Milloin Suomi on tunnustanut Viron itsenäisyyden?
Viron pääministeri
Johtuen Neuvostoliiton hätätilakomitean vallankaappausyrityksestä 19. elokuuta – 22. elokuuta 1991 Viron neuvostotasavallan korkein neuvosto julisti Viron itsenäiseksi. Suomi ilmoitti 25. elokuuta 1991, ettei sen tarvitse Viron itsenäisyyttä tunnustaa, koska Viron itsenäisyyden edellinen tunnustus on – de jure – edelleen voimassa. Suomi oli tunnustanut Viron itsenäisyyden kesäkuussa 1920 ennen Entente cordialea heti toisena Neuvosto-Venäjän jälkeen. Neuvostoliitto tunnusti Viron, Liettuan ja Latvian itsenäisyyden 6. syyskuuta 1991 ja niistä tuli Yhdistyneiden kansakuntien jäseniä 17. syyskuuta 1991. Paavo Väyrynen
Viron tuolloinen pääministeri Edgar Savisaar on syyttänyt useiden Suomen johtajien jarruttaneen Viron itsenäistymistä Neuvostoliitosta 1990-luvun alussa ja on nimennyt myös Väyrysen yhdeksi heistä. Viro julisti itsenäisyytensä palautetuksi vallankaappauksen aikana 20. elokuuta ja Latvia seuraavana päivänä, mutta Suomen johto oli aluksi epäileväinen niiden itsenäisyyden tunnustamisen suhteen. Suomessa paraikaa vieraillut Viron ulkoministeri Lennart Meri toivoi Suomelta tukea maansa itsenäisyydelle. Väyrynen otti lopulta Meren vastaan 22. elokuuta, mutta ilmoitti vielä kaksi päivää myöhemmin Suomen linjaksi, etteivät Baltian maat täyttäneet suvereenien valtioiden tunnusmerkkejä. Venäjän kuitenkin tunnustettua Baltian maiden itsenäisyyden useat valtiot seurasivat perässä, ja Suomikin ilmoitti muutama päivä myöhemmin vuoden 1920 tunnustusten olevan edelleen voimassa. Heinrich Mark
Tämän vuoksi Suomi, joka ei koskaan de jure tunnustanut Viron sosialistista neuvostotasavaltaa saattoi ilmoittaa, ettei sen tarvitse tunnustaa Viron itsenäisyyttä, vaan aikaisempi itsenäisyystunnustus on voimassa. Tämä muodosti perustan diplomaattisuhteiden solmimiselle Suomen ja Viron kesken 1992. Viron pakolaishallituksen voimin elokuusta 1944 alkaen ylläpidetyllä piilevällä itsenäisyydellä on ollut vaikutusta myös Viron ja Venäjän rajasopimukseen. Viron sosialistinen neuvostotasavalta
Suomi ei tunnustanut uudelleen Viron tasavaltaa, vaan totesi vuonna 1920 annetun virallisen tunnustuksen riittävän. Viron nykyisen käsityksen mukaan 1991 ei perustettu uutta valtiota, ikään kuin mitään neuvostotasavaltaa Virossa ei ollutkaan. Virallisen tulkinnan mukaan Viron tasavalta oli noina vuosina miehitetty, ja 24. helmikuuta juhlitaan Viron itsenäisyyttä alkuperäisen julistuksen päivän mukaisesti. Viron historia
Marraskuussa 1988 Viron neuvostotasavallan korkein neuvosto julisti maan suvereeniksi. Toukokuussa 1990 osa vuoden 1938 perustuslaista palautettiin voimaan ja maan nimi muutettiin Viron tasavallaksi. Kansanäänestyksessä suurin osa kansasta kannatti itsenäisyyden palauttamista. Viro julisti itsenäisyytensä palautetuksi 20. elokuuta 1991, kun Neuvostoliitossa tapahtui epäonnistunut vallankaappausyritys. Suomen ei tarvinnut tunnustaa Viron uutta itsenäisyyttä monien muiden valtioiden tapaan, koska se ei ollut "de jure" koskaan tunnustanut Viron liittymistä Neuvostoliittoon vaan saattoi todeta itsenäisyyden edellisen tunnustuksen olevan voimassa. Viron sosialistinen neuvostotasavalta
Suomen virallisen kannan mukaan Viron itsenäisyys jatkui 1940–1991 pakolaishallituksen muodossa, minkä vuoksi Suomen ei tarvinnut tunnustaa Viron tasavaltaa 1991 uudelleen, vaan 1920 tapahtuneen tunnustamisen olemassaolo oli riittävä peruste diplomaattisuhteiden solmimiseksi jälleen. Kanta tukee epäsuorasti Viron virallista kantaa. Suomella ei kuitenkaan ole virallista kantaa Viron historiankirjoitukseen. Suomi oli kuitenkin solminut Neuvostoliiton kanssa valtiosopimuksia, joissa mainittiin ”Viron SNT” tai ”Eestin SNT”.
Neuvostoliiton hajoaminen
Ukrainassa menestyi vuonna 1989 syntynyt Ruh-niminen kansallinen liike. Maaliskuussa 1991 Viro ja Liettua julistautuivat itsenäisiksi, toukokuussa myös Latvia, mutta Neuvostoliitto ei hyväksynyt julistuksia.Maiden itsenäistymiset toteutuivat Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen jälkeen elokuussa 1991. Viron lippu
Saksan miehityksen aikana 1941–1944 lippu hyväksyttiin virolaisten kansallislipuksi, mutta ei Viron kansallislipuksi saati valtiolipuksi, koska Saksa ei hyväksynyt Viron itsenäisyyttä, niin kuin ei ollut hyväksynyt ensimmäisen maailmansodankaan aikana. Lipun käyttö yksityisten kansalaisten osalta oli kuitenkin käytännössä vapaata. Saksan joukkojen vetäydyttyä Tallinnasta Viron lippu liehui 21. syyskuuta 1944 vuorokauden ajan Pikk Hermannin tornissa ennen Neuvostoliiton joukkojen saapumista. Viro
Venäjän keskushallinto kasvatti hiljalleen valtaansa Baltiassa saksalaisten aatelisten kustannuksella, ja vuonna 1876 itsehallintojärjestelmä lakkautettiin. Tämän kehityksen osana Viron talonpojat vapautettiin maaorjuudesta vuosien 1816–1819 välisenä aikana. Kuitenkin vasta 1860-luvulla talonpojat saivat oikeuden ostaa viljelemänsä maat itselleen. Viron kuvernementti
Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 Viron kuvernementtiin yhdistettiin Liivinmaan kuvernementin pohjoisosat ja näin muodostettiin Viron autonominen kuvernementti, joka itsenäistyi 1918 Viron tasavallaksi. Toinen sortokausi
Suomen autonomia laajeni vuoden 1917 kuluessa laajemmaksi kuin koskaan ja kysymys täydellisestä itsenäisyydestä nousi esiin. Bolševikkien otettua vallan Venäjällä Suomen porvarit – jotka olivat hieman aiemmin saaneet hajotusvaaleissa takaisin eduskuntaenemmistönsä – käänsivät takkinsa ja olivat valmiit lopulliseen askeleeseen. Suomi julistettiin itsenäiseksi 6. joulukuuta 1917. Neuvosto-Venäjän johto tunnusti Suomen itsenäisyyden 31. joulukuuta. Viron itsenäisyysjulistus
Itsenäisyysjulistusta alettiin puuhata Tallinnan Estonia-teatterin yläkerrassa kokoontuneessa Tallinnan virolaisessa älymystöklubissa ("Tallinna Eesti Haritlaste Klubi"). Helmikuun puolivälissä alkoi kiteytyä ajatus manifestin julkaisemisesta. Se saatiin valmiiksi 21. helmikuuta ja oli tarkoitus julkaista samana päivänä länsirannikolla Haapsalussa, joka oli I Virolaisen rykmentin hallussa. Mereltä saarilta tulleet saksalaiset kuitenkin miehittävät kaupungin samana päivänä, hankkeesta luovuttiin. Lopulta illalla 23. helmikuuta onnistuttiin, kun manifesti luettiin Pärnun Endla-teatterin parvekkeelta. Tarton rauha (Viro)
Viron itsenäistyttyä vuonna 1991 rajoista syntyi kiista. Venäjä ei ole tunnustanut Tarton rauhaa eikä siinä sovittua Viron itärajaa. Venäläisen näkemyksen mukaan Tarton rauhansopimuksen velvoitteiden jatkuvuus katkesi, kun Viro liittyi vapaaehtoisesti Neuvostoliittoon, eikä Venäjä tunnusta Viroa vanhan Viron tasavallan seuraajavaltioksi. Viron ja Venäjän ulkoministerit Siim Kallas ja Jevgeni Primakov neuvottelivat rajakysymyksestä Petroskoissa marraskuussa 1996. Näissä neuvotteluissa sovittiin, että Viro tyytyy neuvostoaikaisiin rajoihin eikä enää vetoa Tarton rauhansopimukseen myöhemmin allekirjoitettavassa rajasopimuksessa. Rajasopimuksen sisältö vahvistettiin vuonna 1999, mutta sitä ei tuolloin solmittu lopullisesti. Viron ja Venäjän ulkoministerit allekirjoittivat rajasopimuksen toukokuussa 2005, ja Viron riigikogu ratifioi sen heinäkuussa. Venäjän mukaan sopimus oli kuitenkin mahdotonta viedä läpi duumassa, koska riigikogu oli viitannut päätöksensä johdantotekstissä Tarton rauhansopimukseen. Venäjä ehdotti uusia sopimusneuvotteluja vuonna 2006, mutta Viro piti niitä tarpeettomina. Viron sosialistinen neuvostotasavalta
Vuonna 1988 Mihail Gorbatšovin pääsihteerikaudella Viron kommunistisen puolueen pääsihteeriksi valittiin Vaino Väljas. Ideologinen taistelu heikentyi ja venäläistämispyrkimyksistä luovuttiin. Samana vuonna Viron parlamentti julisti Viron ”suvereeniksi tasavallaksi”. Käytännössä Viro pysyi yhä osana Neuvostoliittoa. 305 mm/52 -merikanuuna vm. 1907
Bolševikkijoukot vaurioittivat saaren tykkipattereita ja muuta infrastruktuuria vetäytyessään saksalaismiehittäjiä pakoon Virosta helmikuussa 1918. Viro julistautui itsenäiseksi 24. helmikuuta 1918, mutta saksalaiset valtasivat valtion pääkaupungin jo päivää myöhemmin. Miehitysjoukot eivät nähneet saaren tuhottujen patterien kunnostamista olennaisena, mutta rakensivat Aegnalle uuden neljällä kuuden tuuman tykillä ja kahdella 105 mm tykillä varustetun patterin. Viron venäläiset
Elokuussa 1991 Viro itsenäistyi, kun Venäjän federaatio hyväksyi Viron itsenäisyysjulistuksen. Tähän aikaan yli kolmannes Viron asukkaista oli pääasiassa venäjää puhuvien, Neuvostoliitosta toisen maailmansodan jälkeisellä ajalla muuttaneiden jälkeläisiä. Viron apostolinen ortodoksinen kirkko
Kristinuskon historia Virossa alkaa noin 900-luvulta. Itsenäinen ortodoksinen kirkko sai ensimmäisen piispansa vuonna 1917. Piispa Platonin kausi oli lyhyt, sillä bolševikit ampuivat hänet Tartossa Viron vapaussodan lopulla 14.1.1919, kun virolaiset joukot lähestyivät Tallinnaa. Kesäkuun 15. päivä 1920 Venäjän ortodoksinen kirkko virallisti Viron kirkon itsenäisyyden. Kirkko siirtyi vuonna 1923 Konstantinopolin patriarkaatin alaisuuteen yhdessä Suomen ortodoksisen kirkon kanssa, sillä Moskovan patriarkaattiin oli vaikea pitää yhteyttä.
