Kuka teki ensimmäisen havainnon Neptunuksen renkaista?
Neptunuksen renkaat
Ensimmäisen havainnon Neptunuksen renkaista teki William Lassell, Neptunuksen suurimman kuun Tritonin löytäjä vuonna 1846. Hän ilmoitti nähneensä renkaan planeetan ympärillä. Hänen havaintoaan ei kuitenkaan koskaan varmistettu, ja sen ajateltiin olevan vain teoria. Ensimmäinen varmistettu renkaiden löytö tehtiin vuonna 1968, vaikka tulosta ei huomioitu ennen vuotta 1977, jolloin Uranuksen renkaat löydettiin. Pian Uranuksen renkaiden löytämisen jälkeen Villanovan yliopiston ryhmä alkoi etsiä Neptunuksen renkaita. Varmistettuja löytöjä ei kuitenkaan tapahtunut. Myöhemmin, kun Voyager ohitti Neptunuksen, sen renkaat kuvattiin.
Neptunus
Neptunusta ei voi nähdä Maassa paljain silmin. Neptunus on aurinkokuntamme planeetoiksi nykyään laskettavista kahdeksasta taivaankappaleesta (Plutoa ei enää lasketa planeetaksi) ainoa, jota ei voi nähdä Maasta paljain silmin, tosin Uranus näkyy niin heikosti, että sitäkin alettiin vasta myöhään pitää planeettana. Teleskoopilla Neptunus näyttää sinertävältä, sillä sen ilmakehän metaani suodattaa punaisen värin. Planeetalla on 14 tunnettua kuuta. Triton on kuista suurin ja parhaiten tunnettu. Neptunuksella on myös ohut rengasjärjestelmä. Neptunus säteilee noin kaksi kertaa sen Auringosta saaman energian verran. Nibiru
Lieder itse käytti olettamastaan planeetasta nimeä Planeetta X, jota aikoinaan oli käytetty oletetusta ja tähtitieteilijöiden etsimästä Neptunuksen takaisesta planeetasta, jonka väitettiin selittävän Uranuksen ja Neptunuksen rataliikkeessä havaitut epäsäännöllisyydet. Vuonna 1894 bostonilainen tähtitieteilijä Percival Lowell tuli vakuuttuneeksi siitä, että Uranuksen ja Neptunuksen havaitut radat poikkesivat hieman siitä, mikä niiden olisi laskujen mukaan pitänyt olla. Hän päätteli että niihin vaikutti tuntemattoman, vielä kaukaisemman planeetan gravitaatiovoima, ja tälle olettamalleen planeetalle hän antoi työnimen ”Planeetta X”. Constantine John Phipps
4. heinäkuuta 1773 kapteeni Phipps lähti Deptfordista matkalle kohti Pohjoisnapaa. Hänellä oli 2 laivaa, "Racehorse" ja "Carcass". Luonnontieteilijänä ja lääkärinä matkalla oli tohtori Irving ja Israel Lyons tähtitieteilijänä. Yksi "Carcass"in miehistön jäsenistä oli nuori Horatio Nelson. He purjehtivat Huippuvuorten pohjoispuolelle, mutta joutuivat jäiden vuoksi kääntymään takaisin ja saapuivat Orfordnessiin, Kaakkois-Englantiin, 17. syyskuuta. Matkan aikana Phipps ensimmäisenä eurooppalaisena kuvaili jääkarhun ja jäälokin, jotka esiintyvät hänen kirjassaan "A Voyage towards the North Pole undertaken... 1773" (1774). Neptunuksentakaiset planeetat
1840-luvulla ranskalainen matemaatikko Urbain Le Verrier käytti Newtonin menetelmiä tutkiakseen Uranuksen kiertorataa ja esitti teorian, että siihen vaikuttaa tuntemattoman planeetan vetovoima. Le Verrier arvioi planeetan mahdollisen sijaintipaikan ja lähetti laskelmansa saksalaiselle tähtitieteilijälle Johann Gottfried Gallelle. 23. syyskuuta 1846, kirjeen saapumista seuraavana yönä, Galle ja hänen oppilaansa Heinrich d'Arrest löysivät Neptunuksen. Planeetta oli lähes tarkalleen paikassa, jonka Le Verrier oli arvioinut. Kaasujättiläisten kiertoratoihin jäi silti edelleen joitakin poikkeamia, minkä vuoksi syntyi olettamuksia siitä, että Neptunustakin kauempana olisi vielä tuntematon planeetta. Neptunuksentakaiset planeetat
Neptunuksentakaisilla planeetoilla tarkoitetaan planeettoja, joiden on oletettu kiertävän Aurinkoa Neptunuksen kiertoradan takana. Asialla spekuloitiin paljon sen jälkeen, kun Neptunus oli löydetty vuonna 1846. Planeetan etsintä alkoi 1800-luvun puolivälissä, mutta saavutti huippunsa vasta 1900-luvun alussa, kun Percival Lowell alkoi etsiä planeettaa, jonka hän nimesi Planeetta X:ksi. Lowellin mukaan Planeetta X voisi selittää epäjohdonmukaisuudet kaasujättiläisten, pääasiassa Uranuksen ja Neptunuksen kiertoradoissa. Hänen mukaansa tarpeeksi suuri yhdeksäs planeetta voisi aiheuttaa Uranuksen kiertoradan häiriöt. Nicolas Fatio de Duillier
Nicolas Fatio de Duillier (26. helmikuuta 1664 – 12. toukokuuta 1753) oli sveitsiläissyntyinen matemaatikko. Hän on tunnettu työstään koskien eläinratavaloa ja roolistaan Newtonin ja Leibnizin riidassa. De Duillier keksi menetelmän vuonna 1704, jonka avulla pystyttiin poraamaan reikä rubiineihin ja safiireihin timanttiporan avulla. Tämä mahdollisti näiden jalokivien käyttämisen kellojen kivilaakereina ja tätä kautta kellojen rattaiden kitkaa saatiin pienemmäksi. Neptunus
Planeetan neljä sisintä kuuta kiertävät sitä renkaiden välissä pyöreillä radoilla. Epäsäännöllisen muotoinen Nereid löydettiin toisena Neptunuksen kuista vasta yli sata vuotta Tritonin jälkeen. Sen eksentrisyyden (0,7512) takia kuun suurin etäisyys planeetasta on seitsemän kertaa sen pienintä etäisyyttä suurempi yhden kierroksen aikana (pienin etäisyys 1 372 000 km, suurin etäisyys 9 655 000 km). Nereid ja sitä ulommat pikkukuut kiertävät planeettaa soikeilla radoilla. Myöhemmin Voyager 2 löysi kuusi uutta, pienempää kuuta. Yksi näistä kuista, Proteus, on erityinen, koska se kykenee pysymään pallomaisessa muodossa omalla painovoimallaan, mikä on erikoista sen kokoisille kohteille. Neptunuksentakaiset planeetat
Samaan aikaan vuonna 1908 Pickering teki omaa tutkimustaan ja ilmoitti, että hän oli löytänyt Uranuksen kiertoradan avulla todisteita yhdeksännestä planeetasta. Hän kutsui sitä "Planeetta O:ksi", koska O on aakkosjärjestyksessä seuraava kirjain Neptunuksen ensimmäisen kirjaimen N:n jälkeen, ja oletti kiertoradan säteeksi 51,9 AU ja kiertoajaksi 373,5 vuotta. Tämäkään yritys hänen tähtitornissaan Arequipassa, Perussa, ei tuottanut minkäänlaista tulosta. Lowell ilmoitti näihin aikoihin, että "planeetan nimi O tulee luultavasti termistä "nothing at all"". Pickering etsi myös muita transneptunisia planeettoja, jotka hän oli nimennyt kirjaimilla P, Q, R, S, T ja U, tuloksetta vuoteen 1932 asti. Magnetismi
Euroopassa kompassia ja sen käyttöä navigoinnissa kuvasi ensimmäisenä Alexander Neckam noin vuonna 1187. Vuonna 1269 Petrus Petegrinus kirjoitti teoksen "Epistola de magnete", jossa magneettien ominaisuuksia ensimmäisen kerran kuvattiin laajasti. Vuonna 1282 magneettien ja kompassin ominaisuuksista kirjoitti laajasti islamilainen fyysikko, tähtitieteilijä ja maantieteilijä Al-Ashraf.
