoviympäristöihin. Molemmista puhutaan yleisesti ritarisaagoina. Ritarisaagoja ei ole suomennettu. Saaga
Ritarisaagat-kategoriaan (isl. "riddarasögur") luetaan ensinnäkin eurooppalaisista ritariromansseista, eeppisistä sankarirunoelmista ja arturiaanisesta eli kuningas Arthurista ja tämän ritareista kertovasta kirjallisuudesta tehdyt käännökset sekä toisekseen näiden käännösten innoittamina myöhemmin Islannissa kirjoitetut fiktiiviset, eurooppalaisiin ja eksoottisiin hoviympäristöihin sijoittuvat saagat. Viimeksi mainituista puhutaan myös kotoperäisinä ritarisaagoina. Ritariromansseja ja arturiaanisia tekstejä alettiin kääntää 1200-luvun alkupuolella Norjassa, kuningas Hákon IV Hákoninpojan toimeksiannosta. Käännetyt ritarisaagat kuitenkin yleensä esitellään islantilaisen saagakirjallisuuden yhteydessä, sillä lähes kaikki niiden nykyään tunnetuista käsikirjoituksista ovat säilyneet vain Islannissa. Ensimmäinen kuningas Hákon IV:en käännättämä eurooppalainen ritariromanssi oli Thomas de Bretagnen teos Tristan. Sen käännös tunnetaan nimellä "Tristrams saga ok Ísöndar". Myöhemmin kuninkaan hovissa käännettiin myös esimerkiksi Chrétien de Troyes’n teokset "Yvain" (isl. "Ívens saga"), "Erec et Enide" ("Erex saga") ja "Perceval/Le Conte du Graal" ("Parcevals saga") sekä eeppisiä sankarirunoelmia ("chanson de geste") erityisesti frankkien kuninkaasta Kaarle Suuresta ja hänen miehistään. Islantilaiset alkoivat sepittää näistä ritariromanssien käännöksistä vaikutteita ammentaneita mutta myös perinteisiä skandinaavisia aihelmia hyödyntäneitä kotoperäisiä ritarisaagoja todennäköisesti jo 1200-luvun lopulta alkaen. Niissä keskiössä on sankarin pyrkimys hankkia itselleen oma valtakunta ja morsian. Säilyneiden käsikirjoitusten valossa kotoperäiset ritarisaagat nauttivat muinaissaagojen ohella keskiajalla suurta suosiota. Ritarisaagoja ei ole suomennettu. Abhaasit
Abhaasien rikkaaseen suulliseen kansanperinteeseen kuuluu muun muassa pohjoiskaukasialainen Nart-eepos. Kansallisen kirjallisuuden perustanlaskija oli runoilija Dmitri Gulia. Näytelmäkirjallisuus sai alkunsa Samson Tšanban (1886–1937) teoksista. Ensimmäiset abhaasinkieliset romaanit julkaistiin 1930–1940-lukujen vaihteessa. Vuonna 1955 alkoi ilmestyä kirjallisuuslehti "Alašara" (”Valo”). Venäjäksi kirjoittavista abhaasikirjailijoista tunnetuin on Fazil Iskander. Kauhukirjallisuus
Ensimmäinen suomalainen kauhuromaani oli vuonna 1851 julkaistu Axel Gabriel Ingeliuksen "Det gråa slottet" joka suomennettiin vuonna 1888 nimellä "Harmaa linna". Sakari Topelius oli kirjoittanut kauhunovelleja jo 1840-luvulla ja 1859 ilmestyi hänen tunnettu romaaninsa "Linnaisten kartanon viheriä kamari". Mika Waltari puolestaan kirjoitti aikanaan Poe-vaikutteisia kauhunovelleja nimimerkillä "Kristian Korppi". Kotimaista nykykauhua edustavat muun muassa Boris Hurtta ja Kari Nenonen. Kuningassaagat
"Hryggjarstykkin" osalta on myös tuotu esille sen yhteys siihen latinankieliseen pyhimyselämäkertojen perinteeseen, joka sai alkunsa Islannissa ja Norjassa 1000-luvulta alkaen. Vaikka Länsi-Skandinaviassa kirjoitettujen pyhimyselämäkertojen latinankieliset versiot eivät olekaan säilyneet, esimerkiksi arkkipiispa Eysteinn Erlendsonin vuoden 1170 tienoilla laatima hagiografinen teos Pyhästä Olavista, "Acta sancti Olavi regis et martyris", on säilynyt kansankielisena käännöksenä norjalaisessa saarnakokoelmassa "Homilíubók". Nyt jo kadonnut Orkneyn jaarli Magnús Erlendssonista kertova pyhimyselämäkerta *"Vita sancti Magni", joka laadittiin tämän kanonisaation yhteydessä vuoden 1135 tienoilla ja josta on säilynyt vain kansankielisen käännöksen katkelmia, on todennäköisesti toiminut *"Hryggjarstykki"-teokselle sekä lähteenä että mallina. Saaga
Saagat ovat pääosin Islannissa 1100–1400-luvuilla kirjoitettuja, anonyymejä kansankielisiä kaunokirjallisia proosakertomuksia, joissa kuvataan muun muassa Islannin asuttamista, skandinaavisia kuninkaita ja islantilaisia piispoja, sukuriitoja, viikinkiretkiä, muinaisia sankareita, keskiaikaisia ritareita sekä kristittyjä pyhimyksiä. Saagoja on luokiteltu tyylillisin ja sisällöllisin perustein erilaisiin lajeihin eli genreihin. Niistä osa pohjautuu suulliseen muistitietoon ja tarinaperinteeseen ja linkittyi Islannin ja Norjan varhaiseen historiaan (islantilaissaagat, kuningassaagat, aikalaissaagat, muinaissaagat), kun taas osa koostuu eurooppalaisten teosten käännöksistä ja niiden innoittamina syntyneistä saagoista (ritarisaagat, antiikkisaagat, hagiografiset saagat). Saagat on kirjoitettu muinaisislannin kielellä; tutkimuksessa käytetään joskus myös termiä muinaisnorja (eng. Old Norse). Antiikkisaagat
Antiikkisaagat () ovat keskiajan Islannissa kirjoitettuja kansankielisiä saagoja, jotka pohjautuvat yhdelle tai useammalle latinankieliselle historianteokselle. Islantilaisen historian sijaan ne käsittelevät keskiaikaista maailmanhistoriaa, mutta liittyvät islantilaisen proosamuotoisen kerronnan perinteeseen. Antiikkisaagoja on alettu laatia Islannissa jo varhain, todennäköisesti jo 1100-luvulla. Osa niistä on todennäköisesti vanhempia kuin suulliselle kertomusperinteelle pohjautuvat islantilaiset saagat, kuten islantilaissaagat ja kuningassaagat. Vaikka suurin osa saagoista yleensä on anonyymejä, antiikkisaagojen laatijoista tiedetään nimeltä ainakin kaksi, Þingeyrarin luostarin munkki Gunnlaugur Leifsson (k. 1218/1219) sekä kirkkoherra Brandr Jónsson (k. 1264). Termin ”antiikkisaagat” esitteli ja otti käyttöön Stefanie Würth vuonna 1998 ilmestyneessä tutkimuksessaan "Der ”Antikenroman” in der isländischen Literatur des Mittelalters". Tätä ennen antiikkisaagat oli monessa yhteydessä luokiteltu käännettyihin ritarisaagoihin. Antiikkisaagoja ei ole suomennettu. Georgian kirjallisuus
Hymnit olivat edellisten vuosisatojen aikana luoneet perustan lyyrisen runouden kehitykselle. Näitäkin merkittävämpi teos sekulaarisen fiktion synnyn kannalta oli aikaisintaan 800-luvulla georgiaksi käännetty "Balahvariani", intialainen kertomus Barlaamista ja Josafatista. Alkuperäiseen arabiankieliseen tekstiin verrattuna "Balahvariani" on tiivistetty, vain oleelliseen keskittyvä vapaa käännös. Sen uskotaan muodostavan keskeisen linkin kertomuksen itäisten ja läntisten versioiden välillä: kreikaksi "Balahvarianin" käänsi noin vuonna 1000 oletettavasti Ekvtime Atoneli, mitä kautta sillä on ollut merkittävä vaikutus koko Euroopan kirjallisuuteen. Suomalainen runous
Suomalaisen kansanrunouden juurten uskotaan ulottuvan pitkälle esihistoriaan. Otaksutaan, että kalevalamitta, joka on yhteinen suomalaiselle, karjalaiselle ja virolaiselle kansanrunoudelle, on peräisin kanta­suomalaiselta ajalta, joka ajoittuu varhaiselle rauta­kaudelle. Matti Kuusen 1950-luvulla kehittämän tyylikausiteorian mukaan kulttuuri­heeroksia ja maailman syntyä kuvaava myyttinen eeposrunous on varhaisempaa kuin niin sanottu sankarirunous, jota edustavat varsinkin "Sammon ryöstö" -runo, saarelaisepiikka ja shamaaniepiikka. Sotaisa sankarirunous on Kuusen mukaan syntynyt keskisen ja myöhäisen rautakauden kuluessa. Sankarirunouden alkuperä on eri tutkimuksissa yhdistetty Länsi-Suomeen tai Laatokan Karjalaan. Ritarisaagat
Kotoperäisille ritarisaagoille on tyypillistä, että ne ovat Islannin ulkopuolelle sijoittuvia fiktiivisiä ritariseikkailuja, jotka eivät pohjaudu millekään eurooppalaiselle alkuperäistekstille mutta olivat ammentaneet vaikutteita ritariromansseista tai niiden käännöksistä. Niiden tapahtumapaikkana on usein hoviympäristö, mutta joskus tapahtumat sijoittuivat myös viikinkimiljööhön. Islantilaiset alkoivat kirjoittaa kotoperäisiä ritarisaagoja todennäköisesti jo 1200-luvun lopulla, ja niiden kirjoittaminen jatkui pitkään myös reformaation jälkeen. Kotoperäiset ritarisaagat nauttivat keskiajan Islannissa suurta suosiota. Ne eivät kuitenkaan ole yhtenäinen genre. Osa kotoperäisistä ritarisaagoista muistuttaa muinaissaagoja. Keskiajalla sekä muinaissaagoja että kotoperäisiä ritarisaagoja sisällytettiinkin usein samoihin kokoelmakäsikirjoituksiin. Keskiaikaista alkuperää olevia saagoja on tutkijasta riippuen määritelty olevan 27–38 kappaletta. Muita kotoperäisiä ritarisaagoja, joiden keskiaikaisuutta ei ole pystytty osoittamaan, on yli 100. Verrattuna käännettyihin ritarisaagoihin, joissa sankareiden käytös oli ritarillista, kotoperäiset ritarisaagat ovat avoimen naisvihamielisiä. Ne keskittyvät miespuolisten sankareidensa kunnian, omaisuuden ja vallan hankkimiseen. Niille on tyypillistä keskiaikaisessa romanssikirjallisuudessakin tunnettu morsiamen etsintä -teema. Tavoitellut morsiamet saattavat kuitenkin olla vastahakoisia ja nöyryyttää kosijoitaan (ns. neitsythallitsija-motiivi, eng. "maiden king"). Siinä missä muiden islantilaisten saagojen rakkaustarinat ovat yleensä traagisia, kotoperäisissä ritarisaagoissa on kuitenkin yleensä aina onnellinen loppu. Norjan kirjallisuus
Pohjoismaiden keskiajan kirjallisuuden merkittävintä antia ovat islantilaiset saagat. Saagat kertovat osin historiallisiin henkilöihin perustuvia sukutarinoita, seikkailuja ja muun muassa kertomuksia Islannin asuttamisesta. Vaikka saagat osin perustuvatkin varhaisempaan suulliseen aineistoon, niiden katsotaan nykyään kuitenkin kertovan kehittyneestä kirjallisesta kulttuurista. Saagojen kirjoittajat ovat siis kirjoitushetkellä tehneet taiteellisia valintoja, eikä kirjoittamisen voida katsoa olleen pelkkää muistiinmerkitsemistä. Useimpien saagojen kirjoittajia ei silti tunneta nimeltä. Vesilaaksolaisten saaga
Vesilaaksolaisten saaga (isl. "Vatnsdæla saga") on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin islantilaissaagoihin. "Vesilaaksolaisten saaga" kuvaa pohjoisislantilaisen Vatnsdalurin asukkaita viiden sukupolven ajalta, aina saaren asuttajana pidetystä, göötanmaalaisen jaarlintyttären ja norjalaisen miehen pojasta Ingimundrista alkaen suvun ensimmäisiin kristittyihin jäseniin saakka 1000-luvun alussa. Ajallisesti kerronta alkaa 800-luvulta Norjasta, kun Þorsteinn Ketilsson surmaa seutukuntaa ryöstelleen miehen, joka osoittautuu göötanmaalaisen jaarlin pojaksi. Þorsteinn ottaa myöhemmin miehen sisaren puolisokseen. Heidän jälkikasvunsa Ingimundr lähtee viikinkiretkille ja taistelee myöhemmin Haraldr Kaunotukan (isl. "hárfagri") joukoissa. Hänen ennustetaan kuitenkin lähtevän asuttamaan Islantia, minkä Ingimundr myöhemmin tekeekin. Hänestä tulee Islannissa suuri ja mahtava päällikkö, mutta hänen kuoltuaan eivät Ingimundrin pojat ole yhtä onnekkaita, vaan ajautuvat erilaisiin konflikteihin. "Vesilaaksolaisten saagaa" ei ole suomennettu. Hagiografiset saagat
Vanhin säilyneistä pyhimyselämäkertoja sisältävistä käsikirjoituksista (AM 645 4to) on 1200-luvun alusta. Se sisältää esimerkiksi apostoli Paavalista, Pietarista, Jaakobista ja Matteuksesta kertovat saagat. Sen lisäksi on kuitenkin säilynyt myös fragmentteja vanhemmista, 1100-luvulla laadituista käsikirjoituksista, kuten AM 655 IX 4to, joka sisältää osan apostoli Matteuksesta kertovaa saagaa ("Matheus saga postola") ja on oletettavasti laadittu ennen vuotta 1150. Etelä-Afrikan kulttuuri
Ensimmäiset eteläafrikkalaiset kaunokirjalliset teokset kirjoittivat maahan tulleet valkoiset siirtolaiset, joiden suhtautuminen maan alkuperäisväestöön oli usein asenteellista. Aikakauden seikkailukirjoissa valkoiset siirtomaaherrat esitettiin yleensä sankarillisina ja mustille jäi rooli vihollisina tai palvelijoina. Tunnetuin tämän aikakauden kirjailija on H. Rider Haggard, joka seikkailuteokset kuten "Kuningas Salomon kaivokset" ja "Allan Quartermain" olivat aikansa myyntimenestyksiä. Islamilainen kirjallisuus
Adab-kirjallisuuden syntyyn vaikuttivat ratkaisevasti persialaisesta kirjallisuudesta saadut vaikutteet; kirjoitetun adabin voikin sanoa syntyneen 750 tienoilla persialaisten satujen, hovietikettiin liittyvän kirjallisuuden ja sananlaskujen tultua tunnetuiksi arabialaisina käännöksinä. Adabin syntyvaiheessa Ibn al-Muqaffa (k. 757) olii keskeisessä asemassa: persialaissyntyinen kirjailija käänsi mm. eläinsatukokoelman "Kalila ja Dimna" ja sepitti varhaisimman arabialaisen ruhtinaspeilin "al-Adab al-kabir". Kuuluisimpia filologisia adabikirjailijoita on vuonna 868 kuollut tyylitaituri ja polygrafi al-Jahiz. Al-Jahiz käsitteli teoksissaan lähes kaikkea maan ja taivaan välillä, kuten käy ilmi valikoimasta hänen teostensa nimiä: "Saiturit, Eläinkirja, Kirja kaunopuheisuudesta, muulit, Miksi neekerit ovat parempia kuin valkoiset, Salaisuuksien säilyttämisestä ja kielen kurissa pitämisestä, Kiista tyttöjen ja poikien peremmuudesta (rakastettuina), Kirjurien huonot tavat" jne. Án Jousentaivuttajan saaga
"Án Jousentaivuttajan saaga" on muinaissaagoista nuorimpia. Nykypäivään säilynyt saaga on todennäköisesti kirjoitettu vasta 1400-luvulla, ja myös sen varhaisin tunnettu käsikirjoitus on samalta vuosisadalta (AM 343a 4to). Verrattuna muihin nuorempiin muinaissaagoihin, jotka sisältävät runsaasti fantasiakirjallisuudelle tyypillisiä piirteitä, "Án Jousentaivuttajan saaga" on luonteeltaan realistisempi ja muistuttaa siinä suhteessa enemmän islantilaissaagoja. "Án Jousentaivuttajan saaga" poikkeaa kuitenkin islantilaissaagoista saagan tapahtumapaikkojen ja -ajankohdan osalta: Ánin saaga sijoittuu Islannin ulkopuolelle ja aikakaudelle, jolloin Islantia ei vielä ollut asutettu. 
