Mikä ruotujakolaitos oli?
Ruotujakolaitos
Ruotujakolaitos (ruots. "indelningsverket") oli kuningas Kaarle XI:n Ruotsissa ja Suomessa 1680-luvulla toimeenpanema sotalaitoksen uudistus. Maatiloista muodostettiin 2–6 talon ryhmiä, ruotuja, jotka kukin joutuivat kustantamaan yhden sotilaan varusteineen ja aseineen. Ruotu järjesti palvelusajaksi sotilaalle myös torpan ja palan viljelysmaata. Ruotusotamiehen perhe sai elantonsa tämän torpan maasta ja kotieläimistä. Ruotujakolaitoksen puitteissa hoidettiin myös armeijan päällystön sekä joidenkin siviilivirkamiesten rahoitus. Ruotsissa ruodutuksesta päätettiin vuosina 1680–1682. Ruotujako liittyy läheisesti veropalkkalaitokseen, jonka mukaan tiettyjen maatilojen verot osoitettiin tietyn viranhaltijan (upseerin) palkan maksamiseen.
Tarkoitus oli luoda yhtenäinen vakinaisen sotamiehenpidon järjestelmä koko valtakuntaan, mutta kukin maakunta sai päättää itsenäisesti siirtymisen aikataulusta. Ruotsin läänit suostuivat ruodutukseen vuoteen 1688 mennessä. Suomessa ruotsalaiseen ylhäisaateliin kuuluva Viipurin ja Savonlinnan läänin maaherra Carl von Falkenberg neuvotteli ruotujakolaitoksesta kaikkien Suomen läänien talonpoikien kanssa. Viipurin ja Savonlinnan, Turun ja Porin, Hämeen ja Uudenmaan läänit liittyivät siihen vuoteen 1696 mennessä, Pohjanmaa vasta vuonna 1733.. Ruotujakolaitoksen toimeenpanon jälkeen Suomessa ylläpidetty sotaväki käsitti vajaat 11 000 miestä. Ruotu
Ruotujakolaitos kehitettiin kansaa voimakkaasti rasittavien väenottojen tilalle Ruotsin vallan aikana. Talojen muodostama ryhmä kustansi ja varusti yhden sotamiehen ja antoi hänen käyttöönsä alueen maata ja kustansi sille jonkinlaisen mökin. Tätä sanottiin sotilastorpaksi. Ruotusotamiehen perhe sai elantonsa tämän torpan maasta ja kotieläimistä. Ruotujakolaitos
Jalkaväen ylläpitämiseksi maakunnat määrättiin ylläpitämään 1 000–1 200 miestä, siten että alueen talot jaettiin yleensä 2–4 talon muodostamiin "ruotuihin", jotka joutuivat pestaamaan ja palkkaamaan sotilaan. Sisämaassa ruodut asettivat miehiä jalkaväkeen ja rannikoilla laivastoon (laivamiesruodut). Jos sotilas kuoli, tuli ruodun järjestää uusi mies tilalle. Sotamiehet saivat ruodulta 10–125 kruunun pestin, 2–15 kruunun vuosipalkan ja palvelusajakseen perheelleen sotilastorpan niittyineen ja ulkorakennuksineen. Ruodun oli maksettava 1770-luvulta alkaen valtiolle passevolanssimaksua (), (ransk. passe-volans), jolla kustannettiin armeijan kuormaston hankintaa.
Uumajan raatihuone
Raatihuoneessa oli kokoustila kaupunginvaltuustolle sekä toimistotilat. Läntinen osa rakennuksesta oli alun perin varattu oikeudelliselle järjestelmälle ja johtojärjestelmälle, jossa poliisiasema ja pidätetyt pääkerroksessa ja oikeussali yläkerrassa. Myöhemmin koko läntinen osa rakennuksesta tuli Uumajan käräjäoikeuden käyttöön. Muutaman vuoden ajan pohjakerroksessa oli lennätinlaitos ja postitoimisto sekä kellarissa huutokauppakamari. Rautu (Viipurin lääni)
Raudun taistelu oli Suomen sisällissodassa 1918 Raudun aseman tienoilla Karjalan rintaman komentajan Aarne Sihvon johdolla käyty taistelu. Lähinnä Pietarista tulleet Raudun kirkonkylää kohti pyrkineet venäläiset joukot joutuivat 23. maaliskuuta kolmelta taholta saarroksiin. Apujoukkojen saavuttua asema saarrettiin täydellisesti, ja 4. huhtikuuta illalla alkoi voimakas mutta tulokseton hyökkäys. Seuraavana aamuna venäläiset yrittivät murtautua saarroksista Raasulin suuntaan, mutta yritys epäonnistui, ja Maaselän kylän lähellä ns. Kuolemanlaaksossa joutui n. 700 venäläistä vangiksi ja 400 kaatui; valkoisten tappiot olivat kaatuneina ja haavoittuneina n. 600 miestä. Yrjö Ruutu
Ruutu palveli talvisodan sekä jatkosodan ensimmäisen vuoden aikana Päämajan Sotahistorian toimistossa. Hänen tehtävänään oli kerätä tietoja tulevaa sotahistoriankirjoitusta varten ja hän sai haastatella useita päättäjiä ja tärkeitä sotilashenkilöitä. Hän sai näin itselleen hyvin tarkat tiedot molempiin sotiin johtaneista tapahtumista ja sisäpiirin neuvotteluista, mikä vahvisti hänen käsitystään harjoitetun politiikan virheellisyydestä. Ruutu kotiutettiin ikänsä perusteella toukokuussa 1942 ja ylennettiin samalla majuriksi. Päämaja-aikanaan hän oli julkisuudessa täysin lojaali Suomen viralliselle linjalle, mutta siirtyminen siviiliin vapautti hänet oppositiotoimintaan. Ruotsin ritarihuone
Ruotsin ritarihuone on Tukholman keskustassa sijaitseva rakennus, joka on alun perin rakennettu Ruotsin säätyvaltiopäivien aatelisia edustajia varten. Nimellä viitataan myös Ruotsin aatelin "Svenska ridderskap och adel" -nimiseen organisaatioon, joka käyttää edelleen rakennusta. Sen toimintaa säätelee vuodelta 1866 peräisin oleva ritarihuonejärjestys. Raudun taistelu
Vangeiksi jääneistä suuri osa teloitettiin, jonka jälkeen heidät peitettiin joukkohautoihin, joten kuolleiden tarkka määrä ei ole selvillä. Punaisten tappioiden määrä on kuitenkin vähintään 860, jotka haudattiin ns. Kuolemanlaakson joukkohautaan. Pakomatkan yhteydessä kaatui noin 400 ja saman verran menetti henkensä myös aseman luona käydyissä taisteluissa. Lisäksi joitakin kymmeniä kaatui jo helmi–maaliskuun taistelujen aikana. Lennart Oeschin mukaan Kuolemanlaakson joukkohautaan olisi kuitenkin haudattu jopa 1 200 punaisten puolella taistellutta, joiden ruumiiden kerääminen lähimetsistä kesti useita päiviä. Vankien määräksi hän arvoi noin 800. Ruotujakolaitos
Vuonna 1857 nämä ruotupataljoonat hajotettiin ja sen jälkeen Suomessa oli omaa sotaväkeä vajaa tuhat miestä. Värvätyistä miehistä koostunut Suomen Kaarti otti osaa 1877–1878 käytyyn Venäjän–Turkin sotaan Balkanilla. Raudun ryhmä
Raudun ryhmä oli yksi talvisodan suojajoukkoihin kuuluneista joukkoyksiköistä, joiden tehtävänä oli suojata muiden joukkojen perustaminen ja ryhmittyminen pääpuolustuslinjalle. Ryhmän komentajana toimi Itä-Kannaksen puolustuksesta vastaava III armeijakunnan komentaja kenraalimajuri Erik Heinrichs. Vahvuus yhteensä 217 upseeria, 1352 aliupseeria ja 6359 sotilasta. Yhteensä 7928 miestä.
Raudun ryhmän Laatokan puoleisella lohkolla toimi sen alaisuudessa toimiva Metsäpirtin
Osasto. Vakanssimaksu
Vakanssimaksu eli "vakanssivero" oli Ruotsissa ja Suomessa peritty ruotujakolaitoksen aikainen korvaus. Se oli sotilasrasitusta vastaava maksu, joka piti maksaa, mikäli ruodussa ei ollut sotilasta. Maksu otettiin käyttöön, kun huomattava osa ruoduista oli 1700-luvulla ajoittain täyttämättä. Vakanssimaksulle tuli uutta käyttöä vuodesta 1809, kun Porvoon valtiopäivillä päätettiin hajottaa Suomen ruotuarmeija 50 vuodeksi. Sen korvaukseksi ruodun tuli maksaa Suomen hallituksen valvomaan sotilasrahastoon jalkaväen ruodulta 4 tynnyriä viljaa ja ratsutilalta noin 10 tynnyriä. Ruotuväki lakkautettiin lopullisesti vuonna 1885, mutta vakanssimaksuja kerättiin vuoteen 1889 saakka. Kuljetusvarikko
Puolustusvoimien Materiaalilaitos perustettiin 1.1.1993 kuudestatoista varikosta sekä Koeampumalaitoksesta ja Elektroniikkakeskuskorjaamosta. Materiaalilaitoksen perustamisen yhteydessä Kuljetusvälinevarikon (KvälV) nimi muutettiin Kuljetusvarikoksi. Samaan aikaan Kuljetusvälinevarikon alaisuudessa toiminut Siikakankaan varikko-osasto liitettiin Panssarivarikon kokoonpanoon. Kuljetusvälinevarikon alaisuudessa toiminut Vilppulan varikko-osasto muutettiin Vilppulan varastoalueeksi. Puolustusvoimien Materiaalilaitoksen Esikunnassa toiminut kuljetusmateriaaliosasto, Kuljetusvarikko, Panssarivarikko ja Tervolan Varikko muodostivat kuljetusmateriaalitoimialan. Martti Ruutu
Ruutu toimi Kasvatusopillisen yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1961–1971. Tämä aikajakso muodostui hänen elämässään merkittäväksi aikajaksoksi, sillä tuolloin hän ideoi yhdessä yhdistyksen sihteerin Kyösti Skytän kanssa ajatusta kesälukiosta ja erityislukiosta. Tämän ajatuksen pohjalta syntyi Savonlinnan Taidelukio, joka aloitti toimintansa 1967 maan ensimmäisenä erityislukiona. Ruotujakolaitos
Suomessa Suomen sodan jälkeen 1809 Aleksanteri I suostui säätyjen pyyntöön että Suomi armeijan asettamisen sijaan maksaisi erityistä veroa. Ruotujakoarmeija hajotettiin, mutta sen upseerit ja aliupseerit saivat kuitenkin edelleen nauttia aikaisempia palkkaetujaan vähentämättöminä. Miehistö sen sijaan menetti torppansa ja palkkansa, koska sen etuja eivät säädyt puolustaneet papistoa lukuun ottamatta. Keisarillinen manifesti 27. maaliskuuta 1810 määräsi miehistölle maksettavaksi eläkkeitä Ruotsin vallan aikana voimassa olleiden asetusten mukaan. Valkoisten päämaja
Sotilaskuljetuskonttori eriytettiin kulkulaitoksesta, ja sen tehtävänä oli huolehtia valkoisen Suomen rautatiekuljetuksista. Näitä kuljetuksia varten perustettiin kolme rautatiepataljoonaa, Pohjanmaan, Savon ja Karjalan rautatiepataljoonat. Rautatiepataljoonien päälliköinä olivat Seinäjoella majuri Alfred Neovius, Savossa luutnantti Gustaf Poppius ja Karjalassa rautatiekirjuri A. B. Lindberg. Pataljoonan vahvuus oli n. 500 miestä, ja heidän tuli olla luku- että kirjoitustaitoisia. Rautatiepataljoonista voidaan sanoa, että he tekivät pyyteetöntä työtä välittämättä työajoista ja siten olivat korvaamattomia valkoisen armeijan kuljetusten sujuvuudessa. Ruandan kansanmurha
