Ovatko delffiinit nisäkkäitä?
Delfiinit
Delfiinit ("Delphinidae") on valaiden lahkoon kuuluva nisäkäsheimo. Kaikki lajit ovat lihansyöjiä ja käyttävät ravinnokseen kalaa ja mustekaloja. Delfiinien heimoon ja pyöriäisiin kuuluu 40 eri lajia.
Färsaarten maantiede
Färsaarten vesillä elää useita merinisäkkäitä. 1800-luvun alun jälkeen alueella on tavattu 20 valas- ja 7 eväjalkaislajia. Halli ja pyöriäinen ovat ainoat lajit, joita nähdään säännöllisesti aivan rannikkoalueilla. Sillivalaita, lahtivalaita, kaskelotteja, pohjoisenpullokuonovalaita, pitkäeväpallopäitä, miekkavalaita ja valkokuvedelfiinejä tavataan säännöllisesti hieman kauempana rannikosta. Grönlanninhylje, kuplahylje, sinivalas, seitivalas, ryhävalas, pullokuonodelfiini ja valkokuonodelfiini ovat harvinaisempia ja yleensä tilapäisiä vieraita. Muurahaiskävyt
Muurahaiskävyt (Pholidota) ovat muurahaisia syöviä hampaattomia ja pitkäkielisiä nisäkkäitä, joiden koko ruumista vatsaa lukuun ottamatta peittää keratiinista koostuvien kovien, teräväreunaisten ja käpyjen suomuja muistuttavien levyjen muodostama panssari. Muurahaiskävyt ovat ainoita nisäkkäitä, joilla on tällainen puolustuspanssari. Petoja vastaan ne puolustautuvat kääriytymällä palloksi, kuten vyötiäisetkin, mutteivat ole näille läheistä sukua. Muurahaiskäpyjä elää Afrikassa Saharan eteläreunan ja Etelä-Afrikan valtion pohjoisrajan välisellä alueella. Aasiassa niitä elää Kaakkois-Aasiassa ja Intiassa. Umi no Triton
Kalastajavanhus Ippei löytää vihreähiuksisen vauvan niemeltä, nimeää tämän Tritoniksi ja kasvattaa tämän. Triton jää kuitenkin ulkopuoliseksi hiustensa epäonnekkaana pidetyn värin johdosta. Eräänä päivänä Triton tapaa valkean delfiini Rukan. Ruka paljastaa Tritonille, ettei tämä ole ihminen, vaan vesi-ihmisten, tritonien, viimeinen eloonjäänyt. Delfiini kertoo myös, että Tritonien kohtalona on taistella seitsemää merta tyrannin ottein hallitsevia poseidoneja vastaan. Aluksi Triton on äimistynyt pelkästään jo siitä, että ymmärtää delfiinin puhetta, eikä usko Rukan kertomaa todeksi. Triton näkee Ippein hänet pelastaessaan löytämät tritonivaatteet ja arvokkaan orihalcon-tikarin, jolloin hän ymmärtää Rukan puhuneen totta. Samassa Tritonin löytäneet poseidonien etujoukot hyökkäävät kalastajakylään, ja Triton päättää lähteä matkalle merille suojellakseen kotikyläänsä. Triton vannoo etsivänsä muita selvinneitä tritoneja ja kukistavansa poseidonit pelastaakseen kylänsä ja kostaakseen vanhempiensa kuoleman. Gambia
Useimmat suuret eläimet, kuten elefantit, on metsästetty sukupuuttoon. Gambiajoen kansallispuistossa elää vielä virtahepoja. Yleisimmin tavattavat nisäkkäät ovat apinoita: paviaaneja ja pienempiä apinoita kuten oliiviruostegueretsa ja husaariapina. Jokisuulla elää delfiineitä. Lintujen runsaslajisuus on harvinaista näin pienelle alueelle: niitä on tavattu 560 lajia. Delfiini (tähdistö)
Delfiini (lat. "Delphinus", gen. "Delphini") on pieni ja himmeä pohjoisen taivaan tähdistö, joka muistuttaa toisaalta delfiiniä, toisaalta pientä leijaa. Madeiran maantiede
Madeiralla esiintyy lähes 500 eri merinilviäislajia ja niiden suuri määrä johtuu Madeiran otollisesta sijainnista. Maanilviäislajeja on Madeiran saaristossa lähes 300 eri lajia. Porto Santossa sijaitsee pinta-alaan nähden maailman monipuolisin maanilviäiskanta. Ihmisen toiminnalla on tosin ollut negatiivisia seurauksia alueen nilviäiskannalle; Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton (IUCN) mukaan yli 50 lajin säilyvyys on uhkaavassa tilassa ja luvun arvioidaan olevan todellisuudessa huomattavasti suurempi. 
Lepakoita lukuun ottamatta kaikki maalla elävät nisäkkäät ovat tulleet saarille ihmisten mukana. Kaniini on saarten ainoa riistaeläin ja sekin ihmisen tuoma. Matelijoista tavataan joitakin gekkoja ja sisiliskoja. Sammakoita voi nähdä Madeiralla varsinkin keväällä. Hyönteisiä on arviolta 800–1 200 lajia, kovakuoriaisia noin 550 lajia ja perhosia 120 lajia. Hämähäkkejä on noin 100 lajia ja Desertassaarilla elää Madeiran ainoa myrkyllinen eläinlaji, juoksuhämähäkkeihin kuuluva Lycosa ingens. Attikan eläinpuisto
Kesäkuussa 2010 delfinaarion näytöksissä alkoivat esiintyä merileijonat ja delfiinit. Siellä oli aluksi neljä Liettuasta ostettua delfiiniä, myöhemmin samasta paikasta hankittiin seitsemän lisää. Kreikan vihreä puolue haastoi Attikan eläinpuiston oikeuteen eläinten hyvinvointiin liittyvin syyttein vuonna 2011. Huhtikuussa 2011 ateenalainen tuomioistuin kielsi väliaikaisesti delfinaarion toiminnan. Muun muassa BBC ja "The Sunday Times" kirjoittivat aiheesta. Elokuussa 2011 kreikkalainen tuomioistuin määritteli, ettei sen asiantuntevuus riitä ratkomaan asiaa. Eläintarha on tulkinnut tämän vapauttavaksi päätökseksi. Kypärädelfiini
Kypärädelfiini muistuttaa paljon pyöriäisdelfiiniä ("Stenella longirostris"), ja se tunnistettiin eri lajiksi vasta vuonna 1981. Lajit erottaa toisistaan kuonon yläpuolella olevasta mustasta viiksimäisestä juovasta, jota pyöriäisdelfiinillä ei ole. Kypärädelfiini on 170-200 cm pitkä ja voi painaa jopa 80 kg. Naaraat ovat pienempiä kuin koiraat. Sen selkäevä on kolmiomainen. Vartalo on muuten pääosin harmaa, mutta mahapuoli on valkoinen ja pään päällä on musta kypärä. Linnunradan käsikirja liftareille (elokuva)
Linnunradan käsikirja liftareille (äänenä Stephen Fry) kertoo, että delfiinit, Maan toiseksi älykkäimmät olennot, yrittivät varoittaa ihmiskuntaa (Maan kolmanneksi älykkäimpiä olentoja) planeetan lähestyvästä tuhosta. Ihmiset kuitenkin luulevat delfiinien kommunikaatioyrityksiä ainoastaan fiksuiksi tempuiksi, minkä seurauksena delfiinit lähtevät Maasta ja jättävät ihmisille viimeisen viestin: ”Terve, ja kiitos kaloista”. Särkänniemen delfinaario
Särkänniemen delfinaarion delfiinit olivat lajiltaan pullokuonodelfiinejä. Delfinaarion viimeiset asukkaat olivat:Alkuperäiset kuusi eläintä olivat Veera ja Delfi sekä jo kuolleet Joona (n. 1978 – 1990), Niki (n. 1981 – 18. marraskuuta 2004), Näsi (n. 1979 – elokuu 2014) ja Happy, joka kuoli muutaman viikon sisällä pyydystämisestä. Ne pyydystettiin ja tuotiin Särkänniemeen Meksikonlahdelta. Delfiinien maahantuontia on sittemmin rajoitettu Euroopan unionin alueella voimassa olevalla asetuksella, joka kieltää luonnonvaraisten delfiinien tuonnin kaupallisiin tarkoituksiin. Merimetsot
Merimetsot (heimo Phalacrocoracidae) on lahkoon Suliformes kuuluva kaloja syövien lintujen heimo. Niiden nokka on tukeva ja koukkupäinen. Niillä on pitkänomainen ruumis, pitkä kaula ja pyrstö. Ne ovat yleensä tumman värisiä ja keskikokoisia tai sitä suurempia lintuja. Pullokuonodelfiini