Vuonna 1600 tähtitieteilijä William Gilbert julkaisi teoksensa "De Magnete, Magneticisque Corporibus, et de Magno Magnete Tellure" (”Magneeteista, magneettisista kappaleista sekä suuresta magneetista, Maasta”). Siinä hän kuvasi monia koetuloksiaan terrellaksi nimittämällään Maan mallilla. Koetulostensa perusteella hän päätteli, että Maa itse on magneettinen ja että juuri siitä syystä kompassineula osoittaa pohjoiseen. Aikaisemmin ilmiön syyksi oli arveltu, että Pohjantähti olisi voimakkaasti magneettinen tai että pohjois­navalla olisi suuri magneettinen saari, joka vetäisi kompassin­neulaa puoleensa. Neptunuksen renkaat
Neptunuksen renkaat koostuvat pääasiassa viidestä päärenkaasta, jotka avaruusluotain Voyager 2 löysi vuonna 1989. Tiheydeltään ne ovat verrattavissa paljon suurempiin mutta vähemmän tiheisiin Saturnuksen päärenkaisiin. Muuten Neptunuksen renkaat ovat pölyiset ja huomaamattomat. Ne muistuttavat läheisesti Jupiterin renkaita. Friedrich Zander
Friedrich Zander (, "Fridrih Arturovitš Tsander", ; 23. elokuuta 1887 – 28. maaliskuuta 1933) oli koko maailman ja Neuvostoliiton rakettitekniikan pioneereja. Hän rakensi Neuvostoliiton ensimmäisen nestemäistä ajoainetta käyttävän raketin ja kehitti avaruustekniikan matemaattista teoriaa.
Zander syntyi Riiassa baltiansaksalaiseen perheen lapseksi. Hänen isänsä Artur Konstantinovitš oli lääkäri. Fridrih opiskeli insinööriksi. Hän innostui tuolloin Konstantin Tsiolkovskin teorioista. Hän kiinnostui eniten Marsin tutkimuksesta. Hänellä oli tapa tokaista itselleen ”Kohti Marsia”, mutta hän myös teki ratalaskelmat, miten Marsiin voi lentää. Hän julkaisi ensimmäisen tutkimuksensa vuonna 1908, jossa hän pohti planeettojenvälistä miehitettyä lentoa. Hellas Planitia
Valtavan kokonsa vuoksi Hellas Planitia oli Marsin ensimmäisiä pinnanmuotoja, jotka havaittiin kaukoputkella. Giovanni Schiaparelli antoi sille nimeksi "Hellas" (Kreikka). Törmäysallas tunnettiin jossain vaiheessa myös nimellä Lockyer Land, englantilaisen tähtitieteilijän Sir Joseph Norman Lockyerin mukaan. Lockyer oli italialaisen tähtitieteilijä Antoniadin mukaan laatinut ensimmäisen todella luotettavan kartan Marsista. Saturnuksen renkaat
Saturnuksen uloimpia renkaita, joka sijaitsee noin 3 000 km A-renkaan ulkopuolella. Se löydettiin vuonna 1979 avaruusluotaimen Pioneer 11 ottamista kuvista. Rengas on kapea, vain muutamia satoja kilometrejä leveydeltään. Sen sisä- ja ulkopuolella kiertää kaksi paimenkuuta, Prometheus ja Pandora. Neptunuksen luola
Neptunuksen luola ("Grotta di Nettuno") on Italiaan kuuluvalla Sardinian saarella. Se sijaitsee lähellä Algheron kaupunkia olevalla Capo Caccian niemellä. Luola löydettiin 1700-luvulla, ja sille annettiin nimi roomalaisten meren jumalan Neptunuksen mukaan. Saturnuksen renkaat
Se ulottuu 128 Saturnuksen säteen päästä aina 207 säteen päähän saakka planeetan keskustasta, eli on hieman lähempänä kuin Saturnuksen uloin kuu Phoebe. Phoebe kiertää planeettaa keskimäärin noin 215 Saturnuksen säteen etäisyydellä. Uusi rengas on 27 astetta kallellaan Saturnuksen päiväntasaajaan ja muihin renkaisiin nähden. Rengas muodostuu hyvin harvasta pölystä ja jäästä ja on siksi näkyvän valon aallonpituuksilla lähes näkymätön. Se kuitenkin voitiin havaita lähettämänsä infrapunasäteilyn avulla. Renkaan hiukkasten oletetaan olevan (mikrometeoroidien ja suurempien kappaleiden) törmäyksistä Phoebeen, niillä on vastakkainen kiertosuunta seuraavaan sisempään kuuhun Japetukseen nähden. Renkaan materiaali ajautuu hitaasti sisäänpäin johtuen auringon säteilyn heijastumisesta, ja näin ollen pommittaa hiukkasilla Japetuksen etupuolta. Tämä voisi selittää kuun kaksivärisyyden, joko suoraan tai katalyyttisesti. Japetuksen peittävä tumma aine voi olla Japetuksesta itsestään, jään suotautumisprosessista sublimoitumalla lämpimämmiltä alueilta, tiivistyen kylmemmille alueille . Renkaan olemassaolon ennusti jo 1970 luvulla Cornellín yliopiston professori Joseph Burns. Löydön tekivät Anne J. Verbiscer ja Michael F. Skrutskie (University of Virginia) ja Douglas P. Hamilton (University of Maryland). Löytö julkaistiin "Nature"-lehdessä. William Herschel
Herschel löysi Saturnuksen kuiden ohella Uranukselta kaksi ensimmäistä kuuta, Titanian ja Oberonin, vuonna 1787. Hän ei nimennyt löytämiään neljää kuuta itse, vaan hänen poikansa John Herschel nimesi ne isänsä kuoleman jälkeen – Enceladusin ja Mimasin vuonna 1847 sekä Titanian ja Oberonin 1852. Herschel löysi ja luetteloi noin 2 900 sumumaista kohdetta, kuten galakseja ja kaasusumuja, joista useimpien hän aluksi oletti olevan Linnunradan kaltaisia tähtijärjestelmiä, mutta joiden hän myöhemmin katsoi kuuluvan osaksi Linnunrataa. Tähtitieteelliset symbolit
Neptunukselle esitettiin aluksi useita eri nimiä ja myös useita symboleja. Nimeä Neptunus esitti alun perin Urbain Le Verrier, joka samalla esitti myös atrainta eli Poseidonin kolmi­kärkeä planeetan symboliksi. väittäen virheellisesti, että ranskalainen Bureau des Longitudes olisi sen jo virallisesti hyväksynyt. Ranskalaisissa almanakoissa kuitenkin käytettiin Uranuksesta aluksi nimeä "Herschel" ja Neptunuksesta nimeä "Leverrier", mutta elokuussa 1847 Bureau des Longitude vahvisti nimen Neptunus. Nokian Renkaat
Autonrenkaiden tuonti vapautui vuonna 1956, joka merkitsi Suomen Gummitehtaalle uutta kilpailutilannetta. Suomen Gummitehdas Oy muutti nimensä vuonna 1957 Suomen Kumitehdas Osakeyhtiöksi ja suuntasi panostuksia vientimarkkinoille, päätuotteenaan Hakkapeliitta-talvirenkaat. Ruotsiin perustettiin myyntiyhtiö Finska Gummi AB, josta tuli myöhemmin Nokian Däck AB. Samana vuonna tuotiin markkinoille yhtiön ensimmäinen nastarengas Kometa-Hakkapeliitta. Neptunus
Neptunus oli aurinkokunnan uloin tunnettu planeetta löytämisestään vuoteen 1930, jolloin Pluto löydettiin. Pluto kuitenkin menetti statuksensa planeettana vuonna 2006, ja Neptunuksesta tuli jälleen Aurinkokunnan uloin planeetta. Gliese 436 b
Gliese 436b:n löysivät vuonna 2004 yhdessä "Carnegie Institute of Washingtonin" ja "University of California, Berkeleyn" planeettojen etsimistä varten perustetun tiimin Paul Butler ja Geoffrey Marcy. Yhdessä 55 Cancri e:n kanssa Gliese 436b oli ensimmäinen Neptunuksen kokoluokkaa oleva, aurinkokunnan ulkopuolelta löydetty planeetta. Neptunuksentakaiset planeetat