Gitaraman maakunnassa joukko poliittisia tutsiaktivisteja pahoinpiteli Dominique Mbonyumutwa -nimisen hutujohtajan 1. lokakuuta 1959. Uutinen levisi kulovalkean tavoin ympäri maata, ja viikon sisällä tapahtumasta hutujoukkiot pahoinpitelivät kostoksi tutsijohtajia sekä polttivat tutsien koteja Belgian siirtomaa-armeijan komentajan, eversti Guy Longiestin puuttumatta tilanteeseen mitenkään. Longiest ilmoitti tutsien kotien yhä palaessa vuonna 1961, että ”armeijan täytyi valita puolensa”. Hän järjesti vallankaappauksen, jossa paikalliset tutsijohtajat korvattiin hutuilla. Vakavien levottomuuksien häiritsemät kunnallisvaalit, joissa hututoimitsijat valvoivat äänestyspaikkoja, pidettiin vuonna 1960. Hutujen vapautuspuolue "parmehutu" sai niissä yli 70 prosenttia äänistä, ja yhteensä hutupuolueiden osuus miltei 90 prosenttia. Seuraavana vuonna YK:n järjestämissä parlamenttivaaleissa "parmehutu" sai 77,7 prosenttia äänistä. Jatkuvien levottomuuksien takia vuoden 1960 loppuun mennessä jo yli 20 000 tutsia oli lähtenyt pakolaisiksi naapurimaihin. Ratahallintokeskus
Ratahallintokeskus (RHK) oli liikenne- ja viestintäministeriön alainen väylävirasto, joka huolehti Suomen rataverkon ylläpitämisestä, rakentamisesta ja kehittämisestä. RHK vastasi myös ratakapasiteetin jakamisesta ja liikenteenohjauksesta. RHK aloitti toimintansa 1.7.1995, kun Valtionrautatiet-liikelaitos (VR) yhtiöitettiin. 1.9.2006 RHK:sta erotettiin Rautatievirasto, joka valvoo rautatiejärjestelmän turvallisuutta ja yhteentoimivuutta Suomessa. Vuonna 2008 liikenne- ja viestintäministeriö käynnisti selvityksen, joka tähtäsi uuden, yhdistetyn väyläviraston perustamiseen. RHK:sta tuli osa tätä virastoa yhdessä Tiehallinnon ja Merenkulkulaitoksen kanssa. Liikennevirasto aloitti toimintansa vuoden 2010 alussa. Töölön sairaala
Talvi­sodan ensimmäisinä kuukausina SPR:n sairaala toimi Helsingin väestönsuojelun sairaala-asemana, vastaten pommitusuhrien hoidosta. Tätä tarkoitusta varten sen käyttöön järjestettiin talvisodan ensimmäisen pommitusaallon jälkeen myös apusairaaloita, mm. Kalastajatorpan ravintolarakennus. Helmikuusta 1940 sairaala kuitenkin siirtyi puolustusvoimien lääkintähuollon alaiseksi sotasairaalaksi nimellä Punaisen Ristin Sotasairaala (P.R. SotaS.), joka käsitti tilapäisosastoja mm. Naistenklinikassa ja sairaala Mehiläisen tiloissa. Välirauhan aikana aloitettiin pomminkestävän sairaala- ja leikkaussaliosaston rakentaminen sairaalan puutarhan alle ja sairaalan osaksi liitettiin uuteen sairaanhoitajaopistoon Tukholmankadulle sijoitettu ns. Invalidisairaala, jossa hoidettiin vaikeita raajavammoja, amputaatioita sekä leuka- ja plastiikkakirurgisia tapauksia. Tämän sairaalan ylilääkärinä toimi lääkintämajuri Sven Rehnberg, joka oli siviilissä SPR:n sairaalan alilääkäri. Leukakirurgisen osaston johdossa oli professori Faltin. Jatko­sodassa 54. Sotasairaala muodostettiin Punaisen Ristin sairaalan ympärille. Molemmissa sodissa sairaalaan keskitettiin erityisesti aivo- ja hermovammatapauksia sekä vaikeita raaja- ja leukakirurgisia potilaita. Sotasairaalan johtajalääkäreinä toimivat sen vakituinen ylilääkäri, lääkintäeversti Brofeldt sekä lääkintämajuri Snellman, päällikkölääkäreinä alkuun professori, lääkintäeverstiluutnantti Arno Saxén ja hänen jälkeensä lääkintämajuri Bertel Miesmäki. Jaostosairaaloina 54. SotaS:ään kuuluivat SPR:n sairaala maanalaisine tiloineen (Jaos A), Invalidisairaala (Jaos B), Koelyseo (Jaos C) ja ruotsalainen tyttölyseo (Jaos D). Myöhemmin otettiin käyttöön erillisosastoina selkäytimeen haavoittuneita varten entinen varuskuntasairaala Lönnrotinkadulla ja aivovammatapauksien jälkihoitoon ja kuntoutukseen päällystökoulun rakennus Tuusulassa. Vaikeita sotavammoja saaneiden hoito jatkui 54. Sotavammasairaalana aina vuoteen 1946 saakka, jolloin vähitellen päästiin palaamaan rauhanaikaiselle kannalle. Johan Ulrik Sebastian Gripenberg
Vuonna 1854 Gripenberg nimitettiin jäseneksi senaattori Casimir von Kothenin johtamaan komiteaan, joka pohti ruotujakolaitoksen palauttamista. Von Kothen yritti järjestää hänelle myös nimityksen senaattiin, mistä Gripenberg ei kuitenkaan ollut innostunut. Vuonna 1861 hänet kuitenkin nimitettiin senaatin talousosastoon vastaperustetun maanviljelystoimituskunnan ensimmäiseksi päälliköksi. Gripenberg nimitettiin pian myös valtiopäivien koollekutsumista valmistelleen niin sanotun Tammikuun valiokunnan puheenjohtajaksi, vaikka oli yhdessä Fabian Langenskiöldin kanssa suositellut kenraalikuvernööri Fredrik Vilhelm von Bergille hankkeen peruuttamista sen julkisen epäsuosion vuoksi. Gripenberg oli varsinkin ministerivaltiosihteeri Alexander Armfeltin luottomies. Hän teki teki heti alkuun laajan virkamatkan eri puolelle Suomea. Hänen raporttinsa keisarille ja ministerivaltiosihteerille saattoivat vaikuttaa kenraalikuvernööri Bergin erottamiseen ja J. V. Snellmanin nimittämiseen myöhemmin senaatin jäseneksi. Lauttasaaren välikohtaus
Sotilastavara Majan ruumassa oli puna-armeijan merijalkaväkidivisioonan tiedustelukomppania kuormastoineen. Kun suomalaisviranomaiset poistuivat laivasta, laiturille tuli venäläisiä sotilaita, jotka asettuivat laivan ympärille vartioon. Ruumasta alettiin purkaa sotilasmateriaalia. Raskaimpien taakkojen siirrossa venäläiset saivat apua Jätkäsaaren satamanostureilta. Vuoden 1905 suurlakko
Poliittisen vallan suhteen suurin häviäjä äänioikeusuudistuksessa oli perustuslaillinen, ruotsinkielinen aatelisto. Säätyjärjestelmä oli ollut tämän väestöllisen ja kielellisen vähemmistön keskeisin tukijalka, ja siksi se oli vastustanut uudistuksia. Säätyvaltiopäivillä ruotsinkielisillä oli ollut hallussaan noin puolet edustajapaikoista. Yksikamarisen eduskunnan kansanedustajien paikoista osuus vuosina 1907-1911 oli 10-15 %. Valta-aseman heikentyminen pakotti heidät etsimään tukea koko Suomen ruotsinkielisestä väestöstä, sen taloudellisesta asemasta riippumatta. Tämä maltillisti harjoitettua politiikkaa. Poliittisen järjestelmän muutos loikin suuriruhtinaskuntaan nykyaikaisemman puoluejärjestelmän, joka koostui seuraavista puolueista: vanhasuomalaiset (suomalainen puolue), nuorsuomalaiset, svenska folkpartiet, maalaisliitto, kristillinen työväenliitto ja sosiaalidemokraatit. Suomen Punainen Kaarti
Punaisen kaartin sodankäynti oli jaettu ”läntiseen”, ”pohjoiseen”, ”keskiseen” ja ”itäiseen rintamaan”, joista nykytutkimuksessa yleensä puhutaan valkoisten nimitysten mukaan Satakunnan, Hämeen, Savon ja Karjalan rintamina. Neljän päärintaman sisällä oli vielä useita pienempiä alueellisia rintamalohkoja. Hyökkäykset keskittyivät rautateiden varsille, koska huonojen kulkuyhteyksien vuoksi rautatiet olivat käytännössä ainoa mahdollisuus liikutella joukkoja talviaikaan. Tarkoituksena oli katkaista Vaasasta Sortavalaan kulkeva poikkiratayhteys, ja näin eristää Pohjanmaalla ja Karjalassa olleet valkoisten joukot toisistaan. Satakunnassa tarkoitus oli hyökätä valkoisten vahvimmalle tukialueelle Etelä-Pohjanmaalle, ja edelleen valkoisen Suomen pääkaupunkiin Vaasaan saakka yhdessä Pohjois-Hämeestä etenevien joukkojen kanssa. Lorentz Creutz (nuorempi)
Creutz oli yksi merkittävimmistä ruotu- ja veropalkkalaitoksen sekä aatelisten läänitysten purkamisen eli reduktion toimeenpanijoista Suomessa. Hänen veljiään olivat Johan ja Carl Gustaf Creutz. Ruandan kansanmurha
Ruanda kolonialisoitiin vuonna 1885, kun se yhdessä naapurimaansa Burundin kanssa liitettiin osaksi Saksan Itä-Afrikkaa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen se siirtyi Belgian alaisuuteen. Belgialaiset jatkoivat saksalaisten aloittamaa politiikkaa, jossa tutsit ja hutut oli luokiteltu ”ylemmäksi” ja ”alemmaksi” roduksi; tätä hallintomallia voisi kuvailla ”kaksoiskolonialismiksi”. Siirtomaaisännät hallitsivat luomaansa ja tukemaansa tutsieliittiä, joka puolestaan hallitsi hutuenemmistöä. Vuosina 1933–1934 belgialaiset järjestivät maassa väestönlaskennan. Sen aikana kaikille ruandalaisille tehtiin ”etninen” henkilökortti, jolla väestö luokiteltiin pysyvästi tutseihin (14 %), hutuihin (85 %) ja twaihin (1 %). Henkilökortit tekivät siirtymisen ryhmästä toiseen mahdottomaksi ja antoivat belgialaisille mahdollisuuden kehittää luomaansa apartheidista hallintojärjestelmää. Belgialaisten ylläpitämät katoliset koulut syrjivät hutuoppilaita, ja tutseilla oli käytännössä monopoli hallinnollisiin ja poliittisiin virkoihin. Räikeimpänä siirtomaaisäntien käytäntönä oli pakkotyöjärjestelmä, jossa lukemattomat hutut työskentelivät eri plantaaseilla ja tietyömailla tutsityönjohtajat valvojinaan. Erään belgialaisen everstin kerrotaan antaneen ohjeena työnjohtajalle: ”Sinä ruoskit hutuja, tai me ruoskimme sinut.” Carl Johan Stjernvall
Entisenä sotilaana Stjernvall paneutui kaikkein innokkaimmin sotaväkikysymykseen. Vanha Ruotsin vallan aikainen ruotusotamiesjärjestelmä oli purettu, ja sen tilalle ryhdyttiin 1812 kokoamaan uutta armeijaa. Stjernvall saikin koottua joukkonsa ensimmäisenä Suomessa, ja ilmeisesti hänen tavoitteenaan oli paitsi osoittaa lojaalisuuttaan keisarille, myös paikata sotilasmaineensa aiemmin saamaa kolausta. Hän suunnitteli lähtevänsä joukkoineen sotimaan Napoleonia vastaan, mutta joukkojen ainoaksi toiminnaksi jäi lopulta vartiopalvelus Pietarissa.
