Onko hepreankielessä vokaaleita?
Heprea
Heprea (hepreaksi "עברית" "ivrit") on Israelin virallinen kieli. Sitä puhuu noin viisi miljoonaa ihmistä. Hepreaa kirjoitetaan oikealta vasemmalle heprealaisella kirjaimistolla. Se koostuu pelkistä konsonanttimerkeistä, joista joitain käytetään ilmaisemaan myös vokaaleja. Vokaalit voidaan merkitä näkyviin myös erillisillä vokaalimerkeillä, mutta yleensä ne jätetään pois.
Kantaurali
a) vokaalit Ḥet
Nykyhepreassa ḥet ääntyy tavallisesti soinnittomana velaarisena frikatiivina /x/ eli k:n ja h:n välimuotona, samaan tapaan kuin saksan kirjainyhdistelmä 'ch' esimerkiksi sanassa "ich". H-kirjain on ḥetille vain suuntaa antava vastine, ja kirjain voidaankin translitteroida latinalaiseen aakkostoon useilla tavoilla. Tavallisimmin käytettyjä ovat kirjainyhdistelmä ch, ḥ (h jonka alla on piste) ja hatullinen (caron) h-kirjain. Vokaali
Näistä , ja ovat sekä etisiä että laveita, joten suppeus tai väljyys on ainoa niitä erottava ominaisuus. Vastaavasti etiset ja pyöreät ja samoin kuin takaiset ja pyöreät ja eroavat toisistaan vain siten, että toinen on suppea ja toinen välivokaali. Gurmukhi
Vokaalit merkitään tavun alussa omilla itsenäisillä kirjaimillaan, jotka on muodostettu mykistä konsonanteista ੳ "ūṛā", ਅ "aiṛā" ja ੲ "īṛī". "Ūṛā" ja "īṛī" eivät esiinny koskaan yksinään, vaan niihin liitetään aina jokin vokaalitarke. "Aiṛa" ilman vokaalitarketta ilmaisee vokaalia "a". Konsonanttialkuisissa tavuissa vokaalit merkitään säännönmukaisella lisäyksellä konsonanttikirjaimeen. Vokaalilla "a" ei ole omaa tarketta, vaan sen katsotaan seuraavan jokaista vokaalia, jolle ei ole merkitty vokaalitarketta. Lateraali
Vokaalisia lateraaleja esiintyy muun muassa monissa germaanisissa ja slaavilaisissa kielissä. Esimerkiksi englannin kielen sanassa "chapel" 'kappeli' tai saksan sanassa "Himmel" 'taivas' ei – kirjoitusasusta huolimatta – jälkimmäisessä tavussa ole varsinaista vokaalia laisinkaan, vaan nämä lausutaan [] ja []. Tavuja kummassakin sanassa on kuitenkin kaksi: [] ja [] sekä [] ja []. Jälkitavujen vokaalinen l vastaa täysin laadultaan näissä kielissä esiintyvää l-konsonanttia, sen käyttöyhteys vain on eri. Suomen kielen äännerakenne
Diftongien lisäksi suomessa on paljon vokaaliyhtymiä eli vokaalijonoja, joiden välissä on tavuraja. Kahden vokaalin yhtymiä on 20, joista ensimmäisen ja toisen tavun rajalla esiintyy 16, esimerkiksi "a"."e" ("tae"), "a"."o" ("vaot"), "e"."a" ("seassa"), "e"."o" ("seos"), "i"."a" ("lian"), "i"."ä" ("iän"), "o"."a" ("loan"), "o"."e" ("koe"), "u"."e" ("puen"), "y"."e" ("kyetä"), "ä"."e" ("näen") ja "ä"."ö" ("näön"). Periaatteessa kaikki suomen vokaalit voivat esiintyä peräkkäin joko diftongeina tai vokaaliyhtyminä, kun vokaalisointu otetaan huomioon. Toisaalta jotkin vokaaliyhtymät ovat harvinaisia, kuten "i"."ö" ("lieriö", "säiliö") tai "e"."ö" ("lipeöidä"). Vokaaliyhtymän ja diftongin raja ei ole aina selvä, vaan joissain vokaalijonoissa tavuraja voidaan ääntää tai jättää ääntämättä: "hi"(.)"en", "te"(.)"in", "rakka"(.)"us", "eri"(.)"yttää", "pi"(.)"ano", "te"(.)"ologi". Gravis
Useissa romaanisissa kielissä akuuttia ja gravista käytetään varsinkin "e":n ja "o":n päällä eri vokaaliäänteitä toisistaan. Gravis merkitsee yleensä suljetumpaa vokaalia kuin vastaava vokaali akuutilla varustettuna. Niinpä "è" on avoimempi kuin "é" ( ja vastaavasti "ò" () avoimempi kuin "ó" ).Joissakin kielissä gravista käytetään kirjoituksessa erottamaan toisistaan eräitä sanoja, jotka lausutaan ja jotka ilman sitä kirjoitettaisiinkin samoin: Hiatus
Hiatus ( ’aukko’) eli diereesi ( ’jako’) on fonetiikassa kahden peräkkäisen vokaalin välinen tavu- tai sanaraja. Päinvastoin kuin diftongissa, vokaalit eivät muodosta äännejatkumoa vaan sijaitsevat joko eri tavuissa tai eri sanoissa. Peräkkäisiä vokaaleja, joiden välissä on tavuraja, kutsutaan vokaaliyhtymäksi. Esimerkki vokaaliyhtymästä sisältyy suomalaisittain äännettäessä itse sanaan "hiatus" , jossa "i"- ja "a"-vokaalien välissä on siis hiatus. Arkisempi esimerkki on vaikkapa sanassa "pian" . Kahden sanan välinen hiatus esiintyy esimerkiksi ilmauksessa "hyvä on". Heprea
Niiltä osin kuin nikkud-merkki ei ilmoita äännettävän vokaalin pituutta, raamatullisessa hepreassa matres lectionis -kirjain yhdistettynä vastaavaan nikkudiin täydensi nikkudin antaman tiedon vokaalin laadusta pituustiedolla. Matres lectionis -merkki saatettiin kuitenkin jättää kirjoittamatta silloinkin kun vokaali oli pitkä. Tätä kutsutaan defektiiviseksi kirjoitustavaksi ("defective scriptum"), kun taas nikkudin ja matres lectionis -merkin yhteiskäyttöä sanotaan täydeksi kirjoitustavaksi ("plene scriptum"). Raamatun hepreassa on monia sanoja, joilla molempia kirjoitustapoja esiintyy rinnakkain. Bengalin kieli
Vokaalin pituus ei pääosin ole bengalissa sanoja toisistaan erottava tekijä; "lyhyen vokaalin" ja "pitkän vokaalin" välillä ei ole merkityksellistä eroa, toisin kuin monissa muissa intialaisissa kielissä. Kuitenkin morfeemien rajoilla vokaalin pituus saattaa joskus erottaa toisistaan kaksi muuten homofonista sanaa. Tämä johtuu siitä, että avoimissa yksitavuisissa sanoissa (sanoissa, jotka koostuvat vain yhdestä tavusta, joka päättyy vokaaliin) on jonkin verran pidemmät vokaalit kuin muissa tavutyypeissä. Esimerkiksi vokaali sanassa "cha:" "tee" on jonkin verran pidempi kuin ensimmäinen vokaali sanassa "chaţa" "nuoleminen", sillä "cha:" on sana, jossa on vain yksi tavu ja jonka lopussa ei ole konsonanttia. (Pitkä vokaali merkitään kaksoispisteellä näissä esimerkeissä.) Suffiksi "ţa" (määräinen muoto) voidaan lisätä sanaan "cha:", jolloin muodostuu "cha:ţa" "(tietty) tee". Silloinkin kun toinen morfeemi liitetään sanaan "cha:", pitkä vokaali säilyy. Tämän tiedon avulla voidaan löytää joitakin mielenkiintoisia tapauksia, joissa vokaalin pituus erottaa sanoja toisistaan. Egyptin kieli