Maailmansotien välisenä aikana venäjänkieliset seurakunnat muodostivat oman, Narvan hiippakunnan. Suomen virolaiset
Suomen itsenäistyttyä Viron vapaussotaan vuonna 1918 osallistui 3 700 suomalaista vapaaehtoista, ja Suomi antoi aseita sekä lainaa 20 miljoonaa markkaa. Maailmansotien välisenä aikana Suomen ja Viron kulttuuriyhteydet ja matkailu vilkastuivat: maiden välillä liikennöi kesäisin kuusi matkustajalaivaa, lentoreitti avattiin 1924, ja vuonna 1929 poistettiin passi- ja viisumimuodollisuudet. Samaan aikaan Suomen virolaisyhteisö vähitellen hupeni ja sen virolaisharrastukset alkoivat hiipua. Vuonna 1929 vuosikirjan "Välis-Eesti almanak" kirjeenvaihtaja toteaa, että korkeammin koulutettua väestöä on virolaisyhteisössä yhä vähemmän ja jäljelle jääneet virolaiset ovat "Viron asian suhteen kuin sammuneet lamput", monet virolaiset ovat avioituneet suomalaisten kanssa ja heidän lapsensa ovat suomalaistuneet. Brest-Litovskin rauha
Latviasta saksalaisten hyökkäys jatkui Viroon, joka käytti hyväkseen venäläisten vetäytymisen ja saksalaisten tulon julistautumalla itsenäiseksi 24. helmikuuta 1918. Saksalaiset valtasivat Tarton 24. helmikuuta, Tallinnan 25. helmikuuta ja Narvan 4. maaliskuuta. Viron itsenäisyysjulistus laadittiin Pärnussa 23. helmikuuta venäläisten lähdettyä ja 24. helmikuuta aloitti Tallinnassa virolainen hallitus, joka seuraavana päivänä joutui katoamaan saksalaisten tulon vuoksi. Itsenäisen Suomen historia
Vasta 1989 Mihail Gorbatšovin Suomen vierailun yhteydessä Neuvostoliitto tunnusti selväsanaisesti Suomen puolueettomaksi maaksi. Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991
Myös Latvia ja Viro ilmaisivat toukokuussa 1990 olevansa siirtymässä takaisin kohti menetettyä itsenäisyyttään. Nämä maat kukistivat itsenäisyyttä vastustavien mielenosoitukset. Viron itsenäisyysjulistus
Saksa käytti valtaa Virossa aina marraskuuhun 1918 asti. 11.-14. marraskuuta Saksassa tapahtui vallankumous ja keisarikunta romahti. 13. marraskuuta saksalaiset luovuttivat maanalaiseksi joutuneelle Viron hallitukselle vallan Pohjois-Virossa ja koko Viro luovutettiin virallisesti 19. marraskuuta 1918. Neuvosto-Venäjä kuitenkin keskitti puna-armeijansa Viron rajalle 11. marraskuuta ja 22. marraskuuta neuvostojoukot aloittivat hyökkäyksensä Viroon Narvassa. Alkoi Viron vapaussota, joka päättyi 2. helmikuuta 1920 solmittuun Tarton rauhaan. Vuonna 1921 Viro sai täydellisen kansainvälisen tunnustuksen ja pääsi Kansainliiton jäseneksi. Suomenlahden tykistösulku
Suomen ja Viron puolustusyhteistyö haki muotoa Viron vapaussodasta lähtien. Viron pääministeri Konstantin Päts ehdotti Suomelle ensimmäisen kerran tammikuussa 1919 Suomenlahden sulkua Viron ja Suomen rannikkotykistöjen yhteistyönä. Viro oli itsenäistyttyään kunnostanut vetäytyneiden venäläisten jättämät Pietari Suuren merilinnoituksen tuliasemat muutamassa vuodessa. Suomessa vastaavaan ei kuitenkaan ryhdytty kuin vasta 1930-luvulla. Suomen ja Viron valtioliitto
Asia oli esillä 8. joulukuuta 1917 Viron , jossa Jaan Raamot kertoi Suomen senaatin puheenjohtajan P. E. Svinhufvudin myönteisestä suhtautumisesta ajatukseen. Vanhintenneuvostossa pitämässään puheessa Konstantin Päts kannatti unionia ja helli ajatusta vuoteen 1940 asti. Vapaudenristi (Viro)
Viron Vapaudenristi () on virolainen kunniamerkki, jonka Viron pääministeri Konstantin Päts perusti 24. helmikuuta 1919 palkitakseen ja kunnioittaakseen käynnissä olleessa Viron vapaussodassa ansioituneita. Vapaudenristejä on kolme erilaista: sotilaallisesta johtajuudesta (I), henkilökohtaisesta urheudesta (II) tai siviilissä palvelemisesta (III) ja ne kaikki jakaantuvat kolmeen eri luokkaan. Yhteensä Vapaudenristejä myönnettiin 3156, joista viimeinen 19. kesäkuuta 1925. Viimeinen elossa ollut kunniamerkin saanut oli Karl Jaanus, joka oli saanut 3. luokan vapaudenristin henkilökohtaisesta urheudesta. Hän kuoli 6. lokakuuta 2000. Viron perustuslaki
Marraskuussa 1988 Viron neuvostotasavallan korkein neuvosto julisti maan suvereeniksi. Toukokuussa 1990 osa vuoden 1938 perustuslaista palautettiin voimaan ja maan nimi muutettiin Viron tasavallaksi. Kansanäänestyksessä suurin osa kansasta kannatti itsenäisyyden palauttamista. Viro julistautui uudelleen itsenäiseksi 20. elokuuta 1991, kun Neuvostoliitossa tapahtui epäonnistunut vallankaappausyritys. Viron vasemmistopuolue
Kesäkuussa 1988 Viron kommunistisen puolueen johtaja Karl Vaino luovutti pääsihteerin paikkansa Neuvostoliiton Nicaraguan-suurlähettiläälle, Vaino Väljakselle, joka oli entinen EKP:n ideologinen sihteeri. Virossa ja koko Neuvostoliitossa tapahtunut sisäpoliittinen myllerrys johti 1990 kommunistisen puolueen kahtiajakautumiseen, jossa toinen puoli asettui virolaisten tueksi ja toinen pitäytyi tiukasti neuvostolinjassa. Viron kommunistinen puolue oli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen Viron haaraosasto. 25. maaliskuuta 1990 se julistautui itsenäiseksi Viron kommunistiseksi puolueeksi, jolla nimellä se rekisteröitiin 19. joulukuuta. Neuvostomieliset kovan linjat kommunistit perustivat puolueen nimeltä Viron kommunistinen puolue (NKP:n ohjelmalla) ("Eestimaa Kommunistlik Parte (NLKP platvormil))". Suomen itsenäisyyspäivä
Suomi itsenäistyi Venäjästä 6. joulukuuta 1917. Bolševikit olivat kaapanneet Venäjällä vallan lokakuun vallankumouksessa 7.–8. marraskuuta 1917, ja joulukuun 4. päivänä 1917 P. E. Svinhufvudin johtama senaatti antoi Suomen itsenäisyysjulistuksen. Eduskunta hyväksyi itsenäisyysjulistuksen joulukuun 6. päivänä äänin 100–88. Luoteis-Venäjän hallitus
