Montako sijaa Suomen kielessä on?
Suomen kieli
Suomessa on 15 sijamuotoa, joista akkusatiivi esiintyy vain persoonapronomineissa ("minut", "sinut" jne.) ja kysymyssanassa "kenet". Sijamuotojen määrä on suomessa poikkeuksellisen suuri, sillä monissa maailman kielissä ei ole ollenkaan sijamuotoja tai jos niitä onkin, tavallisimmin määrä on 6–7. Tosin unkarissa on peräti 21 sijamuotoa. Uralilaisissa kielissä on yleensäkin runsaasti sijamuotoja.
Suomen kielen äännerakenne
Suomen yleiskielessä on 18 diftongia, jotka voidaan jakaa kolmeen ryhmään. Suppenevissa diftongeissa alkukomponentti on väljä ("ä", "a") tai puolisuppea ("e", "ö", "o") ja jälkikomponentti on suppea ("i", "y", "u"). Suppeissa diftongeissa sekä alku- että jälkikomponentti ovat suppeita. Väljenevissä diftongeissa alkukompenentti on suppea ja jälkikomponentti puolisuppea. Diftongeista harvinaisimpia ovat "ey", "iy", "öi" ja "yi", jotka esiintyvät lähinnä vain taivutusmuodoissa tai johdoksissa, siis vartalon ja suffiksin rajalla: "peseytyä", "kääriytyä", "töitä", "hyinen". Suomen kieli
Sanajärjestystypologia jakaa kielet sen mukaan, missä järjestyksessä subjekti, objekti ja verbi ovat neutraalissa väitelauseessa. Suomi kuuluu SVO-kieliin, mikä näkyy esimerkiksi lauseessa "Elli suuteli Ollia". Toisaalta suomi ei ole puhdas SVO-kieli, koska sanajärjestys voi vaihdella kontekstista ja painotuksesta riippuen. Suomen kielipolitiikka
Vuonna 1920 säädettyä Suomen kielilakia muutettiin useita kertoja sen voimassaoloaikana (muun muassa vuosina 1935, 1975 ja 1996). Vuonna 2003 sen tilalle säädettiin kokonaan uusi kielilaki. Osa muutoksista on ollut yleensä teknisluonteisia, mutta osa on myös heijastanut muutosten välisenä aikana tapahtuneita oikeita yhteiskunnallisia muutoksia. Kielilaissa kielelliset oikeudet määräytyvät osittain henkilöperiaatteen ja osittain alueperiaatteen perusteella. Hallinnon perusyksikkö on kunta, jotka väestön ilmoittamien kielitilastojen perusteella ovat joko ruotsin-, suomen- tai kaksikielisiä. Kunta on kaksikielinen, mikäli kielivähemmistön koko on vähintään 3 000 henkeä tai 8 prosenttia kunnan väkiluvusta, tai jos valtioneuvosto jonkin kunnan valtuuston esityksestä päättää julistaa kunnan kaksikieliseksi. Kunta ei muutu yksikieliseksi ellei vähemmistö laske alle 6 prosentiksi. Kaksikielisissä kunnissa enemmistön kielenä voi olla suomi tai ruotsi. Yksikielisissä kunnissa palvelut on tarjottava kunnan kielellä, kaksikielisissä kunnissa molemmilla kunnan kielillä. Valtiolla on velvollisuus palvella kansalaisiaan molemmilla kansalliskielillä. Kaksikielisen kunnan tai valtion työntekijöistä kaikkien ei tarvitse olla kielitaitoisia, riittää että viranomainen järjestää työt niin, että kielitaitoisia työntekijöitä on tarjolla siellä, missä kielitaitoa tarvitaan. Tarvittaessa viranomainen voi käyttää myös tulkkausapua. Nykyisen, vuoteen 2012 asti voimassa olevan jaottelun mukaan Suomessa on 19 ruotsinkielistä (joista 16 sijaitsee Ahvenanmaalla) ja 31 kaksikielistä kuntaa. Loput Suomen 289 kuntaa ovat suomenkielisiä. Kielilaki ei koske Ahvenanmaan maakuntaa, jonka kielioloja säätelee sen itsehallintolaki. Infinitiivi
Suomen kielessä on neljä infinitiivimuotoa, ja ensimmäisellä infinitiivillä on kaksi muotoa. Suomen kieli
Suomen nomineilla on kaksi lukua: yksikkö ja monikko. Yksikkö on tunnukseton. Monikon nominatiivissa tunnus on "t", esimerkiksi "valo"+"t". Muissa sijoissa monikon tunnus on "i" tai vokaalien välissä "j", ja se tulee vartalon perään ennen sijapäätettä, esimerkiksi "valo"+"i"+"ssa" : "valo"+"j"+"a". Sija
Uralilaisissa kielissä, joihin suomi kuuluu, ja indoeurooppalaisissa kielissä sijamuotojen määrä on kulkenut enimmäkseen eri suuntiin. Molemmissa on alun perin ollut noin seitsemän tai kahdeksan sijaa, mutta nykyään uralilaisille kielille tyypillistä on, että niissä on paljon enemmän sijoja kuin indoeurooppalaisissa. Vokaali
Sana "vokaali" tulee latinan sanasta "vōcālis" ’puhuva’, sillä useimmissa kielissä sanat ja täten puhe eivät olisi mahdollisia ilman vokaaleja. Suomen kielen äänneopissa erotetaan kahdeksan vokaalia, joita voidaan tilanteesta riippuen merkitä suomen oikeinkirjoituksen mukaisilla suur- ja pienaakkosilla tai foneettisella tarkekirjoituksella. Tässä artikkelissa äänteitä merkitään kansainvälisen foneettisen kirjaimiston mukaisesti. Sija
Ruotsissa on aiemmin ollut samat neljä sijaa kuin saksassa, mutta nykyään vain nominatiivi ja genetiivi. Niiden lisäksi ruotsissa persoonapronomineilla on akkusatiivimuodot, joita kutsutaan myös objektimuodoiksi. Essiivi
Suomen kielessä essiivin pääte on "-na" ja muoto ilmaisee yleensä hetkellistä tai vaihtoehtoista olotilaa. Pääte liittyy yksikön vahva-asteiseen vokaalivartaloon ja monikkovartaloon. Vanhassa kielessä esiintyy myös konsonanttivartaloisia essiivejä: "vuonna" (vrt. "vuotena"), "toissa" (vrt. "toisena"), "miessä" ~ "miesnä" (nyk. "miehenä"), "rauhatonna" (nyk. "rauhattomana"). Baskin kieli
Baskin kielessä päätteet ja kantasanat, joihin ne liitetään, vaihtelevat vähän. Yleisessä nominin taivutuskaavassa riittää luetella vokaali- ja konsonanttiloppuiset taivutukset. Joillakin usein käytetyillä sanoilla, kuten persoonapronomineilla, esiintyy epäsäännöllisiä muotoja. Nomineilla on lähes kaksikymmentä eri sijamuotoa. Niiden tarkka määrä vaihtelee kielen eri kuvauksissa, koska ei ole yleistä periaatetta, millä jokin rakenne voidaan osoittaa sijamuodoksi. Toisin kuin suomessa, sijapäätteet ja muut liitteet liitetään aina vain nominilausekkeen viimeiseen jäseneen, ja osan niistä voi yhtä hyvin tulkita partikkeleiksi tai muunlaisiksi postpositioiksi. ǃXóõ
!Xóõn kielessä on 83 naksausäännettä:ǃXóõ on yksi edellä mainituista khoisan-kielistä (kunta sisältää myös hadzan ja sandawen kielet sekä khoekielet). Kielen sanajärjestys on SVO eli "minä ajan autoa". Kielessä on myös taipuvia prepositioita sekä sarjaverbejä (eli kaksi peräkkäistä verbiä jotka muodostuvat yksittäisen predikaatin). Kausatiivi muodostetaan reduplikaatiolla. Genetiivit, adjektiivit, relatiivilauseet ja numerot tulevat niiden määrittämien substantiivien jälkeen. Suomen kielioppi
