Missä Pietro Deiro kuoli?
Pietro Deiro
Pietro Deiro, taiteilijanimeltään Pietro (28. elokuuta 1888 Salto Canavese, Italia – 3. marraskuuta 1954 New York, Yhdysvallat) oli italialais-amerikkalainen harmonikkataiteilija, säveltäjä ja sovittaja. Hänet tunnetaan eräänä suurimmista harmonikkamusiikin 1900-luvun alun nimistä ja pioneereista, jonka ansiosta pianoharmonikka kehittyi instrumenttina ja harmonikkamusiikin imago kehittyi merkittävästi Yhdysvalloissa ja Euroopassa. Pietro Deiro saavutti suuren suosion vaudeville-kiertueilla ja levytyksillään 1910- ja 1920-luvuilla, kykeni levittämään sävellys- ja sovitustuotantoaan kansainvälisesti, sekä ylläpitämään menestyksekästä uraa 1930-luvun lamavuosienkin aikana perustamiensa harmonikkakoulujen ja liikemieskykyjensä ansiosta. Mittavan uransa ja kyvykkään markkinointitoimintansa ansiosta hänet tunnettiin Yhdysvalloissa lopulta eräänlaisena harmonikkamusiikin ”isähahmona” ja hänestä käytettiin lempinimeä "The Daddy of the Accordion".
Giovanni Pico della Mirandola
Pico oli 1488 paennut Ranskaan, jossa Savoijin herttua Filip II pidätti hänet paavin kehotuksesta. Pico vangittiin Vincennesissä. Monien Italian aatelisten painostuksesta, jonka Lorenzo de' Medici organisoi, Kaarle VIII vapautti Picon, ja hän sai muuttaa Firenzeen, jossa hän asui Lorenzon suojeluksessa. Paavin julistamassa pannassa Pico oli vuoteen 1493, kunnes Aleksanteri VI nimettiin uudeksi paaviksi. Kaiken tapahtuneen jälkeen Pico oli poissa tolaltaan, ja hän otti yhteyden Savoranolaan, mutta ei vieläkään kieltänyt vakaumustaan. Lorenzo järjesti Savonarolan matkan Firenzeen. Hän asettui Fiesolen lähellä huvilaan, jonka Lorenzo oli järjestänyt. Siellä hän kirjoitti kirjat "Heptaplus id est de Dei creatoris opere" (1489) ja "De Ente et Uno" (1491). Siellä hän kirjoitti myös toiseksi tunnetuimman teoksensa "Disputationes adversus astrologiam divinicatrium", joka kuitenkin julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Siinä Pico tuomitsee ankarasti aikansa astrologit ja väittää astrologialta puuttuvan älyllisen perustan. Hän uskoi korkeaan magiaan, joka kohotti ihmisen itsetuntoa ja kehitti yksilön tahdonvoimaa. Hänen maailmassaan ei ollut tilaa tähtien johdatukselle. Pyro
Muutamia vuosia myöhemmin Pyro sairastui perintövirukseen, tappavaan mutanttien tautiin. Hän matkusti pitkiä matkoja löytääkseen lääkettä, mutta tuloksetta. Hän kuoli tautiin hetki sen jälkeen, kun oli pelastanut senaattori Robert Kellyn uudelta Pahojen Mutanttien Veljeskunnalta. Pietro Deiro
Pietro Deirosta on tehty William Schimmelin säveltämä ooppera, "Opera Fisharmonica", vuonna 1992. Hänen poikansa Pietro ”Lee” Deiro Jr. (30. syyskuuta 1913 New York - 19. kesäkuuta 1999) jatkoi työtä kustannusyhtiöiden johdossa Pietro Deiro Sr:n kuoleman jälkeen. Polícia Internacional e de Defesa do Estado
Ainoat oikeuteen joutuneet PIDE:n etsivät olivat he, jotka murhasivat maanpaossa eläneen oppositiojohtaja kenraali Humberto Delgadon 1965. Oikeuskäsittely kuitenkin kesti vuosia, eikä ainutkaan näistä etsivistä viettänyt aikaa vankilasta. Pietro Deiro
Vuonna 1907 Pietro Deiro muutti Cle Elumin pikkukaupunkiin Washingtonin osavaltioon Yhdysvaltoihin. Aluksi hän majoittui Frederico-setänsä hoiviin ja teki 16-tuntista työpäivää kaivoksessa. Hän soitti kuitenkin myös näppäinharmonikkaansa korvakuulolta ja sai kesällä 1908 esiintymissopimuksen yhdessä häntä säestäneen pianistin kanssa "Idaho"-saluunaan Seattlessa 18 dollarin viikkopalkalla. Henry Doktorskin mukaan Pietro ei tuolloin osannut vielä soittaa bassopuolta vasemmalla kädellään ja oli siksi riippuvainen pianosäestyksestä. Guido Deiro
Vuosina 1928 ja 1929 Guido Deiro teki kaksi laajaa maailmankiertuetta. Kesällä 1928 hän konsertoi useissa kaupungeissa Australiassa, missä hän teki myös uransa viimeiset levytykset. Paluumatkalla Yhdysvaltoihin hän konsertoi Uudessa-Seelannissa, Samoalla, Fidžisaarilla ja Havaijilla. Seuraavana vuonna hän konsertoi laajalti Englannissa, Manner-Euroopassa ja Lähi-idässä. Hän esiintyi muun muassa Lontoon "Palladiumilla". Viimeiseltä maailmankiertueeltaan hän palasi Yhdysvaltoihin vasta vuonna 1930. Baciro Dabo
Baciro Dabo (12. maaliskuuta 1958 – 5. kesäkuuta 2009) oli guineabissaulainen poliitikko, entinen ministeri ja presidentti João Bernardo Vieiran liittolainen. Vieira murhattiin maaliskuussa 2009, ja kesäkuuksi määrättiin uuden presidentin vaalit, joihin Dabo osallistui vahvimpana ehdokkaana. Hän oli Guinean ja Kap Verden itsenäisyyspuolueen (PAIGC) jäsen, mutta kampanjoi sitoutumattomana ehdokkaana. Jacques Lipchitz
Vuodesta 1963 Lipchitz vietti osan vuodesta työskennellen Italian Pietrasantassa, jossa hän ystävystyi intersukupuoliseksi itsensä kokeneen kuvanveistäjä Fiore de Henriquezin (1921–2004) kanssa. Lipchitz kuoli 1973 Caprin saarella ja haudattiin Jerusalemiin. Piero Pierotti
Piero Pierotti (1. tammikuuta 1912 Pisa – 4. toukokuuta 1970 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Apostolo Zeno
Apostolo Zeno (11. joulukuuta 1669 Venetsia – 11. marraskuuta 1750 Venetsia) oli italialainen runoilija, libretisti ja lehtimies, joka vuodesta 1718 toimi Wienissä Habsburgien hovin hovirunoilijana. Pietro Metastasion ohella Zeno oli yksi myöhäisbarokin vaikutusvaltaisimmista oopperalibretisteistä ja vaikutti merkittävästi "opera serian" kehitykseen. Padre Pio
Vuonna 1968 Pion terveys oli jo niin huono, että hän oli lähestulkoon kuolla erään messun aikana. Pari päivää myöhemmin Pio kuoli San Giovanni Rotondossa. Hän hoki ennen kuolemaansa Jeesuksen ja Marian nimiä.
Hautajaisten jälkeen Pion seuraajat väittivät, että stigmat olivat hävinneet kuin ihmeen kaupalla ja että jäljellä olivat vain punaiset, ikään kuin värikynällä tehdyt viivat. 