Pullokuonodelfiini eli pullonokkadelfiini ("Tursiops truncatus") on yleisin ja tunnetuin delfiinilaji. Lajia tavataan miltei kaikissa merissä paitsi napa-alueiden merialueilla. Yleensä delfinaarioissa olevat delfiinit ovat pullokuonodelfiinejä. Funafutin suojelualue
Funafutin suojelualue perustettiin kesäkuussa 1996 ja sitä rahoittaa Etelä-Tyynenmeren alueellinen ympäristöohjelma. Alueen eläimistöä ovat muun muassa kilpikonnat, delfiinit ja paholaisrauskut. Nokkaveitsikalat
Nokkaveitsikalat (Rhamphichthyidae) on Etelä-Amerikan sisävesissä elävä kalaheimo, josta tunnetaan viitisentoista lajia kolmesta suvusta. Kalat ovat yöaktiivisia ja kaivautuvat päiväksi pohjahiekkaan. Nokkaveitsikalat ovat pitkänomaisia ja pitkäeväisiä kaloja, joilla on yleensä sähköelin. Destiny (videopeli)
The Fallen on kuusiraajainen rotu joka on kaikista roduista laajiten levinnyt ja niitä löytyy Maasta, kuusta ja Venuksesta. Tämä johtunee Fallenien nomadimaisesta eläväntavasta, joka tarkoittaa sitä että heillä ei ole pysyvää kotipaikkaa vaan ovat jatkuvasti liikkeellä. Fallenit ovat yleisesti muille roduille erittäin vihamielisiä ja rosvoaminen ja taisteleminen on tärkeä osa Fallenien elämää. Fallenit jakautuvat useisiin eri Ryhmiin (House), joissa korkeimmassa asemassa ovat Kelleiksi kutsutut johtajat ja tämän jälkeen paronit. Fallenit matkustavat kahdentyyppisissä aluksissa, Ketcheissä ja Skiffeissä. Ketchit ovat valtavia, usean sadan metrin pituisia avaruusaluksia joista jokaista johtaa Kell, joten jokaisessa Ryhmässä näitä lienee vain yksi. Skiffit ovat huomattavasti pienempiä,vain noin raskaan helikopterin kokoisia aluksia jotka ovat paronien komennossa ja Fallenit käyttävät näitä kuljetusaluksina. Vaikka Fallenit ovat jatkuva uhka kaikille viimeisen kaupungin ulkopuolella oleville ihmisille, he ovat kaikista roduista kenties pienin uhka viimeiselle kaupungille johtuen lähinnä siitä että ryhmät ovat usein vihamielisiä muita ryhmiä kohtaan. Vain kerran nämä ryhmät yhdistyivät kaupunkia vastaan ja tämä johti Twilight gapin taisteluun joka muistetaan yhtenä suurimmista taisteluista kaupungin historiassa joka käytiin aivan kaupungin laidalla.Vaikka Falleneilla on neljä kättä, joiltain Falleneilta ollaan irrotettu alempi pari. Tämä on Falleneille suurin häpeän merkki ja nämä Dregeiksi kutsutut Fallenit yrittävät eri keinoin ansaita oikeuden saada kätensä takaisin, tosin vain harva tässä onnistuu sillä Dregien sähköpistoolista ja veitsestä koostuva asennus on myös heikompi kuin Fallenien tavallisten taistelijoiden, Vandaalien. Vandaaleilla on kaikki neljä kättä ja toisin kuin Dregit jotka ovat lähinnä tykinruokaa, saavat myös hyvän aseistuksen kuten sähkökiväärin, sähkömiekat, kaapelikiväärin joka on eräänlainen tarkkuuskivääri ja sirpalekiväärin joka toimii hyvin samalla tavalla kuin haulikko. Joskus Vandaaleilla on käytössä myös näkymättömyyslaite. Kellien ja paronien jälkeen korkeimmassa arvossa ovat kapteenit jotka johtavat Falleneja maan päällä. Kapteenit saavat aina parhaan aseistuksen ja kykenevät myös lyhyen matkan teleportaatioon. Fallennit käyttävät myös muutamia mekaanisia joukkoja, yleimmiten Shankkeja, pieniä sähkötykillä varustettuja robotteja ja harvemmin kuusijalkaisia taistelukävelijöitä jotka ovat kooltaan ja tulivoimaltaan panssarivaunun tasoa. Valkokuonodelfiini
Lajia ei ole tavattu nykyisen Suomen merialueilla. Neuvostoliitolle luovutettuihin alueisiin kuuluvan Terijoen Kuokkalasta pyydystettiin kesällä 1935 valkokuonodelfiini, jonka jäännöksiä säilytetään nykyisin Helsingin yliopiston kokoelmissa. Korppoon saaristossa liikkui marraskuussa 2006 kaksi delfiiniä, joita aluksi luultiin valkokuonodelfiineiksi, mutta jotka myöhemmin osoittautuivat tavallisiksi delfiineiksi ("Delphinus delphis"). Lyhytkuonodelfiini
Lyhytkuonodelfiini eli sarawakindelfiini ("Lagenodelphis hosei") on delfiinien heimoon kuuluva valaslaji. Se on sukunsa "Lagenodelphis" ainoa laji. Lyhytkuonodelfiini tunnettiin pitkään vain yhden luurangon perusteella, joka löydettiin rannalta Sarawakista. Luuranko lähetettiin Englantiin vuonna 1895 ja Francis Fraser kuvasi sen vuonna 1956. Lajin englanninkielinen nimi "fraser's dolphin" on annettu hänen mukaansa. Luuranko oli noin 2,4 metriä pitkä ja sen kallossa oli sekä valkokuvedelfiinien ("Lagenorhynchus") ja delfiinien ("Delphinus") piirteitä. Vuonna 1971 löydettiin tuntemattomia delfiinejä, jotka pari vuotta myöhemmin tunnistettiin lyhytkuonodelfiineiksi. Mustadelfiini
Parhaiten mustadelfiinit viihtyvät viileillä vesillä ja kylmillä virtauksilla. Ne voivat liikkua pitkiä matkoja (noin 780 km) mutta niillä ei ole määritelty kausiluonteisia vaelluksia. Uudessa-Seelannissa niiden on havaittu kommunikoivan tavallisten delfiinien ("Delphinus") kanssa. Delfiinipuut
Delfiinipuut ("Pleiomeris") on heimojen tulkinnasta riippuen joko esikkokasvien (Primulaceae) heimon Myrsinoideae-alaheimoon tai myrsinekasvien (Myrsinaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Sukuun kuuluu vain yksi laji: delfiinipuu ("Pleiomeris canariensis"). Kilpipäiset
Kilpipäiset ("Cephalocarida") on yksi kuudesta äyriäisten luokasta. Kilpipäiset kuvattiin tieteellisesti vasta 1950-luvulla, ja niitä tunnetaan vain kymmenkunta lajia, jotka luetaan kaikki samaan heimoon Hutchinsoniellidae. Kilpipäiset ovat pienikokoisia (alle 3 mm) merieläimiä, jotka elävät pohjasedimentin pinnassa erityyppisillä pohjilla vuorovesivyöhykkeestä 1500 metrin syvyyteen. Delfiini
Tavallinen delfiini jaetaan nykyisin kahteen alalajiin. Nimialalaji "Delphinus delphis delphis" esiintyy yleisenä ja elinvoimaisena Pohjois-Atlantilla sekä Tyynen valtameren itäosissa, ja erittäin uhanalaisena Välimerellä. Laji suosii lämpimiä vesiä, joten sen vakituinen elinalue ulottuu pohjoisimmillaan vain Britteinsaarille. Pohjanmeren itäosissa ja Itämerellä delfiini on satunnainen vierailija. Havainnot esimerkiksi Tanskan vesillä ovat kuitenkin yleistyneet 2000-luvulla, koska laji on runsastunut Skotlannin ympäristössä luultavasti ilmaston lämpenemisen seurauksena. Ritarinkannukset
Ritarinkannukset ("Delphinium") on leinikkikasvien (Ranunculaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Maailmanlaajuisesti sukuun kuuluvia lajeja on noin 350. Suvun lajeista on muodostettu koristekasvikäyttöön erilaisia risteymiä sekä lajiryhmiä, joista käytetään nimeä jaloritarinkannus ("Delphinium" Belladonna-, Elatum- ja Pacific-Ryhmät) tai ruusuritarinkannus ("Delphinium" Ruysii-Ryhmä). Ritarinkannukset ovat kaikilta osiltaan myrkyllisiä sisältäen alkaloideja, kuten delfiniiniä (CHNO, CAS-numero 561-07-9) ja ajasiinia ("ajacine", CHNO, CAS 509-17-1). Delfiinit
