Onko alaska kokonaan tundran peitossa?
Kanada
Pohjoinen puuraja kulkee Labradorin itärannalta Ungavan niemimaan yli etelään Hudsoninlahden itärantaa pitkin ja jatkuu sitten mutkitellen luoteeseen Mackenziejoen alajuoksulle saakka ja siitä edelleen Alaskaan. Puurajan pohjoispuolella on hyvin vähän tai ei ollenkaan hedelmällistä maaperää, ja pääosa maasta onkin tundraa. Eteläisimpien tundra-alueiden kasvillisuus koostuu matalasta pensaikosta, ruohikosta ja sarakasveista. Pohjoisimmat osat ovat matalampia, sillä kymmenesosa niistä on arktisille erämaille tyypillisen sammalen peitossa. Kanadan maantiede
Pohjoinen puuraja kulkee Labradorin itärannalta Ungavan niemimaan yli etelään Hudsoninlahden itärantaa pitkin, ja jatkuu sitten mutkitellen luoteeseen Mackenzie-joen alajuoksulle saakka ja siitä edelleen Alaskaan. Puurajan pohjoispuolella on hyvin vähän tai ei ollenkaan hedelmällistä maaperää, tundraa. Eteläisimpien tundra-alueiden kasvillisuus koostuu matalasta pensaikosta, ruohikosta ja saraheinästä. Pohjoisimmat osat ovat matalampia, sillä kymmenesosa niistä on arktisille erämaille tyypillisen sammalen peitossa.
Nullarborin tasanko
"Nullarborin ylittäminen" on monille australialaisille kokemus Australian takamaista. Tienvarsien huoltamot ja levähdyspaikat myyvät tarroja ja kangasmerkkejä, jotka kertovat kantajansa ylittäneen aavikon. Tarrat ovat yleinen näky pitkiä matkoja tekevissä ajoneuvoissa. Pohjois-Amerikka
Lehtipuut viihtyvät hyvin Yhdysvaltain lauhkeissa itäosissa, Kaliforniassa kasvaa nahkealehtistä kasvillisuutta, ja Tyynenmeren rannikolla menestyvät kookkaat puulajit kuten punapuu. Subboreaalisella alueella kasvaa subboreaalista metsää. Mantereen keskiosia peittää preeria. Pohjoisessa subboreaalisen vyöhykkeen pohjoispuolella Kanadassa ja Alaskassa on tundrakasvillisuutta. Metsissä elää muun muassa hirviä, musta- ja harmaakarhuja, ilveksiä ja majavia sekä erilaisia kauriita. Keski-Amerikan kasvillisuus vaihtelee kosteiden alueiden metsistä kuivien alueiden pensaskasvillisuuteen. Torakat
Suomessa yleisin asuntotorakka on russakka ("Blatta germanica"), joka on kohtalaisen pienikokoinen torakkalaji (8–13 mm pitkä). Se elää pienissä yhdyskunnissa sopivan lämpimissä (20–30 °C) ja kosteissa tiloissa. Se hakeutuu uunin ympäristöön, lämpöpattereiden taakse ja lämpöputkistojen läpivienteihin. Litteän muotonsa ansiosta torakat mahtuvat erittäin ahtaisiin paikkoihin. Niitä on löydetty kasautuneena muun muassa valokatkaisijan suojalevyn taakse. Russakka hakee pimeässä keittiöstä ravinnokseen mm. viljatuotteita, kasviksia ja lihaa. Muita Suomen oloissa sisätiloissa tavattavia lajeja russakan ohella ovat ruotsintorakka ("Blatta orientalis"), ranskantorakka eli ”tv-torakka” ("Supella longipalpa"), sokeritorakka eli amerikantorakka ("Periplaneta americana") ja australiantorakka ("Periplaneta australasiae"). Tundra
Hyttysten ja punkkien lisäksi muun muassa kimalaiset ja hämähäkit ovat yleisiä. Kovakuoriaiset ja muurahaiset ovat harvinaisuus. Vaihtolämpöinen eläimistö, esimerkiksi sammakot ja matelijat, eivät juurikaan viihdy tundralla. Antarktisella tundralla ei esiinny suurta maanisäkäslajistoa, päinvastoin kuin arktisella tundralla, johtuen sen eristäytyneestä sijainnista. Merinisäkkäitä ja -lintuja esiintyy rannikoilla. Baltian klintti
Klintti on jyrkänne, mutta maisemat sen päällä olevat hyvin tasaisia. Klintin päällä oleva maakerros on ohut ja sen vuoksi sen kasvillisuus on katajaa kasvavia alvareita on hajallaan koko Viron pohjoisrannikolla osapuilleen Paldiskin ja Sillamäen välisellä alueella. Niitä esiintyy Viron lisäksi vain Etelä-Ruotsissa joillakin paikkakunnilla. Jos metsää on niin se on vain 50–100 metriä leveä kaistale, mutta kasvistoltaan ainutlaatuinen. Kaikki klintti ei ole rantaa vaan osa siitä on maalla jossa paikoin jyrkänteen alla kasvaa rehevää lehtimetsää jossa on jalavia, lehmuksia ja saarnia. Vaikean maaston vuoksi metsät ovat säästyneet hakkuilta. Alaska
Alaska sijaitsee Pohjois-Amerikan luoteisimmassa osassa, suurimmaksi osaksi 60. ja 70. pohjoisen leveyspiirin välillä. Sitä rajoittavat etelässä Tyynenmeren Alaskanlahti, lännessä Beringinmeri ja Beringinsalmi sekä pohjoisessa Pohjoiseen jäämereen kuuluvat Tšuktšimeri ja Beaufortinmeri. Idässä Alaskan ja Kanadan välinen raja kulkee yli tuhat kilometriä aivan suoraan 141. läntistä pituuspiiriä pitkin, mutta Tyynenmeren rannikolla Alaskaan kuuluu myös pitkä ja kapea maakaistale, joka ulottuu huomattavasti mainittua pituuspiiriä idemmäksi ja samalla muuta Alaskaa etelämmäksi. Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit
Alue on vuoristojen ja kanjonien halkomaa ylätasankoa, jonka eteläisissä ja läntisissä osissa on aavikkoa, idässä lyhytheinäistä aroa ja pohjoisessa mäntyä ja katajaa kasvavia vuoristometsiä. Vuorilla kasvaa mäntyä ja katajaa. Autiomaassa muun muassa ruohoa, pensaita ja kaktuksia. Kesällä on tasangoilla kuivaa ja kuumaa, mutta vuoristoissa kosteaa ja sateista. Kuumalla kuivalla puebloalueella on yleensä kuivaa, mutta sade tulee pääosin loppukesästä valtavina ukkoskuuroina ja mahdollistavat maissin kasvatuksen. Määritelmältään hieman epämääräinen lounaisalue kattaa Lounais-Yhdysvalloista melkein koko Arizonan ja New Mexicon. Lisäksi alueeseen kuuluu pieni osa läntistä Texasia, pala eteläistä Nevadaa, itäistä Kaliforniaa ja kaakkoista Utahia ja eteläistä Coloradoa, Kansasia ja Oklahomaa. Pohjoisesta Meksikosta osia Sonoran, Pohjois-Chihuahuan, Coahuilan, Baja Californian ja Sinaoian osavaltioista. Tundrasirri
Pesii Koillis-Siperiassa ja Alaskassa. Maailman populaation koko on noin 3,5 miljoonaa yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Se on muuttolintu, joka talvehtii Yhdysvaltain eteläosissa, Länsi-Intian saaristossa sekä Keski- ja Etelä-Amerikan rannikoilla. Lajia ei ole tavattu Suomessa vuoteen 2006 mennessä. Tunturikohokki
Tunturikohokkia tavataan hajanaisella alueella pohjoisen pallonpuoliskon vuoristoissa ja arktisilla alueilla. Euroopassa lajia kasvaa Pyreneillä, Alpeilla, Apenniineilla, Balkanin vuoristoseuduilla, Karpaateilla, Skotlannissa, Islannissa, Färsaarilla, Huippuvuorilla, Skandeilla Etelä-Norjasta Kuolan niemimaalle sekä Luoteis-Venäjän arktisilla alueilla ja Uralilla. Pohjois-Amerikassa levinneisyysalue kattaa Alaskan, Kanadan arktiset alueet ja Kalliovuoret Kaliforniaan saakka. Aavikko
Yleinen mielikuva aavikosta on hiekkatasanko. Kuitenkin vain viidennes kaikkien aavikkojen pinta-alasta on varsinaista hiekka-aavikkoa ("erg"). Jopa puolet aavikoista voidaan luokitella sora-aavikoiksi ("reg"). Niitä peittää pääasiassa 4–64 millimetriä halkaisijaltaan oleva sora, mutta myös suurempia, 64–265 millimetrin kiviä esiintyy. Kolmas maisematyyppi on kallioaavikko ("hamada"), jota peittää suuremmat lohkareet ja paljas kallioperä. Wisconsin-jääkausi
Kalliovuorilla jäätikön eteläpuolella Utahin seuduilla oli nykyisenkaltaista puoliaavikkoa ja Seattlen seuduilla kuiva-aroa. Alaskan jäättömillä seuduilla oli hyvin niukkakasvuista polaariaavikkoa ja myös kuivatundraa. Floridan niemimaalla kasvoi tammimetsiä tai toisen tiedon mukaan alueella olisi ollut puoliaavikkoa ja aavikkoa. Preerian itäpuolisilla alueilla
32.-40. leveysasteilla kasvoi kuusimetsiä ja muita havupuita ja Appalakien länsipuolisella nykyisten lehtimetsien alueella keskitaigatyyppistä metsää. New Orleansin seudulla kasvoi sekametsiä.