Varsinaiset paikallissijat ilmaisevat jonkun tai jonkin olevan jossakin paikassa tai jonkun hallussa, siirtyvän sinne tai sieltä pois. Tällä perusteella ne voidaan jakaa olosijoihin, tulosijoihin ja erosijoihin. Toinen jako on sisä- ja ulkopaikallissijoihin sillä perusteella, että esimerkiksi kirja voi olla "kassissa" (sisäpuolella) tai "pöydällä" (ulkopinnalla). Paikallissijoilla voidaan ilmaista muitakin asioita, kuten aikaa tai välinettä: "illalla, junalla". Suomen kielioppi
Suomen nomineilla on kaksi lukua: yksikkö ja monikko. Yksikkö on tunnukseton. Monikon nominatiivissa tunnus on t, esimerkiksi "valo+t". Muissa sijoissa monikon tunnus on "i" tai vokaalien välissä "j", ja se tulee vartalon perään ennen sijapäätettä, esimerkiksi "valo"+"i"+"ssa" : "valo"+"j"+"a". Sijapäätteet ovat yleensä samat yksikössä ja monikossa, mutta genetiivissä ja illatiivissa on jonkin verran eroja. Sija
Datiivi (latinan verbistä "dare" ’antaa’) ilmaisee tekemisen vaikutusaluetta. Suomessa ei ole erillistä datiivia, vaan sen tilalla käytetään tavallisesti allatiivia ("annoin ruokaa" kissalle) tai genetiiviä (sinun "täytyy lukea"). Datiivi kuuluu muun muassa liivin, saksan, unkarin ja venäjän sijamuotoihin. Suomen kieli
Tavallinen eli neutraali sanajärjestys on SVO, eli subjekti tulee ennen verbiä ja objekti sen jälkeen. Se on Euroopan kielissä vallitseva sanajärjestys. Jos lauseen pääjäsenet ovat jossain toisessa järjestyksessä, lause ei kuvaa pelkästään asiantilaa vaan se välittää muitakin merkityksiä. Esimerkiksi lause "Löysin minä sieniä" alkaa verbillä, mikä korostaa lauseen paikkansapitävyyttä. Puhutussa kielessä tätä ilmaistaan myös sanoja painottamalla. Sanajärjestykseen vaikuttaa myös se, että vastaanottajalle tutuksi oletettu asia eli teema esitetään ensin ja uusi asia eli reema vasta sitten. Silloin subjekti voi tulla myös lauseen loppuun, esimerkiksi "Elokuvan on ohjannut Woody Allen" tai "Pieniä nisäkkäitä ovat myös lepakot". Sija
Viron sijasto on pääosin samanlainen kuin suomen, mutta instruktiivi elävänä sijamuotona puuttuu. Suomesta puuttuva sija on terminatiivi. Suomen kielen aakkoset
Sekaannusten välttämiseksi joissakin yhteyksissä, esimerkiksi porraskäytävien nimeämisessä, saatetaan suomalaisen aakkosjärjestyksen sijasta käyttää klassisen latinan aakkosjärjestystä: A, B, C, D, E, F, G, H, I, K, L, M, N, O, P, Q, R, S, T, V, X, Y, Z. Tällöin järjestys jatkuu tarvittaessa Z:n jälkeen esimerkiksi AA, BB, CC, ei Å, Ä, Ö. Käytännössä esiintyy myös latinalaisen ja suomalaisen aakkoston sekamuotoja. Suomen parhaat työpaikat
Sarjoja on kolme, yrityksen työntekijämäärän mukaan:
15-49 työntekijää50-499 työntekijää500+ työntekijää15-49 työntekijää50-499 työntekijää500+ työntekijää20-49 työntekijää50-499 työntekijää500+ työntekijää Suomen kielioppi
Suomessa on neljä aikamuotoa: preesens, imperfekti, perfekti ja pluskvamperfekti. Preesensillä ei ole tunnusta, ja imperfektin tunnus on "i". Perfekti ja pluskvamperfekti ovat liittomuotoja, jotka muodostetaan "olla"-verbistä ja pääverbin partisiippimuodosta. Sekä imperfekti, perfekti että pluskvamperfekti kuvaavat mennyttä aikaa, mutta ne viittaavat eri tavalla tapahtuma- ja puhehetkeen. Imperfekti viittaa tapahtumahetkeen mutta perfekti puhehetkeen, eli perfektin kuvaama tilanne jatkuu tai on muuten merkityksellinen myös puhehetkellä. Ero näkyy esimerkiksi lauseissa "odotin puoli tuntia" (imperfekti, odottaminen on loppunut) ja "olen odottanut puoli tuntia" (perfekti, odottaminen jatkuu). Pluskvamperfektissä tapahtuma- ja viittaushetken suhde on sama kuin perfektissä, mutta myös viittaushetki on menneisyydessä. Esimerkiksi "olin odottanut puoli tuntia" (odottaminen jatkui siihen hetkeen asti, josta puhun). Luonnollinen luku
Kielissä on erilliset nimet eli lukusanat pienille luvuille. Suomen kielessä nämä kardinaalilukusanat ovat "yksi", "kaksi", "kolme", ..., "yhdeksän" ja "kymmenen". Järjestysluvuilla on monissa kielissä eri nimet. Suomessa nämä ordinaalilukusanat ovat "ensimmäinen", "toinen", "kolmas", ..., "yhdeksäs" ja "kymmenes". Suuremmat kymmenjärjestelmän luvut ilmaistaan yhdistelemällä kymmenluvut ja yksikköluvut toisiinsa. Esimerkiksi luku 23 sanotaan "kaksikymmentä kolme". Suuremmissa luvuissa otetaan käyttöön omat lukusanat, vaikka lukujen numeraaliset merkinnät säilyttävät yksinkertaisuutensa. Unkarin kieli
Kieleen on kehittynyt runsas joukko kieliopillisia sijoja. Niiden lukumäärä riippuu käytetyistä kriteereistä, sillä raja sijamuotojen ja partikkelijohdannaisten välillä ei kaikissa tapauksissa ole selvä, mutta sijoja on joka tapauksessa enemmän kuin suomessa, tavallisimman käsityksen mukaan kolmisenkymmentä. Unkarissa on suomen kaltainen paikallissijojen järjestelmä. Järjestelmään tosin kuuluu yhdeksän sijaa suomen kuuden asemasta. Sisä- ja ulkosijojen lisäksi unkarissa on kolme superpositiosijaa, jotka ilmaisevat jonkin päällä olemista, sieltä lähtemistä tai sinne saapumista. Suomen kielioppi
Osalla suomen sanoista vartalo loppuu aina vokaaliin, kuten "talo" ja "puhu"-. Vokaalivartalossa voi olla vaihtelua, kuten astevaihtelu sanoissa "luku" : "luvu"+"n" ja "anta"+"a" : "anna"+"n". Joillakin sanoilla on vokaalivartalon lisäksi myös konsonanttiin päättyvä vartalo. Vokaali- ja konsonanttivartalon vaihtelu näkyy esimerkiksi sanoissa "kiele"+"n" : "kiel"+"tä" ja "tule"+"n" : "tul"+"kaa". Enimillään nominilla voi olla jopa viisi vartaloa: "käsi", "käte"+"en", "käde"+"n", "kät"+"tä" ja "käs"+"i"+"ä". Suomen kieli
Suomen kieltä puhutaan enimmäkseen Suomessa, jossa sitä puhuu äidinkielenään noin 90 % maan asukkaista, vuoden 2015 lopussa lähes 4,9 miljoonaa. Lisäksi Suomessa on arviolta puoli miljoonaa ihmistä, jotka puhuvat suomea toisena kielenä. Suomenruotsalaisista valtaosa osaa suomea ainakin jonkin verran, sillä vain 20 % arvioi suomen kielen taitonsa heikoksi tai olemattomaksi. Suomessa asuvista ulkomaalaistaustaisista arviolta 3/4 osaa suomea vähintään keskitasolla. Suomen perustuslain mukaan maan kansalliskielet ovat suomi ja ruotsi. Suomen kielen aakkoset
Yllä mainitut säännöt huomioon ottaen suomalainen aakkosjärjestys on seuraava: Paikallissija