Saagan pohjana ollut tarinamateriaali onkin vanhempaa kuin "Án Jousentaivuttajan saaga" sellaisena kuin se nykypäivänä tunnetaan. Ánin tarina on tunnettu Skandinaviassa jo ainakin 1200-luvulla, sillä "Ano sagittariuksesta" kerrotaan jo tanskalaisen Saxo Grammaticuksen vuoden 1200 paikkeilla laatimassa latinankielisessä teoksessa "Gesta Danorum" (kirja 6:4). Ánin tarinaan liittyen on säilynyt myös rímur-runoutta, "Áns rímur bogsveigis", joka pohjautuu jollekin varhaisemmalle, nyt jo kadonneelle versiolle. Kyseinen versio on ollut nykyään tunnettua saagaa laajempi. Ánista kertova rímur-runo on laadittu mahdollisesti jo 1400-luvun alkupuolella. Gautrekrin saaga
Muinaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset saagat alkoivat 1600-1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. "Gautrekrin saagan" merkittävyyttä ruotsalaisten kannalta korosti se, että kyseisen saagan katsottiin kertovan göötanmaalaisesta kuninkaasta. Saagaa saatettiin tulkita kertomuksena Ruotsin muinaisesta ja loistokkaana pidetystä menneisyydestä. Ajalle oli myös tyypillistä se, että muinaissaagalähteitä käytettiin suurvaltaideologian pönkittämiseen ja propagandatarkoituksessa. Koska ruotsalaiset eivät tuohon aikaan enää ymmärtäneet saagojen kieltä, muinaisislantia, useita muinaissaagoja käännettiin Ruotsissa 1600–1700-lukujen aikana. "Gautrekrin saaga" oli "Hrólfr Gautrekrinpojan saagan" ohella ensimmäinen käännettynä ilmestynyt muinaissaaga. Kumpikin ilmestyi vuonna 1664 latinakielisillä kommenteilla varustettuna teoksessa "Gothrici & Rolfi Westrogothiae regum historia lingua antiqua Gothica conscripta". Yngvarr Kaukomatkaajan saaga
Yngvarr Kaukomatkaajan saaga () on islantilainen saaga, jossa kuvataan Sveanmaalta (isl. "Svíaríki") itään Venäjän jokien kautta Kaspianmerelle matkaavasta Yngvarrista ja tämän pojasta Sveinnistä. Saagan alkuperäinen, latinankielinen versio on kirjoitettu Islannissa 1100-luvun lopulla. Saagan laatija on todennäköisesti ollut islantilainen munkki, mahdollisesti saagan lopussa mainittu ”Oddr Viisas” (isl. "Oddr inn fróði") eli Oddr Snorrason. Saagasta on säilynyt vain muinaisislanninkielinen käännös, joka on laadittu 1200-luvun vaihteessa mutta ei ole latinankielisen alkuperäistekstin suora käännös. "Yngvarr Kaukomatkaajan saaga" on kategorisoitu vaihtelevasti kuningas- tai muinaissaagaksi. Nykytutkimuksessa se luetaan muinaissaagoihin. Saaga on ilmestynyt suomeksi muinaissaagojen kokoelmassa "Egill Yksikätinen" (Finn Lectura 2013). Norjan kirjallisuus
Saagat on kirjoitettu vuosien 1200 ja 1350 välillä, ja niiden tapahtumat sijoittuvat sekä Islantiin että Norjaan. Tunnetuimpia saagoja ovat esimerkiksi "Gísli Súrinpojan saaga" ja "Poltetun Njálin saaga". Kuningassaagat
Islannissa Þingeyrarin luostarin apottina vuosina 1169–1207 toiminut Karl Jónsson (k. 1211 tai 1213) kirjoitti saagan kirkonmiehestä kuninkaaksi siirtyneestä Sverrir Sigurðarsonista. Karl kirjoitti saagaa mahdollisesti oleskellessaan Norjassa jonkin aikaa vuodesta 1185 alkaen ja toteutti työnsä todennäköisesti kuninkaan itsensä toimeksiannosta. Karlin tuolloin kirjoittama teksti tunnetaan nimellä "Grýla", ja se muodostaa alkuosan "Sverririn saagaan" (isl. "Sverris saga"), jonka loppuosa kirjoitettiin vasta Sverririn kuoleman (1202) jälkeen. Mahdollisesti Karl Jónsson itse kirjoitti koko saagan. Norja
Varhaisin norjalainen kirjallisuus oli riimukirjoitusta, jonka varhaisimmat löydöt on ajoitettu 300–400-luvuille. Keskiajalla Norjassa kukoisti viikinkikulttuuri, joka on tunnettu runsaasta muinaisnorjan kielellä kirjoitetusta kirjallisuudesta. Norjassa ja Islannissa puhuttiin tuolloin käytännössä samaa kieltä ja ihmisten ja ajatusten liikkuvuus maiden välillä oli suurta, joten keskiajan Norjan ja Islannin kirjallisuutta on vaikea erottaa toisistaan. Vaikka saagat on suurimmaksi osaksi kirjoitettu Islannissa, ne todennäköisesti perustuvat suurelta osin suulliseen perinteeseen, joka on lähtöisin Norjasta. Renessanssin kirjallisuus
Suomessa renessanssiaikana ei luotu varsinaista kaunokirjallisuutta, vaan renessanssi loi vain pohjan äidinkielisen kulttuurin kehittymiselle Mikael Agricolan käännöstyön myötä. Euroopassa renessanssin kirjailijat loivat pohjan nykyromaanille ja renessanssin aikana syntyivät ensimmäinen romaani ja novelli. http://kolmenmintaskuin.wordpress.com/2008/10/29/renessanssin-ja-symbolismin-ajan-kirjallisuuden-kirjailijoiden-vertailua/ Muinaissaagat
Muinaissaagat on tutkimuksessa käyttöön otettu termi. Keskiajalla nykytutkimuksessa muinaissaagoiksi määriteltyjä tekstejä ei alkujaan pidetty erillisenä saagalajina. Sen sijaan ne esiintyivät käsikirjoituksissa usein yhdessä kotoperäisten ritarisaagojen kanssa. Muinaissaaga-termin vakiinnutti ja sen ensimmäisen varsinaisen määritelmän laati Carl Christian Rafn (1795–1864) toimittamassaan antologiassa "Fornaldar Sögur Nordrlanda eptir gömlum handritum". Tämä muinaissaagojen kokoelma ilmestyi kolmena niteenä vuosina 1829–1830 ja on toiminut pohjana myös sen jälkeen ilmestyneille antologioille. Saaga
Latinankielisistä lähteistä käännetyt pyhimyselämäkerrat eli ”pyhien miesten saagat” (isl. "heilagra manna sögur") ja apostolien teoista kertovat tekstit eli ”apostolien saagat” (isl. "postola sögur") ovat varhaisinta säilynyttä kansankielistä kirjallisuutta Islannissa ja Norjassa. Vanhimmat säilyneet käsikirjoitukset ja fragmentit ovat 1100-luvulta. Käännösten vaikutus ulottui myöhemmin myös muuhun saagakirjallisuuteen. Suosittuja lähteitä, joista käännettäviä tekstejä ammennettiin olivat esimerkiksi Apokryfiset kirjat, Pseudo-Abdiaksen "Historia apostolica", paavi Gregorius Suuren "Dialogit", Petrus Comestorin "Historia Scholastica", Vincent Beauvais'laisen "Speculum historiale" sekä Jacobus de Voraginen "Legenda Aurea". Erityisesti Gregorius Suuren tekstit olivat keskiajan Islannissa hyvin suosittuja, ja niiden tarina-aihelmia lainattiin myös esimerkiksi islantilaissaagojen kerrontaan. Muita suosittuja tekstejä olivat esimerkiksi Neitsyt Marian elämästä ja ihmeistä kertova "Maríu saga" sekä Tuomas Canterburylaisen pyhimyselämäkerta "Thomas saga Erkibyskups". Iiri
Iiriä on käytetty kirjalliseen ilmaisuun jo yli vuosituhannen ajan. Iirinkielinen kirjallisuus sai alkunsa 700-luvulla munkkiluostareissa ja oli aluksi hyvin hengellispainotteista. Koska irlantilaiset munkit suhtautuivat suvaitsevaisesti pakanalliseen tarustoon, muinaiset sankaritarinat jäivät kuitenkin elämään sekä kansanperinteeseen että kirjallisuuteen ja runouteen. Kreikkalainen tragedia
Tragedia (< , ”pukkilaulu”) oli yksi antiikin kreikkalaisen teatterin kolmesta näytelmälajista komedian ja satyyrinäytelmän ohella. Tragedia sai alkunsa Kreikasta, ja sen huippukausi sijoittuu vuosien 490 ja 406 eaa. väliseen aikaan, jolloin vaikuttivat merkittävimmät tragediakirjailijat Aiskhylos, Sofokles ja Euripides. Tóki Tókinpojan tarina
Tóki Tókinpojan tarina (isl. "Tóka þáttr Tókasonar") on keskiajan islantilaiseen saagakirjallisuuteen luettu lyhytsaaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se määritellään nykyään muinaissaagaksi. "Tóki Tókinpojan tarina" kertoo oudosta vieraasta, joka saapuu Pyhän Olavin hoviin ja kertoo seikkailuistaan muinaisten sankareiden, kuningas Hrólfr Riu’un ja viikinkikuningas Hálfrin kanssa. Tarina on säilynyt 1300-luvun lopulla laaditussa Flateyjarbók-käsikirjoituksessa (GKS 1005 fol.). "Tóki Tókinpojan tarinaa" ei ole suomennettu.