Lämpimänlauhkean lehtimetsän raja oli jonkin verran nykyistä etelämpänä, Yhdysvaltain itärannikolla jossain Charlestonin ja Savannahin seuduilla noin leveysasteella 32–33. Tällä seuduilla oli silloin noin 7 astetta viileämpää kuin nyt. Tunturikurjenherne
Tunturikurjenherne kasvaa pohjoisen pallonpuoliskon tundralla ja havumetsävyöhykkeen pohjoisosassa Skandinaviasta itäisimpään Siperiaan ja Kamtšatkan niemimaalle sekä Pohjois-Amerikassa Alaskasta Newfoundlandiin. Vuoristoissa esiintymisalue ulottuu etelämmäs, Kalliovuorilla jopa New Mexicoon asti. Lisäksi Euraasian eteläisemmissä vuoristoissa Pyreneillä, Alpeilla, Karpaateilla, Kaukasuksella ja Altailta Baikaljärvelle on erillisiä esiintymisalueita. Grönlannin maantiede
Grönlannin pohjoisosissa mannerjäätikön reunoilla on hyvin niukkakasvista polaariaavikkoa ja arktista tundraa. Grönlannin eteläkärjen lähellä on subarktisia vaivaiskoivikoita. Länsi-Grönlannissa napapiiristä etelään muun muassa Kangerlussuaqin vuonossa on tyypillisten tundrakankaiden lisäksi myös subarktista aroa muistuttavaa kasvillisuutta, koska sikäläinen ilmasto on arktiseksi alueeksi harvinaisen lämmin ja kuiva. Antarktiksen laatta
Antarktiksen laatta on mannerlaatta, joka kattaa koko Etelämantereen ulottuen sitä ympäröivien valtamerien alle. Antarktiksen laatalla on yhteistä rajaa Afrikan laatan, Nazcalaatan, Etelä-Amerikan laatan, Indo-Australian laatan sekä Scotian laatan kanssa. Lisäksi sillä on Tyynenmeren laatan kanssa erkaantuva raja, joka muodostaa keskiselänteen. Tundraluokat
Tundraluokat ovat erilaisia arktisen, antarktisen ja vuoristoissa olevien tundrakasvillisuuksien alatyyppejä. Tundria jaotellaan eri luokkiin muun muassa lämpötilan, kosteuden ja maaperän mukaan. Monesti erotellaan lämpötilan mukaan esimerkiksi lämmin pensastundra, tyypillinen arktinen varpua ja ruohoa kasvava tundra sekä kylmä sammalta, jäkälää ja hyvin matalaa ruohoa kasvava yläarktinen polaariaavikko. Peltorasti
Peltorasti on ilmeisesti alun perin kotoisin Kaakkois-Euroopasta, Mustanmeren tienoilta. Se on jo varhain levinnyt viljelyn mukana lähes koko Keski- ja Länsi-Eurooppaan. Laji on yleinen Etelä-Skandinaviassa ja esiintyy satunnaisemmin pohjoisempanakin. Idässä levinneisyysalue ulottuu Volgalle. Laji on kulkeutunut myös Atlantin yli ja esiintyy Pohjois-Amerikan itä- ja keskiosissa. Mustaltamereltä etelään, Välimeren pohjukan tienoille, ja kaakkoon, Iranin kautta Altaille ja Himalajalle esiintyy eurooppalaista peltorastia muistuttavia muotoja, joita on pidetty alalajina (subsp. "orientalis") tai erillisenä lajina ("Anchusa ovata"). Amerikannäätä
Amerikannäätä on kotoisin Pohjois-Amerikan pohjoisosista. Sen levinneisyysalue ulottuu Alaskasta Yhdysvaltojen koillisreunalle ja käsittää lähes koko Kanadan metsävyöhykkeen. Mantereen länsiosissa se on levittäytynyt etelään Kalliovuoria pitkin Sierra Nevadaan asti. Metsien häviäminen on romahduttanut sen kannan levinneisyysalueen kaakkoisreunalla, missä se oli melko yleinen vielä Britannian siirtomaavallan aikana. Minnesotassa ja Ontariossa kantoja on yritetty elvyttää palautusistutuksilla. Tundra
Melko kylmää ja myrskyistä tundrailmastoa merkitään Köppenin ilmastoluokituksessa lyhenteellä ET ja Trewarthan luokituksessa FT. Korkean vuoriston kasvillisuus muistuttaa tundraa, mutta on osin erilaista.
Napaseudun tundra on kesäyön auringon ja talven kaamoksen maa, vaikka Siperiassa tundra ulottuu osittain napapiirin eteläpuolellekin. Niinpä yleensä tundralla on kesäyön aurinko (aurinko ei laske) ja talven kaamosyö, jolloin aurinko ei nouse. Yellowstonen kansallispuisto
Metsät peittävät noin 80 prosenttia Yellowstonen pinta-alasta, ja päälaji kontortamänty muodostaa 80 prosenttia metsistä. Lännenpihta ja engelmanninkuusi ovat myös yleisiä, varsinkin Absarokavuoristossa, jonka maaperässä on andesiittia. Paikoin lännenpihtaa ja engelmanninkuusia kasvaa aluskerroksissa, kun kontortamänty on valloittanut lehväkatoksen. Ylempänä vuoristoissa mäntypuihin kuuluva valkorunkosembra on myös merkittävä laji. Aivan puurajan alapuolella kasvaa alppiniittyjen keskellä lännenpihtoja, engelmanninkuusia ja valkorunkosembroja. Alavimmilla alueilla, erityisesti puiston pohjoisosissa on myös douglaskuusia. Metsien aluskasvillisyys on kontortamäntymetsissä usein varsin niukkaa, ja sen päälajeja ovat sarakasvi "Carex geyeri" ja puolukansukuinen "Vaccinium scoparium". Kastikkoihin kuuluva "Calamagrostis rubescens" on puolestaan yleinen douglaskuusimetsissä, mutta sitä kasvaa myös muissa metsissä, joissa maaperä on kehittynyttä ja kosteaa. Arotundra
Tämän arktisen vyöhykkeen eteläpuolella oli periglasiaalinen aro, jossa saattoi olla suuria lehtimetsäsaarekkeita jokien varsilla ja vuoristoissa muun muassa Etelä-Uralilla. Arokasvillisuus oli marunaa, savikkakasveja, yrttikaveja ja suolakkokasveja. Muuten periglasiaalisen aron vuoristoissa oli tundraa, alavilla alueilla pelkkää metsää ja pensastundraa. Tämä vyöhyke ulottui idässä Etelä-Jakutiaan asti. Se oli Länsi-Aasiassa harvakasvista, mutta Baikaljärven itäpuolella puita oli enemmän ja kasvillisuus peittävää. Eläimistö oli pohjoisella periglasiaalisella arolla osin boreaalista, muun muassa hevosia, muuten sielläkin oli tyypillinen mammuttieläimistö. Jääkauden lopun ajan eli nuoremman dryaskauden arotundralle oli ominaista lyhyt kuuma kesä, pitkä kylmä talvi. Ilmasto muistutti etäisesti nykyajan Jakutian ilmastoa. Tunturitädyke
Tunturitädykkeen levinneisyysaluetta Euroopassa ovat Fennoskandian tunturialueet, Islanti ja Keski- ja Etelä-Euroopan vuoristot kuten Alpit. Lajia tai sen kanssa samaan ryhmään kuuluvia lähitaksoneja tavataan hajanaisesti muissakin maanosissa kuten Aasiassa, Grönlannissa ja Pohjois-Amerikassa. Pohjoismaissa tunturitädyke on yleinen vuoristo- ja tunturialueilla Etelä-Norjasta Jäämerelle. Yhdysvallat
Yhdysvaltojen alue voidaan jakaa karkeasti kolmeen osaan kasvillisuuden perusteella: metsä-, ruohikko- ja pensasalueeseen. Metsät ovat alkujaan peittäneet maan itärannikon, länsirannikon keski- ja pohjoisosat, lännen ylänköalueet ja leveän vyöhykkeen maan pohjoisosassa. Ruohikko peitti maan sisäosat, missä sademäärä ei riitä metsän kasvuun, ja länsiosan sisämaassa oli pensaikkoa. Ihminen on vaikuttanut kasvillisuuteen suuresti. Esimerkiksi maan kaakkoisosassa luontaiset sekametsät ovat väistyneet taloudellisesti tuottavampien havumetsien tieltä, ja tasankojen ja preerian ruohokasvit ovat suurelta osin eurooppalaista alkuperää. Lähes 60 prosenttia maa-alueesta (Alaskaa lukuun ottamatta) on menettänyt pääosan alkuperäisestä kasvillisuudestaan. Lappi
Suurin osa Lapista kuuluu pohjoiseen havumetsävyöhykkeeseen eli taigaan. Varsinaista arktista tundraa on Suomen rajojen ulkopuolella Kuolan niemimaan rannoilla. Pohjoisimmassa Lapissa on kuitenkin alueita, jotka ovat korkeuden takia niin kylmiä, ettei siellä kasva metsää. Nämä paljakoiksi kutsutut alueet muistuttavat kasvillisuudeltaan tundraa. Arotundra
Alaskan pingojen etelärinteitä on myös verrattu arotundrakasvillisuuteen. Varsinkin Brooks-vuorten pohjoispuolisia kalsiumrikkaita tundria on pidetty ainakin jossain määrin jääkautista arotundraa muistuttavina. Joissain järvien ja jokien ympäröimissä laaksoissa saattoi olla arktisia keitaita, jollainen Ellesmerensaaren Lake Hazen nykyään on.