Paikallissija on yleisnimi sijamuodoille, jotka ilmaisevat "sijaintia" tai sen muutosta, sekä abstraktimmin "omistusta", "välinettä", "aikaa", "tapaa" tai "syytä". Suomessa paikallissijat jakautuvat jossain olemista ja paikallaan pysymistä ilmaiseviin olosijoihin ja siirtymistä ilmaiseviin suuntasijoihin, jotka taas jakautuvat jostain etääntymistä ilmaiseviin erosijoihin ja jonkin suuntaan siirtymistä ilmaiseviin tulosijoihin. Paikallissijoja käytetään paljon ajan määreiden yhteydessä, eikä näiden sanojen nykymerkitysten mahdollinen alkuperä konkreettisissa paikan ilmauksissa ole ilmeistä. Paikallissijoja onkin vaihtoehtoisesti nimitetty obliikvisijoiksi. Sija
Suomen yleiskielessä on 15 sijaa: nominatiivi, akkusatiivi, genetiivi, partitiivi, essiivi, translatiivi, inessiivi, illatiivi, elatiivi, adessiivi, allatiivi, ablatiivi, abessiivi, instruktiivi ja komitatiivi. Kolme viimeksi mainittua ovat harvinaistumassa. Murteissa esiintyy lisäksi eksessiivi. Kaikki kielioppikirjat eivät ole pitäneet suomen akkusatiivia eri sijana, koska persoonapronomineja lukuun ottamatta se esiintyy aina jonkun muun sijan kaltaisena. Sijat ilmaistaan sijapäätteillä. Essiivi
Suomen kielen essiivi on kehittynyt lokatiivi-nimisestä uralilaisen kantakielen yleisestä paikallissijasta. Lokatiivilla ilmaistiin paikallissijana sijaintia jossakin paikassa nykyisten paikallissijasarjojen tuolloin vielä puuttuessa. Paikallissijasarjojen kehityttyä vanhan lokatiivirakenteen käyttö siirtyi merkitykseltään abstraktimpaan käyttöön nykyiseksi essiiviksi. Vaikka lokatiivin alkuperäinen käyttö on nykykielestä hävinnyt, osa muutamista vakiintuneista kiteytyneistä ilmauksista on säilyttänyt vanhan lokatiivitaivutuksensa ja -merkityksensä näihin päiviin asti. Tällaisia ovat mm. seuraavat ilmaukset: Suomen kieli
Suomen kieli on jatkanut kehitystään myös nykysuomen kaudella. Etenkin erikoisalojen ja tekniikan kehityksen vaatimaa sanastoa on tullut ja tulee koko ajan lisää. Kun suomen kielen asema on vakiintunut ja yleinen sivistystaso noussut, lainasanoja ja vieraita äänteitä ei enää vältetä niin paljon kuin ennen. Suomen kielioppi
Verbien taivutusmuodot jaetaan kahteen luokkaan: finiittisiin ja infiniittisiin.Suomen verbitaivutusta ei voi pitää universaalisti kovin monimutkaisena, koska yhdellä verbimuodolla voi ilmaista kerrallaan vain kolmea taivutuskategoriaa, jotka ovat passiivi, modus tai aikamuoto ja persoona, esimerkiksi "men"+"tä"+"isi"+"in". Maailman eri kielissä verbeillä on yleisesti 4–5, enimmillään jopa 13 taivutuskategoriaa. Foneemi
Foneemien määrä vaihtelee kielestä toiseen: Pirahã-kielessä on vain 10, kun taas !Xóõsta löytyy jopa 141. Suomeen kielestä lasketaan yleensä 21 foneemia, joista 13 on konsonantteja ja 8 on vokaaleja. Tarkka luku riippuu kuitenkin huomattavasti murteesta. Tyypillisesti kuvauksen kohteena on yleiskieli tai se kielimuoto, jota kouluissa opetetaan. Suomen kieli
Suomen perussanojen vartalot ovat tyypillisesti kaksitavuisia ja vokaaliloppuisia. Yksitavuisia sanoja on vähän, ja niistä suurin osa on funktiosanoja, kuten pronomineja ("me", "te", "hän", "se"), konjunktioita ("ja", "kun", "jos"), kieltoverbi "ei" ja kopulaverbin yksikön 3. persoona "on". Kolmi- ja useampitavuiset sanat ovat usein johdoksia ("kalaisa", "kalastaa") tai yhdyssanoja ("kalakeitto", "kalankasvatus"). Sija
Määritelmällinen raja sijamuotojen ja adverbijohdannaisten välillä ei suomessa ole aivan yksiselitteinen; joskus myös prolatiivi luetaan sijamuodoksi, mahdollisesti eräät muutkin johdannaistyypit, joita käytetään vain muutamista sanoista. Osa näistä on nykykielestä muuten hävinneitä sijoja, jotka ovat jäänteitä uralilaisesta kantakielestä. Kysymys siitä, nimitetäänkö näitä muotoja sijamuodoiksi vai adverbijohdoksiksi, on tulkinnanvarainen, koska näissä muodoissa taipuvat vain muutamat sanat. Tällaisia suomesta kuvattuja adverbisijamuotoja ovat superessiivi, delatiivi, sublatiivi, latiivi, temporaali, kausatiivi, multiplikatiivi, distributiivi, temporaalinen distributiivi, situatiivi, oppositiivi, separatiivi ja lokatiivi. Suomen kieli
1800-luvun alkupuolella luotiin myös suuri määrä suomenkielistä hallinto- ja kulttuurisanastoa. Erityisesti niitä loi Lönnrot, joka keksi tuhansia uusia sanoja eri oppialoille. Uusia sanoja luotiin usein vanhoista sanoista johtamalla ja yhdyssanoja muodostamalla. Johdoksia ovat esimerkiksi "tiede" (sanasta "tietää"), "lukio" (< "lukea") ja "kirjain" (< "kirja"), yhdyssanoja taas "lämpömittari", "tasavalta" ja "puheenjohtaja". Myös murteista otettiin käyttöön sanoja, joiden merkitystä muutettiin tai täsmennettiin: esimerkiksi "juna" on merkinnyt alun perin ’jonoa’ ja "kaasu" ’kylmää sumua’. Kiinan kirjoitusjärjestelmä
Koska kiinan kielessä on vain 1 196 eri tavoin ääntyvää tavua mutta 20 000 kirjoitusmerkkiä, moni kirjoitusmerkki ääntyy samalla tavalla. Esimerkiksi "shì" voidaan kirjoittaa yli 20 eri merkillä, jotka kaikki tarkoittavat eri asiaa. Yleinen kielitutkinto
Yleisen kielitutkinnon voi suorittaa seuraavissa kielissä: englanti, espanja, italia, ranska, ruotsi, saame, saksa, suomi, venäjä. Kieliä on yhteensä 9 ja kahdeksassa niistä voi suorittaa testin kolmella eri tasolla. Italiassa sen sijaan on mahdollista suorittaa testi kahdella eri tasolla. Testit on tarkoitettu aikuisille. Tutkinnosta saa itselleen todistuksen, jossa arvioidaan testatun yleinen kielitaidon taso sekä erikseen kaikki testatut kielitaidon osa-alueet. Bosnian kieli
Kielioppi on identtinen serbian kanssa. Bosnian kielessä on seitsemän sijamuotoa. Sanoilla on kolme sukua: feminiini, maskuliini ja neutri. Sanaluokkia on 10. Perusaikamuotojen (preesens, perfekti ja 1. futuuri) lisäksi aikamuotoja ovat imperfekti, aoristi, pluskvamperfekti ja 2. futuuri. Lauseiden sanajärjestys on melko vapaa. Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen
Kun Yrjö-Koskinen tuli kirkollistoimituskunnan päälliköksi, maassa oli 11 täydellistä valtion lyseota, niistä 8 oli ruotsinkielisiä ja 3 suomenkielisiä. Hänen ponnistelujaan tämän epäsuhdan korjaamiseksi kuvaa se, että kun hän erosi niin Suomessa oli 23 valtion lyseota, joista suomenkielisiä oli 15, eli lähes kaksinkertainen määrä ruotsinkielisiin verrattuna. Näin kehitys toimi siis poikakoulujen taholla, tyttökoulujen kohdalla se oli samansuuntainen. Vuonna 1882 oli maassa 7 ruotsinkielistä valtion tyttökoulua, eikä ainoatakaan suomenkielistä. Kuitenkin vuonna 1899 kouluja oli 12, joista 7 oli suomenkielistä ja 5 ruotsinkielistä. Suomenkielisten koulujen asema oli muuttunut lähes olemattomasta vastaamaan paremmin maan kieliolosuhteita, vaikka todellista tasa-arvoa ei vielä ollutkaan saavutettu. Virallisten kielten opetus eri maissa