Vuonna 2008 Padre Pion ruumis kaivettiin haudastaan esillepanoa varten. Ruumis oli hyvässä kunnossa leuasta alaspäin ja silloin varmistui, ettei stigmoja ollut enää näkyvillä. François-Joachim de Pierre de Bernis
François-Joachim de Pierre, Bernisin kardinaali (22. toukokuuta 1715 Saint-Marcel-d'Ardèche Ranska – 3. marraskuuta 1794 Rooma Italia) oli ranskalainen kirjailija, prelaatti ja diplomaatti, joka toimi suurlähettiläänä Venetsiassa, valtioministerinä Ranskassa ja ulkoministeriön valtiosihteerinä, kunnes hänet oli vihitty papiksi ja nimitetty asiainhoitajaksi Pyhän istuimen luokse Roomaan. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen. Agostino Depretis
Italian hajanainen puolukenttä teki toimivan enemmistöhallituksen kokoamisen lähes mahdottomaksi, joten Depretis vastasi tähän niin sanotulla "transformismolla". Puoluerajoista piittaamatta hän poimi hallitukseensa ministereitä oikealta ja vasemmalta, ja muutti hallituspohjaa aina tarpeen mukaan varmistaakseen oman vallassa pysymisensä. Toukokuussa 1881 hän kokosi kolmannen hallituksensa, joka pysyi vallassa hänen kuusi vuotta myöhemmin tapahtuneeseen kuolemaansa asti. Sinä aikana hän kokosi hallituksen uudelleen neljästi, ja otti siihen mukaan konservatiiveja. Depretisin kolmas hallitus toteutti 1882 äänioikeuden laajennuksen, jonka seurauksena äänioikeutettujen osuus kasvoi kahdesta seitsemään prosenttiin väestöstä. Samana vuonna Italia liittyi kolmiliittooon Saksan ja Itävalta-Unkarin kanssa. Depretisin kaudella Italia ryhtyi myös rakentamaan siirtomaavaltaa Afrikassa miehittämällä Massawan. Siirtomaiden valtaus tosin koki ikävän takaiskun, kun etiopialaiset surmasivat 500 italialaista Dogalin taistelussa tammikuussa 1887. Depretisin kuollessa Italian valtiontalous oli päässyt kurjalle tolalle. Hänen kehittämänsä "transformismo"-käytäntö hallitsi Italian poltiikkaa pitkälle 1900-luvulle. Ajan kuluessa se alettiin yhä enemmän yhdistämään poliitikkojen korruptioon. Vincenzo Puccio
Vuonna 1986 poliisit pidättivät Puccion, ja oikeudenkäynnin jälkeen hänet tuomittiin elinkautiseen vankeuteen Ucciardonen vankilassa. 11. maaliskuuta 1989 Puccion sellitoverit Antonino ja Giuseppe Marchese pahoinpitelivät hänet kuoliaaksi. Italialaisten viranomaisten kanssa yhteistyötä tehnyt mafioso Francesco Marino Mannaoia väitti myöhemmin, että Puccio olisi suunnitellut Riinan ja Bernardo Provenzanon syrjäyttämistä vallasta. Anthony de Mello
De Mello kuoli äkillisesti vuonna 1987. Hänen teoksiaan julkaistaan edelleen, ja lisää teoksia on julkaistu hänen kuolemansa jälkeen. Vuonna 1988 joitain hänen mielipiteistään tuomittiin uskonopin kongregaatiossa. Kardinaali Ratzinger, joka myöhemmin sai nimen Paavi Benedictus XVI, kirjoitti: ""Mutta jo eräissä kohdissa hänen varhaisissa kirjoituksissaan, sekä myöhemmissä töissä vielä vahvemmin, on huomattavissa kasvavaa etäisyyttä kristillisen uskon olennaiseen sisältöön... Tällä tiedoksiannolla, tarkoituksenaan suojella kristillisen totuuden hyveitä, tämä kongregaatio julistaa, että yllä mainittu asenne on yhteensopimaton katolisen uskon kanssa ja voi aiheuttaa vakavaa harmia."" Franco Bonisolli
Bonisollin ohjelmistoon lukeutui Giacomo Puccinin roolien lisäksi esimerkiksi Giuseppe Verdin rooleja ja Canion rooli "Pajatsossa". Hän esiintyi 1990-luvulla harvemmin, mutta ei kokonaan lopettanut uraansa; hän esiintyi "Fedorassa" lokakuussa 1999 ja "Trubaduurissa" helmikuussa 2000. Hän kuoli Wienissä. Palaiologos
Turkkilaiset valtasivat Konstantinopolin piirityksen jälkeen vuonna 1453. Bysantin viimeinen keisari Konstantinos XI kuoli taistelussa. Hänen veljensä Demetrios Palaiologos hallitsi vielä Morean despotaattia kunnes turkkilaiset valtasivat sen vuonna 1460. Demetrios eli loppuelämänsä vankeudessa. Konstantinoksen ja Demetrioksen nuorin veli Tuomas Palaiologos pakeni Italiaan, jossa hänet vielä tunnustettiin keisariksi. Tuomaksen kuoleman jälkeen hänen poikansa Andreas myi keisarin tittelin Ranskan kuninkaalle.¹ Konstantinos käytti sukunimeä Dragases äitinsä Helena Dragasin mukaan. Guido Deiro
Guido Deirosta tuli välittömästi sensaatio, mihin vaikuttivat Henry Doktorskin mukaan hänen hymynsä, komea esiintymistyylinsä sekä taiteellinen ja virtuoosimainen musikaalisuus siihen saakka suhteellisen tuntemattomalla instrumentilla. Vuonna 1911 Guido Deiro teki ensilevytyksensä Columbia-yhtiölle, mikä teki hänestä ensimmäisen pianoharmonikalla levyttäneen artistin. Samana vuonna syntyi myös hänen tunnetuin sävellyksensä "Kismet", josta tuli Broadway-musikaalin teema ja jota käytettiin kahdessa Hollywood-elokuvassa. Vuonna 1913 Guido Deiro esiintyi vaudeville-alan tärkeimpänä estradina pidetyssä New Yorkin "Palace"-teatterissa. Lehdet kutsuivat häntä "ensimmäiseksi New Yorkin Palacessa esiintyväksi pianoharmonikansoittajaksi". Hänestä tuli vaudeville-alan parhaiten palkattu harmonikansoittaja, kenties parhaiten palkattu muusikko, 1910-luvulla 600 dollarin viikkoansioillaan, joka oli tuona aikana huikea rahasumma. Pietro Deiro
Pietro Deiro solmi varhain suhteet musiikkijulkaisija Octave Paganin kanssa, joka toimi Greenwich Villagessa New Yorkissa. Italialaistaustainen Pagani oli jo aiemmin julkaissut italialaista pianomusiikkia. Hän julkaisi kolme Pietro Deiron sävellystä, "San Francisco Souvenir", "Trieste Overture" ja "Bel giorni" vuonna 1916. Kolme vuotta myöhemmin Pagani julkaisi Pietro Deiron pianoharmonikansoiton oppikirjan "Pietro's Complete Method for the Piano Accordion", josta tuli monen soittajan standardioppikirja. Kirjaa myytiin Yhdysvalloissa vuoteen 1936 mennessä yli 60 000 kappaletta. Pietro julkaisi Paganin kautta suuren määrän harmonikkasovituksia ja sävellyksiään koko 1920-luvun ajan. Ennio De Concini
Ennio De Concini (9. joulukuuta 1923 Rooma – 17. marraskuuta 2008 Rooma) oli italialainen elokuva- ja televisiokäsikirjoittaja. Pietro Frosini
Frosini avioitui 1920 Philadelphiassa tanskalaissyntyisen music hall -artistin Alfride Larsenin kanssa. He muuttivat 1924 Beechhurstiin Long Islandille ja sieltä edelleen Sunnysidelle, mutta pysyivät yhä Long Islandilla. Alfride-vaimo kuoli 1949. Frosini itse kuoli syksyllä 1951 sairastettuaan kaksi kuukautta vakavasti. Rosa-sisar piti huolta sairaasta taiteilijasta tämän kuollessa. Pietro Nenni
Pietro Sandro Nenni (9. helmikuuta 1891 Faenza – 1. tammikuuta 1980 Rooma) oli italialainen toimittaja ja vasemmistopoliitikko. Hän oli Italian sosialistisen puolueen ("Partito Socialista Italiano", PSI) pitkäaikainen puoluesihteeri ja yksi puolueensa johtavista hahmoista varsinkin toisen maailmansodan jälkeisenä aikana. Piero di Cosimo
Piero di Cosimo (tunnetaan myös nimellä Piero di Lorenzo, 1462–1521) oli italialainen taidemaalari. Hän työskenteli Cosimo Rosselli n ateljeessa ja otti tältä sukunimensä. Piero di Cosimo sai vaikutteita Leonardo da Vinciltä. Vasari on kirjoittanut Pierosta, ja sanoo tämän rakastaneen eläimiä ja kasveja. Hän osallistui Sikstuksen kappelin maalaustyöhön. Pedro de Cristo
Pedro de Cristo (1545/1550, Coimbra – 16. joulukuuta 1618, Coimbra) oli portugalilainen säveltäjä. Hän työskenteli pääasiassa Coimbrassa ja Lissabonissa. Carlo Gambino
Hän tiesi heikkenevän terveydentilansa ja valitsi seuraajakseen lankonsa Paul Castellanon, jonka puutteita korjatakseen teki sopimuksen myös Aniello Dellacrocen kanssa, jotta tämä toimisi Castellanon alipomona luvaten tälle Manhattanin. Gambino kuoli sydäninfarktiin kesäkodissaan Long Islandilla katsoessaan tv:tä, 15. lokakuuta 1976, 74-vuotiaana. Álvaro del Portillo
Álvaro del Portillo kuoli Roomassa 23. maaliskuuta 1994 palattuaan pyhiinvaellusmatkalta Pyhään maahan. Paavi Johannes Paavali II kävi vielä samana päivänä rukoilemassa hänen ruumiinsa vierellä. Pian sen jälkeen aloitettiin tutkimusprosessi hänen autuaaksi- ja pyhäksijulistamistaan varten. 28. kesäkuuta 2012 Pyhäksi julistamisen kongregaatio julkaisi paavi Benedictus XVI:n vahvistaman dekreetin. Sen mukaan Álvaro del Portillo harjoitti elämässään hyveitä sankarillisella tavalla ja hänestä voi siksi käyttää arvonimeä ”venerabile, kunnianarvoisa”. Dave Legeno
Dave Legeno (12. lokakuuta 1963 Lontoo, Iso-Britannia – heinäkuu 2014 Kalifornia) oli brittiläinen näyttelijä, joka tunnetaan esimerkiksi Fenrir Harmaaselän roolista Harry Potter -elokuvasarjan viimeisissä osissa. James Dean