Vuonna 1909 tähtitieteilijä Thomas Jefferson Jackson See, joka tunnettiin itsekeskeisenä toisinajattelijana, esitti että "Neptunuksen takana oli varmasti yksi, mutta luultavasti jopa kaksi tai kolme planeettaa". Hän nimesi ensimmäisen planeetan alustavasti "Oceanukseksi" ja määritteli planeettojen todennäköiset radan säteet 42, 56 ja 72 AU:n pituisiksi. Hän ei kuitenkaan antanut mitään tietoa siitä, miten oli päätellyt planeettojen olemassaolon. Ei myöskään tiedetä, yrittikö hän koskaan etsiä planeettoja. Johann Gottfried Galle
Johann Gottfried Galle (9. kesäkuuta 1812 – 10. heinäkuuta 1910) oli saksalainen tähtitieteilijä, joka tunnetaan Neptunuksen löytäjänä. Johannes Kepler
Kepler järjesti ja käsitteli Tyko Brahen tuottaman havaintoaineiston, ja tulokset tuottivat huomattavia parannuksia planeettojen liikkeiden tuntemukseen. Tulokset tunnetaan nykyään Keplerin lakeina. Kepler julkaisi kaksi ensimmäistä lakiaan vuonna 1609 kirjassaan Astronomia nova. Ensimmäinen laki kuuluu: "planeetat kiertävät Aurinkoa elliptisillä radoilla siten, että Aurinko on radan toisessa polttopisteessä". Keplerin toinen laki oli kahdesta ensimmäisestä laista ensimmäisenä ratkaistu: "Säde, joka yhdistää Auringon ja planeetan, pyyhkäisee saman pinta-alan aikayksikössä, toisin sanoen kiertolaisen nopeus on suurin lähellä Aurinkoa ja etäällä sen nopeus on pienempi". Toukokuun 15. vuonna 1618 Kepler keksi kolmannen lain koskien planeettojen liikkeitä: "Kiertoajan toinen potenssi on verrannollinen puoliakselin pituuden kolmanteen potenssiin". Kepleriltä kului kaikkiaan yhdeksän vuotta planeettaliikkeen lakien löytämiseen. Hänellä ei ollut käytettävissään analyyttista geometriaa eikä differentiaalilaskentaa. Vasta Isaac Newton onnistui muodostamaan fysikaalisen selityksen Keplerin empiirisille laeille. William Lassell
William Lassell (18. kesäkuuta 1799 – 5. lokakuuta 1880) oli brittiläinen tähtitieteilijä. Hän löysi Tritonin 10. lokakuuta 1846; Johann Gottfried Galle oli löytänyt Neptunuksen vain hieman aiemmin, 23. syyskuuta. Newtonin renkaat
Newtonin renkaat ovat kehämäisiä kuvioita, jotka muodostuvat tasaisen ja lievästi kuperan lasilevyn kosketuspinnalle, kun levyt painetaan yhteen. Ne voidaan havaita sekä lasipinnoista heijastuneessa sekä niiden läpi kulkeneessa valossa, mutta heijastuneessa valossa renkaat näkyvät paljon selvemmin. Valkoisessa valossa renkaat ovat monivärisiä, monokromaattisessa valossa, kuten laservalossa, yksivärisiä. Neptunuksen renkaat
Renkaita tutkittiin tarkasti, kun "Voyager 2" ohitti Neptunuksen elokuussa 1989. Luotaimen ottamista kuvista kerättiin tietoa ja sitä verrattiin aiemmin tehtyihin havaintoihin. Voyager 2 kuvasi renkaat erilaisissa suhteissa Aurinkoon. Tämän takia ossa kuvista valonlähde oli takana, osassa sivussa ja osassa edessäpäin.. Tutkimus johti Neptunuksen kuuden sisimmän kuun sekä Adamsin renkaan löytämiseen. Tessellaatio
Vuonna 1619 Johannes Kepler tutki yhtenä ensimmäisistä tessellaatioita järjestelmällisesti. Teoksessaan "Harmonices Mundi" hn kirjoitti säännöllisistä ja semiregulaarisista tessellaatiosta. Hän oli mahdollisesti ensimmäinen, joka tutki ja selosti hunajakennojen ja lumihiutaleiden kuusikulmaisia muotoja. Neptunuksen renkaat
Voyagerin ohituksen jälkeen Hubble-avaruusteleskooppi ja Maassa olevat teleskoopit ovat tutkineet Neptunuksen kirkkaimpia renkaita, Adamsia ja Le Verrieriä. Ne eivät kuitenkaan näy hyvin edes teleskooppien avulla. Heikoimmat renkaat ovat edelleen liian näkymättömiä tutkittavaksi. Alfred Nobel
Vaikka Alfred Nobel siirtyi etupäässä räjähdysaineiden suunnitteluun 1860-luvulla, hän keksi lisäksi monia muitakin asioita paitsi sitä ennen, myös sen jälkeen. Hänellä oli noin sata erilaista patentoitua keksintöä. Moni näistä keksinnöistä jäi tosin vain suunnitelman asteelle. Nobel sai ensimmäiset patenttinsa 1850-luvulla ilmanpainemittarista, kaasumittarista ja vedenkulutusmittarista, joskin yhtään näistä patenteista ei sovellettu käytäntöön. Vähän myöhemmin hän suunnitteli skotlantilaisille kaivostyöläisille lampun, jossa voitiin käyttää tavallista öljyä, jotta heidän ei tarvinnut käyttää Nobelin räjähdysöljyä ja näin välttää sen käyttämistä dynamiittiin. 1870-luvulla Nobel suunnitteli junanvaunun, joka kulki veturin edellä ja ilmoitti sille radalla olevasta esteestä ajoissa. Neptunuksen renkaat
Neptunuksen päärenkaat nimettiin viiden historiallisen tähtitieteilijän mukaan, jotka vaikuttivat Neptunuksen löytämiseen vuonna 1846: Gallen, Le Verrierin, Lassellin, Aragon ja Adamsin. Neptunuksella on myös jonkin verran nimeämättömiä renkaita kuunsa Galatean kiertoradan läheisyydessä. Muut kuut, Naiad, Thalassa ja Despina kiertävät vapaassa tilassa renkaiden välissä. Isaac Newton
Koulussa Isaac piti eniten opiskelusta yksin ja mekaanisten esineiden rakentelusta. Hän rakensi muun muassa tuulimyllyjä, vesikelloja ja aurinkokelloja. Hänen väitetään myös keksineen nelipyöräisen vaunun, jota ratsastaja ohjaa. Hän myös aiheutti yhden ensimmäisistä ufohavainnoista lennättämällä myöhään illalla leijaa, johon oli sidottu paperilyhty. Urbain Le Verrier
Le Verrier voitti Royal Astronomical Societyn kultamitalin vuosina 1868 ja 1876 sekä Copley-mitalin 1846. Eräs Neptunuksen renkaista on nimetty hänen mukaansa, kuten on asteroidi 1997 Leverrier. Hänen nimensä on myös yksi 72:sta Eiffel-torniin kaiverretusta. Jupiterin renkaat
Jupiterin renkaat ovat koostumukseltaan lähinnä pölyä ja ovat siitä syystä erittäin harvat ja himmeät. Renkaat koostuvat neljästä pääosasta: tiheästä halosta, suhteellisen kirkkaasta ja harvasta päärenkaasta sekä kahdesta sisäosiltaan tiheästä ja reunoja kohti harventuvasta renkaasta. Uloimpia renkaita ruokkivat Amalthea ja Thebe. Kahta sisempää rengasta ruokkivat Metis ja Adrastea sekä pienemmät tuntemattomat kappaleet meteoriititörmäysten tuloksena. Nokian Renkaat
Kelirenkaan pohjalta kehitettiin Nokialla ensimmäinen henkilöauton talvirengas vuonna 1936, jonka nimeksi tuli Lumi-Hakkapeliitta. Renkaan pintamallissa oli portaittainen poikittaiskuvio varustettuna niin sanotuilla "imukupeilla". Kuviointi loi hammasmaisen pidon pehmeään alustaan niin lumessa kuin liejussa. Innovaatio mahdollisti henkilöautojen käytön myös talvella. Hakkapeliitta on pysynyt Nokian Renkaiden talvirengasmalliston tuotenimenä ensimmäisestä renkaasta lähtien. HMS Neptune (1874)