Suomella on kaksi "kansalliskieltä", suomi ja ruotsi. Lisäksi saamella (käytännössä pohjois-, inarin- ja koltansaame), romanilla ja suomalaisella viittomakielellä on perustuslaissa mainittu erityisasema. Scrabble
Englanninkielisessä Scrabblessa on virallinen sanakirjasto, johon vuonna 2014 kuului yli 100 000 hyväksyttyä sanaa. Sanakirjaa laajennetaan ajoittain, kun kieleen tulee uusia sanoja. Vuonna 2010 julkaistussa eräässä uudessa versiossa hyväksytyiksi sanoiksi on kelpuutettu myös erisnimiä, kuten paikkojen, ihmisten, yhtiöiden ja tavaramerkkien nimiä. Suomen kielellä ei peliin ole saatavilla virallista sanakirjaa. Suomenkielisten sääntöjen mukaan sanojen kuuluu olla perusmuodossa ja yleiskieltä, eivätkä erisnimet ole sallittuja. Yhdyssanoja ei hyväksytä pelin normaaliversiossa. Suomen kielen sanasto
Lisäksi noin 3 000 suomen kielen sanalla on vastineita vain itämerensuomalaisissa kielissä, mutta ei missään kaukaisemmissa sukukielissä. Erityisen paljon yhteisiä sanoja on karjalan kanssa. Näissä sanoissa on runsaasti johdoksia ja deskriptiivistä sanastoa, ja arviolta kolmannes on lainasanoja. Sellaisia sanoja, jotka tunnetaan vain itämerensuomalaisissa kielissä, mutta joita ei ole voitu todistaa lainoiksi, ovat muun muassa "kylki", "jänis", "musta", "saari" ja "suo". On oletettu, että ne voisivat olla peräisin jostain tuntemattomasta kielestä, jota on puhuttu Fennoskandiassa ennen kantasuomalaisten tuloa. Suomen kieli
Vuosina 1990–1995 valmistui "Suomen kielen perussanakirja" Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisemana ja Editan kustantamana. Perussanakirja on kolmiosainen, ja se sisältää lähes 100 000 hakusanaa. Se kuvaa nykyisen yleiskielen sanastoa ja antaa ohjeita sanojen käytöstä. Perussanakirjan CD-ROM-versio ilmestyi vuonna 1997. "Kielitoimiston sanakirja" on vuonna 2005 julkistettu "Perussanakirjaan" pohjautuva sähköinen sanakirja, joka julkaistiin painettuna laitoksena vuonna 2006. Suomen kielen sanasto
Valtaosa suomen sanastosta on kompleksisia sanoja. "Nykysuomen sanakirjassa" on 210 000 sanaa, joista 64,8 % on yhdyssanoja ja 26,6 % johdoksia. Sanakirjaa varten kerätyssä sanastokokoelmassa oli yli 800 000 sanaa. Uudemmassa "Kielitoimiston sanakirjassa" on 100 000 sanaa, mutta sanastokokoelman koko on noussut yli miljoonan. Suomen murteiden sana-arkistossa on noin 430 000 sanaa. Perussanoja on huomattavasti vähemmän. Suomen murteissa on arvioitu olevan yhteensä noin 10 000 perussanaa, ja "Nykysuomen sanakirjassa" on vajaat 18 000 perussanaa. Jos yleiskielen sanastosta poistetaan nuoret vierasperäiset sanat, jäljelle jää noin 6 000 omaperäistä perussanaa. Palindromi
Suomen kieli taipuu myös varsin pitkiin palindromeihin. Harri Carlson on laatinut yli 170 000 kirjainta tai merkkiä sisältävän palindromirunon, joka on alusta loppuun suomea. Sija
Saksassa on neljä sijaa: nominatiivi, datiivi, akkusatiivi ja genetiivi. Itse substantiivilla on vain harvoja sijapäätteitä. Sijataivutuksessa tärkeämmässä osassa ovat artikkelit. Genetiivi on puhekielestä nykyään lähes hävinnyt, mutta kirjakielessä on edelleen elinvoimainen. Suomen kielioppi
Suomessa on 15 sijamuotoa, joista akkusatiivi esiintyy vain persoonapronomineissa ("minut, sinut" jne.) ja kysymyssanassa "kenet". Sijamuotojen määrä on suomessa poikkeuksellisen suuri, sillä monissa maailman kielissä ei ole ollenkaan sijamuotoja tai jos niitä onkin, tavallisimmin määrä on 6–7. Tosin unkarissa on peräti 21 sijamuotoa. Uralilaisissa kielissä on yleensäkin runsaasti sijamuotoja, sillä niitä on yli kymmenen myös mordvassa, marissa, komissa ja udmurtissa. Viittomakielet
Suomessa on kaksi erilaista viittomakieltä: suomalainen viittomakieli ja suomenruotsalainen viittomakieli. Aiemmin on ollut kiistanalaista, ovatko ne erillisiä kieliä vai onko suomenruotsalainen suomalaisen variaatio, mutta nykyisin niitä pidetään erillisinä kielinä. Karin Hoyer on väitöskirjassaan tutkinut kolmea aiemmin dokumentoimatonta viittomakieltä, joista suomenruotsalainen on yksi. Kaksi muuta ovat albanialainen ja kosovolainen. Väitös perustuu kielten sanakirjahankkeisiin. Hantin kieli
Kieli jakautuu murteisiin, jotka muodostavat kolme ryhmää:
Murteiden väliset foneettiset ja morfologiset erot ovat huomattavia. Keskinäisen ymmärrettävyyden kannalta voidaan puhua jopa kolmesta erillisestä kielestä. Itämurteissa on 6–11 sijamuotoa, etelämurteissa 5–6 ja pohjoismurteissa vain kolme sijaa. Eroja on myös aikamuodoissa ja verbitaivutuksessa. Itämurteissa on kehittynyt monimutkainen vokaalijärjestelmä. Läntisten hantiryhmien kieleen on vaikuttanut mansi, pohjoisten nenetsi ja itäisten selkuppi. Hantissa on paljon lainasanoja komista ja erityisesti venäjästä. Suomen kielen äännerakenne
Suomen konsonanttijärjestelmää voi pitää melko yksinkertaisena siinä mielessä, että maailman kielissä on keskimäärin yli 20 konsonanttia ja joissakin kielissä paljonkin enemmän. Suomessa ei myöskään esiinny sellaisia konsonantteja, jotka olisivat epätavallisia maailman kielissä. Toisin kuin vokaaleilla, suomen konsonanteilla on allofonista vaihtelua. Esimerkiksi konsonanttifoneemi /h/ ääntyy sanan alussa soinnittomana glottaalifrikatiivina [h], mutta palataalikonsonantin edellä palataalisena frikatiivina, kuten sanassa [viçko] "vihko". Vokaalien välissä /h/ ääntyy soinnillisena, esimerkiksi [vaɦa] "vaha". Myös sibilantti /s/:n ääntämys vaihtelee, niin että pyöreiden vokaalien jäljessä se voi ääntyä postalveolaarisena kuin [ʃ], mutta vokaalien välissä soinnillisena kuin [z]. Nasaaliassimilaation vaikutuksesta nasaalikonsonantit mukautuvat seuraavan konsonantin ääntöpaikkaan, niin että esimerkiksi sana "ranka" äännetään [raŋka]. Suomen kielen äännerakenne
Suomessa sanan pääpaino on aina ensimmäisellä tavulla ja sanan viimeinen tavu on painoton. Nelitavuisissa ja pidemmissä sanoissa voidaan erottaa myös sivupaino. Paino on yleensä joka toisella tavulla, esimerkiksi "ˈperuˌnassa" (sivupaino 3. tavulla) tai "ˈkirjoiˌtettaˌvissa" (sivupaino 3. ja 5. tavulla). Jos kolmas tavu on lyhyt, sivupaino siirtyy seuraavalle pitkälle tavulle, esimerkiksi sanoissa "ˈtapaamiˌsesta" (sivupaino 4. tavulla) ja "ˈopiskeliˌjoina" (sivupaino 5. tavulla). Sanan viimeinen tavu on aina painoton. Yhdyssanoissa sivupaino on jälkimmäisen osan ensimmäisellä tavulla: "ˈmaanˌtie", "ˈmatalaˌpalkkainen". Pääpainon sijoittuminen ensimmäiseen tavuun on tyypillistä uralilaisissa kielissä. Suomen kielen aakkoset