Matkalla Dean ohitteli uhkarohkeasti perjantairuuhkan vastaantulijoista välittämättä, ja Bill Hickman neuvoi häntä hiljentämään vauhtia. Lähestyessään Cholamen taajamaa Dean ohitti erään auton, jonka oli väistettävä pientareelle. Kohta ohituksen jälkeen vastakkaisesta suunnasta tullut 1950-mallinen Ford Custom Tudor coupé yllättäen kääntyi vasemmalle hänen autonsa eteen tarkoituksenaan jatkaa pohjoiseen Fresnoon valtatietä 41 pitkin. Dean tuskin oli havainnut risteystä, sillä sitä ei ollut merkitty kunnolla. Hän yritti välttää onnettomuuden väistämällä oikealta, mutta osui Fordin vasempaan etukulmaan. Törmäyksen voimasta Porsche lensi ulos tieltä ja pysähtyi puhelintolppaan pellon laidan piikkilanka-aidalle. Ford kiepsahti ympäri 180 astetta jääden länteen vievälle kaistalle poikittain. Deanin matkatoveri Wütherich lensi autosta tielle ja loukkaantui vakavasti, mutta selviytyi. Dean jumittui jaloistaan romuttuneeseen Porscheensa niska murtuneena, pää matkustajan puolelle retkahtaneena. Hän oli kuolemassa, kun Hickman ja Roth tulivat onnettomuuspaikalle 5–10 minuuttia myöhemmin. Heidät vietiin ambulanssilla Paso Roblesin "War Memorial Hospital" -sairaalaan, jossa James Dean todettiin kuolleeksi kello 17.59. Emilio De Bono
Emilio De Bono (19. maaliskuuta 1866 Cassano d’Adda – 11. tammikuuta 1944 Verona) oli italialainen marsalkka ja fasistien tukija. Pietro Deiro
Peter Muirin mukaan Pietro Deiro oli hankkinut ensimmäisen pianoharmonikkansa Guidon suosituksesta 1909. Harmonikka valmistettiin hänelle Guerrinin harmonikkatehtaassa San Franciscossa. Pietro Deiron mukaan tämä oli ensimmäinen Yhdysvalloissa valmistettu pianoharmonikka. Pietro Deiro oli ollut hakemassa Guidon pianoharmonikkaa San Franciscossa Guerrinilta huollosta, kun hän tapasi Porcini-nimisen laulaja-kitaristin. Kaksikko muodosti esityksen nimeltä "The Milan Duo", joka kiinnitettiin viikoksi pieneen Washington Square -teatteriin kaupungin italialaisosassa. Guido Deiron pojan mukaan Pietro Deiro oli soittanut ensimmäisenä pianoharmonikkaa San Franciscossa, kun taas Guido Deiro oli soittanut Seattlessa ammattimaisesti samaa instrumenttia kuusi kuukautta ennen Pietroa. Peter Muirin mukaan Pietro Deiro korjasi 1930-luvun lausuntojaan myöhemmin kertoen lopulta olleensa ensimmäinen amerikkalaisvalmisteisen pianoharmonikan soittaja, mikä voineekin pitää paikkansa, koska Guidon instrumentti oli tullut tämän mukana Euroopasta. Severi Nuormaa
Nuormaa kuoli keuhkokuumeeseen 11. kesäkuuta 1924 Turussa. Hänen ystävänsä Eino Leino lähetti hänelle postikortin vielä Nuormaan kuoleman jälkeen. Kortin osoitteena oli "Maestro Severi Nuormaa. Turku. Manala." ja itse kortissa Leino kysyi: "Vieläkö helskytät, hei, / tätä suomesi soipoa kieltä: / Veljesi / Eino Leino." Nuormaan viimeinen kirja, "Risti ja Runo" julkaistiin vuonna 1922. Piero De Bernardi
Piero De Bernardi (12. huhtikuuta 1926 Prato – 8. tammikuuta 2010 Milano) oli italialainen elokuvakäsikirjoittaja. Hän sai kolme David di Donatello -palkintoa. Toto (yhtye)
Toton rumpali Jeff Porcaro kuoli vuoden 1992 elokuussa vain kuukautta ennen "Kingdom of Desiren" julkaisua Euroopassa. Hän menehtyi hengitettyään kotinsa puutarhassa suihkuttamaansa hyönteismyrkkyä tappavan annoksen. Hänen kuolinsyykseen ilmoitettiin sydänkohtaus, joka johtui ateroskleroosista, jonka oli aiheuttanut Porcaron kokaiinin käyttö. Jälkikäteen liikkui paljon huhuja, joiden mukaan Porcaro olisi kuollut huumeiden yliannostukseen, mutta väitteet kiistettiin jyrkästi. Mario Petri
Debussy Deokhye
Deokhye palasi Koreaan Etelä-Korean hallituksen kutsusta 26. tammikuuta 1962 37 vuoden poissaolon jälkeen. Aluksi hallitus ei tahtonut päästää häntä viimeisenä kuningassuvun jäsenenä maahan, koska silloinen presidentti Lee Seung Man tahtoi välttyä poliittiselta kaaokselta. Toimittaja Kim Eul Han löysi kuitenkin prinsessan ja suostutteli Korean hallituksen sallimaan hänen paluunsa. Deokhye itki lähestyessään kotimaataan, ja muisti mielentilastaan huolimatta tarkasti hovin tavat. Hän asui Changdeokin palatsissa kruununprinssi Uiminin ja kruununprinsessa Uiminin, heidän poikansa prinssi Gun, hänen vaimonsa Julia Mullockin ja kamarineito Byeon Bokdongin kanssa. Deokhye kuoli 21. huhtikuuta 1989 Changdeokin palatsissa ja hänet on haudattu Hongryureungiin Namyangjuhun, lähelle Soulia. Philippe Buonarroti
Karkotuksen sijasta Buonarroti vietti useita vuosia vankeudessa Cherbourgissa ja Oléronin saarella. Vuonna 1806 Napoleonin poliisiministeri Joseph Fouché salli hänen asettua Sveitsiin, jossa hän jatkoi vallankumouksellista toimintaansa. Hän yritti vuonna 1812 nostattaa Napoleonin vastaisen kansannousun Grenoblessa, minkä epäonnistuttua hän piileskeli kolme vuotta Genevessä. Sen jälkeen Buonarroti asui Brysselissä aina vuoteen 1830, jolloin hän palasi heinäkuun vallankumouksen jälkeen Ranskaan. Hän sai itselleen tukijoita varsinkin käsityöläisten parista ja johti vielä vanhoilla päivillään vallankumouksellisen salaseuran toimintaa, kunnes kuoli Pariisissa vuonna 1837. Pier Paolo Pasolini
Pier Paolo Pasolinin kuolema on yhä, vuosikymmeniä myöhemmin, ajankohtainen. Italian television Rai 3:n lähetyksessä "Ombre sul giallo" 7. toukokuuta 2005 Pino Pelosi kertoi olevansa syytön Pasolinin kuolemaan. Hänet oli aikanaan tuomittu syylliseksi murhaan ja hän oli kärsinyt rangaistuksensa. Välittömästi tämän ohjelman jälkeen aloitettiin murhan tutkimukset uudelleen. Pietro Deiro
Guido Deiron lähdettyä Metziin, silloisen Saksan länsiosiin, Pietro seurasi häntä vuonna 1905. Aluksi Pietro Deiro työskenteli muurarina ja myöhemmin kaivosmiehenä. Jo näihin aikoihin Pietro on kertonut soittaneensa harmonikkaa omaksi ilokseen. Hän kävi myös usein seuraamassa veljensä esiintymisiä kaupungin tavernoissa. Guido Deiro sai hankittua Rancolta pianoharmonikan 1905 ja hän on kertonut lahjoittaneensa tuolloin vanhan kolmirivisen diatonisen harmonikkansa Pietrolle. Roberto Bellarmino
Pyhän Roberton elämä voidaan jakaa seuraaviin vaiheisiin:Pyhä Roberto syntyi Montepulcianossa 4. lokakuuta 1542 kolmanneksi aatelistoon kuuluvien Vincent Bellarminon ja Cynthia perheen yhteensä kymmenestä lapsesta. Perhe ei ollut erityisen rikas tai mahtava, mutta Roberton äiti oli kardinaali Marcello Servinin, myöhimmin paavi Marcellus II:ksi vuonna 1555 valitun miehen sisarpuoli, sekä omistautunut almujen, rukouksen, mietiskelyn, paastoamisen ja mortifikaation harjoittaja. Bellarmine liittyi nuorena miehenä jesuiittoihin vuonna 1560 ja opiskeltuaan Roomassa, Mondovissa ja Paduassa hänet lähetettiin vuonna 1569 Louvainiin, missä hänet vihittiin papiksi vuonna 1570 ja hän alkoi opettaa teologiaa. Vuonna 1576 hänet kutsuttiin virkaan takaisin Italiaan Roomaan, jossa hän työskenteli 12 vuotta ja laati tärkeimmän, kolmiosaisen teoksensa "De Controversiis." (1586–93) Paavi Klemens VIII teki miehestä ensin vuonna 1596 henkilökohtaisen teologisen neuvonantajansa ja myöhemmin kardinaalin vuonna 1599 koska "hänellä ei ollut vertaista oppineisuudessa" ja vuonna 1602 Capuan arkkipiispan. Myöhemmin vuonna 1605 pyhä Bellarmino kutsuttiin takaisin Roomaan, jossa hän vietti loppuelämänsä kunnioitettuna paavillisena neuvonantajana. Vuonna 1610 hän kirjoitti paavin valtaa puolustavan kirjan "De Potestate Summi Pontificis in Rebus Temporalibus". Pyhimys kuoli 78-vuotiaana Roomassa 17. syyskuuta 1621, jolloin myös huomattiin, että hän oli kaikessa hiljaisuudessa antanut pois kaikki rahansa, eikä jäljellä ollut varaa edes maksaa hänen hautajaiskulujaan. Guido Deiro
Deiro jatkoi satunnaisia esiintymisiä vaudeville-näytöksissä ainakin vuoteen 1935 saakka. Toisen maailmansodan aiheuttaman lama-ajan jälkeen hän kuitenkin menetti lopullisesti harmonikkaliikkeensä ja varansa, ei vähiten ylellisen elämäntyylinsä ja leväperäisen rahankäyttönsä vuoksi. Guido Deiro masentui ja sairastui 1947. Vuotta ennen kuolemaansa hän sai hermoromahduksen, joka johtui liiasta työstä ja uupumuksesta. Vain kuukautta ennen Deiron kuolemaa kesällä 1950 hänen kunniakseen ja auttamisekseen järjestettiin konserttitapahtuma Los Angelesissa. Esiintyjinä olivat muun muassa hänen ystävänsä Anthony Galla-Rini, Ernie Felice Quartet, sekä Johnny Kiado ja Tito -kvartetti. Robert De Niro Sr.