Koska muinaisegyptin kieli on kuollut kieli, ei voida varmuudella sanoa, kuinka sitä tulisi ääntää. Hieman viittausta saadaan kuitenkin siitä periytyneestä koptin kielestä. Koska kirjoitusasussa vokaalit ovat kovin harvinaisia, lisätään sanoihin yleensä vokaaleja ääntämisen helpottamiseksi. Yleisin käytetty vokaali on e, mutta myös muita vokaaleja käytetään, jotta sanat eivät kuulostaisi yksitoikkoiselta. Esimerkiksi sana "mnmn" voidaan ääntää muotoon "menmen". Glottaalifrikatiivi
Japanissa on vain soinnillinen [ɦ]; esimerkiksi japanin "haha" ”äiti” äännetään [ɦɑɦɑ]. Romaanisista kielistä glottaalifrikatiivi puuttuu lähes kokonaan, vaikka se on edelleen mukana oikeinkirjoituksessa.. Poikkeuksena tästä on romanian kieli, minkä lisäksi joissain espanjan murteissa velaarifrikatiivi [x] on muuttunut [h]-äänteeksi. Hiri-motu
Vokaaleja on 5. Vokaalit [ɔ] ja [ɛ] merkitään ⟨o⟩ ja ⟨e⟩. Ersän kieli
Ersän kirjakielessä on viisi vokaalia: "a", "e", "i", "o" ja "u". Vokaalit e ja i ääntyvät hieman takaisina liudentumattomien konsonanttien (d, n, s, t, z, ʦ, l ja r) jälkeen. Tämä takainen ääntämys saattaa esiintyä onomatopoeettisissa sanoissa silloinkin, kun edellinen konsonantti ei ole dentaali. Vokaalilla "a" saattaa olla keskivokaalinen allofoni, kun se esiintyy liudentuneen konsonantin jälkeen. esimerkiksi s'kamonzo ~ s'kämonzo. Tuvan kieli
Vokaaleja on 24: Matala vokaali ei niinkään tarkoita matalaa toonia, mutta äänenpainoa lasketaan matalammaksi sen sijaan, että käytettäisiin sanapainoa. Jotkut puhujat käyttävät myös nasaalisia vokaaleja nasaalisten konsonanttien yhteydessä. Muiden turkkilaisten kielten tavoin myös tuvaan kuuluu vokaaliharmonia. Gudžaratilainen kirjaimisto
Kirjaimistoon kuuluu 11 vokaalia. Gudžaratilaisilla vokaaleilla on kaksi muotoa: itsenäinen kirjain, jota käytetään vokaalialkuisissa tavuissa, ja konsonanttikirjaimeen lisättävä tarkemuoto. Vokaalilla "a" ei ole erillistä tarkemuotoa, vaan se seuraa oletusarvoisesti jokaista konsonanttia, jolle ei ole merkitty muuta vokaalitarketta. Joissakin tapauksissa oletusvokaali kuitenkin jää ääntämyksestä pois, vaikka tätä ei merkitä millään tavalla kirjoitusasussa. Yksittäiseen vokaalitarkkeettomaan konsonanttiin päättyvät sanat lausutaan ilman loppuvokaalia (મન "mana" ), ja "a"-vokaali voi joissakin sanoissa jäädä ääntymättä myös sanan keskellä. Gudžaratilaisessa kirjaimistossa on vokaalin puuttumista ilmaiseva virama-tarke (esim. ક્ "k"), mutta sitä käytetään lähinnä sanskritista peräisin olevissa lainasanoissa. Treema
Kreikassa painollinen vokaali ei assimiloidu edeltävän vokaalin kanssa vaan muodostaa oman tavunsa. Sellaiset vokaalit merkittiin aksenttimerkeillä kuten akuutilla, mikä käytäntö on myös omaksuttu muun muassa espanjaan ja portugaliin. Esimerkiksi portugalin sana "saia" (, "pusero") eroaa verbimuodosta "saía" (, "lähdin") siinä, että edellisessä edellisessä esiintyy diftongi , jälkimmäisessä sen sijaan hiatus (diereesi) eli kaksi eri tavuihin kuuluvaa vokaalia. Esperanto
Toisin kuin suomessa, esperantossa lähes kaikki vokaalit lausutaan lyhyinä. Pitkä vokaali voikin esiintyä ainoastaan painollisessa tavussa. Sanoissa paino on aina toiseksi viimeisellä tavulla eli toiseksi viimeisellä vokaalilla. "Ŭ"- ja "j"- päätteiset diftongit muodostavat kuitenkin vain yhden tavun. Abhaasin kieli
Muiden luoteiskaukasialaisten kielten tavoin abhaasille on ominaista konsonanttien suuri määrä ja vokaalien vähäisyys. Bzybin murteessa konsonantteja on 65 ja abžuissa 57. Vokaalifoneemeja on vain kaksi: "a" ja redusoitunut "ə" (ortografisesti "ы"). Äänneympäristöstä riippuen esiintyvät vokaalit "e, i, o, u" eivät ole itsenäisiä foneemeja. Toki pona
Vokaaleja on vain viisi. Pitkiä ja lyhyitä vokaaleja ei erotella mitenkään.Toki ponassa on 123 sanaa, joista pääosa on peräisin englannin, tok-pisinin, suomen, georgian, hollannin, ranskan, esperanton, kroatian, mandariinikiinan ja kantoninkiinan kielten sanoista. Sanaston hyvin pienen koon vuoksi useimmilla sanoilla on hyvin laaja merkityskenttä. Esimerkiksi "pona" voi tilanteesta riippuen tarkoittaa muun muassa "hyvää", "kiitosta", "erinomaista" ja "ihanaa". Jahve
Heprean kielessä Jumalan nimi kirjoitetaan neljällä konsonantilla JHWH, יהוה (kr. tetragrammaton). Nimen alkuperäinen ääntämisasu on luultavimmin ollut "Jahwää". Jumalan nimeä ei kuitenkaan lausuttu ääneen, jotta sen turhaan lausuminen (2. käsky) vältettäisiin, vaan se korvattiin esimerkiksi sanalla "Adonai" ('herrani/herra'). Vasta keskiajalla juutalaiset oppineet (ns. masoreetit) alkoivat merkitä Vanhan testamentin tekstiin vokaalimerkkejä oikean ääntämistavan varmistamiseksi. Tästä syystä Jahve-sanan vokaalit korvattiin jollain Herraa tarkoittavan sanan (kuten "adonai") vokaaleilla. Ensimmäinen a-vokaali jätettiin kuitenkin merkitsemättä, ettei kukaan lukisi edes ensimmäistä tavua ”Jah-”. Huudahdus "halleluJah", "Ylistys Jahvelle" on säilyttänyt tetragrammin ensimmäisen vokaalin. Masoreettien käytäntö on myöhemmin johtanut virheelliseen lukutapaan ”Jehova”. Sumeri
Vokaalien foneemisen pituusopposition olemassaolosta ei ole täyttä varmuutta, kuitenkin akkadiin lainattujen sumerilaisten sanojen perusteella on voitu osoittaa, että pitkiä vokaaleja on sumerissa esiintynyt, esimerkkinä sum. "an" > akk. "ānu" ’taivas’; mutta sum. "al" > akk. "allu" ’kuokka’ (tällöin sum. syvämuodot /ān/ ja /al/). Morisyen
Vokaaleja on yhteensä 9: niistä 3 on nasaalisia ja 6 oraalisia. Vokaalin pituus ei muuta merkityksiä. 