Brasilia tilasi aluksen Dudgeonilta Millwallista nimellä "Independecia" ja sen köli laskettiin vuonna 1873. Aluksen ensimmäinen vesillelasku 16. heinäkuuta 1874 jäi yritykseksi, ja toisella kertaa 30. heinäkuuta alus pysähtyi ennen veteen joutumista, mikä vaurioitti pahoin aluksen pohjaa. Alusta kevennettiin, ja se saatiin onnistuneesti laskettua vesille 10. syyskuuta, minkä jälkeen se siirrettiin Samuda Brothersille Poplariin korjattavaksi. Koeajot päättyivät joulukuussa 1877, jolloin alus oli saavuttanut 14,64 solmun nopeuden koneiden tuotettua 8 832 hevosvoimaa. Britannian hallitus lunasti aluksen maaliskuussa 1878, jottei se olisi joutunut Venäjän keisarikunnalle. Neptunuksentakaiset planeetat
Vuonna 1879 Camille Flammarion huomasi, että komeetoilla 1862 III ja 1889 III oli 47 ja 49 AU:n apogeum ja ehdotti, että tuntematon planeetta olisi vetänyt ne elliptiselle kiertoradalle. Tähtitieteilijä Georges Forbes tutki asiaa ja sanoi sen todistavan Neptunuksentakaisen planeetan olemassaolon. Hän koetti laskea planeetan sijaintia komeettojen radan perusteella. Myös toinen tähtitieteilijä, David Peck Todd, piti teoriaa mahdollisena. Teorian epäilijät kuitenkin pitivät komeettojen apogeumia liian heikkona todisteena, eikä planeettaa lopulta löydettykään. Rengashaarniska
Rengashaarniska keksittiin antiikin aikaan joskus ensimmäisellä vuosituhannella eaa., mutta on epäselvää ketkä sitä ensiksi käyttivät. Varhaisimmat löydöt ovat 400-luvulta eaa. skyyttalaisesta haudasta. Tanskassa Hjortspringin suolöydön rengashaarniskat ajoittuvat 300-luvulle eaa. Rooman imperiumi törmäsi rengashaarniskoihin kohdatessaan etruskeja ja gallialaisia. Rooman armeija otti varusteen käyttöön nimellä "lorica hamata". Legioonalaiset kantoivat rengashaarniskaa, kunnes ensimmäisellä vuosisadalla jaa. sen väliaikaisesti syrjäytti kuuluisa metallivanteista koottu "lorica segmentata". Rooman armeijan Auxilia-joukot, ratsuväki ja joskus legioonalaisetkin käyttivät rengashaarniskaa tämän jälkeenkin. Kuitenkin 200-luvulla jaa. Rooman valtakunnan heiketessä ja köyhtyessä halvempi rengaspanssari syrjäytti "lorica segmentatan". Kreikaksi rengashaarniska tunnetaan nimellä "katafraktes", läpinivottu; tästä raskaan, haarniskoidun ratsuväen nimi katafrakti. 10199 Chariklo
Kentauri Charikloa ympäröi kaksi vuonna 2013 löydettyä rengasta, joiden havaitseminen oli tähtitieteilijöille yllätys. Chariklon renkaat ovat ensimmäinen löydetty rengasjärjestelmä näin pienen kappaleen ympärillä. Aikaisemmin rengasjärjestelmät tunnettiin vain Aurinkokunnan jättiläismäisiltä kaasuplaneetoilta (Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus). Benjamin Goodrich
Goodrich vaikutti siihen, että Akronista tuli ”maailman kumipääkaupunki” 1800-luvun loppupuolella. Ilmatäytteinen kumirengas keksittiin vuonna 1888, ja polkupyöräilijät nauttivat sen tarjoamasta tasaisemmasta ajosta. Autojen yleistyessä kumirenkaiden kysyntä kasvoi. Ensimmäiset autonrenkaat olivat umpikumia, mutta Goodrich kehitti ilmatäytteiset renkaat myös autoihin. Jupiterin renkaat
Jupiterilla on ympärillään renkaat, jotka tunnetaan Jupiterin renkaina. Ne olivat kolmannet renkaat, jotka Aurinkokunnasta löydettiin Saturnuksen renkaiden ja Uranuksen renkaiden jälkeen. Renkaat löysi Voyager 1-luotain, ja niitä tutki tarkemmin Galileo-luotain. Renkaita ovat tutkineet myös Hubble-teleskooppi ja teleskoopit maasta käsin. Jupiter
Jupiter on helppo havaita paljain silmin ja se tunnettiin jo esihistoriallisena aikana. Ptolemaioksen maakeskisessä maailmanjärjestelmässä se oli viides Maata kiertäneistä planeetoista sisältä päin lukien. Muiden planeettojen tapaan se siirrettiin kiertämään Aurinkoa Kopernikuksen aurinkokeskisessä mallissa. Tarkemmin itse Jupiteria tutki vasta Galileo Galilei, joka ensimmäisenä suuntasi sitä kohti hiljattain kehitetyn kaukoputken. Galilei tutki usein Jupiteria ja hän löysikin sitä kiertävät, hänen mukaansa nimetyt Galilein kuut. Cassini määritti planeetan pyörähdysajan, Friedrich Bessel sen massan. 1664 Robert Hooke havaitsi suuren punaisen pilkun. Saturnuksen renkaat
Cassinin jako on 4 800 kilometriä leveä alue A- ja B-renkaan välissä. Sen löysi Giovanni Cassini vuonna 1675. Maasta katsottuna se näyttää kapealta mustalta aukolta renkaiden välissä. Voyager-avaruusluotaimien ottamista kuvista selvisi kuitenkin että aukossa on ainesta, joka muistuttaa C-renkaan koostumusta. Cassinin jaon sisäreunassa esiintyy voimakasta resonanssia. Renkaan kappaleet kiertävät tällä alueella kahdesti Saturnuksen ympäri yhtä Mimas-kuun kierrosta kohti. Nereid
Nereid on Neptunuksen kolmanneksi suurin kuu, läpimitaltaan 340 kilometriä. Nereidin löysi Gerard Kuiper vuonna 1949. Sitä pidettiin pitkään Neptunuksen uloimpana kuuna, kunnes vuosina 2002 ja 2003 löytyi viisi uutta kuuta, jotka kiertävät vielä kauempana. Nereidin kiertorata on epäkeskisempi kuin millään muulla tunnetulla kuulla Aurinkokunnassa, vaihdellen 1 353 600 kilometristä 9 623 700 kilometriin. Tämä viittaa siihen, että se saattaa olla Neptunuksen kaappaama asteroidi tai Kuiperin vyöhykkeen kappale. Nevan rannan sfinksit
Sfinksit on tehty aikoinaan faarao Amenhotep III:lle. Kreikkalainen arkeologi löysi ne vuonna 1820. Hän päätti myydä toisen rahoittaakseen kaivauksiaan. Venäläinen matkailija näki sen ja päätti ostaa molemmat. Varainhankinta kesti niin kauan, että sfinksit ehdittiin myydä Ranskaan. Ranskalainen ostaja kuitenkin perui kaupan, ja Venäjä sai sfinksit. Niiden kuljetus oli pulmallista, jo pelkkä laivamatka kesti yli vuoden. Toinen graniittinen sfinksi on vaurioitunut toisen maailmansodan aikana. Heinrich Louis d'Arrest
Heinrich Louis d'Arrest (13. heinäkuuta 1822 – 14. kesäkuuta 1875) oli preussilainen tähtitieteilijä. Hän avusti Johann Gottfried Gallea Neptunuksen löytöön 23. syyskuuta 1846 johtaneessa tutkimustyössä. Neptunus
Yksi tärkeä ero Neptunuksen ja Uranuksen välillä on ilmaston aktiivisuus. Kun Voyger 2 ohitti Uranuksen vuonna 1986, ilmaston aktiivisuus oli erittäin vähäistä. Neptunuksen kaasukehästä puolestaan löytyi suuria, aktiivisia myrskyjä. Rhea (kuu)