Vuosina 1961–1964 De Niro eli Ranskassa. 1970- ja 1980-luvuilla hän piti näyttelyitä museoissa ja gallerioissa ympäri Yhdysvaltojen. Hän opetti erinäisissä taidekouluissa ja collegeissa, kuten Cooper Union, The New School for Social Research ja School of Visual Arts. De Niron töitä on esillä lukuisissa yhdysvaltalaismuseoissa. Vittorio Occorsio
Koska Ordine Nuovo lakkauttamispäätöksestä huolimatta jatkoi toimintaansa, Occorsio aloitti uuden esitutkinnan jonka kohteena oli 120 järjestön jäsentä. Oikeuteen asti hän ei asiaa kuitenkaan ehtinyt viedä. Heinäkuun 10. päivänä 1976 Occorsio murhattiin autoonsa Rooman Via Mogadiscio -kadulla kotinsa edustalla. Kaksi miestä pysäytti syyttäjän auton hänen lähtiessa kotoaan aamulla ja ampui hänet konepistoolilla. Ruumis peitettiin yhdeksällä Ordine Nuovon lentolehtisellä. Näissä ilmoitettiin että Occorsion oli tuominnut kuolemaan «erikoistuomioistuin», koska hän oli «demokratiadiktatuurin» palvelijana vainonnut Ordine Nuovon jäseniä. Pietro Mennea
21. maaliskuuta 2013 Mennea kuoli sairaalassa parantumattomaan sairauteen. Guido Deiro
Toisen avioliittonsa hän solmi vuonna 1914 nuoren vaudeville-tähden ja seksisymbolin Mae Westin kanssa. West ei koskaan julkistanut avioliittoaan Deiron kanssa, mikä johtui mahdollisesti Westin aiempaan avioliittoon liittyneistä epäselvyyksistä. Westin mukaan hänen vanhempansa eivät myöskään katsoneet kovin suopeasti hänen suhdettaan mustasukkaiseen ja kiivasluonteiseen italialaismieheen ja olisivat siksi ylipuhuneet Maen ottamaan etäisyyttä Deiroon. Deiron mukaan puolestaan West olisi ottanut häneltä salaa abortin vuonna 1916. Abortista toipuminen oli kestänyt kuukausia, ja saatuaan asian selville Deiro oli suruissaan etääntynyt henkisesti puolisostaan. Pariskunnan välit kylmenivät 1917, ja aviero sai lainvoiman 1920. Guido Deiro
Muut avioliitot olivat Ruby Langin (1920–1927) ja Yvonne Teresa Le Baron de Forrestin (1937–1941) kanssa. Avioliitoista viimeisen aikana syntyi Guido Deiron ainoa lapsi Guido Roberto Deiro (18. helmikuuta 1938) Nevadan Renossa. Pariskunta meni naimisiin Renossa ja muutti sinne, koska de Forrest oli tullut raskaaksi 16-vuotiaana eikä saanut Kalifornian lakien mukaan mennä vielä naimisiin siellä. Avioliittojensa ohella Guido Deiro tunnettiin muutoinkin varsin aktiivisena naistenmiehenä. Francesco La Macchia
La Macchia saavutti parinsa Aldo Dezin kanssa kanadalaiskaksikkojen 1 000 metriltä olympiahopeaa Roomassa 1960. Hän kuoli 78-vuotiaana 31. heinäkuuta 2017. Pietro Deiro
Pietro Deiro levytti 152 gramofonilevynpuolta. Hän aloitti Columbialla vuonna 1913, luultavasti veljensä menestyksen vanavedessä. Vuonna 1914 hän siirtyi kuitenkin pysyvästi Columbian pääkilpailijan Victorin artistiksi, jolle hän levytti aina vuoteen 1935 saakka. Levytysuransa päätteeksi hän soitti kymmenen levynpuolta Deccalle 1937. Enrico De Nicola
Enrico De Nicola (9. marraskuuta 1877 – 1. lokakuuta 1959) oli italialainen poliitikko ja asianajaja. Hänet oli valittu valtionhoitajaksi 28. kesäkuuta 1946, ja kun Italian perustuslaki astui voimaan 1. tammikuuta 1948, hänestä tuli suoraan lain nojalla ensimmäinen Italian tasavallan presidentti. Hänen presidenttikautensa oli lyhyt ja päättyi 12. toukokuuta 1948, kun ensimmäinen parlamentin valitsema presidentti, Luigi Einaudi, astui virkaansa. De Nicola edusti Italian liberaalista puoluetta, ja hän toimi presidenttikautensa jälkeen elinikäisenä senaattorina sekä lyhyen ajan myös senaatin puhemiehenä vuosina 1951–1952. Pietro Deiro
Yllä kuvatusta debatista huolimatta Pietro Deiroa pidetään monissa lähteissä yhä ensimmäisenä Yhdysvalloissa konsertoineena pianoharmonikansoittajana. Kiista aiheutti veljesten välien viilenemisen pitkäksi ajaksi, mutta elämänsä loppupuolella elokuussa 1947 he tapasivat Hollywoodissa ja sopivat riitansa. Pier Paolo Pasolini
Pasolini oli esittänyt viisi päivää ennen kuolemaansa lähitulevaisuuden suunnitelmiaan nauhoituksessa, joka esitettiin ensimmäistä kertaa julkisesti 24 vuotta ohjaajan kuoleman jälkeen. Tämä esitys tapahtui Italiassa, Reggio Calabrian eteläisessä kaupungissa taidefestivaaleilla 1999. Hänen seuraava hankkeensa Porno-Teo-Kolossal olisi kertonut tarinan nykypäivän viisaasta miehestä ja hänen palvelijastaan, jotka seuraavat tähteä etsiessään uudelleen syntynyttä Messiasta siveettömäksi turmeltuneessa maailmassa. Viisaan miehen roolia olisi näytellyt Eduardo De Filippo. Jean-Léon Gérôme
1843 Delarochen oppilas kuoli kaksintaistelun jälkimaininkien aiheuttaman masennuksen seurauksesta, pian tämän jälkeen myös Delarochen vaimo kuoli. Näiden onnettomuuksien jälkeen Delaroche päätti sulkea ateljeensa ja lähteä Roomaan. Näihin aikoihin Gérôme palasi lomalta Vesoulista vanhempiensa luota ja huomasi hämmästyksekseen, että ateljee oli suljettu. Hän kuitenkin sai kutsun lähteä mukaan Roomaan Delarochen ja tuoreen Prix de Romen voittajan E-J Dameryn kanssa. Myöhemmin Gérôme kuvasi tätä Roomassa viettämäänsä vuotta elämänsä onnellisimmaksi ajaksi. Hänellä ei ollut vielä suuria taitoja ja opittavaa oli paljon, Gérôme ei kuitenkaan masentunut tästä vaan nautti ajastaan Delarochen ohjauksessa. Hän teki useita harjoitelmia arkkitehtuurista, maisemista, figuureista ja eläimistä. Geraldo Pino
Vuonna 1969 Pino muutti pysyvästi Nigeriaan ja osti televisioaseman sekä lentokenttähotellin Port Harcourtista. Hän saavutti mainetta niinkin kaukana kuin Keniassa ja esiintyi vielä vanhoilla päivillään Lontoon Barbican Centressä. Pino kuoli sairastettuaan syöpää ja diabetesta. Pietro Deiro
Vaikka Pietro Deiro todennäköisesti käyttikin haamukirjoittajia klassisiin sävellyksiinsä, ja osittain jopa kyseenalaisia toimintatapoja sävellysuransa edistämiseen, hänen toimintansa kautta tuli laajalti tunnetuksi merkittävä määrä kevyen klassista harmonikkamusiikkia. Hänen ansiokseen on suurelta osin katsottu pianoharmonikan sekä harmonikkamusiikin imagon huomattava kehittyminen 1900-luvun alkupuoliskolla. Pietro Deiron julkaisemat harmonikkasävellykset levisivät lukuisten harmonikansoittajien ohjelmistoon Yhdysvalloissa ja maailmanlaajuisesti, ja niitä soitettiin usein jopa sinfoniaorkesterien säestyksellä. Peter Kolosimo
Peter Kolosimo oli italialaisen journalistin ja kirjailijan Pier Domenico Colosimon (1922-1984) salanimi. Yhdessä Erich von Dänikenin kanssa häntä pidetään yhtenä pseudoarkeologian kuuluisimmista edustajina. Terencio Sierra