Nasaalisuutta merkitään n-kirjaimella, joten ⟨an⟩, ⟨on⟩ ja ⟨in⟩ ovat nasaalisia. Kuitenkin kaksi peräkkäistä n-kirjainta kumoaa nasaalisuuden, joten esim. bonbonn (= karkki) äännetään [ˈbɔ̃.bon]. Vokaalisointu
Verbisarja "ad"–"ír" osoittaa, miten takavokaaliset sanat yleensä vaativat takavokaalisen päätteen ("-nak", "-juk", "-játok") ja etuvokaaliset sanat etuvokaalisen ("-nek", "-jük", "-jétek"). Tietyissä tapauksissa etuvokaalisia päätteitä on kaksi, labiaalinen ja illabiaalinen (esimerkiksi "-ök" – "-ek"), ja nämä valikoituvat vartalon labiaalisuuden mukaan: "ölök" mutta "merek". Etuvokaalinen "ír" kantaa mukanaan historiaansa: sanassa on alun perin ollut takavokaali /ɯ/, ja vaikka se on korvautunut etuvokaalilla /i/ ja pidentynyt /í/:ksi, on sanan täysin takavokaalinen taivutus säilynyt. Yā’
Yā’ (, ) on arabialaisen kirjaimiston 28. kirjain. Se vastaa heprealaista kirjainta jod (י). Kirjaimesta käytetään erilaisia variantteja eri kielissä ja sillä esitetään sekä konsonanttia että vokaaleja. Foneemi
Foneemien määrä vaihtelee kielestä toiseen: Pirahã-kielessä on vain 10, kun taas !Xóõsta löytyy jopa 141. Suomeen kielestä lasketaan yleensä 21 foneemia, joista 13 on konsonantteja ja 8 on vokaaleja. Tarkka luku riippuu kuitenkin huomattavasti murteesta. Tyypillisesti kuvauksen kohteena on yleiskieli tai se kielimuoto, jota kouluissa opetetaan. Nahuatl
Vokaaleja on nahuatlissa neljä kappaletta. Kaikista on olemassa sekä pitkä että lyhyt versio. /a, a:, e, e:, i, i:, o, o:/. Vokaalien kohdalla allofoneja ei ole käytännössä ollenkaan. Pitkiä vokaaleja merkitään nahuatlissa makroilla: ā, ē, ī ja ō. Englannin kieli
Alla olevassa kuvassa ovat englannin kielen vokaalit ääntämispaikkoineen:
Brittiläisessä standardienglannissa pitkien ja lyhyiden vokaalien ero ei ole foneettinen. Kontrasti on sen sijaan tiukkojen ja höllien vokaalien välillä – näiden pituus vaihtelee allofonisesti. Höllä vokaali (kuten /ɪ/) on sentralisoitunut ja sen artikulointi on epätarkempaa kuin tiukan vokaalin (kuten /i/), joka lausutaan selkeästi artikuloiden. Murteesta riippuu, muuttuuko pituus. Skottienglannissa höllät vokaalit ovat aina lyhyitä, mutta tiukat voivat olla lyhyitä tai pitkiä. Tuvalun kieli
Tuvalussa on viisi vokaalia /i e a o u/, jotka voivat esiintyä myös pitkinä vokaaleina. Konsonantteja on 10: /p t k m n ŋ s f v l/. Nukulaelaen murteessa on kuitenkin 11 konsonanttia, edellisten lisäksi myös /h/. Viron murteet
Eteläisissä itämerensuomalaisissa kielissä esiintyy vokaali "õ" vastaamassa pohjoisempien itämerensuomalaisten kielten "e":tä, sanoissa joissa on alun perin esiintynyt 2. tavussa takavokaali, kuten viro "mõrd" (vatja "mõrta), "põld" (vatja "põlto) ~ suomi "merta, "pelto. "õ" voi lisäksi ilmetä myös suomen "o":n vastineena, esim. viro "õppima" (vatja "õppõa") ~ suomi "oppia". Paalin kieli
Vokaalit
Pitkät ja lyhyet vokaalit erotetaan toisistaan ainoastaan avotavuissa; umpitavuissa kaikki vokaalit ovat aina lyhyitä. Lyhyen ja pitkän e:n ja o:n välillä vallitsee täydennysjakauma eli komplementaarinen distribuutio: lyhyet muunnokset esiintyvät ainoastaan umpitavuissa ja pitkät avotavuissa. Siten pitkä ja lyhyt e ja o eivät ole erillisiä foneemeja. Nykykreikka
Kirjaimet〈θ〉,〈φ〉ja〈χ〉äännetään järjestyksessä /θ/, /f/ ja /x/. Kirjain〈χ〉äännetään ennen välistä tai suppeaa etuvokaalia [ç] (tai [ɕ] ja [ʃ] joissakin murteissa) ja ennen keskistä tai suppeaa takavokaalia tavallisimmin postvelaarina [x̱]. Kirjain〈ξ〉vastaa äännettä /ks/ ja〈ψ〉äännettä /ps/. Vokaali
Vokaali voi ääntyä ylilyhyenä, vajaalyhyenä, lyhyenä, puolipitkänä, pitkänä tai ylipitkänä. Suomen kielessä erotetaan kaksi äänneopillista pituusastetta eli lyhyt ja pitkä, mutta esimerkiksi virossa pituusasteita on kolme ja nykykreikassa puolestaan vain yksi. Suomen kielessäkin vokaali voi ääntyä ylipitkänä, jos esimerkiksi "mutta"-sana lausutaan empivästi ("muuutta..."), mutta tämä ilmiö ei ole äänneopillinen vaan liittyy pragmatiikkaan. Heprealainen kirjaimisto
Heprealaisessa kirjaimistossa on 22 kirjainta. Näistä viidellä on erityinen "sofit"- eli lopetusmuoto, jota käytetään mikäli kirjain esiintyy sanan lopussa. Wāw
Wāw (, ) on arabialaisen kirjaimiston 27. kirjain. Sen vastine heprealaisessa kirjaimistossa on vav (ו). Wāw voi sanasta riippuen esiintyä joko vokaalina tai konsonanttina, ja sen äänneasu vaihtelee huomattavasti kielestä toiseen. Joissakin kielissä kirjaimesta on muodostettu tarkkeellisia variantteja arabiasta puuttuvien äänteiden esittämiseen. Saksan kieli
Kirjoituksessa lyhyttä vokaalia seuraavat kaksi samaa kirjainta (esimerkiksi ”Ratte”, ”Sonne”) kertovat niitä edeltävän vokaalin olevan lyhyt. Myös umpitavuissa vokaalit ovat tiettyjä poikkeusia lukuun ottamatta lyhyitä. Kroatian kieli
Kroaatissa esiintyy myös erityinen intonaatio eli sävelkulku, joka erottaa homografit toisistaan — vokaali voi siis olla joko pitkä tai lyhyt (aivan niin kuin suomen kielessä), ja kun vokaali painotetaan niin se lausutaan laskevalla tai nousevalla toonilla. Sanaintonaatioita on yhteensä neljä: lyhyt laskeva   ̏ (kaksoisgravis), lyhyt nouseva ` (gravis), pitkä laskeva ˘ (ylösalaisin käännetty breve eli lyhyysmerkki), ja pitkä nouseva ´ (akuutti). Painottamattomat pitkät vokaalit merkitään pituusmerkillä ¯, ja painottamattomia lyhyitä vokaaleja ei merkitä millään tarkkeella. Näitä tarkkeita ei kuitenkaan käytetä arkikirjoituksessa. Glottaalifrikatiivi
Termi glottaalifikatiivi on harhaanjohtava, koska hankaushäly ei synny kurkussa. Soinniton [h] on oikeastaan soinniton vokaali, joka ei artikulaatioltaan eroa ympäröivistä vokaaleista, mutta kurkunpää ei värise. Glottaalifrikatiivin määrittely on tuottanut foneetikoille päänvaivaa. Sillä ei ole prototyyppiä, vaan sen artikulaatioprofiilikuva esittää aina jotakin varianttia. Ensimmäisissä kuvauksissa se sijoitettiin alukkeiden joukkoon, sillä joissakin kielissä se esiintyy ainoastaan sanan alussa. Saksan kielessä h esiintyy kirjaimena muuallakin, mutta se ääntyy h:na vain sanan alussa ja muulloin ilmaisee, että sen edellä oleva vokaali on pitkä. Esimerkiksi sana, joka äännetään [haːn] (suomeksi ”kukko”), kirjoitetaan "Hahn". Vokaali
Monessa kielessä vokaalifoneemeja on enemmän kuin latinalaisessa peruskirjaimistossa vokaalikirjaimia, minkä vuoksi yksinkertaistakin vokaalia voidaan merkitä kirjainyhdistelmällä. Vakiinnuttuaan kirjainparit ovat joskus sulautuneet ligatuureiksi, kuten tanskassa ja norjassa esiintyvä Æ/æ, joka on alkujaan syntynyt kirjainparista AE/ae; vastaavasti Œ/œ (samoin kuin Ø/ø) on syntynyt kirjainparista OE/oe. Toisissa kielissä kantakirjaimiin lisätään tarkkeita, kuten suomen Ä/ä:n ja Ö/ö:n pisteet. Viron kieli
