Mikä on Ola ”Fogeli” Fogelberg tunnetuin sarjakuva?
Ola Fogelberg
Ola ”Fogeli” Fogelberg (20. heinäkuuta 1894 Helsinki – 25. elokuuta 1952 Tammisaari) oli suomenruotsalainen sarjakuvataiteilija ja Osuusliike Elannon mainospäällikkö, jota pidetään yhtenä suomalaisen sarjakuvan tärkeimmistä pioneereista. Hänen tunnetuin luomuksensa on sarjakuva "Pekka Puupää", jota hän piirsi 27 vuoden ajan vuosina 1925–1952 ja jota työtä jatkoi myöhemmin hänen tyttärensä Ruth Elisabeth "Toto" Fogelberg-Kaila 23 vuoden ajan vuosina 1952-1975. Fogelbergin töihin kuuluu myös kaikkien aikojen ensimmäinen suomalainen jatkosarjakuva "Janne Ankkanen". Sarjakuvansa hän signeerasi nimimerkillä Fogeli.
Peter Bagge
Baggen tunnetuin sarjakuva on vuodesta 1990 alkaen ilmestynyt Hate, joka kuvaa Buddy Bradleyn ja tämän ystävien elämää sijoittuen aluksi grunge-boomin aikaiseen Seattleen ja myöhemmin New Jerseyn lähiöihin. Hänen tuotantonsa edustaa underground-sarjakuvaa ja Bagge toimittikin suuntauksen tunnetuimman tekijän, Robert Crumbin, Weirdo-lehteä vuodesta 1983 vuoteen 1986. Pekka Puupää
Pekka Puupää on sarjakuvapiirtäjä Ola Fogelbergin luoma hahmo, joka esiintyi 1925–1975 samannimisessä suositussa sarjakuvassa. Ola Fogelbergin eli Fogelin kuoltua vuonna 1952 sarjan piirtämistä jatkoi hänen tyttärensä Toto Fogelberg-Kaila. Sarjasta koottiin vuosina 1943–1976 yhteensä 34 albumia. Pekka Puupää on hyväntahtoinen mutta jokseenkin tyhmä miekkonen, jota muiden on helppo jymäyttää ja käyttää hyväkseen. Sarjan tärkeimmät sivuhenkilöt ovat Pekan pirttihirmuvaimo Justiina ja hänen ovela kaverinsa Pätkä. Tämä kolmikko esiintyi myös vuosina 1953–1960 kolmessatoista Suomen Filmiteollisuuden tuottamassa "Pekka ja Pätkä" -elokuvassa, joissa heitä näyttelivät Esa Pakarinen, Siiri Angerkoski ja Masa Niemi. Lisäksi 1980-luvulla ohjaaja Visa Mäkinen teki Pekka Puupäästä televisiosarjan ja kaksi elokuvaa. Suomen sarjakuvaseuran vuosittain jakama Puupäähattu-palkinto perustuu Pekka Puupään tunnusomaiseen hattuun. Egon Friedell
Jo opiskeluaikanaan Friedell heittäytyi innokkaasti mukaan wieniläiseen kahvila- ja kabareemaailmaan. Hänestä tuli kirjailija Peter Altenbergin ympärille muodostuneen piirin jäsen ja monien kirjallisuuslehtien vakituinen avustaja. Hän hankki kokemusta esiintyjänä kabaree Höllessä (suom. Horna) ja toimi vuosina 1908–1910 Kabaree Ledermausin (suom. Kabaree Lepakko) taiteellisena johtajana. Myös vakavampi teatteriharrastus veti Friedelliä puoleensa. Ensimmäisiä teatterirooleja oli poliisikomentaja Frank Wedekindin näytelmässä "Die Büchse der Pandora" (suom. "Pandoran lipas") vuonna 1905. Näyttelijäntyön kohokohtia olivat esiintymiset Berliinissä 1913–1914 Max Reinhardtin ohjaamissa Leo Tolstoin ja Bernard Shawn näytelmissä. Wieniläisintellektuellien ystäväpiirissä, johon kuuluivat Altenbergin ohella muun muassa Hermann Bahr, Hugo von Hofmannsthal, Arthur Schnitzler, Karl Kraus, Oskar Kokoschka ja Adolf Loos, Friedell sai varhain mainetta sanavalmiina originellina ja "nauravana filosofina". Me (lehti)
Sarjakuvista pitkäaikaisimpia oli Ola Fogelbergin Pekka Puupää(1925 – 1952). Muita lehdessä ilmestyneitä sarjakuvia ovat olleet 1930-luvulla mm. Pupu ja Pelle, Sisun pojat, Pojat , 1950-luvulla Topi Toimelias, Pikku Risto ja Kolumbus, Niilo Näppärä. 1960-luvulla Peni, Jumbo, Peppi Pitkätossu, Mirri ja kumppanit, Simasuu, Pikku Rikke ja hänen kissansa. 1970-luvulla Welho, Miiru ja Hiiru, Tom ja Jerry ja Kössi Kenguru. Mämmilä-sarjakuva ilmestyi ensimmäisen kerran yhtäjaksoisesti Me-lehdessä vuosina 1976–1983. 1980- ja 1990 luvuilla ilmestyivät mm. Rauno ja Siiri ja Rieku ja Raiku. Oliveira da Figueira
Oliveira da Figueira on henkilöhahmo belgialaisen Hergén piirtämässä ja kirjoittamassa "Tintti"-sarjakuvassa. Veli-Pekka Alare
Alare tunnetaan parhaiten muinaiseen Suomeen sijoittuneesta sarjakuvastaan "Pekko" (1972–1979), joka oli satiiria silloin eletystä nykyhetkestä. Pekko syntyi alun perin Amos Andersonin taidemuseon sarjakuvanäyttelyyn 1971, ja sitä julkaisi "Hymy"-lehti. "Suosikissa" 1975–1979 ilmestynyt ja vuonna 2005 kirjaksi koottu, Jyrki Paavolan käsikirjoittama Kutri-Helena on popmusiikin maailmaan sijoittuva hupailu. Päähahmo on viaton fanityttö, joka tapaa silloisia tähtiä. Serse
Oopperan aloitusaaria Ombra mai fu on yksi Händelin tunnetuimmista sävellyksistä. Se tunnetaan lukuisina instrumentaalisina sovituksina nimellä ”Händelin Largo”, vaikka alkuperäisenä tempomerkintänä onkin "larghetto" eikä "largo". Tiitu Takalo
Takaloa pidetään yhtenä sukupolvensa taitavimmista sarjakuvapiirtäjistä. Hän sai vuonna 2015 Sarjakuva-Finlandian teoksestaan "Minä, Mikko ja Annikki". Aikaisemmin hän oli ollut Sarjakuva-Finlandia-ehdokkaana kolmesti. Vuonna 2007 ehdolla oli hänen albuminsa "Kehä", vuonna 2008 albumi "Jää" ja vuonna 2012 albumi "Ottopoikia ja työläistyttöjä". Vuonna 2010 Takalolle myönnettiin Vuoden naistutkimusteko -palkinto. Hänet valittiin vuoden 2014 Tamperee Kuplii -sarjakuvafestivaalin kunniavieraaksi. Vuonna 2017 hän sai Suomen sarjakuvaseuran Puupäähattu-tunnustuspalkinnon ansioituneesta sarjakuvaurastaan. Tiitu Takalo tunnetaan erityisesti naiseuden, tyttöyden, ihmissuhteiden sekä aktivismi- ja vaihtoehto-elämäntapojen kuvaajana . Takalon työtä esiteltiin Miia Vistilän toimittamassa vuonna 2008 ilmestyneessa "Kotimaista naissarjakuvaa" -teoksessa (BTJ-kustannus). Ola Fogelberg
Käydessään vuonna 1927 Yhdysvalloissa Ola Fogelberg tutustui animaatiotekniikkaan. Matkalle hän oli ottanut mukaansa yli viiden minuutin piirretyn Pekka Puupää -filmin, joka on sittemmin kadonnut. Hän esitti filmin kuuluisalle animaattorille, Max Fleischerille. New Yorkissa hän haki patenttia Iris-painomenetelmälleen, mutta vastaava menetelmä oli jo patentoitu. Outi Walli
Walli on suomentanut 22 Asterix-albumia, alkaen vuonna 1969 julkaistusta albumista "Asterix ja Kleopatra", joka oli ensimmäinen suomennettu Asterix-tarina. Lisäksi hän on suomentanut eräitä muita Asterix-kuvakirjoja, kuten Idefix-kirjat. Toinen aktiivinen Asterix-suomentaja oli Jorma Kapari, joka suomensi 13 albumia. 1980-luvun alkupuolelta saakka Walli on ollut Asterixin ainoa suomentaja murrealbumeita lukuun ottamatta. Asterixin ohella hän on suomentanut 1970-luvulta alkaen myös useita Alix- ja Ahmed Ahne -albumeja, Aku Ankka -kokoelmia sekä joitain muita sarjakuvia. Walli oli "Aku Ankka" -lehden toimitussihteeri vuosina 1968–1970. Kaj Fogelholm
Fogelholm esiintyi vuonna 1957 ensi-iltaan tulleessa sotilasfarssissa "Vääpelin kauhu", yhdessä rock-kilpailuihin osallistuneiden Bo Lutherin ja Jarno Hiilloskorven kanssa, ja oli mukana Spede Pasasen "Hupilupi"-televisio-ohjelmassa vuonna 1962. Fogelholmilla oli myös rooli Åke Lindmanin 1985 ohjaamassa ruotsinkielisessä televisiosarjassa "Harjunpää och antastaren" (Harjunpää ja ahdistelija). Lisäksi Fogelholm esiintyi kolmessa televisiodokumentissa vuosina 1977, 1984 ja 1995. Chris Zittingin Fogelholmista tekemä henkilökuva "Fogeli" esitettiin televisiossa vuonna 1984. Pölhölä ja Pöhköläinen
Pölhölä ja Pöhköläinen oli pääasiassa Sven Nyströmin piirtämä sarjakuva, jossa toheloivat Pölhölä ja Pöhköläinen -nimiset miekkoset. Sarjakuva ilmestyi Hakkapeliitta-lehdessä vuosina 1925–1936. Kapteeni Miki