Delfiinejä tavataan kaikista meristä, mutta suurimmillaan lajimäärä on trooppisissa ja lämpimissä vesissä. Useat lajit ovat pantrooppisia, mutta osaa lajeista tavataan vain muutamissa merissä. Ainoa delfiinilaji, joka ei elä ollenkaan trooppisissa vesissä, on pitkäeväpallopää. Lajeista vain miekkavalasta esiintyy arktisilla vesillä. Se onkin laajimmalle alueelle levittäytynyt delfiinilaji. Delfiinejä elää niin laajalla alueella, että niiden elinympäristötkin ovat monipuolisia. Osa lajeista elää syvänmeren alueella ja osa rannikoilla. Jotkut rannikkojen yksilöt saattavat nousta myös jokiin, mutta vain kaksi lajia elää joissa. Meridelfiinit
Kaikilla suvun lajeilla on kirjava väritys: joko pilkullinen tai juovikas. Meridelfiinit ovat aktiivisia ja liikkuvat laumoina lähellä veden pintaa. Ne liikkuvat usein yhdessä tonnikalaparvien kanssa, mikä aiheuttaa vastakkainasettelua itäisen Tyynenmeren tonnikalankalastuksen kanssa. Valkokuonodelfiini
Valkokuonodelfiini eli kirjokuonodelfiini eli valkonokkadelfiini ("Lagenorhynchus albirostris") on Pohjois-Atlantilla elävä delfiinilaji, jonka maailmanlaajuisen kannan kooksi arvioidaan yli satatuhatta yksilöä. Molekyylianalyysien perusteella se ei ole läheistä sukua muille valkokuvedelfiinilajeille ("Lagenorhynchus"), joten sen taksonominen luokittelu saattaa muuttua. Myös Pohjois-Atlantin itä- ja länsiosissa elävistä valkokuonodelfiineistä on löydetty morfologisia eroavaisuuksia. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut lajille uutta suomenkielistä nimeä "kirjokuonodelfiini". Delfiinit
Delfiinit pystyvät ymmärtämään käsitteitä kuten "monta" ja "muutama". Toisaalta samaan pystyvät myös hyönteiset. Tutkijat ovat eräässä kokeessa opettaneet pullonokkadelfiinin tunnistamaan 40 erilaista symbolia. Toisaalta myös eräät papukaijat ja merileijonat pystyvät samaan. On myös tulkittu että delfiini läpäisisi peilitestin eli tunnistaisi itsensä peilikuvastaan. Kriitikkojen mukaan delfiinin näkö ei kuitenkaan ole niin hyvä, että se pystyisi tähän. Väite delfiinien työkalujen käytöstä liittyy havaintoon, jossa eräät pullonokkadelfiinit Australian länsirannikolla ovat oppineet pitämään nokassaan pesusieniä tonkiessaan merenpohjaa. Ei ole selvää, mihin käytöksellä pyritään. Särkänniemen delfinaario
Elokuussa 1984 Särkänniemeen tilattujen delfiinien pyyntireissu alkoi Floridassa Meksikonlahdella Pine Islandin edustalla tohtori Sweeneyn ja kapteeni Gene Hamiltonin johdolla. Sopivien delfiinien pyydystämiseen oli varattu viisi päivää. Delfiinien piti olla nuoria, iältään enintään 6-vuotiaita. Ensimmäinen delfiini pyydettiin tiistaina 21.8.1984. Se oli 3-vuotias naaras ja sai nimekseen "Nicky" (myöh. Niki). Myöhemmin samana päivänä pyydettiin vielä kaksi urosta, 6-vuotias "Raggy" (myöh. Joona) ja 4-vuotias "Burny" (myöh. Delfi). Särkänniemen delfiineistä Joona ja Delfi olivat ainoat, jotka pyydystettiin samasta parvesta, muut delfiinit tulivat eri parvista. Myöhemmin samalla viikolla pyydettiin vielä kaksi naarasta, "Happy" sekä 6-vuotias "Spotty" (myöh. Veera). Särkänniemelle yhden delfiinin hinta vuonna 1984 pyydetyistä delfiineistä olisi nykyrahassa 17 000 euroa. Dolfiinit
Dolfiinit ("Coryphaenidae") on ahvenkalaheimo trooppisten ja subtrooppisten valtamerten kaloja. Heimoon kuuluu ainoastaan yksi suku "Coryphaena", johon kuuluu ainoastaan kaksi lajia dolfiini ("C. hippurus") ja pikkudolfiini ("C. equiselis"). Dolfiinit tunnistaa suuresta päästä, suipponevasta ruumiista ja vahvasti halkoisesta pyrstöstä. Selkäevä on pitkä ja loistavan vihreä. Dolfiini kasvaa noin 1,5 metrin mittaiseksi ja pikkudolfiini siitä puolet lyhyemmäksi. Dolfiinikoiras on naarasta suurempi. Dolfiinit syövät toisia pieniä kaloja. Ne vierailevatkin mielellään kelluvien sargassolevälauttojen luona koska niiden seasta löytyy usein saalista. Delphinus capensis
Delphinus capensis on esiintymiseltään eteläisille merialueille painottuva "Delphinus"-suvun valaslaji. Se muistuttaa sekä käyttäytymiseltään että ulkonäöltään tunnetumpaa ja pohjoispainotteista delfiiniä ("Delphinus delphis"), mutta on väritykseltään sitä teräväpiirteisempi ja ruumiinrakenteeltaan solakampi. On myös tarkasteltu lajin hampaistoa ja poskikaaria ja pantu merkille lajin huomattavan pitkä kuono. Vielä pitempi se tosin on tämän alalajina tai joskus jopa itsenäisenä lajina pidetyllä "tropicalis"-muodolla, jota tavataan etenkin Intian valtameressä ja Punaisellamerellä ja jolla on myös enemmän hampaita kuin muilla "D. capensis"-lajin populaatioilla. Aiemmin kaikki "Delphinus"-suvun lajit on katsottu yhdeksi lajiksi, jolla on alueellista muotovaihtelua. Lajien erottelussa on käytetty myös DNA-analyysia. Kaalikärpänen
Kaalikärpänen eli pikkukaalikärpänen ("Delia radicum") on pieni harmahtava kärpänen, jonka toukat tekevät tuhoaan ristikukkaisten viljelykasvien juuristossa. Ne ovat yhdessä lähilajin isokaalikärpäsen ("Delia floralis") kanssa kaalin, lantun, retiisin ja nauriin pahimpia tuholaisia. Kilpikonnat
Vaikka osa kilpikonnista viettää suuren osan elämästään veden alla, ovat ne kuitenkin ilmaa hengittäviä matelijoita. Niiden täytyy siis tulla pinnalle hengittämään tietyin väliajoin. Kilpikonnat myös viettävät aikaa maalla, useat lajit munivat rantahiekkaan. Maalla elävät kilpikonnat ovat kasvinsyöjiä. Maakilpikonnat ovat rauhallisia eläimiä, jotka eivät tee mitään pahaa ihmisille, mutta jotkin vesikilpikonnat voivat olla aggressiivisia ihmistä kohtaan. Särkänniemen delfinaario
Delfiinit siirrettiin Särkänniemestä 28. elokuuta 2016 aamuyöllä Attikan eläinpuistoon Kreikkaan. Ne oltiin pakattu avoimiin vesitankkeihin, jotka lastattiin rekkoihin ja kuljetettiin ja lastattiin Tampere-Pirkkalan lentokentällä odottavaan rahtikoneeseen. Delfiinien siirto tehtiin poliisin valvonnan alaisena, ennalta ilmoittamatta ja mahdollisimman salaa. Oikeutta eläimille ja Animalia olivat saaneet delfiinien siirrosta vinkin ja siirtyivät delfinaarion edustalle osoittamaan mieltä ja seuraamaan yöllä tapahtunutta delfiinien siirtoa. Särkänniemen toimintaa siirron suhteen on kritisoitu mediassa monessa eri tahossa. U.S. Navy Marine Mammal Program
"Tursiops" -suvun delfiinit ja kalifornianmerileijonat ovat pääasiallisia käytössä olevia eläimiä. Fregattilinnut
Fregattilinnut eli kaapparit ("Fregatidae") ovat lahkoon Suliformes kuuluvia merilintuja. Fregattilintujen heimoon kuuluu yksi suku ja viisi lajia. Ne ovat erittäin nopeita lentäjiä ja tunnettuja tavastaan rosvota ravintoa muilta merilinnuilta. Koiraslinnuilla on huomiota herättävä punainen kurkkupussi, jota ne käyttävät kosiomenoissa. Sääsket