Varhainen kuolema 1815 katkaisi Stjernvallin työn Viipurin läänin kehittäjänä. Hänen ja vaimonsa Eva Gustafva von Willebrandtin kahdestatoista lapsesta kahdeksan kuoli ennen aikuisikää. Neljä muuta olivat:Stjernvallin veli Fredrik Gustaf Stjernvall oli Hämeen-Uudenmaan läänin maaherra. Suomen punaisen kaartin Ruotsin pataljoona
Suomen punaisen kaartin Ruotsin pataljoona (eli SPKRP) oli sosialistien Ruotsissa 1918 perustama aseellinen, vapaaehtoisista muodostettu joukko-osasto, jonka tarkoituksena oli valmistella hyökkäystä Ruotsista Pohjois-Suomen alueelle. Pataljoonalla oli oma ohjesääntö ja myös erillinen sotilaallinen päiväkäsky, jossa määriteltiin joukko-osaston tavoitteet. Karoliinit (sotilaat)
Ruotujakoisia rykmenttejä perustettiin 1600-luvun lopulta aina 1800-luvun alkupuolelle. Ruanda-Urundi
Ruanda-Urundi oli Belgian vuosina 1916–1962 hallinnoima alue Keski-Afrikassa. Vuodesta 1916 vuoteen 1924 alue oli Belgian suoran sotilashallinnon alla. Vuonna 1924 alueesta muodostettin Kansainliiton mandaattialue ja vuonna 1946 Yhdistyneiden kansakuntien huoltohallintoalue. Vuonna 1962 alue jakautui itsenäistyneisiin Ruandan ja Burundin tasavaltoihin. Akanlahden tukinsiirtolaitos
Ensimmäisen tukinsiirtolaitoksen rakensivat paikalle 1892–1893 oululaiset kauppahuoneet. Laitoksessa tukit vedettiin kannaksen yli hevosten voimalla. Vuonna 1909 rakennettiin uusi siirtolaitos, Kuusamon rautatieksikin sanottu, joka koostui kolmesta kapearaiteisen rautatien jaksosta. Kullakin ratajaksolla oli oma höyrykone (ensikone, keskikone ja Livonrannan kone), joka veti vaijerin avulla pyöräparien päällä kulkeneita tukkeja. Rautatie oli rakennettu kaksikerroksiseksi niin, että tukit kulkivat ylemmällä tasolla ja alemmalla tasolla palasivat tyhjät pyöräparit takaisin uudelleenlastattaviksi. Ensikoneen ja keskikoneen hoitamien ratajaksojen välillä oli Kuorikkilampi, jonka yli tukit uitettiin. Tämä tukinsiirtolaitos oli käytössä vuoteen 1929 saakka. Viestirykmentti
Viestirykmentti (lyhenne VIESTIR, aik. ViestiR) oli 1938 Viipuriin perustettu, vuosina 1948–2014 Riihimäen varuskunnassa toiminut puolustusvoimien joukko-osasto. Sen tehtävänä oli viestiaselajin ja elektroniikka-alan asevelvollisten (varusmiehet ja reserviläiset) ja henkilökunnan kouluttaminen. Viestirykmentin joukkoyksiköt olivat Viestikoulu (VIESTIK), Elektronisen sodankäynnin keskus (ELSOK) ja Etelä-Suomen Viestipataljoona (ESVP). Pohjanmaan jalkaväkirykmentti
Vuosien 1733–1734 toimeen pannun ruotujaon mukaisesti joukkoja järjesteltiin jälleen uudelleen useissa eri pitäjissä. 
Pohjois-Pohjanmaan pitäjät varustivat sotilaita seuraavasti: Rykmentin everstiluutnantin komppania oli vuosina 1733-1734 toimeen pannun ruotujaon mukainen kuuluva 128 miehen komppania, johon toimitti Siikajoki 54 ja Liminka 96 ruotusotilasta.. Yrjö Ruutu
Ruudun keskeisenä ajatuksena oli sosialismin ja kansallisuusaatteen yhdistäminen. Nuoruudessaan jääkäriliikkeen tärkeimpiin taustavaikuttajiin kuulunut Ruutu omaksui myöhemmin näkemyksen, jonka mukaan Suomen itsenäisyys voitiin turvata parhaiten poistamalla yhteiskuntaluokkien väliset ristiriidat keskiluokan ja sivistyneistön johtamalla valtiososialismilla sekä harjoittamalla rauhanomaista politiikkaa Neuvostoliiton suuntaan. Ruutu toimi uransa aikana lukuisissa eri puolueissa kokoomuksesta SKDL:ään ja johti vuosina 1932–1937 omaa suomalaissosialistista puoluetta, joka tosin jäi merkitykseltään mitättömäksi. Vaikka ”ruutulainen” kansallinen sosialismi jäi aikansa Suomessa kuriositeetiksi, Ruudulla on katsottu olleen merkittävä vaikutus muun muassa Akateemisen Karjala-Seuran ja presidentti Urho Kekkosen aatemaailmaan. Yngve Larsson
Larsson oli erityisen kiinnostunut pohjoismaisen yhteistyön edistämisestä. Toisen maailmansodan aikana hän oli merkittävä mielipidevaikuttaja ja kannatti natsismin vastaista linjaa. Hän oli merkittäviä johtohenkilöitä Samfundet Nordens Frihet -järjestössä sen alusta alkaen vuodesta 1939, jolloin se pyrki tehostamaan sekä sotilaallista että humanitääristä tukea Suomelle, ja myöhemmin kun se pyrki elvyttämään ruotsalaista puolustustahtoa ja vastustamaan sitä minkä järjestö käsitti tarpeettomaksi myöntyväisyydeksi Saksan vaatimuksiin. Larssonille myönnettiin Suomen valkoisen ruusun ritarikunnan komentajamerkki (SVR K). Ruotuväki
Ruotuväki on Suomen puolustusvoimien uutislehti. Sitä julkaisee Pääesikunnan viestintäosasto. Se postitetaan tilaajiensa lisäksi useimpiin puolustusvoimien toimipisteisiin, varuskuntiin sekä kaikille kertausharjoituksiin osallistuville tai niihin kutsutuille. Ratu-kortisto
Korjaus- ja kunnossapitotöiden tuotantotiedoston laadinnasta vastasi aluksi rakennushallitus. Projektissa olivat mukana lisäksi puolustusministeriön rakennusosasto, Helsingin kaupungin rakennusvirasto ja Valtionrautatiet sekä erillissopimuksella rakentajaorganisaatiot (SRUL, SRLL ja SRTL). Vuonna 1979 myös tämä osuus siirtyi Ratu-projektin yhteyteen. Tehtaanpuisto
Vuonna 1834 puu­tarhan alue luovutettiin Suomen kaartin käyttöön pää­asiassa ampumarata-alueeksi vuoteen 1883 saakka. Ampuma­radan ohella alueella oli kuitenkin edelleen myös vihannes­istutuksia, ja sitä nimitettiinkin pitkään "Kaartin puutarhaksi". Koska laajalla alueella ampumaradan lähistölläkin oli vaarallista liikkua ja luodit lensivät tosinaan merelle saakka, sen lakkauttamisesta syntyi kaupungin ja kaartin välille pitkäaikainen kiista.. Joulukuussa 1866 alueella sijainnut ruutivarasto räjähti, minkä seurauksena monet lähistöllä sijainneet talot vaurioituivat asuin­kelvottomiksi ja muuallakin kaupungissa monet ikkunat särkyivät. Tapaus vauhditti ampuma­radan siirtoa, ja vuonna 1869 se poistettiinkin alueelta. Ruotsin historia
Samaan aikaan Suomen maantieverkostoa ulotettiin pohjoiseen Norjan rajalle saakka ja Perämerelle rautatieverkkoa, joka yhdistyi Venäjän rataverkkoon. Suomessa ja Ahvenanmaalla olevia venäläisiä joukkoja vahvistettiin. Eurooppaan syntyi maiden keskeisia uusia liittoutumia. Uudessa tilanteessa Ruotsin vasemmisto halusi lopettaa puolustuslaitoksen ja käyttää varat sosiaalisiin uudistuksiin, jolloin maan varustelua jouduttiin hoitamaan kansalaiskeräyksillä. Vuonna 1914 järjestettiin Tukholmassa talonpoikaismarssi Ruotsin yksipuolista aseidenriisuntaa ja demokratiaa vastaan. Marssiin osallistui 30 000 talonpoikaa ja marssin otti vastaan Kustaa V. Rüdiger von der Goltz
Osa saksalaisista alkoi vetäytyä Latviasta, mutta majuri Bishoff perusti rautaprikaatiksi (Eiserne Brigade) kutsutun saksalaisen yksikön hidastamaan neuvostovenäläisen puna-armeijan etenemistä. Paikallisten saksalaisten lisäksi alkoi Saksasta tulla vapaaehtoisia. Rautaprikaati yhtyi Saksan 8. armeijan rippeisiin muodostaen rautadivisioonan (Eiserne Division). Latviassa lisäksi baltiansaksalaiset ja jotkut latvialaiset muodostivat balttilaisen joukon (Baltische Landeswehr), minkä tarkoituksena oli osallistua neuvostovenäläisten pysäyttämiseen, mutta myös auttaa palauttamaan Baltian maiden itsenäistymisen mukana mennyt saksalaisten johtoasema Latviassa tai perustaa sen alueelle oma baltiansaksalainen valtio. Perustettua Eiserne Divisionia ryhtyi komentamaan helmikuussa Kuurinmaalla VI reservijoukkojen komentajaksi käsketty Rüdiger von der Goltz. Baltische Landeswehria komensi puolestaan majuri Alfred Fletcher. Insinööritoimisto Ratas
Insinööritoimisto Ratas perustettiin Helsinkiin vuonna 1938. Toimiston toimialana oli suunnitella myllyjä, viljavarastoja ja leipomoita. 