"Tóki Tókinpojan tarina" ei ollut alkujaan mukana Carl Christian Rafnin toimittamassa ensimmäisessä muinaissaagojen kokoelmassa "Fornaldar Sögur Nordrlanda eptir gömlum handritum" (1829–1830). Kyseinen teos vakiinnutti muinaissaagat-termin käytön ja määritti ensimmäisen kerran sen saagojen joukon, jotka luettiin muinaissaagoihin. Rafnin laatima kategorisointi vaikutti pitkään siihen, mitä tekstejä luettiin muinaissaagoihin. "Tóki Tókinpojan tarina" otettiinkin mukaan vasta 1900-luvulla ilmestyneisiin muinaissaagojen kokoelmiin (Bjarni Vilhjálmsson & Guðni Jónsson 1943–1944; Guðni Jónsson 1954). Satiiri
Euroopan kirjallisuudessa satiireja esiintyi niukasti 100-luvun ja 1000-luvun välissä. Sen jälkeen satiiri nousi Euroopassa uuteen kukoistukseen, ja onkin sanottu, että 1100-luvulla kirjoitettiin enemmän satiirisia tekstejä kuin millään muulla läntisen kulttuurin vuosisadalla. Satiirin sisarlajeista kuten "ridiculumista", "nugasta" ja invektiivistä keskiajan satiirilla yleensä tarkoitetaan niitä pitempää ja kertovaa runomuotoista tekstiä, joka on sisällöltään moraalikriittisen pilkkaava. Lempiaiheita 1000-luvun latinankielisessä satiirissa olivat korruptio ja lahjonta, jotka olivat tulleet ajankohtaisiksi kiistoissa maallisten hallitsijoiden ja katolisen kirkon virkanimityksistä. Myös irstaus oli suosittu aihe. Moni satiiri oli vuoropuhelun muodossa. 1100-luvulla satiirit pitenivät ja saivat lähes eeppiset mittasuhteet. Kuvakirja
Varsinaista kuvakirjaa Suomessa edelsivät kuvitetut lastenkirjat, joissa tekstiä oli elävöitetty muutamalla kuvalla. Ensimmäinen Suomessa ilmestynyt kuvitettu lastenkirja, jonka sekä kuvittaja että kirjoittaja olivat suomalaisia, oli Sakari Topeliuksen vuonna 1847 julkaisema satukokoelma "Sagor". Kirjan mustavalkoisesta kuvituksesta vastasi hänen vaimonsa Emilie Topelius. Myöhemmin Topeliuksen kirjoja kuvittivat muun muassa taidemaalarit Berndt Godenhjelm ja Robert Wilhelm Ekman. Toinen tunnettu 1800-luvulla kuvitettuja lastenkirjoja julkaissut kirjailija oli Hugo von Becker, jonka teoksia kuvitti muun muassa Albert Edelfelt. Science fiction
Jopa sumerilaista "Gilgameš"-eeposta on väitetty tieteiskirjallisuudeksi. Myös eräillä antiikin Kreikan kirjailijoilla oli tieteiskirjallisuuden kaltaisia aiheita, esimerkkinä Lukianos Samosatalaisen "Tosi tarina", joka kertoi matkasta Maasta Kuuhun. Joidenkin mielestä tieteiskirjallisuus tuli mahdolliseksi vasta tieteellisen vallankumouksen ja uuden ajan alussa. Thomas Moren 1515 kirjoittama romaani "Utopia" kuuluu näin tieteiskirjallisuuden edeltäjiin. Johannes Kepler puolestaan kirjoitti 1600-luvulla tarinan "Somnium", joka käsitteli kuuhun matkustamista. 1726 Jonathan Swift kuvasi vieraita ja mielikuvituksellisia kulttuureita tarinassaan "Gulliverin matkat". Tieteiskirjallisuuden keskeisenä edeltäjänä pidetään yleisesti Mary Shelleyn vuonna 1818 julkaistua "Frankensteinia". Lisäksi Edgar Allan Poe mainitaan usein varhaisena tieteisnovellistina. Þáttr
Niin kutsuttu "þáttr"-teoria ("þáttr-theory") on teoria proosamuotoisen saagakirjallisuuden ja -kerronnan synnystä. Keskiajan islantilaiset saagat pohjautuivat suuressa määrin suulliselle kertomusperinteelle. Saagojen kaltaiset pitkähköt ja proosamuotoiset kertomukset eivät kuitenkaan ole yleisiä suullisissa kulttuureissa yleensä. "Þáttr"-teorian mukaan saagojen tarina-aines liikkui ensin suullisessa perinteessä "þáttr"-tarinoiden kaltaisina lyhyempinä, kertomiskerrasta toiseen muuntuvina kertomuksina. Niiden pohjalta alettiin kirjoittaa pitempiä saagoja. Tällaiset "þáttr"-tarinat eivät olleet olemassa ennen kirjallista vaihetta siinä muodossa kuin ne nykyään tunnetaan, oli tämä muoto sitten saaga tai lyhytsaaga. Teorian mukaan suullisen kulttuurin tarinavarasto on ollut eräänlainen potentiaalinen kokonaisuus, josta saagakirjoittajat ovat voineet ammentaa. Sen erikokoisia ja -muotoisia osia on voitu esittää suullisesti eri aikoina, toisia useammin ja toisia harvemmin. Osa niistä on myöhemmin valikoitunut osaksi jotain saagaa. Latinankielinen kirjallisuus
Esiklassisella kaudella syntyi myös roomalainen satiiri, jonka tarkka alkuperä on epäselvä. Monet antiikin aikaiset kirjallisuudentutkijat, mm. Quintilianus, pitivät sitä puhtaasti roomalaisena kirjallisuudenlajina, jolle ei ollut suoria kreikkalaisia esikuvia. Kyse oli eräänlaisesta heksametrimittaisesta pakinasta, jonka ei välttämättä tarvinnut olla satiirinen sanan nykyisessä mielessä. Jo Ennius oli kirjoittanut tällaisia satiireja, mutta ensimmäisenä merkittävänä satiirikkona pidetään Gaius Luciliusta (n. 180–102 eaa.), jonka tuotannosta tosin on säilynyt vain n. 1300 säettä. Ritariromaani
Ritariromaanit olivat kansankielellä kirjoitettuja, ritareista kertovia runo- tai proosateoksia, joiden kukoistuskausi oli 1100–1300-luvulla. Lajityyppi kehittyi Ranskassa ja levisi sieltä muualle Eurooppaan. Suosittuja aiheita olivat kuningas Arthuriin ja pyöreän pöydän ritareihin liittyvät tarinat sekä kertomukset Tristanin ja Isolden rakkaudesta. Suomen kirjallisuus
Suomalainen romaani­kirjallisuus sai alkunsa 1840-luvulla. Vuonna 1840 ilmestynyttä Fredrika Wilhelmina Carstensin "Murgrönania" pidetään ensimmäisenä Suomessa ilmestyneenä romaanina. Muita varhaisia aikalaisromaanien kirjoittajia olivat Wendla Randelin ja Charlotta Falkman. Historiallisen romaanin aloittaja oli Zacharias Topelius 1850-luvulla. Myös Fredrika Runeberg lukeutuu varhaisiin historiallisen romaanin kirjailijoihin: hänen esikoisromaaninsa oli kirjoitettu 1840-luvun alussa mutta ilmestyi vasta 1850-luvulla. Suomalainen lastenkirjallisuus
Suomessa oli 1800-luvun puoliväliin mennessä ilmestynyt siis jonkin verran enimmäkseen ruotsinkielisiä uskonnollis-moraalisia lastenkirjoja, joiden kohdeyleisönä olivat sivistyneistön lapset. Paremmin lapset huomioivan, varsinaisen lastenkirjallisuuden synty ajoittuu juuri 1800-luvulle, Topeliuksen ja voimistuneen suomalaisuusaatteen ajalle, jolloin syttyi into kerätä ja tallentaa suomalaisia kansanrunoja sekä –satuja. Völsunga-saaga
Samaa tarinaperinnettä välittäviä eli Völsung-Niflung tarinasykliin kuuluvia keskiaikaisia kirjallisia lähteitä on säilynyt Pohjois-Euroopassa runsaasti. Ne pitävät sisällään sekä runoutta että proosaa. Vanhimpia näistä edustavat Eddan sankarirunot. Runo-Eddan pääkäsikirjoitus Codex Regius laadittiin vuoden 1270 paikkeilla, mutta sen sisältämät runot ovat vanhempia. Nykypäivään säilynyt Codex Regius sisältää yhteensä 18 tarinaperinteeseen liittyvää runoa, joskin osa Sigurðr-tarinaperinteeseen liittyvästä käsikirjoitusosiosta katosi 1500- tai 1600-luvulla. 
Muita keskiaikaisia islantilaisia Völsung-Niflung -tarinaperinteeseen kuuluvia tekstejä on Snorri Sturlusonin nimiin luetussa, 1200-luvun alkupuolella laaditussa Proosa-Eddassa sekä muinaissaagassa "Nornagests þáttr". Myöhemmin keskiajan jälkeisinä vuosisatoina Völsungeista kertovien tarinoiden pohjalta laadittiin Islannissa myös "rímur"-runoutta ("Völsungsrímur"). Norjasta, Tanskasta, Ruotsista ja Färsaarilta tunnetaan perinteelle pohjautuvia kansanballadeja.
Tarinaperinteen eteläisen version vanhinta osaa edustaa 1200-luvun alussa kirjoitettu keskiyläsaksankielinen runoelma "Nibelungenlied" (suom. "Nibelungeinlaulu", käänt. Toivo Lyy). Myöhemmin laadittiin myös muuta samalle kertomusperinteelle pohjautuvaa runoutta, esimerkiksi 1400-luvulla runoelma "Das Lied vom Hürnen Seyfrid".
Pohjoinen ja eteläinen kertomusperinne eroavat toisistaan jonkin verran sisällöllisesti ja tyylillisesti sekä käytettyjen nimien ja maailmankuvansa osalta. Esimerkiksi henkilöiden nimet ovat erilaiset: "Völsungain saagan" Sigurðr on eteläisessä perinteessä Sifrit tai Siegfried, kun taas Brynhildr tunnetaan nimellä Brünhilt ja Atli nimellä Etzel. "Völsungain saagassa" pohjoista innovaatiota edustavat esimerkiksi Sigurðrin suvun genealoginen yhteys Óðinn-jumalaan, Sigurðrin aiempi kihlaus Brynhildrin kanssa sekä käsitys Brynhildrista Atlin sisarena.
Eteläiseen perinteeseen luetaan paitsi saksankielisellä alueella tuotetut tekstit usein myös Teoderik Suuresta kertova saaga "Þiðreks saga af Bern", joka kirjoitettiin Norjassa 1200-luvulla. Kyseinen saaga on pohjautunut joko johonkin nyt jo kadonneeseen saksankieliseen käsikirjoitukseen tai esimerkiksi saksalaisten hansa-kauppiaiden kautta suullisesti välittyneisiin tarinoihiin. Sisällöllisesti se seuraa pääosin tarinasyklin eteläistä perinnettä. Suomalainen tieteiskirjallisuus
Suomalainen tieteiskirjallisuus syntyi 1800-luvun lopulla. Varhaiset tieteiskertomukset olivat kuvitelmia tulevaisuudesta ja yhteiskunnallisia utopioita. Itsenäistymisen jälkeen ilmestyi useita teoksia, joiden voi sanoa edustavan Euroopassa 1800-luvun loppupuolelta asti yleistä tulevaisuuden sota -lajityyppiä. Sotakuvaukset olivat rauhanaatetta edustavia varoituksia kuten Konrad Lehtimäen "Ylös helvetistä" (1917) tai Suur-Suomi-aatteen mukaisia utopioita kuten Aarno Karimon "Kohtalon kolmas hetki" (1926). Muun muassa jännitysromaaneissa esiteltiin tulevaisuuden keksintöjä, aika- ja avaruusmatkoja, esimerkkeinä H. R. Hallin ja Marton Taigan teokset. 1940-luvulla ilmestyi Outsiderin viihteellisiä Atorox-seikkailuja. Robotti Atoroxin mukaan on myöhemmin nimetty suomalaisten tieteisnovellien palkinto. 1940-luvun lopulta alkaen tieteiskirjallisuus oli yleisimmin nuortenkirjallisuutta. Saaga
Aikalaissaagoihin (isl. "samtiðarsögur") luetaan islantilaisista kirkonmiehistä kertovat piispainsaagat (isl. "biskupa sögur") sekä "Sturlunga sagana" tunnettu aikalaissaagojen kokoelma. Aikalaissaagat kertovat 1100–1200-luvun islantilaisista tapahtumista ja henkilöistä. Ne ovat tärkein lähde siitä aikakaudesta, jolloin suuri osa nykyään tunnetusta islantilaisesta saagakirjallisuudesta tuotettiin, ja niistä henkilöistä, jotka todennäköisesti osallistuivat saagojen kirjoittamiseen ja kokoamiseen. Monet aikalaissaagoista on kirjoitettu melko pian niissä kuvattujen tapahtumien jälkeen, ja osa niiden kirjoittajista tunnetaan. Islannin kulttuuri
Varsin huomattavaa on myös suorasanainen saaga-kirjallisuus, joka on sisällykseltään historiallista tai myyttistä laatua ja muodoltaan taiteellista. Tärkeimmät saagat ovat "Egillin saaga" ja "Njálin saaga". Vuoden 1200 vaiheilla saagoja oli olemassa melkein kaikista Norjan kuninkaista. Nämä kokoelmat ovat olleet lähteinä Snorri Sturlusonin "Heimskringlalle". Tieteellisen kirjallisuuden tuotteista on tärkein "Nuorempi Edda". Muinaissaagat
Gööttiläisen historiankirjoituksen myötä myös suurvalta-ajan Ruotsissa kiinnostuttiin muinaissaagoista. 1600–1700-luvun Ruotsissa näitä muinaisesta ja myyttisestä menneisyydestä kertovia saagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä suurvaltaidentiteetin rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että 1700-luvulla osa tutkijoista alkoi jo suhtautua tarunhohtoisista sankareista kertovien saagojen lähdearvoon kriittisesti. Ruotsin kirjallisuus
Renessanssin kirjallisuus vallitsi Ruotsissa 1600-luvulla. Ensimmäinen ruotsinkielinen romaani, Urban Hjärnen "Stratonice", julkaistiin 1665–1668. Georg Stiernhielm kirjoitti ensimmäisen merkittävän ruotsinkielisen runokokoelman. Samaan aikaan näiden kanssa toimi Lars Wivallius, ja Lasse Lucidor tuli hieman myöhemmin. Asiaproosan tärkein edustaja tuohon aikaan oli Olof Rudbeck vanhempi, joka "Atlanticallaan" teki tunnetuksi suurruotsalaisen goottilaisen historiankirjoituksen. Kustaa III edisti kulttuuria monella tapaa, muun muassa perustamalla Ruotsin Akatemian. Finnbogi Vahvan saaga
Finnbogi Vahvan saaga (isl. "Finnboga saga ramma") on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin islantilaissaagoihin. Saaga on mahdollisesti kirjoitettu vasta 1300-luvun alkupuoliskolla, ja sen pääkäsikirjoitus on Möðruvallabókissa. Saaga kertoo Finnbogista, joka jätetään vastasyntyneenä kuolemaan. Eräs vanha pariskunta kuitenkin löytää heitteille jätetyn Finnbogin ja kasvattaa tämän. 16-vuotiaana Finnbogi lähtee ensin Norjaan ja sitten Kreikkaan (isl."Grikkland"), ja tekee matkojensa aikana monia urotekoja, joiden vuoksi saa lisänimen "Vahva" (isl. "rammi"). Myöhemmin Finnbogi palaa Islantiin, missä osallistuu erilaisiin paikallisiin kiistoihin. 