Sääsket ("Nematocera") on kaksisiipisten alalahko, johon kuuluvat mm. polttiaiset, mäkärät, vaaksiaiset, hyttyset, surviaissääsket ja harsosääsket. Jotkin lajit ovat merkittäviä ihmisen ja muiden eläinten sairauksien levittäjiä. Usein varsinaisista hyttysistä ("Culicidae") käytetään puhekielessä nimitystä "sääsket", mutta tieteellisessä kielessä sääsket ovat paljon tätä laajempi hyönteisryhmä, jonka eräs alaryhmä hyttyset puolestaan ovat. Delfiini
Delfiini eli tavallinen delfiini eli juoksiainen ("Delphinus delphis") on yleisin valaslaji. Kaikkia "Delphinus"-suvun populaatioita pidettiin aiemmin yhtenä ja samana lajina, mutta nykyisin eteläisen pallonpuoliskon rannikkomerien yksilöiden katsotaan kuuluvan omaan "Delphinus capensis" -lajiinsa. Intiankyttyrädelfiini
Intiankyttyrädelfiini ("Sousa chinensis") on ryhädelfiineihin kuuluva delfiinilaji, joka elää Kaakkois-Aasiassa. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on kyttyrädelfiini. Intiankyttyrädelfiinin uhanalaisuusluokitus on vaarantunut. Intiankyttyrädelfiini on joskus väritykseltään vaaleanpunainen. Sillä on yksi sukulaislaji, afrikankyttyrädelfiini ("Sousa teuszii"). Suomen Delfins
Suomen Delfins ry on lapsena seksuaalista hyväksikäyttöä kokeneiden aikuisten valtakunnallinen etu- ja tukijärjestö. Järjestö on perustettu vuonna 1997 Kuusankoskella. Järjestö tarjoaa palveluita myös muun muassa seksuaalisesti hyväksikäytettyjen läheisille ja ammattiauttajille. Yhdistyksen nimi juontaa juurensa delfiineistä, jotka auttavat sairaita tai haavoittuneita lajitovereitaan. Nisäkkäät
Koska nisäkkäät ovat lintujen ohella ainoita tasalämpöisiä eläimiä, vaativat ne muita selkärankaisia enemmän ravintoa samalle kudosmassalle. Tämän vuoksi nisäkkäiden ruoansulatusjärjestelmä on kehittynyt muita selkärankaisia tehokkaammaksi ja pidemmälle. Kaikkiruokaisilla eläimillä ruoansulatusjärjestelmä on verrattain yksinkertainen verrattuna kasvinsyöjiin. Tiimalasidelfiini
Vaikka tiimalasidelfiini kuuluukin "Lagenorhynchus"-sukuun, taannoiset molekyylianalyysit ovat osoittaneet, että laji on itse asiassa lähempänä "Cephalorhynchus"-lajeja, eli kirjodelfiinejä. Rissondelfiini
Rissondelfiini eli harmaadelfiini ("Grampus griseus") on ainoa Grampus-sukuun kuuluva delfiinilaji. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut lajin uudeksi nimeksi isodelfiiniä. Pullokuonodelfiini
Laji on tunnettu sen ystävällisestä luonteesta ja uteliaisuudesta vedessä tai veden lähellä olevia ihmisiä kohtaan. Sukeltajille delfiinien tutkimukset eivät ole ollenkaan tuntemattomia tilanteita, ja usein eläimet sallivat taputuksia tai silityksiä. Tiedossa on tapauksia, jolloin delfiinit ovat nostaneet haavoittuneita sukeltajia pintaan turvaan, tapa mitä eläimet tekevät myös omille haavoittuneilleen. Tällaiset tapaukset ovat ansainneet niille lisänimen ”ihmisen paras ystävä meressä”. Marraskuussa 2004 Uudessa Seelannissa pullokuonodelfiinien ryhmä suojeli kolmea rantavahtia valkohailta noin 40 minuutin ajan ja auttoivat sitten heidät rantaan. Sapelibeisa
Sapelibeisa eli sapeliantilooppi ("Oryx dammah") on Afrikan pohjoisosista kotoisin oleva suurikokoinen sorkkaeläin. Laji eli aiemmin Saharan reuna-alueiden puoliaavikoilla sateiden ja ravinnon perässä vaeltaen. Nykyisin se on davidinhirven ohella toinen kahdesta nisäkäslajista, jotka on IUCN:n uhanalaisuusluokituksessa arvioitu luonnosta hävinneiksi. Istutettuja tarhaeläimiä elää nykyään Tunisian, Marokon ja Senegalin aidatuilla suojelualueilla, mutta täysin luonnonvaraisista sapelibeisoista ei ole saatu tietoa vuoden 1988 jälkeen. Laji pärjää hyvin vankeudessa, ja muinaiset egyptiläiset pitivät sitä kotieläimenä. Delfiinit (suku)
Varsinaiset delfiinit eivät ole maailmanlaajuisesti uhanalaisia. Pelikaanilinnut
Perinteisesti pelikaanilintuihin luettiin pelikaanit (Pelecanidae), käärmekaulat (Anhingidae), fregattilinnut (Fregatidae), tropiikkilinnut (Phaethontidae), suulat (Sulidae) ja merimetsot (Phalacrocoracidae). Viimeaikaiset tukimukset ovat osoittaneet että monet ryhmän piirteet, joita perinteisesti käytetään lahkon määrittelemiseen, ovat konvergentin evoluution tulosta, ja että ryhmä on parafyleettinen.. Kuvatakseen paremmin näiden lintujen sukulaissuhteita, Clements "et al." siirsivät vuoden 2010 uudistetussa maailman lintujen taksonomisessa listassa heimot fregattilinnut (Fregatidae), suulat (Sulidae), käärmekaulat (Anhingidae) ja merimetsot (Phalacrocoracidae) pelikaanilinnuista uuteen lahkoon Suliformes. Kynsikkäät (sienisuku)
Kynsikkäät ("Lyophyllum") on suhteellisen huonosti taksonomisesti määritelty helttasienisuku, joka toisinaan jaetaan vielä pienten lajien osalta omaan sukuunsa "Tephrocybe". Lajien suomenkielisten ja tieteellisten nimien yhdistäminen on jopa kirjallisuudessa aika kaoottista. Tupaskynsikkäät ovat suuria lajeja, jotka esiintyvät isoina, jopa kilojen painoisina tuppaina. Aiemmin suvun lajeja on pidetty malikkoina, valmuskoina jne. Mosambikin maantiede
Mosambikin savanneilta löytyy samoja nisäkkäitä kuin muualtakin eteläisestä Afrikasta: afrikannorsuja, leijonia, leopardeja, kafferipuhveleita, virtahepoja, gnuita ja seeproja. Mosambikin merialueilla asuu pyöriäisdelfiinejä, ryhädelfiinejä, raitadelfiinejä, uhanalaisia dugongeja sekä useita valaslajeja, jotka käyttävät Mosambikin rannikkoa talvilisääntymisalueena. Lisäksi merivesiltä löytyy monia kilpikonnalajeja, kuten valekarettikilpikonnia, merinahkakilpikonnia, karettikilpikonnia ja etelänbastardikilpikonnia. Pullokuonodelfiini
Yleensä delfiinit elävät enintään 12 yksilön ryhmissä. Ne ovat pitkäaikaisia sosiaalisia ryhmiä. Yleensä naaraat ja niiden poikaset elävät näissä ryhmissä ja nuoret delfiinit omissaan. Useimpia ryhmiä voi liittyä yhteen ja muodostaa sadan tai useamman yksilön ryhmän. Urokset elävät useimmiten yksin tai pienessä 2–3 yksilön ryhmässä ja liittyvät naaraiden seuraan vain lyhyiksi ajoiksi kerrallaan. Australian eläimistö
Australiaan on saapunut ihmisten mukana useita istukallisia nisäkkäitä, jotka ovat sittemmin villiintyneet. Ensimmäisenä saapui dingo, joka fossiilitodisteiden mukaan ilmestyi Australiaan noin 5 000 vuotta sitten pohjoisesta saapuneiden ihmisten mukana. Kun eurooppalaiset ryhtyivät asuttamaan Australiaa, he vapauttivat tarkoituksellisesti useita lajeja, joita ovat kissa, kettu, kuusipeura, saksanhirvi, aksishirvi, hevonen, aasi, sika, vuohi, vesipuhveli ja dromedaari. Vain kolme Australian ei-alkuperäisistä istukallisista nisäkkäistä ei levinnyt luontoon tarkoituksellisesti. Ne ovat kotihiiri, mustarotta ja isorotta.