Jääkautisen tyyppisen laidunnuksen aiheuttamia muutoksia kuvastaa esimerkiksi Grönlannin ala-arktisen/subarktisen sisämaan pajua kasvavan aroalueen muutos niittynurmikkaruohikoksi. Tabasco
Tabasco on pääpiirteiltään rannikkotasankoa, jota halkovat joet kuten Grijalva ja Usumacinta. Alue on runsassateinen ja sademetsän peittämä. Vuoden 2007 tulvissa loka–marraskuussa noin Tabascosta oli rankkasateiden vuoksi veden peitossa. Yhdysvaltain ympäristöpolitiikka
Keijo Korhosen mukaan Alaskan öljyntuotanto kattaisi USA:n kysynnän ehkä yhdeksi vuodeksi. Alaskan öljynporaus, sen rakennukset, tiet ja putkistot voivat tuhota herkän arktisen luonnon. Alue on suojeltu vuodesta 1980. Bush kumosi suojelun. Alaskan luonnonsuojelualueiden avaaminen öljynporaukselle on kallista ja epävarmaa. On myös arveltu, että öljy-yhtiöt pyrkivät vain nöyryyttämään luonnonsuojelijoita. Alaskankarikukko
Alaskankarikukko ("Arenaria melanocephala") on Alaskan kotoperäinen kahlaaja. Se elää Alaskan länsi- ja eteläosissa, ja talvehtii Kaakkois-Alaskasta Luoteis-Meksikoon ulottuvalla rannikkoalueella. Lajin holotyypin kuvaili Nicholas Aylward Vigors Pohjois-Amerikan luoteisrannikolta 1829. Tundra
Monet tundran kukkakasvit, sammalet ja jäkälät ovat ainavihantia, sillä silloin ne pystyvät yhteyttämään varhain keväällä ja myöhään syksyllä. Ainavihannat kasvit hyödyntävät auringon valoa jo lumen alla, minne syntyy kasvihuoneita lumen alaisiin taskuihin kertyneestä hiilidioksidista. Kasvu alkaa jo lumen alla. Vaikka kasvien katsotaan yleensä kasvavan voimakkaasti 5 °C yläpuolella, jotkut tundralajit yhteyttävät jo nollassa tai jopa lumen alla -5 °C:ssä. Jotkut kasvit kehittävät nuppua jo syksyllä. Sulavassa lumessa on kosteaa ja tasalämpöistä. Puhkeavat kukat ovat hallalle alttiita. Lapinvuokko ja tunturiunikko suuntaavat lehtensä kohti aurinkoa. Tumma kasvin varsi voi kerätä lämpösäteilyä, karvainen suojalta kylmältä. Paksu päällysketto suojaa kylmältä. Pienet kasvit ovat paremmin suojassa tuulelta ja lumi suojaa niitä paremmin. Tunturipaljakka
Tunturipaljakat luokitellaan kolmeen kasvillisuusvyöhykkeeseen: ylä-, keski- ja alapaljakkaan. Käsivarren suurtuntureita lukuun ottamatta Suomen tuntureiden lakialueet ovat alapaljakkaa. Vaikka tunturipaljakoilla esiintyy joitakin tundralle tyypillisiä arktis-alpiinisia kasveja, ne eivät ole arktisia alueita, vaan luokitellaan alpiinisiksi tai oroarktisiksi vyöhykkeiksi. Tundra
Tundran kasvillisuus vaihtelee mm. sen mukaan, onko kyse tuulen lakaisema harjanne, suojainen rinne vai painuma. Arktiset keitaat ovat kosteita alueita, joissa kesällä kasvit kasvavat nopeasti tavallista lämpimämmässä ympäristössä, normaalia paksummassa maannoksessa. Nämä eivät ole varsinaisia soita.. Aldanin ylänkö
Ilmasto on mantereinen ja kylmä. Talvisin seudulla on hieman lunta ja kesäisin viileää; ylängöllä on ikiroutaa. Vuotuinen sademäärä 300–500 millimetriä. Ylängöllä kasvaa männikköä ja lehtikuusikkoa 1100–1300 metrin korkeuteen asti. Tätä korkeammalla on lehtikuusikkoa ja seetritihentymiä. Ylängön huiput ovat kivistä tundraa. Kanadan maantiede
Kanada on maantieteellisesti hyvin laaja ja monimuotoinen kokonaisuus. Kanada käsittää Grönlantia ja Alaskaa lukuun ottamatta koko Pohjois-Amerikan pohjoisosan (41 % koko mantereesta) ja on Venäjän jälkeen maailman pinta-alaltaan toiseksi suurin valtio. Yhdysvallat
Mantereen sisäosia hallitsee laaja tasankoalue, joka ulottuu Meksikonlahdelta Kanadan rajalle ja sieltä Alaskaan. Se jaetaan kolmeen osaan: Atlantin ja Meksikonlahden rannikkotasankoihin, sisämaan Suuriin tasankoihin ja Kanadan kilpeen. Suuri tasanko levittäytyy Kalliovuorten itäpuolella suunnilleen manteren puolivälissä. Sen koillispuolella on Keskilänneksi tai Maissivyöhykkeeksi kutsuttu alue, jonka maaperä ja ilmasto ovat suotuisia maanviljelylle, etenkin maissin kasvatukselle. Rannikkovuoret
Rannikkovuoret () on Pohjois-Amerikan läntisellä rannikolla sijaitseva vuorijono, joka peittää suurimman osan Kanadassa sijaitsevan Brittiläisen Kolumbian provinssin rannikkoa. Etelässä sitä rajaa Fraser-joki, ja pohjoisessa Yhdysvaltojen osavaltio Alaska sekä Kanadan Yukonin territorio. Vuoristo on noin 1600 kilometriä pitkä sekä keskimäärin 300 kilometriä leveä. Vuorijono luokitellaan osaksi Tyynenmeren rannikon vuoristoja (Pacific Mountain System). Eväjalkaiset
Melkein kaikilla eväjalkaisilla on turkki. Poikkeuksena on mursu, jota turkki peittää hyvin vähän. Jopa eräät täysin turkin peittämät lajit (erityisesti merileijonat) ovat karvattomampia kuin useimmat maanisäkkäät. Jäällä elävien lajien poikasilla on paksumpi turkki kuin aikuisilla. Yksittäiset karvat, joita kutsutaan yhdessä lanugoksi, voivat ottaa talteen auringonvalon lämpöä ja pitää poikasen lämpimänä. Kaikki täysin karvojen peittämät lajit uusivat turkkinsa; hylkeiden turkki uusiutuu kerran vuodessa, kun taas korvahylkeiden turkki vaihtuu koko vuoden mittaan. Eväjalkaisilla on ihonalainen rasvakerros, joka on erityisen paksu hylkeillä ja mursuilla. Rasvakerros pitää eläimet sekä lämpiminä että antaa energiaa ja ravintoa, kun eläimet eivät ole syöneet. Se voi viedä jopa 50 % eväjalkaisen ruumiinpainosta. Poikasilla on syntyessään vain ohut rasvakerros, mutta jotkin lajit korvaavat puutteen paksulla lanugolla Cook Inlet
Cook Inlet on Alaskanlahteen kuuluva lahti Alaskan osavaltion eteläosassa Yhdysvalloissa. Lahti on noin 290 kilometriä pitkä ja sijaitsee Kenain niemimaan ja Aleuttien vuoriston välissä. Lahti on Alaskan tiheimmin asuttua aluetta, ja sen valuma-alueella asuu yhteensä lähes 400 000 ihmistä, joista suurin osa Anchoragen kaupungissa lahden pohjoisosassa. Laurisilva
Laurisilva on subtrooppista metsää, jota tavataan nykyisin pirstaleina Madeiralla, Azoreilla ja paikoin Kanariansaarilla, etenkin La Gomeralla. Tertiäärikaudella laurisilva peitti liki koko Välimeren seudun. Metsän puusto on ikivihreää. Kanariansaarten nykyisten laurisilva-metsien tärkeimmät puulajit ovat laakerikasvien heimoon kuuluvat kanarianlaakeri ("Laurus azorica"), makaronesianavokado ("Persea indica"), apollonlaakeri ("Apollonias barbujana") ja kanarianviherlaakeri ("Ocotea foetens"). Kordillieerien jääkilpi
Laajimmillaan Kordillieerien jäätikkö ulottui Yhdysvalloissa läntiseen Montanaan ja pohjoiseen Idahoon. Rannikolla se ulottui pohjoiseen Washingtoniin Seattlen ja Spokanen tasalle. Alaskassa se ulottui muun muassa Yukonin territorion eteläisimpään kolmannekseen, eteläiseen Keski-Alaskaan ja Alaskan niemimaalle. Jää peitti kaiken Alaskan eteläisimmästä osasta, kaakkoisesta rannikon "kahvasta", joka on Brittiläisen Kolumbian länsipuolella. Jää peitti laajimmillaan lähes koko mannerjalustan, joka oli jääkauden aikana vedenpinnan yläpuolella, Alaskan ja Kanadan rajalla olevasta Juan de Fucan salmesta pohjoiseen. Amazonin allas
Amazonin allas eli Amazonas on laaja alankoalue, joka ulottuu useaan Etelä-Amerikan maahan Amazonjoen ympärillä. Aluetta hallitsee sademetsä, mutta siellä on myös puuttomia alueita. Alue on pääasiassa melko tasaista, mutta paikoin on mäkisyyttä, jollaisesta alueesta käytetään nimitystä terra firme. Amazonas on leveimmillään Andien itäpuolella ja kapenee vähitellen itään kohti rannikkoa. Eroosio on vähäistä ja vesi vähäravinteista ja hapanta. Alueen suuria kaupunkeja ovat Belém ja Manaus. Tunturihopeatäplä