Viron kielen vokaalijärjestelmään kuuluu suomen kielessäkin esiintyvien kahdeksan vokaalin a, e, i, o, u, ü (sama äänne kuin suomen y), ä, ö lisäksi puolisuppea illabiaalinen keskivokaali õ, joka ääntyy /ɤ/ (suunnilleen kuin kieli olisi u- ja huulet e-asennossa). Osa virolaisista ääntää õ:n tilalle ö:n. (Saarenmaan murteessa õ-äännettä ei ole, toisaalta Hiidenmaan murteessa ei ole ö:tä, vaan se korvataan õ:llä). Vokaalit voivat esiintyä lyhyinä tai pitkinä pääpainollisessa tavussa, ja muodostaa keskenään diftongeja, joita virossa esiintyy 28, yhteensä 36 vierassanojen diftongit mukaan lukien. Silmiinpistävä ero suomeen verrattuna on, etteivät painollisen tavun pitkät e, o ja ö ole suomen tavoin diftongioituneet, vaan säilyneet pitkinä (viron "Soome teetööd" pro suomen "Suomen tietyöt"). Heprea
Dageš-merkkiä käytetään myös muilla kirjaimilla kuin begadkefatilla, jolloin se tarkoittaakin kaksinkertaista konsonanttia – esimerkiksi "Mossad" kirjoitetaan dagešilla. Nykyisraelilaisessa hepreassa kaksoiskonsonantteja ei kuitenkaan käytännössä äännetä erilaisina. Wèn kieli
Wè on toonikieli, jossa sanan merkitys muuttuu riippuen paitsi toonista myös siitä, onko vokaali nasaalinen vai oraalinen sekä siitä, onko kielen takaosa vedetty eteenpäin vai taaksepäin vokaalia äänettäessä. Jos taaksepäin, vokaali ääntyy höllänä. Pohjois-wè:ssä eli wobéssa on väitetty olevan 14 toonia eli enemmän kuin missään muussa kielessä, mutta tätä väitettä ei ole pystytty vahvistamaan. Pohjois-wè:stä on raportoitu myös vihellettyä puhetta. Etelä-wè:ssä on 10 toonia: Vokaalisointu
Unkarin kielessä vokaalisoinnun kannalta selkeitä takavokaaleja ovat /a á o ó u ú/ ja selkeitä etuvokaaleja /ö ő ü ű/. Vokaalit /e é i í/ muistuttavat ominaisuuksiltaan osittain suomen neutraaleja etuvokaaleja /e i/, mutta sanojen etymologia vaikuttaa niitten vokaalisointuominaisuuksiin enemmän kuin suomessa. Etenkin /e/ käyttäytyy hyvin usein selkeitten etuvokaalien tapaan, /i/ ja /í/ taas foneettisesta etisyydestään huolimatta tietyissä sanoissa selkeitten takavokaalien tapaan. Lisäksi unkariin on turkinsukuisista kielistä lainautunut labiaalisuuteen perustuvaa vokaalisointua, jossa vastakkainasettelu onkin etuvokaalien /ö/ ja /e/ välinen. Maltan kieli
Arabian ja heprean tapaan, kuten myös muun muassa saamessa, sorbissa ja sloveenissa, maltan kielessä esiintyy yksikön ja monikon lisäksi kaksikko eli duaali. Verbitaivutus noudattaa seemiläistä mallia, jossa kolme juurikonsonanttia toimivat sanan runkona ja näiden väliin asetettavat vokaalit määrittävät verbimuodon. Maltassa tämä järjestelmä on arabiaan nähden poikkeuksellisesti ulotettu koskemaan myös vakiintuneita romaanisia lainaverbejä. Suomen kieli
Suomessa on kahdeksan vokaalia: /i/, /y/, /u/, /e/, /ø/, /o/, /æ/ ja /ɑ/. Heprea
Sananloppuinen vokaali merkitään hepreassa kirjoittamalla sanan viimeisen konsonantin jälkeen H-kirjain. Niinpä englannin tapa kirjoittaa raamatullisten nimien loppuun -h – "Jedediah", "Noah", jne., on heprean vaikutusta. Ääntöpaikka
Konsonantteja, joilla on sama ääntöpaikka mutta eri ääntötapa tai fonaatio, kutsutaan "homorgaanisiksi". Esimerkiksi suomen kielen äänteet [] lausutaan kutakuinkin samassa kohtaa suuta siten, että kielen lapa koskettaa hammasvallia. Niiden ääntymäpaikka on alveolaarinen ja ne ovat keskenään homorgaanisia. Monissa kielissä nasaaleihin liittyy sääntö, jonka mukaan toisen konsonantin edellä ne ääntyvät homorgaanisina. Näin esimerkiksi suomessa sanan "elinpiiri" keskellä oleva konsonanttiyhdistelmä äännetään tavallisesti [], koska [] ja [] ovat kumpikin bilabiaalisia äänteitä. Sanassa "elinkeino" konsonanttiyhdistelmä äännetään [], koska edelleen [] ja [] ovat kumpikin velaarikonsonantteja.Kaikkiin yllä oleviin ääntöpaikkoihin voi liittyä nasaalisuutta ja lateraalisuutta.
Joissakin kielissä esiintyy konsonantteja, joita tuotettaessa suuonteloon luodaan yhtäaikaisesti kaksi yhtä suurta kapeikkoa. Äänteellä voidaan siis laskea olevan kaksi eri ääntöpaikkaa. Ilmiötä kutsutaan kaksoisartikulaatioksi. Kaksoisartikuloidun äänteen aktiivisten artikulaattoreiden tulee olla riippumattomia toisistaan, joten siihen voi osallistua enimillään yksi kustakin artikulaattoriluokasta labiaalinen, koronaalinen, dorsaalinen ja radikaalinen. Äänirakoa eli glottista ei tässä yhteydessä yleensä lasketa artikulaattoriksi, vaikka siinä muodostetaankin monelle äänteelle ominainen sointi. Varsinaista kapeikkoa ei glottiksessa voi kuitenkaan muodostaa. Kaksoisartikulaatiota esiintyy muun muassa monissa länsiafrikkalaisissa kielissä, joissa tavallisia äänteitä ovat labiovelaariset klusiilit [] ja []. Esimerkki tällaisesta kielestä on Nigeriassa puhuttava joruba. Koartikulaatio
Kaikki puhutut kielet rakentuvat äänteille, jotka eroavat artikulatorisilta ominaisuuksiltaan monin eri tavoin toisistaan. Tärkeimpiä näistä ovat kielen asento ja sen tekemä liike, nenäväylän avonaisuus, huulten pyöreys ja äänihuulten tuottaman äänen laatu tai sen tuottamatta jättäminen. Irrallaan lausuttuna kullakin kielessä esiintyvällä äänteellä (foneemilla) on jokin tyypillinen näiden ominaisuuksien kokonaiskonfiguraatio. Esimerkiksi suomen kielen []-vokaali tuotetaan siten, että kielen keskikohta lähestyy kovaa kitalakea mutta jättää siihen kuitenkin selvän välin, nenäväylä pidetään täysin suljettuna, huulia ei juurikaan pyöristetä ja äänihuulet tuottavat normaalia sointiääntä. Suomen []-vokaali tuotetaan muuten samoin, mutta huulia pyöristetään enemmän ja kieli lähestyykin pehmeää kitalakea, johon se vielä jättää []:tä suuremman raon. []-konsonantissa kieli katkaisee hetkellisesti suusta tulevan ilmavirran kokonaan koskettamalla hammasvallia, minkä jälkeen ilmavirta päästetään äkillisesti purkautumaan ulos suusta kielen laskeutuessa alaspäin. []:n tuottamisessa äänihuulet eivät tuota ääntä lainkaan vaan päästävät niihin tulevan ilman suoraan läpi. Šin
Heprean kielessä šin ääntyy joko tavallisena s-äänteenä (kuten samekh) tai suhuäänteenä. Vokalisoidussa tekstissä kirjaimen päällä on piste edellisessä tapauksessa vasemmalla (sin), jälkimmäisessä oikealla (šin). Voikalisoimattomassa tekstissä piste jätetään yleensä pois. Kirjaimen nimi tulee hammasta tarkoittavasta sanasta. (Hammas on yhä hepreaksi ) Vokaali
Etenkin takavokaalien pyöreys on useimmissa kielissä vain täydentävä ominaisuus, mutta esimerkiksi virossa erotetaan toisistaan pyöreä  ja lavea  ja turkissa puolestaan pyöreä  ja lavea . Heprea