Jotta hyökkäys Pietariin voisi toteutua, ympärysvaltojen sotilasedustajana Itämeren alueella toiminut kenraaliluutnantti Hubert Gough määräsi elokuun alussa 1919 apulaisensa prikaatikenraali Frank G. Marshin perustamaan sellaisen venäläisen hallituksen, joka tunnustaisi Viron itsenäisyyden ja jonka nimissä Luoteis-Venäjän armeija voisi sitten suorittaa operaation. Marsh kokosi 10. elokuuta Britannian Tallinnan-konsulaattiin joukon Suomessa ja Virossa oleskelleita venäläisiä vaikuttajia, muun muassa Judenitšin aiemmin Helsinkiin perustaman poliittisen neuvottelukunnan jäseniä. Tapaamisessa Marsh ilmoitti, että heillä olisi 40 minuuttia aikaa perustaa hallitus. Kutsuvieraat suostuivat, joskin vastahakoisesti. Ministerilistan laatiminen viivästyi seuraavaan päivään, sillä johtajaksi kaavailtu entinen yliprokuraattori Anton Kartašov kieltäytyi osallistumasta. Ministereinä oli edustajia sosialistivallankumouksellisista, kadettipuolueesta ja menševikeistä. 24. elokuuta julkaistun julistuksen mukaan hallituksen pää-, ulko- ja valtiovarainministerinä toimi öljyliikemies Stepan Lianozov. Judenitš itse nimettiin sotaministeriksi ja amiraali Vladimir Pilkin laivastoministeriksi. Hallitus tunnusti Viron itsenäisyyden. Kun Judenitš aluksi kieltäytyi allekirjoittamasta asiaa koskevaa julistusta, Marsh ilmoitti, että hänen tilalleen löytyisi tarvittaessa toinen komentaja, joka allekirjoittaisi sen. Britannian hallitus tuomitsi jälkeenpäin tavan, jolla Luoteis-Venäjän hallitus oli muodostettu, ja kutsui Goughin takaisin kotimaahan. Julistuksen lisäksi hallituksella oli lähinnä propagandatoimintaa. Britannia tuki Luoteis-Venäjän hallitusta taloudellisesti suurella rahasummalla. Luoteis-Venäjän hallitus ilmoitti 23. syyskuuta tunnustavansa myös Suomen itsenäisyyden. Viron vapaussota
Viron vapaussota (, myös Viron itsenäisyyssota) käytiin vuosina 1918–1920, jossa Viro taisteli Neuvosto-Venäjää vastaan. Sodan toisessa vaiheessa Viron tasavalta taisteli myös Baltian yhdistynyttä herttuakuntaa baltiansaksalaista Baltian Landeswehriä vastaan Pohjois-Latviassa. Sotatoimiin osallistui virolaisella puolella niin Britannian Kuninkaallinen laivasto kuin myös Luoteis-Venäjän armeija Viron itsenäisyyttä tunnustamatta. Suomen itsenäistyminen
Sisällissodan alettua Suomi ja Neuvosto-Venäjä olivat teknisesti katsoen sodassa tammikuusta 1918 alkaen. Lopulta 14. lokakuuta 1920 maiden välillä solmittiin Tarton rauhansopimus. Sopimus hyväksyttiin Suomen eduskunnassa äänin 163–27. Ratifiointiasiakirjat vaihdettiin valtioiden välillä ja sopimus astui voimaan 31.12.1920. Tarton rauha (Viro)
Viro ja Neuvosto-Venäjä tunnustivat toistensa itsenäisyyden ja poliittisen järjestelmän "de jure". Virossa itsenäisyyden julistuspäivänä 24. helmikuuta 1918 ollut Venäjän valtion omaisuus jäi Virolle. Viro palautti kuitenkin 10 000 ottamaansa sotavankia sekä sodassa valloitettua tavaraa, joihin lukeutui muun muassa 12 laivaa, 16 veturia ja 699 junanvaunua. Neuvosto-Venäjä maksoi Virolle sotakorvauksina 15 miljoonaa kultaruplaa, ja lisäksi Viro sai oikeuden käyttää 28 350 hehtaaria venäläistä metsää rajan tuntumasta. Vielä tämän lisäksi Viro sai rakennuttaa rautatien Moskovaan. Venäläisten sotavankien palauttaminen alkoi vuoden 1920 huhtikuussa. Vangit vapautettiin 200–300 henkilön erissä. Tarton rauha oli ensimmäinen, joka solmittiin Neuvosto-Venäjän ja Venäjästä irrottautuneen maan välillä, ja se oli ensimmäinen aukko Neuvosto-Venäjää ympäröivien vihamielisten valtioiden joukossa. Lenin kuvaili Tarton rauhaa ikkunaksi, jonka venäläiset työläiset olivat avanneet Länsi-Eurooppaan. Viro
Saksan keisarillinen armeija oli aloittanut Neuvosto-Venäjän kanssa käynnissä olevien Brest-Litovskin rauhanneuvottelujen venymisen vuoksi etenemisen Väinäjoen eteläpuolelta vallaten Latvian pohjoisosan ja Viron suuret saaret, Saarenmaan, Muhun ja Hiidenmaan, syksyyn 1917 mennessä. Helmikuussa 1918 eteneminen jatkui Viron manneralueella niin, että helmikuun 25. päivä saksalaiset valtasivat Tallinnan. Maaliskuun alkuun mennessä saksalaiset olivat vallanneet Viron alueen – Narvan 4. maaliskuuta 1918. Alkoi saksalaisten miehityshallinto, ja itsenäisyyden julistaneet voimat painuivat maan alle. Samalla bolševikkivoimat perääntyivät Venäjälle. Viron itsenäisyyspäivä
Viron itsenäisyyspäivä on 24. helmikuuta, jolloin juhlitaan Viron tasavallan perustamisjulistusta (viroksi "Manifest kõigile Eestimaa rahvastele", suom. "Manifesti kaikille Vironmaan kansoille"), jonka Viron maapäivien pelastuskomitea julkaisi helmikuun 23. päivän iltana 1918 Pärnussa. Seuraavana päivänä 24. helmikuuta julistus painettiin ja julkaistiin Tallinnassa, jolloin siitä tuli myös virallinen. 24. helmikuuta on Virossa kansallinen vapaapäivä. Venäjän historia
Vuoden 1917 tapahtumien yhteydessä ja niiden jälkeen Puola, Suomi, Viro, Latvia, Liettua ja Ukraina itsenäistyivät Keisarillisesta Venäjästä. Kansankomissaarit tunnustivat Saksan, Itävalta-Unkarin ja Bulgarian kanssa 3. maaliskuuta 1918 tehdyllä Brest-Litovskin rauhansopimuksella Ukrainan. Vallankumouksen jälkeen Neuvosto-Venäjää hallitsivat bolševikkipuolue, joka alkoi kutsua itseään kommunistiseksi maaliskuussa 1918. Liivinmaa
Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 Liivinmaan pohjoisosat yhdistettiin Viron kuvernementtiin ja muodostettiin Viron autonominen kuvernementti, joka seuraavana vuonna itsenäistyi samoin kuin Latviakin. Näin ollen Liivinmaa tuli jaetuksi Viron ja Latvian kesken. Heinrich Mark
Heinrich Mark (1. lokakuuta 1911 Krootuse-2. elokuuta 2004 Tukholma) toimi Viron tasavallan pakolaishallituksen väliaikaisena presidenttinä 1990–1992. Hän 6. lokakuuta 1992 luovutti valtuutensa Viron tasavallan johtoon riigikogussa pitämässään puheessa Lennart Merelle. Viron periaatteiden mukaan Viroa ei julistettu itsenäiseksi uudelleen, vaan 24. helmikuuta 1918 alkanut ja 1940 sammunut itsenäisyys julistettiin uudelleen voimaan. Viron itsenäisyysjulistus
Virallinen julistaminen tapahtui sunnuntaina 24. helmikuuta, kun se luettiin julki Tallinnassa. Pääkaupungissa julistaminen onnistui, koska kaupunki oli kaoottisessa tilanteessa bolševikkien paetessa satamassa odottaviin laivoihinsa saksalaisten jo vallattua Etelä- ja Keski-Viron. Tällöin myös 24. helmikuuta säädettiin Viron tasavallan itsenäisyyspäiväksi. Itsenäisyysjulistusta painettiin Tallinnassa nimellä ""Manifesti kaikille Vironmaan kansoille.""