Tarinan pohjalta on myöhemmin 1600-luvun lopulla laadittu myös "rímur"-runoutta. Färsaarilta on säilynyt kansanballadi, jonka esikuvana on ollut joko itse saaga tai jokin muu lähde, jonka myös vanhimman "Finnboga rímur"-runon islantilainen laatija on tuntenut."Finnbogi Vahvan saagaa" ei ole suomennettu. Rímur-runous
Suurin osa "rímur"-runoudesta on pitkiä kertomuksia, jotka pohjautuvat kotoperäiselle tarinaperinteelle (esim. islantilaissaagat, muinaissaagat, kuningassaagat), eurooppalaisista ritariromaaneista tehdyille käännöksille ja näistä käännöksistä vaikutteita saaneille kotoperäisille ritarisaagoille sekä osa myös exemplum-kertomuksille, Eddasta tutuille kertomuksille tai kansansaduille. Usein jostain pitkästä proosamuotoisesta saagasta tehtiin "rímur"-runoelma. Jotkut "rímur"-runot ovat säilyttäneet nykypäivään nyt jo kadonneiden keskiaikaisten saagojen sisällön, ja joidenkin "rímur"-runojen pohjalta on myös kirjoitettu saagoja. Viihdekirjallisuus
Nykyajan viihdekirjallisuus alkoi saada muotoaan 1700-luvun goottilaisessa romaanissa, jonka aineksina olivat erotiikka, mystiikka, kauhu ja jännitys. Tästä versoivat kauhukirjallisuus, jossa goottilaisia aineksia on jäljellä runsaimmin, jännitysviihde ja rakkausromaanit. Viihteelliset historialliset romaanit ovat suosiossa, samoin osa tieteiskirjallisuudesta katsotaan viihteeksi. Japanin kulttuuri
Japanilaisella kirjallisuudella on pitkät perinteet. Vanhin säilynyt japaniksi kirjoitettu teos on Kojiki (712). Ensimmäinen hiraganalla kirjoitettu säilynyt kirja on Ki no Tsurayukin "Tosa nikki" (935). Japanin kirjallisuus nousi kukoistukseensa Murasaki Shikibun 1000-luvulla kirjoittaman "Genjin tarinan" myötä. Kirjaa on sanottu maailman ensimmäiseksi romaaniksi. Nykykirjailijoista tunnetuin lienee nobelisti Kenzaburo Oe. Japanilaisen runouden tunnetuimpia muotoja ovat määrämuotoiset tanka (短歌) ja haiku (俳句). Án Jousentaivuttajan saaga
Kaukaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset muinaissaagat herättivät kiinnostusta 1600–1700-luvun Ruotsissa, koska niitä pidettiin Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä kertovina lähteinä. Tilanteessa, jossa muita lähteitä kyseisestä ajasta oli hyvin vähän, muinaissaagoja käytettiin usein ilman asianmukaista lähdekritiikkiä ja myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa. "Án Jousentaivuttajan saaga" kuului niihin muinaissaagoihin, jotka herättivät suurvalta-ajan Ruotsissa mielenkiintoa. Ruotsalaiset eivät kuitenkaan tuolloin enää ymmärtäneet saagojen kieltä, muinaisislantia, minkä vuoksi "Án Jousentaivuttajan saaga" ilmestyi ruotsiksi käännettynä Eric Julius Björnerin teoksessa "Nordiska kämpa dater" vuonna 1737 (Stockholm). 
"Nordiska kämpa dater " -kokoelma sisältää saagoja, joiden jollain tapaa voitiin katsoa liittyvän Ruotsiin, esimerkiksi niin, että niissä liikuttiin Ruotsin tai sen vaikutuspiiriin kuuluvilla alueilla tai kerrottiin muinaisiksi ruotsalaisiksi kuninkaiksi tulkituista hahmoista. "Án Jousentaivuttajan saagan" tapahtumat sijoittuvat kuitenkin pelkästään Norjan alueelle, eikä saagasta löydy yhtymäkohtia Ruotsiin. Onkin oletettu, että Björner sisällytti saagan kokoelmaansa, koska se oli yksi Hrafnistan miehistä kertovista saagoista. Olof Rudbeck oli nähnyt kyseiset saagat merkittäviksi, ja oli jo vuonna 1697 sisällyttänyt "Ketill Kojamon saagan", "Grímr Karvaposken saagan" ja "Nuoli-Oddrin saagan" teokseensa "Ketilli Hængii et Grimonis Hirsutigenæ patris et filii historia " (Upsala). Björner on todennäköisesti myös ollut tietoinen siitä, että Ánin tarina oli varhaista alkuperää, koska se kerrottiin myös Saxon teoksessa. Grettir Väkevän saaga
Muiden islantilaissaagojen tavoin myös "Grettis saga" pohjautuu suulliselle kertomusperinteelle. Keskiajan Islannissa se oli osa historiankirjoitusta, joka kertoi saaren asuttaneista esi-isistä ja näiden jälkeläisistä. "Grettis saga" on, kuten monet muutkin islantilaissaagat, kuitenkin saanut vaikutteita myös eurooppalaisesta kirjallisuudesta. Aiemmat tutkijat ovat katsoneet, että "Grettis sagan" kirjoittaja oli oppinut henkilö, mahdollisesti jopa kirkonmies, joka tunsi islantilaisten saagojen lisäksi hyvin myös keskiaikaisen eurooppalaisen kirjallisuuden. Kirjoittaja oli saanut vaikutteita ainakin yhdestä eurooppalaisesta ritariromanssista, Tristanin ja Isolden tarinasta, joka oli käännetty Norjassa 1200-luvun alussa ("Tristrams saga ok Ísöndar"). "Grettis sagasta" on myös löydetty yhteneväisyyttä muinaisenglantilaisen runoelman Beowulf kanssa. Saaga sisältää myös jonkin verran enemmän kansantarinoille tyypillisiä fantasiaelementtejä kuin monet 1200-luvulle ajoitetut islantilaissaagat. Se muistuttaa näiltä osin myös suullisesta perinteensä ammentaneita muinaissaagoja ("fornaldarsögur"), joiden tapahtumat sijoittuivat kaukaiseen skandinaaviseen menneisyyteen ennen Islannin asuttamista. Tämän vuoksi "Grettis saga" on luokiteltu niin sanotuksi postklassiseksi islantilaissaagaksi, joita on yleisesti pidetty klassisina pidettyjä islantilaissaagoja nuorempina ja joiden on katsottu sisältävän näitä enemmän epärealistisia fantasiaelementtejä. Islantilaissaagojen erittely tälla tavoin on kuitenkin osoittautunut hankalaksi. Somalian kirjallisuus
Somaliassa ovat aikaisempien vuosisatojen oppineet luoneet runsaasti islamilaista runoutta ja haditheja.
Islamilainen kirjallisuus Somaliassa alkoi islamin tulon myötä 14. vuosisadalla Shaykh Al-Zayla'i kirjoittamsta "Tabayin al-Haqa’iq li Sharh Kanz al-Daqa’iq", Hanafi koulukunnan selitysteoksesta. Maineikas Sayyid Abdullah Hassan (1864-1921), jätti jälkeensä huomattavan määrän käsikirjoituksia. Eräs tunnetuimpia somalialaisen islamilaisen kirjallisuuden teoksia on Shaykh Abdullah al-Qalanqoolin Kairossa 1918 julkaistu "Maja'mut al-Mubaraka". Shaykh Abd Al-Rahman bin Ahmad al-Zayla'i kirjoitti monia islamilaisia tekstejä 19. vuosisadalla. Tuhannet qasidat oli profeetta Muhammadin kunniaksi kirjoitettuja tekstejä. Eija Lappalainen
Laitinen aloitti kirjoittamisen yhdessä lapsuudenystävänsä Anne Leinosen kanssa heidän käydessä yläastetta. Vuonna 1999 Laitinen ja Leinonen alkoivat kirjoittaa yhdessä uudelleen. He osallistuivat WSOY:n järjestämään nuortenkirjakilpailuun. "Lokkeja rakastava veli" voitti kilpailun ja romaani julkaistiin Bulevardi-sarjan avauksena 2001. Kolmannessa nuortenromaanissa "Saga" (2003) on mukana hieman fantasiaa ja se sijoittuu Islantiin. Romaania innoittivat tositelevisiosarjat. "" (2007) yhdistää tekstiä ja Markku Lappalaisen sarjakuvaa. Kirjailijat halusivat kuvata pelaamisen viehätystä ja yhteisöllisyyttä. Fantasiakirjallisuus
Suomalainen kirjallisuus syntyi 1800-luvulla, joka oli kirjallisuudessa vahvasti realismin aikakautta. Kuitenkin esimerkiksi Aleksis Kiven "Seitsemän veljestä" sisältää fantasiatarinoita. "Kalevalan" tarusto on innoittanut useita fantasiakirjailijoita, kuten brittiläistä J. R. R. Tolkienia. Tove Janssonin Muumi-kirjat ovat suomalaisen lastenfantasian klassikoita. Þáttr
"Þáttr"-kategorian alle luetteloituja tekstejä on määrittelykriteereistä riippuen noin 75–100 kappaletta. Kaikki keskiaikaiset kirjoittajat eivät käyttäneet lyhyemmistä teksteistä nimitystä "þáttr", vaan saattoivat puhua niistä myös saagoina tai käyttää muita kertomusta merkitseviä sanoja kuten "frásögn" ja "sögn", mikä on vaikuttanut niiden luokitteluun. Osa tutkijoista pitää "þáttr"-tarinoita muita saagoja vanhempina teksteinä. Vanhimmat "þáttr"-tarinat kirjoitettiin tämän näkemyksen mukaan ennen vuotta 1220 ja nuorimmat 1300–1400-lukujen aikana. "Þáttr"-tarinoiden käsikirjoituskontekstien perusteella on myös esitetty, että ne olisivat syntyneet itsenäisinä kirjallisina kertomusyksikköinä vasta 1400-luvulla, kun kirjurit alkoivat käsitellä niitä erillisinä teksteinä. Tarinoita on voitu sisällyttää pitempiin saagoihin esimerkiksi exemplumin kaltaiseksi moraalisesti opettavaiseksi kertomukseksi, jonka tarkoituksena oli tukea ja toteuttaa uskonnollisia tai muita ideologisia päämääriä. Romaani
Romaani on kirjallisuudenlajeista moniaineksisin ja joustavin – laajuutensa ansiosta siihen on mahdollista sijoittaa monenlaisia tekstiaineksia, henkilöhahmoja, dialogia, kuvausta sekä monimutkaisia juonirakenteita. Länsimaisen kirjallisuuden traditiossa sana romaani ("roman") juontaa 1100-luvun Ranskasta, jossa sitä käytettiin alkuaan mistä tahansa kansankielellä eli lingua romanalla kirjoitetusta proosatekstistä. Saaga (nimi)
Saaga tai Saga on pohjois­maissa esiintyvä naisen etunimi. Nimi johtuu sanasta "saga", joka merkitsee varsinaisesti Norjan ja Islannin viikinki­ajan ja varhaisen keski­ajan historiaan liittyviä kauno­kirjallisia kertomuksia, saagoja, mutta joka ruotsin kielessä tarkoittaa myös satua. Alun perin sana on merkinnyt näkijää, ja Saga oli skandi­naavisessa myto­logiassa myös runouden ja historian jumalattaren nimi, joka toisinaan on samastettu myös Freijan kanssa. Saaga on nimen suomen­kielinen muoto, muissa kielissä nimi esiintyy muodossa Saga. Saaga
Islantilaiset olivat kääntyneet kristityiksi yleiskäräjien päätöksellä syksyllä 999, minkä jälkeen saarelaiset alkoivat tutustua eurooppalaiseen kirjalliseen kulttuuriin ja latinalaisten aakkosten käyttö riimukirjaimiston sijaan alkoi yleistyä. Islantilaisen historiankirjoituksen isänä pidetään Pariisissa opiskellutta kirkonmiestä Sæmundr Viisasta (isl. "inn fróði", Sigfússon; 1056–1133), jonka mahdollisia teoksia ei ole säilynyt nykypäivään, vaikkakin Sæmundriin viitataan useissa eri lähteissä. Sotakirjallisuus
Sotakirjallisuus on kirjallisuuden lajityyppi eli genre, jonka aiheena on sota. Sotakirjallisuus sisältää sekä proosaa että lyriikkaa. Sotaa käsitteleviä romaaneja on kirjoitettu aina ajankohdasta ja paikasta riippumatta. Gautrekrin saaga
Gautrekrin saaga (isl. "Gautreks saga") on keskiaikainen islantilainen saaga. Se sijoittuu aikaan ennen Islannin asuttamista ja luetaan siksi niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. "Gautrekrin saaga" koostuu kolmesta toisiinsa liittyvästä tarinasta: saaga alussa kerrotaan Gautrekrin isästä kuningas Gautistä ja Gautrekrin syntymästä, toisessa osiossa legendaarisesta Starkaðr-nimisestä sankarista (lat. Starcaterus), joka surmaa Víkarr-nimisen kuninkaan, ja lopuksi Lahja-Refr (Gjáfa-Refr) nimisestä talollisen pojasta, joka lopulta saa kuningas Gautrekrin tyttären puolisokseen. Saaga on kirjoitettu 1200-luvulla ja siitä on säilynyt kaksi versiota, joista vain pitempi sisältää myös Víkarrin tarinana (isl. "Víkars þáttr") tunnetun Starkaðrista kertovan osan. Saagan vanhimmat säilyneet käsikirjoitukset ovat 1400-luvulta. Useissa käsikirjoituksista "Gautrekrin saaga" esiintyy yhdessä kuningas Gautrekrin pojasta kertovan saagan, "Hrólfr Gautrekrinpojan saagan", kanssa. On epäilty, että viimeksi mainittu saaga olisi vanhempi ja että "Gautrekrin saaga" olisi laadittu sen johdannoksi. Osa tutkijoista taas on katsonut "Gautrekrin saagan" olevan Hrólfr Gautrekrinpojasta kertovaa saagaa vanhempi. Anne Leinonen
Vuonna 1999 Leinonen ja Lappalainen kirjoittivat nuortenromaanin "Lokkeja rakastava veli", jonka käsikirjoituksella he voittivat WSOY:n nuortenkirjakilpailun, ja se julkaistiin Bulevardi-sarjan avauksena vuonna 2000. Kolmannessa nuortenromaanissa "Saga" (2003) on mukana hieman fantasiaa, ja se sijoittuu Islantiin. Romaania innoittivat tosi-tv-sarjat. Kuningassaagat
Muut varhaisimmista kuninkaiden historioista kirjoitettiin kansankielellä. 1100-luvun alkupuolella vaikuttanut Ari Viisas (isl. "fróði" Þorgilsson) kirjoitti kuninkaiden elämäntarinoista (isl. "konunga ævi") "Islantilaisten kirjan" (isl. "Íslendingabók") nyt jo kadonneessa varhaisemmassa versiossa, joka valmistui vuoden 1125 tienoilla. Arin kerronta alkaa Islannin asuttamisesta 870-luvulla ja jatkuu Arin omaan aikaan saakka. Näiden lisäksi 1100-luvulla elänyt ja muutoin tuntemattomaksi jäänyt islantilainen Eiríkr Oddson kirjoitti oman aikansa norjalaisesta historiasta teoksessaan *"Hryggjarstykki". Vuosisadan puolivälissä laadittu teos on mahdollisesti ollut ensimmäinen varsinainen saaga. Tämäkin teos on jo kadonnut, mutta sitä tiedetään käytetyn lähteenä myöhemmissä kuningassaagojen kokoelmissa ("Morkinskinna", "Fagrskinna" ja "Heimskringla"). Satyyrinäytelmä
Ensimmäisen satyyrinäytelmäkirjailijan sanotaan olleen Pratinas (500/400-lukujen eaa. vaihde). Kuten koko kreikkalaisen draaman, satyyrinäytelmän juuret ovat Dionysoksen kultissa. Satyyrit olivat tämän jumalan seuralaisia. Aristoteleen mukaan tragedia sai alkunsa "satyrikonista" eli jostakin satyyrinäytelmää muistuttavasta, ja arvellaan, että varsinainen satyyrinäytelmä lisättiin näytelmäjuhliin reaktiona sille, että tragediat olivat ajan mittaan siirtyneet yhä enemmän pois dionyysisistä aiheista. Tieteiskirjallisuus
Tieteiskirjallisuus oli alun alkujaan viihteellisin keinoin tieteellisiä faktoja kertovaa tietokirjallisuutta. Edgar Allan Poen mukaan lajityypissä oli kyse ikään kuin ”vilkaisusta puoliksi suljettujen luomien ali tulevaisuuteen, läpi ajan ja avaruuden”. Vaikka lajityyppi mielletään yleisesti angloamerikkalaiseksi, tieteiskirjallisuus oli levinnyt jo 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa ympäri maailman. Esimerkiksi Kiinassa esiteltiin 1900-luvun ensimmäisinä vuosina "kexuo xiaoshuo" – karkeasti käännettynä tieteistarinat, ja sekä latinalaisessa Amerikassa että Australiassa ensimmäiset tieteisteokset julkaistiin jo 1800-luvun puolella. Bulgaria
Bulgarian kirjakieli alkoi kehittyä 800-luvulla, kun Kyrillos ja Metodios kehittivät kyrillisen kirjaimiston edeltäjän, glagoliittisen kirjaimiston. Varhainen kultakauden kirjallisuus oli aluksi lähinnä uskonnollisten tekstien käännöksiä, mutta pian alettiin kirjoittaa historiaa ja maantietoa käsitteleviä teoksia. Hopeakaudella, 1330- ja 1400-luvulla, kehittyi uusia kirjallisuuden lajeja. Kansallisen heräämisen aikakausi alkoi 1700-luvun puolivälissä. Humanismi ja kansallisuusaate olivat keskeisiä teemoja, ja kansanperinnettä hyödynnettiin korkeakulttuurissa. Kansa oli pitkään lukutaidotonta, joten suullinen perinne on säilynyt hyvin. Ensimmäinen bulgarialainen romaani, Ivan Vazovin "Ikeen alla" vuodelta 1894 käsitteli ottomaaneista vapautumista. Maailmansotien välissä runous ja näytelmäkirjallisuus kukoistivat, individualismi ja symbolismi olivat muodissa ja patrioottien rinnalle nousivat boheemit runoilijat. Kommunismiaikana bulgarialainen kirjallisuus sai vaikutteita sosialistisesta realismista. 1900-luvun suuria bulgarialaisia filosofeja ja kirjailijoita ovat Julia Kristeva ja Tzvetan Todorov.