Saksan armeijaan värväystoiminnan johtoon nimitettiin jääkärivärväri ja kalterijääkäri, majuri ja hallitusneuvos, Etsivän keskuspoliisin entinen päällikkö Esko Riekki. Hallitus pani hänet siten hoitamaan yksityistä värväystä. Värväystoimistoksi otettiin diplomi-insinööri ja kalterijääkäri Harry Backbergin osittain omistama Oy Insinööritoimisto Ratas. Toimistonhoitajana SS-vapaaehtoisten asioita hoiti rouva Siiri Tuomola 1. heinäkuuta 1941 alkaen. SS-aseveljien asioita Insinööritoimisto Ratas hoiti aina vuoteen 1942, jolloin se muutti nimensä SS-Vapaaehtoistoimistoksi. Rutolan tukinsiirtolaitos
Rutolan tukinsiirtolaitos toimi 1892–1963 Lappeenrannan Rutolassa. Siirtolaitoksen avulla siirettiin puuta Saimaan vesistöstä Kymijoen vesistöön. Uittoon käytettiin 110 kilometriä pitkää Valkealan Väliväylää joka johti Rutolasta Kuusankosken Marttilaan. Tukinsiirtolaitos ja sen yhteydessä toiminut saha kuuluivat W. Gutzeit & Co-yhtiölle (myöh. Enso-Gutzeit) joka osti Rutolan tilan 1892. Kaikkiaan Rutolan kautta kuljetettiin vuoteen 1963 mennessä lähes 100 miljoonaa tukkia ja uitto työllisti enimmillään jopa 1000 ihmistä vuodessa. Raudun taistelu
Suomen sisällissodan taisteluista Raudun tekee erikoiseksi se, että siihen osallistui huomattavasti enemmän venäläisiä kuin millään muulla sodan rintamalla. Myös sisällissodan aikana kaatuneista venäläisistä lähes puolet kuoli nimenomaan Raudun rintamalla. Puna-armeijan sotilaita oli Raudussa enimmillään samaan aikaan noin 1 500, mikä oli yli puolet punaisen osapuolen kokonaisvahvuudesta. Bolševikkien Rautuun kohdistaman kiinnostuksen taustalla oli huoli Pietarin turvallisuudesta. Saksan ja Venäjän välinen aselepo oli päättynyt 18. helmikuuta eli kolme päivää ennen Rautuun tehtyä hyökkäystä. Neuvosto-Venäjän johto halusi sulkea vielä rakenteilla olleen Pietari–Hiitola-radan, jotta Suomen valkoisten kanssa läheisissä suhteissa olevat saksalaiset eivät pystyisi hyökkäämään sen kautta Pietariin. Venäläiset päättivät katkaista radan Suomen puolelta rajaa, jotta he saisivat myös Suomen punaiset mukaan puolustamaan Pietaria. Hämeenlinnan vankileiri
Punavankeja pidettiin Poltiahon vanhoissa venäläisten rakentamissa kasarmirakennuksissa. Huonoissa oloissa eläneiden vankien keskuudessa levisi kulkutauteja, joista vaarallisin oli isorokko. Muita Hämeenlinnan vankileirillä raivonneita tauteja olivat muun muassa tulirokko ja pilkkukuume. Vankien lisäksi kulkutaudit levisivät myös kaupunkiin omaistensa vapauttamista anomaan tulleiden perheenjäsenten sekä itää kohti pyrkivien pakolaisten keskuudessa. Heinäkuusta lähtien joitakin kuolonuhreja vaati myös espanjantauti. Nälkään kuolleita Hämeenlinnan vankileirillä oli sotasurmatiedoston mukaan vain 15, mutta ainoastaan vajaalle 400:lle kuolleelle merkittiin kuolinsyy. Oolannin sota
Kesäkuussa brittiläis-ranskalaisen laivaston uhka oli jo todettu sellaiseksi, että Suomen vanhan Ruotsin vallan aikaisen kaltaisen ruotusotaväen perustaminen uudelleen katsottiin tarpeelliseksi. Suostumuksensa sille antoi väliaikainen kenraalikuvernööri Rokassovski. Sodan alkupuolella Suomen suuriruhtinaskunnassa ollut armeija koostui vain Kaartinrykmentistä, meriekipaasista ja krenatööripataljoonasta. Venäjä ei laivastonsa vanhanaikaisuuden vuoksi kyennyt vastustamaan tehokkaasti, mutta piti laivojaan niiden tykkien lavettina sotasatamien, kuten Viaporin (nykyisin Suomenlinna) ja Kronstadtin, lisäsuojana. Suomessa oli jo 1855 reserviarmeija yhdeksän pataljoonan vahvuisen vakinaisen armeijan täydennyksenä. Kilven jako
Myös ruudutuksia pidetään kilven jakoina. Niissä kenttien lukumäärän ei tarvitse olla pariton, kuten muissa jaoissa. Ruudutetut kilvet jaetaan shakkiruutuisiin, vinoruutuisiin ja kärkiruutuisiin. Shakki- ja vinoruuduissa ruutujen määrä mainitaan, jos ruutuja on tasan yhdeksän (shakkiruutuinen yhdeksään), muuten jätetään yleensä mainitsematta. Kärkiruutuiset kilvet taas jaetaan ruutujen pidemmän lävistäjän suunnan mukaisesti kärkiruutuisiin (lävistäjä pystysuorassa) sekä hirsittäisesti, palkittaisesti ja vastapalkittaisesti kärkiruutuisiin. Rautatiehallitus
Rautatiehallitusta edelsi vuoteen 1863 rautatiejohtokunta, joka valvoi maan ensimmäisen rautatien, Helsinki–Hämeenlinna-radan, rakentamista ja liikennöintiä, sekä vuosina 1863–1877 Tie- ja vesikulkulaitosten ylihallituksen alainen rautatiepäällikön kanslia. Rautatiehallitus perustettiin 25.7.1877 ja se toimi aluksi senaatin maanviljelystoimituskunnan alaisena, kunnes kulkulaitostoimituskunta perustettiin vuonna 1892. Suomen itsenäisyyden aikana se toimi ensin kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön, vuodesta 1970 lähtien liikenneministeriön alaisuudessa. Hämeen ratsurykmentti
Hämeen ratsurykmentti oli alun perin Suomen sisällissodassa Viipurin valtaukseen osallistunut Karjalan ratsujääkärirykmentti, jonka sijoituspaikkoina olivat olleet Kuopio ja Lappeenranta ennen kuin se vakiintui Hämeenlinnaan. Hämeenlinnassa sen komentajana toimi everstiluutnantti Veli Gunnar Bogislaus von Hohenthal, joka oli palvellut Venäjän keisarikunnan armeijassa. Hämeen ratsurykmentin perinnepäivä oli 1. syyskuuta 1917 tapahtuneesta jääkäripataljoona 27:n Liepajassa tapahtuneen "Melderreiter"-kurssin perustaminen. Vasta myöhemmin suomalaisen ratsuväen perinnepäiväksi vakiintui 7. syyskuuta. Vuonna 1921 HRR siirrettiin Lappeenrantaan ja toimii nykyisin nimellä Rakuunaeskadroona. Talvisodassa Hämeen ratsurykmentti kuului sodan alussa Karjalankannaksen suojajoukkotaisteluissa II armeijakunnan Uudenkirkon ryhmään. Ämmän ruukki
Ruukin päärakennus oli kartanonomainen kaksikerroksinen talo. Se toimi 1900-luvun alkupuolella lastenparantolana, mutta jo ennen sotia rakennukset tulivat rajajoukkojen käyttöön. Päärakennus tuhoutui talvisodan aikana. Jatkosodan alussa kesällä 1941 kasarmin alueella koottiin ryhmä Fagernäsin joukkoja ennen hyökkäystä Uhtualle. Ryhmä Fagernäsiin kuuluvia joukkoja alettiin jo elokuussa III armeijakunnan käskystä kutsua 3. divisioonaksi. Kesällä 1942 siirtyi III armeijakunnan komentopaikka ruukille. Hjalmar Siilasvuon asuintalo sijaitsi kosken rannalla lähellä nykyistä voimalaitosta senaikaisen padon ja riippusillan kohdalla. Pioneeripataljoona 15 rakensi Ämmäkosken alajuoksulle jo keväällä 1943 ensimmäisen voimalaitoksen. Joulukuussa 1944 rajavastuu Kainuussa siirtyi Rajajääkäriprikaatilta rajavartiostolle, jonka toiminta alueella jatkui 1900-luvun loppupuolelle 1950-luvun puolivälissä uusituissa tiloissa. Sota-aikainen voimalaitos myytiin 1955 Imatran voima Oy:lle. 1964–1968 kasarmilla toimi varusmieskomppania, kun Kajaanissa kasarmirakennus oli palanut 1.12.1964. Jääkärikomppanian uuden kasarmin valmistuttua Kajaanissa varusmieskoulutus Ämmänsaaressa päättyi 12.2.1968. Carl Falkenberg
Carl Falkenberg (1644–1697) oli ruotsalainen eversti. Hän rakensi Suomen ruotujakolaitoksen eli vakinaisen sotamiehenpidon Viipurin ja Savonlinnan läänissä. Hän oli läänin maaherra 1681–1687. Ruotujakolaitos
Tämän jälkeen perittiin vain vakanssimaksua pienten vakinaisten joukko-osastojen ylläpitämiseksi. Näiden osastojen vahvuus oli enimmillään muutama tuhat miestä. Näistä osastoista vain Suomen Kaarti jäi pysyväksi muiden tullessa hajotetuiksi ajan kuluessa. Ruotujakolaitos
Kustaa III:n aikana määrättiin että ruotujen ja ratsutilojen tuli ylläpitää varaväkeä vakinaisten sotilaiden lisäksi. Tämä noin 4 000 miehen vahvuinen varaväki toimi ruotuarmeijan reservinä. Lisäksi Suomen itärajalle muodostettiin Savon prikaati-niminen kevyt joukko-osasto jonka ensimmäiseksi komentajaksi tuli Georg Magnus Sprengtporten ja perustettiin 1779 Haapaniemen sotakoulu upseerien kouluttamista varten. 1788–1790 Suomen ruotujakoarmeijassa palveli jalkaväessä 6 702 miestä ja ratsuväessä 2 250 miestä. 7. osasto
7. osasto oli puna-armeijan jokaisen esikunnan organisaatio, jonka päätehtävänä oli murentaa vihollisen taistelutahtoa. Tätä työtä teki esimerkiksi Moskovan Tiltu. Osastoissa muun muassa saksalaiset kommunistit olivat työssä neuvostoupseerien alaisina, ja myös monet saksalaiset sotavangit olivat olleet antifasistisessa koulutuksessa neuvostoleireillä. Saksalaiset kutsuivat heitä Seydlitzin miehiksi. Nimi johtui kenraalimajuri Walther von Seydlitz-Kurzbachista, joka oli antautunut Stalingradissa ja ollut mukana muodostamassa ns. Vapaan Saksan kansallista komiteaa, jonka johtajaksi hänet valittiin. Hän oli tosin pelkkä keulahahmo, sillä komitea oli täysin NKVD:n valvonnassa. Punakaarti
Suurin punaisten joukkohauta sijaitsee Tammisaaren Dragsvikissä, jonne on haudattu yli 3 000 Tammisaaren vankileirillä kuollutta punaista. Hämeenlinnassa Ahveniston hautausmaan suureen joukkohautaan on haudattu 1 500–3 000, Tampereen Kalevankankaalle noin 2 750 ja Helsingin Santahaminaan yli 1 300 punaista. Suuria taistelun aikaisia joukkohautoja on muun muassa nykyään Venäjälle kuuluvassa Raudun pitäjässä, jonne haudattiin jopa 1 200 Raudun taistelussa kaatunutta punaista ja venäläistä. Oravin ruukki
Ruukin rakensi 1868 pietarilainen Putilovin rautatehdas, joka tarvitsi rautaa valmistamiaan ratakiskoja ja rautatiekalustoa varten. Putilovin tehtaan omistanut kollegineuvos Nikolai Putilov omisti myös Etelä-Savossa sijainneet Haapakosken ja Huutokosken rautaruukit. Oravin ruukissa oli aluksi kaksi hiiliuunia, mutta jo vuonna 1870 sinne rakennettiin neljä uutta hiiliuunia, neljä putlausuunia, kaksi hitsausuunia, höyryvasara ja putlauslaitos. Toisin kuin useimmat muut Suomen ruukit, Oravin ruukki ei sijaintinsa vuoksi käyttänyt vesivoimaa, vaan sen sijaan höyryvoimaa. Ruukin tuotteet kuljetettiin laivoilla Saimaan kanavan kautta Pietariin. Vuosina 1869–1877 takkiraudan tuotanto oli keskimäärin 1332,6 tonnia vuodessa. Harald Roos
Talvisodan sytyttyä Roosista tuli päämajan huolto-osaston päällikkö ja hän hoiti tätä tehtävää käytännössä koko sota-ajan, välirauhan aikan pääesikunnan huoltopäällikkönä ja jatkosodan aikana jälleen päämajan huoltopäällikkönä. Hän sai 1940 ylennyksen everstiksi. Huoltopäällikkönä Roos oli vastuussa kaikista siviili- ja sotilaskuljetuksista ja hänen katsottiin hoitaneen tehtävänsä säntillisesti. Vuonna 1943 hänet nimitettiin samanaikaisesti myös rautatiehallituksen pääjohtajaksi ja hän sai samalla kenraalimajurin arvon. Hän jatkoi tässä virassa, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1956. Vuosina 1945–1948 hän oli myös valtakunnan kuljetuspäällikkö. Roosin pääjohtajakaudella Suomen rataverkko oli huonossa kunnossa liikakäytön ja investointien puuttumisen vuoksi, eikä hänen onnistunut kääntää tilannetta paremmaksi. Hän ehdotti valtionrautateiden irrottamista eduskunnan budjettivallasta ja muuttamista itsenäiseksi valtionyhtiöksi, mutta ehdotus ei saanut tukea. Myös suunnitelmat rautateiden sähköistämisen aloittamisesta jäivät tuolloin haaveiksi. Viirikkö
Viirikkö voidaan myös jakaa ruotuihin. Tämä on yleistä etenkin, jos viirikössä on aluksia, joilla ei ole täyttä pysyvää miehistöä, esimerkiksi useita eri veneluokan aluksia. Viirikköä suurempi yksikkö on laivue. Sotilastorppa
Sotilastorppa oli Ruotsin suurvalta-aikana ruotuarmeijan sotilaille palvelusajaksi myönnetty torppa. Ruotu muodostui 1–4 talosta, ja se oli velvoitettu ylläpitämään armeijalle sotilasta varusteineen ja sotilaalle sotilastorppaa viljelysmaineen hänen perheensä turvaksi ja asumukseksi. Valkoisten päämaja
Sotasaalisosasto oli elin, joka otti valtion haltuun viholliselta saadun sotasaaliin. Sotasaalisasioita käsitteli aikaisemmin pääintendentuuri, mutta kun sodan edetessä saaliin määrä kasvoi kasvamistaan, niin perustettiin erillinen osasto toukokuun alussa, ja sen johtoon nimitettiin majuri Sixtus Hjelmman. Sotasaalisosasto oli jaettu kuuteen jaostoon, jotka olivat: Ruotujakolaitos
Ratsutilojen tuli vastaavasti hoitaa armeijalle ratsusotilas varusteineen ja hevosineen. Mikäli sotilas tai ratsu kuoli, tai varusteita hävisi, oli ratsutilan korjattava asia. Ratsutilalliset saivat kuninkaalta vapautuksen veroista. Jos verovapautta ei katsottu riittäväksi korvaukseksi ratsupalveluksesta, ne saivat "augmenttioikeuden" eli oikeuden kantaa määrättyjen lähitilojen verot. Saksanniemen järjestyslipusto
Lappajärven Ratsukoulusta käytettiin taistelukäskyssä nimeä Ahrenbergin lipusto. 