Tunturihopeatäplä esiintyy Euraasian pohjoisosissa Skandien vuoristossa ja paikoitellen tundra-alueilla. Etelämpänä sitä tavataan Keski- ja Etelä-Euroopan vuoristoissa (Pyreneet, Alpit, Apenniinit, Karpaatit, Balkanin vuoristot), Kaukasuksella, Keski Aasian vuoristoissa, Altailla ja Amurin alueella. Pohjois-Amerikassa laji esiintyy Alaskassa, Kanadan luoteisosissa ja Wyomingissa. Suomessa tunturihopeatäplä esiintyy vain pohjoisimmassa Lapissa Enontekiön korkeimmilla tuntureilla ja Utsjoen pohjoisosassa. Beringia
Suuret ruohonsyöjät katosivat jääkauden lopussa tai sen jälkeisellä holoseenilla. Jääkauden huippukautena laaja Beringinmeren alue oli kuivaa, alavaa maata. Ilmasto oli laajalti hieman nykyistä kylmempi ja kuivempi. Heinäkuun keskilämpö lienee ollut sisämaassa LGM:n aikaan suunnilleen 9-12 °C. Sisämaan sademäärä oli alle 200 mm, mutta rannikko oli sateinen. Oli laajoja dyynikenttiä, joista on jäljellä enää Kobuk-joen dyynit. Beringia ei liene ollut tällöin asuttu. Beringian kasvillisuus oli luultavasti laajalti tundraa, ei aroa. Metsää saattoi kasvaa paikoin. Kylmimpänä kautena Beringiassa oli laajalti kuivaa tundraniittyä/ruohotundraa, suikerotundraa ja pysyvarputundraa, joista yrttitundra oli kylmimpänä aikana noin 27000-16000 vuotta sitten yleisin. Alaskan jokilaaksoissa kasvoi kylmimpänä aikana enimmäkseen sara- ja yrttikasvivaltaista tundraniittyä, hieman vähemmän heinää ja marunaa lienee ollut vähemmän. Pajua kasvoi jonkin verran tulvatasangoilla. Tällaista kasvaa nykyään Banksin saaren jokien tulvatasangoilla. Muun muassa lehtikuusta, valkokuusta ja koivua saattoi kasvaa paikoin puuna. Alangon kosteissa painumissa kasvoi soista sarakasvillisuutta, ja ylempänä laajoilla alueilla sara- ja ruohoniittyjä tai aroja, jossa hevoset laidunsivat. Ylämaalla kasvoi lapinvuokon, rikkokasvien, kynsimöiden ja muiden tundrakasvien luonnehtimaa harvaa, kitukasvuista kylmyyspuoliaavikon kasvillisuutta. Tunturikangas
Tunturikangas on tunturipaljakalla yleinen varpuvaltainen kasvillisuustyyppi, joka on joko puutonta tai puuston peittävyys on alle 10%. Tunturien heinäkankaita ei lueta varsinaisiin tunturikankaisiin. Tunturikankaan kasvillisuuteen vaikuttaa mm pinnanmuodoista johtuva maaston korkeuden ja lumensyvyyden vaihtelu ja ilmaston mereisyys ja mantereisuus. Esimerkiksi mantereiset kuivat alueet ovat jäkälävaltaisia, kosteat mereiset alueet sammalvaltaisia ja näiden välillä olevilla alueilla kasvaa suunnilleen yhtä paljon sekä sammalta että jäkälää. Aavikkokettu
Väritykseltään aavikkokettu on ruskeankeltainen, mikä auttaa lajia suojautumaan aavikolla. Myös sen suuret korvat ovat tulosta sopeutumisesta kuumiin oloihin ja auttavat viilentämään elimistöä. Aavikkoketun turkki hylkii lämpöä ja auringonvaloa päivisin, mutta säilyttää lämmön öisin ilman viilentyessä. Sen anturat ovat paksun karvan peitossa, mikä suojaa niitä kuumalta hiekalta. Tundra
Lämpötilan mukaan tundra jakautuu karkeasti ottaen kolmeen vyöhykkeeseen. Tundran kylmintä osaa sanotaan polaariaavikoksi ja siellä kasvaa lähinnä sammalta ja jäkälää. "Tyypillinen tundra" eli tundran keskiosa kasvaa varpuja ja heinää ja myös sammalta ja jäkälää. Eteläisimmässä osassa kasvaa runsaasti vaivaiskoivua ja vaivaispajua. Alaskanlupiini
Alaskanlupiini on monivuotinen ruoho, joka kasvaa 40–80 senttimetriä korkeaksi. Lehdet ovat pitkäruotiset, niissä on kuudesta kahdeksaan tylppäkärkistä sormilehdykkää. Varsi ja lehdyköiden alapinta ovat karvaiset. Kukinto on lupiinimainen latvaterttu. Kukan teriö on sininen, paitsi purjeen (ylimmän terälehden) keskiosa on valkoinen. Hedelmänä on kolme senttimetriä pitkä palko, jossa on neljästä kuuteen siementä. Alaskanlupiini risteytyy helposti komealupiinin kanssa. Pohjois-Amerikan maantiede
Mantereen keskiosissa kasvaa ruohokasvillisuutta. Preeriaheinää kasvaa tasangon niillä alueilla, joissa vuotuinen sademäärä on yli 750 mm. Muualla menestyvät vain matalat heinäkasvit. Pohjoisessa subboreaalisen vyöhykkeen pohjoispuolella Kanadassa ja Alaskassa on tundrakasvillisuutta, eli pääasiassa pensaita, sammalia, jäkälää ja ruohoja. Katla
Katlan ovaalin muotoinen kaldera sijaitsee keskellä jäätikköä ja on läpimitaltaan noin kymmenen kilometriä. Jäätikön paksuus sen kohdalla on 200–700 metriä. Jäätikkö itse on eteläisin Islannin jäätiköistä ja peittää koko kalderan ja vuoren huippua osittain. Purkautuessaan tulivuori synnyttää massiivisen "jökulhlaupin", jäätikköjokitulvan. Vuoden 1755 purkauksen huippukohdassa Katlan aikaansaaman jäätikköjokitulvan huipun on arvioitu olleen 200 000–400 000 m³/s (vertailun vuoksi Amazonin, Mississippin, Niilin ja Jangtsen yhteenlaskettu virtaama on noin 266 000 m³/s). Tundra
Tundran maaperä maannostuu humukseksi erityisen hitaasti, koska lämpötila on alhainen, mikä hidastaa kasvien kasvua ja maaperän kemiallisia reaktioita.Kaiken lisäksi routiminen myllää maaperää estäen sen kerrostumisen. Bakteereja on maaperässä vähän, typpibakteeri kuitenkin on, lintujen ulosteet tuottavat muun muassa typpeä. Tundran maaperä on monesti soista ja märkää, koska ikirouta estää laajalti sadeveden painumisen pohjavedeksi. Tundran maaperää muokkaa routa siirtämällä kiviä ja estäen myös maakerrostumien synnyn. Kuviomaa tai ruutumaa koostuu linssimäisistä jääkimpaleista maan sisässä. Näiden maanalaisten jäälinssien reunoilla on kiviä. Tundran maaperä on eroosioaltis. Ikiroutainen tundramaannos on tieteelliseltä nimeltään kryosoli. Tundralla on paljon palsasoita, ikijäässä olevia mineraalimaakumpuja, pingoja ja kuviomaita. Ikiroudan jäätä on runsaasti alavilla, märillä ja savisilla mailla, mutta vähän ylämailla, joiden kosteus voi vaihdella kosteasta kuivaan. Tundran maannos on tundramaannos joka on ravinteikas vähäisen huuhtoutumisen vuoksi. Kesällä tundran ikiroudan pintakerros sulaa laajalla alueella ja muuttaa sen mutaiseksi ja vetiseksi. Tundran maaperän laji vaihtelee suuresti mm. happamuudeltaan. Esimerkiksi myskihärän suosima tundraniitty kasvaa parhaiten happamessa ja neutraalissa maassa, nimenomaan hiekkakivialueella ja lähinnä etelään päin olevilla rinteillä. Soraiset alueet kuivuvat kesällä nopeasti, kun vesi imeytyy maan sisään. Tällöin soran päällä kasvaa heinän sijasta mieluummin saraa, vaivaispajua siellä täällä sekä poronjäkälää. Runsaskalkkinen alue suosii ruohokasveja, niin kuin Alaskan Cape Thompsonissa. Lämmin tundra vettä läpäisevällä maalla synnyttää rikkaan, ruskean maaperän, jossa kasvaa monenlaisia kasveja, joita syövät eläimet kierrättävät ulosteissaan ja kuollessaan ravinteita maahan. Näitä arktisia ruskomaita on lähellä puurajaa. Malaspinan jäätikkö
Malaspinan jäätikkö on Kaakkois-Alaskassa sijaitseva vuorilta valunut vuorenedustajäätikkö. Se on tarkemmin neljän laaksojäätikön yhdistelmä. Malaspinan 100 km pitkä reuna ei liiku, ja on osin jään ja kiven seoksen irroittaman olevan maan peitossa. Jään virtauskuvio näkyy erittäin selvästi joissain ilmakuvissa ja satelliittikuvissa. Suurin Malaspinan syöttöjäätikkö on Sewardjäätikkö, jonka laskukohta Malaspinan jäätikköön on 4 km leveä. Järistysaaltojen mittausten perusteella Malaspinan jäätikkö on jopa 600 metriä paksu, ja on kovertanut alla olevaa kalliota aikojen saatossa jopa 300 metriä merenpinnan alle. Mutta jää nousee silti painanteesta ylös, koska siihen virtaava uusi jää pursottaa sitä ylös. Malaspinan lähellä kasvaa paikoin sankkaa metsää, joka on juurtunut kuollutta jäätä peittävään moreenipohjoiseen maahan. Arotundra