Voyager 1 -luotaimen ohilennolla luotain havaitsi latautunutta elektronivirtaa Saturnuksen magneettikentässä Rheaan päin, mutta havaintoja ei tutkittu sen tarkemmin. Vasta Cassinin ohilennon jälkeen ilmiöön alettiin kiinnittää huomiota, mikä nosti epäilyksiä Rhean mahdollisesta rengasjärjestelmästä, joka koostuisi pääasiassa pienkappaleista. Kuusta otetuissa kuvissa ei kuitenkaan näkynyt merkkejä renkaista. Nasa vahvisti renkaiden olemassaolon 6. maaliskuuta 2008 ilmestyneessä "Science"-tiedejulkaisussa. Uranus
Uranus oli ensimmäinen planeetta, jonka voidaan sanoa löytyneen. Vaikka se näkyy juuri ja juuri paljain silminkin, merkittiin kohde tähdeksi useilla ensimmäisillä havaintokerroilla. Varhaisin tällainen merkintä on vuodelta 1690, kun John Flamsteed luetteloi planeetan 34 Tauriksi. Flamsteed havaitsi Uranuksen myöhemmin vielä kaksi kertaa, vuosina 1712 ja 1715. James Bradley puolestaan näki planeetan 1748, 1750 ja 1753 sekä Tobias Mayer 1756. Pierre Charles Le Monnier ei osannut yhdistää kohteesta tekemiään lukuisia havaintoja. Hän havaitsi kohteen neljästi vuonna 1750, kahdesti 1768, kuudesti 1769 ja vielä kerran 1771. Isaac Newton
Varhaisimmat Newtonin fysiikan tutkimukset kohdistuivat optiikkaan. Hän havaitsi, että väriaberraation poistamiseksi kaukoputken linssi olisi korvattava peilillä. James Gregory oli tosin jo aikaisemmin esitellyt kahdesta peilistä koostuvan kaukoputken periaatteen, mutta hän ei onnistunut valmistamaan tarpeeksi hyviä peilejä. Newton rakensi ensimmäisen peilikaukoputken vuonna 1668, ja parannetun kappaleen hän esitteli Royal Societylle vuonna 1671. Newton kehitti peilikaukoputkea noin kymmenen vuotta, mutta huonon näkönsä takia hän ei koskaan käyttänyt kaukoputkea tähtitieteellisiin havaintoihin. Uranus
Uranuksen rengasjärjestelmä löydettiin sattumalta vuonna 1977, kun James L. Elliot, Edward W. Dunham ja Douglas J. Mink tutkivat tähdenpeiton avulla Uranuksen ilmakehää Kuiperin ilmakuljetusobservatoriosta käsin. Käsitellessään havaintojensa tuloksia he huomasivat, että tähti oli kadonnut lyhyeksi aikaa viisi kertaa sekä ennen peittymistään Uranuksen taakse että sen jälkeen. Tuloksista pääteltiin renkaiden olemassaolo, joka varmistettiin visuaalisesti Voyagerin kuvista. Päärenkaita on yhteensä yhdeksän. Lisäksi Voyager löysi kaksi himmeämpää rengasta. Uloin ε-rengas on noin 40 kilometrin levyinen ja hyvin selvärajainen, sillä sen molemmin puolin kiertää kaksi paimenkuuta, Cordelia ja Ofelia. Kaikkien renkaiden paksuus on noin 100 metriä ja albedo vain noin 0,03. Renkaan kappaleet ovat pääasiassa useiden metrien kokoisia, eikä hienojakoista pölyä juurikaan ole. Neptunuksen renkaat
Lähellä Lassellin renkaan ulkoreunaa on hyvin ohut ja vaikeasti havaittava rengas, joka kiertää Neptunusta 57 200 kilometrin päässä ja on vähemmän kuin 100 km leveä. Jotkut tieteilijät kutsuvat aluetta Aragon renkaaksi François Aragon, ranskalaisen matemaatikon, fyysikon, tähtitieteilijän ja poliitikon mukaan. Kuitenkaan monissa julkaisuissa Aragon rengasta ei edes mainita.
Adamsin rengas, jonka kiertoradan säde on noin 63 930 kilometriä, on Neptunuksen uloin ja tutkituin rengas. Se on nimetty John Couch Adamsin, joka arvioi Neptunuksen sijainnin heti Le Verrierin jälkeen, mukaan. Rengas on kapea, hieman eksentrinen ja inkoitinut, ja sen keskimääräinen paksuus on 35 km. Renkaan optinen tiheys on noin 0,011 ± 0,003. Pölyn osuus renkaassa on 20–40 % ja arvioidusti pienempi kuin missään muussa renkaassa. Neptunuksen pieni kuu Galatea kiertää planeettaa Adamsin renkaan sisällä 61 953 kilometrin päässä planeetasta. Se on vaikuttanut renkaan muodostumiseen. François Arago
Vuonna 1845 Arago ehdotti tähtitieteilijä Urbain Le Verrierille Uranus-planeetan kiertoradassa olevien poikkeamien tutkimista. Poikkeamien tutkiminen johti hieman myöhemmin Neptunuksen löytämiseen. Kun Le Verrierin ja brittiläisen John Couch Adamsin välille syntyi kiista siitä, kuka oli ensimmäisenä todistanut Neptunuksen olemassaolon, Arago asettui tukemaan Le Verrieriä. Neptunuksen renkaisiin kuuluva Aragon rengas on nimetty Aragon mukaan. Chariklon renkaat
Chariklon renkaat on rengasjärjestelmä kentaureihin kuuluvan pikkuplaneetan (10199) Chariklo ympärillä. Renkaat löydettiin 3. kesäkuuta vuonna 2013 Euroopan eteläisessä observatoriossa, Chilessä Chariklon peittäessä tähden UCAC4 248-108672. Havainto oli odottamaton, sillä etsinnöistä huolimatta pikkuplaneetoilta ei ollut aikaisemmin löydetty renkaita. Tästä syystä Chariklon tähdenpeittoa tutkivat tähtitieteilijät eivät odottaneet löytävänsä renkaita. Chariklon renkaiden löytyminen oli siis ensimmäinen kerta, kun näin pieneltä kappaleelta löydettiin renkaat. Aikaisemmin rengasjärjestelmät tunnettiin ainoastaan Aurinkokunnan jättiläismäisiltä kaasuplaneetoilta (Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus). Townend-rengas
Townend-renkaan kehitti tohtori englantilainen Hubert Townend, joka toimi National Physical Laboratoryssa vuonna 1929. Patentteja tuki Boulton & Paul Ltd-lentokonetehdas.. Yhdysvalloissa rengas kulki nimellä "drag ring" ("vastusrengas"), koska se vähensi moottorin ilmanvastusta. Joseph Meunier
Joseph Meunier oli ranskalainen kelloseppä, joka keksi vapaanavan polkupyörään vuonna 1868. Ennen vapaanapaa polkupyörän polkimet olivat kiinteästi kiinni voimansiirtoa välittävässä pyörässä. Polkimet siis pyörivät samaan tahtiin kuin pyörät (). Vapaanavan ansiosta polkimet pysyivät paikoillaan tai jarruttivat pyöräilijän niin halutessa. Neptunuksentakaiset planeetat
Aluksi Lowell etsi planeettaa suunnilleen ekliptikan tasosta. Hän kuvasi taivasta valokuvakameralla ja tutki yli 200 kolmen tunnin näytettä suurennuslasilla, mutta ei löytänyt planeettoja. Tuohon aikaan Pluto oli liian kaukana, jotta sen olisi voinut löytää kyseisellä menetelmällä. Tutkittuaan ensin ehdottamansa kohdat Lowell aloitti toisen etsinnän, joka kesti vuodesta 1914 vuoteen 1916. Vuonna 1915 hän julkaisi teoksensa "Memoir of a Trans-Neptunian Planet", jossa hän arvioi, että Planeetta X:n massa olisi seitsemän kertaa Maan massa ja puolet Neptunuksen massasta, ja että kiertoradan säde olisi 43 AU. Hänen mukaansa Planeetta X olisi suuri kohde, jonka tiheys on pieni ja albedo korkea. Etsintä ei tuottanut tulosta. Urbain Le Verrier