Bulgariassa syntynyt Elias Canetti voitti Nobelin kirjallisuuden palkinnon 1981. Hagiografiset saagat
"Maríu saga" (suom. ”Marian saaga”) on Neitsyt Marian elämäkerta, josta on säilynyt kaksi versiota. Islantilainen, Hólarin ja Skálholtin piispanistuinten yhteydessä vaikuttanut kirkonmies Kygri-Björn Hjaltason (k. 1238) mainitaan 1300-luvulta peräisin olevassa lähteessä "Marian saagan" kirjoittajiksi. Saaga on kirjoitettu aikaisintaan vuoden 1215 jälkeen, sillä se sisältää kuvauksen Roomassa tuona vuonna pidetystä neljännestä lateraanikonsiilista, johon myös Kygri-Björn osallistui. Hrólfr Gautrekrinpojan saaga
Muinaisesta menneisyydestä kertovat muinaissaagat alkoivat 1600-1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. "Hrólfr Gautrekrinpojan saagan" päähenkilön kerrottiin saagassa olevan göötanmaalainen (isl. "Gautland ") kuningas, minkä lisäksi saagan tapahtumat sijoittuivat suureksi osaksi Göötanmaalle sekä suurvalta-ajan Ruotsin näkökulmasta sille tärkeille lähialueille, kuten Venäjälle (isl. "Garðaríki "). 1600-oppineille "Hrólfr Gautrekrinpojan saaga" näyttäytyi siksi lähteenä, joka kertoi Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä ja jota siksi voitiin käyttää myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa. 
 Koska ruotsalaiset eivät tuohon aikaan enää ymmärtäneet saagojen kieltä, muinaisislantia, useita muinaissaagoja käännettiin Ruotsissa 1600–1700-lukujen aikana. "Hrólfr Gautrekrinpojan saaga " oli "Gautrekrin saagan " ohella ensimmäinen Ruotsissa käännettynä ilmestynyt muinaissaaga. Se ilmestyi vuonna 1664 myös "Gautrekrin saagan " sisältävässä teoksessa "Gothrici & Rolfi Westrogothiae regum historia lingua antiqua Gothica conscripta" (Upsala: Henricus Curio). Kuningassaagat
Noin vuosien 1170–1190 tietämillä Norjassa kirjoitettiin muutamia Norjasta ja Norjan kuninkaista kertovia historioita. Tutkijoiden parissa ei ole yksimielisyyttä siitä, edustavatko teokset itsenäistä norjalaista historiankirjoitusta, vai tulisiko niitä pitää islantilaisen historiankirjoituksen jatkumona. Teokset ovat osittain pohjautuneet latinakieliselle kirjalliselle perinteelle, mutta niissä on käytetty lähteenä myös islantilaista kertomusperinnettä, mahdollisesti myös varhaisimpia Sæmundrin ja Arin tekstejä. Egyptin kirjallisuus
Egyptin kirjallisuuden juuret juontavat muinaiseen Eyptiin ja siihen kuuluu joitakin vanhimmista tunnetuista teoksista. Egyptiläiset olivat ensimmäisiä, jotka ryhtyivät kehittämään kirjallisuutta kirjojen muodossa. Muinaissaagat
Keskiajan islantilaisille muinaissaagoiksi määritellyt tekstit olivat islantilaissaagojen ja kuningassaagojen tavoin todennäköisesti historiankirjoitusta. Muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta (esim. "Yngvarr Kaukomatkaajan saaga") ne kuvaavat aikaa ennen Islannin asuttamista ja sijoittuivat Islannin ulkopuolelle pohjoiseen Eurooppaan. Muinaissaagojen katsottiin kertovan islantilaisten muinaisista esi-isistä. Moni islantilainen valtaapitävä suku katsoikin voivansa jäljittää juurensa muinaissaagojen kuvaamiin myyttisiin sankareihin ja jopa pakanajumala Óðinniin saakka. Kuningassaagat
Kuningassaagat (isl. "konungasögur") ovat keskiaikaisia islantilaisia saagoja, jotka kertovat 800–1200-lukujen norjalaisista kuninkaista sekä Tanskan, Orkneysaarten ja Färsaarten hallitsijoista. Niiden lisäksi kuningassaagoihin luetaan usein myös Skandinavian muinaisista ja myyttisistä kuninkaista kertova "Ynglinga saga" ja nyt jo kadonnut *"Skjöldunga saga", jotka aihepiirinsä osalta sivuavat muinaissaagoja. Kuningassaagat edustavat varhaisinta islantilaista historiankirjoitusta. Muutamia niistä kirjoitettiin alkujaan latinaksi, mutta tekstejä käännettiin myöhemmin muinaisislanniksi. Pääosa kuningassaagoja kirjoitettiin kuitenkin kansankielellä. Ensimmäiset aihepiiriä käsittelevät tekstit on laadittu jo 1000-luvulla ja 1100-luvun alkupuolella, mutta nämä varhaisimmat kirjoitukset eivät ole säilyneet nykypäivään. Muiden lähteiden perusteella kuitenkin tiedetään, että tällaisia tekstejä on ollut. Nykypäivään säilyneet kuningassaagat on kirjoitettu 1100-luvun lopulla ja 1200-luvulla. Toisin kuin monen muun anonyymiksi jääneen saagan osalta, kuningassaagojen kirjoittajista useimmat tunnetaan nimeltä. Kirjallisuus
Toisaalta ajatus länsimaisen kirjallisuuden kehdon sijoittamisesta antiikin Kreikkaan on perusteltavissa sikäli, että tuolloin kehittyi selkeä kirjallisuuden lajijako toisaalta Dionysos-jumalan palvontamenoihin kuuluneen näytelmäkilpailuperinteen myötä tragedioihin ja komedioihin, toisaalta Aristoteleen "Runousopissaan" esittelemän kolmijaon mukaan draamaan, lyriikkaan ja epiikkaan. Näin ollen erityisesti kirjallisuusteorian ja kirjallisuuden tutkimuksen juurien voi katsoa olevan antiikin Kreikassa. Mainitut lajijaot ovat merkityksellisiä länsimaisessa kirjallisuusperinteessä myös sikäli, että erilaiset kirjallisuuden kaanonit, käsitykset ”hyvästä kirjallisuudesta”, ovat eri aikakausina olleet sidoksissa niihin. Esimerkiksi tragediaa on alun perin pidetty komediaa ylevämpänä taidemuotona. Skandinaavinen mytologia
Skandinaavinen mytologia (myös pohjoismainen mytologia tai muinaisnorjalainen mytologia) tarkoittaa Skandinavian rautakautisten ja varsinkin viikinkiaikaisten asukkaiden myyttejä ja uskomuksia. Myytit kertovat maailman synnystä, rakenteesta ja tuhosta sekä jumalten, jättiläisten ja muiden olentojen seikkailuista. Tärkein myyttien lähde on Edda, joka kirjoitettiin muistiin 1200-luvulla Islannissa. Muinaissaagat
Muinaissaagat () ovat keskiajan Islannissa kirjoitettuja kansankielisiä saagoja, jotka kuvaavat yleensä aikaa ennen Islannin (n. v. 870 alkaen käynnistynyttä) asuttamista ja sijoittuvat tapahtumiensa osalta pohjoiselle pallonpuoliskolle, erityisesti Skandinaviaan. Niiden kirjoittajia ei tunneta. Suullisesti välittyneitä tarinoita alettiin kirjoittaa ylös Islannissa 1200-luvun loppupuolelta alkaen ja niiden kirjoittamista jatkettiin 1500-luvulle saakka. Muinaissaagojen taustalla vaikuttanut suullinen kertomusperinne on kuitenkin hyvin vanhaa ja juontuu germaanisesta sankaritarinoiden perinteestä. Viittauksia muinaissaagojen kertomiin tarinoihin esiintyy kaiverruksina jo hyvin varhaisissa riimukivissä, risteissä ja muissa muistomerkeissä Skandinaviassa, Saksassa ja Brittein saarilla. Vanhimmat ovat arvioiden mukaan 400-luvulta. Venäjä
Venäjän kirjallisuutta on pidetty hyvin vaikutusvaltaisena ja monet sen teoksista kuuluvat maailmankirjallisuuden parhaiten tunnettuihin töihin. Venäjän kirjallisuuden historian on ajoitettu alkavan jo 900-luvun tienoilla. Varsinainen kansallinen kirjallisuuden traditio syntyi 1800-luvun alussa. Tämän aikakauden aloitti Aleksandr Puškin, jota pidetään modernin venäläisen kirjallisuuden perustajana. Häntä on usein sanottu ”Venäjän Shakespeareksi”. Venäjän tunnetuimpiin kirjailijoihin ja runoilijoihin 1800-luvulla kuuluivat Anton Tšehov, Mihail Lermontov, Leo Tolstoi, Nikolai Gogol, Ivan Turgenev ja Fjodor Dostojevski. Samoin Ivan Gontšarov, Mihail Saltykov-Štšedrin, Aleksei Pisemski ja Nikolai Leskov jättivät kestävän jälkensä venäläiseen proosaan ja Puškinin ohella Pjotr Jeršov runouteen. Erityisesti Tolstoi ja Dostojevski ovat olleet vaikutukseltaan mammuttimaisia hahmoja, joita monet kriitikot ovat pitäneet kaikkien aikojen suurimpina romaanikirjailijoina.