Arotundralla vallitsi mannerilmasto, jossa vuotuiset lämpötilan vaihtelut olivat suuria. Oli usein hyvin kylmää ja/tai tuulista. Kesä oli lyhyt ja talvi pitkä. Tuuli kuljetti jäätikön ääreistä pölyä kauas jäätikön reunasta. Arotundran maaperä oli laajalti kalkkipitoisen pölyn, lössin lannoittamaa ja painanteissa monesti suolaantunut.. Niinpä arotundran monesti kalkkipitoinen maaperä oli korkeintaan lievästi hapan, neutraali tai emäksinen/alkalinen. Zimovin mukaan arotundra ei eronnut välttämättä tavallisesta tundrasta niinkään kesä- ja sademäärän perusteella, vaan runsaan lössilannoituksen takia kasvavat arokasvit haihduttivat tundrakasveja enemmän, ja kuivattivat maata. Typestä oli laajalti pulaa. Niinpä lössi ja eläinten laidunnuksen vaikutus selittää arotundran runsaan kasvillisuustuoton tundraan verrattuna. Aleuttien vuoristo
Aleuttien vuoristo () on vuoristo Alaskan lounaisosassa Alaskan niemimaalla. Siihen kuuluu useita aktiivisia tulivuoria. Aleuttien vuoristo on melkein kokonaan tietöntä erämaata, ja esimerkiksi Katmain kansallispuistoon pääsee vain vesitse ja lentokoneella. Aleuttien saaristo on tämän vuoriketjun osittain vedenalainen jatke sen länsipäässä, ja se ulottuu Tyynessämeressä lähelle Aasian rannikkoa. Skandinaavien varhaiset Grönlannin siirtokunnat
Nykyäänkin Grönlannin eteläosassa voi suojaisissa paikoissa viljellä maata. Grönlannin eteläkärki on lähellä arktisen alueen etelärajaa, sillä alue on melko etelässä ja Golfvirta lämmittää sitä. Tundran rajana pidetty heinäkuun 10 asteen lämpötilakäyrä kulkee aivan Grönlannin eteläkärjessä. Kasvukausi on vain 80–160 päivää. Nykyään Grönlannin eteläkärjessä on joillain alueilla subarktista, puutonta aluetta ja laajemmalla alueella matalaa ala-arktista tundrakasvillisuutta, lähinnä kanervaa ja varpuja. Ympäristö on soista runsaiden sateiden takia. Australian maantiede
Australia on ainoa asuttu maanosa, joka sijaitsee kokonaan eteläisellä pallonpuoliskolla. Australia on myös maanosista pienin, kuivin ja laakein. Itä-Australiassa kohoavat Australian Kordillieerit, joiden rinteet ulottuvat lumirajan yläpuolelle, jolloin laskettelukin on mahdollista. Kordillieerit laskeutuvat länsiosassaan alangoksi, jossa virtaavat maanosan tärkeimmät joet, kuten Darling ja Murray. Alangon keskialueilla on useita laskujoettomia suolajärviä. Alankoalueen länsipuolella pinnanmuodot kohoavat keskimäärin noin 300–500 metriä korkeaksi ylängöksi, joka on lähinnä kuivaa pensasaroa ja aavikkoa. Arotundra
Laajasti sanottuna arotundra kattoi jääkauden huippukaudella Etelä-Ranskasta Itä-Siperiaan ulottuvan noin 40–50 leveysasteen pohjoispuolisen alueen jossa esiintyi ikiroutaa ainakin epäjatkuvana ja oli ainakin paikoin lössiä ja mammutteja. Puustoa oli niukasti, lähinnä jokilaaksoissa ja vuorilla. Tällä alueella oli hyvin erilaisia ympäristöjä polaariaavikosta, tundrasta, arosta ja metsästä aavikkoon. Oli myös näiden välimuotoja pensastundraa, metsätundraa ja metsäaroa sekä metsäaron metsätundran välimuotoa. Aavikko
Pohjois-Amerikassa aavikoita on mantereen lounaisosassa Yhdysvalloissa ja Meksikossa. Sonoran ja Chihuahuan aavikot ulottuvat molempiin valtioihin. Great Basin peittää Utahin ja Nevadan osavaltiot lähes kokonaan. Lisäksi Arizonan ja Kalifornian alueilla ovat Mojaven ja Coloradon aavikot. Etelä-Amerikassa Andien ja Tyynenmeren välissä sijaitsevat Perun Sechuran aavikko ja Chilen Atacama. Perun ja Bolivian alueilla on myös Altiplanon ylätasangolla autiomaita, jotka ovat tunnettuja suolatasangoistaan. Argentiinan Patagoniassakin on laajoja kuivia alueita. Grand Canyon
Kanjoni on niin syvä, että eri korkeuksilla on erilainen ilmasto ja kasvillisuus. Sanotaan, että Grand Canyonista löytyvät kaikki Yhdysvaltain ilmastovyöhykkeet tropiikkia lukuun ottamatta. Talvella kanjonin ylimpiin osiin voi sataa metrikaupalla lunta, mutta sen pohja pysyy aina lumettomana. Kanjoni ja sen pohjalla virtaava joki ovat myös ylitsepääsemättömiä esteitä useille pienille eläinlajeille. Siksi esimerkiksi eri puolilla kanjonia elävät hiiri- ja oravakannat ovat eriytyneet omiksi lajeikseen. Esimerkiksi kaibabinorava ("Sciurus aberti kaibabensis") elää omana populaationaan kanjonin pohjoisreunalla, kun eteläreunalla asustaa muuallakin Yhdysvalloissa yleinen abertinorava ("Sciurus aberti"). Molemmat lajit ovat täysin riippuvaisia ponderosamännystä eivätkä siksi voi ylittää kanjonin männytöntä keskiosaa. Niiden huomattavia ulkonäöllisiä eroavaisuuksia ei ole osattu selittää: kaibabinoravan vatsa on musta ja häntä vitivalkoinen, kun taas abertinoravalla on harmaa häntä ja valkoinen vatsa. Alföld
Alföld () eli Unkarin suuri alanko on laaja tasankoalue, joka kattaa Unkarin itä- ja eteläosat, läntisen Romanian, pohjoisen Serbian ja itäisen Kroatian. Sen pinta-ala on noin 100 000 neliökilometriä, ja se kattaa puolet Unkarin pinta-alasta. Luonnontilassa alföld on aroa, jota rikkovat tulva-alankojen lehdot ja suot, mutta keinokastelun, tulvapatojen ja soiden kuivatuksen avulla laajat maa-alueet on saatu viljelykelpoisiksi. Suomen metsät
Suomen metsät kuuluvat pohjoiseen havumetsävyöhykkeeseen, joka levittäytyy pohjoisella pallonpuoliskolla Alaskasta Siperian kautta Kamtšatkan niemimaalle Kaukoidässä. Havumetsävyöhyke käsittää 40 prosenttia maailman metsistä. Vyöhykkeellä kasvaa vain muutamia puulajeja. Pohjoisessa Utsjoella ja Enontekiössä kulkee metsäraja, jonka pohjoispuolella avautuu puuton tundra. Pohjois-Amerikan arkaainen kausi
NAMANT-perinne levisi etelään Alaskan jääkäytävää pitkin noin 7000 eaa.. Denalin kompleksin väestö kasvoi ja oli löydöistä päätellen suuri sillä karibunmetsätyksellä elävä väestö noin 8000 vuotta sitten mutta Denalin kompleksi hävisi noin 7500 vuotta sitten. Näihin aikoihin Alaskaankin levisivät arkaaiset muun muassa pitkulaisia keihäsmäisiä kärkiä tekevät perinteet etelästä. Mikroterät levisivät Kuningatar Charlotten saarille ja Brittiläiseen Kolumbiaan noin 7000 BP. Mikroteräperinne hävisi Alaskan niemimaan eteläkärjeltä ja Kodiakin saarelta noin 4000–3000 eaa., jolloin seudulle tuli suuria kaksipuolisia veitsiä tehnyt perinne. Etelämpänä mikroterät säilyivät pidempään kuin Arktiksessa. Mikroteriä oli luoteisen Pohjois-Amerikan rannikoilla ja sisämaassa WRST-alueella vielä 2200 BP eli hieman ennen ajanlaskun alkua. Tämä niin sanottu luoteinen mikroteräperinne säilyi Mckenziejoellakin suunnilleen ajanlaskun alkuun. Siihen oli sekoittunut arkaaiselle tyypillinen keihäsmäinen ja pohjoisarkaainen sivusta lovettu kärkiperinne. Krasnojarskin aluepiiri
Maa sulaa roudasta 73–76 päiväksi pohjoisessa (Hatanga, Tura) ja 103–120 päiväksi etelässä (Jeniseisk, Krasnojarsk). Etenkin Nižnjaja Tunguskan (Ala-Tunguska) pohjoispuolella on laajalti ikiroutaa; pintakerroksen kesällä sulaessa sen alapuolinen syvempi maa pysyy jäässä. Kasvillisuusvyöhykkeet ovat pohjoisesta alkaen: arktinen aavikko, tundra, metsätundra, taiga, metsäaro ja aro. Metsissä vallalla ovat lehtikuuset, Podkamennaja Tunguskan (Kivinen Tunguska) eteläpuolella myös männyt, kuusi ja pihta. Alaskan tie