Kirjaimia C, Q, W, X, Z, Ž ja Å tavataan sitaattilainoissa eli mukautumattomissa lainasanoissa sekä erisnimissä. Ne äännetään yleensä asianomaisen vieraan kielen mukaisina (ääntämyksestä katso kunkin kirjaimen artikkelia). Niiden äännearvo saattaa vaihdella, mutta usein ne edustavat sellaisia äänteitä tai äänneyhdistelmiä, jotka suomalaisissa sanoissa kirjoitetaan muilla kirjaimilla. Suomen kielen sanasto
Vanhojen omaperäisten sanojen osuus suomen kielen sanastosta on määrällisesti melko pieni, mutta monet niistä ovat hyvin yleisiä, kuten "se", "ei", "hän" ja "olla". Lisäksi ikivanhoista pronominivartaloista on johdettu paljon yleisiä sanoja, kuten "että", "sekä", "kun" ja "kuin". Yhteensä voidaan arvioida, että nykysuomen 100 yleisimmästä sanasta 40 % ja 1 000 yleisimmistä sanasta 10 % perustuu uralilaisen kantakielen sanastoon. Datiivi
Suomen kielessä datiivia vastaa yleensä allatiivi. Suomen allatiivi ilmaisee kuitenkin myös määränpään semanttista roolia, esim. "Menin yliopistolle." On sinänsä arbitraarinen valinta, että suomen sija on nimetty nimen omaan tämän funktionsa mukaan eikä datiiviksi. Myös turkin datiiviksi nimettyä sijaa käytetään myös määränpään ilmaisemiseen. Suomen kieli
Genealogisen eli kielen alkuperään perustuvan luokittelun mukaan suomen kieli kuuluu uralilaisen kielikuntaan. Uralilaisia kieliä on parisenkymmentä, ja niitä puhutaan Euroopan pohjois- ja itäosissa, Unkarissa ja sen lähialueilla sekä Siperiassa. Ne voidaan jakaa kahteen pääryhmään, suomalais-ugrilaisiin kieliin ja samojedikieliin. Suomen lähimpiä sukukieliä ovat itämerensuomalaiset kielet, kuten viro ja karjala. Kaukaisempaa sukua ovat esimerkiksi saamelaiskielet ja unkari. Uralilaiset kielet ovat kehittyneet uralilaisesta kantakielestä. Suomen kielen aakkoset
Aakkosjärjestys perustuu suomen kielessä historiallisista ja käytännön syistä ruotsin aakkosjärjestykseen. Se noudattelee yleistä latinalaisten kirjainten aakkosjärjestystä eräin poikkeuksin. Standardin SFS 4600 mukainen aakkosjärjestys on seuraava: Tiibetin kieli
Tiibetissä on yhdeksän sijamuotoa. Verbit eivät taivu persoonamuodoissa. Sija
Akkusatiivi (latinan verbistä "accusare" ’syyttää’) eli kohdanto ilmaisee akkusatiivikielissä tekemisen kohdetta eli lauseen objektia. Suomessa sen pääte on yksikössä "-n", monikossa "-t" ja joissakin pronomineissa "-t". Yksikön päätteen samannäköisyys genetiivin kanssa on äännekehityksestä johtuva sattuma. Suomen kielessä on erillinen akkusatiivi vain persoonapronomineissa ja kuka-kysymyssanassa. Suomen kieli
Suomessa on neljä aikamuotoa: preesens, imperfekti, perfekti ja pluskvamperfekti. Preesensillä ei ole tunnusta, ja imperfektin tunnus on "i". Perfekti ja pluskvamperfekti ovat liittomuotoja, jotka muodostetaan "olla"-verbistä ja pääverbin partisiippimuodosta. Suomen kielen äännerakenne
Suomen perussanojen vartalot ovat tyypillisesti kaksitavuisia ja vokaaliloppuisia. Yleisiä rakenteita omaperäisissä, kaksitavuisissa perussanoissa ovat KVK.KV ("pen"."tu"), KVV.KV ("jou"."si"), KV.KV ("ka"."la"), KVVK.KV ("juus"."to"), KVKK.KV ("lamp"."pu") ja VK.KV ("ah"."ma"). Konsonanttiloppuisia niistä on vain runsaat 10 %. Yksitavuisia sanoja on vähän, ja niistä suurin osa on funktiosanoja, kuten pronomineja ("me", "te", "hän", "se"), konjunktioita ("ja", "kun", "jos"), kieltoverbi "ei" ja kopulaverbin yksikön 3. persoona "on". Lyhyimmät sisältösanat ovat "ui" (< "uida") ja "yö", ja lisäksi KVV-tyyppisiä on jonkin verran, kuten "puu" ja "kuu". KVK-tyyppiset lainasanat mukautuvat helposti KVK.KV-rakenteeseen, kuten "pop" > "poppi". Kolmi- ja useampitavuiset sanat ovat usein johdoksia ("kalaisa", "kalastaa") tai yhdyssanoja ("kalakeitto", "kalankasvatus"). Teoriassa suomen kielen sanat voivat olla hyvinkin pitkiä, koska yhdessä sanassa voi olla useita johtimia ja sen lisäksi vielä taivutussuffikseja. Jonkin verran kaukaa haettu esimerkki on "järjestelmällistyttämättömyydellänsäkään". Kielitoimiston sanakirjan pisimmät sanat ovat yhdyssanoja, kuten "pyyhkäisyelektronimikroskooppi" ja "elintarviketurvallisuusvirasto". Finnish B
Finnish B on suomi vieraana kielenä -oppiaine. Aine kuuluu IB-diplomiohjelmaan. Se kuuluu Group 2 -kieliin, joihin kuuluu noin 80 eri kieltä. Suomessa Finnish B:n voi ottaa paluumuuttaja tai opiskelija, jolla on suomi toisena kielenä. Ulkomailla opiskelua pitäisi olla ainakin yli kaksi vuotta, jotta voisi ottaa Finnish B:n. Finnish B on myös tarjolla muutamassa muussa maassa kuin Suomessa. Opiskelussa keskitytään enimmäkseen suomen kirjoittamiseen ja puhumiseen. Finnish B -ainetta pystyy opiskelemaan SL- tai HL-tasoisena, riippuen lukion tarjonnasta. SL-lyhenne tulee sanoista Standard Level suomennettuna ""perustaso"" ja HL-lyhenne tulee sanoista Higher Level suomennettuna ""korkeampi taso"". Kiina
Klassinen ja moderni kiinan kieli ovat kaksi eri kieltä. Kiinassa on tusinoittain kieliä. Merkit voivat olla samoja, vaikka muutoin murteet voivat erota kuten ruotsi ja saksa. Useimmat ymmärtävät mandariinikiinaa, jota yksinomaan käytetään radiossa ja tv:ssä. Kaikki eivät puhu sitä. Vain Guăngzhōussa sallitaan ohjelmat paikalliskielellä. Kiinan puhekieli on verraten helppoa. Siihen ei sisälly sanojen taivutusta, aikamuotoja, yksikköä ja monikkoa, vahvoja verbejä ja akkusatiivia, datiivia jne. Sanajärjestys välittää merkityksen. Merkkikirjoitus sopii tähän kieleen. Äänialoja (tooneja, sävelkorkeuksia) on neljä: "ā", "á", "ă" ja "à". Laajin kiinan kielen sanakirja vuodelta 1718 sisältää 47 035 merkkiä. Virallinen lukutaito Kiinassa on 2000 merkkiä. Ne vastaavat 97–98 % normaalitekstistä, jossa kirjallisuuden ja lehtien luku on vielä vaikeaa. 4000 merkkiä vastaa jo 99,8 % tekstistä ja on sujuvaa. 5000 merkkiä vastaa täysin sujuvaa kieltä. Sloveeni
Sloveenissa on kuusi sijamuotoa ja kolme kieliopillista sukua. Paalin kieli
Paalin kielen nominit taipuvat suvussa, luvussa ja sijassa. Sijamuotoja on kahdeksan: nominatiivi, vokatiivi, akkusatiivi, instrumentaali, ablatiivi, datiivi, genetiivi ja lokatiivi. Sukuja on kolme: maskuliini, feminiini ja neutri. 