Pelastuskomitea asettiin maan johtoon Viron väliaikaisen hallituksen, jonka pääministeriksi tuli Konstantin Päts, varapääministeriksi Jüri Vilms ja ulkoministeriksi Jaan Poska. Ministeristössä oli edustettuina kaikki puolueet paitsi sosialistivallankumoukselliset. Toompealle Pitkän Hermannin salkoon vedettiin Viron sinimustavalkoinen lippu. Itsenäisyys kesti kuitenkin vain päivän, kun 25. helmikuuta 1918 saksalaiset valtasivat Tallinnan ja keisarillisen Saksan lippu vedettiin samaisen tornin salkoon. Maaliskuun 3. päivään mennessä koko Viro oli saksalaisten hallussa. Endla-teatteri
Viron itsenäisyysjulistus luettiin ensimmäiseksi Endlan parvekkeelta 23. tammikuuta 1918, päivää ennen itsenäisyyden julistamista pääkaupungissa Tallinnassa. Endlan alkuperäinen rakennus vahingottui tulipalossa vuonna 1944, ja koska se oli tärkeä itsenäisen Viron symboli, Neuvostoliitto ei ryhtynyt remontoimaan sitä, vaan se tuhottiin räjähteillä vuonna 1961. Uusi Endla-teatteri rakennettiin eri paikkaan kaupunkia 1967. Virolaiset
Ruotsi menetti omistuksensa Virossa Venäjän keisarikunnalle suuressa Pohjan sodassa 1700-luvun alkupuolella. Venäläiset valloittivat Viron jo sodan alkupuolella, mutta varsinaisesti se siirtyi heille Uudenkaupungin rauhassa 1721. Venäjän vallan aikana Baltian alue säilytti erikoisaseman Itämeren provinssit -nimisenä hallintoalueena. Aluetta hallitsi edelleen saksalainen yläluokka. Talonpoikien olot kuitenkin kohenivat 1800-luvun alussa, kun 1802 tehtiin ensimmäinen talonpoikaislaki Eestinmaan kuvermentissa, ja yleinen talonpoikaislaki vuonna 1804. Maaorjuus lakkautettiin vuosina 1816 ja 1819 annetuilla laeilla. Työorjuus lakkautettiin Liivinmaalla 1849 ja Eestinmaalla 1856. Maaorjuuden päättymisen jälkeen virolaisten keskuuteen levisivät sukunimet. Venäjän vallan aikana virolaisia alkoi muuttaa Venäjän muihin osiin, kuten Krimille ja Kaukasiaan. Ennen vuoden 1917 vallankumousta Viron ulkopuolella asui jo 200 000 virolaista, eli noin kuudesosa kaikista silloisista virolaisista. Viron kongressi
Kun itsenäisyysjulistus 20. elokuuta 1991 annettiin, sen yhteydessä sovittiin, että perustuslakia ryhtyy valmistelemaan edustajisto, jossa on 30 edustajaa Korkeimmasta neuvostosta ja 30 Viron kongressista. Viron kongressin tavoitteena oli siinä yhteydessä saada vuoden 1938 kansalaisuuslaki voimaan niin vähin muutoksin kuin mahdollista. Vuoden 1938 perustuslaissa oli leimaa antavana myös presidenttivaltaisuus. Siitä ei niinkään tullut kiistakysymystä, vaan kansalaisuuslaista. Kompromissiksi sovittiin, että perustuslakiehdotuksen kansanäänestyksen yhteydessä kysytään mielipidettä kansalaisuutta anoneiden äänioikeudesta. Perustuslaki hyväksyttiin keskuun 28. päivän 1992 äänestyksessä, mutta äänioikeuden antaminen ei-kansalaisille hylättiin. Viron sosialistinen neuvostotasavalta
8. toukokuuta 1990 neuvostotasavallan korkein neuvosto nimesi maan uudelleen Viron tasavallaksi, ja 20. elokuuta 1991 Viro ilmoitti vuonna 1918 julistetun valtiollisen itsenäisyytensä jatkuvan. Seuraavien viikkojen aikana itsenäistyminen tunnustettiin kaikkialla. Pakolaishallinto lopetti virallisesti toimintansa 7. lokakuuta 1992, kun Viron tasavallan pakolaispresidentti Heinrich Mark luovutti valtuutensa presidentti Lennart Merelle Viron parlamentissa Tallinnassa. Virolaiset
Ensimmäinen maailmansota alkoi 1914 ja tsaarinvalta päättyi 1917. 1917 Eestimaan ja pohjoisen Liivinmaan kuvernementeista tehtiin Viron kuvernementti, jolla oli sisäinen autonomia. Saman vuoden elokuussa saksalaiset valloittivat Viron saaret sekä Riian kaupungin Latviassa. Lokakuussa Viron punakaartilaiset ottivat vallan Virossa, mutta ne eivät voineet estää maapäivien itsensä korkeimman vallan edustajaksi julistautumista marraskuussa 1917. Punakaartilaisten kannatusta söi heidän pyrkimyksensä estää Viron itsenäistyminen. Tammikuussa 1918 Viron poliittisten ryhmien yleiskokous päätti julistaa maan itsenäiseksi. Itsenäisyysjulistusta seurasi kuitenkin saksalaismiehityksen aika. Saksassa alkoi kuitenkin vallankumous 9. marraskuuta ja virolaiset saivat alueen haltuunsa 19. päivä samaa kuuta. Seurasi Viron vapaussota, jonka aikana taisteltiin ensin Neuvosto-Venäjää ja sitten saksalaisia vastaan niin sanotussa Landeswehrin sodassa. Vihollisuudet Neuvosto-Venäjän kanssa lopetettiin Tarton rauhassa, jossa Neuvosto-Venäjä luovutti Virolle alueita ja tunnusti sen de facto. Itsenäisen Viron sisäpoliittinen tilanne oli sekava kommunistien vallankaappausyritykseen 1924 asti, jonka jälkeen saatiin aikaiseksi vahva hallitus. Talouskriisi vuodesta 1929 alkaen koetteli pahoin Viroakin. Tyytymättömyyden myötä vapaussoturien liitto sai lisää kannatusta, mutta presidentinvaalien alla 12. maaliskuuta 1934 Konstantin Päts kaappasi vallan estäen näin vapaussoturien presidenttiehdokas A. Larkan valtaannousun. Molotov-Ribbentropin sopimuksen myötä Natsi-Saksa antoi Viron Neuvostoliiton etupiiriin. Viron hallitus painostettiin ottamaan maahan venäläisiä sotajoukkoja. Kommunistit ottivat vallan 1940 ja Viro liitettiin 6. elokuuta samana vuonna Viron sosialistisena neuvostotasavaltana Neuvostoliittoon. Viron pääministeri
Itsenäisyystapahtumia Virossa johti Viron neuvostotasavallan korkein neuvosto. Viron uusi perustuslaki hyväksyttiin kansanäänestyksessä 28. kesäkuuta 1992, jolloin korkein neuvosto totesi työnsä tulleen päätökseen. Riigikogun ja presidentinvaalit pidettiin syyskuussa 1992 ja Lennart Merestä tuli presidentti, joka vannoi virkavalansa 6. lokakuuta 1992. Seuraavana päivänä Ruotsissa toiminut Viron pakolaishallitus ilmoitti antavansa valtuutensa Viron presidentille ja lakkautti toimintansa. Viron vapaussota
Ensimmäisen maailmansodan aikana tiedostettiin, ettei Saksa tunnustaisi Viron tai muunkaan Baltian alueen valtion riippumatonta itsenäisyyttä, suvereniteettia, vaan pyrkisi tilanteeseen, missä Saksan tuella baltiansaksalainen vähemmistö hallitsisi virolaisia. Venäjän tsaarinvalta oli tukenut 1800-luvulla uudistuksia, jotka olivat heikentäneet baltiansaksalaisen aatelin yhteiskunnallista merkitystä suurmaanomistajina. Tarton yliopisto
Viro julistettiin itsenäiseksi 24. helmikuuta 1918, mutta itsenäisyyttä kesti vain päivän ennen kuin saksalaiset miehittivät maan 25. helmikuuta. Saksalaiset muuttivat Tarton yliopiston jälleen "Landsuniversitätiksi", joka avattiin syyskuussa juhlamenoin. Sen kuraattoriksi tuli Theodor Schiemann, joka oli opettanut baltiansaksalaisten historiaa Berliinin yliopistossa. Opettajat tuotiin samoin Saksasta. Saksa solmi aselevon vallankumouksen seurauksena 11. marraskuuta 1918 ja 13. marraskuuta virolaiset saivat vallan miehittäjiltä Pohjois-Virossa. Seurasi kuitenkin Neuvosto-Venäjän hyökkäys Viroon. Alkanut Viron vapaussota päättyi Tarton rauhaan ja virolaisten voittoon. Tarton yliopisto avasi ovensa vapaussodan vielä kuluessa 1. joulukuuta 1919. Vuodesta 1920 yliopistossa toimi seitsemän tiedekuntaa, joista uusia olivat eläinlääketieteellinen ja maataloustieteellinen tiedekunta. Myöhemmin perustettiin myös teknillinen ja taloustieteellinen tiedekunta. 1920- ja 1930-luvuilla suurin tiedekunta oli oikeustieteellinen. Vuonna 1920 yliopisto sai jälleen autonomian, joka kuitenkin poistettiin vuonna 1936. 1926 oppilaista 81 % oli virolaisia, 8 % baltiansaksalaisia, 5 % juutalaisia ja 4 % venäläisiä. Oppilaiden määrä oli huipussaan vuonna 1926, jolloin yliopistossa oli 4 700 ylioppilasta, Ylioppilaiden määrä vakiintui kuitenkin 1930-luvulla 3 000:een. Vielä vuonna 1925 neljännes luennoista pidettiin saksaksi, mutta vuonna 1931 jo 90 % luennoista oli viroksi. Kansalliset oppiaineet olivat tärkeällä sijalla. Merkittäviä yliopiston fennougristeja olivat muun muassa Julius Mark ja Julius Mägiste. Itsenäisyyden aika loppui neuvostomiehitykseen kesäkuussa 1940. Suomen historia