Taistelujen edetessä Seinäjoelle keskitetyistä joukoista alettiin käyttää nimitystä Seinäjoen linnaväki. Sen komentajaksi määrättiin ratsumestari Gaston Ahrenberg. Valkoiset joukot olivat nyt saaneet haltuunsa riittävästi aseistusta ja joukosta kasvoi rakuunarykmentti, joka jaettiin eskadrooniin. Majuriksi ylennetty Ahrenberg pyysi 25. helmikuuta palauttamaan myös Vilppulan rintamalle komennetut miehensä Seinäjoelle, jossa ratsuväen joukot järjestettäisiin uudelleen. Seuraavana päivänä muodostettiin kaksi ratsuväen rykmenttiä. Niistä toisen runkona oli Lappajärven Järjestyslipusto. Sen nimeksi tuli nyt Uudenmaan rakuunarykmentti, ja toinen sai nimen Karjalan ratsujääkärirykmentti. Ratu-kortisto
Rakentajaorganisaatiot (Suomen Rakennusurakoitsijaliitto SRUL, Suomen Rakennusteollisuusliitto SRTL ja Suomen Rakennusliikkeiden liitto SRLL) perustivat Ratu-hankkeen vuonna 1985 ja se oli Rakennustietosäätiön ja Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen sopimusosapuolena. Ratu-hankkeen puolelta puuhamiehinä toimivat ins. Reijo S Lehtinen ja ins. Jari Kankaro. Reijo S Lehtinen toimi tuolloin projektin vastuullisena johtajana ja tuo tehtävä jatkuu edelleen. 
Ohjekorttien laadinta käynnistyi uudelleen, 1986 ja seuraavana vuonna otettiin käyttöön tuotenimi Ratu-kortisto.
Vuonna 1991 Suomen Rakennusteollisuusliitto, Suomen Rakennusurakoitsijaliitto ja Suomen Rakennusliikkeiden liitto yhdistyivät ja syntyi Rakennusteollisuuden Keskusliitto ry. Ratu-korttien tekeminen jatkui kuitenkin entiseen malliin. 1990-luvun alkupuolen lama puraisi pahasti rakennusalaa ja tutkimuspanostusta supistettiin jälleen. Tuotantotietouden tarve oli kuitenkin suuri kilpailtaessa vähistä urakoista ja niinpä selvitettiin vaihtoehtoja laatia Ratu-kortteja VTT:tä edullisemmalla tavalla. Kortteja teetettiin insinöörityönä, osana diplomityötä. Ratu-korttien laadintavastuu siirtyi Rakennusteollisuuden Keskusliiton hallituksen päätöksellä (20.1.1995) Mittaviiva Oy:lle, jossa VTT:ssä Ratu-tutkijana toiminut DI Anssi Koskenvesa kokosi tehokkaan tiimin jatkamaan Ratu-tuotantotiedoston laadintaa ja ylläpitoa. Mittaviiva Oy on ollut siitä lähtien Ratun tutkimusyksikkö. Ratsutila
Ratsutila eli rustholli () oli maatila, jonka tehtävänä oli lähes koko ruotujakolaitoksen olemassaolon aikana, 1600-luvun lopulta vuoteen 1808 saakka, varustaa asekuntoinen mies ja hevonen sotaa varten. Ratsutilan isäntää kutsuttiin ratsutilalliseksi eli "rusthollariksi". Suomen viestijoukkojen historia
Sotalaitoksen radiolennätinosasto perustettiin kesällä 1918. Sen perustana oli Mikkelin "Funkkerikoulu", Radiokoulu, myöhemmin Sotalaitoksen Kipinälennätinkoulu ja Raskas Kenttäradio-osasto, johon oli koottu sisällissodan rintamalla toimineita radiomiehiä ja halukkaita vapaaehtoisia. Osastoon liitettiin Helsingissä olevat radiojoukot. Komentajaksi määrättiin A. R. Stenholm. Esikunta sijaitsi Merimiehenkatu 13:ssa. Kevyt kenttäradio-osasto oli edelleen Santahaminassa. Raskas kenttäradio-osasto toimi aluksi Helsingin yliopiston fysiikan laitoksen tiloissa, mutta jo syksyllä 1918 se siirrettiin Santahaminan radioaseman yhteyteen. Asevelvollisten opetus aloitettiin elokuussa 1918. Raskaalle kenttäradioasemalle alistettiin myös kiinteät kipinälennätinasemat koko Suomessa ja sotalaivojen ja kauppalaivojen sekä valtion jäänsärkijöiden kiinteät radioasemat. Jalkaväkirykmentti 53 (jatkosota)
Jalkaväkirykmentti 53 eli JR 53 oli jatkosodan aikainen välirauhan 11. prikaatin perustama ja Pohjois-Pohjanmaan sotilasläänin täydentämä jalkaväkirykmentti. Rykmentti kuului 3. divisioonaan.Puolustusvoimien materiaalitilanne oli jatkosodan alkaessa huomattavasti parempi kuin talvisodan alussa, mutta aivan kaikilta osin ei rykmentin määrävahvuuksia saavutettu. Turun linnalääni
Myös hallinnollinen aluejako pohjautui hallintopitäjiin ja kihlakuntiin. Hallinnon tärkein tehtävä oli verojen kerääminen ja verovarojen käyttö. Tässä järjestelmässä hallintopitäjistä oli muodostettu suurempia aluekokonaisuuksia, joita nimitettiin voutikunniksi ja joita hoitivat voudit. Vaikka voutikuntajako pohjautui kihlakuntajakoon, ei Turun linnaläänissä useinkaan ollut neljää voutikuntaa, vaan kaksi kihlakuntaa saatettiin yhdistää yhdeksi voutikunnaksi. Jatkosodan hyökkäysvaihe
Kainuu ja sitä pohjoisemmat alueet olivat Saksan Norjan-armeijan alaisia, joilla kaikilla joukoilla oli hyökkäystehtävä. Lentua–Kuusamo-alueen välille oli ryhmittynyt suomalainen III armeijakunta, johon kuului yksi (3. D) divisioona. Armeijakunnan tehtävänä oli operaatio Hopeakettu eli turvata saksalaisten eteläinen sivusta ja hyökätä Uhtuan ja Kiestingin kautta Vienanmerelle. Pääosa neuvostoliittolaisen 54. divisioonan joukoista oli tällä suunnalla. Ruandan kansanmurha
Vuoden 1991 vaalien jälkeen hutuvaltaa edustaneet puolueet ja järjestöt alkoivat varustautua sotaan hankkimalla aseita ja aloittamalla nuorisosta koottujen puolisotilaallisten joukkojen kouluttamisen. Yksi ensimmäisistä ryhmistä, joka aseistettiin, oli "Interahamwe" (”he, jotka seisovat yhdessä”) tai (”he, jotka hyökkäävät yhdessä”). Ryhmän juuret olivat MRND:n työpalveluvelvoiteryhmissä 1960-luvulla ja 1980-luvun aikana siitä tehtiin puolueen nuorisojärjestö. "Interahamwen" kautta "akazu" tuki muun muassa jalkapallofanikerhoja, joilla nuorisoa houkuteltiin puolueen piiriin. Talousvaikeuksien luoma työtön ja syrjäytynyt nuoriso oli otollista rekrytointimaastoa. Puolustusvoimien logistiikkalaitos
Puolustusvoimauudistuksessa on haluttu säilyttää poikkeusolojen vaatimuksien mukaisesti kriittinen osaaminen puolustusvoimilla. Yksi merkittävä osa-alue on räjähdetuotanto. Aiemmin Maavoimien materiaalilaitoksen alaisena toiminut Räjähdekeskus on liitetty sellaisenaan Logistiikkalaitokseen. Räjähdekeskus on tuotantolaitos, joka varmistaa puolustusvoimien räjähdemateriaalin ja ampumateknisen osaamisen omavaraisuuden. Se tuottaa räjähteitä, kunnossapitää niitä, poistaa räjähteitä käytöstä sekä järjestää räjähteiden koetoimintaa. Räjähdekeskuksen johto-osat sijaitsevat Ähtärissä. Ratsutila
Ratsutilat nousivat usein tavallisten maatilojen ja ruotujakolaitokseen osallistuneiden tilojen yläpuolelle, ja ne muodostivat eräänlaisen talonpoikaisen eliitin. Usein nämä talonpojat olivat maatalouden uudistusten edelläkävijöitä ja vaikuttivat ratkaisevasti erilaisiin maaseudullekin levinneisiin ilmiöihin ja aatteisiin. Rautaprikaati
Rautaprikaati (tunnetaan myös nimillä Lännen rautaprikaati ja mustahattuprikaati) oli kuuluisa Pohjoisvaltioiden joukko-osasto Yhdysvaltain sisällissodassa. Prikaati otti osaa esimerkiksi Fredericksburgin, Antietamin, Chancellorsvillen ja Gettysburgin taisteluihin. Prikaati kuului Unionin Potomacin armeijaan, ja sen komentajina toimivat Rufus King, John Gibbon ja Solomon Meredith. Yrjö Ruutu
Ruutu toimi ylioppilaskunnan hallituksen jäsenenä 1912–1915 ja sen puheenjohtajana 1913–1915. Hän kuului Venäjän sortopolitiikkaa vastustaneeseen ylioppilasaktivistien piiriin, jossa pohdittiin mahdollisuutta aloittaa maailmansodan ja Saksan sotamenestyksen turvin Suomen vapaustaistelu. Juuri tämä piiri toimi syksyllä 1914 jääkäriliikkeen alullepanijana. Ruutu oli yksi koollekutsujista Ostrobotnian talossa marraskuussa 1914 pidetyssä niin sanotussa kassahuoneen kokouksessa ja hänestä tuli siellä perustetun keskuskomitean jäsen. P. H. Norrménin myöhemmän muistikuvan mukaan juuri Ruutu olisi tässä kokouksessa lausunut jääkäriliikkeen syntysanat ehdottamalla, että Suomesta tarjottaisiin vapaaehtoisia salaiseen sotilaskoulutukseen Saksaan. Ruutu itse antoi kunnian idean esittämisestä Norrménille. Timo Soikkasen mukaan Ruutu oli yhtä kaikki jääkäriliikkeen alkuvaiheessa sen johtava teoreetikko ja propagandisti. Suomen asevelvollisuuden historia