Kapteeni Miki ("Capitan Miki") on villin lännen sarjakuva, jota julkaistiin Suomessa 1950-luvulta 1980-luvun alkuun. Mikin loivat italialaiset "Pietro Santoris" (1926 - 1989), "Dario Guzzon" (1926 - 2000) ja "Giovanni Sinchetto" (1925 - 1989) yhteisellä taiteilijanimellä "EsseGesse" vuonna 1951. Sarjakuvaa piirsivät 60-luvun jälkeen muutkin, mutta 1980-luvulla sen tekeminen lopetettiin. Kotimaassaan Italiassa sarja oli 50-luvulla Tex Willeriäkin suositumpi. Fred (piirtäjä)
Fredin tunnetuin sarjakuva "Philémon" syntyi 1965. Se oli 15 sivun mittainen tarina, jonka hän teki Spiroulle, joka kuitenkin hylkäsi sen. René Goscinny pyysi saada julkaista sen Pilotessa, ja Fred lupasi sillä ehdolla, että saisi itse tehdä piirrokset. Goscinny suostui, ja Filemonin ensimmäinen seikkailu "Le mystère de la clairière des trois hiboux" ilmestyi sarjakuvana Pilotessa. Otso Höglund
Otso Höglund on suomalainen kuvataiteilija ja sarjakuvapiirtäjä. Hänen sarjakuvansa ovat etupäässä strippisarjakuvia, jotka kommentoivat ironisesti ja pessimistisesti sinkkuelämää ja nuorten aikuisten ihmissuhdesotkuja. Hänen sarjakuviaan on ilmestynyt Tampereen sarjakuvaseuran Sarjarissa sekä Kaltsu Kallion aloittamassa Mörkö-omakustanteessa. Hän on myös piirtänyt "Parisuhde-akatemia" ja "Suomi aloittelijoille"-nimisiä sarjakuvia Tampereen ylioppilaslehteen Aviisiin vuodesta 2006 lähtien. Etenkin Mörkö-lehden omakohtaiset, elämänmakuiset sarjakuvat herättivät huomiota varsinkin Tampereen seudulla. Pekka Puupää
Toto Fogelberg-Kaila lopetti sarjan piirtämisen vuonna 1976 taloudellisista syistä. Siihen asti Pekka Puupää -kirjoja oli myyty Elannon ja E-liikkeen omissa osuuskaupoissa, mutta tuona vuonna Elanto myi myyntioikeudet Rautakirjalle. Tämän kaupan yhteydessä kirjojen hinnasta otettavat myyntipalkkiot kasvoivat kuudesta 46:een prosenttiin, minkä jälkeen niiden julkaisu ei ollut enää piirtäjälle voitollista. Toisaalta Fogelberg-Kaila kertoi myöhemmin olleensa muutenkin helpottunut Puupään lopettamisesta, sillä ideoiden keksiminen oli käynyt hänelle liian stressaavaksi. Hän katsoi myös ajan ajaneen ohi Pekka Puupään tyylistä. Samoihin aikoihin kun tämä kaikkien aikojen pitkäikäisin suomalainen sarjakuva loppui, Suomen sarjakuvaseura alkoi palkita ansioituneita sarjakuvataiteilijoita Puupää-hatulla, joka on kopio Pekka Puupään tötteröhatusta. Ensimmäisen hatun sai 1972 Toto Fogelberg-Kaila. Björn Berg
Berg piirsi muun muassa "Industria", "Söndagsnisse-Strix" ja "Dagens Nyheter" -lehtiin, mutta kaikkein tunnetuimpia ovat hänen kuvituksensa Alf Henriksenin, Alf Prøysenin ja Astrid Lindgrenin kirjoissa. Etenkin Vaahteramäen Eemeli -kirjojen kuvitus nosti Björn Bergin suuren yleisön suosikiksi. Björn Berg asui vuosien ajan Djursholmissa. Kuollessaan 14. heinäkuuta 2008 hän oli 84-vuotias. Jorma Pitkänen
Jorma Juhani ”Jope” Pitkänen (s. 31. heinäkuuta 1947 Kuopio) on suomalainen, savolaisaiheistaan tunnettu sarjakuvantekijä Suonenjoelta. Pitkäsen tunnetuimmat sarjakuvat ovat "Näkymätön Viänänen" ja "Lempi". Tyyliltään ne ovat humoristisia strippejä, joissa satiirin keinoin ilkutaan yhteiskuntaa, joukkoliikkeitä ja joskus uskontoakin. Osansa saavat myös sarjakuvantekijät ja taiteilija itse; "Elämätä" sarjakuva-albumissa (Like, 2006) hän kertoo planeettamme tuotteliaimman sarjakuvataiteilijan, suomalaisen Ruben Oscar Roligsonin työpäivästä. Tove Appelgren
Appelgren kirjoittaa Vesta-Linnea-kuvakirjasarjaa, jota kuvittaa Salla Savolainen. Teos "Vesta-Linnéas svartaste tanke" (suom. "Vesta-Linnea mieli mustana") oli vuoden 2008 Finlandia Junior -palkintoehdokkaana. Kirjoja on käännetty suomen lisäksi bengaliksi, englanniksi, hindiksi, kiinaksi, norjaksi, puolaksi, romaniaksi, saksaksi, tanskaksi, urduksi, venäjäksi ja viroksi. Lisäksi Appelgren on käsikirjoittanut ja ohjannut sarjaan liittyvän itsenäisen näytelmän "Varo hirviä, Vesta-Linnea!". Bob de Moor
Hänen tunnetuin sarjakuvansa oli "Barelli", joka on ilmestynyt myös Suomessa. Ola Fogelberg
Menestyksekkään urheilu-uran vastapainona Fogelbergin koulunkäynti Svenska Normallyceumissa oli takkuista. Hän jäi kerran luokalleen ja kirjoitti keväällä 1914 ylioppilaaksi rimaa hipoen, huhun mukaan koko maan huonoimmilla pisteillä. Isänsä yllytyksestä hän pyrki opiskelemaan Helsingin kauppakorkeakouluun, mutta reputti suomen kielen kokeen. Taitavana itseoppineena piirtäjänä Fogelberg alkoi elättää itsensä tekemällä pilapiirroksia ja kuvituksia. Onnellinen laakso
Onnellinen laakso (engl. "Tralla La") on Carl Barksin käsikirjoittama ja piirtämä sarjakuvatarina vuodelta 1953. Se julkaistiin alun perin "Uncle Scrooge" -lehden numerossa 6 vuonna 1954. Suomessa tarina nähtiin ensimmäistä kertaa "Aku Ankka" -lehden numeroissa 3-5/1978. Marco Rota
Vuonna 1983 Marco Rotan nimi kerrottiin suomalaisen Aku Ankka -lehden "Oma nurkka" -palstalla, kun paljastettiin tarinan "Augustus Ankka ja viikingit" -sarjakuvan tekijän nimi. Ensimmäinen Rotan Suomessa julkaistu sarjakuva oli Aku Ankan vuoden 1975 numerossa kuusi julkaisema "Kuin siivet kantapäissä" -tarina. Hänen ensimmäinen Suomessa julkaistu työnsä oli Aku Ankan taskukirjan vuonna 1973 julkaistun 14. numeron, "Perhonen sentään", kansi. Kansikuva julkaistiin Italiassa 1966 ja oli ensimmäisiä Rotan julkaistuja ankkapiirroksia. Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat
Turtlesin kuuluisimpia ja vaarallisimpina pidettyjä vihollisia ovat:Pitkän työpäivän päätteeksi Laird ja Eastman viettivät aikaa rentoutuen Lairdin luona katsoen televisiota ja piirrellen. Kaksikko alkoi piirtää huvikseen piirroshahmoja ja iltaa kohden Eastman piirsi kaksijalkaisen kilpikonnan, jolla oli nunchakut kiinnitettyinä molempiin käsivarsiin. Hän kutsui piirrostaan ”ninja turtleksi”. Huomattuaan piirroksen Laird kysyi Eastmanilta, miksei sen nimi voisi olla teini-ikäinen mutanttininjakilpikonna. Tämän idean myötä kaksikko alkoi työstää ideaansa vihkoihin. He kirjoittivat syntytarinan, joka parodioi kaksikon suuresti kunnioittaman Frank Millerin tekemiä sarjakuvia Daredeviliä ja Roninia. Verkkosarjakuva
Tiettävästi ensimmäinen verkkosarjakuva oli Eric Millikinin "Witches and Stitches", parodia "Ihmemaa Oz" -sarjasta. Se julkaistiin CompuServe-palvelussa vuonna 1985. Sitä seurasi Joe Ekaitin luoma turrisarjakuva "T.H.E. Fox", joka julkaistiin CompuServessä 1986. Verkkosarjakuvat yleistyivät huomattavasti 1990-luvulla, jolloin tunnettuja sarjakuvia olivat mm. Hans Bjordahlin "Where the Buffalo Roam" (1991) ja David Farleyn "Doctor Fun" (1993–2006), joista jälkimmäisen virallinen sivusto oli yksi ensimmäisistä WWW-sivustoista. Putte Possu
Sarjakuvissa Puten tunnetuimpia piirtäjiä ovat olleet Chase Craig, Roger Armstrong ja Carl Barks. Barks tosin piirsi Puttea vain kerran, tarina oli "Porky of the Mounties". Tarinan kirjoitti Chase Craig. Carl Beuttner uudelleen tussasi joitakin yksityiskohtia (kuten Puten ja Petunian päät). Tarina pohjautui piirrettyyn "Porky in the Northwoods" (1936). Sarjakuva ei ole ilmestynyt suomeksi. Chase Craig on tunnettu muun muassa siitä, että hän toimitti "Magnus, Robot Fighter" -lehteä (suomeksi Markos). Hän toimitti USA:ssa myös lehtiä Donald Duck (Aku Ankka) ja Uncle Scrooge (Roope Ankka), kun Barks piirsi parhaita ankka-tarinoitaan, ja Paul Murryn aikaista Mickey Mouse (Mikki Hiiri) -lehteä.