1880-luvun tienoilla Venäjän kirjallisuus alkoi muuttua. Suurien romaanikirjailijoiden aika oli ohi ja lyhyempi proosa (novellit) sekä runous tulivat hallitseviksi tyylilajeiksi seuraavien vuosikymmenien ajaksi. Tätä aikaa kutsutaan usein kirjallisuuden hopeakaudeksi. Vuosiksi 1893–1914 symbolismi syrjäytti aiemmin hallinneen realismin. Aikakauden johtavia kirjoittajia olivat Valeri Brjusov, Andrei Belyi, Vjatšeslav Ivanov, Aleksandr Blok, Dmitri Merežkovski, Fjodor Sologub, Anna Ahmatova, Osip Mandelstam, Leonid Andrejev, Ivan Bunin ja Maksim Gorki. Norjan kirjallisuus
Norjalaiset olivat asuttaneet Islannin jo 800-luvulla ja Islannissa ja Norjassa puhuttiin ja kirjoitettiin samaa kieltä, muinaisnorjaa, pitkälti 1300-luvulle saakka, joten tuon ajan islantilaisen ja norjalaisen kirjallisuuden erottaminen toisistaan on hankalaa. 1200-luvulle tultaessa alueella oli kehittynyt koko maailman mittakaavassa harvinaisen rikas kirjallinen kulttuuri, jonka merkittävimpiä taidonnäytteitä ovat Edda-runous ja islantilaiset saagat. Teokset kirjoitettiin yleensä Islannissa, mutta niiden arvellaan perustuvat todennäköisesti Norjassa syntyneeseen suulliseen perinteeseen, joka saattaa ajoittua ainakin 400-luvulle. Hagiografiset saagat
Apostoleista kertovia legendoja alkoi syntyä Euroopassa 100-luvulta alkaen. Leukios Kharinos-nimisen oppineen katsotaan koonneen varhaisimmista apostolien (eli Johanneksen, Paavalin, Pietarin, Andreaksen ja Tuomaksen) pyhimyselämäkerroista teoksen "Acta apostolorum". Myöhempiin kokoelmiin lisättiin myös muiden apostolien pyhimyselämäkerrat. 500-luvulta alkaen tunnettiin tällainen täydellinen kokoelma nimeltä "Historia apostolica"/"Acta Apostolorum Apocrypha", jota pidettiin alkujaan Babylonin ensimmäisen piispan Abdias Babylonialaisen laatimana. Abdiaksen tekijyys on sittemmin kiistetty, mutta kyseistä "Pseudo-Abdiaksen" teosta pidetään islantilaisten apostolien saagojen päälähteenä. Sen lisäksi lähteenä ovat olleet mm. Petrus Comestorin teos "Historia Scholastica", Vincent Beauvais’laisen "Speculum historiale", Honorius Autunilaisen (Augustodunensis) "Speculum ecclesiae" sekä Pseudo-Tilpinuksen kronikka. Edellä mainitun "Jóns saga baptistan" lähteenä ovat olleet Uuden Testamentin lisäksi Bedan, Petrus Comestorin ja Vincent Beauvais’laisen sekä Augustinuksen, Ambrosiuksen, Gregoriuksen ja Hieronymuksen tekstit. Kotoperäiset ritarisaagat
Kotoperäiset ritarisaagat (isl. "frumsamdar riddarasögur") ovat Islannissa kirjoitettuja fiktiivisiä saagoja, jotka ovat saaneet tyylillisiä ja teemallisia vaikutteita eurooppalaisista ritariromansseista. Ne sijoittuvat ritariromaanien tapaan usein hoviympäristöön mutta joskus myös viikinkimiljööhön. Kotoperäisiä ritarisaagoja on kirjoitettu Islannissa todennäköisesti jo 1200-luvun lopulta alkaen, vuosien 1262–1264 aikana tapahtuneen Norjan vallan alle siirtymisen jälkeen. Niitä kirjoitettiin erityisesti 1300–1400-luvuilla mutta myös vielä reformaation jälkeenkin. Nykypäivään säilyneistä kotoperäisistä ritarisaagoista on noin neljänkymmenen katsottu olevan keskiaikaista alkuperää. Muita kotoperäisiä ritarisaagoja, joiden ajoittaminen keskiajalle on epävarmaa, on yli 100. Termi ”"riddarasaga"” on ollut käytössä jo keskiajalla. Kotoperäiset ritarisaagat ovat kuitenkin melko epäyhtenäinen genre. Osa niistä muistuttaa nuorempia, seikkailusaagoiksi (saks. "Abenteuersagas") määriteltyjä muinaissaagoja. Keskiaikaisissa käsikirjoituksissa nämä seikkailusaagat ja kotoperäiset ritarisaagat esiintyvät usein yhdessä. Norna-Gestrin tarina
Norna-Gestrin tarina (isl. "Norna-Gests þáttr") on keskiaikainen islantilainen lyhytsaaga eli "þáttr", jonka alkuperäistä kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin ja vanhaan germaaniseen sankariperinteeseen liittyvän sisältönsä perusteella tämän saagalajin vanhempiin edustajiin eli sankarisaagoihin (saks. "Heldensagas"), tai vaihtelevasti myös viikinkisaagoihin (saks. "Wikingersagas"). Tarinassa vanha, 300-vuotias mies nimeltä Norna-Gestr saapuu kuningas Olavi Tryggvenpojan luokse, viihdyttää hovia kertomalla tarinoita Skandinavian muinaisesta menneisyydestä sekä oman tarinansa siitä, miten hänen nornilta saamansa kynttilä, jonka palaessa loppuun Norna-Gestr kuolisi, on alkujaan sammutettu ja siksi taannut hänelle pitkän elämän. Olavi Tryggvenpojan luona Norna-Gestr vastaanottaa kristillisen kasteen ja antaa sitten kynttilänsä palaa loppuun."Norna-Gestrin tarinaa" ei ole suomennettu.
"Norna-Gestrin tarina" on todennäköisesti kirjoitettu 1300-luvun alkupuolella. Tarinan pääkäsikirjoitukset ovat AM 6 fol (1300-l. lopulta) sekä Flateyjarbók (n. 1390), joissa tarina esiintyy Olavi Tryggvenpojan saagan ("Óláfs saga Tryggvasonar") yhteydessä, sekä GkS 2845 4to (1400-l. lopulta). 
"Norna-Gestrin tarina" pohjautuu vanhalle sankaritarinoiden perinteelle ja sivuaa samoja sisältöjä, joita käsitellään muissa muinaissaagoissa, esimerkiksi "Ragnarr Karvahousun saagassa". Saagan kirjoittaja on oletettavasti käyttänyt lähteenään jotain Eddan sankarirunoutta sisältävää käsikirjoitusta ja esimerkiksi eddarunoja "Brynhildrin Helin-matka" (isl. "Helreið Brynhildar") ja "Reginnin runo" (isl. "Reginsmál"). Kirjoittaja on myös tuntenut Sigurðr Fáfnirinsurmasta (isl. "Fáfnisbani") kertovia runoja tai mahdollisesti nyt jo kadonneen Sigurðrista kertovan saagan (isl. *"Sigurðar saga") sekä Proosa-Eddan. Antiikin Kreikan kirjallisuus
Historiankirjoitus sai nykymuodossaan alkunsa Kreikassa. Merkittävimpiä klassisen ajan historioitsijoita olivat Herodotos ja Thukydides. Herodotosta on usein kutsuttu historiankirjoituksen isäksi. Ennen häntä kreikkalaiset olivat tyydyttäneet historiaa koskevat tarpeensa myyteillä. Varhaiset ”historioitsijat” kirjoittivat teoksensa jatkaen eeppisten runojen aiheita. Tunnetuin heistä on Hekataios Miletoslainen, joka kirjoitti teokset "Ges periodos" ja "Genealogiai". Hän pyrki muodostamaan tarujen sankarien ajalle historiallisen kronologian. Marit
Ensimmäinen tunnettu marinkielellä kirjoitettu kaunokirjallinen teos on tuntemattomaksi jääneen tekijän vuonna 1767 Kazanissa tsaarin vierailun kunniaksi kirjoittama tervehdysruno. Varsinaisesta marinkielisestä kaunokirjallisuus syntyi kuitenkin vasta 1900-luvulla. Marilaisen kirjallisuuden klassinen kausi ajoittuu 1900-luvun alusta 1930-luvun loppuun, jolloin marinkielinen älymystö tuhottiin käytännössä viimeiseen mieheen ja naiseen Stalinin vainoissa. Klassisen kauden kirjailijasukupolvi aloitti julkaisutoimintansa Venäjän keisarikunnan kahtena viimeisenä vuosikymmenenä ilmestyneissä kirjallisissa vuosikirjoissa, ”kalentereissa”. He olivat marinkielisen kirjallisuuden tuotteliaimmat hahmot aina 1930-luvun loppuun saakka. Pääosa heistä oli syntyisin talonpoikaisperheistä ja saanut opillisen sivistyksensä opettaja- ja pappisseminaareissa. Aikalaissaagat
Aikalaissaagat (isl. "samtíðarsögur") ovat keskiaikaisia kansankielellä kirjoitettuja islantilaisia saagoja. Aikalaissaagat kuvaavat 1100–1300-lukujen tapahtumia Islannissa. Ne on yleensä kirjoitettu melko pian niissä kuvattujen tapahtumien jälkeen. Aikalaissaagat ovat tärkeimpiä lähteitä 1100–1300-luvun Islannin historiaan. Niihin luetaan Islannin keskiaikaisista piispoista kertovat hagiografiset piispainsaagat (isl. "biskupa sögur") sekä "Sturlunga sagana" (”Sturlungien saaga”, ei suom.) tunnettu kokoelma saagoja, joissa tapahtumia tarkastellaan yleensä maallisemmasta näkökulmasta. Aikalaisaagoja ei ole suomennettu. Sturlaugr Ahkeran saaga
"Sturlaugr Ahkeran saagaa" ei voida pitää lähteenä siitä ajasta ja niistä henkilöistä, joita se kuvaa. Suurvalta-ajan Ruotsissa kyseistä saagaa käsiteltiin kuitenkin historiallisena lähteenä, ja sen oletettiin olevan yksi vanhimmista muinaisesta skandinaavisesta menneisyydestä kertovista saagoista. Koska ruotsalaiset eivät tuolloin enää ymmärtäneet muinaissaagojen kieltä, ilmestyi "Sturlaugr Ahkeran saaga" Guðmundur Ólafssonin ruotsiksi kääntämänä teoksessa "Sagann af Sturlauge hinum Starfsama Eller Stúrlög den Arbetsammes Historia" vuonna 1694 (Upsala). Heimskringla
Useat maininnat keskiaikaisissa saagalähteissä puhuvat sen puolesta, että Snorri on Heimskringlan kirjoittaja. Niissä mainitaan hänen kirjoittaneen paitsi Proosa-Eddan myös ”monia muita oppineita teoksia, islantilaisia saagoja” ("margar aðrar fræðbækur, íslenzkar sögur"). Snorri mainitaan Norjan kuninkaista kertovan tiedon lähteenä myös useissa muissa teoksissa, kuten Flateyjarbók-käsikirjoituksessa olevassa Olavi Tryggvenpojan saagassa. Jo aikoinaan "Heimskringlan" 1500-luvuilla tanskaksi kääntäneet Peder Claussøn Friis ja Laurents Hanssøn ilmoittivat Snorrin sen kirjoittajaksi. Oletetaan, että he ovat tunteneet jonkin nyt jo kadonneen keskiaikaisen maininnan aiheesta. 
Snorri oli vaikutusvaltainen islantilainen päällikkö, jolla oli suhteita myös Norjan hallitsijoihin. Hänen tiedetään oleskelleen useaan otteeseen Norjassa ja vierailleen myös Länsi-Göötanmaalla. Norjassa ollessaan Snorri osallistui myös paikallisiin valtakiistoihin. Toisen, vuonna 1237–1239 tapahtuneen matkansa jälkeen tämä osallistuminen johti välirikkoon kuningas Haakon IV Haakoninpojan kanssa, minkä seurauksena Snorri surmattiin kuninkaan käskystä 1241 kotonaan Reykholtissa, Islannissa. "Heimskringla" on kirjoitettu Snorrin ensimmäisen Norjan oleskelun (1218–1220) jälkeen mutta ennen hänen toista matkaansa. Matkojen aikana Snorrilla oli mahdollisuus kerätä Norjasta suullisia aineistoja, minkä lisäksi Snorri hyödynsi myös islantilaista muistitietoa.
Suullisen muistitiedon lisäksi Snorri käytti "Heimskringlaa" kirjoittaessaan lähteenään varhaisempia Norjan kuninkaista kertovia teoksia. "Heimskringlan" laajin saaga on pyhästä Olavista kertova osio. Snorri oli kirjoittanut pyhästä Olavista kertovan erillisen saagan jo ennen "Heimskringlaa", vuoden 1230 tietämillä, ja liitti sen lyhennetyn version osaksi laajampaa teostaan.
Tätä pyhästä Olavista kertovaa saagaa kirjoittaessaan Snorrilla on ollut käytössään ystävänsä, islantilaisen kirkonmiehen Styrmir Kárasonin vuosien 1220–1230 välisenä aikana kirjoittama saaga Olavista ("Lífssaga Ólafs hins helga"). Hän käytti "Heimskringlassa" lähteenään myös skaldirunoutta (esim. "Ynglingatal" ja "Háleygjatal"), "Orkneylaisten saagan" aiempaa versiota, johon viitataan nimellä "Jarla sögur", "Färsaarelaisten saagaa" sekä Ari Viisaan 1100-luvun alkupuolella kirjoittamaa, kuninkaiden elämämäntarinoita (isl. "Konunga ævi") sisältänyttä "Islantilaisten kirjan" versiota, joka nyt on jo kadonnut. "Heimskringla" ja Snorrin toinen teos, Proosa-Edda, osoittavat Snorrin arvostaneen skaldeja ja heidän runojaan, joita keskiajalla pidettiin silminnäkijäkuvaksina. "Heimskringla" sisältää runoutta yli seitsemältäkymmeneltä skaldilta ja yhteensä hieman yli 600 runosäkeistöä.
Edellä mainittujen lisäksi Snorri hyödynsi "Heimskringlaa" kirjoittaessaan Eiríkr Oddsonin *"Hryggjarstykkiä", "Fagrskinnaa", norjalaista kuningassaagaa "Ágrip" ("Ágrip af Nóregs konunga sögum") sekä munkkien Oddr Snorrason ja Gunnlaugr Leifsson laatimia saagoja Olavi Tryggvenpojasta. "Heimskringlan" vuosia 1035–1177 käsittelevässä osassa Snorri on käyttänyt myös "Morkinskinna"-nimellä tunnettua kuningassaagojen kokoelmaa. Muita Snorrin lähteitä ovat olleet nyt jo kadonneet *"Skjöldunga saga" ja norjalaisista Hlaðirin jaarleista kertonut *"Hlaðajarla saga" sekä jokin kuningas Sverrir Sigurðarsonin tilauksesta tehty työ, mahdollisesti "Sverririn saaga". Oletettavasti Snorri on tuntenut myös "Jómin viikinkien saagan" sekä islantilaissaagan "Hallfreðar saga vandræðaskálds". Snorri viittaa Maunu Hyvästä kertovan saagan yhteydessä myös erilliseen saagaan Tanskan hallitsijasta Knútr Suuresta ("Saga Knúts ins gamla"). Ei kuitenkaan ole varmuutta siitä, onko tämänniminen erillinen saaga koskaan ollut olemassa.
Verrattaessa "Heimskringlaa" Snorrin käyttämiin lähteisiin on usein huomioitu Snorrin lahjakkuus ja luovuus kirjoittajana. Hän ei välttämättä kopioinut lähteitään kirjaimellisesti, vaan muokkasi sekä sisältöä että esitystapaa ja teki teksteihin parannuksia.
Esimerkiksi Snorrin pyhästä Olavista kertova saaga painottuu vähemmän Olavin rooliin pyhimyksenä kuin Snorrin lähteenä käyttämät tekstit. Snorrin kirjoittama saaga painottaa sen sijaan Olavia viikinkisoturina ja kuninkaana, joka kehittyy ihmisenä kokemustensa ja vastoinkäymistensä kautta ja josta lopulta tulee Stiklestadin taistelun jälkeen pyhimys. Verrattuna Olavista aiemmin kirjoitettuihin teksteihin, jotka olivat selvästi pyhimyselämäkertoja, Snorrin teos oli oman aikansa historiankirjoitusta. Snorri on esimerkiksi karsinut lähteenä olleiden tekstien kerronnasta pois yliluonnollisia elementtejä tai muokannut niitä, ja on ajoittain lisännyt omia rationalisoivia selityksiään. "Heimskringlakin" sisältää siitä huolimatta nykynäkökulmasta yliluonnollisiksi määriteltäviä elementtejä, joiden olemassaoloa teoksen kuvaamassa menneisyydessä Snorrin aikalaiset pitivät täysin luonnollisena. Tämä oli tyypillistä myös islantilaissaagoille, joita kuningassaagojen tavoin on yleisesti ottaen pidetty muita saagalajeja "realistisempina".