Suomen senaatti antoi itsenäisyysjulistuksen 6. joulukuuta 1917 Venäjän toisen, eli vuoden 1917 Lokakuun vallankumouksen jälkeen. Leninin johtama Neuvosto-Venäjän kansankomissaarien neuvosto tunnusti Suomen itsenäisyyden 31. joulukuuta 1917, ja pian sen jälkeen moni muu valtio. 28. tammikuuta 1918 alkoi sisällissota, joka päättyi Saksan tukemien valkoisten voittoon bolševikkien tukemia punaisia vastaan. Samana vuonna vapaaehtoiset tekivät joitakin aseellisia retkiä Neuvosto-Venäjälle muun muassa Aunukseen, Vienaan ja myös Viroon. Rauha Neuvosto-Venäjän kanssa solmittiin Tartossa 14. marraskuuta 1920. Toisessa maailmansodassa Suomi taisteli Neuvostoliittoa vastaan talvisodassa 1939–1940 ja jatkosodassa 1941–1944. Aselevon jälkeen 4. syyskuuta 1944 aseet jouduttiin kääntämään Neuvostoliiton vaatimuksesta Saksaa vastaan Lapin sodassa 1944–1945. Viron puolustusvoimat
Itsenäisen Viron tasavallan kohtaloksi oli joutua Saksan ja Neuvostoliiton solmiman Molotov–Ribbentrop-sopimuksen ja sen salaisen lisäpöytäkirjan kohteeksi. Osapuolet jakoivat keskenään koko itäisen Euroopan. Viron hallitus oli pakotettu hyväksymään maaperällään neuvostoliittolaisten sotilastukikohdat ja niiden mukana 25 000 sotilasta. Neuvostoliiton Itämeren laivasto saartoi Viron 12. kesäkuuta 1940. Verenvuodatusta välttääkseen Viron hallitus päätti 17. kesäkuuta ettei se ryhdy vastarintaan. Viron täydellinen miehitys saatettiin loppuun 21. kesäkuuta mennessä. Viron puolustusvoimat riisuttiin aseista heinäkuun aikana. Ainoastaan yksi pataljoona Tallinnassa jatkoi vastarintaa. Viron historia
Ehdotus ei toteutunut, sillä Liettua oli julistautunut jo itsenäiseksi, Saksan kanssa personaaliunionissa sekä tulli- ja sotilasliitossa olevaksi perustuslailliseksi kuningaskunnaksi. Näin ollen Liivinmaa ja Viro pysyivät Saksan sotilashallinnon suorassa alaisuudessa aina Saksan tappioon ensimmäisessä maailmansodassa. Saksalaiset sotilasviranomaiset yrittivät vaikeuttaa itsenäisyysmielisten virolaisten toimintaa. Väliaikaisen hallituksen pääministeri Konstantin Päts vangittiin kesäkuussa 1918, maatalousministeri Jaan Raamot ja perustuslakikomitean puheenjohtaja Konstantin Konik elokuussa 1918. Myös oikeus- ja sisäministeri Jüri Vilms vangittiin elokuussa 1918 Helsingin satamassa. Vironmaa
Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 Liivinmaan pohjoisosat yhdistettiin Vironmaahan ja muodostettiin Viron autonominen kuvernementti. Ernst Jaakson
Ernst Jaakson (11. elokuuta 1905–4. syyskuuta 1998) oli virolainen diplomaatti. Jaakson työskenteli Viron Yhdysvaltain konsulaatissa maan neuvostomiehityksen aikana ja vaikutti osaltaan siihen, että Yhdysvallat jatkoi Viron tunnustamista itsenäiseksi valtioksi miehityksestä huolimatta. Viro itsenäistyi vuonna 1991 ja Jaakson toimi sittemmin maan Yhdysvaltain suurlähettiläänä kuollen lopulta New Yorkissa vuonna 1998. Liivinmaan kuvernementti
Liivinmaan kuvernementin pohjoisosat yhdistettiin etnisin perustein Vironmaan kuvernementtiin 12. huhtikuuta 1917, ja alueen nimeksi tuli Viron autonominen kuvernementti. Alue julistautui itsenäiseksi 23. päivänä helmikuuta 1918. Viron pääministeri
Viron itsenäisyyden julistivat venäläisten vetäytyessä ja saksalaisten lähetyessä 24. helmikuuta 1918 Konstantin Päts, Konstantin Konik ja Jüri Vilms, jotka Viron maapäivien vanhimmat olivat valinneet pelastuskomiteaksi. Viron vaakuna
Viron vaakuna () on Viron tasavallan tunnus, jonka symbolina on kolme sinistä leijonaa. Leijonat symboloivat kunniakkaan taistelun kolmea aikakautta, muinaisuutta, 1300-lukua ja 1900-lukua. Vaakunakilpi on kultainen ja sitä ympäröivät samanväriset tammenlehvät. Vaakuna otettiin käyttöön ensimmäisen itsenäisyyden aikana 19. kesäkuuta 1925 ja uudestaan 6. huhtikuuta 1993. Viron työväenkommuuni
Leninin johtama Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta tunnusti Viron työväenkommuunin itsenäisyyden miltei heti sen julistamisen jälkeen 7.12.1918 asetuksella Viron Neuvostotasavallan itsenäisyyden tunnustamisesta: Viron sosialistisen neuvostotasavallan lippu
Viron sosialistisen neuvostotasavallan lippu oli Viron sosialistisen neuvostotasavallan tunnus vaakunan ohella. Se otettiin käyttöön Viron sosialistisen neuvostotasavallan Korkeimman neuvoston puhemiehistön asetuksella 6. helmikuuta 1953. Se vahvistettiin Viron sosialistisen neuvostotasavallan 7. marraskuuta 1977 hyväksytyn uuden perustuslain § 167:ssä. Viron historia
1500-luvulla Venäjä ja Skandinavian valtiot voimistuivat, kun taas Viroon ja Latviaan muodostui sotilaallinen tyhjiö ritarikunnan menetettyä kyvyn puolustaa aluetta tehokkaasti. Ritarikunta tukeutui Puola-Liettuaan Liivinmaalle vuonna 1558 hyökännyttä Venäjää vastaan, minkä seurauksena se joutui luovuttamaan Liivinmaan Puola-Liettualle. Vuonna 1561 Tallinna ja eräät muut Viron pohjoisosat irtisanoutuivat ritarikunnasta ja liittyivät Ruotsiin, mikä käytännössä päätti ritarikunnan vallan Baltiassa. Ruotsi ja Venäjä kävivät Virosta 25-vuotisen sodan, jonka päätteeksi Venäjä tunnusti Täyssinässä Ruotsin oikeuden Viron pohjoisosaan Käkisalmen lääniä vastaan. Pitkällisen sodan jälkeen Ruotsi sai Liivinmaan Puola-Liettualta vuonna 1629. Vuonna 1645 Saarenmaa siirtyi Tanskalta Ruotsin alaisuuteen, jolloin Ruotsin hallussa oli käytännössä koko Liettuan pohjoispuolinen Baltia. Viron lippu
Toisen neuvostomiehityksen myötä syyskuussa 1944 kansallislipun ja sen värien käyttö kiellettiin jälleen ankaran rangaistuksen uhalla. Neuvostomiehityksen vuosikymmeninä Viron sosialistisen neuvostotasavallan valtiolippuna oli muiden neuvostotasavaltojen tapaan Neuvostoliiton lipusta johdettu punalippu. Ensimmäinen versio oli käytössä vuosina 1940-1941 ja 1944-1953. Toinen versio vuosina 1953-1990. Neuvostovallan alkaessa murentua 1980-luvun lopulla kansallislippua alettiin käyttää vuoden 1987 lokakuusta alkaen enenevästi myös julkisesti. Aluksi lipun käyttö yritettiin neuvostoviranomaisten taholta estää, mutta heikentynyt hallinto ei siihen enää kyennyt. Vuoden 1988 keväästä alkaen kansallislippua käytettiin jälleen avoimesti ja vapaasti. Lokakuun 20. päivänä 1988 Viron sosialistisen neuvostotasavallan korkein neuvosto vahvisti sini-musta-valkean lipun Viron kansallislipuksi ja itsenäisyyspäivänä 24. helmikuuta 1989 se nostettiin Pikk Hermannin torniin, korvaamaan tornissa neuvostomiehityksen vuosina liehuneen punalipun. Toukokuun 8. päivänä 1990 Viron sosialistisen neuovostotasavallan korkein neuvosto vahvisti Viron kansallisväreiksi sinisen, mustan ja valkoisen. Kaksi kuukautta myöhemmin, elokuun 7. päivänä 1990 Viron tasavallan korkein neuvosto vahvisti kansallislipun lopulta myös Viron valtiolipuksi. Kaksi vuotta myöhemmin, 7. heinäkuuta 1992, riigikogu vahvisti lipun värit ja mittasuhteet. Tällä hetkellä voimassa olevat säädökset Viron lipusta sisältyvät 5. huhtikuuta 2005 vahvistettuun lakiin Viron lipusta (Eesti lipu seadus). Viron lippu
Neuvostoliitto kielsi lipun käytön miehitettyään Viron kesäkuussa 1940. Viron ollessa vielä itsenäinen 21. kesäkuuta 1940 lippu otettiin alas sen symbolisimmasta paikasta, Pikk Hermannin tornista. Seuraavana päivänä, 22. kesäkuuta, se nostettiin punalipun myötä takaisin. Trikolori katosi lopullisesti 27. heinäkuuta 1940, ja se korvattiin Viron sosialistisen neuvostotasavallan lipulla. Viron jalkapallomaajoukkue
Viro pelasi maaotteluita jo vuonna 1920, mutta vuoden 1940 jälkeen neuvostomiehityksen aikana maalla ei ollut maajoukkuetta. Vasta Neuvostoliiton romahdettua vuonna 1991 Viro sai takaisin itsenäisyytensä ja jalkapallomaajoukkueensa. Uudelleenitsenäistymisensä jälkeen se pelasi Liettuaa vastaan Baltic Cupissa 15. marraskuuta 1991. Ensimmäinen FIFA:n tunnustama ottelu uuden itsenäistymisen jälkeen oli maalein 1-1 päättynyt kamppailu Sloveniaa vastaan 3. kesäkuuta 1992. Viron jääpallomaajoukkue
Viron itsenäistyttyä uudelleen oppia haettiin Suomessa ja jääpallon MM-kisoissa maajoukkue debytoi 2003 Arkangelin kisoissa. Vuosien 2014 ja 2015 kisoissa Viro eteni B-sarjan loppuotteluun saakka, mutta hävisi molemmilla kerroilla Latvialle. Vuoden 2016 kisoissa joukkue sijoittui viimeiseksi joukkueen käytettyä edustuskelvotonta pelaajaa. Tämän vuoksi Viron kaikki alkusarjan kolme ottelua tuomittiin Virolle tappioksi numeroin 0-5, ja Viron pelit päättyivät tähän. Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991
