Mikä oli Molempain Sisiliain kuningaskunta?
Molempain Sisiliain kuningaskunta
Molempain Sisiliain kuningaskunta () oli vuosina 1130–1282, 1442–1458 ja 1816–1860 toiminut kuningaskunta, johon kuului Etelä-Italia ja Sisilian saari. Kuningaskunnan pääkaupunkina oli ensin Palermo ja myöhemmin Napoli.
Genovan tasavalta
1300-luvun lopussa perustettiin Samastri Mustallemerelle ja Genova sai Kyproksen. Tuolloin Genova hallitsi neljännestä Bysantin pääkaupungista Konstantinopolista ja hallitsi Trezibondin keisarikunnan pääkaupunkia. Genovan tasavalta menetti suurimman osan alueistaan 1400-luvulla Osmanien valtakunnalle. Italia
Nykyinen Italia syntyi 1850–1870-luvuilla pala palalta, niin sanotussa risorgimentossa. Sardinian kuningaskunta valloitti Itävallalta Ranskan tuella Lombardian (Milanon ympäristön) 1859, ja Giuseppe Garibaldin johtama vapaaehtoisjoukko, joka toimi ilman Sardinian kuninkaan virallista lupaa, valloitti Molempain Sisiliain kuningaskunnan sekä pääosan paavin hallitsemasta Kirkkovaltiosta 1859–1860. Rooman pohjoispuoliset herttuakunnat Toscana, Parma ja Modena liittyivät Sardinian kuningaskuntaan kansanäänestyksissä 1860, ja Italian valtio perustettiin 1861. Torinosta, Sardinian kuningaskunnan pääkaupungista, tuli Italian valtion ensimmäinen pääkaupunki, mutta 1865 pääkaupunki siirrettiin Firenzeen. Italia osallistui Preussin–Itävallan sotaan ja pystyi valtaamaan Itävallalta Venetsian maakunnan 1866. Kun Roomaa ympäröivää Kirkkovaltion osaa suojelevat ranskalaisjoukot poistuivat 1870 Saksan–Ranskan sodan tähden, myös Rooma ja ympäröivä alue liitettiin Italiaan. Babylonia
Babylonia ajautui hajaannuksen tilaan noin 1156 eaa. kassiittien perustaman valtakunnan kaaduttua. Monesta eri kaupungista tulleet dynastiat hallitsivat valtakuntaa, ja elamilaiset tekivät tiheästi sotaretkiä maahan. Valtaan noussut Babylonian Isinin II dynastia (1160–1028 eaa. keskimmäinen kronologian mukaan; tunnettu myös Babylonian IV dynastiana tai Pashen dynastiana) hallitsi maata vaihtelevalla menestyksellä 1155–1025 eaa. taistellen muun muassa elamilaisia vastaan. Elamista hyökkäsi taas vahva kuningas, Shilhak-Inshushinak, joka eteni pohjois-Assyriaan asti. Ensimmäinen Isinin toisen dynastian kuningas oli elamilainen vasalli. Toinen hallitsija Ninurtanadinkum hyökkäsi Assyriaan ja haki sieltä Mardukin patsaan takaisin. Babylon oli kahden vihollismaan, Assyrian ja Elamin välissä. Salento
Ennen Rooman valtakunnan aikaa Salentoa asuttivat messapialaiset, joka oli illyrialainen heimo. Terra d'Otranton aika alkoi vuonna 1231 ja päättyi 1861; ennen modernin Italian syntyä Terra d'Otranto kuului Sisilian kuningaskuntaan, Napolin kuningaskuntaan ja Molempain Sisiliain kuningaskuntaan. Salenton aiempia nimiä ovat olleet Iapygia, Messapia, Calabria ja Sallentina. Babylonia
Assyria valloitti maan sekasorron takia. Koska assyrialaiset olivat erittäin kovaotteisia, sekä aramealaiset että babylonialaiset vihasivat heitä. Noin 1010–612 eaa. Babylonia oli välillä itsenäinen, välillä Assyrian osa kapinoiden useaan otteeseen. 980–732 eaa. maata hallitsi babylonialainen dynastia, ja 810–748 eaa. maa oli anarkian tilassa. 729 eaa. Assyrian kuningas Tiglatpileser III valtasi Babylonin sekasorron lisääntyessä siellä ja hallitsi sitä nimellä Puulu (Pulu). Assyrian mahtava hallitsija otti toisen nimen, jottei ärsytettäisi babylonialaisia. Paimentolaisheimot ja kaupunkilaiset kapinoivat silti vihaamaansa julmaa asyrialaisvaltaa vastaan. Roger I
Roger I (1031–22. kesäkuuta 1101) (tunnettu myös nimillä "Bosso" ja "Suuri Kreivi") oli Sisilian normannikreivi vuosina 1071–1101. Antiikin Sisilia
Myöhäisantiikin ja varhaiskeskiajan kansainvaellusaikana Sisilian sijainti suojeli sitä jonkin verran pahimmilta Länsi-Roomaa tuhonneilta barbaariaalloilta. Alarik epäonnistui saaren valtaamisessa visigooteille 300-luvulla jaa., mutta Geiserik sai sen vandaalien haltuun seuraavalla vuosisadalla. Lopulta se päätyi kuitenkin gooteille. Belisarius valtasi saaren Bysantin valtakunnalle vuonna 535, ja se säilyi osana valtakuntaa 800-luvulle saakka, jolloin sen valtasivat saraseenit. Myöhemmin Sisilia päätyi normanneille. Borduria
"Kuningas Ottokarin valtikassa" Bordurian varhaisesta historiasta mainitaan, että maa oli aikoinaan kuningaskunta, jonka hallitsija käytti hyväkseen naapurimaa Syldavian kuningas Muskar II:n valtakauden aiheuttamaa anarkiaa ja liitti Syldavian osaksi Borduriaa. Borduria hallitsi Syldiaviaa vuodesta 1195 vuoteen 1275 saakka, jolloin syldaaviruhtinas Almazut karkotti borduurivalloittajat ja kruunasi itsensä kuningas Ottokariksi. Pierre Bonaparte
Pierre Bonaparte osallistui vuonna 1831 Romagnan kapinaan ja sen jälkeen Amerikassa Kolumbian sisäiseen konfliktiin. Palattuaan Italiaan hänet vangittiin poliisin taposta, mutta tuomio lievennettiin armahduksella maastakarkotukseksi. Ranskassa hänet valittiin helmikuun vallankumouksen jälkeen 1848 kansalliskokoukseen Korsikan edustajana, jolloin hän julistautui tasavaltalaiseksi. Serkkunsa Louis-Napoleon Bonaparten kaapattua vallan joulukuussa 1851 hän kuitenkin teki sovinnon tämän kanssa. Pierrestä tuli prinssi toisessa keisarikunnassa, ja hän sai suuren eläkkeen, mutta tasavaltalaiset hylkäsivät hänet, eikä keisariserkku luottanut häneen hänen menneisyytensä vuoksi. Hänellä ei ollut merkittävää vaikutusvaltaa keisarikunnan aikana. Milano
Vuosina 1796–1799 Milano oli Cisalppisen tasavallan pääkaupunki, 1802–1805 Italian tasavallan pääkaupunki ja 1805–1814 Italian kuningaskunnan pääkaupunki. Assyria
Assyria oli muinainen Kaksoisvirranmaan (nykyinen Irak) kuningaskunta ja sotilasvaltio Mesopotamian pohjoisosissa. Nimi Assyria juontaa juurensa mesopotamialaisesta Assur-jumalasta, kuten myös Tigrisin varrella sijainneen kaupungin nimi Assur, joka on sijainnut noin 100 kilometriä nykyisestä Mosulin kaupungista etelään. Kolmannella vuosituhannella eaa. Assyria oli vielä lähinnä akkadialaisten etuvartio. Itsenäinen valtatekijä Assyriasta alkoi kehittyä vasta 1300-luvun eaa. puolenvälin aikoihin. Tällöin nousevan mahdin antamassa voimantunnossa hallitsija Assur-uballit antoi itselleen arvonimen "Kaikkeuden kuningas". Hän valloitti Niniven itäpuolella sijainneen viljavan tasangon ja nöyryytti Babyloniaa, joka oli siihen asti pitänyt Assyriaa etupiirinään. Tätä hallitsijaa seurasi lyhytaikainen heikkouden tila. Mutta, kun valtaan nousivat Salmanassar ja Tukulti-Ninurta (Nimi tarkoittaa "Turvani on sodan jumala Ninurta"), viholliset torjuttiin ja uusia alueita vallattiin. Salmassarin ajasta lähtien alettiin toteuttaa massiivisia väestön pakkosiirtoja. Tukulti-Ninurta löi heettiläiset ja valloitti rikkauksistaan kuuluisan Babylonian vuonna 1235. Vähitellen assyrialaiset valloittivat alueet Kaspianmereltä Niilille ja Taurukselta Persianlahdelle. Vallattuja alueita olivat nykyinen Irak, Syyria, Jordania, Libanon sekä osia Turkista ja osia Palestiinasta. Valtakautta kesti noin 300 vuotta. Assyrialaisilla oli rauta-aseita ja maine raakoina ja säälimättöminä sotilaina. Vuonna 612 eaa. Assyrian valloittivat meedialaisten ja skyyttien yhdistetyt joukot. Assyria valtasi myös Israelin valtakunnan ja soti Juudassakin. Tuhannen retkikunta
Molempain Sisiliain kuningas Frans II lähetti Garibaldin retkikuntaa vastaan 20 000 miestä. Garibaldin joukot olivat kokemattomia ja huonosti aseistettuja, joten tilanne näytti epätoivoiselta. Hän marssitti joukkonsa nopeasti kohti Palermoa, ja löi ensimmäiset napolilaiset joukot Calatafimin taistelussa 15. toukokuuta. Tämän jälkeen monet sisilialaiset liittyivät hänen joukkoihinsa, sillä he halusivat päästä eroon vihaamastaan Napolin hallitsijoiden vallasta. Osin vastapuolen huonon sodanjohdon ansiosta Garibaldin vahvistetut joukot onnistuivat valtaamaan Palermon 6. kesäkuuta ja voitettuaan Milazzon taistelun 20. heinäkuuta he hallitsivat koko Sisiliaa Messinan kaupunkia lukuun ottamatta. Sisilialaiset onnistuivat voittamaan keskinäiset erimielisyytensä ja epäluulonsa asettuessaan tukemaan Garibaldin joukkoja. Paikalliset talonpojat olivat kuitenkin pettyneitä, kun Garibaldi ei ryhtynyt poistamaan suurmaanomistajien ja yläluokan etuoikeuksia. Garibaldia avustanut Crispi puolestaan joutui erimielisyyksiin Cavourin hallituksen kanssa. Italian tasavalta (vasalli)
Vuonna 1805, kun Napoleon oli kruunattu Ranskan keisariksi, Italian tasavalta muutettiin Italian kuningaskunnaksi ("Regno d’Italia"), jonka kuninkaana hallitsi Napoleon ja varakuninkaana Napoleonin poikapuoli Eugène de Beauharnais. Sisilia
Sisilian kreikkalaiskaupungit sotivat usein paitsi keskenään myös Karthagoa vastaan. Karthagolaiset alkoivat asettua saarelle 600-luvulta eaa. lähtien, ja valloittivat osan saaresta. Karthago kuitenkin menetti alueensa roomalaisille ensimmäisessä puunilaissodassa. Lopullisesti Rooma vahvisti saaren itselleen toisessa puunilaissodassa. Roomalaisella kaudella Sisiliasta tuli Rooman ensimmäinen provinssi. Roomalaisen kauden alkaessa jo koko Sisilia lienee ollut pääasiassa helleeninen ja kreikankielinen. Pompeius
Pompeius oli rikas, taidokas, kunnianhimoinen ja hänellä oli hallussaan legioonia. Hänen nuori ikänsä kuitenkin esti poliittisen viran tavoittelun. Sotatoimien päätyttyä Italiassa Pompeius taisteli hyvällä menestyksellä Sullan puolella Sisiliassa ja Afrikassa vuosina 82–81 eaa. Sisilian saaminen takaisin Sullan hallintaan oli tärkeää, sillä saari oli tuolloin merkittävä viljantuottaja. Afrikassa hänen joukkonsa huusivat hänet imperaattoriksi. Pompeiukselle annettiin viehättävä lempinimi "teiniteurastaja" ("adulescentulus carnifex") kuvaamaan hänen julmaa tehokkuuttaan Mariuksen kannattajien tuhoamisessa. Pompeiuksen palatessa Roomaan kansa iloitsi. Sulla antoi hänelle lisänimen ("cognomen") "Magnus", Suuri. Sullan mielestä tämä lisänimi tosin saattoi olla lähinnä hyvä vitsi. Liguria
Keskiajalla Genova siirtyi hitaasti valta-asemaan suurimmassa osassa Liguriaa ja hallitsi aluetta pitkään lukuun ottamatta paria katkosta 1400- ja 1500-luvuilla, jolloin alue oli Milanon herttuan tai Ranskan valtakunnan alaisuudessa. Vuonna 1796 Ranskan vallankumouksen kenraali Napoleon Bonaparte julisti alueen Ligurian tasavallaksi. Ligurian tasavalta oli kuitenkin lyhytikäinen, ja Ranska yhdisti sen itseensä jo vuonna 1805. Napoleonin sotien loputtua vuonna 1815 Sardinian kuningaskunta siirtyi hallitsemaan aluetta. Troppaun konferenssi
Englanti ja Ranska kieltäytyivät hyväksymästä Troppaun pöytäkirjaa, mikä merkitsi suurvaltojen välisen viisiliiton sisäistä hajaannusta. Konferenssia johtaneet Itävalta, Preussi ja Venäjä kutsuivat seuraavaksi vuodeksi uuden konferenssin koolle Laibachiin (Ljubljana) päättämään Napolin tilanteen ratkaisun tarkemmista yksityiskohdista. Sinne kutsuttiin myös Molempain Sisiliain kuningas. Antiikin Sisilia
Sisiliasta tehtiin Rooman provinssi, lukuun ottamatta aluetta, jota Hieron vielä hallitsi Rooman liittolaisena. Provinssi oli Rooman ensimmäinen, ja sen johtoon asetettiin vuosittain Roomasta lähetetty preettori.