Hepreaa kirjoitetaan seemiläisten kielten tapaan oikealta vasemmalle pelkillä konsonanttimerkeillä. Uskonnollisissa teksteissä ja esimerkiksi sanakirjoissa vokaalit on merkitty konsonanttien yhteyteen pienillä piste- ja viivamerkeillä. Tätä pisteytystä kutsutaan "nikkudiksi". Heprean aakkosissa ei ole isoja ja pieniä kirjaimia erikseen, mutta kylläkin erilaisia tyylejä (kursiivi, kirjoituskirjaimet jne.), jotka voivat erota toisistaan paljonkin. Erikseen on olemassa ns. Raši-kirjoitus, tyyli, jota käytetään pääasiassa Talmudissa, ja sielläkin vain tämännimisen rabbin kirjoittamien kommentaarien painamiseen. Approksimantti
Suomen kielessä vain /j/ on puhdas puolivokaali (tosin sekin ääntyy toisinaan heikkona frikatiivina), mutta myös laryngaalinen approksimantti /h/ voidaan tulkita puolivokaaliksi, koska se realisoituu tavallisesti henkäyssoinnillisena versiona seuraavasta vokaalista (esimerkiksi sana "hauta" saatetaan ääntää [ɑ̥ɑutɑ], jossa ensimmäinen äänne on soinniton "a"). Heprea
Sen jälkeen kun heprea jäi käytöstä puhekielenä, sitä käytettiin yhä juutalaisten sivistyskielenä ennen muuta talmudistisessa kirjallisuudessa. Tällöin hepreaan vaikutti voimakkaasti muun muassa arabian kieli, eikä vähiten siksi, että arabien valtaama Pyreneiden niemimaa oli tärkeä juutalainen kulttuurikeskus. Valistuksen aikakaudella juutalaisten keskuudessa syntyi Haskala, sivistysliike, joka nosti yhdeksi tavoitteekseen heprean maallistamisen ja nykyaikaistamisen. Haskala ei johtanut pysyviin seurauksiin, mutta nationalismin aikakaudella venäjänjuutalainen Eliezer Jitzhak Perlman, sittemmin Eliezer Ben-Jehuda, muutti Israeliin, silloiselle brittien hallitsemalle Palestiinan mandaattialueelle luodakseen heprean uudelleen Israelin kansan puhekieleksi Israelissa. Hän ryhtyi kehittämään sanastoa nykyaikaisen elämän tarpeisiin ja toimi heikosta terveydestään huolimatta aktiivisesti muun muassa lehtimiehenä ja opettajana edistääkseen heprean kielen asiaa. Lateraali
Slaavilaisista kielistä tšekissä, slovakissa ja joissakin serbian kielen murteissa esiintyy vokaalinen l. Esimerkiksi tšekin kielen sana "vlk" 'susi' lausutaan aivan kuten suomalainenkin sen lukisi: []. Intiassa puhutussa sanskritin kielessä oli myös vokaalinen l, ja onpa indoeurooppalaiseen kantakieleenkin rekonstruoitu peräti kaksi vokaalista lateraalia: lyhyt "l̥" (IPA []) ja pitkä "l̥̄" (IPA []). Liiviläismurteet
Ääntämyksellisesti liiviläismurteiden ero muihin verrattuna näkyy lyhyiden takavokaalien poissaolona ja pitkien takavokaalien lyhentymisenä. Esimerkiksi sana "labi" ("hyvin") äännetään "lāb" ja sana "kaza" ("vuohi") äänetään "kā". Normaalit pitkät suppeat vokaalit ääntyvät lyhyinä ja väljiä vokaaleja ei ole ollenkaan tai ne lyhennetään. Lyhentämisestä esimerkinä sana "runāt" ("puhua") äänetään "runat". Väljät vokaalit poistuvat kokonaan esimerkiksi sanassa "uozuoliņš" ("tammi"), joka äänetään muodossa "uzliš". Vokaali
Usein pitkät vokaalit ovat laadullisestikin erilaisia kuin lyhyet. Esimerkiksi pitkä englannin sanassa "heat"  on suppea ja etinen, mutta lyhyt sanassa "hit"  on vain lähes suppea ja lähes etinen. Äidinkieliselle englannin puhujalle tämä laadullinen ero on itse asiassa olennaisempi kuin vokaalien pituusero, joka näin ollen hahmottuu täydentäväksi ominaisuudeksi. Osin vajaaääntöisyyteenkin liittyen myös suomessa lyhyet vokaalit tapaavat etenkin painottomina ääntyä hieman välisempinä ja keskisempinä kuin painolliset pitkät vokaalit, mutta suomen äännejärjestelmässä huomio kiinnittyy ensisijaisesti vokaalien pituuteen. Vav
Kieliopillisesti vav toimii muun muassa sanan perään liitettynä yksikön kolmanteen persoonaan (maskuliini) viittaavana suffiksina. Sanan alussa se tarkoittaa ja-konjunktiota. Verbin eteen liitettynä vav voi muuttaa verbin aikamuodon menneisyydestä nykyaikaan tai tulevaisuuteen viittaavaksi tai päinvastoin. Näitä niin sanottuja konsekutiivisia aikamuotoja käytetään lähinnä Raamatun hepreassa. Vokaalisointu
Suomen kielessä missään omakantaisessa, yhdistämättömässä sanassa ei esiinny sekä etu- /ä ö y/ että takavokaaleja /a o u/, vaan sanat ovat joko "etuvokaalisia" tai "takavokaalisia". Kuitenkin /i/ ja /e/ ovat vokaalisoinnun kannalta lähes neutraaleja ja voivat esiintyä sekä etu- että taka­vokaalisissa sanavartaloissa, vaikka ne foneettisilta ominaisuuksiltaan kuuluvat etuvokaaleihin. Yhdys­sanan pääte määräytyy sanan viimeisen osan mukaan. Espanjan kieli
a, o ja e ovat vahvoja vokaaleja ja i ja u heikkoja. Vahva ja heikko vokaali tai kaksi heikkoa vokaalia muodostavat diftongin, ts. kuuluvat samaan tavuun. Jos vokaaliyhtymässä on painomerkki, ne kuuluvat eri tavuihin: Nykykreikka
Kreikan kirjaimet〈β〉ja〈δ〉äännetään /v/ ja /ð/. Kirjain〈γ〉äännetään tavallisesti /ɣ/, mutta ennen välistä tai suppeaa etuvokaalia se äännetään [ʝ] (tai [ʑ] ja [ʒ] joissakin murteissa, kuten Kreetan ja Mánin murteissa). Kuitenkin, ennen välistä tai suppeaa takavokaalia se äännetään taaempaa niin kuin velaarit tavallisesti; velaarisen [ɣ] ja uvulaarisen [ʁ] väliltä (merkitään ɣ̄). Nykykreikka
Nykykreikan kieli poikkeaa merkittävästi ääntämiseltään muinaiskreikasta. Nykykreikassa on ainoastaan viisi vokaaliäännettä muinaiskreikan monimuotoisten vokaalikorkeuksien ja -pituuksien sekä useiden diftongien asemasta. Joruban kieli
Jorubassa on neljä nenävokaalia, jotka merkitään vokaalin jälkeisellä n:llä. Ne ovat: in, un, ẹn ja ọn. Lisäksi kirjoituksessa merkitään joskus an, joka kuitenkin äännetään samalla tavalla kuin ọn. Ukrainan kieli
Ukrainan kielessä on kuusi vokaalia (а, е, и, і, о, у) ja yksi puolivokaali (й), jonka esiintyminen yhdessä jonkun edellä mainitun vokaalin kanssa ilmaistaan yhdellä merkillä: я (ja), є (je), ї (ji) tai ю (ju). Yhdistelmät "jo" (йо) ja "jy" (йи) kirjoitetaan kahdella kirjaimella. Useimmilla konsonanteilla on kolme muotoa: Kova, pehmeä eli palatalisoitunut ja pitkä, esimerkkinä l, lj ja ll. Kirjoituksessa vokaalit voivat muuttaa edeltävän konsonantin kovaksi/pehmeäksi tai päinvastoin. Erityistapauksissa, esimerkiksi sanojen lopuissa, merkki ь ilmaisee sananloppuisen konsonantin pehmeyden. Heittomerkillä ilmaistaan konsonantin kovuutta yhteyksissä, missä normaalisti vokaali muuttaisi em. konsonantin pehmeäksi. Pitkät konsonanttiäänteet merkitään yksinkertaisesti kahdella kirjaimella, esim. кохання (rakkaus), гілля (oksat) tai тінню (varjo). Äänteille dz ja dž ei ole omaa kirjainta aakkostossa. Ne esitetään kahdella kirjaimella (дз ja дж), vaikka ovatkin yksittäisiä äänteitä. Maorin kieli
Maorin vokaaleissa on enemmän allofoniaa, mutta perusvokaalit ovat täsmälleen samat kuin suomessakin. Kaikki vokaalit voivat esiintyä sekä pitkänä että lyhyenä.