Verbeillä on kuusi aikamuotoa: preesens, imperfekti, aoristi, perfekti, futuuri ja temporaalinen konditionaali. Prepositio
Prepositio eli etusana on ennen nominia käytettävä sana, joka ilmaisee aikaa, paikkaa, tapaa tms. (vrt. adverbi). Suomen kielessä prepositioita on vähän, ja niiden asemesta käytetään useimmiten sijamuotoja ja postpositioita. Koska monesti samaakin sanaa voidaan käyttää sekä pre- että postpositiona, niistä käytetään usein yleisnimitystä adpositio. Prepositioina niitä käytetään usein vakiintuneissa sanonnoissa tai arkaaisessa, runollisessa kielessä. Sitä vastoin prepositiot ovat yleisiä esimerkiksi germaanisissa ja romaanisissa kielissä. Monia vieraiden kielten prepositioita vastaavat suomen kielessä myös sijapäätteet. Suomen kielen äännerakenne
Suomen kielessä vallitsee vokaalisoinnuksi kutsuttu fonotaktinen rajoitus, jonka mukaan yhdessä sanassa voi olla vain joko takavokaaleja ("a", "o", "u") tai etuvokaaleja ("ä", "ö", "y"). Vokaalisointu koskee paitsi sanavartaloita, myös niihin liittyviä suffikseja, kuten taivutuspäätteitä ("tuhmassa" – "tyhmässä") ja johtimia ("tuhmuus" – "tyhmyys"). Vokaalisointu ei kuitenkaan koske yhdyssanoja, kuten "kesäloma" ja "isoisä". Suomen kielen sanasto
Suomen sanastoa on pidetty poikkeuksellisen omaperäisenä siksi, että vierasperäisiä sanoja on usein tietoisesti vältetty ja niille on pyritty luomaan omaperäisiä vastineita, kuten esimerkiksi "järjestö" ja "periaate" sanojen "organisaatio" ja "prinsiippi" tilalle. Lisäksi suurin osa yleisimmistä lainasanoista on sellaisia, että tavallinen kielenkäyttäjä ei edes tunnista niitä lainoiksi, kuten esimerkiksi "puhdas", "sata", "kaikki" tai "etsiä". Helpommin havaittavia ovat lähinnä kreikan ja latinan aineksista johdetut ja monissa eri kielissä tunnetut sanat, kuten "auto", "historia", "kilometri", "normaali" ja "numero". Kuitenkin suomea voi nykyisen sanastonsa suhteen pitää pitkälti indoeurooppalaisena kielenä, sillä varovaisestikin arvioiden 1 000 yleisemmästä kantasanasta yli kolmannes on lainaperäisiä. Lokatiivi
Niissä uralilaisissa kielissä, joissa paikallissijasarjoja on useita, kuten suomessa ja unkarissa, lokatiiviksi nimitetään sitä olosijaa, joka kuuluu niin sanottujen yleisten paikallissijojen sarjaan. Suomessa tätä lokatiivia ei elävänä sijamuotona enää ole olemassa, vaan se jatkaa elämäänsä hieman toisessa tehtävässä essiivinä. Vanha lokatiivinen merkitys näkyy vielä sellaisissa adverbeissa kuin "kaukana", "kotona", "luona", "läsnä", "mukana", "siinä", "takana" ja "ulkona". Sija
Monissa kielissä on myös sijoja, jotka ovat osoitettavissa kieliopillistumisen tuloksiksi. Sijojen muodostuminen on tällöin osa laajempaa kiertokulkua, jossa sanan ja sijapäätteen muodostama kokonaisuus leksikaalistuu postpositioksi ja muuttuu lopulta aidoksi sijapäätteeksi. Kierros voi alkaa uudelleen, kun uusista sijamuodoista muodostuu jälleen leksikaalistuneita adverbeja. Havainnollinen esimerkki sijojen syntymekanismista on itämerensuomalaisten kielten "kanssa"-postpositiosta muodostunut komitatiivi. Alun perin sana "kanssa" on ollut "kansa"-sanan inessiivimuoto ("kansassa"), mutta on myöhemmin leksikaalistunut postpositioksi. Viron kielessä kehitys on edelleen jatkunut ja postpositiosta on muodostunut sijapääte -"ga", esimerkiksi "kalaga" ’kalan kanssa’. Vastaavasti vatjassa komitatiivin sijapääte on -"kaa", esimerkiksi "kalaakaa", ja liivissä -"ks", esimerkiksi "kalaks". Karjalassa ja vepsässä komitatiivi on syntynyt vastaavalla tavalla, mutta sijapäätteen pohjana on ollut "kera"-postpositio, josta on muodostunut genetiivin kanssa sijapääte -"nke", esimerkiksi "kalanke". Suomen puhekielessä on yleistynyt viime aikoina uusi komitatiivia vastaava postpositioilmaus, esimerkiksi "kalan kaa" (tai "kalankaa") ’kalan kanssa’, mutta sen mahdollinen kehittyminen aidoksi osaksi suomen kielen sijajärjestelmää vaatii hyvin pitkän ajan – jopa satoja vuosia, kuten muissakin itämerensuomalaisissa kielissä. Suomen kielen äännerakenne
Suomessa on 10 perustavaa tavutyyppiä, jos konsonanttiyhtymillä alkavia tavuja ei lasketa mukaan. Tavun ytimessä on lyhyt vokaali (V) tai pitkä vokaali tai diftongi (VV). Ne voivat muodostaa tavun yksinkin, mutta niiden edessä voi olla yksi konsonantti (K) ja jäljessä yksi tai kaksi konsonanttia. Sija
Jotkin kielitieteen suuntaukset, muun muassa sijakielioppi, nimittävät sijoiksi myös todellisten lauseiden pohjana olevan merkitysrakenteen kategorioita eli "syväsijoja". Niitä oletetaan olevan pieni, rajallinen määrä ja ne voivat todellisissa ilmauksissa toteutua eri tavoin. Esimerkiksi syväsija "väline" ilmaistaan suomen kielessä usein morfologisella adessiivisijalla ("Avasin oven avaimella), mutta joskus myös nominatiivilla (Avain avasi oven"). Luettelo kielistä
saaroa - sadri - saksa - šamerzadi - samoa - sangesari - sangu - sanskrit - santali - saparua - saraiki - sarikoli - šartšagpakha - sateré-mawé - sawi - sekani - selkuppi - semnan - sena - serbia - šerpa - seto - sgaw - shambala - sichuanin-yi - sidamo - silbo (vihellyskieli) - šina - sindhi - sinhali - siperianjupik - sirionó - sirmauri - sivendi - skotti - slavey - slovakki - sloveeni - soga - somali - šona - sonha - sooninke - sorbi - suba - šugnani - sukuma - šumašti - sumbawa - sunda (sundaneesi) - suomalainen viittomakieli - suomi - surjapuri - suruí do Pará - svani - swahili - swazi - sylheti Liettuan kieli
Liettua on inflektoiva kieli, eli verbien ja nominien taivutusmuodot ovat tärkeitä ilmausten muodostamisessa. Nominien sijamuotoja on 7, sukuja kaksi, lukuja kaksi (mutta murteissa esiintyy myös duaali eli kaksikko). Verbeillä on neljä yksinkertaista aikamuotoa sekä niitä vastaavat yhdistetyt aikamuodot ja neljä tapaluokkaa; lisäksi verbien nominaalitaivutus on hyvin rikas.