Toisen puunilaissodan alussa vuonna 218 eaa. preettoriksi lähetettiin konsuli Sempronius, tarkoituksena Karthagon uhan torjuminen. Hän poistui kuitenkin myöhemmin Italian puolelle sotimaan Hannibalia vastaan, ja Sisilia jäi sodassa sivuosaan joiksikin vuosiksi. Sodan neljäntenä vuonna eli 215 eaa. Syrakusan hallitsijaksi noussut Hieronymos, Hieron II:n pojanpoika, hylkäsi liiton Rooman kanssa ja liittyi Karthagon puolelle. Hänet murhattiin pian, mutta kaupungin karthagolaismielinen puolue, johtajinaan Hippokrates ja Epikydes, pysyivät Karthagon liittolaisina. Rooma aloitti Syrakusan piirittämisen vuonna 214 eaa. ja sitä kesti vuoteen 212 eaa. saakka. Samalla sota levisi koko saarelle, sillä myös monet muut kaupungit kapinoivat Roomaa vastaan. Karthagolaiset suorittivat hyökkäyksiä Akragaasta Mutineen johdolla. Roomalaiset taivuttelivat tämän kuitenkin antautumaan, ja saivat kapinan muualla kukistettua. Näin he saivat saaren lopullisesti valtaansa vuonna 210 eaa. Sisilian emiraatti
Arabien mukana Sisiliaan tuli monia arabialaistaustaisia paikannimiä, ja sisilian kieleen on jäänyt arabitaustaisia lainasanoja. Arabiasta on otettu etenkin maatalouteen liittyneitä lainasanoja. Arabien mukana Sisiliaan tulivat muun muassa mulperipuut, sokeriruoko, välimerentaateli ja puuvilla. 1000-luvulla elänyt arabimatkailija Ibn Hawqal väitti Palermossa olleen yli 300 moskeijaa. Sisilialaisesta arabikirjallisuudesta on jäänyt vain vähän jäljelle, ja yksittäisistä teoksista on jäljellä enimmäkseen vain osia. Malesian historia
Nykyisen Malesian valtion alue oli 800-luvulta 1400-luvulle asti Jaavan ja Sumatran suunnalta tulleiden kuningaskuntien vallan alla. Kun kuningaskunnat rappeutuivat, Malakan niemimaalle syntyi useita pienempiä kuningaskuntia, jotka harjoittivat elinkeinoinaan merenkulkua ja kaupankäyntiä. Huomattavin valtio oli Malakan sulttaanikunta, joka kehittyi tärkeäksi satamakaupungiksi. Malakan niemimaa on jo varhaisista ajoista lähtien sijainnut Kiinan ja Intian välisten kauppareittien varrella, ja maa on historiansa aikana saanut kulttuuriinsa vaikutteita Kiinan, Intian ja Arabian suunnalta. Sisilian emiraatti
Sisilian arabihallinto oli melko suvaitsevaa, ja kristityt ja juutalaiset saivat elää vapaasti, kunhan maksoivat veronsa. Kalbidien aikana Palermo kasvoi merkittäväksi satamaksi, jossa saattoi olla jopa 300 000 asukasta. Siellä espanjalaiset ja pohjoisafrikkalaiset muslimit kävivät kauppaa italialaisten ja ranskalaisten kristittyjen kanssa. Arabikulttuuri levisi koko saaren alueelle, vaikka se vaikuttikin erityisesti Sisilian länsiosissa. Samalla levisi arabitieteen saavutukset, mitkä hyödyttivät erityisesti saaren maanviljelystä, kun muun muassa kastelujärjestelmiä parannettiin. Myös kaivosteollisuuteen panostaminen kehitti saaren taloutta. Toisaalta arabihallinnon aikana Sisilia kärsi laajasta metsäkadosta, kun saarelta vietiin puutavaraa Pohjois-Afrikkaan. Sumatran historia
Sumatran saari Indonesiassa on ollut vuosisatojen ajan keskeisellä merireitillä Euroopan ja Kiinan välissä. Ensimmäinen Sumatralle syntynyt merkittävä kuningaskunta oli Srivijaya, joka kukoisti alueella 600-luvulta 1300-luvulle. Alueelle levisi 1400-luvulta lähtien islam ja voimakkaimmaksi valtioksi nousi saaren pohjoisosassa sijainnut Acehin sulttaanikunta. Hollantilaiset valloittivat nykyisen Indonesian alueen 1600-luvulta lähtien ja Sumatra oli osa Alankomaiden Itä-Intiaa Toiseen maailmansotaan asti. Juba I
Juba seurasi vallassa Numidian itäosassa isäänsä Hiempsalia, jonka tarkkaa valtakautta ei tiedetä, mutta se jatkui ainakin vuoteen 62 eaa. Juba ajautui kahnauksiin Rooman valtakunnan kanssa hänen joukkojensa hyökättyä Lepcis Magnan kaupunkia vastaan Tripolitaniassa. Hänen kuningaskuntansa liittämistä Roomaan ehdotettiin tiettävästi vuonna 50 eaa. Julius Caesarin kansalaissota kuitenkin mutkisti asioita. Rooman African provinssia hallitsi Julius Caesaria vastaan sotinut Pompeius, joka sai tukea Jubalta ja Numidian länsiosaa hallinneelta Masinissa II:lta. Caesar hyökkäsi alueelle vuonna 46 eaa. ja onnistui hajauttamaan numidialaiset joukot järjestämällä Mauretanian kuningas Bokkus II:n ja tämän roomalaisen palkkasoturijoukon johtaja Publius Sittiuksen hyökkäyksen samaan aikaan. Caesar voitti sodan Africassa ja Juba teki itsemurhan. Hänen kuningaskunnastaan muodostettiin Africa Novan provinssi. Italian historia
1700-luvun lopussa Italian poliittinen tilanne oli jokseenkin sama kuin 1500-luvulla, erotuksena se että Itävallasta oli tullut hallitseva ulkoinen valta Espanjan sijaan ja se että Savoijin herttuoista, jotka hallitsivat myös Luoteis-Piemontea, oli tullut Sardinian hallitsijoita. Tämä tilanne järkkyi 1796 Napoleonin tunkeuduttua Italiaan. Napoleonin luomat valtiot, kuten Cisalppinen tasavalta, olivat vain Ranskan satelliitteja, mutta ruokkivat nationalistista liikettä. Cisalppinen tasavalta muutettiin Italian tasavallaksi 1802, jonka presidenttinä oli Napoleon. Milano
Ranskan vallankumouksen ja Napoleonin sotien jälkeen Milanosta tuli italialaisen nationalismin pääpaikka. Kaupunki palasi itävaltalaishallintoon Napoleonin kauden jälkeen. Siitä tuli osa Lombardialaisvenetsialaista kuningaskuntaa ("Regno Lombardo-Veneto", perustettiin 1815 ja lakkautettiin 1866). Itävallan-Sardinian sodan seurauksena itävaltalaisten hallinto Milanossa loppui 1859 ja kaupungista tuli osa Sardinian kuningaskuntaa, josta muodostui Italian kuningaskunta vuonna 1861. Elinkeinoelämässä teollisuuden merkitys kasvoi ja Milano oli Italian teollistumisen eturintamassa. Kehittyvä teollisuus vaati uusia kuljetusmuotoja: Milanosta Monzaan johtava rautatie avattiin 17. elokuuta 1840. Vuonna 1883 Via Santa Radegondalla Duomon vieressä otettiin käyttöön manner-Euroopan ensimmäinen sähkövoimalaitos. Savoiji
Vuonna 1416 Savoijista tehtiin herttuakunta Pyhässä Saksalais-Roomalaisessa keisarikunnassa. 1400-luvun lopulla Savoijin herttua peri esiäitinsä kautta menetettyjen ristiretkeläisvaltakuntien eli Jerusalemin, Kyproksen ja Armenian kuninkaan tittelin, jota herttuat seuraavina vuosisatoina käyttivätkin, mutta ulkovallat tunnustivat sen vain satunnaisesti. Vuonna 1714, Habsburgien ja Ranskan välisen Espanjan perimyssodan jälkeen, Savoijin herttua sai Utrechtin rauhassa Sisilian saaren ja kuninkaan tunnustetun tittelin. Vuonna 1720 Sisilia vaihdettiin Sardiniaan, ja herttuan hallitsemista alueista muodostui siten Sardinian kuningaskunta. Napoleon III liitti ranskanpuoleisen Savoijin ja Nizzan kreivi­kunnan vuonna 1860 Ranskaan. Volturnon taistelu
11. toukokuuta 1860 kaksi Giuseppe Garibaldin Genovan satamassa kaappaamaa laivaa, "Piemonte" ja "Lombardo", saapuivat Marsalaan Sisiliassa. Mukana oli 1 217 sotilasta, jotka ottivat osaa Gabribaldin johtamaan tuhannen retkikuntaan, jonka tarkoituksena oli vapauttaa Etelä-Italia ja Sisilia Bourbonien hallitseman molempain Sisiliain kuningaskunnan hallinnasta. Garibaldin joukkoja vastassa oli kuningaskunnan 140 000 miehen armeija, joista noin 25 000 oli Sisilian saarella. Sisiliassa tuhannen retkikuntaan liittyi kuitenkin paikallisia sisilialaisia ja muita vapaaehtoisia ja sen koko kasvoi 20 000:n mieheen elokuuhun mennessä. Vapaaehtoisia tuli esimerkiksi Unkarista ja Britanniasta, jossa toivottiin yhdistyneestä Italiasta vastapainoa Itävallalle ja Venäjälle. Myös monet Bourbonien armeijan sotilaista liittyivät lopulta Garibaldin joukkoihin. Italian historia
Toukokuussa 1860 sardinialaisten armeijasta eronnut vapaustaistelija Giuseppe Garibaldi tunkeutui Sisiliaan pienen vapaaehtoisjoukon kanssa ja valloitti Palermon lyötyään brittien tuella moninkertaisesti suuremmat Molempain Sisiliain kuningaskunnan armeijat. Episodi osoitti Sisiliain kuningaskunnan heikkouden ja teki Garibaldista kansallissankarin. Tuhannen retkikunta
Tuhannen retkikunta () oli Giuseppe Garibaldin johtama noin tuhannen italialaisen vapaaehtoisen joukko, jotka vuonna 1860 valloittivat Sisilian saaren ja lopulta koko Molempain Sisiliain kuningaskunnan alueen. Tämä päätti Bourbonien vallan eteläisessä Italiassa ja mahdollisti ratkaisevana tapahtumana Italian yhdistymisen eli "risorgimenton". Garibaldia seuranneita vapaaehtoisia kutsuttiin punapaidoiksi. Singhasari
Vuoteen 1290 mennessä Kertanegaran oli pystynyt yhdistämään koko Jaavan saaren. Seuraava kohde oli Srivijayan heikentynyt kuningaskunta, josta Kertanegaran onnistui vallata 1290 Melayun kuningaskunta, joka ympäröi Srivijayan tuolloista pääkaupunkia Jambia. Vuoden 1290 tienoilla Singhasarin voidaan katsoa olevan Malaijien saariston vahvin valtio. Malakan sulttaanikunta