Vuonna 1988 maat eivät vielä vaatineet itsenäisyyttä. Vuonna 1988 Liettuan poliisi kukisti väkivaltaisesti mielenosoituksen vanhoillisen kommunistijohtajan käskystä. Tämä tuomittiin niin Baltiassa kuin Gorbatšovin Neuvostoliitossakin, ja vanhoillinen Songa joutui eroamaan. Silti Viro julistautui marraskuussa 1988 suvereeniksi, samoin Latvia ja Liettua vuoden 1989 alkupuolella. Esimerkiksi Viron suvereniteetti tarkoitti, että Neuvostoliiton antamat käskyt piti hyväksyttää virolaisilla, ennen kuin ne voitaisiin toteuttaa Virossa. Viron vapaussodan voitonpylväs
Viron vapaussodassa vuosina 1918–1920 kaatui noin 4 000 ja haavoittui noin 14 000 virolaista. Ajatus itsenäisyyden puolesta taistelleiden muistoa kunnioittavasta muistomerkistä syntyi jo sodan aikana vuonna 1919. Laki muistomerkin pystyttämisestä laadittiin kuitenkin vasta vuonna 1936. Valmisteleva työ asian edistämiseksi keskeytyi kuitenkin toisen maailmansodan takia ja estyi vuosikymmeniksi sodanjälkeisen neuvostomiehityksen myötä. Viron julistauduttua uudelleen itsenäiseksi 1991 ajatus muistomerkistä nousi jälleen esiin. Keväällä 2005 Riigikogu päätti Tallinnan Vapaudenaukiolle pystytettävästä muistopylväästä. Keväällä 2006 muistomerkistä järjestettiin suunnittelukilpailu, johon tuli yli 40 ehdotusta. Viron vapaudenpylvään valmistumista tukivat yli 12 000 ihmisen lahjoitukset. Vilnan televisiotorni
Torni oli tapahtumien keskipisteessä 13. tammikuuta 1991, kun 14 aseetonta siviiliä sai surmansa ja 700 loukkaantui neuvostosotilaiden vallatessa tornin. Liettua oli julistautunut itsenäiseksi jo maaliskuussa 1990, mutta Neuvostoliitto yritti vielä tukahduttaa itsenäisyysliikkeen painostustoimilla. Venäjä tunnusti kaikkien Baltian maiden itsenäisyyden 17. syyskuuta 1991. Luettelo Viron pääministereistä
Tämä on luettelo Viron pääministereistä. Luettelo alkaa Viron ensimmäisestä itsenäisyydestä vuonna 1918, loppuu Viron neuvostomiehitykseen vuonna 1940 ja alkaa uudelleen Viron toisesta itsenäistymisestä vuonna 1991. Luettelossa ei ole Neuvosto-Viron tai Viron pakolaishallituksen pääministereitä. Luettelossa on myös Riigivanemit. Tallinnan televisiotorni
Tornin edustalla on muistomerkki vuoden 1991 elokuun 29. päivän eli Viron itsenäisyyspäivän tapahtumasta, jolloin ihmisketju asettui puolustamaan tornia Neuvostoliiton tankkeja ja joukkoja vastaan Viron itsenäistymisprosessissa. Televisiotornilla on siten virolaisille suuri symbolinen merkitys. Viron sosialistisen neuvostotasavallan lippu
Lippu poistettiin käytöstä lopullisesti Viron itsenäistyttyä uudelleen 20. elokuuta 1991. Viron presidentti
Viro itsenäistyi ensimmäisen kerran 24. helmikuuta 1918. Tuolloin maassa ei ollut presidenttiä, vaan valtionpäämiehen tehtäviä hoiti riigivanem ("valtionvanhin"), kunnes toimen haltija Konstantin Pätsistä tuli Viron ensimmäinen presidentti 1938. Presidenttinä Pätsillä oli todella laajat valtaoikeudet, mutta hänen kautensa jäi lyhyeksi Neuvostoliiton miehittäessä Viron jo vuonna 1940. Seuraava presidentti Virolle valittiinkin vasta maan uudelleenitsenäistymisen myötä vuonna 1992. Viron lippu
Joukko tarttolaisia opiskelijoita yritti vuonna 1881 perustaa Vironia-nimisen opiskelijajärjestön, jonka väreiksi oli valittu valkoinen, musta ja sininen. Perustaminen ei onnistunut. Kolme vuotta myöhemmin lipun otti ensimmäisenä käyttöön Eesti Üliõpilaste Selts (Viron ylioppilasseura). Se vihittiin 4. kesäkuuta 1884 Otepään pappilassa. Saksan miehitysaika Virossa (1917–1918)
Saksan tilanteen heikennyttyä maa solmi aselevon 11. marraskuuta 1918, joka johti sen joukkojen vetäytymiseen miehitetyiltä alueilta. Viron väliaikainen hallitus muodostettiin Jaan Poskan johdolla miehitysajan katkon jälkeen uudelleen, ja se sai vallan Pohjois-Virossa saksalaisilta jo 13. marraskuuta. Lopullisesta vallanvaihdosta sovittiin Saksan hallituksen edustajien kanssa Riiassa 19. marraskuuta. Sopimus oli samalla myös "de facto" tunnustus Viron itsenäisyydelle Saksan taholta. Puna-armeijan muodostaman uhan takia vetäytyviltä saksalaisilta pyrittiin siinä kuitenkin epäonnistuen saada ensin sotilaallista tukea ja sitten edes aseita ja ammuksia. Puna-armeija hyökkäsikin Viroon saksalaisten jo vetäydyttyä, mikä johti Viron vapaussotaan. Viron juutalaiset
Vuonna 1988 perustettiin ensimmäinen Viron juutalaisten järjestö 48 vuoteen. Tallinnassa perustettu Juutalainen kulttuuriseura oli ensimmäinen laatuaan Neuvostoliitossa. Viron itsenäistyttyä vuonna 1991 juutalaiset alkoivat saada takaisin menetettyjä oikeuksiaan. Vuonna 1992 heidät tunnustettiin viralliseksi vähemmistöryhmäksi. Vuonna 2007 toisessa maailmansodassa tuhoutunut Tallinnan synagoga avattiin uudelleen Yhdysvalloista tulleen raha-avun turvin. Viron päärabbina toimii Shmuel Kot. Viron ilmavoimat
Viron ilmavoimat (Eesti Õhuvägi) on Viron puolustusvoimien yksi puolustushaara, joka perustettiin uudelleen 16. joulukuuta 1991. Nykyiseen muotoonsa se organisoitiin 13. huhtikuuta 1994 ottamaan hoitoonsa neuvostoaikaisia tutkia ja ilmatorjuntatykkejä. 15. toukokuuta 1997 avattiin Viron ensimmäinen sotilaslentoasema. Viron perustuslaki
Neuvostoliitto miehitti Viron 16. kesäkuuta 1940, jonka jälkeen tosiasiallista valtaa maassa käyttivät Neuvostoliiton edustajat. Neuvostotyylinen perustuslaki otettiin käyttöön perustuslain vastaisesti ilman kansanäänestystä 21. heinäkuuta 1940 ja 6. elokuuta 1940 Viro liitettiin osaksi Neuvostoliittoa. Myöhemmin, vuoden 1941 kesällä Saksa miehitti Viron. Miehitys kesti vuoden 1944 syksyyn, jolloin Viro liitettiin uudelleen osaksi Neuvostoliittoa. Miehitys kesti aina vuoden 1991 syksyyn asti. Viron puolustusministeri
Kun virka perustettiin ensimmäisen kerran vuonna 1918, sitä kutsuttiin sotaministeriksi (). Nimi vaihdettiin puolustusministeriksi 1. huhtikuuta 1929, mutta jo vuonna 1937 virka oli taas nimeltään sotaministeri. Viron uudelleenitsenäistymisestä vuodesta 1991 saakka on puhuttu puolustusministerin virasta. Ants Laaneots
Viro palautti itsenäisyytensä 20. elokuuta 1991. Viron korkein neuvosto hyväksyi päätöksen yleisen asevelvollisuusarmeijan toteuttamisesta 31. elokuuta. Viron puolustusvoimat ("Eesti Kaitsevägi") päätettiin palauttaa 3. syyskuuta, jolloin puolustusministeri viranhoitajaksi nimitettiin valtioministeri Raivo Vare, joka pyysi heti Laaneotsaa organisoimaan Kaitseväkeä. Virallisesti Laaneots nimitettiin puolustusvoimain pääesikunnan ("Kaitsejõudude Peastaap") päällikön viranhoitajaksi, vaikka pääesikuntaa ei ollut vielä olemassakaan. Itse asiassa syyskuussa 1991 Laaneots toimi parin kolmen viikon ajan kahden maan armeijan palveluksessa. Lopulta hän ilmoitti omavaltaisesti eroavansa puna-armeijasta, mistä hänet uhattiin haastaa oikeuteen, mutta sitä ei koskaan tapahtunut puna-armeijan nopeasti edenneen hajoamisen takia. Virallinen nimitys pääesikunnan päällikköksi tuli 27. huhtikuuta 1992. Venäjän federaatio vei Laaneotsalta everstin (polkovnik) arvon syyskuussa 1992, mutta sillä ei ollut väliä, koska hän oli saanut Viron everstin (kolonel) arvon korkeimman neuvoston puheenjohtajalta Arnold Rüüteliltä 11. toukokuuta 1992 määräyksellä nro 29. Viron jalkapallomaajoukkue
18. heinäkuuta 1940 joukkue pelasi ensimmäisen virallisen ottelun ollessaan itsenäisenä valtiona yli puolen vuosisadan ajan. Ottelu pelattiin Kadrioru Stadionilla ja se päättyi Viron 2–1 voittoon Latviasta. Viron sotahistoria
Viron vapaussota päättyi Tarton rauhaan 1920, missä Viro ja Neuvosto-Venäjä tunnustivat toisensa. Saksan miehitysaika Virossa (1917–1918)
Baltiasta tuli ensimmäisen maailmansodan sotanäyttämö vuonna 1915, kun saksalaiset etenivät ensin Liettuaan ja sieltä Latviaan valloittaen Kuurinmaan alueen. He pysähtyivät kuitenkin Väinäjoen etelärannalle, jonne he jäivät kahdeksi vuodeksi. Hyökkäys jatkui vasta elokuussa 1917 kun saksalaiset valtasivat Riian. Viron alueelle he tulivat 29. syyskuuta, kun Viron länsirannikon suuret saaret Saarenmaa, Hiidenmaa ja Muhu miehitettiin 25 000 miehen maihinnousujoukoilla kahden viikon operaatiossa.