Marco Aurelio Soton hallituskaudella Sierra sai johdettavakseen useita teknisiä projekteja. Lopulta hän ajautui kuitenkin ristiriitoihin Soton kanssa ja joutui lähtemään maanpakoon Nicaraguaan. Policarpo Bonillan johdolla liberaalit kaatoivat Ponciano Leivan hallinon 1893, ja Sierra johti liberaalien joukkoja monissa taisteluissa. Hänet valittiin Bonillan seuraajaksi 1898, ja hän vannoi virkavalansa 1899. Sierran pyrittyä säilyttämään valtansa vielä vuoden 1903 jälkeen Manuel Bonilla syrjäytti hänet. Sierra kuoli Nicaraguassa 1907. Katolisen kirkon historia
Roomaan Josemaría Escrivá muutti pysyvästi vuonna 1946, jonne hän perusti Opus Dein päämajan. Hän kuoli Roomassa 26. kesäkuuta 1975. Toimiin hänen pyhäksijulistamisekseen ryhdyttiin Roomassa 19. helmikuuta 1981 69 kardinaalin ja n. 1300 piispan pyynnöstä. 9. huhtikuuta 1990 paavi Johannes Paavali II julisti sankarillisiksi hänen kristilliset hyveensä ja 6. heinäkuuta 1991 paavi julisti erään hänen esirukoustensa ansioksi luetun parantumisen luonteeltaan ihmeeksi. Johannes Paavali II julisti Roomassa Opus Dein perustajan autuaaksi 17. toukokuuta 1992 ja pyhäksi 6. lokakuuta 2002. Petronio Franceschini
Franceschini syntyi ja työskenteli Bolognassa, mutta kuoli Venetsiassa. Hänen viides oopperansa "Dionisio" jäi kesken, ja teoksen täydensi Partenio. Ardito Desio
Desio perusti vuonna 1990 tieteellisen tutkimuskeskuksen Mount Everestille. Hän eli peräti 104-vuotiaaksi. Peter Sukejiroo
Pyhä Peter Sukejiroo (myös Peter Sukejiro, Peter Xukexico tai Peter Shukeshiko; ; syntynyt Japanissa; kuollut 5. helmikuuta 1597 Nagasaki, Japani) oli fransiskaanitertiaari, katekeetta, talopalvelija, suntio ja marttyyri. Hänet pidätettiin pyhää Peter Baptistia ympäröivän mattyyriryhmän kanssa ja ristiinnaulittiin Nagasakissa. Paavi Urbanus VIII julisti hänet autuaaksi 14. syyskuuta 1627, autuas paavi Pius IX julisti hänet pyhimykseksi 8. kesäkuuta 1862 ja hänen muistopäiväänsä vietetään 6. helmikuuta. Pietro Deiro
Pietro Deiro syntyi Salton kylässä Piemontessa kaksi vuotta vanhemman veljensä Guido Deiron jälkeen. Perhe oli vähävaraista aristokraattista sukua, joka kasvatti elannokseen karjaa, tuotti viiniä ja hedelmiä sekä ylläpiti kauppaa, jossa he myivät tilansa tuotteita. Hänen isäänsä, kreivi Carloa, on kuvattu tyranniksi, joka hallitsi perhettään rautaisella otteella. Frederico-setä osti kuitenkin yhdeksänvuotiaalle ja musikaaliseksi havaitulle Guidolle ensimmäisen 9-äänisen ja kaksi bassoääntä omanneen harmonikan huomattuaan tämän musiikilliset lahjat. Guidon kieltäydyttyä soittamasta sedälleen, setä särki vihanpuuskassa antamansa instrumentin. Isä Carlo kuitenkin osti Guidolle paremman kaksirivisen diatonisen harmonikan, jossa oli kahdeksan bassoääntä. Guidon tehtäväksi tuli pian houkutella väkeä perheen kauppaan soittamalla kadulla kaupan oven ulkopuolella. Kotoa lähdettyään Guido Deiro alkoi soittaa harmonikkaa ammattimaisesti Italiassa, Sveitsissä ja Saksassa vuonna 1903. Hän olikin tärkeä esikuva Pietrolle. Desmoterion
Vankilaa käytettiin syytettyjen vangitsemiseen oikeudenkäyntien ajaksi sekä kuolemaantuomittujen odottaessa tuomion täytäntöönpanoa. Sitä saatettiin käyttää myös sakkorangaistuksen yhteydessä, kunnes sakot oli maksettu. Ei ole tietoa siitä, käytettiinkö vankeutta rangaistuksena itsessään. Vankilan tunnetuin vanki oli Sokrates, joka kuoli siellä vuonna 399 eaa. nautittuaan myrkkyä kuolemaantuomionsa jälkeen. Vankilaan sijoittuvat Platonin dialogit "Kriton" ja "Faidon". Guido Deiro
Helmikuussa 1909 Guido Deiro piti Guerrinin harmonikkatehtaan pihalla San Franciscossa ulkoilmakonsertin, jota pidetään monissa lähteissä ensimmäisenä julkisena pianoharmonikkakonserttina Yhdysvalloissa. Deiro oli joutunut lähettämään instrumenttinsa Guerrinille huoltoon sen vaurioiduttua kuljetuksessa ja hän soitti konsertin saatuaan soittimensa kunnostettuna tehtaalta. Deiron pojan mukaan Guido oli kuitenkin lähettänyt veljensä Pietron Seattlesta San Franciscoon viikkoa ennen kokeilemaan, oliko harmonikka tullut kuntoon. Guidon täytyi pysytellä Seattlessa hoitamassa sovitut esiintymisensä. Tässä yhteydessä Pietro Deiro oli esiintynyt kyseisellä pianoharmonikalla eräässä pienessä teatterissa North Beachilla, mihin puolestaan eräät lähteet viittaavat "Yhdysvaltojen ensimmäisenä pianoharmonikkakonserttina". Guido Deiro oli kuitenkin käyttänyt pianoharmonikkaansa kuukausikaupalla jo Seattlen ravintolaesiintymisissään. Pietro Deiroa on siten joissakin lähteissä pidetty ensimmäisenä San Franciscossa esiintyneenä pianoharmonikansoittajana, Guidoa puolestaan koko Yhdysvaltojen ensimmäisenä pianoharmonikkataiteilijana Seattlen esiintymistensä pohjalta. (Biaggio Quattrociocchen kertoman mukaan tosin G. Bartoli -niminen italialaissiirtolainen oli avannut pianoharmonikkakoulun Chicagossa jo vuonna 1904 tai 1905 - joka tapauksessa valokuvadokumenttien pohjalta viimeistään vuonna 1907.) Guido Deiro
Guido Deiro kuoli sydämen vajaatoimintaan heinäkuussa 1950. Hän kuoli lähes unohdettuna hoitolaitoksessa Kalifornian Loma Lindassa: hautajaisiin osallistui vain kuusi ihmistä. Hänen luonaan oli kuitenkin viimeisinä päivinä kolme läheistä ystävää: Anthony Galla-Rini, Syl Prior ja James Haney. Pietro-velikään ei päässyt hautajaisiin, koska oli samaan aikaan pitkällä laivamatkalla. Giuseppe De Liguoro
Giuseppe De Liguoro (10. tammikuuta 1869 Napoli – 19. maaliskuuta 1944 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä. Piero della Francesca
Piero di Benedetto de' Franceschi, tunnetaan paremmin nimellä Piero della Francesca (1416/1417 Sansepolcro – 12. lokakuuta 1492 Sansepolcro), oli italialainen taidemaalari ja matemaatikko, renessanssin taiteen uranuurtaja. Hän työskenteli Firenzessä, Urbinossa, Ferrarassa ja Roomassa tekemässä tilaustöitä. Eniten kuitenkin Arezzossa ja synnyinkaupungissaan Sansepolcrossa (entinen Borgo San Sepulcro), missä hän vietti suurimman osan elämästään. Hän oli valon problematiikasta erityisesti kiinnostuneen Domenico Venezianon oppilas. Teoksista varsinkin Todellisen ristin legendaa leimaa uskonnollinen ankaruus ja rohkealla perspektiivin käytöllä saavutettu rakenteen selkeys. Guido Deiro
Guido Deiro levytti yhteensä 112 sooloteosta vuosina 1911 - 1928. Pääosa levytyksistä on tehty Columbia-yhtiölle, minkä lisäksi hän levytti jonkin verran myös Edison-yhtiöiden fonografisylintereille ja joitakin harvoja levytyksiä muun muassa Standard-, Daimond-, Climax-, Oxford-, Harmony-, Regal- ja Cameo-levymerkeille. Deiron levytykset olivat hyvin suosittuja, ja hän oli pitkään Columbia-yhtiön Italian ja Amerikan äänilevyluetteloiden hallitseva nimi. Esimerkiksi Columbian Italian markkinoille suunnatussa 70-sivuisessa luettelossa vuodelta 1916 Guido Deiron harmonikkalevytyksiä oli 37 kappaletta. Hän säilyi Columbian tärkeimpänä harmonikkataiteilijana 1920-luvun lopulle asti, jolloin pörssiromahdus ja lama romahduttivat levymarkkinat. Viimeiset levytyksensä hän teki Australiassa 1928. Jigorō Kanō