DC Comics alkoi julkaista 1994 Looney Tunes -lehteä, jossa myös Putte on taas seikkaillut. Sarjakuva Suomessa
Suomalaisen sarjakuvan klassikoita ovat muun muassa Ola Fogelbergin "Pekka Puupää", Tove ja Lars Janssonin "Muumipeikko" ja Tarmo Koiviston "Mämmilä". Suomen sarjakuvaseura on jakanut vuodesta 1972 suomalaisen sarjakuvan tekijäpalkintona Puupää-hattua. Mihail Osorgin
Kirjailijana Osorgin tuli tunnetuksi Venäjän vallankumousliikkeestä kertovalla romaanitrilogiallaan ”Hiljainen katu” ("Sivtsev Vražek", 1928), "Svidetel istorii" (”Historian silminnäkijä”, 1932) ja "Kniga o kontsah" (”Kertomus lopuista”, 1935). Hän on kirjoittanut myös muistelmateokset "Veštši tšeloveka" (”Ihmisen esineet”, 1929), "Tšudo na ozere" (”Järven ihme”, 1931) ja "Povest o sestre" (”Kertomus sisaresta”, 1931). Muistelmista tunnetuin on tekijän kuoleman jälkeen ilmestynyt "Vremena" (”Ajat”, 1955). Osorgin itse piti parhaana teoksenaan romaania "Volnyi kamenštšik" (”Vapaamuurari”, 1937), joka kertoo vapaamuurariksi ryhtyvän venäläisen emigrantin henkisestä kehityksestä. Nina Hemmingsson
Hemmingssonin ensimmäinen sarjakuva-albumi "Hjälp!: serier." (yhteistyössä Sara Olaussonin kanssa) julkaistiin vuonna 2004. Hänen sarjakuviaan on julkaistu muun muassa sarjakuvalehdessä "Galago" sekä sanoma- ja aikakauslehdissä, kuten "Aftonbladet" ja "Bang." Vuonna 2007 Hemmingsson palkittiin vuonna 2007 ruotsalaisen sarjakuva-akatemian Adamsson-patsaalla. Juha Ahlgren
Ahlgren on kirjoittanut ylioppilaaksi Porin lyseosta ja opiskellut sen jälkeen Porin kauppaoppilaitoksessa ja Turun yliopiston alaisessa Porin yliopistokeskuksessa. Ahlgren aloitti mallinuransa vuonna 1986 "Suosikki"-lehden päätoimittajan Jyrki Hämäläisen löydettyä hänet Köyliön Lallintalolta. Seuraavien vuosien aikana Ahlgren voitti lukuisia mallikilpailuja eri puolilla Suomea. Vuonna 1991 Ahlgren voitti tuolloin suosionsa huipulla olleen Mr. Finland -kilpailun, jonka televisioitua finaalia seurasi 1,3 miljoonaa katsojaa. Mr. Finland -kilpailun järjestäjä Timo Salmesmaa on kuvannut Ahlgrenia sen menestyneimmäksi voittajaksi. Vuonna 1997 Ahlgren vetäytyi julkisuudesta ja muutti samalla takaisin kotikaupunkiinsa Poriin. 1990-luvun lopulla Ahlgren oli mukana useissa Porin teatterin tuotannoissa. Hän on myös yksi vuonna 2002 toimintansa aloittaneen Satakunnan sarjakuvaseuran perustajista. Luontoharrastajana tunnettu Ahlgren on ollut Greenpeacen jäsen, ja vuonna 1995 hän oli Luonnonlain puolueen ehdokkaana eduskuntavaaleissa. Ola Fogelberg
Sodan jälkeen, vuonna 1945, Fogelberg erosi Elannon mainospäällikön tehtävästä ja ryhtyi loppuiäkseen vapaaksi sarjakuvataiteilijaksi. Hän osti tilan Skåldön saaresta Tammisaaresta ja ilmoitti uudeksi ammatikseen kalastajan. Tässä oli kuitenkin kyse lähinnä lainkierrosta, sillä sodan jälkeinen lainsäädäntö salli maatilan omistamisen vain maanviljely- ja kalastusammattien päätoimisille harjoittajille; tosin Fogelberg harjoitti tilallaan jonkin verran kalastusta ja omenanviljelyä. Elannosta eroamisen ja vapaaksi taiteilijaksi heittäytymisen mahdollistivat Pekka Puupää -albumeista saadut ansiot. Enix
Enixin suosituin pelisarja on yli 20 vuotta vanha "Dragon Quest", joka koostuu kahdeksasta pääsarjan osasta sekä omia alasarjojaan muodostaneista spin-off-peleistä. Tunnetuimpia Enix-nimikkeitä ovat myös "Soul Blazer" ja "Star Ocean" sekä Gangan Comicsin painattama "Fullmetal Alchemist" -sarjakuva. Nalle Virolainen
Sarjakuvia Virolainen on julkaissut erityisesti omissa ja muiden pienlehdissä, joista tunnetuimpia lienee Tampereen Sarjakuvaseuran julkaisema Sarjari, jossa hänen sarjakuviaan on nähty lähes koko lehden historian. Hänen tunnetuimpia omakustanteitaan ovat "Nalleposti" ja "Nalleri". Sarjakuvat ovat usein olleet räikeän yliampuvaa splatter-henkistä ilotulista, sadomasokistisia perversioita tai hellyttäviä nalletarinoita, joissa usein punk-henkiset nallet filosoivat elämää. Hän on julkaissut toisen helsinkiläisen sarjakuvataiteilijan Petri Hiltusen kanssa yhteisen "Goretta"-nimisen sarjakuva-albumin. Herra Hermanni
Herra Hermanni ("Mr. Abernathy") on yhdysvaltalaisten Ralston Jonesin ja Frank Ridgewayn vuodesta 1957 lähtien tekemä humoristinen sarjakuva, jonka päähenkilönä on oikukas ja nuorten naisten seurasta nauttiva iäkäs miljonääriliikemies. Ridgeway toimi käsikirjoittajana ja Jones piirtäjänä vuoteen 1980 asti, josta lähtien Ridgeway myös piirsi sarjaa kuolemaansa 1994 saakka. Suosituimmillaan "Mr. Abernathya" syndikoitiin satoihin sanomalehtiin. Suomessa sarjakuvan lyhyitä strippejä julkaistiin "Helsingin Sanomissa" vuodesta 1958 ja sivun mittaisia tarinoita pitkään "Apu"-lehdessä, molemmissa nimellä "Herra Hermanni". Fok It
Fok_It on Joonas Rinta-Kannon (s. 1982) vuodesta 2009 piirtämä sarjakuva, jonka tunnusmerkeiksi ovat nousseet absurdius ja varsinaisen vitsin jääminen ilmaan. Sarjakuva on saanut alkunsa blogista ja sitä on julkaistu Helsingin Sanomien Nyt-liitteen nettisivuilla vuodesta 2011. Kustannusliike Hans Nissen on julkaissut stripeistä myös viisi kokoelma-albumia. Martti Sirola
Sirola on sarjakuvapiirtäjä, kuvittaja ja kirjailija. Ensimmäisen sarjakuva-albuminsa "Apassit" hän julkaisi 1974. Hölmölästä Sirola on julkaissut useita sarjakuva-albumeja. Hän on kuvittanut muun muassa Kari Vaijärven "Jukka Vihi" -teoksia, mutta myös esimerkiksi Ulla-Maija Aaltosen, Kaija Määtän, Satu Reinikaisen ja Raija Orasen kirjoja. Georges Wolinski
Wolinskin tunnetuin sarjakuva on hänen käsikirjoittamansa ja Georges Pichardin piirtämä eroottissävytteinen "Paulette", jota julkaistiin yhden albumin verran myös Suomessa vuonna 1975. Nykyään albumi on keräilyharvinaisuus. "Paulettea" julkaistiin suomeksi myöhemmin 1980-luvulla myös "Tapiiri"-lehdessä. Hergé
Koulunsa lopetettua vuonna 1925 Hergé sai töitä katolisesta sanomalehdestä nimeltä "Le XXe Siècle" (suom. "Kahdeskymmenes vuosisata"). Hänen työnantajanaan toimi tuolloin katolinen apotti Norbert Wallez, joka piti työhuoneensa seinällä Benito Mussolinin kuvaa. Seuraavana vuonna Hergé julkaisi ensimmäisen sarjakuvatarinansa, jonka päähenkilönä toimi "Totor", nuori partiolainen. Tarina julkaistiin "Le Boy-Scout Belgessa". Vuonna 1928 hänet laitettiin piirtämään sarjakuvaa "Le XXe Siéclen" lapsille suunnattuun sisarjulkaisuun "Le Petit Vingtièmeen". Hän alkoi aluksi piirtää lehden urheilutoimituksen käsikirjoittamaa sarjakuvaa "The Adventures of Flup, Nénesse, Poussette, and Cochonnet", mutta kyllästyi pian sarjaan. Tuolloin Wallez pyysi Hergétä luomaan oman sankarinsa, joka olisi nuori katolinen reportteri ja taistelisi kaikkea pahaa vastaan hyvän puolesta. Tästä hän sai idean luoda oman sarjakuvansa, jossa hän aikoi hyödyntää uutta yhdysvaltalaisten sarjakuvataiteilijoiden keksintöä, puhekuplaa, jossa hahmojen puhe kootaan heidän suustaan ulos tuleviin kupliin. Tähän hän sai innoituksen ranskalaiselta sarjakuvapiirtäjältä Alain St. Oganilta. Luettelo Oulun julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Erland Stenbergin vuonna 1881 paljastettu "Frans Mikael Franzénin patsas" on Oulun vanhin julkinen teos. Into Saxelinin "Vapaudenpatsas" (1920) Mannerheimin puistossa ja Tuomiokirkon edustalla oleva Wäinö Aaltosen reliefi (1922) ovat myös merkittäviä vanhoja teoksia Oulussa. Oskari Jauhiaisen nuoruudentyö "Vesaisen patsas" (1936) lon Kiimingin Vesalassa. Heikki-Pekka Miettinen