Urbain Le Verrier havaitsi Uranuksen kiertoliikkeen poikkeavan Newtonin gravitaatiolain mukaisista ennusteista, joissa oli otettu huomioon myös tunnettujen planeettojen vetovoimat. Tästä hän päätteli, että poikkeamat aiheutuivat Uranuksen radan ulkopuolella olevasta tuntemattomasta planeetasta. Samaan tulokseen tosin oli hänen tietämättään jo aikaisemmin päätynyt John Couch Adams. Tämä planeetta, Neptunus, löydettiinkin kaukoputkella vuonna 1846 hyvin läheltä sitä kohtaa, missä Le Verrier oli laskenut sen olevan. Neptunuksentakaiset planeetat
Jo ennen Neptunuksen löytymistä oli arveltu, että yksi planeetta ei riittäisi selittämään poikkeamia. 17. marraskuuta 1834 brittiläinen amatööriastronomi, pappi Thomas John Hussey kertoi tähtitieteilijä George Biddell Airylle keskustelusta, jonka hän oli käynyt ranskalaisen tähtitieteilijä Alexis Bouvardin kanssa. Hussey kertoi ehdottaneensa Bouvardille, että Uranuksen epätavalliset liikkeet johtuvat tuntemattomasta planeetasta. Bouvard oli pitänyt sitä mahdollisena ja keskustellut asiasta Seebergin observatorion johtajan, Peter Andreas Hansenin, kanssa. Hansenin mukaan yksi planeetta ei riittäisi selittämään poikkeamia, vaan niitä pitäisi olla kaksi. Wallace Carothers
DuPontilla Carothersin työryhmä keksi 1932 neopreenin, ensimmäisen synteettisen kumin. Sen jälkeen ryhmä kiinnostui estereihin ja amideihin pohjautuvista polymeereistä ja syntetisoi ensimmäisen polyesteri-superpolymeerin, nailonin edeltäjän. Useita vuosia myöhemmin Carothers suoritti kokeita, jotka johtivat nailonin tuotantoon. S/2004 N 1
S/2004 N 1 (Neptunus XIV) on Neptunuksen pieni ja himmeä kuu, jonka löysi tähtitieteilijä Mark Showalter 1. heinäkuuta 2013 Hubble-avaruusteleskoopin vuosina 2004–2009 ottamien kuvien perusteella. Kuu on pienin Neptunuksen tunnetuista kuista, ja noin 100 miljoonaa kertaa himmeämpi kuin himmeimmät paljain silmin näkyvät tähdet. Kuun halkaisijasta on kaksi poikkeavaa arviota. Toinen arvio on 16–20 kilometriä ja toinen taas 8–10 kilometriä. Se kiertää Neptunusta 105 283 kilometrin päässä planeetan keskustasta. Jättiläisplaneetta
Kaikilla aurinkokunnan jättiläisplaneetoilla tiedetään olevan renkaat. Saturnuksen renkaat näkyvät Maahan asti hyvin. Uranukselta löydettiin renkaat vuonna 1977. Jupiterin rengas on hyvin himmeä. Renkaat ovat suunnilleen 2–3 planeetan säteen päässä sen keskustasta. Lähellä renkaita kiertää pieniä, muutaman kilometrin kokoisia kuita, kauempana satojen kilometrien läpimittaisia suuria kuita ekvaattoritasossa. Vain Neptunuksen kuujärjestelmä on tästä poikkeus, mutta silläkin on pieniä kuita ja renkaat. Renkaat ja kuut ovat planeetan päiväntasaajan tasossa. Tämä ja planeettojen kuujärjestelmien samankaltaisuus viittaa yhtenäiseen syntytapaan. Neon
Muista jalokaasuista helium löydettiin vuonna 1868 ja argon 1894, joten näiden välissä oli jaksollisessa järjestelmä aukko. Toukokuussa 1898 skottilainen kemisti William Ramsay ja englantilainen kemisti Morris Travers eristivät nestemäisestä argonista kryptonia. Kesäkuussa Travers ja Ramsay antoivat kiinteän argonin (nestemäisen ilman ympäröimänä) höyrystyä matalassa paineessa. He eristivät höyrystyvän kaasun, ja spektroskopian avulla he totesivat, että he löysivät uuden jalokaasun. Ramsayn poika Willie ehdotti uuden aineen nimeksi "novum" (), mutta William halusi nimetä aineen kreikan kielen mukaan neoniksi (), joka tarkoittaa uutta. Neptunuksen renkaat
Neptunuksen renkaissa on suuri määrä mikrometriluokan pölyä: pölyn määrällinen osuus on 20–70 prosentin välillä.. Tässä suhteessa Neptunuksen renkaat ovat hyvin samanlaiset kuin Jupiterin, joissa pölyn osuus on 50–100 %, ja hyvin erilaiset kuin Saturnuksen ja Uranuksen renkaat, joissa pölyn osuus on alle 0,1 prosenttia. Neptunuksen renkaiden hiukkaset ovat pimeää materiaa; mahdollisesti sekoitus jäätä ja säteilypohjaista ainetta. Renkaat ovat väriltään punertavia, ja niiden albedot ovat samanlaisia kuin Uranuksen renkaiden hiukkasilla ja Neptunuksen sisemmillä kuilla. Renkaat ovat niin ohuita, ettei niitä voi nähdä paljain silmin. Sekä Neptunuksen että Jupiterin renkaat ovat erittäin vaikeasti havaittavia. George Biddell Airy
Kesäkuussa 1846 Airy aloitti kirjeenvaihdon ranskalaisen tähtitieteilijä Urbain Le Verrierin kanssa, joka oli päätellyt, että Uranuksen kiertoliikkeen epäsäännöllisyydet johtuivat toistaiseksi havaitsemattomasta planeetasta. Tietoisena siitä, että Cambridgen tähtitieteilijä John Couch Adams oli esittänyt samanlaisia päätelmiä, Airy pyysi 9. kesäkuuta James Challista suorittamaan järjestelmällistä esitelmää siinä toivossa, että kunnia uuden planeetan löytämisestä tulisi briteille. Hänen kanssaan samasta kunniasta kuitenkin kilpaili berliiniläinen Johann Gottfried Galle, joka Le Verrieriltä saamiensa vihjeiden perusteella löysikin ensimmäisenä uuden planeetan, Neptunuksen. Vaikka toiseksi jäänyt Airy sai osakseen solvauksia sekä englantilaisilta että ranskalaisilta, koska hän ei ollut reagoinut Adamsin ehdotuksiin pikaisemmin, on myös väitetty, että Adamsin asiasta antamat tiedon­annot olivat epä­selviä ja hitaita ja edelleen, että uuden planeetan etsiminen ei kuulunut Astronomer Royalin tehtäviin. Uranuksen renkaat
Uranuksella on himmeät planeettaa kiertävät renkaat. Ne koostuvat tummista kappaleista, joiden koko vaihtelee pölyhiukkasista noin kymmeneen metriin. Uranus oli toinen aurinkokunnan planeetta, jolta löydettiin rengasjärjestelmä. Ceres