Australian rannikkovesissä elää 46 valaiden lahkoon kuuluvaa merinisäkäslajia, mutta koska monia niistä esiintyy kaikkialla maailmasta, eivät kaikki tietokirjailijat laske niitä australialaisiksi lajeiksi. Rannikolla asuu muun muassa yhdeksän hetulavalaslajia ja jättimäinen ryhävalas. Hammasvalaita on 37 lajia, joihin kuuluvat kaikki kuusi sukua nokkavalaiden ("Ziphiidae") heimosta ja 21 delfiinilajia. Joitakin delfiinejä, kuten miekkavalasta, on kaikilla mannerta ympäröivillä vesialueilla. Toisia, kuten iravadindelfiinia, on vain lämpimämmillä pohjoisilla vesillä. Dugongi on uhanalainen meressä elävä laji, joka asuttaa Australian koillis- ja luoteisosia, erityisesti Torresinsalmea. Sen australialaiset yksilöt ovat muualla eläviä yksilöitä pienempiä ja voivat kasvaa kolmemetriseksi ja painaa 400 kiloa. Dugongi on Australian merinisäkkäistä ainoa kasvinsyöjä. Se käyttää ravinnokseen rannikkoalueilla kasvavaa meriheinää. Meriheinän tuhoutuminen on uhka lajin selviytymiselle. Makrilli
Makrilli ("Scomber scombrus") on Pohjois-Atlantin vesissä esiintyvä makrillien heimon ahvenkala, joka elää lähellä vedenpintaa ja syö eläinplanktonia. Koska sen selkäpuoli on metallinsinisen tumma ja vatsapuoli hopeanvärinen, makrillia syövät kalat eivät näe niitä kovin helposti. Makrillit ovat tärkeä osa monien suurten merieläinten, kuten delfiinien, haiden ja miekkakalojen ruokavaliota. Myös niiden kalataloudellinen merkitys on suuri. Makrillien määrä Pohjanmerellä ja Britteinsaarten lähivesillä väheni rajusti 1960-luvulla ylikalastamisen seurauksena. Morfinaani
Opiaatit eli oopiumiunikkoalkaloidit ovat suurimmilta osin morfinaaneja. Kaikki opioidit, eli opioidireseptoreihin sitoutuvat kemikaalit eivät kuitenkaan ole morfinaaneja: esimerkiksi fentanyyli (perusopioidi) ja "Salvia divinorumin" salvinoriini A (dissosiatiivinen kappa-opioidi-agonisti) eivät ole morfinaaneja. Dekstrometorfaani ja sen alalajit (dekstrorfaani, metorfaani) ovat morfinaaneja, joissa on erilaisia funktionaalisia ryhmiä. Roridulaceae
Saattaa olla, että kasvit eivät ole tavanomaisessa mielessä lihansyöjiä, sillä niiden ei ole havaittu erittävän ruoansulatusentsyymejä. Kasvit elävät kuitenkin läheisessä mutualismissa kahden nivelkärsäisiin kuuluvan "Pameridea"-lajin kanssa, jotka syövät kasvin tahmeaan eritteeseen takertuneita hyönteisiä, ja joiden eritteistä kasvit puolestaan saavat ravinteita ja ovat siten epäsuorasti lihansyöjiä. On myös havaittu, että kasvit ovat absorboineet mineraaleja niihin takertuneista hedelmäkärpäsistä ("Drosophila"). Em. nivelkärsäiset toiminevat myös kasvien pölyttäjinä. Odobenocetops
"Odobenocetops" liikkui matalassa vedessä ja pysytteli lähellä merenpohjaa. Eräällä yksilöllä oli samankaltainen kaikuluotauselin kuin nykyisillä delfiineillä, jonka ansiosta se tuli toimeen myös täydellisessä pimeydessä. Merenpohjaa tonkimalla se löysi simpukoita, äyriäisiä ja kotiloita, joita se käytti ravintonaan. Lihaksikkaat huulet mahdollistivat sen, että se pystyi imemään simpukoita ulos kuoristaan. Jäniksentryffelit
Jäniksentryffelit ("Rhizopogon") ovat sienisuku, johon kuuluvilla lajeilla on pyöreähköt, pientä perunaa muistuttavat itiöemät. Ne ovat vaikeita havaita, koska ne muodostuvat osittain maan pinnan alla. Jäniksentryffelit eivät ole sukua varsinaisille tryffeleille. Suomessa niistä yleisin on punertuva jäniksentryffeli (Rhizopogon roseolus). Se punertuu kosketuksesta. Nuoret jäniksentryffelit kelpaavat ihmisen syödä mutta eivät ole kovin hyviä ruokasieniksi. Nielijäahvenet
Nielijäahvenet eli vanhemmalta nimeltään nielijäkalat (Chiasmodontidae) on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan valtamerien syvistä vesistä. Defensiini
Defensiinit ovat pienimolekyylisiä kysteiiniä sisältäviä proteiineja, joita esiintyy sekä selkärankaisten että selkärangattomien elimistössä sekä joissakin sienissä. Ne ovat luonnon antibiootteja eli toimivat myrkkyinä bakteereita, sieniä ja viruksia vastaan. Useimmat defensiinit toimivat tunkeutumalla mikrobin solukalvoon sähköisen vetovoiman avulla. Kypärädelfiini
Meridelfiinien tieteellinen luokittelu menee luultavasti DNA-tutkimusten perusteella uusiksi, sillä suku "Stenella" vaikuttaisi olevan parafyleettinen ryhmä. Pullokuonodelfiini
Aikuisten delfiinien pituus voi vaihdella kahdesta neljään metriin ja paino 150 kilogrammasta 650 kilogrammaan. Useimmiten ne kuitenkin painavat noin 200–300 kg. Urokset ovat hiukan pidempiä ja huomattavasti painavampia kuin naaraat. Delfiinin koko näyttäisi riippuvan sen asuinalueesta. Suurin osa tähän liittyvästä tutkimuksesta on suoritettu pohjoisella Atlantilla, missä tutkijat ovat erottaneet kaksi ekotyyppiä. Lämpimämmissä ja matalammissa vesissä asuvat delfiinit ovat pienempikokoisempia kuin kylmien ja syvien vesien serkkunsa. Skotlannissa mitattujen delfiinien keskiarvo oli vähän alle 4 metriä, mutta Floridassa mitattujen vain noin 2,5 metriä. Kylmemmissä vesissä oleskelevilla delfiineillä on myös korkeampi rasvaprosentti ja niiden veri sopeutuu paremmin syviin sukelluksiin.
Pyrstönpäät ja selkäevä ovat muodostuneet tiheästä kudoksesta, eikä niissä ole luuta tai lihasta. Eläin liikkuu eteenpäin liikuttamalla pyrstöä ylös ja alas. Sivuevät toimivat ohjauksessa. Niissä on samantapainen luusto kuin maanisäkkäillä, joista delfiinit ja muut merinisäkkäät ovat kehittyneet 50 miljoonaa vuotta sitten. Nisäkkäät
Maapallolla nisäkkäät ovat levittäytyneet jokaiselle mantereelle, mukaan lukien Antarktis, jossa tosin elää ainoastaan merielämään sopeutuneita lajeja. Ne ovat levittäytyneet myös useille saarille. Biomaantieteellisesti maapallo jaetaan neljää vyöhyketyyppiin, jotka ovat holarktinen, saarellinen, eteläamerikkalainen ja afro-tehtyalainen. Holarktinen alue käsittää Pohjois-Amerikan, Euroopan, Venäjän sekä Kiinan. Meksiko, Etelä-Eurooppa ja Kiinan sen koillisosat jäävät alueen ulkopuolelle. Koko Afrikka, Etelä-Eurooppa ja Etelä-Aasia muodostavat Lähi-idän kanssa afro-tehtyalaisen eläinvyöhykkeen. Meksiko ja koko Etelä-Amerikka sen sijaan kuuluvat eteläamerikkalaiseen eläinvyöhykkeeseen. Länsi-Intian saaristo, Madagaskar ja Australia ovat saarellisia eläinvyöhykkeen alueita. Bretagne
Nisäkkäistä Bretagnessa on runsaasti muun muassa metsäkauriita, villisikoja ja kettuja. Puhtaissa vesistöissä tavataan myös saukkoja ja Eurooppaan istutettuja rämemajavia. Rannikolla tavataan useita lintulajeja ja merellä hylkeitä ja delfiinejä. Rannikkovesissä kasvaa lisäksi yli 600 merilevälajia, joista suurta osaa käytetään lannoitteena. Aikoinaan suuret tammesta, pyökeistä ja kastanjapuista koostuneet metsät on paljolti hakattu, kun niitä käytettiin aikoinaan laivojen rakennuksessa. Joitakin metsäalueita, kuten "Forêt de Fourgès" ja "Forêt de Paimpont" on säilynyt nykypäiviin saakka. Delfiinit