Jaavalainen Majapahitin kuningaskunta hallitsi 1300-luvun lopulla suurta osaa nykyisen Malesian ja Indonesian alueesta. Vuonna 1377 Majapahit valloitti myös sumatralaisen Palembangin, joka oli viimeisiä jäänteitä aluetta hallinneen Srivijayan imperiumista. Palembangin prinssi Paramesvara pakeni Majapahitin valloituksia Sumatralta Temasekin saarelle, nykyiseen Singaporeen. Hän perusti saarelle uuden valtakeskuksen, mistä käsin hän yritti kapinoida jaavalaisia vastaan. Temasekin saari oli kuitenkin liian suojaton, ja Paramesvara pakeni Temasekista edelleen Malakan niemimaalle, mihin hän perusti Malakan vuonna 1402. Sisilian emiraatti
Fatimidien valtakausi päättyi sisällissotaan, jossa osapuolina olivat Sisilian ja Pohjois-Afrikan muslimit. Tällöin valta siirtyi käytännössä usealla pienelle ruhtinaalle, jotka hallitsivat Sisilian eri osia. Agrigenton kaupunkia hallinnut emiiri kääntyi 1061 normannien puoleen. Roger de Hauteville saapui pian 60 ritarin kanssa ja teki tiedusteluretken Messinan alueelle. Hän palasi pian suuremman sotajoukon kanssa ja valtasi Messinan. Melko lyhyessä ajassa Sisilian koillisosat olivat Rogerin hallussa. Normannit tuhosivat monia arabikaupunkeja saarella, ja arabivalta kukistui lopulta vuonna 1072 normannien vallatessa Palermon. Pieniä määriä arabeja jäi normannivalloituksen jälkeen kauppiaiksi Palermoon, ja pieni Monte Polizzon arabiasutuskeskus säilyi tuholta. Suurin osa etenkin kaupunkien koulutetuista arabeista muutti normannivalloituksen jälkeen muualle. Roger Borsa
Rogerin kuoleman jälkeen 1111 häntä seurasi Apulian herttuana hänen poikansa Guglielmo (Vilhelm) II, joka kuoli lapsettomana 1127. Tämän jälkeen Apulian herttuakunta joutui hänen serkulleen, Roger de Hautevillelle, joka yhdisti kaikki Italian ja Sisilian normannilaiset maat halliten kuninkaana nimellä Roger II. Manuel I Komnenos
Italiaan tehdystä sotaretkestä seurasi hyvin vähän mitään hyötyä Bysantille. Anconan kaupungista tuli Bysantin jalansija Italiassa. Sisilian normannit olivat kokeneet tappioita ja solmivat nyt Manuelin kanssa rauhan, joka kestäisi hänen hallituskautensa loppuun saakka. Keisarikunnan kyvystä sekaantua Apenniinien niemimaan asioihin oli annettu näyttö. Valtavat kultamäärät, joita projektiin oli uhrattu, osoittivat kuitenkin selvästi, että on olemassa rajansa sille, mitä pelkällä rahalla ja diplomatialla voi saavuttaa. Manuelin retken on täytynyt verottaa valtionkassaa melkoisesti (luultavasti yli 30 000 kultanaulan verran), ja sen konkreettinen hyöty jäi varsin rajalliseksi. Sisilia
Sisilia toimi Rooman vallan alkuaikoina valtakunnan vilja-aittana ennen Egyptin liittämistä valtakuntaan. Saari kärsi kuitenkin huomattavasti Rooman lukuisista sisällissodista, ja taantui kreikkalaiseen kauteen nähden. Rooman provinssit
Sisiliasta tehtiin ensimmäinen provinssi vuonna 241 eaa. ensimmäisen puunilaissodan jälkeen. Toisen puunilaissodan jälkeen Espanjasta tehtiin kaksi provinssia. Makedonialaissotien aikana Makedonia ja Kreikka joutuivat Rooman vallan alle ja niistä tehtiin provinsseja. Sisilian kuningaskunta
Fredrik II rakensi lainsäädäntötyössä isoisänsä Roger II:n nk. Arianon käräjillä vuonna 1140 aloittamien lakireformien perustalle. Hänen tavoitteensa olivat nähtävillä jo Capuan käräjillä (1220), mutta saivat lopullisen muotonsa Melfin asetuksissa (tunnettu myös nimellä Liber Augustalis, 1231). Ne sisälsivät lakikokoelman, jotka tekivät Sisiliasta absoluuttisen monarkian, ensimmäisen keskitetyn valtion Euroopassa feodalismin synnyn jälkeen ja toimivat esimerkkeinä tulevalla lainsäädännölle. Liber Augustalis säilyi Sisilian lain pohjana vuoteen 1819. Sisilian kuningaskunta
Aragonian kuninkaiden sukulaiset hallitsivat Sisiliaa erillisenä kuningaskuntana vuoteen 1409, jonka jälkeen se liitettiin Aragonian kruunuun. Alfonso V yhdisti kaksi kuningaskuntaa väkivalloin piirittämällä ja valloittamalla Napolin 26. helmikuuta 1443. Jälleenyhdistyneen Sisilian kruunua hallitsivat Aragonian kuninkaat vuoteen 1516, jonka jälkeen se oli Espanjan kuninkailla vuoteen 1707. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarit pitivät kruunua vuosina 1707-1735, kunnes Parman herttua, myöhempi Espanjan kuningas Kaarle hyökkäsi Napoliin ja otti kruunun tittelinään "Kaarle VII, Napolin ja Sisilian kuningas". Hänen jälkeläisensä hallitsivat kuningaskuntaa Italian vuonna 1861 tapahtuneeseen yhdistymiseen asti. Vuosien 1816 ja 1861 välillä maa tunnettiin nimellä Molempain Sisiliain kuningaskunta. Kaarle I (Anjou ja Sisilia)
Kaarle ja Beatrice kruunattiin Sisilian hallitsijoiksi 6. tammikuuta 1266. Samaan aikaan Manfred kävi sotaa paavia ja siten myös Kaarlea vastaan kuitenkin 26. helmikuuta 1266 Beneventon taistelussa Manfredin armeija lyötiin hajalle ja hän itsekin kuoli sekasorron aikana. Näin Kaarle saattoi ottaa haltuunsa Sisilian kuningaskunnan molemmat osat, Apenniinien nimimaalla olevat alueet ja Sisilian saaren, myös käytännössä Hohenstaufen suvun Manfredilta, joka oli keisari Fredrik II:n avioton poika. Rooman valtakunta
Apenniinien niemimaa oli kokonaan Rooman hallussa 270 eaa. Seuraavaksi laajeneminen jatkui läntisen Välimeren rannikoille, jolloin käytiin puunilaissodat Karthagoa vastaan. Puunilaissotien tuloksena Rooma sai haltuunsa Sisilian, Hispanian ja Pohjois-Afrikan. Sitten vuorossa oli Makedonia, jota vastaan roomalaiset kävivät ns. makedonialaissodat. Makedonia voitettiin 197 eaa.. Seleukidit lyötiin nykyisessä Syyriassa 189 eaa. Rooman sanottiin puolessa vuosisadassa levittäneen herruutensa Italiasta koko antiikin tuntemaan maailmaan. Hohenstaufen
Hohenstaufen oli keskiaikainen dynastia Saksan kuninkaita, joista muutamat olivat myös Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisareita. Hohenstaufenit hallitsivat alun perin Schwabenin herttuan titteliä ja vuonna 1194 heistä tuli myös Sisilian kuninkaita. Suvun kuuluisimmat hallitsijat olivat sen ensimmäinen Saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Fredrik I Barbarossa (eli 1122–1190) sekä sen viimeinen keisari Fredrik II (k. 1250). Dynastia sammui Konrad IV:n pojan, viimeisen Schwabenin herttuan Konradin, tultua teloitetuksi 1268 yritettyään valloittaa Sisiliaa takaisin. Sardinia
Aragonian alaisuudessa Sardinia jäi köyhäksi saareksi, eikä Aragonia juurikaan kehittänyt sitä. Kaarle II:n kuolema aiheutti Espanjan perimyyssodan. Sen aikana englantilaisten tukemat itävaltalaiset valtasivat Sardinian 1708. Saaren hallinta vaihtui sodan aikana useita kertoja, kunnes 1720 se jäi Savoijin kuningashuoneelle. Sardiniaa hallitsi vuoteen 1847 saakka Savoijin asettama varakuningas. Vuonna 1847 Savoijin manneralueilla Piemontessa tapahtuneiden uudistusten takia Savoiji hyväksyi Piemonten ja Sardinian tasapäisen liiton, "fusione perfettan". Tämän jälkeen niiden yhdessä muodostamaa valtiota sanottiin Sardinian kuningaskunnaksi. Samoihin aikoihin Sardinian kuningas Viktor Emanuel II:n tukema Giuseppe Garibaldi valloitti koko Italiaa. Sardinian kuningaskunta sai haltuunsa koko Italian, ja Viktor Emanuel otti 1861 käyttöön tittelin Italian kuningas. Rooman ja Kiinan väliset yhteydet
Roomalaisaikaiset maantieteilijät kuten Ptolemaios tunsivat kutakuinkin Intian valtameren itärannikkoaan myöten ja sen lähellä olevat alueet kuten Malakan niemimaan ja sen toiselta puoleltakin Siaminlahden ja Etelä-Kiinan meren. Ptolemaioksen Cattigara oli todennököisimmin Óc Eo Vietnamissa, josta on löydetty Antoninusten aikaisia roomalaisia esineitä. Muinaiset kiinalaiset maantieteilijät tunsivat yleisesti ottaen Keski-Aasian ja Rooman itäiset provinssit. Bysanttilainen historioitsija Theofylaktos Simokattes kirjoitti 600-luvulla Sui-dynastian samaan aikaan suorittamasta Pohjois-ja Etelä-Kiinan yhdistämisestä, jota hän piti kahden eri valtakunnan välisenä sotana. Tämä kuvastaa Sui Wendin (noin 581–604) suorittamaa Chen-valtakunnan valtausta yhtä hyvin kuin nimet "Kathay" ja "Manzi", joita eurooppalaiset käyttivät Pohjois- ja Etelä-Kiinasta eteläisen Song-dynastian ja mongolien Yuan-dynastian aikana. Italian historia