Miettinen aloitti piirtämisen 1970-luvun alussa tamperelaisen opiskelijalehti "Aviisin" sivuilla. Surumielisestä nimikkohenkilöstä kertonut Pahkeinen ilmestyi "Aviisissa" vuodesta 1973 alkaen aina 1990-luvulle asti ja siirtyi myöhemmin "Pahkasikaan" sekä "Potsiin", joissa se jatkui vuoteen 2000. Sarja ilmestyi vielä vuosina 2005–2006 "Tamperelaisessa". Pahkeisesta on julkaistu kaksi kokoelmaa, "Elämän hanttikortit" (1983) ja "Pahkeinen" (2009). Miettinen sai Pahkeisesta Kemin sarjakuvakeskuksen myöntämän Lempi-palkinnon strippisarjakuvien kategoriassa vuonna 1989. Lapsipäähenkilön kautta lastenkasvatusta satirisoinut Miihkali ilmestyi "Pahkasiassa" vuosina 1984–2000 ja kyseisen lehden lopettamisen jälkeen "Aviisissa" vuoteen 2003. Miihkalista on julkaistu yksi kokoelma vuonna 2009. Lisäksi Miettisen Sirkus Finlandia -niminen sarjakuva oli "Ilta-Sanomien" kuukauden kotimaisena kesäkuussa 1990. Usagi Yojimbo
Ensimmäisiä Usagi Yojimbon tarinoita julkaistiin Thoughts and Images kustantamana vuosina 1984-1985. Sittemmin sarjakuvan ensimmäistä osaa julkaistiin Fantagraphics Booksin kustantamana vuosina 1987–1993 38 numeron verran. Hahmo vieraili samaan aikaan muissakin kustantamoiden sarjakuvissa, kuten Mirage Studiosin Turtleseissa. Sittemmin Usagi Yojimbo sarjakuva sai jatkoa, kun Miragen Peter Laird pyysi Sakaita tekemään sarjakuvaansa Miragen kustantamana. Usagi Yojimbo sarjakuva sai näin toisen osansa vuonna 1993 ja kesti aina vuoteen 1995 asti. Sarjakuva kesti kuusitoista numeroa. Myöhemmin Dark Horse Comics on kustantanut Usagi Yojimbo sarjakuvan kolmatta osaa vuodesta 1996 lähtien. Hahmo on seikkaillut samaan aikaan muidenkin kustantamoiden sarjakuvissa yksittäisinä tarinoina. Hattu
Suomen sarjakuvaseura jakaa Puupäähattua ansioituneille sarjakuvapiirtäjille. Ola Fogelbergin sarjakuvasankarin Pekka Puupään hattu on tyypillinen pitkänmallinen. Pekka Puupää
Albumien kustantajana oli Fogelin kuoltua virallisesti Laura Fogelberg, paitsi viidessä viimeisessä Toto Fogelberg-Kaila itse. Fogelberg-Kaila käsikirjoitti ja hahmotteli stripit, mutta puhtaaksipiirtämisestä vastasi mainosgraafikko Lasse Hietala, joka ei halunnut julkisuutta eikä nimeään albumeihin. Aluksi Toto jäljitteli isänsä tyyliä mutta kehitti pikku hiljaa sarjaa yhä kauemmas siitä. Vaikka itse sarjakuva ei sisältänyt enää osuuskauppapropagandaa, Laura Fogelberg antoi KK:lle vuonna 1956 luvan käyttää Pekka Puupään hahmoa vapaasti tuotteidensa mainonnassa. KK:n mainoskeskus alkoi tämän jälkeen valmistaa Pekan kuvalla varustettuja mainospohjia, jotka voitiin liittää mihin tahansa mainostekstiin. Ola Fogelberg
Fogelberg oli monipuolisuusmies, joka sarjakuvataiteilijan ja mainosmiehen töidensä lisäksi vaikutti lukuisilla eri elämänalueilla. Nuoruudessaan hän oli suomenennätyksiä rikkonut juoksija ja myöhemmin työväen urheiluliikkeen keskeinen vaikuttaja. Hän oli myös lahjakas keksijä, joka sai keksinnöilleen lukuisia eri patentteja, sekä animaation pioneeri, joka valmisti yhden Suomen ensimmäisistä piirretyistä elokuvista. Valhalla (sarjakuva)
Valhalla-albumit ovat saaneet useita palkintoja: Ensimmäinen albumi "Susi tulee" sai Tanskan koulukirjastonhoitajien liiton lastenkirjapalkinnon vuonna 1982. Seitsemäs osa "Ormen i dybet" sai parhaan sarjakuva-albumin palkinnon Ballerupissa järjestettävillä Tegneseriemekka -sarjakuvafestivaaleilla vuonna 1992. Kahdeksas albumi "Frejas smykke" sai parhaan käännössarjakuvan Sproing-palkinnon Norjan sarjakuvaliitolta vuonna 1992. Yhdestoista albumi "Mysteriet om digtermjøden" voitti parhaan pohjoismaisen sarjakuvan SAS-palkinnon Bergenissä järjesttävillä Raptus-festivaaleilla. Oulun sarjakuvaseura
Lehtien lisäksi Oulun sarjakuvaseura on julkaissut sarjakuva-albumeita. Tunnetuin näistä lienee André Franquinin "Mustat sivut", josta on otettu kolme painosta. Vuoden 2012 Oulun sarjakuvafestivaaleilla julkaistiin Mika Svenskin (1961–2009) muistoalbumi "Johannes - poliittisesti epäkorrekti Mika Svensk". Vuonna 2013 julkaistiin Ruutukaava 2 -albumi, joka on kooste vuoden 2012 "Ruutukaava"-verkkosarjakuvalehdistä. Kalervo Palsa
Palsa teki maalauksiensa ja akvarelliensa lisäksi mustaa huumoria sisältäviä sarjakuvia, joiden nimiölehdellä käytti oman nimensä ohella itsestään nimityksiä Porno-Kalle ja markiisi de Palsa. Sarjakuvissaan Palsa käsitteli muun muassa nekrofiliaa, masturbaatiota, miesten välistä seksiä, selibaattia, fetissejä, itsemurhaa ja niistä saattaa syntyä jopa vaikutelma kuin hän olisi luonut kuvitusta seksuaalisia perversioita käsittelevään teokseen. Palsa esiintyy itsekin hahmona joissain sarjakuvissaan. Palsan tunnetuimpiin sarjakuva-albumeihin kuuluu vuonna 1990 ensimmäisen kerran julkaistu "Eläkeläinen muistelee", josta on otettu jo kolme painosta. Lisätuloja Palsa hankki myös käännössarjakuvien tekstaajana. Hänen suomeksi tekstaamiinsa sarjakuviin kuuluvat muun muassa Valerian, Corto Maltese, Piko ja Fantasio sekä Smurffit. Marvel Comics
Kustantamon kuuluisimpiin sarjakuviin kuuluvat "Fantastic Four" (Ihmeneloset), "The Amazing Spider-Man" (Hämähäkkimies), "The Incredible Hulk" (Hulk), "Iron Man" (Rautamies), "Daredevil", "Ghost Rider" (Aaveajaja), "Thor", "Captain America" (Kapteeni Amerikka) ja "X-Men" (Ryhmä-X). Pekka Puupää
1940-luvulla Fogeli jätti vähitellen pois osuuskauppapropagandan ja politiikan, jolloin Pekka Puupää muuttui puhtaaksi vitsisarjaksi. Hän siirsi samalla sarjan tapahtumapaikan Helsingistä Savikylä-nimiselle kuvitteelliselle maalaispaikkakunnalle. Tämä mahdollisti Pekka Puupäälle aiempaa laajemman kansansuosion ja sodanjälkeiset vuodet olivat sarjan kulta-aikaa sekä taiteellisesti että myyntilukujen valossa. Ensimmäinen, 101 valikoitua strippiä sisältänyt Pekka Puupää -albumi ilmestyi syksyllä 1943 KK:n kustantamana ja jo samana vuonna Fogeli julkaisi toisen omalla kustannuksellaan. Vuonna 1945 hän irtisanoutui leipätyöstään Elannossa ja omistautui kokonaan Puupään piirtämiselle. Tuosta vuodesta alkaen uusi 77 strippiä sisältänyt albumi ilmestyi aina kerran vuodessa joulumarkkinoille. Ensimmäiset albumit sisälsivät pääosin lehdissä menneinä vuosina ilmestyneitä sarjoja, myös "Herra Pätkä" -sarjasta koottuja, mutta myöhemmin ne painottuvat uuteen sisältöön. Parhaimmillaan 1940-luvun lopussa ja 1950-luvun alussa vuosittain ilmestyneitä Pekka Puupää -kirjoja myytiin jokaista jopa 60 000–70 000 kappaletta vuoden aikana. Ennen Väinö Linnan "Tuntematonta sotilasta" ei mitään muuta suomenkielistä kirjaa myyty vuodessa yhtä paljon. Archie Comics
Muita Archie Comicsin tunnettuja sarjakuvia ovat Josie and the Pussycats ja Sabrina, teininoita. Archie julkaisi myös hetken aikaa 1980-luvun lopulta 1990-luvun puoleen väliin Turtles-sarjakuvia, jotka perustuivat sen ajan televisiosarjaan Turtles – mutanttikilpikonnat. Pisin sarjakuva oli Teenage Mutant Ninja Turtles Adventures, joka kesti 72. numeron verran. Tämän lisäksi se julkaisee sarjakuvia videopelihahmosta Sonic the Hedgehog ja MegaMan. Pekka Puupää
Ola Fogelberg kuoli haimasyöpään elokuussa 1952. Hän piirsi Pekka Puupäätä viimeisiin elinviikkoihinsa asti, minkä jälkeen sitä siirtyi jatkamaan hänen tyttärensä Toto Fogelberg-Kaila. "Kuluttajain Lehti" lopetti tällöin sarjan julkaisun, joskin joutui lukijoiden vaatimuksesta julkaisemaan vielä vanhoja sarjoja uusintoina. "Elanto"-lehdessä sarja ilmestyi vuoteen 1970, jolloin lehti muutettiin uudeksi "Me"-lehdeksi. Toto Fogelberg-Kaila kertoi myöhemmin, ettei pitänyt itseään sarjakuvapiirtäjänä, mutta jatkoi Pekka Puupäätä elättääkseen perheensä ja leskiäitinsä, sillä vapaaksi taiteilijaksi ennen kuolemaansa ryhtyneeltä isältä ei ollut jäänyt edes eläkettä. Ola Fogelberg ehti eläessään julkaista vuosina 1943–1952 kymmenen Pekka Puupää -kirjaa. Toto Fogelberg-Kaila julkaisi niitä 24 lisää, viimeisen vuonna 1976. Niistä ensimmäiset sisälsivät myös paljon Fogelin vanhoja strippejä, mutta Toton osuus lisääntyi vähitellen, kunnes vuodesta 1957 alkaen albumien sisältö oli kokonaan hänen käsialaansa. Fogelin piirtämiä kansikuvia käytettiin tämän jälkeenkin. Albumien takakansi oli yleensä varattu Pekka ja Justiina -aiheiselle OTK:n kahvimainokselle. Ilpo Koskela (sarjakuvapiirtäjä)