Delfinaarioissa ihmiset voivat käydä katsomassa delfiinejä ja yleensä nähdä niiden esittämiä temppuja. Tampereella Särkänniemessä sijaitseva delfinaario suljettiin vuoden 2015 loppupuolella. Delfinaarioiden oikeutuksesta kiistellään jatkuvasti. Niiden puolustajat näkevät delfinaariot tärkeinä paikkoina, joissa ihmiset voivat tutustua delfiineihin ja oppia niistä. Delfinaarioiden ajatellaan myös suojaavan delfiinikantaa, jota kalastus on harventanut. Delfinaarioiden vastustajien mielestä delfinaariot eivät tarjoa delfiineille luonnonmukaisia elinolosuhteita fyysisesti eivätkä sosiaalisesti, minkä katsotaan selittävän korkeita kuolleisuuslukuja. Delfinaarioissa on kuitenkin olemassa jo vahva toisen- kolmannen ja jopa neljännen polven kanta, eikä suurimpaan osaan maailman delfinaarioista enää nykyään pyydystetä delfiineitä luonnosta, vaan paikalliskantojen geneettinen monimuotoisuus varmistetaan siirroilla delfinaarioiden kesken tai keinosiemennyksellä. Keinosiemennystekniikat ovat kehittyneet, ja niistä uskotaan ja toivotaan olevan apua myös muun muassa uhanalaisten delfiinilajien kannan elvyttämisessä.Kreikkalaisissa taruissa Apollon otti delfiinin hahmon kantaakseen kreetalaiset Delfoihin, jossa nämä pystyttivät hänelle temppelin. Apollon Delphinioksen (delfiinien herra) nimi saattaa johtua minolaisen kulttuurin delfiinisymbolin käytöstä. Ei ole varmaa, että Delfoi (latinaksi Delphi) olisi saanut nimensä delfiinistä. Tämä merinisäkäs on meren jumalan, Poseidonin, tunnus. Toinen hänen vertauskuvansa on hevonen sekä merihevonen. Poseidonin kerrotaan luoneen ensimmäisen hevosen kalliosta. Merestä syntynyt Afrodite (lat. Venus) kuvattiin monesti delfiinien seurassa. Viinin ja humalan jumala Dionysos muutti tarun mukaan merirosvoja delfiineiksi. Tiimalasidelfiini
Elinympäristössään tiimalasidelfiini on kuitenkin helposti tunnistettavissa. Ainoastaan etelänhoikkadelfiini on vastaavankokoinen ja elää yhtä kaukana etelässä, mutta sillä ei ole selkäevää, joten nämä kaksi lajia ovat selvästi erotettavissa. Selkäevä vaihtelee eri yksilöillä. Se on yleensä korkea ja kaareva, ja voi kärjistyä varsinkin vanhemmilla delfiineillä. Dolfiinit
Dolfiineilla ei ole nimestään huolimatta mitään tekemistä delfiinien kanssa, jotka ovat nisäkkäitä. Ranska
Ranskassa eläviä suurikokoisia maanisäkkäitä ovat villisika, saksanhirvi, metsäkauris, susi, kettu, karhu, mäyrä, gemssi ja vuorikauris. Merissä elää delfiineitä. Ranskassa on tavattu kaikkiaan 565 lintulajia. Niistä erityisen suojelun kohteena ovat ruisrääkkä ja pikkutuulihaukka sekä eräät petolinnut, kuten korppikotkat. Lyhyteväpallopää
Lyhyteväpallopää on delfiiniksi isokokoinen, ja se tunnetaan erityisesti suuresta pallomaisesta päästään. Koiraiden pää kehittyy erityisen isoksi. Vanhojen koiraiden otsakyhmy voi lerputtaa eläimen suun edessä. Delfiinin vartalo on tummanharmaa tai musta, ja siinä on vaalea läikkä leuassa ja vatsapuolella. Läikkä on ankkurin muotoinen, ja vaaleampi nuoremmilla yksilöillä. Valkokuvedelfiini
Valkokuvedelfiini eli valkokylkidelfiini eli keltalaikkudelfiini ("Lagenorhynchus acutus") on Pohjois-Atlantilla elävä kirjava delfiinilaji, jonka maailmanlaajuisen kannan kooksi arvioidaan yli satatuhatta yksilöä. Molekyylianalyysien perusteella se ei ole läheistä sukua muille valkokuvedelfiinilajeille ("Lagenorhynchus"), joten sen taksonominen luokittelu saattaa vielä muuttua. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että lajin suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin keltalaikkudelfiini. Eväjalkaiset
Eväjalkaisilla on kaksi paria räpylöitä, etu- ja takaräpylät. Eläimen kyynärpäät ja nilkat ovat kehon sisällä. Eväjalkaiset ovat yleensä ottaen hitaampia uimareita kuin valaat; eväjalkaisten uimanopeus on tavallisesti noin 9-28 km/h kun taas useilla delfiinilajeilla se on 37 km/h. Eväjalkaiset ovat ketterämpiä ja taipuisampia, ja jotkin korvahylkeet, kuten kalifornianmerileijona, pystyvät taivuttamaan niskaansa taaksepäin niin pitkälle, että ylettävät takaräpylöihinsä asti, minkä ansiosta ne voivat tehdä dorsaalisia eli selänpuoleisia käännöksiä. Eväjalkaisille on kehittynyt useita veden vastusta vähentäviä adaptaatioita. Niiltä puuttuvat myös karvankohottajalihakset, minkä ansiosta turkki voi olla uidessa virtaviivaisesti. Delfiinit
Monien delfiinilajien lisääntymisesta ei tiedetä vielä paljoakaan. Delfiinit tulevat sukukypsiksi arvioituna 6–16 vuoden iässä. Delfiinit synnyttävät yhden poikasen, ja kantoaika vaihtelee arviolta 9 ja 16 kuukauden välillä, vaikka suurimmalla osalla lajeista se kestää alle vuoden. Syntymänsä jälkeen poikanen kuljetetaan nopeasti veden pintaan opettelemaan hengitystä, koska delfiineillä on muiden nisäkkäiden tapaan keuhkot. Delfiinit, kuten muutkin nisäkkäät, imettävät poikasiaan. Eväjalkaiset
Eväjalkaisten koko vaihtelee baikalinhylkeen yhdestä metristä ja 45 kilogramman painosta etelänmerinorsun, suurimman petoeläimen, viiteen metriin ja 3200 kg painoon. Useilla lajeilla esiintyy sukupuolten välisiä eroja koossa ym. ominaisuuksissa. Kehonrakenne on sulavalinjainen ja kaikki neljä raajaa ovat kehittyneet räpylöiksi. Vaikka eväjalkaiset eivät ole yhtä nopeita vedessä kuin delfiinit, ne ovat taipuisampia ja ketterämpiä. Korvahylkeet käyttävät eturaajojaan pääasiassa edetäkseen vedessä, kun taas hylkeet ja mursut käyttävät siihen takaraajojaan. Korvahylkeillä ja mursuilla on takaraajat, jotka ne voivat vetää kehon alle ja näin käyttää niitä jalkojen tapaan edetäkseen maalla. Korvahylkeisiin ja mursuihin verrattuna hylkeiden liikkuminen maalla on kömpelömpää. Korvahylkeillä on ulkoiset, nähtävissä olevat korvat, kun taas hylkeiltä ja mursuilta nämä puuttuvat. Eväjalkaisten aistit ovat hyvin kehittyneitä – niiden näkö ja kuulo ovat sopeutuneet niin maalla kuin vedessäkin olemiseen, ja eväjalkaisilla on viiksituntokarvoissaan kehittynyt tuntoaistijärjestelmä. Jotkin lajit ovat sopeutuneet hyvin sukeltamaan koviin syvyyksiin. Eväjalkaisilla on ihonalainen rasvakerros, joka pitää ne lämpimänä, ja kaikilla lajeilla mursua lukuun ottamatta on turkki. Delfyne
Delfyne oli kreikkalaisessa mytologiassa naispuolinen lohikäärme. Delfyne esiintyy lähteissä lohikäärmeenä, jonka Apollon surmasi paikalla, jossa hänen pyhäkkönsä sijaitsee. Hänen pyhäkkönsä papitar nimettiin lohikäärmeen mukaan Delfoin oraakkeliksi. Nisäkkäät
Kavioeläinten kehitys erosi sorkkaeläimistä aivan paleoseenin alkuvaiheessa. Hevoset ja tapiirit kehittyivät Pohjois-Afrikassa, kun taas sarvikuonojen esi-isät ovat peräisin Aasiasta. Kasvillisuus oli aluksi kavioeläimille edullisempaa verrattuna sorkkaeläimiin, minkä vuoksi kavioeläimet elivät varsin runsaslajisena sorkkaeläinten kustannuksella. Tämän kuitenkin uskotaan mahdollistaneen sorkkaeläimille muista nisäkkäistä poikkeavan, kasviravintoa paremmin käsittelevän ruoansulatusjärjestelmän. Märehtijöiksi kutsuttujen sorkkaeläinten tilanne muuttui edullisemmaksi, kun ilmasto muuttui heinäkasveja suosivammaksi. Heinät ovat hankalasti hyödynnettävää ravintoa, joten kavioeläinten lajimäärä alkoi huveta ja märehtijöiden vastaavasti kasvaa noin 20 miljoonaa vuotta sitten. Luettelo Muumi-tarinoiden hahmoista