Lokakuussa tapahtui puolestaan bolševikien vallankumous Pietarissa ja heidän valtansa levisi vielä miehittämättömälle Viron mannermaallekin. Saksalaisten hyökkäys Viron mannermaalle alkoi 18. helmikuuta 1918. Hyökkäyksen tarkoituksena oli painostaa venäläiset solmimaan rauha. Saksalaisten edetessä ja ajaessa bolševikit tieltään Viron pelastuskomitea antoi itsenäisyysjulistuksen 24. helmikuuta, mutta saksalaiset eivät tätä kunnioittaneet vaan miehittivät Tallinnan jo seuraavana päivänä 25. helmikuuta. Koko Viro oli saksalaisten hallussa 3. maaliskuuta mennessä. 305 mm/52 -merikanuuna vm. 1907
Ensimmäinen maailmansota päättyi Saksan antautumiseen marraskuussa 1918, avaten tien myös Viron vapautumiselle miehitysvallasta. Maan väliaikainen hallitus aloitti nopeasti toimintansa. Vastavapautunut maa joutui kuitenkin heti hyökkäyksen alle. Tällä kertaa Viron pyrki miehittämään Neuvosto-Venäjä, joka oli mitätöinyt Viron alueet saksalle luovuttaneen Brest-Litovskin rauhansopimuksen Saksan antautumisen yhteydessä. Kamppailusta muodostui Viron vapaussota, joka näytti alkuun varsin kohtalokkaalta Viron suhteen. Tilanne kuitenkin kääntyi, kun ulkovallat alkoivat antaa nuorelle valtiolle merkittävää sotilaallista tukea, minkä avulla väliaikainen hallitus onnistui saamaan maa-alueensa takaisin helmikuuhun 1919 mennessä. Viron sosialistinen neuvostotasavalta
Kun ensimmäisen maailmansodan päättänyt aseleposopimus oli allekirjoitettu 11. marraskuuta 1918, Viroa miehittäneet keisarillisen Saksan joukot poistuivat maasta. Heidän valtaansa oli kestänyt yhdeksän kuukautta. Taistelu vallasta puhkesi jälleen Virossa. Toisena vallasta taistelevana osapuolena oli Venäjän bolševikkien tukemat virolaiset kommunistit, jotka hyökkäsivät Viroon puna-armeijan kanssa perustaen valloittamassaan Narvassa 28. marraskuuta 1918 Viron työkansan kommuunin. Työkansan kommuuni hävisi kuitenkin taistelun Virosta kesään 1919 mennessä. Tätä jaksoa neuvostohistoria piti kuitenkin Neuvosto-Viron lähtökohtana. Ensimmäinen porvarillisen Viron itsenäisyysjakso 1918–1940 oli tämän ajattelun mukaan vain väliaikainen. Itsenäisen Suomen historia
Eduskunta kokoontui 6. joulukuuta 1917 ja hyväksyi porvarillisen senaatin eli hallituksen antaman itsenäisyysjulistuksen. Venäjä tunnusti Suomen virallisesti 4. tammikuuta 1918 ja samana päivänä itsenäisyyden tunnustivat myös Ruotsi ja Ranska. Saksa tunnusti itsenäisyyden 6. tammikuuta 1918. Suomen virolaiset
Viron itsenäisyyden palautuminen 1991, Viron liittyminen EU:n jäseneksi 2004 sekä erityisesti työvoiman liikkuvuuden rajoituksien poistuminen 2006 johtivat Suomen virolaisyhteisön räjähdysmäiseen kasvuun. Kun vuonna 1990 viron kielen oli ilmoittanut äidinkielekseen 1394 Suomen asukasta, vuonna 2000 Suomen vironkielisten määrä oli jo ylittänyt 10 000:n rajan ja lähestyy nyt 50 000:n rajaa; luultavasti Suomessa työssä ainakin tilapäisesti käy vielä enemmän virolaisia kuin Tilastokeskuksen asukastiedoista näkyy. Virolaiset ovat kielen perusteella venäjänkielisten jälkeen Suomen toiseksi suurin muuttoperäinen uusvähemmistö, kansalaisuuden perusteella kaikkein suurin. Suomen virolaisyhteisö on läntisen maailman ulkovirolaisista yhteisöistä kenties suurin ja joka tapauksessa nopeimmin kasvava. Viron jalkapallomaajoukkue
Virolaiset tutustuivat jalkapalloon Englannin merimiesten avulla 1900-luvun alussa, vaikka maa oli silti osana Venäjän keisarikuntaa. Maajoukkue muodostettiin Viron vapaussodan jälkeen (1918–1920). Se pelasi ensimmäisen ottelunsa 17. lokakuuta 1920 Helsingissä, joka päättyi Suomen 6–0 voittoon. Ottelu pelattiin ruohokentällä, joka oli ensimmäinen virolaisille. Viron jalkapalloliitto perustettiin 14. joulukuuta 1921 ja se liittyi FIFA:n jäseneksi yhdessä Jugoslavian, Latvian, Puolan, Tšekkoslovakian ja Uruguayn kanssa. Erichin hallitus
Erichin hallituksen tärkein tehtävä ja saavutus oli rauha silloisen Neuvosto-Venäjän kanssa. Baltian maista Viro oli Erichin hallituksen aloittaessa toimintansa jo solminut oman rauhansopimuksensa, Latvia ja Liettua kävivät neuvotteluja parhaillaan ja Suomea uhkasi eristyksiin joutuminen. Tosin Suomessa oli vielä joukko interventiopolitiikan kannattajia. Sopimus solmittiin Tarton kaupungissa Virossa 14. lokakuuta 1920. Tuolloin Neuvosto-Venäjä tunnusti lopullisesti Suomen itsenäisyyden. Erichin hallituksen aikana säädettiin myös Ahvenanmaan itsehallintolaki, mutta saarimaakunnan asema ratkesi lopullisesti vasta seuraavan hallituksen aikana Kansainliiton tehtyä päätöksensä kiistassa. Viron itsenäisyyspäivä
Vuodesta 2014 lähtien itsenäisyyspäivän juhlallisuuksiin on kuulunut soihtukulkue Tallinnassa. EKRE:n nuorisojärjestön Sinine Äratuksen alulle paneman perinteen on määrä kunnioittaa itsenäisyyden puolesta kaatuneita ja muistuttaa, etteivät virolaiset nuoret ole hylänneet kansallismielisyyttä. Tämä tapahtuma on saanut innoituksensa samankaltaisista tapahtumista Puolassa. Viron apostolinen ortodoksinen kirkko
Kun Neuvostoliitto miehitti Viron, kirkon autonomisuus otettiin pois ja siitä tuli Moskovan patriarkaatin alainen vuonna 1941. Saksalaismiehityksen aikaan 1941–1945 kirkko liittyi Konstantinopoliin, kunnes uuden neuvostomiehityksen alkaessa kirkko palasi Moskovan alaisuuteen 1945. Moskovan patriarkaatin mukaan Viron kirkon hakeutuminen ekumeenisen patriarkan alaisuuteen oli vain väliaikainen toimenpide, jonka syynä oli normaalin yhteydenpidon mahdottomuus Moskovan kanssa. Viron itsenäistyttyä uudestaan kirkko sai vuonna 1992 sisäisen autonomian. Kirkko haki ja sai jäsenyyden uudestaan Konstantinopolin patriarkaatista 20. helmikuuta 1996. Viron vapaussota
Petrogradista Moskovaan siirtynyt neuvostohallitus saksalaisten tapaan ei tunnustanut Viron, Latvian tai Liettuan itsenäisyyttä eikä sitä määritelty Brest-Litovskin rauhansopimuksessa 3. maaliskuuta 1918 niin kuin Suomen ja Ukrainan itsenäisyys. Baltian itsenäistymisen esteenä Saksan näkökulmasta oli baltiansaksalaisen vähemmistön edullisen aseman säilyttäminen ja Itämeren hallinta, Venäjän näkökulmasta Saksan etenemisen estäminen Venäjän ydinalueille ja tätä varten Itämeren hallinta. Viron historia
Juuri ennen saksalaisten Tallinnaan tuloa Viron väliaikainen hallitus julisti 24. helmikuuta 1918 Viron itsenäiseksi. Konstantin Päts muodosti väliaikaisen hallituksen, mutta saksalaiset joukot miehittivät Tallinnan seuraavana päivänä. Tallinna, Tartto ja Narva asetettiin suoraan Saksan sotilashallinnon alaisuuteen. Saksa ei tunnustanut sen enempää Viron, Liettuan kuin Latviankaan itsenäisyyttä vaan piti Baltiaa miehitysvallan alaisuudessa pyrkien muodostamaan niistä myöhemmin yhden Baltian herttuakuntana tunnetun kokonaisuuden, joka olisi ankkuroitu Saksan keisarikuntaan saksalaissyntyisen valtionpäämiehen avulla. Viron itsenäisyysmiehet joutuivat piileksimään saksalaismiehityksen ajan, ja osa heistä vangittiin. Viron jääkiekkomaajoukkue
Viron maajoukkue pelasi ensimmäisen maaottelunsa 20. helmikuuta 1937 Suomea vastaan häviten sen 1–2. Maan viimeinen voitto ennen toista maailmansotaa oli 3–0-voitto Liettuasta vuoden 1941 helmikuussa. Itsenäistyttyään uudestaan Virosta tuli jälleen IIHF:n jäsen 6. toukokuuta 1992, ja se osallistui D-sarjan MM-kilpailuihin vuonna 1994. Viron tasavallan korkein neuvosto
Helmikuussa 1991 korkein neuvosto päätti järjestää kansanäänestyksen, jonka tulos tuli olemaan Viron tasavallan valtioelinten työn pohjana ylimenokauden ajan. Äänestys suoritettiin 3. maaliskuuta 1991 ja siinä kysyttiin: "Haluatteko Viron tasavallan itsenäisyyden palauttamista?" Äänestämässä kävi 83 % äänioikeutetuista, ja itsenäisyyden puolesta äänesti 78 %. Viron kongressi
Viron kongressin ensimmäinen istunto järjestettiin 11. -12. maaliskuuta 1990. Tallinnan Estonia-konserttisalissa. Se päätti palauttaa Viron tasavallan oikeudellisen jatkuvuuden perusteella. Tilaisuuteen oli lähettänyt tervehdyksensä Heinrich Mark, joka toimi Viron silloisen pakolaishallituksen päämiehenä. Vuoden 1990 keväällä Viroon muodostui siten kaksi itsenäisyyden palauttamisesta kilpailevaa keskusta, jotka oli valinnut suurelta osin yksi ja sama kansa. Toinen oli Korkein neuvosto ja toinen Viron kongressi. Viron itsenäisyyspäivä