Alaskan tie () on Dawson Creekistä (Brittiläinen Kolumbia, Kanada) Delta Junctioniin (Alaska, Yhdysvallat) johtava tie, joka rakennettiin toisen maailmansodan aikana 1941–1942. Se on 2 451 kilometriä pitkä. Tie kulkee muun muassa Whitehorsen (Yukon, Kanada) kautta. Subarktinen ilmasto
Ilmastotyyppi vallitsee pohjoisen havumetsävyöhykkeen kylmimmillä alueilla ja sen pohjoispuolella koivuvyöhykkeellä. Subarktisia alueita on muun muassa Grönlannin eteläosassa, Siperiassa, Alaskassa ja Kanadassa sekä Pohjois-Suomessa. Subarktinen ilmasto on talvella kylmä tai hyvin kylmä, kuiva ja kesä on lyhyt ja viileä. Yleisemmin voimakkaiden lämpötilanvaihtelujen takia subarktinen ilmasto on mannerilmastojen alalaji. Alyeska Pipeline Service Company
Alyeska Pipeline Service Company on yhdysvaltalainen yrityskonsortio, joka omistaa Trans-Alaskan öljyputken ja vastaa sen toiminnasta. Melkein 1 300 kilometriä pitkä putki kuljettaa öljyä Alaskan pohjoisosista Valdezin öljysatamaan. Konsortio perustettiin vuonna 1970, jotta hiljattain löydetystä Prudhoe Bayn öljykentästä saataisiin taloudellisesti kannattava. Alyeskan tehtävänä oli suunnitella, rakentaa, ylläpitää ja käyttää Trans-Alaskan öljyputkea. Se on eri öljy- ja kaasuyritysten omistuksessa. Omistajiin kuuluvat BP (47 %), ConocoPhillips (28 %), ExxonMobil (20 %), Koch Industries (3 %) ja Chevron (1 %). Venäjän maantiede
Tundra peittää Venäjän alasta noin kymmenen prosenttia ja se leviää jatkuvana vyöhykkeenä Suomen rajalta Beringinsalmelle ja sieltä etelään Tyynenmeren rannikolle Kamtšatkan niemimaan pohjoisosiin. Euroopan tasangoilla tundraa on vain ohuena kaistaleena Jäämeren rannikolla, mutta Siperiassa vyöhykkeen leveys on jopa 500 kilometriä. Tundrassa voi erottaa kolme eri vyöhykettä, sammalia ja jäkäliä kasvava arktinen tundra, vaivaiskoivuja ja matalia pajuja kasvava pensastundra ja koivuja, lehtikuusia ja kuusia kasvava puutundra.
Taiga on maailman suurin yhtenäinen metsäalue. Venäjällä on maailman suurimmat metsävarat, joiden ansiosta se tunnetaan ”Euroopan keuhkoina”. Vain Amazonin sademetsät sitovat niitä enemmän hiilidioksidia, joten Venäjän metsistä tulee paljon happea Euroopan lisäksi koko maailmalle. Taiga ulottuu paksuna vyöhykkeenä Suomen rajalta Verhojanskvuoristolle koillisessa ja etelässä jopa Baikaljärven etelärannalle. Lisäksi taiga ulottuu yksittäisinä alueina myös laajemmalla, kuten Uralvuoriston eteläosiin ja Amurin jokilaaksoon Kiinan rajalle. Taiga voidaan jakaa Jenisen erottamaan läntiseen ja itäiseen alueeseen. Läntisessä osassa kasvaa kosteilla alueilla kuusia ja pihtoja kuivimmilla alueilla pensaikkoja, ruohikkoja ja mäntyjä. Itäisessä osassa kasvaa myös samoja lajeja, mutta lehtikuuset ovat kuitenkin hallitsevia. Havumetsä ei kuitenkaan ole aivan yhtäjaksoista, sillä seassa kasvaa myös koivuja, leppiä ja pajuja. Lakka (kasvi)
Lakka on levinnyt lähes koko pohjoiselle pallonpuoliskolle likimain 55 ja 78 leveysasteen välille. Hajaesiintymiä on etelämpänäkin. Levinneisyysalue kattaa Fennoskandian, Britteinsaaret, Baltian maat, Venäjän taiga- ja tundravyöhykkeen aina Karjalasta Tyynenmeren rannikolle, Kanadan sen koillisosia lukuun ottamatta sekä Alaskan. Lakkaa esiintyy suotuisilla kasvupaikoilla myös Grönlannissa ja Huippuvuorilla. Eteläisiä hajaesiintymiä on Euroopassa Tanskassa sekä Weserin ja Elben jokilaaksoissa Saksassa jääkauden jäänteenä. Yhdysvalloissa lakkaa esiintyy Minnesotan, Mainen ja New Hampshiren osavaltioissa sekä pieni populaatio Long Islandissa New Yorkissa. Australian Antarktiksen alue
Australian Antarktiksen alue on Etelämantereen osa, jota Australia vaatii itselleen. Se on suurin yhden valtion itselleen vaatima osa Antarktiksesta. Se koostuu kahdesta osasta, jotka kohtaavat toisensa kulmittain Etelänavalla kuten valtioiden vaatimat alueet Antarktiksesta yleensäkin. Suuremman osan itäraja on 142°2' E ja länsiraja 44°38' E, ja pienemmän osan itäraja on 160° E ja länsiraja 136°11' E. Näiden kahden osan välissä on Ranskan itselleen vaatima alue. Australia esitti aluevaatimuksensa Etelämantereelle ensi kerran vuonna 1930. Noin 40 % Etelämantereesta onkin Australian hallussa. Australian hallituksen päämies ilmoitti, että jos Australia saa vaatimansa osan Etelämantereelta itselleen, siitä tehdään luonnonpuisto. Arotundra
Alaskasta Sewardin niemimaalta löydetty jääkautinen Kitlukin paleosoli näyttää olevan tasapainossa oleva yhdyskunta, jossa kasvoi sammalen päällä tunturisaraketta ja tundralle tyypillisiä ruohoja, ja jossa monista arotundran alueista poiketen oli maassa paljon typpeä ja fosforia. Alli
Alli on muuttolintu, joka viettää kesänsä Pohjois-Atlantin rannoilla, Alaskassa, Pohjois-Kanadassa, Pohjois-Euroopassa ja Pohjois-Venäjällä. Suomessa alli pesii Tunturi-Lapin pienten järvien ja jokien rannoilla ja palsasoilla, yksittäisiä pesimishavaintoja on Perämeren rannikolta ja Pohjanmaan edustan saarilta. Alberta
Suuren provinssin (etelä–pohjoissuuntaan 1 200 km, itä–länsisuuntaan 600 km) sisällä on myös ilmastonvaihtelua. Korkeuserot lisäävät vaihtelua. Eteläinen Alberta on kesäisin melko kuumaa ja kuivaa seutua. Provinssin länsiosia suojaavat talvella vuorilta tulevat chinook-tuulet, mutta itäosat ovat talvisin erittäin kylmiä (n. −35 astetta) ja kesäisin kuumia (n. +35 astetta). Etelä- ja Keski-Alberta ovat Kanadan todennäköisintä pyörremyrskyseutua. Tundra
Yksivuotiset kasvit ovat harvinaisia, koska ovat hallalle alttiita. Verkkolehtipaju ja lapinvuokko sekä uuvana, karvakuusio ja tunturiunikko ovat tyypillisiä tundrakasveja. Kasvillisuus madaltuu ja muuttuu laikukkaaksi hyvin kylmillä ja kuivilla alueilla. Pohjoisessa tundrassa on harvalajista matalaa kasvillisuutta, jota luonnehtivat sammal ja jäkälä. Korkeilla leveysasteilla pajusta tulee maassa kiemurtelevaa suikeroa matalien ruohokasvien ja sammalien ympäröiminä. Mutta eteläisellä tundralla kosteilla alueilla kasvaa korkeita pensaita ja saroja. Nummella voi kasvaa vaivaiskoivua, riekonmarjaa, variksenmarjaa ja jäkälää. Erityisen hyvät kasvien kasvualueet ovat aurinkoisilla etelärinteillä, mistä lumi sulaa keväällä nopeasti pois. Näillä alueilla kasvaa paikasta riippuen jopa matalia pajuja, koivuja ja leppiä tai sitten tundraniittyjä joissa kasvaa heiniä, sammalia ja jäkäliä. Viime jääkausi Suomessa
Suomen jäättömillä alueilla oli ehkä arotundraa (tai tundramaista arotundraa tai polaariaavikkoa). Arotundran ja havupuiden raja oli Pohjois-Ranskan leveyksillä. Italiassa kasvoi sekametsiä, samoin Etelä-Ranskassa ja Espanjassa sekä Romaniassa. Meren pinta oli 70 metriä nykyisen merenpinnan alapuolella. Jää laajeni ehkä Lappiin noin 35 000 vuotta sitten. Toisen arvion mukaan noin 37 000 vuotta sitten Pohjanmaa olisi ollut jäätön (mammutinluiden perusteella). Alanko
Suomen pinta-alasta 80 prosenttia on määriteltävissä alangoksi. Tanska on korkeimmillaan 170 metriä merenpintaa ylempänä ja siten kokonaan alankoa. Tundra