Ilpo Koskela (s. 1958) on Oulussa asuva suomalainen sarjakuvapiirtäjä ja graafikko. Parhaiten hänet tunnetaan Aleks Revel -sarjakuvastaan, joka kertoo fiktiivisen virolaisen seikkailijan elämästä Suomen kieltolain aikana ja myöhemmin. Koskela on vaikuttanut monipuolisesti sarjakuva-alalla muun muassa sarjakuvayhdistysten hallituksissa sekä vuodesta 2007 Kemin kansainvälisen sarjakuvakilpailun johtajana. Felix (lastenkirjasarja)
Felix on Annette Langenin kirjoittama ja Constanza Droopin kuvittama lastenkirjasarja. Sen on julkaissut Saksassa Coppenrath Verlag Münster ja Suomessa Kustannus Oy Kolibri. Image Comics
Yhtiön tunnetuimpiin sarjakuviin kuuluvat muun muassa "Spawn", "The Walking Dead", "The Savage Dragon", "Shadowhawk", "Youngblood", "Supreme", "Wetworks", "Cyberforce", "Witchblade" ja "Turtles"-sarjakuvan kolmas osa. Sarjakuva
Kemin sarjakuvafestivaali ja Helsingin sarjakuvafestivaalit syntyivät 1980-luvun alussa. 1990-luvulla sarjakuvaan liittyvät kurssit alkoivat eri oppilaitoksissa ja piirtäjien apurahoitus alkoi. Tampere Kuplii on jakanut vuodesta 2007 Sarjakuva-Finlandia-palkintoa kotimaiselle albumille ja Kvaak.fi-sivusto vuodesta 2010 Herra Koipeliini -palkintoa parhaalle käännössarjakuvalle. Suomeksi käännetyn sarjakuvan historia on laskettu alkavaksi vuodesta 1857, jolloin julkaistiin Rodolphe Töpfferin "Koipeliinin Linnustus". Ola Fogelberg
Mainospäällikön työnsä lisäksi Fogelberg teki lukuisia kuvakirjoja, joissa lapsille mainostettiin osuuskauppa-aatetta enemmän tai vähemmän suoraviivaisesti. Kirjassa "Jussi ja Maija ja Iso-Laiska" (1922) lapsia varoiteltiin ”Iso-Laiskoista” eli ahneista yksityiskauppiaista. "KK:n aapiskirja pienokaisille" (1924) ja "Olli, Tutti ja Killi" (1927) opettivat osuusliikkeen tuotemerkkejä. "Aladdin, lampun prinssi – tarina Pekka Housunkuluttajasta" (1928) puolestaan kertoi, että osuuskaupan säästölipas on kuin Aladdinin taikalamppu: kun sinne säästää ahkerasti rahaa, osuusliike täyttää kaikki toiveet kuin lampun henki. Lisäksi Fogelberg kuvitti osuusliikkeen työntekijöille tarkoitettua valistusaineistoa, kuten kirjan "Myyjän katekismus: 9 kysymystä ja 100 vastausta" (1929). Oskar Andersson
Oskar Emil Andersson (1877–1906) oli Albert Engströmin ohella huomattavin ruotsalainen pilapiirtäjä, vuodesta 1897 Söndags-Nisse-pilalehden avustaja. Hän piirsi burleskia satiiria lähestyen. Hänen kuuluisin piirrossarjansa on omaperäisesti hullutteleva "Mies, joka tekee, mitä päähän pälkähtää". Elzie Segar
Segar työskenteli nuoruudessaan talo- ja kylttimaalarina sekä elokuvateatterin koneenkäyttäjänä. Hänen ensimmäiset sarjakuvansa eivät kelvanneet lehdille, joten hän kävi piirtämisen kirjekurssin. Sarjakuvapiirtäjä Richard F. Outcault järjesti Segarille työpaikan Chicagossa ilmestyneestä "Chicago Heraldista", johon hän piirsi "Charlie Chaplin’s Comic Capers" -nimistä sarjakuvaa, kunnes koko lehti lakkasi ilmestymästä 1917. Vuonna 1919 Segar alkoi piirtää King Features Syndicatelle "Thimble Theatre" -nimistä sarjaa, joka toimi "Kippari-Kallen" edeltäjänä. Sarjassa esiintyivät alun perin Olga ("Olive Oyl"), hänen veljensä Castor Oyl ja poikaystävänsä Ham Gravy. Voimakas merimies Kippari-Kalle tuli sarjaan alun perin sivuhahmona tammikuussa 1929, mutta kohosi vähitellen päähenkilöksi. Sarjakuva muodostui hyvin suosituksi ja Max Fleischer ryhtyi tuottamaan sen pohjalta suosittuja animaatioita. Segar kuoli vuonna 1938 maksasairauden aiheuttamiin komplikaatioihin. Hän piirsi "Kippari-Kallea" ennenaikaiseen kuolemaansa asti. Yoshihiro Takahashi
Takahashi on tehnyt useita mangasarjoja, joista ensimmäinen julkaistu on "Shitamachi Benkei" vuonna 1971. Uransa alkuaikoina hän käytti peitenimiä Jun Takamiya (高宮じゅん) ja Gō Yūki (結城 剛). Hänen tunnetuin työnsä on vuosina 1983–1987 julkaistu shōnen-manga "Hopeanuoli" (). Muita hänen tunnetuimpia sarjojaan ovat "Hopeanuolen" jatko-osat "Ginga Densetsu Weed" ja "", sekä koirataistelumanga "Shiroi Senshi Yamato". Näissä tarinoissa koirat kuvataan miehisinä uroina ja niissä on paljon taisteluita. Takahashia on sanottu ensimmäiseksi mangakaksi, joka on tehnyt sankarin koiranpennusta. Kung fu -poliisit
Kung fu -poliisit (KFP) on suomalainen sarjakuva, jota julkaistiin alun perin "Helsingin Sanomien" viikoittaisessa "Nyt"-liitteessä vuosina 2000–2004. Sarjakuvasta on ilmestynyt myös kaksi Otavan kustantamaa kirjaa, "Kung fu -poliisit" (2002) ja "Nuoret nälkäiset miehet" (2003). Sarjakuvaa käsikirjoitti Timo Iivari. Alkuun piirtäjänä toimi Tomi Tuominen, sittemmin Ville Pirinen. Älli ja Tälli
Älli ja Tälli ("Mortadelo y Filemón") on espanjalaisen Francisco Ibáñezin luoma sarjakuva, jonka agenttihahmot ilmestyivät ensimmäisen kerran vuonna 1958. Hahmot tunnetaan Suomessa myös nimellä "Nopsa ja Näpsä", jolla nimellä ensimmäiset julkaisut vuonna 1973 olivat. Hahmoille on tyypillistä vilpittömän yrityksen johtaminen kaaokseen ja liioittelevat seuraukset hyvääkin yrittävästä teosta. Hahmot ovat tiettävästi parodiaa Francon salaisen poliisin agenteista. Sarjakuva on varsinkin toisen agentin naamioitumisen ja hahmojen reagoimisen osalta melko surrealistinen, mikä tehnee sarjasta hieman varttuneempien lukijoiden mieleisen. Hjalmar Löfving
Löfvingin tunnetuin sarjakuva oli Olli Pirteä, joka ilmestyi Sirkassa 1926–1945. Tämän jälkeen Olli Pirteä ilmestyi vielä jonkin aikaa lehdessä Lasten Maailma. Löfvingin surrealistisia piirteitä sisältänyt Olli Pirteä oli saanut selvästi vaikutteita Winsor McCayn Pikku Nemosta. Olli Pirteästä julkaistiin vuonna 2011 postimerkki. Muita Löfvingin sarjakuvia olivat mm. Pörröpää-Iivari, Pekka Ponteva, Tommi Typykkä sekä Pompus ja Nökö. Roguelike
Tunnetuimpia suomalaisia roguelikeja ovat rauta-aikaisen Suomen kaltaisessa maailmassa tapahtuva "UnReal World", humoristinen "SpurguX", ADOMia muistuttava "The Legend of Saladir", "Erkki Saaressa" ja "Iter Vehemens ad Necem" eli suomeksi ”väkivaltainen tie kuolemaan”. Uudempia roguelikeja edustaa muun muassa "Frozen Depths". Alpo Jaakola
Huomionarvoisen saran muodostavat myös kirjojen kuvitustyöt, joita ovat muun muassa Timo K. Mukka: "Kyyhky ja unikko" (WSOY 1970), Kaarina Helakisa: "Olena ja Vassuska" (Otava 1979), Juha Mannerkorpi: "Sudenkorento" (Otava 1970), Anu Kaipainen: "Magdaleena ja maailman lapset" (WSOY 1968), Risto Ahti: "Talvi on harha" (Gummerus 1967), Juhani Peltonen: "Felix Navitan etu- ja takaraivo" (Kirjamaailma 1967) sekä Kati Kirstinä: "Me Maijan kanssa" (Tammi 1965). Dracula
Dracula-aiheisista sarjakuvista tunnetuimpia ovat Marvelin "Tomb of Dracula" (1972–1979) ja "Dracula Lives!" (1970-luvun puolivälissä). Marvelin sarjakuvissa erityisesti Draculan historiaa kuvataan yksityiskohtaisesti. Sarjakuvien Dracula-kuva muistuttaa kirjallisuuden ja elokuvien Dracula-kuvaa hahmon paha/inhimillinen-kaksijakoisuuden suhteen. Nora Roberts