Vuonna 1929 Mussolini allekirjoitti katolisen kirkon kanssa ns. lateraanisopimukset, jotka johtivat pikkuruisen Vatikaanivaltion muodostamiseen paavin alaisuuteen ja lopettivat vuodesta 1870 jatkuneen skisman paavin kanssa. Mussolini oli aluksi varsin hyvissä väleissä Britannian ja Ranskan kanssa, mutta Italian valloittaessa Etiopian vuosina 1935–1936, suhteet länsimaihin viilenivät. Tämän sekä ideologisten yhtäläisyyksien vuoksi Italia suuntautui Adolf Hitlerin natsi-Saksaan, ja muodosti Saksan kanssa Berliinin–Rooman akselin. Saksan liitettyä itseensä Tšekkoslovakian ilmoittamatta suunnitelmasta Italialle, katsoi Italia olevansa akselin vähempiarvoinen jäsen, ja Mussolini päätti liittää Italiaan Albanian. Albania miehitettiin 7. huhtikuuta 1939, sen kuninkaaksi tuli Italian kuningas Viktor Emanuel III ja sinne muodostettiin fasistihallitus. Italian ja Saksan liitto vahvistui terässopimuksella 22. toukokuuta 1939. Roger II
Rogerista oli tullut yksi Euroopan mahtavimmista kuninkaista. Roger otti Palermon hoviinsa vaikutusvaltaisia henkilöitä eri kansallisuuksista, kuten kuuluisan arabialaisen maantieteilijän Al Idrisin, joka laati hänelle aikakauden merkittävimmän maailmankartan Tabula Rogerianan sekä kreikkalaisen historioitsijan Nilus Doxopatriusin. Kuningas arvosti oppineisuutta ja harjoitti suvaitsevuutta eri uskontoja, kansallisuuksia ja kieliä kohtaan. Roger teki Sisiliasta myös johtavan merimahdin Välimerellä. Voimakasta laivastoa johtivat arabialaisittain "emiirit" (myöhemmin sanasta johtui amiraali). Sisilia valtasi alueita Afrikan rannikolta, kuten Tripolin 1146 ja Bônen 1148, mutta nämä alueet menetettiin seuraavan hallitsijan aikana, eivätkä ne koskaan muodostuneet kiinteäksi osaksi kuningaskuntaa. Champassakin kuningaskunta
Champassakin kuningaskunta oli entisen Lan Xangin kuningaskunnan eteläosia hallinnut kuningaskunta vuosien 1713 ja 1946 välillä nykyisen Laosin alueella. Aluksi itsenäisestä kuningaskunnasta tuli Siamin vasallivaltio vuoden 1778 jälkeen ja osa Ranskan Indokiinaa vuonna 1893. Ranskalaiset eivät tunnustaneet virallisesti parin viimeisen kuninkaan asemaa. Champassakin viimeinen kuningas Boun Oum luopui kuninkaan arvostaan vuonna 1946. Sittemmin Champassak oli osa Laosin kuningaskuntaa Ranskan liiton osana. Korsika
Genovan yritettyä kerätä uusia veroja vuonna 1729 monet kieltäytyivät maksamasta niitä mikä johti useaan kapinaan. Vuonna 1735 saari julistautui itsenäiseksi ja sille tehtiin perustuslaki ja valittiin kuningas, johon virkaan astui Theodor von Neuhof. Hän kuitenkin hylkäsi kruunun vain kahdeksan kuukauden jälkeen. Vuonna 1745 Jean-Pierre Gaffori johti aseellisia korsikalaisia joukkoja ja hänen seuraajansa Pasquale Paoli onnistui perustuslaillisen valtion luomisessa vuonna 1755. Paoli perusti myös Corten yliopiston ja Korsikan armeijan. Korsikan itsenäisyys loppui Ranskalaisten hyökkäykseen ja vuonna 1769 kärsittyyn tappioon Ponte-Novon taistelussa. Heikentynyt Genova oli vuotta aiemmin luovuttanut saaren Ranskalle Versaillesin sopimuksella
Ranskan vallan aikana Korsika jaettiin kahteen hallinnolliseen alueeseen ja kaupungit menettivät niiden Genovan vallan aikana saamansa erityisoikeudet. Ranskan vallan kannattajia suosittiin, mutta korsikalainen nationalismi ei kuollut. Ranskan vallankumouksen aikaan vuonna 1790 korsikalaiset riisuivat aseista Bastiaan sijoitetun sotaväen ja pakolaisena ollut Pasquale Paoli palasi saarelle. Kun Ranskan vallankumoukselliset tuomitsivat Paolin kuolemaan, hän pyysi brittien apua mikä johti Englannin vallan alaisen kuningaskunnan perustamiseen vuonna 1794. Ranskalaiset ottivat saaren takaisin haltuunsa vuonna 1796. Ranskalaisia joukkoja johti Korsikalla syntynyt Napoleon Bonaparte. Rumin sulttaanikunta
Rumin sulttaanikunta ( eli "Anatolian seldžukkivaltio" tai eli "Turkin seldžukkivaltio") oli lyhytikäinen seldžukkien turkkilaisvaltio 1100–1200-luvuilla Vähässä-Aasiassa. Se syntyi Bysantin menettämälle alueelle, jonka Bysantti onnistui myöhemmin osittain valtaamaan takaisin. "Rum"-sana viittaa Roomaan eli Bysanttiin. Palmyra
Palmyra oli Rooman valtakunnasta itsenäisyyttä havittelevan Palmyran valtakunnan pääkaupunki. Sen valtakuntaan kuuluivat Syyria, Palestiina, Egypti ja suuri osa Vähästä-Aasiasta. Palmyraa hallitsi tuolloin aluksi Septimius Odenathus, mutta hänen kuolemansa jälkeen valtakuntaa hallitsi kuningatar Zenobia ja hänen poikansa Vaballathus. Aurelianus valtasi Palmyran vuonna 272. Solferinon taistelu
Ennen toisen Italian itsenäisyyssodan syttymistä Itävalta oli lannistanut sen alueella eläneiden italialaisten haaveet yhtenäisestä Italiasta Euroopan hullun vuoden levottomuuksien aikana. Myös tulevan konfliktin taustalla oli ajatus Italian yhdistämsiestä. Viktor Emanuel II oli toteuttanut armeijan uudistuksia Sardinian kuningaskunnassa, mutta maa ei silti voinut ryhtyä toimiin Itävaltaa vastaan yksin. Sardinian pääministeri Camillo Cavour sai kuitenkin puolelleen Ranskan kuningas Napoleon III:n. Napoleon III oli Napoleon Bonaparten veljenpoika ja monet Ranskan armeijan upseeteista olivat palvelleet Bonaparten armeijassa. Napoleonin aikaiset kaunat Itävallan kanssa elivät edelleen heidän mielessään. Ranskan tukemat Sardinialaiset lähettivät armeijansa Itävallan hallitseman Lombardian rajalle ja Itävaltalaiset vaativat vetäytymistä. Kun tähän ei suostuttu, itävaltalaiset julistivat sodan ja ylittivät Sardinian vastaisen rajan 29. huhtikuuta 1859. Manuel I Komnenos
Pohjoisilla rajoillaan Manuel näki suurta vaivaa pitääkseen hallussa valloitetut alueet, jotka oli liittänyt keisarikuntaan Basileios II yli sata vuotta aikaisemmin ja jotka olivat pysyneet Bysantilla, vaikkakin toisinaan vain löyhästi, siitä saakka. Koska Bysantin naapurit Balkanin rajoilla aiheuttivat Manuelille harmia, hän ei pystynyt omistautumaan päätavoitteelleen eli Sisilian normannien voittamiselle. Serbien ja unkarilaisten välit Bysanttiin olivat olleet hyvät vuodesta 1129 alkaen, joten serbien kapina tuli yllätyksenä. Roger II oli yllyttänyt Raškassa asuvia serbejä hyökkäämään Bysanttiin, ja niin tapahtuikin vuonna 1149. Sisilian emiraatti
700-luku oli Sisiliassa niin sanottua pimeää aikaa, eikä tuolta kaudelta ole monia historiallisia lähteitä. Arabit olivat vuoteen 650 mennessä valoittanut käytännössä koko Pohjois-Afrikan ja alkaneet suunnata katseensa jo Eurooppaan. Muawija I:n johdolla arabit olivat hyökänneet ensimmäisen kerran Sisiliaan jo 600-luvun puolivälin jälkeen, mutta Bysantin valtakunta oli pysäyttänyt hyökkäykset. Habib ben Ubayda olisi todennäköisesti valloittanut Sisilian jo vuonna 740, ellei Algeriassa olisi syttynyt berberien kapina. Suunnitelmat haudattiin pitemmäksi aikaa, kun arabit kärsivät tappion Bysantille meritaistelussa vuonna 754. Arabit yrittivät uudestaan vuonna 812, mutta laivastoon osunut myrsky ja frankkien väliintulo estivät valloitusyrityksen. Sisilia
Vuonna 1282 Sisilia joutui Aragonialle, jonka kuningas 1442 sai haltuunsa myös Napolin kuningaskunnan. Vuosina 1504–1713 Sisilia kuului Espanjan valtakuntaan. Sisilia joutui 1713 Savoijille ja liitettiin 1720 uudelleen Napoliin. Vuonna 1815 Sisilia ja Napoli saivat nimen Molempain Sisiliain kuningaskunta, jonka Sardinian kuningaskunta vuonna 1861 liitti itseensä ja muodosti yhdistyneen Italian. Toisen maailmansodan aikana saksalais-italialaisilla joukoilla oli tukikohta saarella Afrikan toimien aikana. Liittoutuneet nousivat maihin Sisiliassa 1943. Sardinian kuningaskunta
Kuningaskunta oli Savoijin ruhtinashuoneen päähaaran hallussa vuoteen 1831 asti ja sen jälkeen Savoiji-Carignanin sivuhaaralla. Vuosina 1798–1814 manterenpuoleiset alueet olivat ranskalaisten hallussa, ja ensimmäistä kertaa Sardinian kuningas todellisuudessa asui Sardinian saarella, joka oli heidän ainut jäljelle jäänyt alueensa. Vuoteen 1858 asti kuningaskuntaan kuului Sardinian ja ranskanpuoleisen Savoijin lisäksi vain Piemonte, mutta vuodesta 1858 alkaen siihen liittyivät tai liitettiin lähes kaikki Italian osat. Vuonna 1861 laajentunut Sardinian kuningaskunta julistettiin Italian kuningaskunnaksi ja Viktor Emanuel II sen kuninkaaksi. Urbanus II