Kustaan ja Suomen sodissa ruotuarmeija taisteli verrattain tehokkaasti, mutta sisäpoliittiset ongelmat rajoittivat armeijan toimintakykyä. Suomen sodassa alivoimaiset suomalaiset joukot, joita ei juuri tuettu Ruotsista, eivät kyenneet estämään Venäjää valtaamasta maata. Venäjän vallattua Suomen ruotuväki hajotettiin. Tsaari lupasi, että suomalaisten ei tarvitse sotia ulkomailla. Ruotujako lakkautettiin vasta nälkävuonna 1867, mutta ruodut toimivat lähinnä köyhäinhoidon yksikköinä venäläisen sotaväen hoitaessa Suomen puolustuksen. Krimin sodan aikana ruotuväkeä kuitenkin koottiin muutamia pataljoonia torjumaan mahdollista maihinnousua. Suomen kaarti (Kaartin pataljoona) kuitenkin säilyi, ja yhteensä suomalaisia sotilaita oli 1870-luvulla n. 700. (Aiemmin Suomen kaartin lisäksi oli ollut myös muita, vähempimerkityksisiä ja lyhytikäisiä värvättyjä pataljoonia.) Kaartin tärkein sotatoimi oli osallistuminen Turkin sotaan vuosina 1877–1878. Poliittiselta merkitykseltään pataljoona muistutti nyky-Suomen rauhanturvajoukkoja, jotka ovat osoittaneet maan solidaarisuutta "kansainväliselle yhteisölle". Samalla tavoin Kaartin pataljoonan tehtävänä oli ensisijaisesti osoittaa lojaalisuutta yleisvaltakunnallisille intresseille. Suomalaisten yksiköiden lisäksi Suomi piti yllä Kadettikoulua Haminassa, ja monet sen käyneet tekivät näyttävän uran Venäjän armeijassa yleten aina kenraalin arvoon. Ruotsulan redutti
Ruotsulan redutti on venäläisten vuoden 1743 Turun rauhan jälkeen Kymijoen itärantaan Kuusankosken Ruotsulan kylään rakennuttama maalinnake. Linnake rakennettiin suojaamaan tärkeää Kymijoen ylityspaikkaa josta maantiet haarautuivat Anjalaan ja Iittiin. Redutti on käytössä vartioasemana aina Suomen sotaan saakka jolloin se kävi tarpeettomaksi ja hylättiin. Redutti on muodoltaan nelikulmainen ja sen maavallit on tuettu kivetyksellä. Redutin lähellä oleva lato on perimätiedon mukaan rakennettu paikalla olleen venäläisen sotilaskirkon perustuksille. Augmentti (ruotujakolaitos)
Augmentti (myös aputila, akumentti, akumenttitalo) oli ruotujakoisessa sotalaitoksessa ratsutilalle määrätty aputila, joka maksoi veronsa päätilalle, jos tämän omat verot eivät riittäneet ratsumiehen ja hevosen kustannuksiin. Laitoskirjasto
Suomen laitoskirjastotoiminnalle tärkeä paikka on ollut Suomen Punaisen Ristin vuonna 1932 Helsinkiin perustama sairaala (nyk. Töölön sairaala). Sairaalan ylihoitaja Berrit Kihlman valmisteli kirjaston lainaustoimintaa jo ennen sairaalan toiminnan käynnistymistä, ja oli näin ollen yksi suomalaisen laitoskirjastotoiminnan pioneereista.
Myös Else Branders (1901-1997), joka toimi vapaaehtoisena Töölön sairaalassa (ent. Punaisen ristin sairaala) vuodesta 1937 aina 1970-luvun lopulle saakka, oli vaikuttava henkilö laitoskirjastojen kehittymisessä. Branders oli koulutukseltaan sairaanhoitaja, mutta omistautui vahvasti sairaalaan kirjastotoiminnan kehittämiselle. Hän korosti kirjastotyön parantavaa vaikutusta unohtamatta kansankasvatuksellista näkökulmaa. Laajan kirjallisen tuntemuksen ja kielitaitonsa avulla hän suositteli potilaille luettavaa. Branders toimi myös kansainvälisessä The International Guild of Hospital Librarians -järjestössä. 
Sota-aikana kaupunginkirjastojen virkailijat ja sairaanhoitajat järjestivät sairaaloissa kirjastotoimintaa vapaaehtoistyönä. Sotasairaaloiden kirjastoista huolehtivat usein sotilaskotisisaret. Vuonna 1945 Vaasassa ja Helsingissä alkoi säännöllinen sairaalakirjastotoiminta.
Laitoskirjasto-nimitys otettiin käyttöön vasta 1960-luvulla. Sairaalakirjasto-käsitteellä tarkoitetaan aiemmin vastaavalla tavalla järjestettyä kirjastotoimintaa.
Vuoden 1961 kirjastolain nojalla laitoskirjastot alkoivat saada valtionapurahaa, joka kattoi 90 prosenttia niiden menoista. Terminä laitoskirjasto esiintyi lakitekstissä vasta kirjastoasetuksessa (30.3.1962/268). Ratsutila
Ruotuväkiarmeija lakkautettiin Suomen siirtyessä osaksi Venäjän valtakuntaa. Tällöin rustholleille määrättiin vakanssi- ja passevolanssimaksu, jotka lakkautettiin vasta vuonna 1886, kun koko ruotujakolaitos lakkautettiin. Maksuksi vuonna 1809 määrättiin 10 tynnyriä viljaa ratsutilaa kohden. Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön rakennusasian osasto
Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön rakennusasian osasto (lyh. KYMRO) oli Suomessa vuosina 1941-1949 toiminut virasto, jonka tehtävänä oli säädellä ja valvoa rakentamista ja rakennustarvikemarkkinoita. KYMRO oli 1940-luvulla maan vaikutusvaltaisin rakennusviranomainen. Taulustolaitos
Taulustolaitos eli tabellilaitos () on 1749–1858 koottu Ruotsin väestötilastojen järjestelmä. Se on ensimmäinen koko valtion tiedot sisältävä väestötilasto. Se on maailman vanhin lajissaan. Tilastojen laadintaa johti 1756 perustettu tabellikomissio. Tilastojen tietojen kerääminen oli monivaiheinen tapahtumasarja. Aluksi papisto laati kirkonkirjojen perusteella taulukon seurakunnan asukkaista. Seurakuntien taulukkojen avulla tehtiin yhdistelmätaulukko rovastikunnittain ja näiden avulla hiippakunnittain, sitten lääneittäin ja lopuksi koko Ruotsista. Toimisto- ja viestijaosto
Talvisodan aikana oli havaittu, että joukkojen liikkuvuuden kannalta viestijoukkojenkin määrää oli lisättävä, mikä toteutettiinkin jatkosotaan mennessä. Ensimmäinen lottien viestikurssi järjestettiin talvisodan loppuvaiheessa Syvärannan lottaopistolla kolmen kuukauden pituisena. Yksi pisimmistä lotille järjestetyistä viestikursseista järjestettiin Oulussa. Sen pituus oli viisi kuukautta. Kurssi oli radiosähköttäjäkurssi ja kurssilta valmistuneita nimitettiin radisteiksi. Tehtävänä oli sähkötysradion käyttäminen. Raudun taistelu
Tapahtumista kirjoittivat myöhemmin muun muassa valkoisten puolella taistelleet Jussi Olkinuora ja Simo Eronen. Heidän mukaansa vangit koottiin Raudusta Mäkrän kylässä sijaitsevalle pellolle perustettuun tilapäiseen vankileiriin, jossa he aluksi olivat paljaan taivaan alla nuotioiden lämmössä. Vankeja leirillä oli noin 200 ja se oli toiminnassa ainakin heinäkuun alkuun saakka, jolloin tiedetään ammutun kaksi pakoa yrittänyttä alaikäistä poikaa. Lisäksi Raudun asemalla toimi työleiri, jonka vangit oli majoitettu ratatyöläisten parakkeihin. Se lakkautettiin ilmeisesti heinäkuun puoliväkin jälkeen. Jyväskylä–Haapajärvi-rata
Rataosuudella sijaitsi Vihtavuoren liikennepaikka (Vri), jonka vieressä sijaitsi Valtion Ruutitehdas, "Vihtavuori". Vanhalta 1936 rakennetulta Vihtavuoren asemalta johti kapearaiteinen rata ruutitehtaalle.Äänekosken ja Haapajärven välinen osuus on hiljainen, mutta se on noussut aiempaa suurempaan arvoon, sillä sitä pidetään raakapuukuljetusten vuoksi tärkeänä. Keskimäärin radalla kulkee yksi raakapuujuna päivässä suuntaansa. Päälastauspaikkoja ovat Kannonkoski, Viitasaaren Keitelepohja ja Pihtipudas. Nyynäinen
Nyynäisten läänitys peruutettiin vuonna 1681 kruunulle ja tila määrättiin ruotujakolaitoksen organisoinnin yhteydessä sotilasvirkataloksi. Virkatalo annettiin vuonna 1791 vuokralle. Nyynäisten kartanolle kuului useita alustalaistaloja ja torppia jo 1600-luvulta lähtien. Ruotujakolaitos
Komentokieleksi oli määrätty ruotsi vuonna 1689, siltä varalta että suomenkielisiä ja ruotsinkielisiä yksiköitä jouduttaisiin komentamaan yhtä aikaa. Jokaisella sotilaalle annettiin ruotsinkielinen lisänimi, eli sotilasnimi (), joka saattoi myös periytyä komppanian saman numeron omaavalta kaatuneelta sotilaalta. Sotilasnimet viittasivat yleensä eläimiin, sotilaan ominaisuuksiin, ammattiin, tai sotilasvarusteisiin. Nimet olivat yleensä lyhyitä ja poikkesivat rakenteeltaan ja sisällöltään 1700-luvun ruotsalaisista sukunimistä. Tyypillisiä olivat esimerkiksi "Hiorth, Vädur, Haare, Abborre" (eläinnimet),"Menlöös, Lustig, Värre, Rödh, Trafvare, Spanior" (ominaisuudet ja ammatit) sekä "Klinga, Kruus ja Nyckiel" (varusteet). Roihuvuori
Strömsin kartanon viimeisen yksityisen omistajan varatuomari Gustaf von Wintherin kuoltua vuonna 1950 Strömsin kartanon maat päätyivät Elantoa lähellä olevalle Kulutusosuuskuntien keskusliitolle eli KK-osuusliikkeelle. Kulutusosuuskuntien keskusliitto rakennutti Kartanon talousrakennuksen paikalle 1953 instituutin osuusliikkeen käyttöön. Kartanon päärakennus toimi tämän jälkeen rehtorin virka-asuntona. Instituutin viereen siirrettiin Tampereelta Suomen ensimmäinen osuuskaupparakennus, joka oli valmistunut 1853. Talo kunnostettiin osuuskauppamuseoksi. Alueella toimi myös Elannon kauppapuutarha. E-liikkeen ajauduttua 90-luvun laman myötä vaikeuksiin instituutin päärakennus päätyi Itä-Helsingin musiikkiopiston käyttöön. Kartanon päärakennukseen tuli Helsingin kuvataidekoulu ja Osuuskauppamuseo myytiin yksityiseksi omakotitaloksi. Rakennuksen kyljessä on edelleen muistokyltti sekä Tampereelta peräisin olevat katukyltit. Vuorenpeikontien ja Lumikintien alueilla kokeiltiin yhden arkkitehdin laatimaa aluerakentamissuunnitelmaa. Tällöin arkkitehti vastasi sekä asemakaavasta että rakennusten suunnittelusta. Alueen suunnitteli KK:n arkkitehti Esko Korhonen ja sen toteutti KK:lainen rakennusliike Haka. Tuhkimontien ja Roihuvuorentien välisellä alueella toteutettiin rakennusliike Saton aluerakunnushanke, jonka suunnitteli arkkitehti Jorma Järvi. Vaikka Roihuvuoressa toteutettiin 50- ja 60-luvuilla kaikkiaan kolme aluerakentamissuunnitelmaa on alueella myös kortteleita, jotka yksittäiset rakentajat ovat toteuttaneet tontti kerrallaan. Aluetta onkin ollut ennen 80-lukua suunnittelemassa noin 30 arkkitehtia tai arkkitehtitoimistoa. Näistä ehkä nimekkäimmät ovat olleet Hilding Ekelund ja Aarno Ruusuvuori. Reino Hallamaa