Neuvostoliiton miehityksen aikana Viron itsenäisyyspäivää ei juhlittu Virossa, mutta sitä juhlittiin virolaisyhteisöissä ympäri maailman. 24. helmikuuta 1989 Neuvostoliiton punalippu korvattiin Viron sinimustavalkoisella lipulla Toompealla. Siitä lähtien Viron itsenäisyyspäivää on juhlittu kansallisena juhlapäivänä. Suursaari
Suomi julistautui itsenäiseksi vuonna 1917 ja Tarton rauhassa vuonna 1920 vahvistettiin Suomen ja neuvosto-Venäjän välinen raja. Maat pääsivät yksimielisyyteen siitä, että Suursaari kuuluu Suomelle sillä ehdolla, että saari demilitarisoidaan. Baltian maat
Nykyiset valtiolliset muodostelmat syntyivät vasta Venäjällä tapahtuneen, Venäjän keisarin hallinnon kaataneen helmikuun vallankumouksen jälkeen 1917. Liivinmaan pohjoisosat yhdistettiin Vironmaahan ja muodostettiin Viron autonominen kuvernementti. Liivinmaan eteläosa taas yhdistettiin Kuurinmaan kanssa Latviaksi. Venäjän tasavaltaiseen valtiomuotoon pyrkineen väliaikaisen hallituksen kaaduttua bolsevikkivallankaappaukseen julistautuivat Baltian maat itsenäisiksi 1918 ja seurauksena olivat itsenäisyyssodat bolsevikkien johtamaa Neuvosto-Venäjää vastaan. Kaarel Robert Pusta
Vuonna 1917 Pustasta tuli länsimaihin lähetetyn virolaisen diplomaattisen edustuston jäsen, jonka tarkoituksena oli saada tunnustus Viron itsenäisyydelle Ranskalta ja Yhdistyneeltä kuningaskunnalta. Muita lähetystön edustajia olivat Jaan Tõnisson, Ants Piip ja Eduard Virgo. Pusta toimi myös Viron ensimmäisenä Ranskan lähettiläänä ja Pusta saikin Ranskan tunnustamaan Viron itsenäisyyden vuonna 1922. Pusta säilytti virkansa vuoteen 1933 saakka, lukuun ottamatta lyhyttä kautta vuosina 1924 ja 1925, jolloin hän toimi Viron ulkoministerinä. Vuosina 1934-35 Pusta oli Viron Puolan lähettiläs ja vuodesta 1935 maan Tanskan ja Neuvostoliiton lähettiläs. Konstantin Pätsin vallankaappauksen jälkeen vuonna 1934 Viron vapaussotureiden liitto eli vapsit mainitsivat Pustan yhtenä mahdollisena heidän kaavailemansa uuden hallituksen jäsenistä. Pusta pidätettiin vuonna 1936, mutta koska ei voitu osoittaa hänen tienneen vapsien suunnitelmista hänet vapautettiin. Korvauksena Pustalle annettiin neuvonantajan virka Viron Pariisin lähetystöstä. Neuvostoliiton miehitettyä Viron vuonna 1940 Pusta jäi ulkomaille, jossa hän pyrki osoittamaan kansainväliselle yhteisölle Viron miehityksen olleen laiton. Pusta kuoli Madridissa vuonna 1964. Viron sosialistinen neuvostotasavalta
Viron sosialistinen neuvostotasavalta oli melko suljettu 1960-luvun loppupuoliskolle asti. Merkittävänä avautumisen aloittajana pidetään, kun Urho Kekkonen vieraili Virossa vuonna 1964 pitäen siellä puheen viroksi. Seuraavana vuonna laivayhteys Helsingin ja Tallinnan välille palautettiin. Neuvostoliiton matkailuyritys Inturist tilasi suomalaisilta rakentajilta Viru-hotellin. Viron sosialistinen neuvostotasavalta
Neuvosto-Viron aatteelliset juuret ovat keisarillisen Venäjän hajoamisen jälkeisessä ajassa. Viron kuvernementti oli saanut Venäjän väliaikaiselta hallitukselta laajan itsehallinnon 30. maaliskuuta 1917. Kesän ja syksyn 1917 aikana bolševikkien kannatus kasvoi niin Venäjällä kuin myös Virossa. Venäjällä valta siirtyi bolševikeille 7. marraskuuta Pietarissa tehdyssä vallankaappauksessa. Virossa samanaikaisesti oli perustettu Vironmaan sotilaallinen vallankumouskomitea, jonka johtohenkilöihin kuului venäläisten lisäksi muiden muassa saarenmaalainen Viktor Kingissepp. He ottivat vallan Tallinnassa kuvernettikomissaarilta. Sotilaallisen vallankumouskomitean lisäksi keskeisessä roolissa bolševikeilla oli neuvostojen toimeenpaneva komitea johtajanaan Jaan Anvelt. Bolševikkivalta kesti aina helmikuuhun 1918, jolloin maahan tunkeutui keisarillisen Saksan joukot. Vaikka valta oli ollut bolševikeilla, porvarilliset virolaiset toimivat samanaikaisesti aktiivisti oman virolaisvaltion puolesta. Porvarillisten kannatus kasvoi bolševikkivallan aikana. He perustivat saksalaisten tunkeutuessa Viroon Viron tasavallan antaen itsenäisyysjulistuksen 24. helmikuuta 1918. Kumpikaan virolaisosapuoli, porvarilliset tai bolševikit, ei valtaa kuitenkaan saanut, vaan vallankäyttäjä oli Viroa miehittänyt keisarillisen Saksan armeija. Suomen itsenäisyysjulistus
Suomen itsenäisyysjulistus oli Svinhufvudin senaatin eli Suomen silloisen hallituksen 4. joulukuuta 1917 antama esitys Suomen julistautumisesta itsenäiseksi Venäjästä. Suomen eduskunta hyväksyi esityksen 6. joulukuuta 1917 äänin 100–88. Tätä päivämäärää vietetään Suomen itsenäisyyspäivänä. Julistus oli kuitenkin vain osa Suomen itsenäistymisprosessia. Viron vapaussota
Venäjän väliaikainen hallitus myönsi Virolle Suomen autonomiaa muistuttavan väliaikaisen autonomian 12. huhtikuuta 1917. Virosta tuli Viron autonominen kuvernementti. Viron autonominen kuvernementti
Viron autonominen kuvernementti oli valtiorakenne, jonka perusti Venäjän väliaikainen hallitus 12. huhtikuuta 1917 liittämällä Liivinmaan kuvernementin pohjoisen puolikkaan Eestinmaan kuvernementtiin. Uudelle kuvernementille myönnettiin autonomia. Viro sai oman kuvernementtikomissaarin, Jaan Poskan. Viron talous
Viron talous kuuluu kehittyvien markkinoiden joukkoon. Viron talous kasvoi voimakkaasti aina 1990-luvun puolestavälistä vuoteen 2007 asti, jolloin maailmanlaajuinen talouskriisi iski myös Viroon. Vuodesta 2010 talous on jälleen kasvanut. Viro on Euroopan unionin, Maailman kauppajärjestön (WTO) ja Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön (OECD) jäsen. Viro otti euron käyttöön 1.1.2011. Petserinmaa
Kun Viro vuonna 1991 Neuvosto­liiton hajotessa jälleen itsenäistyi, virolaiset herättivät kysymyksen Tarton rauhan­sopimuksen mukaisten rajojen palauttamisesta. Viro kuitenkin luopui aluevaatimuksistaan marraskuussa 1995. Asiaan vaikutti osaltaan se, että entisen Petserinmaan Venäjään kuuluvan osan nykyiset asukkaat ovat lähes yksin­omaan venäläisiä. Maaliskuun 18. päivänä 2005 Viro ja Venäjä allekirjoittivat rajasopimuksen, jolla nykyinen raja vahvistettiin. Sopimuksen johdannossa todettiin Viron perustuslain 122. artiklan mukaisesti, että raja eräissä kohdin Tarton rauhan rajasta. Viron itsenäisyyspuolue
Viron itsenäisyyspuolue (, EIP) on vuonna 1999 perustettu virolainen nationalistipuolue. Sen edeltäjä oli Viron tulevaisuuspuolue. Puolueen nimi viittaa sen päätavoitteeseen, joka on Viron erottaminen Euroopan Unionista. Puolueella ei ole toistaiseksi ollut edustusta riigikogussa ja sillä oli 1 242 jäsentä 15. heinäkuuta 2009. Puolueen jäsenmäärä on kylläkin virolaisittain poikkeuksellisen suuri suhteutettuna puolueen kannatukseen vaaleissa. Esimerkiksi Viron vasemmistopuolueella oli viimeisenä itsenäisenä toimintavuotenaan (1.12.2007) 1028 jäsentä. Viron väliaikainen hallitus
Viron väliaikainen hallitus oli Viron tasavallan maapäivien toimeenpaneva elin 24. helmikuuta 1918 – 8. toukokuuta 1919. Sen nimitti Viron kuvernementin maapäivien ennen itsenäisyysjulistusta nimittämä pelastuskomitea. Pelastuskomitea julisti Viron itsenäiseksi 24. helmikuuta 1918.
Saksa miehitti Viron itsenäisyysjulistuksen jälkeisenä päivänä, ja hallitus meni maan alle. Koko maa pyrittiin saksalaistamaan. Saksan antauduttua 11. marraskuuta 1918 väliaikainen hallitus pystyi taas toimimaan.Väliaikainen hallitus erosi 9. toukokuuta 1919, kun perustuslakia säätävä kokous oli kokoontunut 23. huhtikuuta 1919. Viron historia
Hyökkäystä seurasi yli vuoden mittainen Viron vapaussota brittilaivaston tukemana. Puna-armeija lyötiin takaisin. Vuonna 1920 solmittiin Tarton rauha, jossa Viro ja Neuvosto-Venäjä tunnustivat toisensa. Joukoittain virolaisia kommunisteja pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa suurin osa heistä – muiden muassa huomattaviin asemiin Kominternin johdossa kohonnut Jaan Anvelt – teloitettiin Stalinin vainoissa 1930-luvun loppuvuosina. Viron sosialistisen neuvostotasavallan vaakuna
Viron SNT:n vaakuna () oli miehitetyn Viron alueelle perustetun Viron sosialistisen neuvostotasavallan tunnus. 
Vaakuna otettiin virallisesti käyttöön 1. lokakuuta 1940.