Kanō oli olympialiikkeen isän Pierre de Coubertinin ystävä ja hän toimi Japanin IOK-edustajana vuosina 1909–1938. Hän otti osaa yhdeksään kokoukseen ja jokaisessa hän yritti myöskin saada jūdōnsa hyväksytyksi olympialajiksi. Kanō ajoi voimakkaasti pyrkimystä saada vuoden 1940 olympialaiset Japaniin. Berliinin kokouksessa 1936 Japani päihitti Suomen äänin 36–27. Toinen Kiinan-Japanin sota (1937–1945) aiheutti kuitenkin sen, että Japani joutui 1938 – Kanōn jo kuoltua – ilmoittamaan, ettei voi järjestää kisoja. Kairos­sa 1938 pidetyn kokouksen jälkeen Kanō matkusti Atenaan de Coubertinin muistotilaisuuteen ja sen jälkeen Parisiin. Ranskan jälkeen hän lähti vielä Yhdysvaltoihin ennen paluutaan Japaniin. Hän sairastui 1. toukokuuta 1938 ja pysyi vuoteessaan koko päivän, mutta osallistui päivälliselle. Hän valitti palelevansa, vaikka hänellä oli kuumetta. 2. toukokuuta hän pysyi hytissään ja laivan lääkäri hoiti häntä hauteilla. Kuume laski 40 asteesta 38 asteeseen. 3. toukokuuta lähtien laivan stuertti istui Kanōn hytin ulkopuolella. Kanōlle kehittyi keuh­kokuume. Seuraavana aamuna, 4. toukokuuta 1938, kello 6.33 hän kuoli hiljaa. Laiva saapui kaksi päivää myöhemmin Yokohamaan, jossa oli vastassa noin 3000 surijaa. Hänet haudattiin Shinto-menoin Kōdōkanissa 9. toukokuuta 1938 kello 10.00. Guido Deiro
Pietro Deiro muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1907 Cle Elumin kaivoskaupunkiin Washingtonin osavaltioon. Vuonna 1908 tuolloin 22-vuotias Guido lähti myös Yhdysvaltoihin, eräiden lähteiden mukaan Ranco Vercelli -yhtiön kannustamana, jotta hän esittelisi harmonikkamerkkiä Seattlen "Alaskan-Yukon-Pacific Exposition" -messuilla 1909. Guido Deiro saapui Seattleen syksyllä 1908. Tarina Rancon roolista hänen muutossaan lienee asiaa tutkineen Henry Doktorskin mukaan ylikorostettu, koska hänellä ei ollut oman instrumenttinsa lisäksi mukanaan muita harmonikkoja myytäväksi. Doktorski arveleekin hänen muuttaneen yksinkertaisesti edistääkseen omaa taiteilijanuraansa luvatuksi maaksi koetussa Yhdysvalloissa. Guido Deiron pojan mukaan puolestaan hänellä oli kuitenkin ollut maahan saapuessaan mukana useita instrumentteja, joista yksi oli täytynyt lähettää korjattavaksi San Franciscoon sen vaurioiduttua kuljetuksessa. Joka tapauksessa Deiro tarvitsi töitä välittömästi, koska maailmannäyttelyyn oli vielä kahdeksan kuukautta aikaa. Hän saikin kiinnityksen "Jackson Saloonista" kahdeksantoista dollarin viikkopalkalla. Hänen nuorempi veljensä Pietro oli aiemmin saanut kiinnityksen saluunanomistajan toiseen ravintolaan kaupungissa samaan hintaan. Guido Deiro kertoi myös opettaneensa noihin aikoihin veljeään soittamaan pianoharmonikkaa. Pietro Deiro käytti Seattlen aikoina ravintolaesiintymisissään vielä kolmirivistä näppäinharmonikkaansa. Federico De Roberto
Federico De Roberto (16. tammikuuta 1861 Napoli – 26. heinäkuuta 1927 Catania) oli italialainen kirjailija, tyylillisesti veristi. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa romaani "I Viceré" (1894). Giorgio de Chirico
Hän palasi Italiaan kesällä 1909 ja vietti ensin puoli vuotta Milanossa, jonka jälkeen hän muutti Firenzeen. Firenzessä hän maalasi ensimmäisen sarjansa metafyysisiä kaupunkikuvia ja muita tunnettuja varhaisteoksiaan. Vuonna 1911 hän päätti muuttaa Pariisiin, jossa hänen veljensä Andrea jo asui. Veljensä kontaktien kautta hän tutustui galleristipiireihin, minkä ansiosta hän kykeni järjestämään monia näyttelyitä merkittävissä taidegallerioissa. Näin hänen työnsä saivat pian laajaa julkisuutta. Muun muassa Pablo Picasso ja Guillaume Apollinaire huomasivat de Chiricon lahjakkuuden. Pietro Deiro
Huomionarvoista Pietron levytysurassa oli sen jatkuminen häiriytymättä myös 1930-luvun lamavuosina, jolloin musiikkiala oli yleisesti aallonpohjalla. Hän hallitsi Victorin vuoden 1930 Italia-luettelon harmonikkaosastoa peräti kahdeksallatoista sivulla, kun hänen kollegallaan Pietro Frosinilla oli ”vain” kymmenen sivua samassa luettelossa. Kokomo Arnold
Kokomo Arnold levytti Deccalle 10. syyskuuta 1934 ja 12. toukokuuta 1938 kaikkiaan 120 laulua, joista 90 oli Kokomon nimissä ja loput yhdessä kaverinsa Peetie Wheatstrawin kanssa. Yhdessä Peetie Wheatstrawin ja Bumble Bee Slimin kanssa hänestä tuli merkittävä hahmo Chicagon bluespiireissä. Vuonna 1941 Arnold jätti musiikin ja alkoi työskennellä Chicagossa tehdastyöläisenä. Vuonna 1959 Jacques Demetre ja Marcel Chauvard vierailivat Yhdysvalloissa ja löysivät Arnoldin Chicagosta. Arnold ei kuitenkaan halunnut kuullakaan sanaa blues mainittavan. Raportti matkasta ilmestyi "Jazz Hot" ja "Jazz Journal" -lehdissä ja levy-yhtiöt kiinnostuivat Arnoldista. Hän ei kuitenkaan osoittanut kiinnostusta palaamaan levytysstudioon. Kokomo kuitenkin tiettävästi äänitti jotakin Willie Dixonille, mutta nämä äänitykset jäivät julkaisematta ja pian tämän jälkeen Arnold kuoli sydäninfarktiin Chicagossa 67-vuotiaana vuonna 1968. Hänet haudattiin Burr Oakin hautausmaalle Alsipiin, Illinoisiin. Giorgio de Chirico
Giorgio de Chirico (10. heinäkuuta 1888 – 20. marraskuuta 1978), taiteilijanimeltään myös Népo, oli merkittävä italialainen esi-surrealistinen taidemaalari. De Chirico perusti taidesuuntauksen, joka tunnetaan nimellä "scuola metafisica" (metafyysinen taide). Guido Deiro
Guido Deiro sävelsi noin viisikymmentä julkaistua teosta: neljätoista marssia, kolmetoista valssia, neljä polkkaa, neljä foxtrotia, kolme tangoa, kolme ragia, kaksi masurkkaa, yhden katrillin ja yhden laajemman teoksen nimeltään "Egypto Fantasia". Noin puolet teoksista julkaisi Biaggio Quattrociocche, joka oli Yhdysvaltojen ensimmäisiä harmonikkasävellysten julkaisijoita, Steubenvillessa, Ohiossa. Deiro ei itse kirjoittanut ylös sävellyksiään: Biaggio Quattrociocchen mukaan Deirolle oli järjestetty olosuhteet, joissa hän saattoi soitella vapaasti, ja kustantajan henkilökunta nuotinsi uudet julkaistavat sävellykset hänen soittonsa perusteella. Hänellä on myös ainakin neljä levytettyä omaa sävellystä, joita ei ole julkaistu nuottipainoksena. Pietro Deiro