Ristiretkiä hienovaraisempi mutta pitkällä aikavälillä huomattavasti onnistuneempi Urbanuksen päämäärä oli liittää Campania ja Sisilia tiukasti katolisen kirkon piiriin. Sukupolvien ajan ne olivat olleet Bysantin ja arabien hallussa. Hänen oikea kätensä Sisilian rajamailla oli normannihallitsija Roger I. Vuonna 1098 Urbanus antoi Rogerille poikkeuksellisen suuria etuoikeuksia, joista osa oli samoja, joita hän kielsi hallitsijoilta muualla Euroopassa. Roger sai oikeuden nimittää piispoja (maallikkoinvestituura), kerätä kirkon tuotot ja välittää ne eteenpäin paaville (houkutteleva välikäden asema) ja antaa tuomioita kirkollisissa asioissa. Roger oli käytännössä paavin lähettiläs Sisiliassa. Palauttaessaan Sisiliaa kristityille, alueella tarvittiin uusia kirkon työntekijöitä. Rogerin lombardialainen puoliso Adelaide toi uudisasukkaita Pojoen laaksosta. Urbanuksesta vaikutti turvalliselta antaa Rogerille näitä oikeuksia, koska hän oli sotapäällikkö ja alamainen Apulian kreiville, joka vuorostaan oli Rooman alaisuudessa. 1200-luvulla paavit joutuivat kuitenkin vastakkain Rogerin perillisten Hohenstaufin suvun kanssa. Italian kuningaskunta (1861–1946)
Giuseppe Garibaldi voitti Molempain Sisiliain kuningaskunnan armeijat ja valtasi Sisilian ja Italian niemimaan eteläosat. Garibaldi luovutti Etelä-Italian Sardinian kuninkaalle Viktor Emanuel II:lle. Italian ensimmäinen kansallinen parlamentti kokoontui 18. helmikuuta 1861, ja Italia julistettiin kuningaskunnaksi ja Viktor Emanuel II Italian kuninkaaksi. Venetsia siirtyi Itävallalta Italialle 1866 niin sanotun kolmannen itsenäisyyssodan yhteydessä. Heinäkuussa 1870, Ranskan–Preussin sota alkaessa Napoleon III kutsui komentanjansa pois Roomasta. Italian armeija ylitti Raffael Cadornan johdolla Kirkkovaltion rajat 11. syyskuuta 1870. Italian armeija valtasi käydyissä taisteluissa Rooman 20. syyskuuta 1870. Virallisesti Italian hallitus siirtyi Roomaan heinäkuussa 1871. Paavi siirtyi Vatikaaniin. Euroopan historia
Rooman viimeinen kuningas syrjäytettiin vuonna 509 eaa. Roomasta tuli tasavalta, jota hallitsivat kaksi konsulia. Toisaalta tasavaltaan saatettiin siirtyä vasta 400-luvulla eaa. plebeijien ja patriisien konfliktissa. Rooma valtasi lisää alueita 400- ja 300-luvuilla eaa. Aluksi Rooma oli yksi Italian monista pienistä kaupunkivaltioista. Vuonna 270 eaa. Rooma oli saanut haltuunsa koko Apenniinien niemimaan. Rooman voittaessa Karthagoa vastaan käymänsä puunilaissodat se sai haltuunsa Sisilian, Hispanian ja Pohjois-Afrikan. Rooma kukisti myös Makedonian vuonna 197 eaa. ja lopullisesti vuonna 148 eaa., jolloin Makedoniasta tehtiin Rooman provinssi. Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Fredrik I Barbarossa soti paljon Italiassa langobardeja ja Sisilian kuningaskuntaa vastaan. Hän johti kolmatta ristiretkeä, mutta hukkui matkalla ollessaan vuonna 1190. Hänen seuraajansa oli Henrik VI, joka valloitti Italian eteläosat ja meni naimisiin Sisilian perijättären kanssa, mutta menehtyi niin nuorena 1197, ettei ehtinyt nimetä seuraajaansa. Keisarikunnassa alkoi valtataistelu, eikä hänen alaikäinen poikansa Fredrik II hallinnut kuin Sisiliaa. Saksassa hänen kanssaan kilpailivat kuninkuudesta Filip Schwabenilainen ja Otto IV. Lopulta Fredrik II voitti, ja hänet kruunattiin keisariksi vuonna 1220. Hauteville
Robert aloitti Sisilian valtauksen ja jatkoi sotaa Bysanttia vastaan päättäväisesti. Vuonna 1059 paavi nimitti hänet herttuaksi. Robert valloitti myös vielä valloittamattoman osan Sisiliasta ja antoi sen nuorimmalle veljistä, Roger I:lle, joka sai Sisilian kreivin tittelin. Roger I jätti pojilleen Simonille ja Roger II:lle voimakkaan valtakunnan. Näistä jälkimmäinen onnistui yhdistämään muut Hautevillejen omistukset Italiassa, Apulian ja Calabrian, Sisiliaan. Vastapaavi kruunasi hänet Sisilian kuninkaaksi joulupäivänä 1130. Roger selviytyi vaarallisista vihollisistaan ja Sisilian kuningaskunta periytyi hänen jälkeläisilleen, kunnes Vilhelm II kuoli ilman perillistä ja valtakunta siirtyi Hohenstaufenin suvun keisarille Henrik IV:lle. Roger II:n tyttären kautta Hauteville-suvun verenperintö siirtyi kuitenkin vielä keisari Fredrik II:lle. Umberto I
Umberton valtakausi oli levoton. Sardinian miehitettyä 1860 Molempain Sisiliain kuningaskunnan, sosialismin synnyn, imperialismin vastustuksen vuoksi ja kansalaisoikeuksien rajoituksien vuoksi. Ulkopolitiikassa Umberto kannatti kolmiliittoa Itävalta-Unkarin ja Saksan kanssa (vuodesta 1882). Afrikasta Italia valloitti Eritrean ja Somalimaan. Tullisota Ranskan kanssa johti talousvaikeuksiin 1888 ja italialaisten tappio abessinialaisille Adwan taistelussa 1896 söi kuninkaan suosiota. Seuraava murhayritys tapahtui 22. huhtikuuta 1897 Roomassa. Kuningas julisti sotatilalain levottomuuksien vuoksi. Manuel I Komnenos
Vuonna 1147 Manuel ajautui sotaan Sisilian normannikuninkaan Roger II:n kanssa, jonka laivasto oli vallannut Bysantilta Korfun sekä rosvonnut Thebaa ja Korinttia. Huolimatta siitä, että kumaanien hyökkäys Balkanilla häiritsi Manuelin suunnitelmia, vuonna 1148 hän hyödynsi Konradin kanssa tekemäänsä liittoa sekä värväsi avukseen venetsialaisia, jotka löivät Rogerin nopeasti voimakkaalla laivastollaan. Vuonna 1149 hän sai Korfun takaisin ja valmistautui hyökkäämään normanneja vastaan. Sillä välin Roger II lähetti Yrjö Antiokialaisen 40 aluksen kanssa ryöstelemään Konstantinopolin esikaupunkialueita. Manuel oli jo ehtinyt sopia Konradin kanssa yhteisvoimin suoritetusta valloituksesta sekä Etelä-Italian ja Sisilian jaosta. Yritys uusia saksalaisten kanssa tehty liitto huolimatta siitä, että keisarikuntien mielenkiinnon kohteet alkoivat Konradin kuoleman jälkeen erota toisistaan vähä vähältä yhä enemmän, leimasi Manuelin ulkopolitiikkaa hänen valtakautensa loppuun saakka. Molempain Sisiliain kuningaskunta
Molempain Sisiliain kuninkaan (tai Sisilian kuninkaan) arvo oli vuosina 1130–1282 hallinneilla Etelä-Italian kuninkailla. Heistä ensimmäinen oli normannisukuinen herttua Roger II, joka valtasi Palermon vuonna 1091 ja piti sitä pääkaupunkinaan. Hän peri vuonna 1127 toisen herttuakunnan Italian mantereelta ja julistautui vuonna 1130 kuninkaaksi ”molemmissa Sisilioissa”. Tätä kautta kutsutaan myös nimellä Sisilian kuningaskunta. Merkittävä maan myöhempi kuningas oli Fredrik I, joka hallitsi keisarina nimellä Fredrik II Palermon asukkaiden kapina ranskalaisia hallitsijoita vastaan eli Sisilian iltamessu vuonna 1282 hajotti valtion kahtia: mantereen puoli (nimellä Sisilian kuningaskunta) oli siitä alkaen eri valtio kuin Sisilian saari (Trinacria). Manuel I Komnenos
Roger II kuoli helmikuussa 1154, ja häntä seurasi valtaistuimelle Vilhelm I. Uuden kuninkaan valtaa vastustettiin laajoilla kapinoilla Sisiliassa ja Apuliassa, jonka pakolaisia tavattiin Bysantin hovista. Fredrik I Barbarossa, Konradin seuraaja, epäonnistui yrityksessään päihittää normannit. Kaikki nämä tapahtumat yhdessä rohkaisivat Manuelia hyödyntämään niitä lukuisia poliittisia epävakauksia, joita Apenniinien niemimaalla tuohon aikaan esiintyi. Hän lähetti kenraalinsa Mikael Palaiologoksen ja Johannes Dukaksen, joista molemmille oli suotu arvonimi "sebastos", bysanttilaisten joukkojen, kymmenen laivan ja suuren kultamäärän kanssa valloittamaan Apulian 1155. Kenraaleja ohjeistettiin ostamaan Fredrik I:n tuki, sillä hän myös suhtautui vihamielisesti normanneihin ja oli tuolloin Alppien eteläpuolella, mutta Fredrik kieltäytyi, koska hänen miehensä halusivat palata Alppien pohjoispuolelle niin pian kuin mahdollista. Paikallisten paronien avulla Manuelin sotaretki alkoi kuitenkin edetä vauhdilla, kun koko eteläinen Italia yhtyi kapinaan Sisilian kruunua ja kokematonta Vilhelm I:tä vastaan. Seurasi menestyksekkäiden tapahtumien ketju, kun linnoitus toisensa jälkeen taipui joko hyökkääjien voiman tai kullanhimon edessä. Troppaun konferenssi
Konferenssin taustalla oli heinäkuussa 1820 Napolissa puhjennut demokraattinen vallankumous, joka oli pakottanut Molempain Sisiliain kuningaskunnan hallitsijan Ferdinand I:n taipumaan perustuslaillisen monarkian hyväksymiseen. Kumoukseen oli osallistunut Italian yhdistymistä kannattaneen Carbonari-salaseuran jäseniä. Mullistus Italiassa uhkasi varsinkin Itävallan etuja, joten Itävalta suunnitteli puuttuvansa sotilaallisesti tapahtumiin. Näiden aikeiden paljastuttua kutsuttiin koolle kansainvälinen konferenssi. Kokoukseen osallistuivat Itävallan keisari Frans I, Venäjän tsaari Aleksanteri I ja Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III ulkoministereineen, mutta Ranskasta ja Englannista oli vain tarkkailijoita. Kokouksessa kolmen vallan edustajat allekirjoittivat 19. marraskuuta 1820 pöytäkirjan, jossa annettiin hyväksyntä kollektiivisille toimille vallankumouksen pysäyttämiseksi. Päätöksessä ilmoitettiin myös, että vallankumouksen läpikäyneet valtiot erotettaisiin Euroopan maiden liitosta ja muut maat palauttaisivat ne aiempaan tilaansa tarvittaessa voimankäytöllä. Sisilian emiraatti