Delfiini Kiiltopää on Muumipeikon ystävä johon hän tutustui Nuuskamuikkusen kanssa ollessaan rannalla, "Muumilaakson tarinoita" -sarjan jaksossa "Muumipeikko ja delfiini". Kiiltopää oli kuivua rannalle, kunnes Muumipeikko ja Nuuskamuikkunen pelastivat tämän. Kyseisen jakson aikana Muumipeikko lähtee veden alle seikkailemaan, Noidan avustuksella. Nisäkkäät
Nisäkkäille tyypillisiä piirteitä on paksu iho, jossa on karvapeite lukuun ottamatta muurahaiskäpyä, jonka karvapeite on kehittynyt suomumaisiksi levyiksi, sekä valaita ja delfiineitä, joiden muutamilla lajeilla on kyllä karvapeite sikiöaikana, mutta häviää lopulta. Muita selkärankaisia paksumman ihon ansiosta nisäkkäät onnistuvat vähentämään energiahukkaa ja veden haihtumista kehosta. Nisäkkäät ovat ainoita eläimiä, joilla on hikirauhaset, mutta hikirauhasia ei kuitenkaan ole kaikilla nisäkkäillä. Nilviäiset
Nilviäiset (Mollusca) on yksi eläinkunnan pääjaksoista, ja lajimäärältään toiseksi suurin niveljalkaisten jälkeen. Nilviäisiin kuuluu yli 100 000 lajia. Nilviäisten tieteellinen nimi Mollusca viittaa niiden ruumiinrakenteeseen: "mollis" on latinaa ja tarkoittaa pehmeää. Nilviäisiin kuuluvat muun muassa kotilot, simpukat ja pääjalkaiset kuten esimerkiksi mustekalat. Suurin osa nilviäisistä on merten ja makeiden vesien eläimiä, mutta osa niistä elää maalla. Lyhytsiipiset
Lyhytsiipisiin kuuluvia alaheimoja ovat "Scaphidiinae" eli "Scaphidiidae" ja valelyhytsiipiset ("Pselaphinae/Pselaphidae"), "Micropeplinae", "Habrocerinae", "Omaliinae", "Proteininae", "Steninae", "Aleocharinae", "Staphylininae", "Tachyporinae", "Trichophyinae", "Euasthetinae", "Phloeocharinae", "Paederinae", "Oxyporinae", "Olisthaerinae" ja "Oxytelinae". Lyhytsiipisiin kuuluvia sukuja ovat myyrälyhytsiipiset ("Bledius") ja nupiaiset ("Stenus"). Viimeksi mainittuun sukuun kuuluu täplänupiainen ("S.biguttatus"). Lyhytsiipisiin kuuluva laji on myös keisarilyhytsiipinen ("Staphylinus caesarius"). Delfiinit
Kuten suuret ihmisapinat, myös delfiinit pystyvät ymmärtämään käsitteitä ja yleistämään. Ne osaavat myös ratkoa yksinkertaisia tehtäviä. On myös viitteitä delfiinien työkalujen käytöstä. Mustadelfiini
Väritys on selkäpuolella tummanharmaa tai musta ja selkäevä kaksivärinen; etureuna on saman värinen kuin selkä mutta takareuna on selvästi vaaleampi. Pään sivusta, silmien edestä johtaa pitkä vaaleanharmaa laikku mustaan tai tummanharmaaseen kuonoon. Kurkku ja vatsa ovat valkoiset, ja nokka ja alaleuka tummanharmaat tai mustat. Mustadelfiini on sivusta harmahtavan valkoinen. Selkäevän alapuolella on valkoisen keskellä musta piikkimäinen kuvio. Kuono on delfiineille epäominaisen lyhyt. Delfiinien talo
Delfiinien talo on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta yksityistalosta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen niin kutsuttua Teatterikorttelia.
Delfiinien talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin 200–100-luvulla eaa. Se sijaitsee Deloksen teatterin itäpuolella lähellä niin kutsuttua Naamioiden taloa. Talo on saanut nimensä lattiamosaiikistaan, jossa esiintyy delfiinejä. Mosaiikki on talon keskuksena olevan 4 x 4 doorilaisen pylvään muodostaman peristyyli- eli pylväspihan keskellä olevassa impluviumissa. Mosaiikin jokaisessa neljässä kulmassa on kaksi delfiiniä, joilla ratsastaa amoriini. Yhdellä näistä on Hermeen tunnus kerykeion, toisella Poseidonin tunnus kolmikärki ja kolmannella Dionysoksen tunnus thyrsos-sauva. Neljännen tunnus ei ole selvä. Mosaiikissa on sen tekijän Asklepiades Aradoslaisen nimikirjoitus, mikä on harvinaista. Nisäkkäät
Nisäkkäät eroavat kaikista muista selkärankaisista erityisesti siten, että ne synnyttävät eläviä poikasia eli ovat "vivipaarisia", kun taas linnut ja (useimmat) matelijat munivat. Tämä nähdään usein nisäkkäitä sitovana piirteenä, mutta se ei ole kuitenkaan täysin ehdoton, sillä nisäkkäisiin kuuluvan nokkaeläinten lahkon viisi lajia munivat. Nisäkkäiden luokkaan kuuluu vielä lisäksi joukko muita ryhmiä, jotka voidaan jakaa kahteen osaan lisääntymistavan perusteella. Pussieläinten ("Metatheria") kohdalla sikiön alkuvaiheen kehitys tapahtuu emon sisällä, minkä jälkeen sikiö siirtyy erityiseen pussiin, jossa se kehittyy lopun aikaa. Pussieläimet ovat nokkaeläinten tapaan tyypillisiä Australian eläimistölle. Istukkanisäkkäiden ("Eutheria") kohdalla kehitys tapahtuu pitemmälle kohdussa. Kirjodelfiinit
Kirjodelfiinit ("Cephalorhynchus") on tieteellisen luokittelun delfiinisuku. Ne ovat pieniä tai keskikokoisia, mustavalkoisia delfiinejä. Iravadindelfiini
Iravadindelfiini eli kaakkoisaasiandelfiini ("Orcaella brevirostris") on harvinainen delfiinilaji, joka elää Etelä-Aasian rannikoilla ja jokisuissa. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on "australiandelfiini". Kirjodelfiini
Kirjodelfiini on erittäin aktiivinen. Sen voi nähdä usein uimassa nopeasti pinnan tuntumassa. Se osaa myös pyöriä ja tehdä nopeita äkkikäännöksiä, ja uida ylösalaisin; tämän uskotaan parantavan niiden näkyvyyttä saaliiseen. Tavallisinta ravintoa ovat pelagiset kalat ja kalmarit. Etelä-Amerikan vesillä elävät yksilöt voivat täydentää ruokavaliotaan äyriäisillä. Delfiini
Tavallista delfiiniä on tavattu Suomen aluevesillä ainakin kolmesti. Tiettävästi ensimmäinen havainto tehtiin vuonna 1893, jolloin delfiini kuoli kalaverkkoon Ahvenanmaalla. Toinen havainto saatiin vasta yli sata vuotta myöhemmin, kun Luvian Säpin saaren rannasta löytyi kuollut delfiini loppukesällä 1997. Raadon löytymisen jälkeen kävi ilmi, että muuan merikapteeni oli aikaisemmin kesällä nähnyt yhden tai joidenkin lähteiden mukaan kaksi delfiiniä elävänä Säpin lähistöllä. Tutkimuksissa Säpin yksilö osoittautui 5–7-vuotiaaksi urokseksi, ja sen luurankoa suunniteltiin tuolloin sijoitettavaksi Turun luonnontieteelliseen museoon. Kolmannen kerran delfiinejä vieraili Suomen vesillä marraskuussa 2006, jolloin Korppoon saaristokeskuksen edustalla havaittiin emo ja poikanen. Ne nähtiin toisenkin kerran Saaristomerellä elävinä, kunnes noin viikon kuluttua ne hukkuivat kalaverkkoihin. Nämä kaksi yksilöä oli tuolloin tarkoitus säilöä Helsingin Luonnontieteellisen keskusmuseon kokoelmiin. Delfiini
Delfiinit elävät normaalisti pienissä parvissa. Ne pariutuvat yleensä syyskesällä. Naaras kantaa vajaan vuoden. Poikanen on syntyessään hieman alle metrin mittainen. Dolph
Dolphin ”Dolph” Starbeam on kuvitteellinen hahmo yhdysvaltalaisessa animaatiosarjassa "Simpsonit". Dolph kuuluu Springfieldin ala-asteen kiusaajajengiin yhdessä Jimbo Jonesin ja Kearneyn kanssa. Dolphin ääninäyttelijä on Tress MacNeille. Poikkeuksen muodosti hahmon ensiesiintyminen 1. tuotantokauden jaksossa ”Sankarin pää”, jossa Dolphin äänenä oli Pamela Hayden ja Jimbon äänenä MacNeille, eli päinvastoin kuin kaikissa myöhemmissä jaksoissa. Fregattilinnut