Jatkosodan aikana radiotiedustelu harjoitti yhteistyötä ja materiaalinvaihtoa japanilaisten kanssa, mutta saksalaisten suuntaan yhteistyössä oli kitkaa. Radiotiedustelu antoi kuitenkin syksyllä 1941 saksalaisille tiedon Tihvinän pohjoispuolella venäläisten saartamaksi jääneen saksalaisen panssarikiilan sijainnista, jolloin saksalaiset pääsivät huoltamaan mottiin jäänyttä osastoa lentoteitse ja se pääsi lopulta murtautumaan saarroksista. Palkkioksi tästä avusta Hallamaa sai Saksan 1. luokan Rautaristin kunniamerkin. Toisen kerran tiedustelu auttoi saksalaisia syyskuussa 1942 välittäessään heille tiedon Murmanskiin matkalla olleesta liittoutuneiden suuresta 40 aluksen PQ 18 -saattueesta. Luftwaffe onnistui tuhoamaan saattueen laivoista 13, ja saattueliikenne Murmanskiin keskeytyi kolmeksi kuukaudeksi. Räjähdelaitos
Räjähdelaitoksen esikunta (E/RÄJL) sijaitsi Inhassa Ähtärissä. Laitoksen organisaatio muodostui kuudesta osastosta:Keuruun varikko sijaitsee Keuruun Kalettoman kylässä, Parkanon varikko Parkanossa Oulu–Helsinki-radan tuntumassa, Haapajärven varikko Haapajärvellä Jyväskylä–Haapajärvi-radan sivuraiteen päässä ja Ähtärin varikko Ähtärin Inhan ja Palolammen alueella. Värtsilän ruukki
Värtsilän ruukin toimintaa jatkoi välirauhan aikana Suomen puolelle Tohmajärven Uusi-Värtsilän kylään vuonna 1940 rakennettu rautasulatto joka oli vuoteen 1968 saakka Wärtsilä Oy:n omistuksessa. Valimotoiminta jatkui tämän jälkeen vielä eri yrittäjien johdolla vuoteen 1984 saakka. Sulatossa oli kaksi kolmivaiheuunia ja kolme yksivaiheuunia. Sulaton käyttämä romurauta tuli pääosin Neuvostoliitosta ja sen tuottama harkkorauta meni valtaosin Wärtsilän omille laitoksille jatkojalostukseen. Sulatossa valmistettiin myös kokilleja ja lattialaattoja. Vaikka sulattamolle toimitti sähköä neljä eri Jänisjoessa sijainnutta vesivoimalaitosta (Saario, Vääräkoski, Vihtakoski, Ruskeakoski) tuotannossa tapahtui ajoittain katkoja veden vähyyden aiheuttaman sähköpulan takia ja talvisin oli sulatolla vain yksi kolmivaiheuuni käytössä. Alhainen jalostuaste, vanhentunut teknikka ja maantieteellinen sijainti tekivät Uuden Värtsilän sulattamosta kannattamattoman ja se lopetettiin vuonna 1968. Valimotoiminta jatkui sulattamon tiloissa vuoteen 1984 saakka ja sen jälkeen laitos oli tyhjillään vuoteen 2000 saakka jolloin sen osti juukalainen kalkkikiviurakoitsija. Yrjö Ruutu
Ruutu nimitettiin SKDL:n mandaatilla Kouluhallituksen pääjohtajaksi syksyllä 1945 ja keväällä 1946 hänestä tuli myös uuden koulujärjestelmäkomitean puheenjohtaja. Ruudun komitean joulukuussa 1947 valmistuneessa mietinnössä ehdotettiin siirtymisestä niin sanottuun yhtenäiskoulujärjestelmään, jonka pohjana olisi ollut 8-vuotinen oppivelvollisuuskoulu. Useat vanhaan koulujärjestelmään sidoksissa olleet tahot vastustivat esitystä ja lopulta kaikki puolueet paitsi SKDL kääntyivät sen toteuttamista vastaan. Ehdotus henkilöityi Ruutuun, eikä sitä toteutettu. Ruutu erosi Kouluhallituksen johdosta vuonna 1950. Häntä seurannut Reino Oittinen vei vuosia myöhemmin läpi peruskoulu-uudistuksen ja monet muutkin Ruudun komitean esityksistä toteutettiin hänen kuolemansa jälkeen. Reino Hallamaa
Hallamaa toimi talvisodan aikana toisen tiedustelutoimiston päällikkönä. Radiotiedustelu onnistui jo sodan aattona 29. marraskuuta 1939 sieppaamaan ja avaamaan venäläisten radioviestin, joka sisälsi hyökkäyskäskyn Suomeen. Tässä sanomassa määrättiin venäläinen panssariprikaati hyökkäämään rajan yli Rautuun. Radiotiedustelu onnistui talvisodan aikana ilmoittamaan Suomussalmen taisteluja johtaneelle eversti Hjalmar Siilasvuolle, kun venäläisten 44. Divisioona oli kokonaisuudessaan Raatteen tiellä, ja Laatokan Karjalassa radiotiedustelu avasi mottiin jääneiden venäläisjoukkojen radioliikennettä. Suomalaiset saivat ohjattua osan motissa oleville joukoille lentoteitse toimitetuista avusta itselleen saatuaan selville pudotuspaikoilla käytetyt valomerkit. Radiotiedustelu sai myös selville Lavajärven motista ulos murtautumista yrittäneiden venäläisjoukkojen hyökkäyksen ajankohdan ja paikan, ja murtoa yrittäneet joukot saatiin tuhottua. Luotsimajuri
Luotsimajuri oli alkuaan Ruotsin itäisen luotsipiirin esimies. Itäinen luotsipiiri tarkoitti Ruotsiin kuuluneen Suomen aluetta. Kun Suomi liitettiin Venäjään 1809 luotsimajurista tuli Suomen luotsipäällikkö. Vuonna 1812 annetussa luotsilaitoksen ohjesäännössä luotsipäällikön toimi muuttui luotsipäällikön viraksi. Sen jälkeen luotsimajuri oli luotsilaitoksen käyttämä upseerinarvo vuoteen 1888 saakka. Luotsimajuri asui 1800-luvun alkupuolella aluksi Suomenlinnassa, myöhemmin Tammisaaressa. Hänen apunaan luotsilaitosta johtivat luotsipäällysmiehet aikana, jolloin Suomi oli jaettuna neljään piiriin. Vuonna 1850 perustettiin Helsinkiin sotilaallisesti järjestetty Suomen luotsi- ja majakkalaitos, jonka päällikköä nimitettiin luotsitirehtööriksi. Puustelli
Puustelli eli virkatalo (< ) on tarkoittanut Ruotsissa ja Suomessa joko sotilas-, siviili- tai kirkollisen viran haltijalle luovutettua palkkatilaa. Sotilasvirkatalo (myöhemmin valtionvirkatalo) oli Ruotsin kruunun ruotujakolaitoksen sotapäällystölle luovuttama palkkatila. Tämän lisäksi oli myös papiston virkataloja, kuten kirkkoherranvirkatalo eli pappila ja kappalaisenvirkatalo eli kappalaisenpappila, joista myös saatettiin käyttää nimitystä puustelli. Tie- ja vesirakennushallitus
Seuraavana organisaationa oli Tielaitos (1990–1997), jossa oli keskusvirastona tiehallitus ja sen alaiset tiepiirit. Vesitieasiat siirtyivät merenkulkuhallitukselle. Tielaitoksen tunnuksena oli tyylitelty sininen T-kirjain, joka kuvaa tieliittymää tai siltarakennetta. Tunnuksen suunnitteli Kaisu Klemetti. 1993 Tiehallitus muuttui tielaitoksen keskushallinnoksi ja palvelukeskuksiksi. Seuraavana vuonna syntynsä sai "Valtion korjaamo", joka muodostui entisistä erillisistä Tielaitoksen korjaamoista. Myöhemmin 90-luvulla siitä perustettiin Raskone Oy -niminen liikelaitos. Puustelli
Kuningas Kaarle XI uudisti ruotujakolaitosta 1679–1680 siten että virkatalon haltijalla ei ollut enää perintöoikeutta tilaan. Samoihin aikoihin toimeenpantiin aatelille luovutettujen tilojen peruuttaminen kruunulle eli reduktio, mikä lisäsi kruununtilojen lukumäärää. Suomen aateli
Ruotsissa vuoden 1626 ritarihuonejärjestys jakoi aatelin kolmeen luokkaan: ensimmäiseen eli herraluokkaan () kuuluivat kreivit ja vapaaherrat, toiseen luokkaan eli ritaristoon ("riddarklass") sitä alemmat valtaneuvossuvut ja kolmanteen luokkaan ("svenneklass") loput tavalliset aatelissuvut. Aatelissäädyn kokouksissa jokainen luokka äänesti erikseen, ja aatelin luokkajako toimi vastaavalla tavalla myös valtiopäivien yhteisissä valiokunnissa. Koska suurin osa aatelissuvuista kuului kolmanteen luokkaan, tämä järjestely lisäsi määrällisesti pienemmän ylhäisaatelin painoarvoa päätöksenteossa. Kun suurin osa valtaneuvossuvuista korotettiin suurvalta-aikana kreiveiksi ja vapaaherroiksi, toinen luokka supistui niin pieneksi, että luokkajako päätettiin lakkauttaa vuonna 1719, eikä se ollut käytössä vapauden aikana. Kustaa III kuitenkin palautti sen vuonna 1778, nyt siten, että toiseen luokkaan korotettiin automaattisesti kolmannen luokan 300 vanhinta sukua sekä kuninkaallisten ritarikuntien komentajat jälkeläisineen eli nk. komentajasuvut ("kommendörsätt"). Tämä järjestelmä periytyi myös Suomen aateliin, jossa ritaristoon kuuluivat aateliset suvut numerot 1–73. Luokkajakoa käytettiin Suomessa valtiopäivätyöskentelyssä Porvoon valtiopäivillä 1809 sekä vuosien 1863–1864 ja 1867–1868 valtiopäivillä. Aatelin luokkajako lakkautettiin Suomessa vuoden 1869 ritarihuonejärjestyksellä. Ruotsissa se oli kumottu jo 1810. Veteli