Islantilaisesta saagakirjallisuudesta innostuttiin suurvalta-ajan Ruotsissa gööttiläisen historiankirjoituksen myötä. Muinaisesta ja tarunhohtoisesta menneisyydestä kertovia saagoja alettiin käyttää, usein ilman tarvittavaa lähdekritiikkiä, lähteinä suurvallan loistavasta menneisyydestä. 
Myös "Heimskringlasta" kiinnostuttiin 1600-luvun Ruotsissa. Esimerkiksi teoksen aloittava tarunhohtoisesta Ynglingien kuningassuvusta kertova "Ynglingien saaga" koettiin kiinnostavaksi, koska sen katsottiin kuvaavan valtakunnan muinaista menneisyyttä, josta ei muuten ollut säilynyt kirjallisia lähteitä. Kyseinen saaga kuvailee Skandinavian esihistoriaa ja kertoo vanhimpana pohjolan kuningassukuna pidetyistä Ynglingeistä, joiden esi-isänä pidettiin pakanajumala Óðinnia. Saaga sijoitti Ynglingit Sigtunaan ja Uppsalaan. Ruotsin näkökulmasta tärkeäksi koettiin myös Pyhästä Olavista kertova saaga, sillä se sisälsi kuvauksen Uppsalan käräjistä. "Heimskringlan" kääntämisen toimeenpani kuningas Kaarle XI, joka pyysi Johan Peringskiöldiä kääntämään teoksen. "Ynglingien saaga" ilmestyi ruotsiksi ja latinaksi käännettynä Johan Peringskiöldin toimittamassa "Heimskringlan" käännöksessä "Heimskringla eller Snorre Sturlusons nordländske konunga sagor, sive historiae regum septentrionalium a Snorrone Sturlonide" (”Maailmankehrä tai Snorri Sturlusonin pohjoisten maiden kuningassaagat”) vuonna 1697 (Tukholma). Tätä ennen teos oli ilmestynyt Peder Claussøn Friisin tanskaksi kääntämänä vuonna 1633 (Kööpenhamina). Sarada
Sarada (sanskritiksi "śāradā") on brahmi-kirjoituksen gupta-haarasta kehittynyt kirjoitusjärjestelmä, jota käytettiin ennen sanskritin ja kašmirin kielen kirjoittamiseen. Vanhin saradalla kirjoitettu piirtokirjoitus on Länsi-Pakistanista vuodelta 774. Kirjaimisto oli alun perin käytössä suuressa osassa Intian niemimaan pohjoisosaa, mutta korvautui vähitellen myöhemmillä kirjoitusjärjestelmillä kuten devanagarilla, gurmukhilla ja arabialaisilla kirjaimilla. Pisimpään saradaa käytettiin Kashmirissa, jossa se säilyi alueen pääkirjaimistona 1900-luvulle asti. Bósin saaga
"Bósin saaga" on yhdistelmä eurooppalaisia vaikutteita ja vanhaa skandinaavista tarinaperinnettä sekä kansansaduille tyypillisiä teemoja. Saagan sisäiset viittaukset muihin ”saagoihin” osoittavat kuitenkin, että "Bósin saaga" on syntynyt voimakkaan kirjallistuneessa kulttuurissa. "Bósin saaga" on luettu niin sanottuihin seikkailusaagoihin ("Abenteuersagas"), joissa sankarin elämään liittyy ensin etsintävaihe, ja tarina päättyy etsinnän kohteen, esimerkiksi puolison tai oman valtakunnan löytämiseen. Seikkailusaagat ovat "Bósin saagan" tavoin muita muinaissaagoja nuorempia. "Bósin saaga" eroaa vanhemmista muinaissaagoista myös siinä, että sen loppu on seikkailusaagojen ja keskiajan eurooppalaisen romanssikirjallisuuden käännösten ja niiden inspiroimien kotoperäisten ritarisaagojen tapaan onnellinen traagisen sijaan. "Bósin saaga" eroaa kuitenkin ritarisaagoista siinä, että sen tunnekuvaus on lakonista muiden suulliselle tarinaperinteelle pohjautuvien islantilaisten saagojen tavoin. Georgian kirjallisuus
Hagiografiat (pyhimyselämäkerrat) muodostivat ensimmäisen omaperäisen georgiankielisen kirjallisuuden genren, ja ensimmäinen omaperäinen georgiankielinen teos, perinteisesti vuosien 476–483 välille ajoitettu "Pyhän kuningatar Šušanikin kärsimys", on hagiografia. Iakob Tsurtavelin kirjoittama dramaattinen kertomus kuvaa Šušanikin taistelua hänen kieltäytyessään kääntymästä miehensä Varskenin tavoin persialaisten isäntiensä uskontoon, zarathustralaisuuteen: Viikingit
Saagat ovat 1100–1400-luvuilla syntyneitä islantilaisia käsikirjoituksia, jotka kertovat viikinkimenneisyyteen sijoittuvia sankaritarinoita. Saagat perustuivat suullisiin perimätietoihin, joita ilmeisesti on kuitenkin kirjoittamisen yhteydessä muokattu. Kuuluisimpia islantilaisia saagakirjailijoita olivat Snorri Sturluson ja Sæmundr fróði. Kuningassaagat
Islannissa lainpuhujana (isl. "lögsögumaðr") ja myöhemmin Viðeyn augustinolaisluostarin priorina toiminut Styrmir Kárason (k. 1245) kirjoitti vuosien 1220–1230 välisenä aikana saagan pyhästä Olavista (isl. "Ólafs saga helga"). Se on mahdollisesti ollut laajennettu versio niin kutsutusta vanhimmasta Pyhän Olavin saagasta, joka laadittiin Islannissa 1100-luvun lopussa. Kyseinen teksti, josta on säilynyt vain muutamia fragmentteja, on pohjautunut suulliselle perinteelle ja latinankielisille pyhimyselämäkertateksteille. Styrmirin kirjoittama saaga ei sekään ole säilynyt kokonaisuudessaan, mutta sille pohjautuvia osia löytyy useista Pyhästä Olavista kertovien saagojen käsikirjoituksista, kuten Flateyjarbókista. Kuningassaagat
Mahdollisesti 1100-luvun lopulla kirjoitettiin samoin latinankielinen teos "Historia Norvegiae" (tai: "Historia Norwegiae"), josta on säilynyt vain fragmentteja. Teoksessa on kuvattu Norjan historiaa muinaisista kuninkaista todennäköisesti vuoteen 1015, jolloin Pyhänä Olavina tunnettu kuningas Óláfr Haraldsson saapui Norjaan. Lisäksi teoksessa kuvataan Orkneysaaria, Färsaaria, Islantia ja Norjaa. Tekstin kirjoittaja ei todennäköisesti tuntenut Theodricuksen "Historiaa". Hän on kuitenkin saattanut olla tietoinen Sæmundr Viisaan nyt jo kadonneesta teoksesta. Lisäksi kirjoittaja on käyttänyt lähteenään ainakin Adam Bremeniläisen kirkkohistoriaa. Eirekr Kaukomatkaajan saaga
"Eirekr Kaukomatkaajan saagan" on katsottu Flateyjarbókissa esittävän kristillisen version "Ynglingien saagan" alkuperämyytistä, jonka mukaan Ynglingien kuningassuvun esi-isät eli aasa-jumalat olisivat tulleet Skandinaviaan Troijasta. Sen mukaan kristillinen kulttuuri siirtyi Kreikasta Norjaan jo myyttisestä Fornjótr-jättiläisestä polveutuvien Norjan varhaisten kuninkaiden aikana, joiden alkuperää valottivat keskiajalla Flateyjarbókissakin mukana olevat tekstit "Fundinn Noregr" ja "Hversu Noregr byggðist". Viimeksi mainituissa Fornjótrin jälkeläinen Nórr ottaa valtaansa purjehtimallaan reitillä (isl. "Norvegr") olevat alueet ja perustaa näin Norjan kuningaskunnan eli yhteiskunnan maallisen vallan. Nórrin sukupuun myöhempi vesa Eirekr taas esitetään saagassaan toisen valtapuolen, kirkon eli hengellisen vallan perustajana. Latinankielinen kirjallisuus
Eniten kukoistanut kirjallisuuden ala Augustuksen ajalla oli runous. Sisällöltään se oli osittain kovin aatteellista, sillä Augustuksen hallintoa ja Rooman suuruutta ylistettiin yhtä estoitta kuin rauhan siunauksiakin. Pohjois-Italiasta kotoisin ollut Vergilius (70–19 eaa.) loi Rooman kansalliseepoksen "Aeneiksen", jonka piti ylittää kreikkalaisten "Ilias" ja "Odysseia". Teoksen myöhempää arvostusta ei mitenkään vähentänyt se, että Vergilius itse piti sitä viimeistelemättömänä ja kuolinvuoteellaan vaati sen tuhoamista. Vergiliuksen muusta tuotannosta nousevat esille nelikirjainen opetusruno "Georgica" (Maanviljelijän työt) sekä runokokoelma "Paimenlauluja" ("Bucolica", myös "Eclogae"), ensimmäinen latinankielinen teos Theokritoksen edustaman paimenrunouden alalta. Norjan kirjallisuus
Keskiajan kirjallisuus oli pitkälti kansainvälistä, ja myös Norjassa tehtiin paljon käännöksiä ja uudelleenkirjoituksia muualla Euroopassa tunnetuista tarinoista, kuten "Tristanista ja Isoldesta". Koska varsinaiset saagat kirjoitettiin enimmäkseen Islannissa, ensimmäinen varsinaisesti Norjassa kirjoitettu proosateos oli juuri tähän tarinaan pohjautuva "Tristrams saga ok Ísǫndar", jonka munkki Robert kirjoitti vuonna 1226. Myöhempi norjalainen historiankirjoitus on kuitenkin korostanut islantilaissaagojen merkitystä, sillä niiden katsottiin pitkään sopivan paremmin Norjan kansalliseen kertomukseen. Þiðrekr Berniläisen saaga
Þiðrekrin saaga tai Þiðrekr Berniläisen saaga [thi:drekr] (isl. "Þiðreks saga af Bern") on keskiaikainen saaga, joka on laadittu todennäköisesti Bergenissä 1200-luvun puolivälin tienoilla. Saagan keskeinen hahmo on Þiðrekr Berniläinen, jolla viitataan Italiaa hallinneeseen ostrogoottien kuninkaaseen Teoderik Suureen. Tämän tarina kerrotaan nuoruudesta aina viimeisiin hetkiin saakka, jolloin Þiðrekr katoaa mystisesti, paholaiseksi identifioidun mustan ratsun selässä. Sen lisäksi saaga sisältää Þiðrekrin elämäntarinan välissä lukuisia muita kertomuksia sankareista, jotka ovat joko Þiðrekrin sukulaisia tai liittyvät tämän elämään jollain muulla tavoin. "Þiðrekr Berniläisen saagaa" ei ole suomennettu.
"Þiðrekr Berniläisen saagaa" voidaan pitää kokoelmana yleensä muinaissaagoihin luettuja sankarisaagoja (saks. "Heldensagas"), sillä saagassa kerrotaan useista sellaisista hahmoista, jotka tunnetaan germaaniselle perinteelle pohjautuvista muinaissaagoista, kuten "Völsungain saagasta", tai edda-runoudesta (esim. seppä Völundr). Luultavasti tästä johtuen "Þiðrekr Berniläisen saaga" on ajoittain luettu muinaissaagoihin. Toiset tutkijat taas ovat katsoneet sen edustavan ritarisaagoja, ja osa tutkijosita pitää saagaa kumpaankin kategoriaan sopimattomana. On kuitenkin osoitettu, että "Þiðrekr Berniläisen saaga" muistuttaa ritarisaagoja erityisesti kielellisesti ja tyylillisesti. Erityisen lähellä "Þiðrekr Berniläisen saaga" on frankkilaiselle ja karolingiselle tarinaperinteelle sekä "chanson de geste" -sankarilauluperinteelle pohjautuvia käännettyjä ritarisaagoja, kuten Kaarle Suuresta ja tämän sotureista kertovaa "Karlamagnús sagaa". 
"Þiðrekr Berniläisen saagan" kirjoittajaa ei tunneta. Tutkijat eivät myöskään ole olleet yksimielisiä siitä, onko kirjoittaja ollut islantilainen vai norjalainen. Itse saagassa annetaan ymmärtää, että se pohjautuisi saksalaisperäisille tarinoille tai lauluille. Saagassa esiintyvät nimet viittaavatkin pohjoissaksalaiseen alkuperään, ja esimerkiksi "Völsungain saagasta" tunnetun tarinamateriaalin osalta "Þiðrekr Berniläisen saaga" mukailee usein eteläistä, esimerkiksi "Nibelungenliedistä" (suom. "Nibelungeinlaulu") tunnettua versiota siitä hieman poikkeavan skandinaavisen version sijaan.
Koska Bergenillä oli Hansan seurauksena vilkkaat suhteet Pohjois-Saksaan, on pidetty mahdollisena, että saaga pohjautuisi joko saksalaisilta kauppiailta kuulluille tarinoille tai jollekin tuntemattomalle saksalaiselle käsikirjoitukselle. Tutkijat eivät kuitenkaan ole yksimielisiä siitä, onko saaga pohjautunut suullisesti kuulluille kertomuksille, vai onko se jostain tekstistä tehty käännös. Saagan synty on viimeksi mainitun näkökulman osalta yhdistetty kuningas Haakon IV Haakoninpojan valtakauteen ja tämän toimeenpanemaan vilkkaaseen eurooppalaisen kirjallisuuden käännöstoimintaan. Tällöin esille on otettu esimerkiksi Haakonin ystävälliset suhteet saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijaan Fredrik II:een ja Haakonin Kristína-tyttären avioliitto Kastilian kuninkaan Alfonso X Viisaan veljen kanssa ja sen myötä yhteydet Kastilian hoviin, joiden kautta myös kirjalliset vaikutteet ovat voineet siirtyä.