Liettua on SVO-kieli kuten suomi: lauseenjäsenten tavanomainen järjestys on subjekti–predikaatti–objekti. Suomen kielen äännerakenne
Suomen kielessä äänteiden pituus eli kvantiteetti erottelee merkityksiä. Pituusasteita on kaksi, ja oikeinkirjoituksessa lyhyet äänteet merkitään yhdellä ja pitkät kahdella kirjaimella. Esimerkiksi sanoilla "taakka", "taakkaa", "takka", "takkaa" ja "takaa" on eri merkitys. Konsonanteista käytetään yleensä nimityksiä yksinäiskonsonantti ja geminaatta, vokaaleista taas lyhyt ja pitkä vokaali. Suomen kielioppi
Vajaakäyttöisiä sijoja ovat abessiivi, instruktiivi ja komitatiivi. Niitä käytetään harvoin ja niiden käyttöön liittyy morfologisia ja syntaktisia rajoituksia. Instruktiivi ja komitatiivi sisältävät aina monikon tunnuksen, joten niissä ei voi erottaa yksikköä ja monikkoa. Jos substantiivi on komitatiivissa, siihen liittyy vielä possessiivisuffiksi. Abessiivilla ilmaistaan, mitä ilman jokin on tai tapahtuu, esimerkiksi "esteettä", "tuntematta kipua". Instruktiivi ilmaisee tapaa tai välinettä: "kaksin käsin", "suurin toivein". Komitatiivi ilmaisee yhteenkuuluvuutta, kuten "tyttö pitkine letteineen" tai "presidentti puolisoineen". Sitä käytetään sijamuodoista vähiten. Suomen kieli
Ensimmäinen täysin yksikielinen suomen kielen sanakirja on "Nykysuomen sanakirja". Sen ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 1951, vaikka toimitustyö alkoi jo 1920-luvun lopussa. Sen jälkeen osia ilmestyi tasaiseen tahtiin vuoteen 1961 asti, jolloin julkaistiin kuudes ja viimeinen osa. Professorit Martti Airila ja Matti Sadeniemi olivat kirjan päätoimittajia. "Nykysuomen sanakirja" on sekä kieltä kuvaava että suosituksia sanojen käytöstä antava teos. "Nykysuomen sanakirja" sisältää yli 200 000 hakusanaa. Vuonna 2002 WSOY julkaisi sanakirjan 15. painoksen, joka on kaikkien uusintapainosten lailla identtinen ensipainoksen kanssa. Suomen kielen äännerakenne
Kielitypologisesti /i/, /u/, /e/, /o/ ja /ɑ/ ovat tavallisia, eli ne esiintyvät monissa maailman kielissä, mutta /y/, /ø/ ja /æ/ ovat harvinaisempia. Etenkin pyöreät etuvokaalit /y/ ja /ø/ ovat epätavallisia, koska yleensä pyöreät vokaalit ovat takavokaaleita. Maailman kielissä on tavallisimmin viisi vokaalifoneemia, joten suomessa vokaaleita on vähän keskimääräistä enemmän, mutta toisaalta esimerkiksi saksassa vokaaleita on jopa 14. Suomessa on kuitenkin melko paljon vokaaleita suhteessa konsonantteihin. Konsonanttifoneemeita on vain 1,6 yhtä vokaalifoneemia kohden, kun eri kielten mediaani on 3,6. Juoksevassa tekstissä vokaaleita esiintyy vielä enemmän, sillä suomenkielisessä kirjoitetussa tekstissä tai litteroidussa puheessa vokaaleita on 48–49 % kaikista kirjainmerkeistä. Suomen kieli
Suomen itsenäistymisen jälkeen hallitusmuodossa säädettiin, että Suomen kansalliskielet ovat suomi ja ruotsi. Suomen kielen asema oli kuitenkin vahvistunut niin paljon, että kyse oli enemmänkin ruotsinkielisen kansanosan oikeuden takaamisesta. Nykyään suomi on myös yksi Euroopan unionin 24 virallisesta kielestä. Varhaiskantasuomi
Varhaiskantasuomen äännejärjestelmän rekonstruktioista on eräitä erimielisyyksiä, mutta yleisimmin hyväksytty on:Varhaiskantasuomeen voidaan rekonstruoida kuusi sijaa: Genetiiviä on käytetty myös datiivin merkityksessä (osoittamaan epäsuoraa objektia). Ilmeisesti objektin sijana on käytetty akkusatiivin ohella myös partitiivia samaan tapaan kuin suomessakin. Samantapaista objektin sijan vaihtelua esiintyy mordvassa ja siitä on jäänteitä myös saamelaiskielissä. Suomen kieli
Suomen kielen sanajärjestys on melko vapaa siinä mielessä, että lauseenjäsenet voivat sijoittua eri järjestykseen ilman, että lauseesta tulee kieliopin vastainen tai sen kuvaama asiantila muuttuu, koska sanojen kieliopillinen tehtävä käy ilmi niiden taivutusmuodoista eikä sitä tarvitse ilmaista sanajärjestyksellä. Tässä suhteessa suomi eroaa esimerkiksi englannista, jossa sanajärjestyksen muutos aiheuttaa myös lauseen merkityksen muutoksen. Komin kieli
Komin sijajärjestelmä on voimakkaasti uusiutunut siten, että vanha vartalovokaali on liittynyt sijatunnuksiin, jotka osittain ovat syntyneet agglutinaation, osittain vanhojen sijatunnusten reanalyysin tietä. Suurin osa sijoista on yhteisiä udmurtin kanssa. Yleisimmän käsityksen mukaan komissa on 16 sijaa, mutta monia postpositiorakenteita käytetään lähes sijojen tapaan. Suomen kielen historia
Vuoden 1000 tienoilla Suomessa oli arkeologisten löytöjen perusteella neljä asutusaluetta, joiden on tulkittu edustavan myös neljää muinaismurretta: Varsinais-Suomi, Häme, Karjala ja Savo. Myös vanhimmissa kirjallisissa lähteissä, kuten riimukivissä, kertomuksissa ja historiallisissa asiakirjoissa, on mainittu omina alueinaan Suomi (= Varsinais-Suomi), Häme ja Karjala, mahdollisesti myös Pohjanmaan rannikko eli kveenien asuma-alue. Tämä vanha heimojako on myös suomen murrejaon perusta. Monet suomen murteiden väliset erot perustuvat osaksi jo kantasuomen aikaisiin murre-eroihin: siksi suomen länsimurteissa ja etenkin lounaismurteissa on enemmän yhtäläisyyksiä viron kanssa, kun taas itämurteet muistuttavat monessa suhteessa karjalan kieltä. Nykyinen suomen kieli on siis kehittynyt kahdesta erilaisesta kielimuodosta. Toisaalta Suomenlahden eteläpuolella on tapahtunut kielellisiä muutoksia, minkä takia viro on kehittynyt eri suuntaan kuin suomi. Suomen kieli
Periaatteessa suomen kielen sanat voivat olla hyvinkin pitkiä, koska yhdessä sanassa voi olla useita johtimia ja sen lisäksi vielä taivutussuffikseja. Jonkin verran kaukaa haettu esimerkki on "järjestelmällistyttämättömyydellänsäkään". Kielitoimiston sanakirjan pisimmät sanat ovat yhdyssanoja, kuten "pyyhkäisyelektronimikroskooppi" ja "elintarviketurvallisuusvirasto". Suomen kieli
Suomen kieli ("suomi") on uralilaisten kielten itämerensuomalaiseen ryhmään kuuluva kieli. Sitä puhuu äidinkielenään Suomessa 4,9 miljoonaa ja toisena kielenä 0,5 miljoonaa henkilöä. Suurimmat suomea puhuvat vähemmistöt ovat Ruotsissa, Norjassa ja Venäjällä. Sanojen johtaminen
Suomen kielelle on ominaista johdosten runsaslukuisuus; suomen kielessä on noin 200 johdinta. Suomen kielessä on myös paljon johdoksista edelleen johdettuja sanoja. Näin voi muodostua pitkiäkin johdosketjuja (esimerkiksi kauppa > kaupallinen > kaupallistua > kaupallistuminen).
Iso suomen kielioppi erittelee yhdeksän pääjohdostyyppiä muodollisin kriteerein. Yhteen kategoriaan voi kuulua useita eri johtimia. Sanaluokka
Numeraalit ovat lukusanoja, jotka ilmaisevat määrää ja järjestystä. Numeraalit jaetaan peruslukuihin ja järjestyslukuihin. Perusluvut kertovat lukumäärän ja vastaavat kysymykseen "kuinka monta". Järjestysluvut ilmaisevat järjestystä ja vatsaavat kysymykseen "kuinka mones". Lukusanat yhdestä kymmeneen kirjoitetaan tavallisesti tekstissä kirjaimin, kuten myös tasaluvut ("sata, miljoona"). Suuret luvut merkitään yleensä numeroilla. Vaikka lukusana kirjoitetaan numeroin, täytyy sen taivutuspääte kirjoittaa kirjaimin (14:nteen). 
Nomineja voi taivuttaa sijamuodoissa. Suomen kielessä on 15 sijamuotoa eli taivutusmuotoa. Sijamuodon tunnistaa sanan lopussa olevasta sijapäätteestä: "kirjaksi. Monikon tunnus -i-" sijaitsee sanan ja sijapäätteen välissä: "autoista". Sanaluokka
Verbit taipuvat myös aikamuotoihin. Suomen kielessä verbeillä on neljä aikamuotoa: preesens, imperfekti, perfekti ja pluskvamperfekti. Preesens kuvaa nykyhetkeä ja tulevaisuutta, kun taas imperfekti, perfekti ja pluskvamperfekti menneisyyttä. Perfektissä ja pluskvamperfektissä ei riitä yksi sana, vaan lisäksi tarvitaan aina "olla"-verbi. 