Tundralla sataa vähän, mutta myös haihtuminen on vähäistä, ja maa on sen takia monesti märkää. Tämä luo laajoja soita, varsinkaan kun ikirouta ei päästä vettä imeytymään maahan. Myrskyt ovat tavallisia, ne muokkaavat kasvillisuutta. Tuuli ja kasvinsyöjät tasoittavat tundrakasvillisuuden monestikin vain muutaman sentin paksuiseksi. Jäkälä ja sammal sietävät kuivuutta ja kylmyyttä ilman erityisiä suojakeinoja. Monet tundran kasvit ovat patjamaisia tai mätästäviä, varsinkin alueilla jossa lumikerros ei suojaa. Mättääseen varastoituu lämmintä ilmaa. Lämpötila saattaa siellä nousta jopa 20 astetta koholle ympäristöön verrattuna ja ilma olla melko kosteaa. Samoin mättään hajoavassa osassa on ravinteita. Mättäissä kasvavat uuvana, sinirikko ja tunturikohokki. Kasveilla saattaa olla kylmältä suojaava karvapeite. Nuorempi dryas
Dryaskaudella ilmasto kylmeni ja kuivui niin, että tundran ja aron raja eteni 45–46,5° pohjoisten leveysasteiden väliin Keski-Ranskan ja Alppien tienoille. Arotundra ulottui dryaskaudella Keski-Ranskaan ylängön etelälaidalle 45 leveysasteelle ja Alppien pohjoispuolelle noin 47 leveysasteelle, Dneprin mutkaan Dnepropetrovskiin ja Kaspianmeren pohjoispuolella 47,5 leveysasteelle. Metsää oli vasta Keski-Italiassa. Skandinaviassa metsä korvautui dryaskaudella tundralla. Irlannin ylämailla oli pieni jäätikkö ja jäätä oli Penniineillä. Alpeilla ja Suomesta itään oli polaariaavikkoa. Jäätikkö oli Vätternin keskiosan kohdalla eteläisessä Keski-Ruotsissa. Ikirouta ulottui noin 54 leveysasteelle, Pohjois-Irlantiin ja Etelä-Tanskaan, -8 °C heinäkuun keskilämpötilalla, ja epäjatkuva ikirouta noin 50 leveysasteelle eli Belgian eteläosiin ja pohjoisimpaan Ranskaan. Palsasuo
Kanadassa ja Alaskassa on palsoja muistuttavia pingoja, mutta ne ovat enemmän kivi- ja soramuodostumia ei turpeisia. Siperian soraisia pingoja kutsutaan nimellä bulkunjak. Bulkunjakit ovat jopa 10 metriä korkeita. Jatkutskin ympäristössä esiintyy bulkunjakien lisäksi toisaalta myös arolaikkuja, joissa maa on vajonnut ja kuivunut. Itävalta
Alpit peittävät 62 prosenttia maan pinta-alasta. Loppuosakin on varsin kukkulaista: Tonavan laakso ja Alppien pohjoinen reuna-alue, matalampi alue maan itä- ja koillisosassa sekä Alppien reuna-alue niiden eteläpuolella. Alaskavuoristo
Alaskavuoristo () on 650 kilometriä pitkä vuoristo eteläisessä Keski-Alaskassa Yhdysvalloissa. Vuoristossa sijaitsee Pohjois-Amerikan korkein vuori, Denali (tunnettu aiemmin nimellä Mount McKinley). "Alaskavuoristo"-nimeä ("Alaska Range") käytti ensimmäisenä luonnontieteilijä W. H. Dall vuonna 1869. Alaskanlahti
Alaskanlahti () on Pohjois-Amerikan luoteisrannikolla sijaitseva lahti. Se rajautuu pohjoisessa Alaskan etelärannikkoon, lännessä Alaskan niemimaahan ja idässä Alexanderin saaristoon. Merialueen pinta-ala on 1 533 000 neliökilometriä. Tundra
Suomea lähimmät tundra-alueet ovat Kuolan niemimaan pohjoisrannikolla. Fennoskandiassa ei katsota olevan aitoa tundraa vaikka Lapissa esiintyykin ikiroutaa palsakummuissa ja korkeiden tuntureiden lakiosissa. Mantereisen ilmaston alueella ikiroutaa voi esiintyä kaukana metsänrajan eteläpuolellakin. Arktinen tundra sijaitsee Jäämerta reunustavilla alueilla metsänrajan ja napaseutujen kylmyysaavikoiden välissä leveyksillä 60–75. Arktista tundraa on noin 25 miljoonan neliökilometrin alalla. Tundra
Tunnettuja tundrakasveja ovat todella kitukasvuinen vaivaispaju ("Salix herbacea"), tunturipaju ("Salix glauca") ja lapinvuokko ("Dryas octopetala") kalkkipitoisilla mailla ja uuvana ("Diapensia lapponica"), joka kasvaa patjamaisina mattoina. Tundralla voi kasvaa myös pensaita, kuten vaivaiskoivua ("Betula nana"). Yläarktinen
Yläarktinen on tundra-alueen pohjoisosa, joka on lähinnä polaariaavikkoa tai arktista puoliaavikkoa. Jäätiköiden ulkopuolista yläarktista aluetta luonnehtii kasvillisuuden ja eläimistön niukkuus. Tyypillistä yläarktista aluetta on Grönlannin pohjois- ja luoteisrannikoilla. Yläarktisella alueella viihtyvät muun muassa naali, myskihärkä ja susi. Tšukotka
Tšuktšia on pääasiassa tundraa. Vain Anadyrin laaksossa ja alueen lounaisosassa on lehtikuusta ja sembramäntyä kasvavaa havumetsää. Venäjä
Suurin osa Venäjästä koostuu valtavista tasangoista, jotka ovat yleensä etelämpänä aroja ja pohjoisempana metsäisiä. Pohjoisrannikko on tundraa. Maan etelärajoilla on vuoristoalueita, kuten Kaukasus (johon kuuluu Euroopan korkein paikka, Elbrus, 5 642 m) ja Altai. Samoin itäosissa sijaitsevat Verhojanskinvuoret ja Kamtšatkan tulivuoret. Uralvuoret muodostavat pohjoisesta etelään kulkevan mineraalivaroiltaan rikkaan vuorijonon, joka erottaa Euroopan Aasiasta. Tundravikla
Tundravikla pesii Pohjois-Amerikan tundralla Alaskasta Länsi-Kanadaan, sekä Venäjällä Vrangelinsaarella ja mahdollisesti Tšuktšien niemimaalla. Se talvehtii Etelä-Amerikassa, varsinkin Argentiinassa ja Paraguaylla. Maailman populaation koko on noin 15 000 yksilöä. Lajin kanta on silmälläpidettävä, sillä aikaisemmin erittäin vahva kanta metsästettiin lähes sukupuuttoon 1920-luvulla. Muuttomatkallaan se harhautuu säännöllisesti Länsi-Eurooppaan, joskus jopa Suomeen asti. Suomessa se on lähes vuosittainen harhailija, lähes kaikki rariteettikomitean hyväksymät havainnot ovat syyskuulta. Vuoteen 2015 mennessä se on tavattu Suomessa 34 kertaa. Brittiläinen Antarktiksen alue
Brittiläinen Antarktiksen alue () on Yhdistyneen kuningaskunnan vaatima, Antarktiksella sijaitseva merentakainen alue. Se käsittää 1 709 400 neliökilometrin kokoisen alueen, jonka rajoina ovat 60. eteläinen leveyspiiri ja 20. sekä 80. läntinen pituuspiiri. Yhdistynyt kuningaskunta esitti ensimmäisen Antarktista koskevan aluevaatimuksensa vuonna 1908 ja siitä tuli virallisesti merentakainen alue 3. maaliskuuta 1962. Brittiläinen Antarktiksen alue on suurelta osaltaan päällekkäinen Chilen ja Argentiinan vaatimien alueiden kanssa. Alueella ei ole pysyvää asutusta, mutta Iso-Britannia ylläpitää alueella useiden muiden valtioiden tavoin tutkimusasemia, joista suurin osa sijaitsee Eteläisillä Shetlandsaarilla. Alaska
Alaska on Yhdysvaltain pohjoisin ja pinta-alaltaan suurin osavaltio. Alaskassa on 736 732 asukasta alueella, jonka pinta-ala on melkein 2,5 kertaa niin suuri kuin toiseksi suurimman osavaltion Texasin. Osavaltio on eksklaavi eli erillään muusta Yhdysvalloista sijaiten luoteisessa Pohjois-Amerikassa. Maaraja sillä on idässä Kanadan kanssa. Alaskan pääkaupunki on Juneau ja väkiluvultaan suurin kaupunki Anchorage. Osavaltiossa on suuret luonnonvarat, muun muassa öljyä, kultaa ja kuparia. Pohjois-Amerikan ylätasangon intiaanit
Kolumbian ylätasangon kulttuuripiiriksi katsottu intiaanien alue oli Kordillieereilla Yhdysvaltain ja Kanadan rajaseudulla. Tämä noin 200 000 km2 alue oli Rannikkovuorten ja Kalliovuorten välissä olevaa matalavuoristoista ylätasankoa, jota halkovat joet. Se kattoi muun muassa miltei koko Columbiajoen laakson ja Fraserjoen seudun eteläiset osat, jotka olivat asutuksen pääaluetta. Kanadasta alueeseen kuului eteläinen Brittiläinen Kolumbia, Yhdysvalloista suurin osa Washingtonia sekä Oregonin ja Idahon pohjoiset osat. Kolumbian ylätasangolla on mannerilmasto kuumine kesineen ja kylmine talvineen. Arotundra
Mosaiikkimaisen arotundran kasvillisuus ja kosteus vaihtelivat muun muassa eri alueilla, leveysasteilla ja aikoina.