Arabimaailman valta heikkeni 1000-luvulla, kun monet dynastiat taistelivat keskenään vallasta, ja Sisiliassa taistelujen keskiössä olivat Kalbidit, Aghlabidit ja Ziridit. Kalbidiemiiri teki rauhan Bysantin kanssa varmistaakseen valtansa. Georgios Maniakes käytti tilaisuuden hyväkseen, nousi maihin 1030 Messinan lähellä ja valtasi ison osan saaren itäosista. Maniakesin joukkoihin kuului ruseista, normanneista ja skandivaalaisista muodostunut varjagikaarti. Maniakesin valtaus kuitenkin epäonnistui, kun hänet unohdettiin Bysantin sisäisten ongelmien takia. Tämä oli viimeinen kerta, kun Bysantti yritti vallata Sisilian. Bysantin–sassanidien sota (527–532)
Bysantin–sassanidien sota, joka käytiin vuosina 527–532, oli yksi monista Bysantin valtakunnan eli Itä-Rooman ja sassanidien Persian välisistä sodista. Sota alkoi, kun persialaiset hyökkäsivät valtakuntien välissä sijainneeseen Iberian kuningaskuntaan. Sota laajeni pian Mesopotamiaan, jossa käytiin sodan kaksi suurinta taistelua. Roomalaisia johti Mesopotamiassa nuori sotapäällikkö Belisarius, jonka maine kasvoi, kun hän voitti vahvemman persialaisarmeijan Daran taistelussa vuonna 530. Belisarius kärsi kuitenkin tappion persialaisia vastaan Callinicumin taistelussa seuraavana vuonna. Persian kuninkaan Kavadh I:n kuoleman jälkeen alkoivat rauhanneuvottelut, joiden tuloksena valtakuntien välille solmittiin "ikuinen rauha". Rauha kesti kuitenkin vain vuoteen 540 asti, jolloin uusi sota syttyi. Rooman valtakunta
Rooman laajetessa vallattuja alueita hallittiin provinsseina. Ensimmäinen näistä oli Sisilia, jonka Rooma valtasi ensimmäisen puunilaissodan aikana. Provinssia hallitsi rauhan aikana roomalainen virkamies. Ajan myötä provinssien määrä kasvoi Rooman vallatessa lisää alueita, mutta myös koska isompia provinsseja jaettiin pienemmiksi. Kun Augustuksesta tuli Rooman ensimmäinen keisari, hän järjesti provinssit uudelleen. Provinsseja joissa oli roomalaisia sotajoukkoja Augustus hallitsi itse, muut provinssit hän jätti senaatin hallittaviksi vanhaan tapaan. Omiin provinsseihinsa Augustus nimitti legaatteja, jotka hallitsivat niitä Augustuksen nimissä. Sisilian kuningaskunta
Sisilian kuningaskunta (Italiaksi: Regno di Sicilia, Latinaksi: Regnum Siciliae, Katalaaniksi: Regne de Sicília, Sisiliaksi: Regnu di Sicilia) oli historiallinen valtio eteläisessä Italiassa. Sen perusti normannihallitsija Roger II vuonna 1130, ja valtio oli olemassa vuoteen 1861 asti. Sisilian kuningaskunta käsitti Sisilian pääsaaren lisäksi koko Mezzogiornon (Etelä-Italia), joskin toisinaan niemimaan alueita hallittiin Sisilian saaresta erillisinä. Sisilian kuningaskunnan kruunu joutui usein ulkopuolisen monarkin, kuten Espanjan kuninkaan tai Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin haltuun. Sisilian kuningaskunnan seuraaja, Molempain Sisiliain kuningaskunta, liitettiin lopulta Italiaan valtion yhdistyessä 1861. Sisilian kuningaskunta
Myöhemmän keisarin Fredrik II:n valtaannousu lapsena Sisilian kuninkaaksi (nimellä Fredrik I) 1197 vaikutti suuresti Sisilian tulevaan historiaan. Maassa, joka oli perinteisesti monarkin keskitetysti hallitsema, aiheutti kuninkaan nuori ikä vakavan valtatyhjiön. Fredrik II:n sijaishallitsijat joutuivat sotimaan vallantavoittelija Briennen Walter III:sta ja tämän liittolaisia vastaan vuosina 1202-1207, kunnes Fredrikin asema oli turvattu. Genovan tasavalta
Genovan tasavalta käsitti aluksi Genovan kaupungin ja ympäröivät alueet, mutta Genovan hallitsemat alueet lisääntyivät kaupankäynnin lisääntyessä. Vuonna 1015 koko Liguria oli osa Genovaa. Ensimmäisen ristiretken jälkeen vuonna 1098 Genovalla oli siirtokuntia Syyriassa, joista suurin osa menetettiin Saladinille. Vuonna 1261 Izmiristä tuli osaa Genovaa. Vuonna 1255 Genova perusti siirtokunnan Krimin niemimaalle Caffaan, tämän jälkeen Genova perusti Soldaian, Chercon ja Cembalon siirtokunnat. Vuonna 1275 Bysantti antoi Khios- ja Samos-saaret Genovalle. Vuosien 1316–1332 aikana Genova perusti siirtokuntia Mustanmeren rannalle La Tanaan ja Samsuniin. Vuonna 1355 Genova sai Lesbos-saaren. Francesco Crispi
Sisiliasta kotoisin ollut Crispi toimi aluksi asianajajana Napolissa, jossa hänestä tuli kumouksellinen tasavaltalainen. Hän osallistui vuoden 1848 vallankumoukseen Sisiliassa ja toimi vallankumoushallinnon edustajakokouksessa, kunnes kuningas Ferdinand II vuonna 1849 palautti Bourbonien vallan Sisiliaan. Crispi pakeni tällöin Torinoon, jossa hän toimi lehtimiehenä. Kun hänen epäiltiin sekaantuneen Giuseppe Mazzinin vuoden 1853 vallankumousyritykseen Milanossa, hän joutui lähtemään kokonaan Italiasta, ensin Maltalle, sitten Ranskaan ja lopulta Mazzinin luo Lontooseen. Yhdessä Mazzinin johtamien tasavaltalaisten kanssa Crispi suunnitteli Italian yhdistymisen käynnistyvän Sisiliasta alkavalla kapinalla. Hän matkusti vuonna 1859 kahdesti väärällä passilla Sisiliaan valmistelemaan kansannousua. Hän myös suostutteli Giuseppe Garibaldin nousemaan toukokuussa 1860 maihin Sisiliassa tuhannen vapaaehtoisen kanssa ja avustamaan kansannousua. Garibaldin miehet saivat nopeasti koko saaren valtaansa. Kun Garibaldi julistautui Sisilian diktaattoriksi, Crispistä tuli hänen asettamansa hallituksen sisäministeri.
Kun Garibaldi valtasi pian myös Napolin, Crispi seurasi häntä ja toimi muutaman päivän ajan Garibaldin hallinnon ulkoministerinäkin. Tasavaltalainen Crispi joutui nyt vastakkain Sardinian kuningaskunnan pääministerin Camillo Cavourin kanssa, joka halusi liittää Garibaldin valtaamat Molempain Sisiliain kuningaskunnan alueet Sardinian kuninkaan alaisuuteen. Crispi joutui eroamaan, ja Cavourin toivoma yhdistäminen toteutettiin lokakuussa 1860, jolloin syntyi Italian kuningaskunta. Crispi valittiin 1861 Italian parlamenttiin Sisilian edustajana, jossa hän onnistui hankkimaan itselleen paljon vastustajia. Tultuaan siihen tulokseen, että Italian yhtenäisyys oli tasavaltalaisuutta tärkeämpää, hän ilmoitti 1864 hyväksyvänsä monarkian, ja rikkoi näin välinsä Mazzinin kanssa. Crispi perusteli kääntymystään kuuluisalla julistuksella: ”"Monarkia yhdistää meitä, tasavalta jakaisi meidät"”. Hän perusteli asiaa laajemmin seuraavana vuonna julkaisemassaan pamfletissa "Republica e monarchia". Taranton Bohemund
Bohemund otti osaa isänsä suuren sotaretkeen Bysantin valtakuntaa vastaan vuosina 1080–1085. Sillä välin, kun hänen isänsä oli Italiassa vuosina 1082–1084, Bohemund johti normannijoukkoja. Hän hyökkäsi Thessaliaan ja pääsi aina Larissaan asti, ennen kuin keisari Aleksios I Komnenos löi normannit. Vuonna 1085 Guiscard kuoli. Bohemundin nuorempi velipuoli Roger Borsa (Robert Guiscardin toisesta avioliitosta Sikelgaitan kanssa) peri Apulian. Bohemund peri Bysantilta vallatut alueet, mutta nämä menetettiin pian. Lohdutukseksi Sikelgaita antoi Bohemundille Taranton ruhtinaskunnan siitä hyvästä, että tämä luopui vaatimuksistaan herttuakuntaan. Maltan protektoraatti
Maltan protektoraatti (, ) oli poliittinen termi Maltalle, kun se oli virallisesti osa Sisilian kuningaskuntaa mutta Britannian vallan alla. Protektoraatti oli olemassa Ranskan sotajoukkojen antautumisesta vuonna 1800 saarien muuttumisesta Maltan kruununsiirtomaaksi vuonna 1813. Sisilia
800-luvulla Sisilian valtasivat saraseenit. Nämä asettuivat ensin Agrigentumiin (Agrigento) vuonna 827, valtasivat sitten Messenan (Messina) 831 ja Panormuksen (Palermo) 835. Syrakusa kukistui viimeisenä vasta vuonna 878. Bysantti sai osan saaresta takaisin 1000-luvulla normannien avulla. Vuonna 1061 normannien Robert Guiscard kuitenkin hyökkäsi saarelle omissa nimissään ja sai sen pitkän taistelun jälkeen valtaansa. Vuonna 1130 normanni Roger II yhdisti Napolin ja Sisilian yhdeksi valtakunnaksi, Sisilian kuningaskunnaksi. Belisarius
Goottien kuningas Theodahad oli antanut käskyn teloittaa roomalaismielisen kuningatar Amalasuntan vuonna 535, minkä jälkeen Italiaan oli syntynyt Itä-Roomalle vihamielinen ryhmittymä. Justinianus havitteli Italiaa valtakuntaansa, ja Amalasuntan kuolema antoi hänelle tekosyyn julistaa sota gooteille. Belisarius nousi 7 500 miehen kanssa maihin Sisiliaan 535, ja valtasi saaren vuoden loppuun mennessä. Belisariuksen joukot pääsivät Syrakusaan 31. joulukuuta. Hän luopui siellä konsulinvirastaan ja vietti talven 535–536 kaupungissa. Sextus Pompeius