Maorin kieltä kirjoitetaan latinalaisin kirjaimin. Vokaalien osalta kirjaimet ovat ā, a, ē, e, ī, i, ō, o, ū, u ja konsonanttien p, t, k, m, n, ng, wh, r, h, w
Esimerkkejä maorinkielisistä sanoista suomenkielisine vastineineen:Numerot yhdestä kymmeneen (järjestyksessä): "tahi", "rua", "toru", "whā", "rima", "ono", "whitu", "waru", "iwa", "tekau". Heprea
Heprea kuuluu afroaasialaisen kielikunnan seemiläiseen haaraan, ja se oli alkujaan erittäin läheistä sukua foinikian kielelle ja roomalaisten hävittämässä Karthagossa puhutulle puunin kielelle. Arabia on kaukaisempaa sukua, mutta sukulaisuus näkyy esimerkiksi sellaisissa sanoissa kun ar. "salām", he. "šalom" "rauha" tai ar. "maġrib", he. "maʿarav" "länsi", ar. "Miṣr", he. "Mitzrajim" "Egypti".Heprea ei välttämättä ollut alun perin juutalaisten oma kieli, vaan jotkut olettavat heidän omaksuneen sen vasta kanaanilaisilta heimoilta asettuessaan ensimmäisen kerran asumaan Israeliin. Aiemmin he ovat saattaneet puhua hyvinkin erilaista kieltä. Tavallisimmin oletetaan sen olleen seemiläinen kieli, mutta lähempänä arameaa tai akkadia.Heprean kieltä puhuttiin yli 2000 vuotta sitten juutalaisten keskuudessa, mutta aramean kieli korvasi sen muissa kuin uskonnollisissa yhteyksissä. Heprean kieli on elvytetty 1900-luvulla. Heprea
Raamatun hepreassa yllä oleva sääntö koski myös g:tä, d:tä ja t:tä, jotka tulisi oikeastaan ääntää myös hankausäänteinä silloin kun niissä ei ole dagešia: g:stä tulisi tällöin se äänne, joka kirjoitetaan IPA:n foneettisessa transkriptiossa kreikkalaisella gamma-kirjaimella [γ](ach-äänteen soinnillinen vastine), d:stä tulisi [ð] (kuten englannin sanassa "this") ja t:stä tulisi [θ]-äänne, kuten englannin sanassa "thick". Käytännössä näiden kohdalla ei kuitenkaan noudateta enää kuvattua tapaa, ilmeisesti siksi, että jiddiš ja muut juutalaisten aiemmin äidinkielenään puhumat kielet eivät antaneet tukea näille vaikeille äänteille. Arabialainen kirjaimisto
Arabian kielen kirjoittamiseen käytetään 28 kirjainta. Muiden kielien, kuten persian ja urdun kirjoittamisessa käytetään lisäkirjaimia. Arabian kielessä kirjoitukseen ei yleensä merkitä lainkaan lyhyitä vokaaleja tai kaksoiskonsonantteja, eikä monissa tietokoneohjelmissa ja matkapuhelimissa ole edes mahdollisuutta käyttää vokalisointia. Merkittävin poikkeus on Koraani, jossa vokaalimerkintöjä on käytettävä. Pitkillä vokaaleilla (/a:/, /u:/ ja /i:/) on omat kirjaimensa. Heprea
Heprean maskuliinit substantiivit saavat yleensä monikonpäätteen "-im", feminiinit "-ot". Tästä on kuitenkin jonkin verran poikkeuksia molempiin suuntiin, esimerkiksi "mila" "sana" saa monikon "milim", vaikka onkin feminiini, kun taas "šulchan" "pöytä", joka on maskuliini, on monikossa "šulchanot". Sanavartalo säilyy usein tunnistettavana monikossa, mutta sellaistakin esiintyy, että vokaalimuutokset sotkevat sen hyvin merkillisen näköiseksi – tunnettu esimerkki on "iparon" "lyijykynä", monikossa "efronot". Koptilainen egyptiläisten evankeliumi
Kirjoitukseen kuuluu myös hymni, josta osa koostuu pelkästään vokaalijaksoista, joiden merkitys ei käy ilmi. Näiden osien on ajateltu olevan varhaiskristillistä glossolaliaa eli kielilläpuhumista, vaikkakin viimeisen osan vokaalit ("u aei eis aei ei o ei ei os ei") voidaan lukea kreikankielisenä tekstinä, jossa lukee "[joka on olemassa] Poikana ikuisesti ja ikuisesti. Sinä olet mitä olet, sinä olet kuka olet". Tavu
Suomen kielessä tavun ytimenä on aina vokaali, joka voi olla lyhyt (esim. "a"), pitkä (esim. "aa") tai diftongi (esim. "au"). Erilaisia tavuja on suomessa vajaat 3000, ja yleensä tavuun kuuluu 1–4 äännettä. Kotoperäisissä sanoissa tavujen rakenne voi monimutkaisimmillaan olla muotoa KVRK, jossa K on konsonantti, V vokaali ja R resonantti ("r, l, m" tai "n"): "kers·kuu, kelk·ka, lamp·pu, lant·tu". Puhekielessä voi esiintyä myös tavuja, joiden muoto on KVK"s": "kaks", "laps" (mutta kirjakielisemmin äännettäessä "s" aloittaa näissä tapauksissa uuden tavun: "kak·si, lap·si"). Kaikki kielet eivät salli näin monimutkaisia tavurakenteita, mutta toisaalta joissain kielissä rakenne voi olla mutkikkaampikin. Esimerkiksi japanissa vain muoto KV on sallittu. Vav
Heprean kielessä vav ääntyy /v/, ja se translitteroidaan joko v- tai w-kirjaimella – jälkimmäinen siitä syystä, että myös bet-kirjaimella voi olla äännearvo /v/. Vav voi toimia myös pitkän o- tai u-vokaalin merkkinä (niin sanottu "mater lectionis"). Šureq-vokaali eli pitkä u muodostuu vav-kirjaimesta, jonka jäljessä (vasemmalla puolella) sen keskikohdalla on piste. Yhdessä ḥōlem-vokaalin kanssa vav on pitkän o:n merkki: tällöin piste on kirjaimen yläpuolella. Yhdistelmä vav-ḥōlem voi toisaalta tarkoittaa myös kirjainyhdistelmää "vo". Heeta
Heeta kehittyi foinikialaisen kirjaimiston kirjaimesta ("het"). Se oli alun perin käytössä useimmissa paikallisissa kreikkalaisissa kirjaimistoissa, ja muistutti suoraan foinikialaista esikuvaansa. Se muuntui joissakin murteissa, merkittävimmin joonialaisessa murteessa, ajan kuluessa eetaksi eli vokaaliksi. Niissä murteissa, joissa tarvittiin myös /h/-äänne, muodostettiin "spiritus"- eli henkosmerkit jakamalla heeta kahtia. Kirjaimen vasemmasta puolesta saatiin "spiritus asper" eli vahva alkuhenkonen ja oikeasta puolesta "spiritus lenis" eli heikko alkuhenkonen. Heetan nykyisin esitetty muoto oli alun perin yksi kirjaimen monesta eri variantista, sen vasen puolisko. ǃXóõ
Trail tiedottaa kielen itäisessä murteessa olevan neljä toonia ja viisi vokaalia. Tooneja eli äänenkorkeuksia ovat: korkea [á], tasainen [ā], matala [à], ja keski-laskeva [â] (DoBeS:n mukaan kielessä on vain korkea ja matala tooni). Vokaalijärjestelmä koostuu viidestä vokaalista, [a e i o u], jotka ääntyvät joko tavallisesti, glottaalisesti tai vuotoisasti. Vokaalit [a o u] voivat olla myös faryngaalisia ja niitä ääntäessä voi tuottaa yhtaikaa myös epiglottaalisen tremulantin [ᴙ]. Diftongeja ovat: [ai, ae, ao, au, oi, oe, oa, ou, ui, ue, ua]. Tavalliset vokaalit voivat nasalisoitua. Suomen kielen äännerakenne