Vuosina 1982-1984 Roberts kirjoitti 23 romaania Silhouettelle. Romaanit julkaistiin useiden Silhouetten nimikkeiden alla: Silhouetten sensaatio, Silhouetten erikoispainos ja Silhouetten toive sekä Silhoutten kiinnostavin. Suuresta kirjamäärästä huolimatta Roberts alkoi menestyä vasta vuonna 1985, jolloin hän julkaisi kirjan "Kasinon kultatukka" ("Playing the Odds"), ensimmäisen MacGregor-sarjan romaanin. Kirjasta tuli välittömästi bestseller. Lara Molinari
Molinarin sarjakuvaura alkoi 1990-luvun alussa. Hänen tunnetuimmat työt ovat Aku Ankka -sarjakuvat. Molinarin ensimmäinen Suomessa julkaistu sarjakuva oli "Kerran keksityt keksinnöt" -tarina Aku Ankan taskukirjan numerossa 186. Molinari toimii myös mainospiirtäjänä sarjakuvien ohella. Francisco de Goya
Goya teki painokuvansa sarjoina, joista merkittävimpiä olivat "Oikkuja" (1797–1798), "Sodan kauhuja" (1810–1820), "Härkätaistelukohtauksia" (1815–1816) ja "Sananlaskuja" (1816–1823). Wolf Kankare
Wolf Kankare (s. 1990 Helsinki) on suomalainen sarjakuvataiteilija. Kankare valmistui kuvataiteilijaksi Tampereen ammattikorkeakoulusta vuonna 2014. Kankare pitää suosittua "Susi sorakuopassa" -sarjakuvablogia ja on toiminut kuvittajana muun muassa Amnesty Internationalin kampanjoissa. Kankareelta on julkaistu useita sarjakuva-albumeita: "Susi sorakuopassa" (Daada 2010), "Miska Pähkinä" (Suuri kurpitsa 2013), "Kettujumala palelee" (Suuri kurpitsa 2014) ja "Subdimensionaalinen Portti" (Suuri kurpitsa 2018). Aoi Hana
Aoi Hana (青い花) on japanilaisen Takako Shimuran piirtämä ja käsikirjoittama mangasarjakuva. Sarjaa alettiin julkaista marraskuussa 2004 Manga Erotics F -lehdessä. Ensimmäinen täysin oma sarjakuvapainos ilmestyi joulukuussa 2005. Sarja keskittyy "Fumi Manjōme"-nimisen, homoseksuaalisen koulutytön ja hänen ystävänsä "Akira Okudairan" tarinaan. Sarjakuvasta on tehty 11-osainen animaatioversio ja se ilmestyi kesällä 2009 J.C.Staff-studion tuottamana. Oscar Furuhjelm
Furuhjelm tuli julkisuudessa tunnetuksi sekä julistetaiteilijana että sarjakuva- ja pilapiirtäjänä. Vuosisadan alkupuolella hän julkaisi omaa "Movitz"-lehteään ja kuului "Garm", "Kerberos" ja "Puntari" -pilalehtien avustajiin. Vuonna 1933 hän osallistui myös pilapiirtäjien "Humoristernas utställning" -näyttelyyn Tukholmassa ja oli innokkaasti mukana samana vuonna perustetun Suomen Taidepiirtäjäin liiton toiminnassa. Hänen julistetaiteestaan erityisen tunnettuja ovat muun muassa Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiölle tehdyt työt vuosina 1909–1911. Furuhjelm suunnitteli myös joulukortteja. Vapaa-ajallaan hän oli mukana parapsykologisen Sällskapet för Psykisk Forskning -yhdistyksen toiminnassa. Lauttasaari
Erikoisuutena VPK:n historiasta voinee mainita, että eräänä sen päällikkönä toimi useiden vuosien ajan Lauttasaareen kotiutunut taiteilija Ola Fogelberg, ”Fogeli”. Hänen muotokuvansa on edelleen palokunnantalon seinällä muiden entisten päälliköiden ja kunniajäsenten rivistössä. Hänen päällikkökautensa päättyi talvisodan sytyttyä. Ovela Roope-setä
Ovela Roope-setä (engl. "Only A Poor Old Man") on Carl Barksin käsikirjoittama ja piirtämä sarjakuvatarina vuodelta 1951. Se julkaistiin alun perin "Donald Duck One Shots" -lehden numerossa 386 vuonna 1952. Suomessa se nähtiin ensimmäistä kertaa "Aku Ankka" -lehden numerossa 9B/1954. Käännössarjakuva Suomessa
Albumisarjakuva tuli Suomeen 1970-luvulla. Sanoma-yhtiö alkoi julkaista René Goscinnyn ja Albert Uderzon "Asterix"-albumisarjaa vuonna 1969. Sarjan menestys myös aikuislukijoiden keskuudessa löi ranskalaisen kielialueen laatusarjakuvan läpi Suomessa. Outi Wallin ja Jorma Kaparin suomennokset toivat humoristisen ja parodisen sarjan hengen lähelle suomalaista lukijaa. Otava puolestaan aloitti samana vuonna Goscinnyn ja Morrisin lännenparodian "Lucky Luke". Vuonna 1968 Sanoma-yhtiö alkoi julkaista kokoelmina myös yhtä yhdysvaltalaisen strippisarjakuvan merkittävintä teosta, Charles M. Schulzin "Tenavia". Lukijoiden suosima sarja oli aloittanut "Ilta-Sanomissa" 1959. 1970-luvulla eri kustantajat kokeilivat useiden albumisarjojen julkaisemista, mutta yksikään ei noussut samaan suosioon kuin "Asterix", "Lucky Luke" tai Hergén "Tintti". Esimerkiksi WSOY kokeili Jacques Martinin luomaa "Alixia" 1974–1975 kahdeksan albumin verran. Marc Sleen
Sleenin tunnetuin ja pitkäaikaisin sarjakuva oli "Nero", jota hän teki vuosina 1947–2002. Hän oli myös tunnettu seikkailija; hän vieraili uransa aikana lukuisia kertoja Afrikassa. Martta Wendelin
Wendelin tunnetaan erityisesti korttien ja lehtien kansikuvien (mm. Kotiliesi) piirtäjänä sekä satukirjojen kuvittajana. Kuvitustyön varjoon on kuitenkin jäänyt mittava maalaus-, grafiikka- ja piirustustuotanto. Wendelinin ensimmäinen näyttely 1925 sai hyvät arvioinnit, mutta vuoden 1936 näyttelyssä hänet nähtiin lähinnä kuvittajana, jonka työhön oli hiipinyt maneereita. Strindbergillä pidetyssä näyttelyssä 1954 oli esillä piirustuksia, kuvituksia ja maalauksia, joista kuvitukset saivat eniten kiitosta. Kolmiulotteinen sarjakuva
Suomessa ilmestyi vuonna 1955 ensimmäinen värillisten lasien avulla katsottava kolmiulotteinen sarjakuva "Jännä-Jussi"-lehdessä. Seitsensivuisessa sarjakuvassa seikkaili Munchhausen muun muassa lentäen tykinkuulalla. Sarjakuvan oli piirtänyt Rolf Kauka. Lehden mukana olivat puna-siniset lasit. Lisäksi lehdessä oli sivun mittainen opastus kolmiulotteisuudesta ja lasien käytöstä. Ensimmäinen free view -menetelmällä tehty kolmiulotteinen sarja ilmestyi "Elämäntapainsinöörien ihmeellinen maailma" -albumissa vuonna 2004 aiheena liito-orava. Sarjakuva
Kotimainen sarjakuva syntyi 1910-luvulla. Suomalaisen sarjakuvan klassikoita ovat muun muassa Ola Fogelbergin "Pekka Puupää", Tove ja Lars Janssonin "Muumi" ja Tarmo Koiviston "Mämmilä". Suomen sarjakuvaseura on jakanut vuodesta 1972 suomalaisen sarjakuvan tekijäpalkintona Puupää-hattua. Puupäähatun saaneita taiteilijoita ovat muun muassa Erkki Tanttu ("Rymy-Eetu"), Veikko Savolainen ("Joonas"), Tom of Finland, Mauri Kunnas, Timo Mäkelä, Pauli Kallio, Matti Hagelberg, Juba Tuomola ("Viivi ja Wagner"), Ilkka Heilä ("B. Virtanen") ja Kari Korhonen (Aku Ankka). Don Rosa
Rosa on tunnettu yksityiskohtaisesta piirrosjäljestään, tarkoista historiallisista viittauksistaan sekä ihailemansa Carl Barksin tarinoihin tekemistään jatko-osista. Rosan ensimmäinen Aku Ankka -sarjakuvatarina oli yhdysvaltalaiselle Gladstone-kustantamolle tehty ”Auringon poika” vuodelta 1987. Vuonna 1989 hän siirtyi tanskalaisen Egmont-kustantamon palvelukseen, jonka kautta hänen tarinansa levisivät myös Suomen "Aku Ankka" -lehteen. Ensimmäinen Aku Ankassa julkaistu Rosa-tarina on vuoden 1990 ensimmäisessä numerossa julkaistu ”Jos metsään haluat mennä nyt...”. Annette Langen
Annette Langen (s. 1967 Leverkusen, Länsi-Saksa) on saksalainen lastenkirjailija. Hän oli pitkään kustannustoimittajana ja julkaisi ensimmäisen lastenkirjan 1989. Vuodesta 2000 hän on ollut päätoiminen lastenkirjailija. Hän on kirjoittanut yli 60 lastenkirjaa, joista tunnetuimmat ovat sarja Felixistä. Felix-sarjan on kuvittanut Constanza Droop, ja sitä on käännetty 22 kielelle. Sarjan teoksesta "Rakkain terveisin Felix" on tehty animaatiosarja. Sergio Bonelli
Bonelli oli Audace-kustantamon johtaja Tea Bonellin ja Tex Willer -sarjakuvan luoneen Giovanni Luigi Bonellin poika. Hän aloitti uransa salanimellä Guido Nolitta vuonna 1955, salatakseen sukujuurensa sarjakuvamaailmassa. Ensimmäisinä töinään hän laati kuvatekstejä Roy D'Amyn julkaisemaan sarjakuvaan nimeltä Giuffetto Rosso. Bonelli siirtyi äitinsä yhtiön johtajaksi 24-vuotiaana vuonna 1957, jolloin yhtiö muutti nimensä Edizioni Araldoksi.