Caesarin kuolemaan 44 eaa. mennessä Sextus oli jo linnoittanut Sisilian. Marcus Antoniuksen, Lepiduksen ja Octavinuksen muodostettua toisen triumviraatin ja heidän kukistettuaan Cassiuksen ja Brutuksen johtaman liittouman, suuntautui triumviraatin huomio vuonna 42 eaa. kohti Sextusta. Sextus onnistui puolustamaan saarta useita rajuja hyökkäyksiä vastaan vahvan laivastonsa ja taitavien joukkojensa ansiosta. Vuonna 39 eaa. Sextus ja triumviraatti solmivat välirauhan, joka johtui persialaisten Roomaa vastaan kohdistamasta uhasta. Välirauha päättyi, kun Octavianus yritti rantautua Sisiliaan, mutta hävisi molemmat Messinan meritaistelut vuosina 37 eaa. ja 36 eaa. Octavianuksen saatua puolelleen taitavan kenraalin, Marcus Vipsanius Agrippan, hän murskasi Sextuksen laivaston Naulochuksen meritaistelussa ja valtasi Sisilian. Sextus joutui pakenemaan jälleen. Antiikin Sisilia
Gelonin tyrannian kukistuminen johti pitkäkestoisiin sisäisiin levottomuuksiin, jotka ilmenivät usein myös sotina. Rauha saatiin solmittua vuonna 461 eaa., ja se salli maanpakoon ajettujen palata kotikaupunkeihinsa. Gelonin tuhoama Kamarina asutettiin uudelleen, ja Katane palautettiin alkuperäisille khalkislaisille asuttajilleen ja sai takaisin vanhan nimensä. Seurannut noin 50 vuotta, aina vuoteen 409 eaa. saakka, kestänyt rauhan kausi voidaan nähdä Sisilian kreikkalaiskaupunkien suurimpana kukoistuskautena. Useimmissa kaupungeissa oligarkkinen hallinto korvattiin demokratialla. Rauhan rikkoi tuona aikana ainoastaan saaren keskiosaa asuttaneiden sikulien yritys saavuttaa enemmän valtaa saarella. Sikulien johtajana toimi Duketios, mutta Syrakusa kukisti ja karkotti tämän vuonna 450 eaa. Myöhemmin Duketios palasi ja yritti asettua valtaan, mikä johti muun muassa Himera-joen taisteluun vuonna 446 eaa., mutta yritys katkesi hänen kuolemaansa vuonna 440 eaa. Simon (Sisilia)
Simon de Hauteville (1093 – 28. syyskuuta 1105) oli Sisilian normannikreivi vuodesta 1101. Hän oli edeltäjänsä Roger I:n ja tämän puolison Adelaide del Vaston poika. Hän kuoli lapsena, ja seuraajaksi astui hänen veljensä Roger II. Mafia
Mafia syntyi 1860-luvulla kun Sisilia liitettiin vastasyntyneeseen Italian kuningaskuntaan. Italialaiset uskoivat itse aluksi, että ilmiö olisi syntynyt jo keskiajalla ja olettivat että se katoaisi kun Sisilia nykyaikaistettaisiin. Mafia syntyi Palermon lähialueella Sisilian länsiosissa, mihin kauppa oli tuonut vaurautta. Sen syntyyn vaikutti etenkin Sisilian nopeasti kasvanut sitrushedelmien tuotanto. Järjestäytynyt rikollisuus hyötyi viljelystä, sillä se pystyi kiristämään viljelijöiltä suojelurahoja uhkaamalla sabotoida herkkiä viljelmiä. Maanomistajat taivuteltiin pestaamaan mafiosoja tilanhoitajiksi, vartijoiksi ja tuotteiden välittäjiksi. Mafia perusti kartelleja ja monopoleja väkivallan avulla. Italian historia
Wienin kongressi (1814) palautti asiat lähelle vuoden 1795 tilannetta. Italian koillisosat, muun muassa Venetsian seutu sekä myös Lombardia joutuivat Itävallalle, ja muu osa Italiaa jakautui kuuteen valtioon, jotka olivat Sardinian kuningaskunta, Molempain Sisiliain kuningaskunta, Kirkkovaltio, Toscana, Parma ja Modena. Molempain Sisiliain kuningaskunta käsitti koko Etelä-Italian, ja Sardinian kuningaskuntaan kuului Sardinian saaren lisäksi alueita myös Pohjois-Italian manterella. Valtiot halusivat säilyttää vallitsevan tilanteen ja vastustivat nationalistisia, liberaaleja ja tasavaltaisia liikkeitä. 1820-luvulla syntyi joitakin kapinoita, mutta Itävallan armeijan väliintulot tukahduttivat ne. 1830-luvulla sattui kapina, joka levisi Kirkkovaltioon ja nostatti kansanjoukot taantumuksellista paavia Gregorius XVI:tä vastaan. Itävalta kukisti kapinan, mutta joutui Ranskan painostuksesta vähentämään läsnäoloaan Italiassa ja vetämään joukkonsa Kirkkovaltiosta. Italian siirtomaat
Itä-Afrikan sotatoimet alkoivat Italian etenemisillä brittiläiseen Keniaan, Brittiläiseen Somalimaahan ja Sudaniin. Kesällä 1940 Italian asevoimat valtasivat menestyksekkäästi koko Brittiläisen Somalimaan. Mutta vuoden 1941 mennessä brittien menestyksekkään vastahyökkäyksen myötä italialaiset olivat joutuneet vetäytymään syvälle Italian Itä-Afrikkaan. 5. toukokuuta 1941 keisari Haile Selassie I oli palannut Addis Abebaan palauttaakseen kruununsa. Marraskuussa Gondarin solassa kukistettiin viimeinen italialaisten vastarintapesäke. Huolimatta Italian Itä-Afrikan kukistumisesta osa italialaisista jatkoi alueella sissisotaa vielä kaksi vuotta. Sienan tasavalta
Sienan tasavalta () oli historiallinen valtio, joka koostui Sienan kaupungista ja sen ympäröimästä alueesta Toscanassa, Keski-Italiassa. Valtio oli olemassa yli neljänsadan vuoden ajan, vuodesta 1125 vuoteen 1555. Vuosien 1551–1559 Italialaissodassa tasavallan kukisti Sienan kilpailija Firenzen herttuakunta liittoumassa Espanjan kanssa. 18 kuukauden vastarinnan jälkeen Sienan tasavalta antautui Espanjalle 21. huhtikuuta 1555, päättäen tasavallan aikakauden. Novaran taistelu (1849)
Novaran taistelu () oli Sardinian kuningaskunnan ja Itävallan välillä maaliskuussa 1849 käyty taistelu. Se oli osa Italian vallankumoussotaa ja Italian yhdistymistä. Täyden vuorokauden kestänyt taistelu päättyi Sardinian raskaaseen tappioon Piemonten (Sardinia) armeijan vetäytymiseen. Maan kuningas Kaarle Albert luopui kruunustaan poikansa Viktor Emanuel II:n hyväksi. Taistelu oli sodan viimeinen ja osoitti, ettei Sardinia voinut voittaa Itävaltaa yksin. Italian yhdistyminen
Nuori Italia -järjestön tavoitteena oli Italian vapauttaminen Itävallan hallinnasta. Ranskan hävittyä Napoleonin sodat järjestettiin vuonna 1815 Wienin kongressi, joka piirsi uudelleen Euroopan rajat. Kongressi jakoi Italian niemimaan pieniin osiin. Pohjois-Italian Lombardia ja Venetsia tulivat osaksi Itävaltaa ja muu osa nykyistä Italiaa jaettiin kuuteen valtioon, jotka olivat Sardinian kuningaskunta, Parma, Modena, Toscanan suurherttuakunta, Kirkkovaltio ja Molempain Sisiliain kuningaskunta. Cispadaaninen tasavalta
Cispadaaninen tasavalta oli valtio, joka syntyi vuonna 1796, kun Napoleon I:n yhdisti Pojoen eteläpuoliset Bolognan, Ferraran, Modenan, Reggion ja Romagnan. Heinäkuussa 1797 alue liitettiin osaksi uutta Cisalppista tasavaltaa. Sisilia
Sisilian kieli on latinasta periytyvä kieli, joka poikkeaa jonkin verran italian kielestä. Siinä on paljon sanoja, jotka ovat peräisin arabian kielestä ja myös monia lainoja katalaanista, ranskasta ja espanjasta.Yhdysvaltoihinkin siirtolaisten mukana levinnyt rikollisjärjestö mafia (Cosa Nostra) on kotoisin Sisiliasta. Se syntyi 1800-luvulla, ei keskiajalla kuten jotkut myytit väittävät. Benito Mussolini sai heikennettyä mafian asemaa, mutta sodan jälkeen mafia nousi uudestaan tekijäksi, joka vaikutti koko Italian politiikassa. 1980-luvulta alkaen useat mafiosot ovat rikkoneet kuulusteluissa omertàn eli vaikenemisen lain ja useita mafiajohtajia on pidätetty. Italian yhdistyminen
Giuseppe Garibaldi teki sotaretken Etelä-Italiaan, voitti Molempain Sisiliain kuningaskunnan armeijan ja valtasi Sisilian sekä Italian niemimaan eteläosat. Garibaldi luovutti Etelä-Italian Sardinian kuninkaalle Viktor Emanuel II:lle. Italian ensimmäinen kansallinen parlamentti kokoontui 18. helmikuuta 1861, ja se julisti Italian kuningaskunnaksi ja Viktor Emanuelin Italian kuninkaaksi. Roger II
Vuonna 1136 kauan odotettu keisarillinen armeija, johdossaan Lothair ja Baijerin herttua Henrik Urhea, marssi niemimaan läpi tukemaan kapinallisia. Henrik, Robert ja Ranulf ottivat suuren joukon miehiä ja alkoivat piirittää kuningaskunnan mannerosien pääkaupunkia Salernoa. Roger pysyi Sisiliassa eikä tukenut niemimaan joukkojaan, kun taas jopa Bysantin keisari Johannes II Komnenos lähetti vahvistuksia Lothairille. Salerno antautui ja kapinallisten joukot jatkoivat Apulian eteläosiin, jossa ne valtasivat Barin kesäkuussa 1137. Voitokkaan sodan jälkeen keisari ja paavi nimittivät Ranulfin Apulian herttuaksi ja keisari palasi Saksaan. Suureen vaaraan joutunut Roger saapui Calabriaan noin 400 ritarin ja muiden, luultavasti pääosin muslimeista koottujen joukkojen kanssa. Hän ryösti Pozzuolin, Alifen, Capuan ja Avellinon pakottaen Sergiuksen myöntämään hänelle Napolin hallinnan. Tämän jälkeen Roger siirtyi Beneventoon ja Pohjois-Apuliaan, jossa herttua Ranulfilla oli horjuvasta asemastaan huolimatta jonkin verran saksalaisia joukkoja ja noin 1500 ritaria Melfin, Troian ja Barin kaupungeista. Vuonna 1137 Roger otti suurimman voittonsa lyödessään poikansa ja Sergiuksen kanssa Ranulfin Rignanon taistelussa. Anacletus II kuoli tammikuussa 1138 eikä Innocentius II suostunut rauhaan kuninkaan kanssa.