Triftongeja suomessa ei ole, vaan kolmen vokaalin yhtymissä on aina tavuraja: toisessa tavussa on lyhyt vokaali, toisessa pitkä vokaali tai diftongi. Esimerkkejä: "au"."a" ("kauan"), "iu"."a" ("kiuas"), "ai"."e" ("aie"), "aa"."a" ("raa’an"), "aa"."o" ("kaaos"), "uu"."i" ("ruuissa"), "ii"."e" ("liietä"), "i"."öi" ("viheriöi"), "i"."äi" ("pääsiäinen"), "u"."ai" ("munuainen"), "y"."ää" ("nykyään"), "u"."aa" ("jaguaari"), "i"."oo" ("idiootti"). Neljän vokaalin yhtymissä tavurajan edellä on pitkä vokaali tai diftongi ja tavurajan jäljessä diftongi: "aa"."oi" ("raaoissa"), "ii"."ai" ("niiailla"), "eu"."oi" ("leuoissa"), "ai"."oi" ("aioin"). Hangul
Vokaalit: Aunuksenkarjalan kieli
Pääsääntöisesti livvinkarjalassa vallitsee vokaalisointu, eli yhdessä sanassa voi olla vain joko etu- tai takavokaaleja. Etuvokaaleja ovat /y æ ø/, takavokaaleja /u ɑ o/. Muutoin etuvokaaliset /i/ ja /e/ ovat astevaihtelun suhteen neutraaleja. Poikkeuksen vokaalisointuun muodostavat sanat, joissa on liitepartikkeli "-häi", "-bo", "-go" tai elatiivin tai ablatiivin sijapääte "-späi", "-lpäi". Partikkelit eivät mukaudu sanan vokaalisointuun, eivätkä ne muuta etistä sanaa takaiseksi eikä päinvastoin. Soinniton faryngaalinen frikatiivi
Soinniton faryngaalinen frikatiivi, kansanomaisesti kurkku-h, on konsonanttiäänne. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa sen merkkinä on [ħ]. Äänne esiintyy muun muassa arabian ja heprean kielissä; hepreassa se voidaan ääntää myös jiddišin tapaan velaarisena. Tokelaun kieli
Tokelau käyttää viittätoista kirjainta, joista viisi vokaalia (a e i o u) ja kymmenen konsonanttia (p t k m n g f v h l). Konsonantit voidaan jakaa klusiileihin (p t k), nasaaleihin (m n g ; "g" tarkoittaa "ng"-äännettä), frikatiiveihin (f h), puolivokaaleihin (v) ja lateraaleihin (l). Kaikki kirjaimet tarkoittavat yhtä äännettä, mutta kirjain "g" poikkeuksellisesti tarkoittaa velaarinasaalia ŋ eli äng-äännettä. Vokaali
Näistä ja ovat sekä suppeita että pyöreitä, joten etisyys tai takaisuus on ainoa niitä erottava ominaisuus. Vastaavasti väliset ja pyöreät ja samoin kuin väljät ja laveat ja eroavat toisistaan vain siten, että toinen on etu- ja toinen takavokaali. Valitusvirret
Heprealaisessa kaanonissa kirjaa kutsutaan nimellä " 'Ekhah", "voi!" tai "kuinka", joka kuvaa valitusvirren yleistä muotoa. Se on kirjan ensimmäinen sana, ja myös monet muut valituksista alkavat tällä sanalla, esimerkiksi "Voi! Kadonnut on kullan loisto, himmennyt sen hohto!", vanhassa kirkkoraamatussa "Kuinka onkaan kulta tummunut, muuttunut hyvä kulta" Muoto esiintyy myös esimerkiksi Daavidin itkuvirressä. Jahve
Tekstejä luettaessa tetragrammin paikalla oli yleensä tapana lausua "ha'Šem" (nimi), "adon" (Herra) tai "elohim" (kaikkivaltias). Masoreettisessa tekstissä tetragrammi onkin yleensä vokalisoitu jonkin näiden kolmen sanan vokaaleilla sen mukaan, mikä niistä oli tarkoitus lausua tetragrammin kohdalla. Näin on syntynyt kolme eri tapaa vokalisoida tetragrammi. Lausuttaessa "ha'Šem" tetragrammi vokalisoituu JeHWaH; lausuttaessa "adon" tetragrammi vokalisoituu JeHoWaH (a-kirjaimen muuttuminen e-kirjaimeksi johtuu heprean kielen normaaleista ääntämissäännöistä: konsonantti J ei voi saada samanlaista vokaalimerkkiä kuin sanan "adon" alussa oleva konsonantti alef voi saada); lausuttaessa "elohim" tetragrammi vokalisoituu JeHoWiH. Kaikista näistä vokalisoinneista on esimerkkejä masoreettisessa tekstissä, mutta JeHoWaH (Adon, Herra) on niistä yleisin. Naurun kieli
Naurussa on kuusi vokaalia /i e ä u o a/ , jotka voivat esiintyä myös pitkinä /ii ee ää uu oo aa/. Vokaaleilla on monia allofoneja ja monet niistä voivat heikentyä ə-vokaaliksi. Heprea
Vielä merkittävämpää on, että nykyheprean verbien käyttö on muovautunut jiddišin ja muiden eurooppalaisten kielten aikamuotojärjestelmän mukaiseksi, kun taas aidoissa seemiläisissä kielissä, kuten raamatun hepreassa ja arabiassa, aspektin ilmentäminen on tärkeämpää kuin aikamuodot. Nikkud
Nikkud tai niqqud ( ’pisteytys’) on heprean kirjoittamiseen tarkoitettu vokalisointijärjestelmä, jossa konsonanttikirjaimiin lisätään tarkkeita. Tavallisesti hepreaa kirjoitettaessa merkitään vain konsonantit, mutta nikkudin lisämerkeillä voidaan tarvittaessa kirjoittaa myös vokaalit. Yleensä tämä on tarpeen lähinnä oppi- ja sanakirjoissa sekä tärkeissä teksteissä, joissa sekaannuksen vaara halutaan välttää, esimerkiksi Tanakhin teksteissä. Heprea
Alun perin matres lectionis -kirjoitustapaa oli äännehistoriallisista syistä luvallista käyttää vain tietyissä sanoissa, kun taas toisten sanojen vokalisointi oli merkittävä pelkästään nikkudilla. Nyttemmin matres lectionis -kirjaimia käytetään yleisesti niin lyhyiden kuin pitkienkin vokaalien merkitsemiseen sellaisissa teksteissä, joista nikkudin pisteet ja viivat puuttuvat; Heprean kielen akatemian suosituksia noudattaa tuskin kukaan. Homeerinen kreikka
Ensimmäinen deklinaatio (a-deklinaatio)Toinen deklinaatio (o-deklinaatio)Kolmas deklinaatioMuutaYksikön 1. persoona ('minä')Yksikön 2. persoona ('sinä')Yksikön 3. persoona, maskuliini ('hän')Yksikön 3. persoona ('hän', 'se') tai (harvemmin) määräinen artikkeliDuaali ('he kaksi', 'ne kaksi') tai (harvemmin) määräinen artikkeliMonikon 1. persoona ('me')Monikon 2. persoona ('te')Monikon 3. persoona ('he')Monikon 3. persoona ('he', 'ne') tai (harvemmin) määräinen artikkeliInterrogatiivipronominit, yksikkö ja monikko ('kuka', 'mikä', 'kumpi')PersoonapäätteetAikamuodotInfinitiiviTapaluokatKontrahoidut verbitOlla-verbi (εἰμί)Mennä-verbi (εἶμι)Tietää-verbi (οἶδα)
Adverbiaalipäätteet
Homeroksen teoksissa ("Ilias" ja "Odysseia") esiintyy noin 9000 eri sanaa, joista 1382 on erisnimiä. Jäljelle jäävistä 7618 sanasta 2307 on vain kerran esiintyviä ("hapaks legomena"). Nenetsi
Konsonantit
Vokaalit
Nenetsissä on seitsemän vokaaliäännettä. Pitkiä vokaaleja tai diftongeja ei ole. Vartalo (kielitiede)