Bonellin tärkeimpinä saavutuksina käsikirjoittajana on pidetty lännensarja Zagoria sekä Mister No -sarjakuvaa. Sarjakuvaa "Suuren lännen poika", mitä Bonelli kirjoitti ennen Zagoria, on julkaistu myös Suomessa; Preeria-lehdessä 1960-62 sekä Lännentie-lehdessä 1980-luvulla. Ensimmäisen Tex Willer -seikkailunsa Bonelli käsikirjoitti 1976. Veikko Savolainen
Savolainen jätti oppikoulun kesken 17-vuotiaana, vaikka oli luokkansa parhaita oppilaita. Armeijaan mennessä jo neljä lehteä oli julkaissut hänen pilapiirroksiaan ja sarjakuviaan. Vuonna 1945 aloittaneessa Harrastelija-lehdessä (Tekniikan Maailma -lehden edeltäjä) ilmestyi kolme Savolaisen piirtämää, varsin vauhdikasta sarjaa: "X-tulevaisuuden keksintö" (1947), "Maa meren alla" (1948) ja "Huomio Piippu – täällä Sauhu" (1949). Sarjakuvastrippi "Heikki ja Esa" ilmestyi vuonna 1948 Karjala-lehdessä. Sen jälkeen hän piirsi kymmeniä eri sarjakuvia, joista tunnetuimmat ovat "Joonas" (Helsingin Sanomat, Seura ja Kotiposti 1950–1972), "Unto Uneksija" (Pellervo 1966–2010) ja "Hirnu". Näistä Unto Uneksija oli Savolaisen lopettaessa sen piirtämisen vuonna 2010 eräs pisimpään ilmestyneistä suomalaisista sarjakuvista. Hirnua ja "Sirkus Napoleonia" julkaistiin ainakin viidessä maassa. Muita tuotteliaan Savolaisen sarjoja olivat "Ruutinyrkki", "Toope", "Virnu", "Lepsu", "Kaista", "Peikkomaailma" ja "Tallinjengi". Tex Willer
Nizzi riitaantui lehden päätoimittaja Sergio Bonellin kanssa 2000-luvulla ja irtisanoutui. Hänen paikkansa pääkirjoittajina peri Mauro Boselli, joka sai vuonna 2006 aisaparikseen Tito Faracin sekä muutaman muun niin sanotun apukirjoittajan.
Willerin ensimmäinen ja tunnetuin piirtäjä oli italialainen Aurelio Galleppini (1948–1994), "Galep". Muita piirtäjiä ovat: 
Tex Willer taistelee 1800-luvun puolivälin jälkeisessä Villissä lännessä roistoja vastaan. Tarinat ovat sekä juoniltaan että tapahtumapaikoiltaan yllättävänkin erilaisia. Tex Willerille tulee tutuksi koko Pohjois-Amerikka, ja käypä hän Etelä-Amerikassakin (ks. "Hurja kopla"), vaikka asuukin navajojen reservaatissa Arizonan osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Osassa tarinoista on myös fantasia- ja scifi-vaikutteita. Tex on kohdannut muun muassa noitia (mm. "Käärmeen merkki", "Paholaisaave"), ihmissuden ("Paholaisaave"), dinosauruksia ("Käärmeen merkki"), kadonneita kansoja (mm. "Käärmeen merkki, "El Morisco"), Sasquatchin ja avaruusolentoja. Ulf Stark
Stark vietti lapsuutensa Tukholman esikaupungissa Sturebyssä, jonne hän myöhemmin palasi monissa kirjoissaan. Hänen kirjailijanuransa alkoi varhain. Jo lukioikäisenä hänet vei kirjailijapiireihin koulutoveri Peter Curman, ja 19-vuotiaana hän julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa "Ett hål till livet". Ura pääsi vauhtiin, ja pian ilmestyi toinen runokokoelma ja romaani. Sen jälkeen hän kirjoitti ajoittain Expressenin kulttuurisivuille. Hänen ensimmäinen lastenkirjansa "Petter och den röda fågeln" ilmestyi 1975, mutta todellisen läpimurtonsa hän sai vasta 1984 kirjalla "Hömpät ja niuhot" ("Dårfinkar & dönickar"). Tämä kirja Simonesta, jota luullaan Simon-nimiseksi pojaksi, toi hänelle Bonniers Juniorförlagin lastenkirjakilpailun voiton. Kirjasta tehtiin pian televisiosarja ja vuonna 2009 musikaali Tukholman kaupunginteatteriin. Anna Höglundin kuvittama kuvakirja "Jaguaari" ("Jaguaren") sai 1988 Nils Holgersson -mitalin. Starkin osin omaelämäkerrallista teosta "Min vän Percys magiska gymnastikskor" (1991) seurasivat "Min vän shejken i Stureby" (1995) ja "Min vän Percy, Buffalo Bill och jag" (2004). Vuonna 1992 ilmestynyt "Voitko vislata Hanna?", jonka senkin kuvittaja on Anna Höglund, oli ehdokkaana August-palkinnon saajaksi. Tästäkin kirjasta tehtiin elokuva, ja sitä on esitetty Ruotsin televisiossa joka joulu vuodesta 1994 lähtien. Ornella Muti
Muti teki töitä teini-ikäisenä mallina ja elokuvaroolissa hän debytoi vuonna 1970 elokuvassa "La Moglie più bella” (Kaikkein kaunein nainen). Aluksi hän osallistui vain italialaisten elokuvien tekemiseen, mutta vuodesta 1980 hän on osallistunut myös yhdysvaltalaisten filmien tekoon. Hänen ensimmäinen yhdysvaltalainen elokuvansa oli ”Flash Gordon”. Tämän jälkeen Ornella Muti on näytellyt Yhdysvalloissa muun muassa elokuvissa ”Oscar” (1991) ja "Once Upon a Crime…” (1992). Lisäksi hänen tunnetaan hyvin Ranskassa, jossa hän on antanut kasvonsa Penzani-pastalle. Hal Foster
Myöhemmin hän kehitti oman sarjakuvansa, jonka nimi oli aluksi "Derek, Son of Thane" (Derek, Thanen poika). Myöhemmin hän muutti sen nimeksi "Prince Arn" (Prinssi Arn). Vuonna 1936 hän tarjosi sitä United Features Syndicatelle, joka hylkäsi sen. Kuitenkin King Features Syndicaten omistaja William Randolph Hearst halusi Fosterin sarjakuvan tekijäkseen. King Featuresin Joseph Connelly nimesi sarjan "Prince Valiant"iksi. Näin ensimmäinen Prinssi Rohkea -strippi ilmestyi helmikuussa 1937. Ami Hauhio
Hauhion sarjakuvia julkaistiin säännöllisesti Pellervo-lehdessä jatkosarjoina. Esimerkiksi 1947–1950 ilmestyi science fiction -seikkailu "Koltan perintö", joka oli jatkoa Valojuova-lehdessä vuosina 1944–1946 ilmestyneelle sarjakuvalle. Seinäjoen sarjakuvaseura julkaisi "Koltan perinnön" albumina vuonna 1984. Pellervossa ja Lasten Maailma -lehdessä julkaistiin Hauhion sarjakuvaversioita nuortenkirjallisuuden tunnetuimmista teoksista (esimerkiksi "Aarresaari" värillisenä Pellervossa, viimeinen osa 7/1961).
Seura-lehdessä ilmestyi vuonna 1950 jatkosarjana (n:ot 36–47) Hauhion piirtämä Pekka Lipponen ja Kalle-Kustaa Korkki -sarjakuva. Vuonna 1952 Olavi Kanervan päätoimittamassa Seikkailujen maailma -lehdessä ilmestyi myös Hauhion "Lentävä lautanen" -sarjakuva, jonka Kanerva oli kirjoittanut. Edellä mainittujen teosten ohella Hauhio piirsi monia muitakin seikkailu- tai huumorisarjakuvia. Oiva Paloheimo
Nykyään Paloheimo muistetaan lähinnä "Tirlittan"-lastenkirjastaan, muu hänen tuotantonsa on painunut paljolti unohduksiin. Paloheimon runoista ovat tunnetuimpia laulusovitusten kautta "Ontuva Eriksson" ja "Lähtevien laivojen satama". Pekka Puupää
Pekka Puupää ilmestyi edistysmielisen osuusliikkeen lehdissä, Kulutusosuuskuntien Keskusliiton (KK) julkaisemassa "Kuluttajain Lehdessä" vuosina 1925–1952 sekä Osuusliike Elannon "Elanto"-lehdessä 1927–1970. Viikoittain ilmestynyt "Kuluttajain lehti" oli noihin aikoihin Suomen suurilevikkisimpiä lehtiä. Ruotsinkielisessä osuuskauppalehdessä "Konsumentbladetissa" sarja ilmestyi nimellä "Kalle Träskalle". Vuonna 1926 se ilmestyi myös lyhyen aikaa hollantilaisessa "De Verbruiker" -osuustoimintalehdessä nimellä "Piet Bolhoofd". Koska Ola ”Fogeli” Fogelbergin äidinkieli oli ruotsi, Pekka Puupään suomenkielisen kieliasun tarkisti "Kuluttajain Lehdessä" Martti Larni ja sarjan myöhempinä vuosina Fogelbergin vaimo Laura sekä tytär Toto. Muuten Fogelberg ideoi ja piirsi kaiken itse. Hänellä oli tosin tapana kierrättää samoja vitsejä uudelleen vuosien varrella. Viikoittain ilmestyneitä Pekka Puupää -strippejä ehti Fogelin elinaikana kertyä noin 1 200. Välskärin kertomuksia
Taiteilija Kari Suomalainen julkaisi "Välskärin kertomuksiin" perustuneen sarjakuvan "Lukemista Kaikille" -lehdessä vuosina 1949–1950. Tästä työstä Suomen sarjakuvaseura myönsi Suomalaiselle vuonna 1984 Puupää-hatun, ja Otava julkaisi "Välskärin kertomuksia" -sarjakuvan kirjana vuonna 1987. Muppetit
Oz tunnetaan ehkä parhaimmin Miss Piggynä ja Muppettejen omana koomikkokarhuna Fozziena. Hän on yksi Muppettejen perustajajäsenistä. Oz on myös kuuluisa näyttelijä. Yksi muu kuin Muppet-rooli on Star Wars-elokuvien mestari Yodana.
Nelson on myös yksi vanhimmista Muppet-näyttelijöistä. Hän aloitti työnsä Jim Hensonille 1965. 