Vuonna 1851 Marsin ja Jupiterin välissä kiertäviä kohteita tunnettiin jo 15 (viimeisimpänä löydetty oli Eunomia symboli: ), ja ne listattiin edelleenkin etäisyytensä mukaiseen järjestykseen, kuten muutkin planeetat. J. F. Encke kuitenkin muutti sen jo samana vuonna "Berliner Astronomisches Jahrbuchissa". Encke oli ensimmäinen, joka antoi asteroideille numeroinnin ja luetteli ne löytämisjärjestyksensä mukaisesti. Hän antoi asteroideille uudenlaiset symbolit, ympyröidyt numerot, korvaamaan niiden aikaisempia symboleita. Encken aikomus ei kuitenkaan ollut erottaa asteroideja planeetoista, vaan vain helpottaa niiden symbolien merkitsemistä, sillä monet uusista symboleista olivat vaikeasti piirrettäviä, ja uusien symbolien kehittäminen yhä uusille löydetyille asteroideille oli osoittautunut hankalaksi tehtäväksi. Numerosymbolit tekivät asian paljon yksinkertaisemmaksi. Hän kuitenkin aloitti numeroinnin Astraeasta ja antoi sille uuden symbolin ①, Eunomian symboliksi tuli ⑪. Cereksestä, Pallaksesta, Junosta ja Vestasta hän käytti edelleen niiden vanhoja symboleja (, , ja ), ja listasi ne edelleenkin etäisyyden mukaan muiden planeettojen kanssa. Vuonna 1852 samassa julkaisussa hän yhä aloitti numerosymbolien käytön Astraeasta, mutta oli vaihtanut sen symbolin ympyröidyksi viitoseksi (⑤), täten myös muiden asteroidien symbolit olivat muuttuneet. Eunomian symboliksi oli tullut ⑮. Vuonna 1864 "Berliner Astronomisches Jahrbuchissa" Encke antoi Cerekselle, Pallakselle, Junolle ja Vestalle numerosymbolit ①, ②, ③ ja ④. Vähitellen näistä symboleista kehkeytyivät asteroidien järjestysnumerot. HMS Neptune (1832)
Alus tilattiin 12. helmikuuta 1823 Portsmouthin telakalta. Sen köli laskettiin tammikuussa 1827 ja alus laskettiin vesille 27. syyskuuta 1832. Alus valmistui joulukuussa 1832, jolloin se sijoitettiin reserviin. Sen valmistuskustannukset olivat 73 595 puntaa. Neptunuksentakaiset planeetat
Harrington kuoli tammikuussa 1993 löytämättä Planeetta X:ää. Kuusi kuukautta aiemmin Myles Standish oli tutkinut tietoja, joita Voyager 2 lähetti ohitettuaan Neptunuksen, ja niiden perusteella planeetan massa oli noin 0,5 % – eli suurin piirtein Marsin massan verran – suurempi kuin aiemmin oli arvioitu. Neptunuksen vaikutus Uranuksen kiertorataan laskettiin uudelleen näillä tiedoilla. Tuloksena oli, että Neptunuksen massa riitti poikkeamien selittämiseen, joten Planeetta X -teoria kumoutui. Lisäksi Pioneer 10, Pioneer 11, Voyager 1 tai Voyager 2 eivät olleet löytäneet mitään aiemmin havaitsemattomia kohteita aurinkokunnan ulkopuolella. Nykyään suurin osa tähtitieteilijöistä uskoo, ettei Planeetta X:ää ole. Neptunus
Maasta vuonna 2005 tehtyjen löytöjen perusteella Neptunuksen renkaat voivat olla epävakaammat kuin on aiemmin uskottu. Keckin tähtitornista vuosina 2002 ja 2003 otetuista kuvista ilmenee, että renkaat ovat pienentyneet huomattavasti verrattuna Voyager 2:n ottamiin kuviin. Nokkaeläimet
Ensimmäinen vesinokkaeläimen nahka tuotiin Eurooppaan 1700-luvun lopulla ja George Shaw sai sen tutkittavakseen. Löytöä pidettiin poikkeuksellisen hyvin tehtynä huijauksena monien muiden eläinlajihuijausten joukossa. Shaw ei kuitenkaan pystynyt todentamaan merkkejä huijauksesta, vaan joutui pitkällisten tutkimusten jälkeen kuvaamaan lajin vuonna 1799 "The Naturalist's Miscellany" -julkaisussaan. Seitsemän vuotta aiemmin hän oli jo ehtinyt kuvata nokkasiilin, mutta se ei vaikuttanut kovin kiinnostavalta tapaukselta, koska muistutti kovasti eurooppalaisille tuttua siiliä. Vasta vuonna 1802 Eurooppaan saatiin ensimmäinen täydellinen vesinokkaeläin, jolloin se voitiin varmuudella todeta aidoksi eläinlajiksi. Neptunuksentakaiset planeetat
Vuonna 1911 intialainen tähtitieteilijä Venkatesh P. Ketakar ehdotti, että olisi olemassa kaksi transneptunista planeettaa, jotka hän nimesi Brahmaksi ja Vishnuksi. Hän sovelsi niihin tutkimuksia, jotka Pierre-Simon Laplace oli tehnyt Jupiterin kuista. Kolme sisintä kuuta, Io, Europa ja Ganymedes, ovat lukkiutuneet Laplacen resonanssiin, 1:2:4. Ketakar ehdotti, että Uranus, Neptunus ja transneptuniset planeetat olivat samankaltaisessa resonanssissa. Hänen laskujensa mukaan Brahman kiertoradan säde olisi 38,95 AU ja kiertoaika 242,28 Maan vuotta (3:4 -resonanssi Neptunuksen kanssa). Kun Pluto löydettiin 19 vuotta myöhemmin, ilmeni että sen kiertoradan säde (39,48 AU) ja kiertoaika (248 Maan vuotta) ovat melko lähellä Ketakarin arvioita, mutta Pluton resonanssi Neptunuksen kanssa on 2:3. Kuitenkaan ei ole varmaa, miten Ketakar päätyi laskelmiinsa, eikä toista planeettaa löydetty koskaan. Nokian Renkaat
Vuonna 1961 esiteltiin ensimmäinen varta vasten nastoitettavaksi suunniteltu talvirengas Kometa-Hakkapeliitta. Rengas otti huomioon talviautoilun vaihtelevat olosuhteet: nasta piti jäisellä ja itse rengas pehmeällä alustalla. Nokian nastarengas nousi suuren maailman tietoisuuteen Monte Carlo -rallien myötä 1960-luvuilla, kun nastoitetut renkaat osoittautuvat ylivoimaiseksi vuoristoetapeilla. Positroni
Neljä vuotta myöhemmin Carl David Anderson havaitsi näitä antimateriahiukkasia ensimmäisen kerran avaruudesta maahan säteileviä hiukkasia tutkiessaan ja antoi niille nimen "positron". Hän käytti hiukkasten havaitsemiseen sumukammiota, joka oli täytetty superjäähdytetyllä höyryllä. Kun varattu hiukkanen lävistää tällaisen kammion, syntyy hiukkasen kulkureitille silminhavaittavia nestetippoja. Mars
Vuonna 1947 tähtitieteilijä Gerard Kuiper löysi Marsin kaasukehästä hiilidioksidia. Hän ei kuitenkaan uskonut napalakkien koostuvan hiilidioksidijäästä. Vuonna 1950 uskottiin Marsin kaasukehän sisältävän enimmäkseen typpeä ja vähemmän hiilidioksidia. Samana vuonna Tombaugh, Öpik ja Ralph B. Baldwin väittivät että Marsissa on lukuisia kraattereita niin kuin Kuussa. Kuiper väitti 1956 Marsin tummien, muuttuvien alueiden olevan pölyn peittämiä laavakenttiä. Samaan tulokseen tuli venäläinen V. V. Šaranov. Samoihin aikoihin McLaughlin väitti Marsin olevan vulkaanisesti aktiivinen, ajatus jota monet muut vastustivat. Neptune Orbiter
Neptune Orbiter on NASAn ehdotettu miehittämätön avaruusalus, joka lähetettäisiin tutkimaan planeetta Neptunusta. On ajateltu, että se laukaistaisiin noin vuonna 2016 ja siltä kestäisi 8-12 vuotta saavuttaa planeetta, kuitenkaan NASAn sivustoilla ei mainita tarkkaa laukaisupäivää. Neptune Orbiterin uskottaisiin vastaavan moniin kysymyksiin planeettaa kohtaan. Sen tärkein tehtävä olisi kerätä tietoa Neptunuksen ilmakehästä ja säästä, sen renkaista ja sen kuista, etenkin Tritonista. California Institute of Technology on ehdottanut suunnitelmaa Neptune Orbiterin tehtäväksi. Myös Idahon yliopistosto ja Boeing ovat tehneet vastaavia ehdotuksia. Olympiarenkaat
Urheiluhistorioitsija Karl Lennatzin mukaan olympiarenkaita luodessaan de Coubertinia saattoi innoittaa Dunlop-renkaiden mainos. Noihin aikoihin paroni oli tutkiskellut tarkkaan aikakauslehteä, jossa oli kuvituksena viisi polkupyörän rengasta. Henri Lloyd