Huolimatta 1600-luvun lopulla toteutetusta ruotu­väki­järjestelmästä, jonka piti estää vihatut sotaväenotot, oli monien talonisäntienkin lähdettävä suureen Pohjan sotaan 1700–1721. Miehiä sortui tauteihin ja taisteluihin Baltiassa, Venäjällä ja Puolassa. Suurin osa Pohjanmaan rykmentin miehistöstä kuoli Riiassa kaupungin antautuessa venäläisille 1710. Kun paras osa suomalaisista oli tapettu vieraalla mailla, oli pakko turvautua uusiin ankariin väenottoihin, koska Venäläiset piirittivät Viipuria. Pohjanmaan etelä- ja keskiosista kerättiin 2400 miestä kouluttamatonta nostoväkeä. Viipuri antautui kuitenkin ennen kuin päästiin liikkeelle. Kun vielä kaiken kukkuraksi kotimaakunnassa vallitsi nälänhätä, syntyi kapinaliike. Kurikan Mietaalla 28. kesäkuuta 1710 Kaustisen ja Vetelin sotilaat ottivat aseensa ja tavaransa, ja palasivat viljelemään kotitilojaan. Muu nostoväki teki kapinan Hauholla ja hajaantui siellä. Syyskäräjillä Kurikassa karanneet puolustautuivat sanoen olevansa talojensa ainoita miehiä, joiden oli elätettävä perheensä. Miehet selvisivät karkumatkastaan kujanjuoksulla. Pääosa Pohjanmaan rykmentin palvelukseen otetuista miehistä menehtyi Suomessa 1710–1714 käydyissä taisteluissa. Viimeinen Pohjanmaan rykmentin sotatoimi oli surullisen kuuluisa Norjan-retki, jolta peräydyttäessä suurin osa armeijasta tuhoutui uutena vuotena 1719 tunturin lumimyrskyssä. Myös veteliläisiä sotilaita paleltui kuoliaaksi tällä sotaretkellä. Sotilastorppa
Ruotujärjestelmän pani alulle Kaarle XI 1600-luvun loppupuolella. Tarkoitus oli luoda yhtenäinen järjestelmä koko valtakuntaan, mutta kukin maakunta sai päättää itsenäisesti siirtymisestä ruotujärjestelmään. Suomessa Viipurin, Savonlinnan, Turun ja Porin, Hämeen ja Uudenmaan läänit liittyivät 1696 mennessä, Pohjanmaa vasta 1733. Lotta Svärd
Toimisto- ja viestijaosto oli sodan lopulla lukumäärältään toiseksi suurin jaosto. Toimistoissa työskentelevät kanslialotat hoitivat paperitöitä, joista saatiin vapautettua miehiä muihin töihin. Viestijaoston lotat olivat lukuisissa erilaisissa tehtävissä, joista osa vaati pikkutarkkaa teknistä osaamista. Viestijaostoon kuului mm. radisti- ja säähavaintolotat sekä puhelinkeskuksissa työskentelevät lotat. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Kannaksen itäosassa Venäjän rajan tuntumassa sijainnut Rautu oli punaisille tärkeä, koska sen kautta kulki osittain vielä keskeneräinen Pietari–Hiitola-rata. Rautatie kiinnosti myös venäläisiä bolševikkejä, koska he pelkäsivät valkoisten ja heidän kanssaan yhteistyössä olleiden saksalaisten yrittävän sitä pitkin hyökkäystä Pietariin. Valkoisten puolella taisteli aluksi ainoastaan vajaat 400 paikallista suojeluskuntalaisia, kunnes maaliskuun puolivälissä Rautuun saapui Georg Elfvengrenin johtama Karjalan armeijakunnan 1. rykmentti. Maaliskuun lopussa he saivat avukseen vielä Lennart Oeschin johtaman 8. jääkäripataljoonan, jonka jälkeen valkoisten vahvuus olin noin 2 000 miestä. Punaisten ylipäällikkönä oli aluksi Johan A. Palmu, jota seurasivat Heikki Kaljunen, Oskar Rantala ja Arvid Leinonen. Rintaman todellinen komentaja oli kuitenkin koko ajan bolševikkivallankumouksellinen M. V. Prigorovski ja lisäksi taistelusuunnitelmia laati Pietarin sotilaspiirin päällikkö K. S. Jeremejev. Taistelujen alussa punaisten vahvuus oli noin tuhat miestä, mutta maaliskuun aikana heidän määränsä kasvoi niin, että ratkaisutaistelujen käynnistyessä Raudussa oli noin 1 200 venäläistä ja 700 suomalaista. Punakaartilaiset olivat lähinnä muualta Suomesta tulleista rautatietyöläisistä sekä Pietarin suomalaisen punakaartin osastoja. Jean-Jacques Rousseau
Vuonna 1742 Rousseau muutti Pariisiin esitelläkseen Ranskan tiedeakatemialle uuden nuotinnusmenetelmänsä. Se perustui yhteen riviin, jossa nuottien välisiä intervalleja edustavat numerot, sekä pisteisiin ja pilkkuihin, jotka osoittivat rytmin. Järjestelmä oli tarkoitettu sopimaan yhteen typografian kanssa. Akatemia hylkäsi ehdotuksen turhana eikä pitänyt sitä omintakeisena. Järjestelmä on kuitenkin käytössä joissakin maissa. Punaiset prikaatit
Punaiset prikaatit eli "Brigate Rosse" (BR) oli Italiassa 1970–1988 toiminut marxilais-leniniläinen aseellinen järjestö, jonka riveissä vaikutti näinä vuosina yhteensä yli 900 jäsentä. Järjestön päämääränä oli aseellisilla iskuilla "valtion sydämeen" ja muilla provokaatioilla aloittaa kommunistinen vallankumous. Käytännössä tämä merkitsi sitä, että Punaiset prikaatit ampuivat ihmisiä, erityisesti oikeuslaitoksen eri tason tuomareita ja virkamiehiä sekä poliiseja, mutta myös muita, esimerkiksi reporttereita joiden kirjoitukset eivät miellyttäneet heitä. Henkilöstä ja asiayhteydestä riippuen prikaatit ampuivat joko tappaakseen tai sitten muutamia luoteja alaraajoihin (ns. "gambizzazione"). Prikaatit myös kidnappasivat useita ihmisiä, jotka sitten tuomittiin "kansan tuomioistuimessa". Punaiset prikaatit tappoivat vuosina 1974–1988 kaikkiaan 86 ihmistä. Hjalmar Siilasvuo
Puna-armeija lähetti 163. divisioonan tueksi pitkin Raatteen tietä pääosan, kaksi rykmenttiä Neuvostoliiton 44. divisioonasta, perinteikkäältä nimeltään "Sininen divisioona". Suomalaisten 11. joulukuuta 1939 alkanut vastahyökkäys Suomussalmen kirkonkylälle katkaisi rykmenttien etenemisen Raatteen tien kylän itäpuolella, Kuomasjoella, ja esti näin avun tulon. Samalla se katkaisi 163. divisioonan lyhimmän perääntymistien. Kun taistelu kirkonkylän seudusta oli päättynyt 163. divisioonan vetäytymiseen pitkin Kiantajärven jäätä Juntusrantaan, Siilasvuon joukot keskitettiin Raatteen tielle. 44. divisioonan yhteydet itään katkaistiin, ja kovassa pakkasessa 4.–7. tammikuuta 1940 käydyssä Raatteen tien taistelussa ukrainalaisdivisioonan Raatteessa olleet joukot tuhottiin.
Suomussalmen taistelut antoivat toivoa ja uskoa, ettei Suomen kohtaloa ole vielä ollenkaan ratkaistu. Lisäksi sotasaaliiksi jäi suuri määrä kipeästi kaivattuja aseita, tarvikkeita ja varusteita. Samoin paikalle tullut ulkomaisista kirjeenvaihtajista koostunut reportterijoukko teki tapahtuneesta myytin, niin sanotun Raatteen tien ihmeen ja Siilasvuosta Suomussalmen sankarin. Ei liene syytä väheksyä Siilasvuon esikunnan merkitystä, jossa oli yksi Suomen menestyneimmistä upseereista nimittäin kapteeni Alpo Marttinen ja joka sittemmin sai evestin kannuksensa Tiehaaran taistelussa juhannuksen aikoihin kesällä 1944. Tällöin hän oli Suomen nuorin eversti. Marttinen kunnostautui myös Yhdysvaltain sotavoimissa sekä saavutti sielläkin everstin arvon ja toimi suomalaisten upseerien "nokkamiehenä". Savon ja Savonlinnan läänin jalkaväkirykmentti
Kustaa II Adolf antoi käskyn rykmentin perustamisesta 16. helmikuuta 1626 Tallinnassa. Savo hyväksyi ruotujakosopimuksen 1695, jolloin rykmentti muutettiin ruotujakoiseksi. Rykmenttiin kuului kahdeksan komppaniaa, joiden nimet hieman vaihtelivat historian aikana. Rykmentinkomentajan johtamaa komppaniaa kutsuttiin henkikomppaniaksi ja pääosa muista oli nimetty perustamisalueensa mukaan. Komppaniat olivat: Ruotu
Huomattiin, että myös köyhäinhoito olisi tehokasta sotalaitoksen ruotujärjestelmästä saatujen kokemusten pohjalta. Kylän köyhät ruodutettiin: jos he asuivat omillaan, heille annettiin tietty määrä elintarvikkeita. Talosta taloon kiertävälle vaivaiselle puolestaan määrättiin hoitoaika kussakin paikassa. Ruotu vastasi kustannuksista. Suomen sota
Sodan syttyessä Suomen ruotujakoarmeijassa oli jalkaväkeä 13 000 miestä, josta täydennysväkeä (reserviä) 4 050 miestä. Näiden lisäksi oli ruotuväkijärjestelmän ulkopuolisia, värvättyjä joukkoja yhteensä 6 400 miestä. Täydennykseksi sodan aikana muodostettiin muutama pienempi joukko-osasto vapaaehtoisista ja lisäväenotosta, joukossa Viaporissa antautuneita ja kotiin päästettyjä sotilaita. Ruotsi pelkäsi hyökkäystä Tanskan suunnasta ja täten emämaasta saatiin tänne ainoastaan joitakin vähäisiä ruotsalaisia osastoja. Pohjois-Karjala oli miltei kokonaan vain ns. talonpoikaisjoukkojen hoidossa, mutta nämä suoriutuivat tehtävässään erinomaisesti viivyttäen vihollista useita kuukausia vajavaisella aseistuksellaan.