Hänen ensimmäinen kunnon Muppet-roolinsa oli hovimestari Featherstone elokuvissa "Hei Tuhkimo" ja "Sammakkoprinssi". Nelson kuoli 23.8.2012 keuhkoahtaumatautiin. Ola Fogelberg
Ola Fogelberg vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Oulunkylässä, joka oli tuolloin Helsingin maalaiskuntaan kuulunut asemakylä ja huvilayhdyskunta. Hän oli Carl Fogelbergin ja Ebba Fogelbergin (o.s. von Mickwitz) vanhin lapsi, ja hänelle syntyi myöhemmin kaksi pikkuveljeä, Harald ja Cedric. Hänen perhetaustansa oli vankan porvarillinen, ja suvussa oli runsaasti virkamiehiä, pappeja ja upseereita. Isä Carl Fogelberg oli Posti- ja lennätinhallituksen reviisori, isoisä J. J. Fogelberg puolestaan Helsingin pitäjän kirkkoherra. Äiti Ebba von Mickwitz oli puolestaan baltiansaksalaista aatelissukua. Yläluokkaisesta taustastaan huolimatta Ola Fogelbergistä tuli poliittiselta vakaumukseltaan vasemmistolainen, ja hänen koko työuransa kietoutui työväenliikkeen järjestöjen ja lehtien sekä osuustoiminnan ympärille. Herra Kerhonen
Herra Kerhonen oli Veli Giovannin (H. J. Viherjuuri) ideoima sarjakuva, joka ilmestyi säännöllisesti "Suomen Kuvalehdessä" vuosina 1930–1936. Herra Kerhosta piirsi Gösta Thilén vuodesta 1930 kuolinvuoteensa 1934 saakka. Viherjuuri pyysi sen jälkeen Olavi Vikaista jatkamaan sarjan piirtämistä. Vikainen käsikirjoitti Herra Kerhosta itse. Sarjakuva ilmestyi myös muissa lehdissä kuten "Uuden Suomen" sunnuntailiitteessä, "Kalle Viksarissa" ja "Joulukärpäsessä" aina vuoteen 1950 saakka. Herra Kerhonen -albumi ilmestyi 1933 Otavan julkaisemana. Timo Parvela
Ella ja kaverit-kirjasarjan lisäksi Parvela on kirjoittanut "Pate"-sarjaa, "Maukka ja Väykkä" -kirjoja sekä "Sammon vartijat" -trilogian. Syksyllä 2015 alkoi Parvelan, norjalaisen Bjørn Sortlandin ja kuvittaja Pasi Pitkäsen yhteistyönä syntynyt avaruusseikkailu "Kepler 62", joka nousi myydyimpien lastenkirjasarjojen joukkoon. Kepler 62-sarjan toinen osio (”tuotantokausi”) käynnistyi syksyllä 2018. Sonic the Hedgehog (pelisarja)
"Sonic the Hedgehog"-sarjakuvaa tekevä Archie Comics aloitti Sonic-sarjakuvan teon "Sonic the Hedgehog"-televisiosarjan jälkeen 1993. Koko sarjakuva on muuttunut erilaiseksi kuin millaisena se alkoi. Sarjakuvalla on erilainen kuvitteellinen maailma kuin mikä itse pelisarjassa on, sillä sarjakuvassa esiintyy paljon amerikkalaisessa piirrossarjasta tuttuja hahmoja. Sarjakuvan yleisenä juonikuviona julma diktaattori tohtori Robotnik yrittää kaapata Mobius-planeetan vallan Acorn-suvun hallinnosta. Myöhemmin Robotnikin kukistuksen jälkeen myös toinen Robotnik eri ulottuvuudesta nimellä tohtori Eggman yrittää myös kaapata Mobiuksen. Sarjakuvassa jatkumo on myös erilainen verrattaessa peleihin. Sarjakuvasta julkaistaan nykyään myös pokkarikokoisia koosteita vanhoista numeroista, jotka sisältävät kymmenen numeroa kukin, lisäksi julkaistaan "Sonic Special" -pokkareita. Sarjakuvaa alun perin julkaistiin myös Suomessa yhdeksän numeroa (alkuperäiset numerot #0-#8), kunnes se lopetettiin pienen lukijamäärän vuoksi, mutta vuodesta 2009 lähtien sarjakuvaa aloitettiin uudestaan julkaisemaan 198. numerosta lähtien alkuperäiskielellään. Archie Comics julkaisi myös Sonic X-animeen perustuvaa sarjakuvaa, joka myöhemmin lopetettiin 40 numeron jälkeen. Sen tilalla oleva "Sonic Universe" on uusin Sonic-sarjakuva. Käännössarjakuva Suomessa
Jalava ryhtyi julkaisemaan 1980-luvun lopussa englantilaisen "2000AD"-lehden scifisarjoja. Ehkä arvostetuin näistä oli Alan Mooren käsikirjoittama ja Dave Gibsonin piirtämä "Halo Jones", joka julkaistiin kolmena albumina 1991–1993. Muita Jalavan julkaisuja oli François Bourgeonin keskiajalle sijoittuva "Hämärän matkamiehet" (1991–1996). Yannin ja Edithin kahdesta lontoolaisesta katulapsesta kertovaa sarjaa "Basil ja Victoria" ilmestyi kaksi osaa 1993 ja 1995. Ruotsalaisen Charlie Christensenin "Aarne Ankkaa" julkaistiin neljä kokoelmaa 1989–1999. Semic julkaisi viisi Gary Larsonin "Kaukana poissa" -lehtipiirroskokoelmaa (1991–1993). Otava julkaisi kahden suuren kirjan verran Winsor McCayn 1900-luvun alussa piirtämää klassikkosarjakuvaa "Pikku Nemo Höyhensaarilla". WSOY:n merkittävin sarjakuvajulkaisu 1990-luvulla oli yhdysvaltalaisen Art Spiegelmanin "Maus". Spiegelman holokaustiaiheiselle sarjakuvalle myönnettiin Pulitzer-palkinto 1991. Ola Fogelberg
1910-luvulla Fogelberg työskenteli kuvittajana lukuisissa eri lehdissä. Hän avusti pääasiassa vasemmistolaisia lehtiä, kuten TUL:n "Työväen Urheilulehteä", sosialidemokraattien pää-äänenkannattajaa "Työmiestä" ja pilalehti "Kurikkaa". Etenkin Kurikka oli tärkeässä asemassa: ensimmäisen maailmansodan vuosina Fogelberg oli lehden johtava taiteilija ja teki siihen runsaasti pilapiirroksia. Hänen piirroksiaan leimasi tyypillinen sosialistinen kuvasto: työläiset kärsivät porvarien sotapolitiikan kynsissä, Saksan Vilhelm II saa potkut kansaltaan, maaliskuinen myrskytuuli sieppaa kruunun Nikolai II:n päästä, Aleksandr Kerenski antaa kuoliniskun Suomi-neidolle, kruunut ja valtikat palavat roviolla. Useimpien tuon ajan pilapiirtäjien tavoin Fogelberg ei kuitenkaan antanut puoluerajojen kahlita työskentelyään, ja hän avusti myös oikeistolaista "Suomen Kuvalehteä". Ari Kutila
Kutila kouluttautui ammattiinsa Kankaanpään grafiikkalinjalla. Vuonna 1980 hänen ensimmäinen sarjakuvansa "Ynjevi Koff" ilmestyi Aamulehdessä. Seuraavana vuonna Kutila oli mukana perustamassa Tampereen sarjakuvaseuraa ja sen lehteä Sarjaria. Se on Suomen pitkäaikaisin pelkästään suomalaisiin sarjakuviin keskittyvä lehti. Kutilan tunnetuin sarjakuva oli "Mustapukuinen mies", joka ilmestyi vuodesta 1983 lähtien muun muassa Hymyssä, Helsingin Sanomissa, Poljarnaja Pravdassa ja Dagens Nyheterissä. Mustapukuinen mies julkaistiin albumina vuonna 1995 ja siitä on tehty myös tanssiesitys.
Kutilan pitkäikäisin sarjakuva oli kuitenkin strippisarjakuva "Lahja&Niukkanen", jota julkaistiin Kuntalehdessä 1995–2006. Tämän yhteiskuntasatiirisen sarjakuvan käsikirjoitti Simeoni Hellman (aik. Hannu Sainio), joka käsikirjoitti myös useita hyötysarjakuvia sekä Kutilalle että Keijo Ahlqvistille. Muun muassa ainakin Suomen ensimmäisen sarjakuvallisen kunnalliskertomuksen vuodelta 1985. Ari Kutila aloitti myös strippisarjakuvan "Finne igjen" Hellmanin kanssa kveeninkieliseen pohjoisnorjalaiseen Ruijan Sanomiin vuonna 2005. Projekti kuitenkin tyrehtyi ainoastaan viiteen julkaistuun strippiin lehden rahaongelmien vuoksi. Bulls Press
Bulls on ollut pohjoismaiden suurin sarjakuvasyndikaatti, joka on levittänyt pääosaa myös Suomen lehdissä ilmestyvistä sarjakuvista. Suomalaisten piirtämistä sarjakuvista Bullsin levityksessä ovat olleet muun muassa Jorma Pitkäsen "Näkymätön Viänänen", Ilkka Heilän "B. Virtanen" sekä Tove ja Lars Janssonin "Muumipeikko" ja myös 1990-luvulta alkaen ilmestyneet uudet Muumi-sarjakuvat. Bulls levittää pohjoismaissa muun muassa Harald Hirmuinen ja Mustanaamio-sarjakuvia. Yhtiö hallitsee sarjakuvahahmojen käyttöoikeuksia myös muissa yhteyksissä kuin sanomalehdissä. Kaikkiaan Bulls välittää noin 150 sarjakuvaa ja edustaa monia suuria yhdysvaltalaisia sarjakuvasyndikaatteja Pohjois-Euroopassa. Björn Landström
Landström suunnitteli kirjankansia ensin WSOY:lle ja myöhemmin Otavalle. Muun muassa Waltarin "Sinuhe egyptiläisen" tunnetuin kansi on Landströmin käsialaa. Sen sijaan hänen luomansa "Tuntemattoman sotilaan" ensimmäinen kansiversio muistutti Yrjö Jäntin mielestä liikaa erästä toista uutuuskirjaa, ja Martti Mykkänen suunnitteli nopeasti kirjalle uuden kansikuvan. Vuonna 1985 julkaistiin "Kalevala" Landströmin kuvittamana.