Pietro Deiroa on luonnehdittu kokonaisuutena 1900-luvun alkupuoliskon suosituimmaksi ja menestyneimmäksi harmonikansoittajaksi Yhdysvalloissa. Hänellä oli kosolti persoonallisuutta ja liikemiestaitoja. Vaikka Pietron musiikillinen lahjakkuus ei välttämättä yltänyt Pietro Frosinin tai Guido Deiron tasolle, hän osasi kuitenkin vakuuttaa yleisönsä ja tiesi, kuinka musiikista voitiin tehdä tuottavaa liiketoimintaa. Hän julkaisi paljon musiikkia, loi tehokkaan markkinointikoneiston ja osasi tehdä itsestään suositun hahmon. Suuri osa hänen musiikistaan oli suhteellisen yksinkertaista, mikä oli toisaalta keino tavoittaa suurta yleisöä. Pietron mahdollisesti tärkeimmäksi rooliksi harmonikkamusiikin kartalla onkin kuvattu lopulta hänen toimintaansa liikemiehenä. Pedro Pardo de Cela
Vuonna 1441 hän oli kuninkaan virkamies Mondoñedon kaupungissa ja menossa naimisiin piispan veljentyttären Isabel de Castron kanssa. Piispa järjesti morsiamelle ylenpalttiset myötäjäiset, joihin kuului Frouxeiran linna. Neljä vuotta myöhemmin piispa-setä kuoli, ja paljastui että osa myötäjäisistä oli hiippakunnan omaisuutta. Pariskunta pakeni Viveroon. Cyrano de Bergerac
Cyrano kuoli 28. heinäkuuta 1655 maalla serkkunsa Pierre de Cyranon luona. Hänen pääteoksensa ilmestyivät postuumisti Le Bretin toimittamina vuonna 1657. Romaaneista ensimmäinen oli tuolloin nimetty "Les estats et empires de la Lune" ja toinen "Histoire de la République du Soleil". Vuoden 1657 painoksessa niiden yhteinen otsikko oli "Histoire comique", joskin sen jälkeen on useimmiten käytetty yhteisnimikettä "L’ Autre Monde". Cyranon päähän putosi puunkappale ikkunasta 1654, kun hän oli menossa tapaamaan Arpajonin herttuaa. Ei ole varmaa, oliko se vahinko vai murhayritys. Cyrano kuitenkin joutui vuoteen omaksi, aluksi viimeisen suojelijansa Tanneguy Renail des Boisclairin, myöhemmin Pierre de Cyranon luona. 14 kuukautta hän oli sairas ja viimeisteli romaaninsa sekä kirjoitti kolmannen, "L’Histoire de l’etincelle", joka kuitenkin katosi hautajaisten aikoihin. Cyranon kuolinsyytä ei tiedetä, mutta on mahdollista, että hän kuoli iskun jättämiin vammoihin tai kuppaan, jota lienee sairastanut kymmenisen vuotta. Death Note
Neljä vuotta myöhemmin suurin osa maailmasta oli hyväksynyt Kiran toimet. Mutta tieto L:n kuolemasta oli päätynyt Watarin perustamaan orpokotiin. Sieltä Kiran perään olivat lähteneet L:n todelliset seuraajat, Near ja Mello. Mello liittoutuu mafian kanssa ja tekee kaikkensa saadakseen Kiran kiinni ennen Nearia. Near taas perustaa FBI:n ja CIA:n avustuksella yksikön nimeltä SPK. Mello yritti kiristää Japanin tutkintayksikköä antamaan Death Noten heille pitämällä panttivankina NPA:n johtajaa, mutta tämä kuolee ja mafia ottaa uudeksi panttivangiksi Sayun, Lightin siskon. Ryhmä onnistuu pelastamaan Sayun ja myöhemmin saamaan muistikirjan takaisin, mutta samalla Soichiro saa useita ampumahaavoja, joihin hän myöhemmin kuolee. Rina De Liguoro
Rina De Liguoro (oikealta nimeltään "Elena Caterina Catardi", 24. heinäkuuta 1892 Firenze – 15. huhtikuuta 1966 Rooma) oli italialainen pianisti ja elokuvanäyttelijä. Häntä on kutsuttu italialaisen mykkäelokuvan viimeiseksi diivaksi. Pietro Deiro
Pietro Deiro avioitui Bianca Vincenzin (1891 - 1976) kanssa ja heidän avioliittonsa kesti neljäkymmentä vuotta Pietron kuolemaan saakka. Häntä on kuvailtu uskolliseksi aviomieheksi ja perhekeskeiseksi henkilöksi, etenkin vertailukohtana vanhempaan veljeensä, jonka naissuhteet ja avioliitot olivat usein myrskyisiä. Rahankäytön suhteen Pietro Deiro tunnettiin tarkkana, jopa saitana henkilönä, ja hänellä olikin kuollessaan suhteellisen paljon omaisuutta. Filippo de Filippi
De Filippi toimi Persiaan suuntautuneen retkikunnan johtajana 1862. Retkikunnan tehtävänä oli, luonnontieteellisen tutkimuksen ohessa, luoda uudelleen diplomaattisuhteet Italian ja Persian välille. Lokakuussa 1865 de Filippi lähti Vittorio Arminjonin johtamalle maailmanympäripurjehdukselle "Magenta"lla. Hän kuoli koleraan Hongkongissa 52-vuotiaana. Tieteellisen raportin retkestä julkaisi hänen assistenttinsa Enrico Hillyer Giglioli. Dean Potter
Potter menehtyi 16. toukokuuta 2015 Yosemiten kansallispuistossa sattuneessa basehyppyonnettomuudessa, jossa kuoli myös hänen hyvä ystävänsä Graham Hunt. Kaksikko hyppäsi liitopuvuissaan Taft Pointin näköalapaikalta, ja he epäonnistuivat yrityksessään laskeutua eräälle kallion tasanteelle. Miesten ruumiit paikannettiin seuraavan päivän aamuna helikopterin avulla. Kummankaan laskuvarjoja ei ollut käytetty, mikä viittaisi siihen, että molemmat kuolivat jo törmätessään kallion seinämään. Demetrios I (patriarkka)
Demetrios Papadopoulos eli Demetrios I (8. syyskuuta 1914 Istanbul, Turkki – 2. lokakuuta 1991 Fener, Istanbul, Turkki) oli ortodoksijohtaja, joka toimi Konstantinopolin ekumeenisena patriarkkana vuodesta 1972 kuolemaansa. Ennen valintaansa tähän tehtävään hän oli toiminut Imbrosin metropoliittapiispana. Häntä edelsi Athenagoras I ja seurasi Bartolomeos I. Alessandro Del Piero
Loukkaantumisten jälkeen paluun jalkapallon pariin tehnyt Del Piero valittiin vuoden 2002 MM-kisoihin, jotka olivat hänen kolmannet arvokisansa. Turnauksen karsinnoissa Del Piero teki ratkaisevan maalin Unkaria vastaan, joka sinetöi Italian pääsyn lopputurnaukseen. Lopputurnauksen voittoisassa ensimmäisessä ottelussa Ecuadoria vastaan Del Piero tuli kentälle 74 minuutin pelin jälkeen. Tappiollisessa ottelussa Kroatiaa vastaan Del Piero ei pelannut, mutta seuraavassa ottelussa Meksikoa vastaan Del Piero teki tärkeän tasoitusmaalin 85:nnella peliminuutilla, ja ottelu päättyi tasan 1–1. Ilman Del Pieron maalia Italia olisi voinut pudota jatko-otteluista. Neljännesvälierissä Italia kohtasi Etelä-Korean, ja kärsi joukkueelle yllätystappion Etelä-Korean Ahn Jung-Hwanin ratkaistessa ottelun kultaisella maalilla. Aloituskokoonpanossa ollut Del Piero otettiin vaihtoon 61 minuutin kohdalla. Charles Nunzio
Pietro Deiro pyysi nuorta Nunziota hoitamaan tämän sijaisuutta Deiron viikoittaisessa radio-ohjelmassa 1920-luvun lopulla. Deiro ja Frank Gaviani olivat tuolloin kiertueella Kaliforniassa. Nunzio otti myös Deiron opetustehtävien sijaisuuden hoitaakseen. Samoihin aikoihin hänellä oli jo myös oma harmonikkakoulu Newarkissa. Nunzio alkoi myös hoitaa Frosinin sijaisuuksia WOR-radioasemalla Frosinin sairastellessa. Eino Leino
Elokuussa 1908 Eino Leino jätti Suomen ja suuntasi kohti Italiaa. Matkan mahdollisti Suomalaisen kirjallisuuden edistämisvaroista annettu apuraha Danten "Divina Commedia" -teoksen suomentamista varten. Kotiuduttuaan Roomaan Saksassa vietettyjen kuukausien jälkeen Leino ryhtyi intensiivisiin italian opintoihin ja työhön Danten parissa. Talvella 1908–1909 Roomassa oleskeli muitakin suomalaisia kirjailijoita ja tutkijoita, kuten L. Onerva, Aarni Kouta, Santeri Ivalo, Onni Okkonen, Liisi Karttunen ja Henry Biaudet, joiden yhteiseen seuraelämään Leino otti osaa. Paitsi Dante-suomennosta Leino työsti Rooman aikana näytelmäluonnoksiaan ja kirjoitti matkakirjeitä "Turun Sanomiin". Hän lähti Suomea kohti L. Onervan kanssa keväällä 1909, mutta pysähtyi matkalla Berliiniin. Vaikka Leinon ja L. Onervan suhde ei vakiintunut avioliitoksi, heidän ystävyytensä ja yhteistyönsä jatkui Leinon kuolemaan asti. Léon Dehon