Olen ("preesens") innoissani, koska hyppäsin ("imperfekti") laskuvarjolla. Olen halunnut ("perfekti") pitkään tehdä sen, mutta olin pelännyt ("pluskvamperfekti") yrittää. Suomen kielioppi
Tavallinen eli neutraali sanajärjestys on SVO, eli subjekti tulee ennen verbiä ja objekti sen jälkeen. Se on Euroopan kielissä vallitseva sanajärjestys. Myös predikatiivi tulee verbin jäljessä: "Tämä laiskottelu on aika mukavaa". Omistuslauseessa neutraali sanajärjestys on omistaja + verbi + omistettava, esimerkiksi "Meillä on lomaa". Jos lauseen pääjäsenet ovat jossain toisessa järjestyksessä, lause ei kuvaa pelkästään asiantilaa vaan se välittää muitakin merkityksiä. Esimerkiksi lause "Löysin minä sieniä" alkaa verbillä, mikä korostaa lauseen paikkansapitävyyttä. Puhutussa kielessä tätä ilmaistaan myös sanoja painottamalla. Vastaavasti subjekti "Assi" saa erityisen painon lauseissa "Assi sen järjesti" (eikä Ossi) ja "Sen järjesti Assi" (eikä kukaan muu). Sija
Morfologinen sija eli sijamuoto (kaasus) on nominin taivutusmuoto. Sen avulla ilmaistaan nominin suhdetta lauseen muihin jäseniin. Helsinki
Suomenkielisellä työväenopistolla on yhdeksän omaa toimipaikkaa ja lisäksi se toimii 60 pisteessä, kuten kouluilla ja kirjastoissa. L
Suomen kielessä on joitain l-kirjaimeen päättyviä sanoja. Lokatiivi
Lokatiivi on yleismerkityksinen olosija eli paikallissijoihin kuuluva sijaintia ilmoittava sijamuoto (). Suomen kielessä ei ole lokatiivia, vaan sen asemesta käytetään eriytyneempiä olosijoja inessiiviä ("sisäolento"), adessiivia ("ulko-olento") ja essiiviä ("olento"), joista viimeinen on kehittynyt lokatiivista. Aakkosjärjestys
Latinalaisia kirjaimia käyttävien kielten aakkosjärjestykset saattavat poiketa toisistaan huomattavasti etenkin niiden kirjainten osalta, jotka eivät kuulu klassisen latinan kirjaimistoon. Esimerkiksi suomen aakkoset päättyvät ”S, T, U, V, (W), X, Y, Z, Å, Ä, Ö” mutta viron aakkoset ”S, Š, Z, Ž, T, U, V, W, Õ, Ä, Ö, Ü, X, Y”. Saksan aakkosissa Ö on O:n tarkkeellinen variantti, mutta unkarin aakkosissa se on itsenäinen, heti O:n jäljessä seuraava kirjain. Possessiivisuffiksi
Suomen kielessä possessiivisuffikseja on viisi (koska yksikön ja monikon 3. persoonan possessiivisuffiksit ovat samannäköiset), mutta laajempiakin järjestelmiä voi olla, jos esimerkiksi kielessä on yksikön ja monikon lisäksi kaksikko eli duaali (kuten esimerkiksi saamen kielessä). Joissakin kielissä possessiivisuffiksin, omistajan ja/tai omistettavan useutta ilmaisevien ainesten sekä sijapäätteiden yhdistelmät voivat käyttäytyä epäsäännöllisillä ja mutkikkailla tavoilla, niin että kieliopissa on kuvattava erikseen absoluuttinen (possessiivisuffiksiton) ja possessiivinen taivutus. Suomen kielessä liitteitä käytetään myös lauseenvastikkeissa, kun sillä ja päälauseella on suffiksin persoonan mukainen sama subjekti ("Nukkuessamme näemme unia."). Suomen kieli
Vanhojen omaperäisten sanojen osuus suomen kielen sanastosta on määrällisesti melko pieni, mutta monet niistä ovat hyvin yleisiä, kuten "se", "ei", "hän" ja "olla". Lisäksi ikivanhoista pronominivartaloista on johdettu paljon yleisiä sanoja, kuten "että", "sekä", "kun" ja "kuin". Yhteensä voidaan arvioida, että nykysuomen 100 yleisimmästä sanasta 40 % ja 1 000 yleisimmistä sanasta 10 % perustuu uralilaisen kantakielen sanastoon. Suomen kielioppi
Suomen kielen sanaluokat voidaan jakaa taivutuksen perusteella kolmeen ryhmään:Suomen kielessä vapaita eli leksikaalisia morfeemeja ovat sanojen vartalot. Sidonnaiset eli kieliopilliset morfeemit ovat suffikseja, jotka liitetään sanavartalon perään. Tavu
Suomen kielessä tavun ytimenä on aina vokaali, joka voi olla lyhyt (esim. "a"), pitkä (esim. "aa") tai diftongi (esim. "au"). Erilaisia tavuja on suomessa vajaat 3000, ja yleensä tavuun kuuluu 1–4 äännettä. Kotoperäisissä sanoissa tavujen rakenne voi monimutkaisimmillaan olla muotoa KVRK, jossa K on konsonantti, V vokaali ja R resonantti ("r, l, m" tai "n"): "kers·kuu, kelk·ka, lamp·pu, lant·tu". Puhekielessä voi esiintyä myös tavuja, joiden muoto on KVK"s": "kaks", "laps" (mutta kirjakielisemmin äännettäessä "s" aloittaa näissä tapauksissa uuden tavun: "kak·si, lap·si"). Kaikki kielet eivät salli näin monimutkaisia tavurakenteita, mutta toisaalta joissain kielissä rakenne voi olla mutkikkaampikin. Esimerkiksi japanissa vain muoto KV on sallittu. Vepsän kieli
Vepsä on säilyttänyt hyvin paljon muinaiselle itämerensuomalaiselle kantakielelle ominaisia piirteitä. Siksi sitä kutsutaankin toisinaan itämerensuomalaisten kielten sanskritiksi. Vepsässä on 24 sijamuotoa, joista uusimmat ovat syntyneet postpositioiden sulautuessa edeltävään sanaan. Suomen kielioppi
Suomen verbit taipuvat kolmessa persoonassa yksikössä ja monikossa, joten suomessa on kuusi kieliopillista persoonaa: yksikön 1. ("minä"), 2. ("sinä") ja 3. ("hän") persoona sekä monikon 1. ("me"), 2. ("te") ja 3. ("he") persoona. Persoonaa ilmaistaan erityisellä persoonapäätteellä, joka on sama kaikissa moduksissa imperatiivia lukuun ottamatta. Yksikön 3. persoonan pääte on vartalon loppuvokaalin pidentymä, esimerkiksi "sano"+"o". Pitkään vokaaliin tai diftongiin päättyvissä verbivartaloissa yksikön 3. persoona on päätteetön, esimerkiksi ("hän") "syö". Puhekielessä monikon 1. persoonassa käytetään yleisesti "mme"-päätteisen persoonamuodon asemesta passiivimuotoa, esimerkiksi "me tehdään". Ithkuil
Ithkuilin sanasto koostuu mahdollisesti peräti 3 600 eri sanajuuresta, joista vasta 900 on käännetty. Joka sanajuuri koostuu kahdesta radikaalista, joista voidaan derivoida tuhansia uusia lekseemejä ithkuilin monimutkaisten morfofonologian sääntöjen mukaan. Kielessä esiintyy myös mm. 3 sanavartaloa, 14 valenssia, 30 modaliteettia, 32 aspektia, 8 tapaluokkaa ja 81 sijamuotoa (suomen kielessä taas on vain 15 sijamuotoa). Formatiivisten sanaluokkien sanojen runkoihin voidaan lisätä peräti 153 affiksia. Ithkuilin eri sijamuotoja ovat mm. datiivi, ergatiivi, instrumentaali, genetiivi, essiivi, abessiivi, komitatiivi jne. Kielessä esiintyy myös paljon harvinaisia sijamuotoja kuten postulatiivi (viittaa hypoteettiseen substantiiviin tai tilanteeseen joka käydessä toteen aiheuttaa päälauseen kuvaamansa seurauksen, esim. "Jos sataa lunta, niin en mene ulos") sekä jopa partitiivi, joka esiintyy paitsi suomessa vain virossa, saamelaiskielissä ja harvassa muussa. Suomen kieli
Suomen kielessä käytetään latinalaisia kirjaimia, jotka ovat aakkosjärjestyksessä A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, K, L, M, N, O, P, Q, R, S, (Š), T, U, V, W, X, Y, Z, (Ž), Å, Ä ja Ö. Kirjaimia C, Q, W, X, Z, Ž ja Å tavataan sitaattilainoissa eli mukautumattomissa lainasanoissa. Nykysuomen sanakirja
Koska "Nykysuomen sanakirja" on koottu 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla, sen sanasto on osittain vanhentunutta. Sen paikan kielenhuollon virallisena ohjenuorana ovatkin myöhemmin vieneet uudemmat teokset. Vuosina 1990–1994 ilmestyi Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen toimittama kolmiosainen "Suomen kielen perussanakirja" ja vuonna 2004 julkaistiin sähköisessä muodossa (painettuna 2006) "Kielitoimiston sanakirja", joka on "Perussanakirjan" uudistettu versio. Kielitoimiston sanakirja on päivitetty sekä painettuna kirjana että sähköisessä muodossa muutaman vuoden välein. "Nykysuomen sanakirja" on yhä ylivoimaisesti laajin suomen kielen sanakirja: siinä on yli 200 000 hakusanaa, kun painetussa "Suomen kielen perussanakirjassa" niitä on vain alle 100 000. Uusista kirjoista on karsittu etenkin murresanoja ja vanhemman kirjallisuuden sanastoa, joka ei ole ollut vuosikymmeniin aktiivisessa käytössä.