Fregattilintujen tärkeintä ravintoa ovat liitokalat, joita on varsin runsaasti trooppisissa merissä. Fregattilinnut seuraavat delfiini- ja tonnikalaparvia, joita paetakseen liitokalat hyppäävät ilmaan ja ovat tällöin helppoa saalista linnuille. Ne syövät myös meren pinnalla ajelehtivia pikkueläimiä kuten meduusoja, mustekaloja ja merikilpikonnan poikasia. Ne pyydystävät niitä merenpinnalta koskettamalla vain nokallaan veteen. Fregattilinnut voivat myös pyydystää mereen pyrkiviä merikilpikonnien poikasia rantahietikoilta ja napata merilintujen pesistä munia ja poikasia. Meridelfiinit
DNA-tutkimusten perusteella suku "Stenella" vaikuttaisi olevan parafyleettinen ryhmä, ja sen tietellinen luokittelu menee luultavasti uusiksi. Delfiinit
Pyöriäiset eivät kuulu delfiinien heimoon, vaikka ne ovatkin delfiininsukuisia. Miekkavalaat ("Orcinus orca") kuuluvat delfiineihin, mutta niitä nimitetään puhekielessä tavallisesti valaiksi. TV-ohjelmien ja delfinaarioiden myötä pullokuonodelfiini on tullut tutuimmaksi delfiinilajiksi. Se on myös yleisin delfiinilaji. Atlantintäplädelfiini
Atlantintäplädelfiini ("Stenella frontalis") on meridelfiineihin kuuluva hammasvalaslaji. Sitä tavataan Atlantin valtamerellä, lännessä alue ulottuu Brasiliasta Yhdysvaltojen Uuteen Englantiin, idässä levinneisyyttä Afrikan rannikolla ei tunneta tarkkaan. Delfiinitarina
Delfiinitarina ("Dolphin Tale") on vuonna 2011 kuvattu tositapahtumiin perustuva draamaelokuva. Elokuva kertoo Winter-nimisestä pullokuonodelfiinistä, joka pelastettiin Floridan rannikolta jouluna 2005 tämän jouduttua rapuansaan ja vietiin Clearwater Marine Aquariumiin. Winter menetti pyrstönsä köyden aiheuttamien vammojen takia mutta hän sai myöhemmin keinotekoisen pyrstön. Elokuvan pääosia esittävät Harry Connick, Jr., Nathan Gamble, Ashley Judd, Kris Kristofferson, Morgan Freeman, Jim Fitzpatrick ja Winter itse. Elokuvan on ohjannut Charles Martin Smith. Elokuva oli taloudellinen menestys ja sai hyvät arvostelut. Triffidien kapina (vuoden 1981 televisiosarja)
Tarinassa ilmeisesti viljelykokeiden aikaansaamia noin parimetrisiä lihansyöjäkasveja, triffidejä, tarhataan valvotusti, sillä kasvit kykenevät liikkumaan kolmen juurensa (tästä nimi triffidi) varassa. Sekasorto pääsee valloilleen, kun eräänä iltana valtaosa ihmisistä sokeutuu katseltuaan maailmanlaajuista meteorikuuroa, ”vihreitä välähdyksiä”. Tappavien kasvien valvonta pettää, ja ne hyökkäävät puolustuskyvyttömien ihmisten kimppuun. Kaiken lisäksi hirviökasvit ovat jossakin määrin kykeneviä kommunikoimaan keskenään. Sarjan päähenkilö on kasvitieteilijä ja triffidi-asiantuntija Bill Masen, joka makaa ”vihreiden välähdysten” aikana sairaalassa pää paketissa ja säilyttää näin näkökykynsä. Hän joutuu yhdessä pienen perheensä kanssa pakenemaan yrittäen vältellä niin kammottavia kasveja kuin näkeviä orjuuttavia sokeitakin. Turvapaikaksi löytyy Englannin etelärannikolla sijaitseva Wightsaari, jossa ryhmä ihmisiä muodostaa uudenlaisen yhteisön. Triffidien kapina
Tarinassa ilmeisesti viljelykokeiden aikaansaamia noin parimetrisiä lihansyöjäkasveja, triffidejä, tarhataan valvotusti, sillä kasvit kykenevät liikkumaan kolmen juurensa (tästä nimi triffidi) varassa. Sekasorto pääsee valloilleen, kun eräänä iltana valtaosa ihmisistä sokeutuu katseltuaan maailmanlaajuista meteorikuuroa, ”vihreitä välähdyksiä”. Tappavien kasvien valvonta pettää, ja ne hyökkäävät puolustuskyvyttömien ihmisten kimppuun. Kaiken lisäksi hirviökasvit pystyvät jossakin määrin kommunikoimaan keskenään. Kirjan päähenkilö on kasvitieteilijä ja triffidi-asiantuntija Bill Masen, joka makaa ”vihreiden välähdysten” aikana sairaalassa pää paketissa ja säilyttää näin näkökykynsä. Hän joutuu yhdessä pienen perheensä kanssa pakenemaan yrittäen vältellä niin kammottavia kasveja kuin näkeviä orjuuttavia sokeitakin. Turvapaikaksi löytyy Englannin etelärannikolla sijaitseva Wightsaari, jossa ryhmä ihmisiä muodostaa uudenlaisen yhteisön. Delfiini
Vaarantunut "Delphinus delphis ponticus"-alalaji elää vain Mustallamerellä ja osassa Välimerta. Persianlahti
Persian- ja Omaninlahdella on tavattu lukuisia meressä eläviä nisäkkäitä. Yleisimpiä havainnoissa ovat rosopyöriäinen, intiankyttyrädelfiini ja pullokuonodelfiineihin kuuluva "Tursiops aduncus", mutta tämä voi osittain johtua siitä, että nämä lajit viihtyvät lähellä rannikkoa. Pullokuonodelfiini
Pullokuonodelfiinit syövät pieniä kaloja ja joskus kalmareita, rapuja, mustekaloja ja muita pieniä eläimiä. Niiden pyöreäpäiset hampaat sopivat pitelyyn mutteivät pureskeluun. Pullokuonodelfiinit saalistavat muiden delfiinien tavoin yleensä laumoissa. Kun kalaparvi on löytynyt, delfiinit toimivat ryhmänä ja pitävät kalat lähellä toisiaan. Ne paimentavat saaliskaloja tiheäksi parveksi, josta ne vuorotellen aterioivat. Delfiinit voivat myös ajaa kalaparven esimerkiksi matalikolle, jossa saalis on helpompi sumputtaa ja saada kiinni. Saalistuksessa saattaa olla mukana myös muita delfiinilajeja. Delfiini voi kalastaa myös yksinään, mutta silloin ruokana on pohjakaloja. Joskus eläimet iskevät kalan tajuttomaksi (tai tuovat pois vedestä) helpottaakseen kiinnisaamista ja syömistä. Delfiinit
Populaarikulttuurissa elää käsitys delfiinien erityisestä älykkyydestä, joka lähestyisi ihmisen älykkyyttä.
Käsitys perustuu pitkälle neurotieteilijän ja myöhemmän hippiliikkeen johtajan ja New Age -filosofin John C. Lillyn tutkimuksiin ja kirjoituksiin 1950-luvulta alkaen. Delfiini
Delfiinillä on kaareva otsa ja sen sisällä on kaikuluotaukseen soveltuva äänielin kuten muillakin delfiinien heimon ("Delphinidae") lajeilla. Delfiini kasvaa parin metrin mittaiseksi ja voi painaa yli sata kilogrammaa. Yläleuassa on molemmin puolin 46–55 hammasta, kun taas alaleuassa on 40–50 hammasta. Delfiinien väri voi vaihdella. Yleensä selkäpuoli on ruskeanharmaa ja mahapuoli valkeanharmaa aaltomaisen rajan ollessa erittäin selvä. Silmästä otsaan ulottuu tumma raita. Värityksessä on ero verrattuna "D. capensis" -lajiin, samoin hampaiston lukumäärässä. Kuono on "D. delphis"-lajilla selvästi tylpempi. Pyöriäisdelfiini
Pyöriäisdelfiini ("Stenella longirostris"), jonka uudeksi nimeksi on ehdotettu suippokuonodelfiini, on noin kahden metrin pituinen hammasvalaslaji. Se on kolmivärinen: tummanharmaa selkä, helmenharmaat kyljet ja lähes valkoinen vatsa. Tyypillinen paino on 55–75 kg, koiras on suurempi kuin naaras. Pyöriäisdelfiinejä tavataan niin Atlantin, Tyynenmeren kuin Intian valtamerenkin trooppisissa osissa. Delfiini
Delfiinit pyydystävät laumassa ja syövät pikkukaloja kuten makrilleja, sillejä ja sardiineja. Massiäyriäiset
Massiäyriäiset eli "halkoisjalkaiset" eli "mysidit" ("Mysida") ovat pieniä, yleensä alle parisenttisiä, katkarapua muistuttavia läpikuultavia äyriäisiä. Kuoriäyriäisiin kuuluvalle massiäyriäisten lahkolle on ominaista suora yksilönkehitys, jossa ei ole erillistä toukkavaihetta. Massiäyriäisten nimi viittaa naaraan keskiruumiin raajojen välissä olevaan silmiinpistävään, massimaiseen hautomataskuun (marsupio), jossa poikaset kehittyvät munista suoraan aikuisen kaltaisiksi äyriäisiksi.