Isä Dehon alkoi julkaista tammikuussa 1889 lehteä "Le Régne du Coeur de Jésus dans des ames et dans les sociétés" eli "Jeesuksen sydämen valtakunta yksilöissä ja yhteisöissä" ja vuonna 1894 hän julkaisi paavi Leo XIII:n kiertokirjeestä "Rerum Novarum" selityksen "Manuel sociel chrétien" eli "Sosiaalis-kristillinen käsikirja". Léon julkaisi myös käsikirjan jälkeen vuosien 1895 ja 1908 välillä eri yhteiskunnallisia kysymyksiä käsitteleviä julkaisuja. Vuonna 1910 mies vaelsi maailman ympäri, mukaan lukien Yhdysvaltoihin, Japaniin, Koreaan, Kiinaan ja Filippiineille. 1911 isä Dehon vaelsi Roomaan ja tapasi siellä paavi Pius X:n sekä vuonna 1918 paavi Benedictus XV:n. St. Quentinin kaupunki hävitettiin perusteellisesti 1917, mutta vuoden 1919 huhtikuussa isä Dehon palasi kaupunkiin ja sitten Brysselissä olevaan yhteisöönsä. Heinäkuussa 1925 Brysselissä oli suolitulehdusta aiheuttava epidemia, mutta Léon kävi silti tapaamassa sairaita veljeskunnan jäseniä ja sairastui lopulta itsekin kohtalokkaasti menettäen henkensä 12. elokuuta. Hautajaiset vietettiin 19.8.1925 St. Quentinissa Peter De Rose
Peter De Rose (10. maaliskuuta 1900 – 23. huhtikuuta 1953) oli yhdysvaltalainen populaarimusiikin säveltäjä. Hänen tunnettuihin sävellyksiinsä kuuluvat kappaleet ”Deep Purple”, ”I Hear America Singing”, ”Evening Star” ja ”As Years Go By”. Kazimierz Deyna
Deyna kuoli auto-onnettomuudessa San Diegossa vuonna 1989. Luciano Berio
Berion sävellyksiin kuuluu muun muassa "Sinfonia" orkesterille ja kahdeksalle lauluäänelle (1968-1969).
Hän kuoli Roomassa vuonna 2003. Céret
Céret’ssä viihtyivät 1900-luvun alkuvuosikymmeninä monet kuvataiteilijat ja runoilijat, kuten Pablo Picasso 1911–1912, Georges Braque 1911–1912, Georges Badin 1927–2014, Chaim Soutine ja Aristide Maillol. Céret’n Grand Caféssa vierailivat myös muiden muassa Henri Matisse ja Amedeo Modigliani. Myös säveltäjä Déodat de Séverac vetäytyi Pariisista Céret’hen, jossa kuoli 1921. Joseph DePietro
Joseph Nicholas "Joe" DePietro (8. kesäkuuta 1914 Paterson, New Jersey – 19. maaliskuuta 1999 Fair Lawn, New Jersey) oli yhdysvaltalainen painonnostaja, hänen uransa suurin saavutus on alle 56 kilon sarjan olympiakulta Lontoosta 1948 yhteistuloksella 307,5 kg. Vuotta aikaisemmin hän oli voittanut samasta sarjasta maailmanmestaruuden. Maestro Piero
Maestro Pieron vaiheista vuoden 1351 jälkeen ei ole mitään tietoa. Hän kuoli mahdollisesti mustassa surmassa. Pier Lorenzo De Vita
Pier Lorenzo de Vita (26. marraskuuta 1909 – 7. toukokuuta 1990) oli italialainen sarjakuvapiirtäjä, Massimo De Vitan isä. Disney-sarjakuvien lisäksi hän piirsi muun muassa Pecos Billiä vuosina 1949–1955. De Vita aloitti sarjakuvapiirtäjänä 1934 ja Aku Ankka -sarjakuvien piirtämisen 1955. Hän siirtyi eläkkeelle 1981. Prima Linea
Vuoden 1980 alussa viranomaisten tutkimukset alkoivat tuottaa tuloksia ja Prima Linea seurasi Punaisten prikaatien esimerkkiä, siirtyen maanalaiseen toimintaan. Jäsenyyden salaaminen vaihdettiin toiseen taktiikkaan, henkillöllisyyden ja olinpaikan salaamiseen. Edellytykset tällaiseen toimintamuodon vaihtoon olivat kuitenkin huonontuneet merkittävästi vuodesta 1972, jolloin Punaiset prikaatit menivät maan alle. Prima Linealla ei ollut yhtä valmiiksi ajateltua strategiaa kuin prikaateilla, ja järjestön nujertaminen kävi siksi viranomaisilta huomattavasti nopeammin. Vuonna 1983 Prima Linea oli käytännössä riisuttu aseista, ja sen johtajat vangittu. Kahdestatoista murhasta syytetty järjestön maineikkain jäsen Sergio Segio sai 1983 kolme elinkautistuomiota. Suurta huomiota sai oikeudenkäyntien aikana osakseen eräs Prima Linean ainoastaan naisista koostuva iskuryhmä, jota johti Silveria Russo. Tämä neljän naisen ryhmä murhasi "terveyden puolesta" 5. helmikuuta 1980 Paolo Paolettin, joka oli yksi Seveson onnettomuudesta vastanneen Icmesa-yhtiön johtajista. Delion (Paros)
Delion sijaitsi antiikin Paroksen kaupungin pohjoispuolella Kynthoksen kukkulalla, joka nykyisin tunnetaan nimillä Kástro ja Vígla. Kukkulan korkeus on noin 150 metriä merenpinnasta laskettuna. Paikka sijaitsi lähellä Paroksen saaren Deloksen puoleista rantaa, ja sieltä oli näköyhteys Delokselle, jossa sijaitsi tunnetumpi pyhäkköalue. Pietro Deiro
Pietro Deiro julkaisi uransa aikana yli 220 sävellystä. Hänen kevyemmät iskelmäsävellyksensä sisältävät ainakin 40 valssia, 25 marssia, 18 polkkaa, 18 foxtrotia, 15 masurkkaa, kymmenen paso doblea, viisi noveltya, viisi tangoa, kolme espanjalaista tanssia, kaksi rumbaa, yhden ragin sekä yhden boleron. Vakavampiin, kevyen klassisiin julkaisuihin kuuluu 28 preludia, kuusi alkusoittoa, kuusi konserttietydiä, kolme variaatiosarjaa, kaksi rapsodiaa, yksi intermezzo, yksi fantasia, yksi gavotti, rondo, scherzo sekä kolme pidempää konserttoa harmonikalle ja orkesterille. Pietro Deiron musiikkityyliä on kuvattu arkaaiseksi ja varhaisromanttiseksi, joka on saanut vaikutteita erityisesti Gioacchino Rossinin musiikista. Vuonna 1949 Pietro pyrki murtamaan konservatiivista musiikkiperinnettä teoksella "Atonal Studies: Compositions in Tonality and the Modern Form". Alberto De Martino
Alberto De Martino (12. kesäkuuta 1929 Rooma – 2. kesäkuuta 2015 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Andrea de Cesaris
Andrea de Cesaris (31. toukokuuta 1959 Rooma, Italia – 5. lokakuuta 2014 Rooma, Italia) oli italialainen Formula 1 -kuljettaja. Hän jäi historiaan ajettuaan urallaan kaikkien aikojen viidenneksi eniten GP-kisoja (208), keskeytettyään urallaan ennätykselliset 135 kisaa sekä ajamalla eniten kisoja kautta aikojen voittamatta itse kilpailua. Uransa alussa hän sai onnettomuusherkkänä kuljettajana lempinimen de Crasheris. Giuseppe De Nicola
Giuseppe De Nicola (24. maaliskuuta 1876 Napoli – 16. toukokuuta 1958) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Napolin arkkihiippakuntaan 27. toukokuuta 1899 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Pergamumin titulaaripiispaksi 3. lokakuuta 1941. Piispaksi vihkiminen seurasi 26. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alessio Ascalesi, jota avustivat Giuseppe d'Alessio ja Alfonso Ferrandina. De Nicola nimitettiin 6. syyskuuta 1955 Rhoinan titulaariarkkipiispaksi. Hän kuoli 82-vuotiaana toimiessaan yhä Napolin vihkipiispana.