Vartalo eli sanavartalo on morfeemi, johon suffiksit ja muu kieliopillinen aines on liitettävissä. Vartalo voi olla joko johtamaton (juuri) tai johdettu (johdos). Sekä nomineilla (substantiivit, adjektiivit, numeraalit ja pronominit) että verbeillä on vartalo, johon voidaan liittää tunnus ja taivutuspääte. Tunnus on nomineissa monikon, verbeissä aikamuodon tai tapaluokan tunnus. Niissä sanoissa, joissa on astevaihtelu, vartalo voi olla joko vahvassa tai heikossa asteessa. Vokaaliin loppuvaa vartaloa kutsutaan vokaalivartaloksi, konsonanttiin loppuvaa vastaavasti konsonanttivartaloksi. Sanalla voi olla kaksi erilaista vartaloa: vokaalivartalo, joka on kaikilla sanoilla, ja lisäksi konsonanttivartalo. Nominin vartalo voi olla perusmuodon, nominatiivin kaltainen tai loppuosastaan erilainen.Esimerkki yksivartaloisesta sanasta, jonka vartalo on perusmuodon kaltainen, on "talo: talo-n, talo-a, talo-na," "talo-ssa" jne. Tyypillinen astevaihtelusana on "hattu":" hatu-n" (heikko vartalo) "hattu-a" (vahva vartalo). Tavallisin muutos vartalon lopussa on, että sananloppuinen "i" muuttuu "e":ksi, kuten sanassa "onni: onne-n, onne-a." (Historiallisesti muutos on tapahtunut päinvastoin, vanha "e" on sanan lopussa muuttunut "i":ksi). Monimutkaisimpia ovat vanhat omaperäiset sanat, jotka nykysuomessa loppuvat "-si": "vesi, vede-n" (heikko vokaalivartalo), "vet-tä" (konsontanttivartalo), "vete-nä" (vahva vokaalivartalo). Suomen kieli
Suomessa on melko paljon vokaaleita suhteessa konsonantteihin. Konsonanttifoneemeita on vain 1,6 yhtä vokaalifoneemia kohden, kun eri kielten mediaani on 3,6. Juoksevassa tekstissä vokaaleita esiintyy vielä enemmän, sillä suomenkielisessä kirjoitetussa tekstissä tai litteroidussa puheessa vokaaleita on 48–49 % kaikista kirjainmerkeistä. Vokatiivi
Vokatiivia käytetään ainakin latinassa, sanskritissa, muinaiskreikassa, sekä useissa slaavilaisissa ja kelttiläisissä kielissä, mutta ei suomen kielessä, jossa vokatiivin tehtävät ovatkin nominatiivilla. Ketšua
Kuten arabiassa, semanttisesti erillisiä vokaaleja on vain kolme eli a, i ja u, mutta allofoniaa esiintyy, joten vokaaleja on viisi: qi ääntyy qe, ja qu ääntyy qo. Erityyppisiä konsonantteja on 16. Konsonantit rakentuvat kuitenkin japanin (ja suomen) tapaan vokaalien edelle ja harvemmin jälkeen, joten klustereita ei synny. Soinnillisia klusiileja (b, d, g) ei erotella soinnittomista (p, t, k), aivan kuten ei yleensä suomessakaan. Suomen kielen äännerakenne
Suomessa on kahdeksan vokaalia: /i/, /y/, /u/, /e/, /ø/, /o/, /æ/ ja /ɑ/. Oikeinkirjoituksessa niitä merkitään kirjaimilla "i", "y", "u", "e", "ö", "o", "ä" ja "a". Se, että ne ovat itsenäisiä foneemeja, voidaan todistaa esimerkiksi minimipareilla "mikin", "mykin", "mukin", "mekin", "mökin", "mokin", "mäkin" ja "makin". Vokaalisointu
Vokaalisointua esiintyy ainakin useissa suomalais-ugrilaisissa kielissä kuten suomessa ("kissalla, "jäniksellä), võrossa, ersässä ja unkarissa ("városban ”kaupungissa”, "kézben ”kädessä”), useissa altailaisissa kielissä kuten turkissa ("Türkiye'de ”Turkissa”, "kapıda ”ovella”) sekä balttilaisessa latgallin kielessä ("vosora, "vasareņa", "šketerēt", "škatarātu). Myös monissa muissa agglutinatiivisissa kielissä on vokaalisointu. Nasaali
Suomen kielessä on kolme nasaalia: bilabiaalinen [m], alveolaarinen [n] ja (palato)velaarinen [ŋ]. Äänteessä [m] sulkeuma on huulissa, äänteessä [n] hammasvallissa ja äänteessä [ŋ] suulaen takaosassa. Lainasanoissa esiintyy myös f:n edellä dentilabiaalinen [ɱ] (esimerkiksi "kamferi") ja koartikulatorinen [n] (esimerkiksi "konferenssi"). Tavu
Tyypillisesti tavu muodostuu sen "ytimenä" eli "sonanttina" toimivasta vokaalista, jonka edellä tai jäljessä voi esiintyä yksi tai useampi konsonantti (eli kerake). Joissain kielissä, kuten englannissa, saksassa ja tšekissä, esiintyy myös tavuja, joissa ei ole lainkaan vokaalia vaan tavun ytimenä toimii jokin konsonantti (esimerkiksi  , jossa jälkimmäisen tavun ytimenä toimii -äänne). Evankeliumi Luukkaan mukaan
Luukkaan tyyli on hiotumpaa kuin Matteuksella ja Markuksella. Hänen kreikan kielensä on parempaa, ja sisältää vähemmän hepreasta lainattuja sanoja ja sanontatapoja. Luukas käyttää joitakin latinan kielen sanoja, kuten 'denaari' (rahayksikkö); 'legioona'; 'modius' (mittayksikkö); 'assarium' (rahayksikkö) ja 'sudario' (liina). Syyrian tai hepreankielisistä sanoista esiintyy ainoastaan 'sikera', heprean 'shakar', viinintapainen juoma, jota ei kuitenkaan ollut valmistettu rypäleistä vaan todennäköisesti palmusta. Heprea
Hepreassa ei ole genetiiviä. Se, mitä me kutsumme genetiiviattribuutiksi, jää hepreassa muuttumattomaksi, kun taas genetiiviattribuutin "pääsana" omaksuu taivutusmuodon, jota kutsutaan konstruktiksi. Konstrukti ei välttämättä eroa substantiivin sanakirjamuodosta muuten kuin nikkudinsa osalta; a-kirjaimeen päättyvät feminiinit saavat yleensä ylimääräisen t:n loppuun: "mapa" "kartta", mutta "mapat Finland" "Suomen kartta". Lisäksi maskuliinien monikonpääte "-im" muuttuu muotoon "-ej". Eräillä substantiiviryhmillä konstrukti voi kyllä olla hyvinkin toisennäköinen kuin absoluuttinen muoto; hyviä esimerkkejä tästä ovat ns. segolaattisubstantiivit (ryhmä toiseksi viimeiseltä tavulta painotettuja maskuliineja), joilla ei yksikössä ole erityistä konstruktimuotoa, mutta monikossa sitäkin merkillisempiä: "sefer" "kirja", "sfarim" "kirjat" (normaali monikkomuoto), "sifrei" "...n kirjat" (monikon konstrukti). Yleensä konstruktien muodostamista säätelevät selvät säännöt, mutta joidenkin sanojen konstruktimuodot tulee opetella erikseen. Fidžin kieli
Vokaaleja on viisi. Kaikki voivat esiintyä pitkinä ja lyhyinä. Pitkiä vokaaleja ei oppi- ja sanakirjoja lukuun ottamatta ole tapana merkitä. Glottaalifrikatiivi
Suomessa 'h' on yleensä tavallinen soinniton [h]. Vokaalien 'a', 'i' ja 'u' kanssa vokaalia vastaavassa paikassa aiheutetaan kuitenkin hankaushälyä, jotta konsonantti erottuisi: sanassa "paha" on glottaalinen, sanassa "pihi" on palataalinen ja sanassa "puhu" on pyöreä bilabiaalinen heikko frikatiivi. Lisäksi, jos 'h' esiintyy tavussa viimeisenä, kuten sanassa "pihti", on siinä alussa soinnillinen osa. Sanan alkuinen 'h' on usein myös heikko soinniton faryngaalifrikatiivi, etenkin kun seuraava vokaali on 'a'; esimerkiksi "haapa". Muinaiskreikka
Siinä missä useimmissa indoeurooppalaisissa kielissä on vain kaksi verbin genusta, kreikassa niitä on kolme: aktiivi, mediumi ja passiivi. Näistä aktiivi ja mediumi periytyvät indoeurooppalaisesta kantakielestä, passiivi tuli myöhemmin niiden rinnalle (se ei siis korvannut mediumia kuten useimmissa muissa kielissä).Esimerkkejä:Verbit voidaan jakaa karkeasti kahteen taivutuskategoriaan eli konjugaatioon.