Parhaimmillaan arotundra oli subarktista metsäaroa tai puistomaista aluetta, jolla puita kasvoi ruohoalueen seassa hieman samaan tapaan kuin Afrikan savannilla tai Kanadan Aspen Parklandissa. Nykyään uskotaan puita kasvaneen joissain painumissa esimerkiksi
Alppien pohjoispuolella ja jopa Norjan jäättömissä jokilaaksoissa. Arotundraa on sanottu usein myös "mammuttiaroksi". Täsmällisesti sanoen mammuttiaro kattoi myös ne alueet, joilla ei esiintynyt tundrakasvillisuutta kuten Etelä-Ukrainassa. Hyvin kuivalla aavikkoa muistuttavalla arotundralla kasvoi savikan sukuisia kasveja. "Ephedra distachyan" tyyppinen yrtti luonnehti kuivaa arotundran niittyä. Kuivempi arotundra suosi enemmän hevosta kuin mammuttia. Aleutit (saaristo)
Aleuttien ympäristö on suurelta osin turmeltumatonta, mutta saarten alkuperäinen eläimistö joutuu kilpailemaan vieraslajien, kuten ketun, poron ja karjaeläinten kanssa. Lähes koko Aleutit on AMNWR:n (Alaska Maritime National Wildlife Refuge) Aleuttien yksikön suojeluksessa. Neuvostoliiton maatalous
Puuton arktinen tundra peitti 9,3 prosenttia Neuvostoliiton pinta-alasta ja soinen mannerilmastollinen taiga 31 prosenttia. Jeniseistä itään ikirouta oli kaikkialla, vetelä suomaaperä sekä hedelmätön podsoli estivät kaiken maataloustoiminnan lukuun ottamatta poronhoitoa ja taigavyöhykkeen eteläreunan rajallista heinien viljelyä. Portugalin maantiede
Portugalin eteläosissa Alentejossa on edelleen laajaa "matorral"-pensaskasvillisuutta, jossa valtalajena ovat kistukset tai maatiloilla korkkitammet. Algarven maastoa hallitsetvat viinitarhat ja toisaalta Välimeren alueen tyypilliset viljelypuut, kuten öljypuu, aitoviikuna, manteli ja johanneksenleipäpuu. Tundrasusi
Tundrasusi ("Canis lupus albus") on suden alalaji, joka asuu pohjoisessa Euroopassa ja Aasiassa, etenkin Siperiassa, lukuun ottamatta pohjoisimpia Siperian saaria, joilta tundrasusi on hävitetty kokonaan. Salametsästyksen takia tundrasusi on hävitetty kokonaan eräiltä arktisilta saarilta. Tundrasusia myös myrkytettiin ja ammuttiin Neuvostoliiton aikoina helikopterista, jota ne maassa eivät päässeet pakoon. Tundrasusia on metsästetty enimmäkseen haitta- että myös turkiseläiminä. Tuntsan erämaa
Tuntsa on erämaa-alue Sallan ja Savukosken kuntien pohjoisosassa. Urho Kekkosen kansallispuistosta etelään sijaitsevan Tuntsan erämaa-alueen pinta-ala on 500 km². Aluetta halkoo Koutajoen vesistöön kuuluva, Venäjän suuntaan laskeva Tuntsajoki ja Suomen suuntaan virtaa Kemijoen sivujoki Värriöjoki. Erämaa-alueen korkeimpia lakia ovat Sorsatunturi ja Sauoiva. Muita tuntureita ovat kiviset ja paikoin louhikkoiset Nuolusoiva, Kuskoiva ja Takkaselkätunturi. Vuonna 1960 alueella riehui suuri metsäpalo ja palon jäljet ovat nähtävissä yhä edelleen. Palossa tuhoutui metsää Suomen puolelta 20 000 hehtaaria ja Venäjällä n. 100 000 hehtaaria. Pohjoisessa Tuntsan erämaa-alue rajoittuu Värriön luonnonpuistoon. Alaskantundrasusi
Alaskantundrasusi on pääosin täysin valkoinen, turkin värin vaihtelua voi olla valkoisesta kerman valkoiseen, selkärangan myötäisesti karva voi olla tumma kuten myös häntäkin. Arizona
Noin puolet Arizonasta on puoliaavikkoa, kolmannes aavikkoa ja loput kosteaa aluetta. Coloradon ylängöllä talvet ovat kylmiä, ja siellä sataa tyypillisesti 250–375 mm vuodessa. Osavaltion eteläosassa sateet tulevat rajujen ukonilmojen yhteydessä kesäkuukausina, kun Meksikonlahdelta virtaa sinne kuumaa ja kosteaa ilmaa. Tundraluokat
Tundran CAVM-vyöhykejako on 2000-luvulla tehty tundran alueiden jakaminen eri kasvillisuustyyppeihin muun muassa lämpötilan, kosteuden ja maaperän laadun mukaan. Nämä tekijät luovat tundralle kasvillisuutta, joka voi olla lähes kasvitonta lähinnä jäkälää kasvavaa polaariaavikkoa tai lämpimillä alueilla subarktista pensastundraa. Amerikantuulihaukka
Amerikantuulihaukan esiintymisalue kattaa koko Amerikan Alaskan ja Kanadan pohjoiselta puurajalta aina Tulimaahan saakka. Osassa Keski-Amerikkaa se esiintyy vain talvisin ja se puuttuu lähes kokonaan Amazonin valuma-alueelta ja monin paikoin Chilestä. Siitä tunnetaan noin 14 alalajia. Lajin elinympäristön ala on noin 25 miljoonaa neliökilometriä. Sitä tavataan satunnaisesti Länsi-Euroopassa. Intiaanien alkuperä
Jääkauden huippukautena itäisin ja luoteisin Siperia oli pääosin kylmää, kuivaa ja tuulista polaariaavikkoa mutta toisaalta eimerkiksi Alaskan jokilaaksoissa kasvoi pajuja ja puita. Muu osa Alaskaa oli pääosin ruohotundraa. Eurooppa
Euroopan pinnanmuodot vaihtelevat paljon pienillä etäisyyksillä. Eteläosassa on useita vuoristoja, merkittävimpinä Alpit, Pyreneet, Karpaatit ja Kaukasus Aasian rajan tuntumassa. Pohjoisessa on laaja ja alava Pohjois-Euroopan tasanko, ja vuoristoja on Skotlannissa sekä Skandit Skandinaviassa. Euroopan alueella sijaitsee useita suuria saaria, kuten Iso-Britannia, Islanti ja Irlanti.Euroopan eteläosat kuuluvat subtrooppiseen ilmastovyöhykkeeseen, mutta suurin osa kuuluu lauhkeaan vyöhykkeeseen. Vain kaikkein pohjoisimmat osat kuuluvat kylmään vyöhykkeeseen. Euroopassa, kuten muuallakin maapallolla paikallinen kasvillisuus on määräytynyt lämpötilan ja sateisuuden mukaan. Euroopassa on Golf-virran lämmittävän voiman ansiosta lauhkeita metsiä samoilla leveyspiireillä, missä muualla maapallolla on puutonta tundraa. Euroopan pohjoisosissa, Jäämeren rannikolla maasto on puutonta ja vähäisen haihtumisen takia hyvin soista tundraa. Tyypillisiä alueen kasvilajeja ovat runsailla soilla kasvava tupasvilla ja rahkasammal, sekä yleisesti kaikkialla Pohjois-Euroopan tundralla kasvavat vaivaiskoivu ja variksenmarja. Euroopan tundraseuiduilla talvet ovat kylmiä, ja yhtämittaiset pakkasjaksot kestävät yleensä lokakuulta huhtikuulle. Kesät ovat lyhyitä ja helteitä saadaan pari kertaa kymmenessä vuodessa. Europpan tundraseuduilla sateet painottuvat loppukesään. Tundra
Tundran eläinlajien määrä on pieni, mutta saman lajin yksilöitä on joskus suuria määriä, varsinkin pienten eläinten edustajia. Tundran eläimillä on paksu turkki ja lyhyet ruumiinosat. Kaikkein kylmimmän tundran eläimistöä ovat jääkarhu, myskihärkä, ohutsarvilammas, piiskujänikset ja napajänis sekä linnuista rannoilla lokit ja kihut. Hieman tai melko lämpimämmässä viihtyvät riekko, kojootti, sopulit, naali, karibu, tunturikihu, myyrät, sorsat, hanhet ja kodiakinkarhu. Lämpimimmän tundran lajeja ovat susi, karibu, jänikset, kuikka, joutsenet ja kahlaajat.