Keväällä 1138 Roger valtasi Capuan ruhtinaskunnan ja nyt Beneventon tukemana hävitti kaikki kapinallisten linnat alueella, mikä antoi hänelle suuren edun. Paennut Ranulfi kuoli malariaan 30. huhtikuuta 1139. Innocentius II hyökkäsi kuningaskuntaan kesällä 1139, mutta Rogerin poika löi hänet Galluciossa 22. heinäkuuta 1139 ja hän joutui vangiksi. Kolmen päivän päästä paavi allekirjoitti Mignanon rauhan ja nimitti Roger II:n Sisilian kuninkaaksi, Apulian herttuaksi ja Capuan ruhtinaaksi. Rogerin alueen rajoja tarkistettiin lokakuussa 1144 ja ne muodostivat seuraavat seitsemän vuosisataa Napolin ja Sisilian kuningaskuntien ydinalueet. Roger keskitti kuningaskuntansa hallintoa, kehitti yhtenäistä lainsäädäntöä ja perusti sille oman rahayksikön, Apulian herttuakunnan (dux) mukaan nimetyn dukaatin. Tuhannen retkikunta
Tapahtumien taustalla oli Italian yhdistymisliikkeen ajautuminen Sardinian kuningaskunnan ja sen pääministeri Camillo Cavourin johtoon. Keväällä 1859 puhjenneessa sodassa Itävaltaa vastaan Sardinia sai vallattua Ranskan tuella Itävallalta Lombardian ja sodan myötä Toscanassa, Parmassa, Modenassa sekä Kirkkovaltion pohjoisissa legaateissa oli tapahtunut vallankumous, jonka jälkeen ne olivat liittyneet vapaaehtoisesti Sardiniaan. Koska Ranskan keisari Napoleon III oli kuitenkin halunnut yllättäen tehdä rauhan Itävallan kanssa, Italian yhdistyminen näytti keskeytyneen ennen kuin se ehti ulottumaan maan etelä- ja keskiosiin. Varsinkin radikaalimmat yhdistymisen tavoittelijat eivät olleet tähän lainkaan tyytyväisiä, sillä he halusivat korvata eteläisen Italian itsevaltiaat kansanvaltaisella hallinnolla. Tähän joukkoon kuului myös tunnettu vapaustaistelija Garibaldi, joka oli käytännön syistä asettunut Sardinian kuningas Viktor Emanuel II:n palvelukseen. Garibaldi kuitenkin tuskastui Cavourin varovaiseen etenemiseen ja päätti toimia oma-aloitteisesti. Lisäksi saadakseen Napoleon III:n hyväksynnän Keski-Italian alueiden liittämiselle Sardiniaan Cavour oli joutunut keväällä 1860 lupautumaan siihen, että Sardinia luovutti Savoijin ja Nizzan alueet Ranskalle. Garibaldi oli pettynyt siihen, että Cavour kävi kauppaa Italian alueilla.
Mahdollisuuden Garibaldille tarjosi Molempain Sisiliain kuningaskuntaan kuulunut Sisilian saari, jonka asukkaat olivat tyytymättömiä itsehallintonsa menettämiseen ja vastustivat kiihkeästi heitä Napolista käsin hallinneita Bourboneita. Sisilian Palermossa puhkesi 4. huhtikuuta 1860 kapina, joka levisi eri puolille saarta. Garibaldi päätti hyödyntää tilaisuuden ja iskeä Molempain Sisiliain kuningaskuntaa vastaan. Hän kokosi 1 089 miestä käsittäneen vapaaehtoisjoukon ("I Mille"). Napolin kuningaskunta
Sisilia erosi kuningaskunnasta vuoden 1282 kapinassa ja joutui Aragonialle. Napoli jäi Anjou-suvulle vuoteen 1435, mutta käytti edelleen nimeä Sisilian kuningaskunta. Napoli oli yhdistettynä sekä Sisiliaan että Aragoniaan 1442–1495, oli sitten Ranskan hallussa, kuului Ferdinand Katolilaisen valloitettua sen Espanjaan varakuningaskuntana 1504–1713, joutui Espanjan perimyssodassa Itävallalle, mutta Puolan perimyssodan aikana 1734 sekä Napoli että Sisilia (joka oli liitetty siihen 1720) joutuivat espanjalaisen Bourbonin sukuhaaran hallintaan. Rooman valtakunta
Senaatin johtama armeija kärsi tappioita Numidian kuningasta Jugurthaa vastaan 111–105 eaa., Sisilian ensimmäisessä ja toisessa orjakapinassa sekä kimbrejä vastaan 105 eaa. Kimbrien voittaja Marius korvasi asevelvollisista talonpojista koostuvan armeijan ammattisotilailla, jotka värvättiin köyhän väestön keskuudesta. Seuraavien vuosikymmenten kuluessa sotapäälliköt, jotka tavoittelivat valtaa itselleen uskollisten legioonien avulla, muodostuivat toistuvaksi ilmiöksi Rooman politiikassa. Kaupunkivaltion tasavaltainen hallintomuoto ei enää toiminut kitkatta imperiumissa. Sisilian sotaretki
Peloponnesolaissodassa olivat vastakkain Ateenan ja Spartan johtamat liittokunnat. Sodan ensimmäinen vaihe oli päättynyt 421 eaa. solmittuun rauhaan. Ateenan karismaattinen johtaja Alkibiades alkoi yllyttää Spartan liittolaisvaltioita kapinaan. Sodanlietsontaa vastusti toinen ateenalainen, Nikias. Historioitsija Thukydides on kuvannut, miten Ateena varustautui sodan jatkamiseen hyökkäyksellä Syrakusaan. Syrakusa oli Sisilian voimakkain valtio. Hyökkäyksessä oli mukana 90 sotalaivaa ja 40 kuormalaivaa. Spartalaiset taas valitsivat Gylippoksen johtamaan Sisiliaan lähetettävää retkikuntaa, jonka tarkoitus oli auttaa Spartan sisilialaisia liittolaisia Ateenan lähettämää armeijaa vastaan. Ateenan joukot piirittivät Syrakusaa kahden vuoden ajan 415–413 eaa., mutta tuloksetta. Sotaretki päättyi täydelliseen epäonnistumiseen: Ateena menetti suuren osan laivastostaan ja koko maa-armeijan. Nikias teloitettiin ja Alkibiades pakeni vastustajan puolelle Spartaan. Sotavangit joutuivat orjatyöhön Syrakusan kaivoksiin. Peloponnesolaissodan seuraava vaihe oli vuoden 406 meritaistelu Arginusaissa. Napolin kuningaskunta
Napolin kuningaskunta oli 1200–1800-luvuilla Apenniinien niemimaan eteläosan ja ajoittain Sisilian käsittänyt valtakunta. Vuonna 1130 Roger II yhdisti Etelä-Italian normanneille kuuluneet alueet ja Sisilian yhdeksi kuningaskunnaksi. Rogerin suvun sammuttua Hohenstaufien keisarisuku hallitsi kuningaskuntaa vuodesta 1194 ja Anjou-sukuinen Kaarle I vuodesta 1266. Luettelo Napolin kuninkaista
Tämä on luettelo Napolin kuningaskunnan hallitsijoista alkaen vuodesta 1266, jolloin se erotettiin Sisilian kuningaskunnasta ja päättyen vuoteen 1816, jolloin se yhdistettiin Sisilian kanssa Molempain Sisilian kuningaskunnaksi. Sumatran historia
Srivijayan heikennyttyä jaavalaiset alistivat Sumatran valtaansa. Singhasarin kuningaskunta kasvatti Sumatralla valtaansa 1270-luvulla ja 1300-luvun lopulla sen seuraajavaltio Majapahit valloitti saaren hallintaansa. 1370-luvulla viimeisetkin rippeet Srivijayasta valloitettiin, kun Majapahit valloitti Palembangin. Palembangin prinssi Paramesvara pakeni Malakan niemimaalle, mihin hän perusti Malakan sulttaanikunnan. Micipsa
Micipsa nousi kuninkaaksi hänen isänsä Masinissan kuoltua vuonna 148 eaa. Numidia käsitti tuolloin alueen nykyisen Algerian rannikolla Moulouya-joelta lännessä Rooman valtaamaan Karthagoon idässä. Micipsalla oli käytössään suurehko armeija, johon kuului jalka- ja ratsuväkeä sekä sotanorsuja. Numidialla oli myös pieni laivasto. Micipsa oli kiinnostunut kreikkalaisesta filosofiasta ja kannusti oppineita kreikkalaisia siirtolaisia asettumaan pääkaupunkiinsa Cirtaan. Numidian suhteet Roomaan Micipsan valtakaudella olivat edelleen hyvät, vaikkakin alkuperäinen syy maiden liittoumalle, Karthago, oli jo voitettu kolmannessa puunilaissodassa. Kuollessaan vuonna 118 eaa. Micipsa jätti jälkeensä kaksi poikaa, Adherbalin ja Hiempsalin, sekä adoptoimansa Jugurthan. Kuninkuuden hän jätti Jugurthalle, mutta tämä johti lopulta sotaan poikien kesken maan jakautuessa ensin kolmeen osaan ja Jugurthan saadessa myöhemmin ylivallan. Somalian historia
Ennen eurooppalaisten ryntäystä Somaliaan Egyptillä oli hallussaan joitakin rannikkokaupunkeja ja sisämaa-alueita, kuten Zeila ja Berbera, jotka osmanit olivat hylänneet vuonna 1875, Afrikan sarvessa sijaitsi Majerteenien sulttaanikunta, Sansibarilla oli hallussaan joitakin keskeisiä kaupunkeja, ja sisämaata hallitsi Geledin klaani. Muu osa Somaliaa oli vailla varsinaista hallintoa perinteisen paimentolaiskulttuurin mukaisesti. Fredrik II (keisari)
Fredrik II vietti suurimman osan elämästään valtakuntansa eteläosissa, Apuliassa ja Sisiliassa (1221–1235, 1237–1250). Tuolloin hänen poikansa edustivat keisaria Saksassa. Sisiliassa ja Apuliassa Fredrik organisoi Sisilian kuningaskunnasta ensimmäisen modernin virkamiehistön avulla hallitun valtion, jonka hallinto keskitettiin Bysantin esikuvan mukaisesti.
Välittömästi keisariksi kruunauksen jälkeen Fredrik II siirtyi Sisiliaan mukanaan vain pieni seurue. Näin hän piti lupauksensa olla tuomatta vierasperäisiä ylimyksiä kuningaskunnan johtoasemiin. Capuassa hän antoi asetuksia, joiden tuli lopettaa aatelisten väliset vihanpidot (yksityissodat) ja palauttaa maanrauha. Lisäksi hän julisti kaikki 1189 jälkeen annetut lahjoitukset ja erioikeudet pätemättömiksi. Kaikki muut etuoikeudet tuli niin ikään vahvistuttaa uudelleen kuninkaan kansliassa. Kaikki kahden vuosikymmenen aikana rakennetut linnat siirrettiin kuninkaan haltuun. Näin Fredrik sai haltuunsa joukon linnoitettuja tukikohtia ympäri kuningaskuntaansa sekä hyvän käsityksen kruunun oikeuksista eri puolilla Sisiliaa. Aatelisten vastarinta kukistui seuraavien kahden vuoden aikana maalaisaateliston tuella. Seuraavassa vaiheessa keisari rajoitti myös tämän alemman aateliston oikeuksia. Paavi Honorius III protestoi Fredrikin toimia vastaan, mutta ei voinut tosiasiallisesti vaikuttaa tilanteeseen. Roger II
Paavi Honorius kuoli helmikuussa 1130 ja paaviudella oli kaksi tavoittelijaa. Roger tuki vastapaavi Anacletus II:a paavi Innocentius II:sta vastaan. Vastineeksi Anacletus nimitti Rogerin 27. syyskuuta 1130 Sisilian kuninkaaksi. Hänet kruunattiin Palermossa joulupäivänä 1130. Ravennan eksarkaatti
Ravennan eksarkaatti ei kattanut kaikkia Bysantin Italian alueita, vaan bysanttilainen Sisilia oli erillinen provinssinsa, kun taas Korsika ja Sardinia kuuluivat Afrikan eksarkaattiin. Rooman todellinen hallitsija oli paavi, jonka suhteet Bysanttiin olivat ongelmalliset. Vähitellen kaikki eksarkaatin alueet siirtyivät paaville tai langobardeille, jotka valloittivat itse Ravennan noin 750.