Saagasta on säilynyt kolme pääkäsikirjoitusta. Näistä vanhin on norjalainen Stock. Perg. fol. no 4, joka on peräisin 1200-luvun loppupuolelta mutta jossa on useassa kohdin aukkoja. Islannista säilyneistä käsikirjoituksista merkittävimmät ovat täydellisinä säilyneet AM 177 fol ja AM 178 fol, jotka kumpikin ovat 1600-luvulta."Þiðrekrin saagasta" on säilynyt myös Ruotsissa 1400-luvun puolivälissä tehty käännös. Se tunnetaan nimellä "Didrikskrönikan". Käännös pohjautuu norjalaiselle käsikirjoitusversiolle, edellä mainitulle käsikirjoitukselle Perg. fol. no 4, jonka Bergenin piispana vuosina 1305-1314 toiminut Árni Sigurðsson lähetti Vadstenan luostariin vuonna 1314. "Didrikskrönikan" on säilynyt paperikäsikirjoituksessa cod. Skokloster 115-116. 
"Þiðrekrin saagalla" voidaan katsoa olevan historiallinen ydin, sillä siinä on joitain yhtymäkohtia Teoderik Suuren (493-526) elämäntarinaan, ja osalla muistakin saagassa esiintyvistä hahmoista on ollut historiallinen esikuva. Saagassa nämä hahmot esiintyvät kuitenkin kaikki Þiðrekrin aikalaisina, huolimatta siitä, että hahmojen esikuvat ovat eläneet eri aikoina. Tällaisia ovat esimerkiksi Þiðrekrin sukulaismieheksi mainittu ostrogoottien aiempi kuningas Ermanarik, joka kuoli noin 376, tai hunnipäällikkö Attila, joka kuoli hieman ennen historiallisen Teoderikin syntymää.
Kaukaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset muinaissaagat alkoivat 1600–1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. 
Suurvalta-ajan Ruotsissa "Þiðrekrin saaga" oli gööttiläisen historiankirjoituksen kantava voima. Saagan koettiin olevan avainasemassa, koska sen katsottiin käsittelevän goottien historiaa ja näiden kuningasta Teoderik Suurta. Saagassa mainittua "Vilkinalandia", joka alkujaan viittasi slaavilaisiin alueisiin, pidettiin Ruotsin vanhana nimenä. Saagasta puhuttiinkin "Vilkina sagana". Saagan merkittävällä asemalla Ruotsissa oli pitkät juuret: "Þiðrekrin saagan" 1400-luvulla tehtyä ruotsinkielistä, alkuperäistekstiä lyhentelevää ja tiivistävää käännöstä "Didrikskrönikan" pidettiin jo alkujaan historiallisena totuutena. Sen poliittinen merkitys oli suuri jo 1400-luvulla, ja erilaiset poliittisesti motivoituneet tarkoitusperät vaikuttivat siihen, että saagaa tulkittiin virheellisesti. Käännös sisälsi myös useita käännös- ja tulkintavirheitä. Saagan länsiskandinaavinen versio vaipui pitkäksi ajaksi unholaan. "Didrikskrönikan" vaikutti yleisiin käsityksiin ruotsalaisten menneisyydestä useiden vuosisatojen ajan. 1600-luvulla oppineet kiinnostuivat kuitenkin uudelleen myös saagan varhaisesta versiosta, ja Stock. Perg. fol. no 4 käsikirjoituksen aukkokohtia pyrittiin täyttämään islantilaisten käsikirjoitusten avulla. 
Saaga ilmestyi lopulta myös uutena, myös länsiskandinaavisille käsikirjoituksille pohjautuvana käännöksenä Johan Fredrich Peringskiöldin teoksessa "Wilkina Saga / Eller Historien Om Konung Thiderich af Bern Och hans Kämpar; Samt Niflunga Sagan" vuonna 1715 (Stockholm: Horrn). Motiivina kääntämiselle ei kuitenkaan ollut "Þiðrekrin saagan" olemus kirjallisuutena vaan sen oletettu arvo Ruotsin muinaisesta historiasta kertovana lähteenä. Goottikulttuuri
1700-luvun lopulla Horace Walpole aloitti ”goottilaisena romaaninakin” tunnetun kauhuromantiikan kirjallisuussuuntauksen teoksellaan "Otranton linna" (1764). Siinä oli samoja piirteitä, joita nykyisin liitetään käsitteeseen ”goottilainen”. Walpole väitti alun perin, että kirja oli aito keskiaikainen rakkaustarina, jonka hän oli löytänyt ja vain julkaissut uudelleen. Tästä sai alkunsa goottilaisen romaanin valedokumentaarisuus, jolla on tarkoitus lisätä tekstin vaikuttavuutta ja tehokkuutta. Termi ”goottilainen” liitettiin kauhun tunnelmaan, kamaluuteen, pimeyteen ja yliluonnolliseen sekä myös camp-henkeen ja itseparodiaan. Goottilainen romaani käytti runsaasti samoja aihelmia kuin myöhempi kauhukirjallisuus ja kauhuelokuva, esimerkiksi hautausmaita, linnan tai kirkon raunioita, aaveita, vampyyrejä, painajaisia, kirottuja sukuja, elävältä hautaamista ja juonitteluja. Eräs huomattava piirre oli goottilaisen konnan uhkaava ja painostava luonne. Kuuluisin goottilainen konna on vampyyri, joka on Itä-Euroopasta ja Balkaneilta peräisin olevan kansanperinteen uskomusolento. Tunnetuin esimerkki vampyyrifiktiosta on Bram Stokerin romaani "Dracula" ja sen innoittamat elokuvat. Goottilaisessa kirjallisuudessa kehittyi myös ”byroninen sankari”, lordi Byronin mukaan nimetty henkilötyyppi, jolle tyypillisiä luonteenpiirteitä ovat muiden muassa kääntyneisyys sisäänpäin, korkea älykkyys ja sivistys, arvoituksellisuus, pimeät taipumukset ja kyynisyys. Satra lbaeng
Satra lbaeng on eeppisten runoelmien, kokonaisten ruonomuotoisten romaanien tyyppi. Niitä kirjoitettiin Kambodžassa 1700-luvulla. Nimi tarkoittaa "teoksia huvin vuoksi", millä ne erottuvat samaan aikaan tehdyistä opettavaisista chbap-runoista. Monet satra lbaeng-runoelmat tallettavat vanhaa jataka-tarinoiden perinnettä. Jataka-tarinat kertovat Buddhan aikasemmista elämistä, ja munkit käyttivät niitä myös opettaessaan pojille lukemista, kirjoitusta ja uskontoa. Osa Satra lbaeng-tarinoista pohjautui kansansatuihin tai jopa värittyneisiin tositapahtumiin, kuten suosittu tarina Tumin ja Teavin onnettomasta rakkaudesta. Hagiografiset saagat
Hagiografiset saagat eli ns. ”pyhimyssaagat” (isl. "helgisögur") kuvaa terminä niitä keskiajan Islannissa laadittuja saagoja, jotka pohjautuivat kristilliselle pyhimyselämäkertaperinteelle. Ne pitävät sisällään esimerkiksi marttyyrikuoleman kokeneiden pyhimysten kärsimyshistorioita (isl. "píslarsögur", lat. "passio") ja pyhien ihmisten elämäkertoja (isl. "lífssögur", lat. "vita"), sekä näihin pyhiin liitettyjä ihmekertomuksia (isl. "jarteinir", lat. "miracula"). Valtaosa säilyneistä yhteensä yli sadasta pyhimyssaagasta on nimenomaan käännöksiä latinankielisistä pyhimyselämäkerroista. Ne eivät kuitenkaan välttämättä ole suoria käännöksiä alkuperäisteksteistä vaan mukaelmia, ja yksittäinen saaga on voinut perustua useammallekin teokselle, joiden pohjalta se on laadittu. Suosittuja lähteitä olivat esimerkiksi "Vitae patrum", apokryfiset kirjat, Gregorius Suuren "Dialogit", Jacobus de Voraginen "Kultainen legenda" ("Legenda aurea") ja Vincent Beauvais'laisen "Speculum historiale". Pyhimyssaagoja ei ole suomennettu. Hryggjarstykki
Hryggjarstykki (suom. ”selkärankapala”) on nimitys keskiaikaiselle islantilaiselle saagalle. Se on ollut yksi varhaisimpia Norjan kuninkaista ja historiasta kertovia kuningassaagoja. Eiríkr Oddsson -niminen kirjoittaja laati *"Hryggjarstykkin" 1100-luvun jälkipuoliskolla, arvioiden mukaan joko n. vuoden 1150 tietämillä tai n. vuoden 1165 paikkeilla. Se on ensimmäinen Norjan kuninkaista kertonut kansankielinen teksti, minkä vuoksi sitä on kutsuttu myös ”ensimmäiseksi saagaksi” (isl. "fyrsta sagan"). *"Hryggjarstykki" on sittemmin kadonnut, mutta teos ja sen kirjoittaja on mainittu ja sitä on käytetty lähteenä Snorri Sturlusonin "Heimskringlassa" ja "Morkinskinnassa". Myös Fagrskinnan kirjoittaja on käyttänyt *"Hryggjarstykkiä" lähteenä, mutta ei mainitse sitä nimeltä. "Heimskringla" ja "Morkinskinna" ovat lainanneet siitä pitempiäkin osia tekemättä tekstiin mitään suurempia muokkauksia. Kuningassaagat
Snorri Sturlusonin veljenpoika, Sturla Þórðarson, kirjoitti 1200-luvulla saagat samalla vuosisadalla hallinneista Norjan kuninkaista Haakon IV Haakoninpojasta ja Maunu VI Lainparantajasta (isl. Magnús "lagabætir" Hákonarson). Näistä "Hákonar saga Hákonarsonar" kuvaa kuninkaan hallintokautta vuodesta 1217 tämän kuolemaan eli vuoteen 1263 saakka. Sturla laati saagan Haakonin pojan, Maunu Lainparantajan toimeksiannosta. "Magnúss saga lagabætis" on kuningassaagoista viimeisin. Sturla aloitti sen kirjoittamisen oleskellessaan kuningas Maunu Lainparantajan hovissa ja viimeisteli tekstin myöhemmin Islannissa. Kumpaakin saagaa kirjoittaessaan Sturlalla oli mahdollisuus kuulla tapahtumia todistaneita aikalaisia sekä käyttää kuninkaan hovissa arkistoituja asiakirjoja. Japanin kirjallisuus
Japanilaisella kirjallisuudella on pitkät perinteet. Vanhin säilynyt japaniksi kirjoitettu teos on "Kojiki" (712). Ensimmäinen hiraganalla kirjoitettu säilynyt kirja on Ki no Tsurayukin "Tosa nikki" (935). Japanin kirjallisuus nousi kukoistukseensa Murasaki Shikibun 1000-luvulla kirjoittaman "Genjin tarinan" myötä. Kirjaa on sanottu maailman ensimmäiseksi romaaniksi. Japanilaisen runouden tunnetuimpia muotoja ovat määrämuotoiset tanka (短歌) ja haiku (俳句). Filokalia
Kirjoittajista varhaisin on Jesaja Erakko 300-luvulta, kotoisin Egyptin Thebasta ja alun pitäen orja. Abba Jesajan aikalainen on myös Filokalian harhaoppinen Euagrios Pontoslainen, joka vietti nuoruutensa Kappadokian suurten esipaimenten vaikutuspiirissä ja eli myöhemmin autiomaassa. Euagrios kehitti erämaan demonologiaa.
Johannes Cassianus syntyi vuoden 350 paikkeilla varakkaaseen perheeseen ja asui Beetlehemissä ja Egyptissä. Hän perusti ensimmäiset Gallian luostarit. Cassianus on tunnettu erityisesti arvostelukykyä käsittelevästä opetuksestaan. Färsaaret
Vaikka Färsaarilla on pitkät balladiperinteet, moderni kirjallisuus alkoi kehittyä vasta 1800-luvun puolivälissä, kun V. U. Hammershaimb julkaisi vuonna 1846 kolme färsaarelaista kansantarinaa, joissa hän käytti uutta fäärin kielen oikeinkirjoitusta. Ensimmäinen färsaarelainen romaani ilmestyi 1909, ja aluksi romaanit olivat yleensä realistisia ja naturalistisia. Tunnettuja färsaarelaisia kirjailijoita 1900-luvun puolivälin tienoilla olivat tanskaksi kirjoittaneet William Heinesen, joka palkittiin 1965 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnolla, ja Jørgen-Frantz Jacobsen. Fääriksi kirjoittivat Heðin Brú ja Martin Joensen. Färsaarelainen kirjallisuus alkoi nykyaikaistua 1970-luvulla, ja myös runoudessa etäännyttiin perinteisestä romanttisesta muodosta. Tärkeimpiä viime vuosikymmenten runoilijoita ovat Guðrið Helmsdal, Steinbjørn B. Jacobsen, Jóanes Nielsen sekä Rói Patursson, joka sai vuonna 1986 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon. 2000-luvulla fäärirunoutta ovat uudistaneet etenkin Carl Jóhan Jensen ja Tóroddur Poulsen. Sigurd Wettenhovi-Aspa
Wettenhovi-Aspan tutkimuksia voi pitää gööttiläisen historiankirjoituksen myöhäisenä seuraajana. Tämä suuntaus sai alkunsa Ruotsissa 1500- ja 1600-luvuilla. Senaikaiset historiantutkijat Johannes Magnus, Johannes Messenius, Georg Stiernhielm ja Olof Rudbeck vanhempi osoittivat tutkimuksissaan, että Ruotsi oli maailman vanhin valtakunta (perustettu sata vuotta vedenpaisumuksen jälkeen) ja että ruotsalaiset olivat aikoinaan hallinneet koko Eurooppaa ja luoneet sen sivistyskulttuurit. Näiden väitteiden lähdeaineistoa saatiin Raamatusta, antiikin kertomuksista ja muinaisislantilaisista saagoista. Narnian tarinat
Narnian tarinat on seitsemän lapsille suunnatun fantasiakirjan muodostama sarja, jonka C. S. Lewis kirjoitti 1950-luvulla. Se on tekijänsä parhaiten tunnettu työ ja lastenkirjallisuuden klassikko. Kirjojen tapahtumapaikka Narnia on kuvitteellinen maa, jossa eläimet puhuvat, taikuus on yleistä ja hyvyyden voimat taistelevat pahaa vastaan. Päähenkilöinä ovat yleensä meidän maailmastamme Narniaan joutuvat lapset, joiden tehtävänä on auttaa narnialaisia. Apua ja tukea he saavat majesteettiselta Aslan-leijonalta, Narnian todelliselta luojalta ja valtiaalta. Vain "Hevosessa ja pojassa" kaikki päähenkilöt ovat kotoisin maailmasta jossa Narnia sijaitsee. Aravis ei ole narnialainen, vaan kalormenilainen. Sastra eli Koor on Arkkimaan prinssi.