Paremmin ”Mr. Henrinä” tunnettu Henri Strzelecki harrasti purjehdusta ja huomasi raskaiden öljykangastakkien ongelmat ulkovaatteina. Hän kiinnostui uudesta nailon-tekokuidusta ja alkoi kehittää siitä uudenlaisia vedenpitäviä vaatteita Angus Lloydin kanssa perustamassaan yrityksessä. He keksivät käyttää nailonia metallin sijasta myös vetoketjuissa, jolloin niiden korroosio-ongelmat poistuivat. Kiinnitykseen ja kiristykseen he alkoivat käyttää nopeatoimista tarranauhaa. He ottivat käyttöön myös uuden Gore-Tex-materiaalin testattuaan sitä ensin tuhansia tunteja avomeripurjehtijoiden käytössä. Erik Prosperin
Prosperin oli kuuluisa kiertoratojen laskija: komeettojen, planeettojen ja niiden kuitten. Hän laski Uranuksen (löydetty vuonna 1781) ja sen kuitten kiertoradat. Hän oli myöskin ensimmäinen joka laski asteroidi 1 Ceresin kiertoradan vuonna 1801. Nokian Renkaat
Alusta lähtien renkaiden testaukseen osallistuivat ammattiliikennöijät sekä taksiautoilijat. Renkaiden testaus testiajojen kautta lisääntyi 1960-luvulla. Esimerkiksi nastojen kestoikää testattiin yhdessä Tampereen taksiautoilijoiden kanssa valvotusti viisitoista miljoonaa kilometriä. Neptunus
Löydön jälkeen oli useita kansallismielisiä kiistoja siitä, että oliko Neptunuksen löytäjä ranskalainen vai britti. Myöhemmin saavutettiin konsensus siitä, että molemmat saivat kunnian löydöstä. Vuodesta 1966 amerikkalainen tähtitieteilijä Dennis Rawlins on kyseenalaistanut Adamsin osuutta löydöstä perustellen sen historiallisiin dokumentteihin Greenwichin tähtitornissa. Hänen mukaansa ”Adams ei ansaitse yhtä suurta tunnustusta planeetan löytämisestä kuin Le Verrier, sillä kunnian pitäisi kuulua henkilölle, joka sekä arvioi planeetan paikan että sai tähtitieteilijät etsimään sitä”. Giovanni Domenico Cassini
Cassini toimi professorina Bolognassa vuodesta 1650. Hän siirtyi 1669 Pariisin observatorion johtajaksi. Siellä työskennellessään hän osallistui uuden astemittauksen kehittelyyn, löysi neljä Saturnuksen kuuta ja Saturnuksen renkaiden välisen Cassinin jaon, määritti ensimmäisen kerran Auringon parallaksin sekä selvitti kysymyksen Kuun asennon näennäisestä heilahtelusta. Neptunus
Heikkoja tummia renkaita on havaittu Neptunuksen ympärillä – ne eivät kuitenkaan ole Saturnuksen renkaiden suuruusluokkaa. Renkaiden löytymisen aikoihin otaksuttiin, etteivät renkaat olisi täydellisiä, mutta Voyager 2 -luotaimen välittämä tieto kumosi nämä oletukset. Despina
Despina on Neptunuksen kuu. Se löydettiin heinäkuussa 1989 Voyager 2 -luotaimen ottamista kuvista. Kuu on epäsäännöllisen muotoinen ja siellä ei ole havaittu geologista aktiivisuutta. Koska Despina kiertää Neptunuksen synkronisen kiertoradan alapuolella, vuorovesivoimat aiheuttavat hiljalleen kuun lähestymisen kohti Neptunusta. Kuu tuleekin lopulta törmäämään Neptunukseen tai hajoamaan sitä ennen renkaaksi Neptunuksen ympärille (saavuttaessaan Rochen rajan). Akselin kaltevuus: 0,080° (suhteessa Neptunuksen päiväntasaajaan). Planeettakuntien synty
Alessandro Morbidelli ja muut tutkijat loivat niin sanotun Nizzan mallin, jonka mukaan Uranus ja Neptunus ehtivät muodostua, koska syntyivät nykyistä lähempänä Aurinkoa ja vaelsivat niin sanottujen migraatiomekanismien avulla ulommas.
Tällöin selittyy myös Kuiperin vyöhyke, josta ulospäin vaeltavat planeetat imivät ja sinkosivat vetovoimallaan ensimmäiset taivaankappaleet pois.
Morbidellin mukaan Uranus ja Neptunus ehkä vaihtoivat paikkoja keskenään Kemian historia
Pneumaattinen kemia tarkoittaa kaasujen tutkimusta. Suurin pneumaattisen kemian kehittäjä oli Stephen Hales, joka kehitti laitteen, jolla pystyi keräämään kaasuja. Tällä laitteistolla Hales mittasi kaasujen määriä, mutta ei tutkinut niiden ominaisuuksia. Joseph Black todisti kaasun olevan erillinen entiteetti. Black kuumensi magnesiumkarbonaattia, jolloin keräysastiaan tiivistyi vähän vettä, joten oli synnyttävä myös muuta ainetta, sitoutunutta ilmaa. Joseph Priestley huomasi, että sitoutunut ilma, hiilidioksidi, ei pidä yllä palamista ja että sen pystyi sekoittamaan veteen, jolloin syntyi soodavettä, hiilihappoa. Hän sai kerättyä useita typen oksideja Halesin laitteistolla. Henry Cavendish valmisti ensimmäisen kerran vetyä 1776 ja nimesi sen "metalleista syntyneeksi palavaksi ilmaksi". Galileo Galilei
Galilei havainnoi Linnunrataa, jota aiemmin pidettiin kaasusumuna, ja havaitsi sen olevan niin tiheä tähtipaljous, että Maasta katsoen se näyttää pilveltä. Hän havaitsi monia paljaalle silmälle liian himmeitä tähtiä. Tähän joukkoon kuului myös Neptunus, jonka hän havaitsi 1612 ja 1613 mutta ei tunnistanut planeetaksi. Antikytheran kone
Saksalainen filologi Albert Rehm oli ensimmäisiä, joka vuonna 1905 ymmärsi laitteen olevan tähtitieteellinen laskulaite. Ioánnis Theofanídis yritti ensimmäisenä rakentaa rekonstruktion koneesta vuodesta 1929 alkaen. Koneen tutkimus oli kuitenkin sen kunnon vuoksi vaikeaa, ja pysähtyi pitkäksi aikaa. Derek J. de Solla Price aloitti koneen tutkimuksen vuonna 1951 ja julkaisi siitä ensimmäisen artikkelin "Scientific American" -lehdessä vuonna 1959. Hän muun muassa esitti ensimmäisen arvion koneen hammasrattaiden lukumäärästä ja kunkin rattaan hampaiden lukumäärästä. Vuonna 1974 Price julkaisi uuden tutkimuksen, jossa hampaiden lukumäärästä esitettiin korjatut arviot sekä kuvattiin tähän perustuen kunkin rattaan todennäköinen tehtävä koneistossa, sillä hampaiden lukumäärä kertoo sen, millaisen jako- tai kertolaskun kaksi toisiinsa kytkettyä ratasta suorittaa. Uusi tutkimus perustui ensimmäisiin koneistosta otettuihin röntgenkuviin, jotka otti kreikkalainen radiologi Charálampos Karákalos. Tutkimusmatkat pohjoisnavalle
On kiistelty siitä, kuka kävi ensimmäisenä pohjoisnavalla. Ensimmäinen täysin varmasti pohjoisnavalla käynyt retkikunta oli Pavel Kononovitš Senkon lentokoneella vuonna 1948 kulkenut retkikunta, joka mittasi sijaintinsa tarkasti. Vuonna 1968 Ralph Plaisted vaelsi lumikiitäjällä pohjoisnavalle jäätä pitkin, ja 1969 Wally Herbert vaelsi koiravaljakolla ensi kertaa todistetusti pohjoisnavalle. Suomalaisryhmä hiihti pohjoisnavalle vuonna 1984. 90-luvulla pohjoisnaparetkistä tuli rikkaiden seikkailijoiden huvia, ja muutama yritys järjestää nykyään huoltopalveluja kaupallisille matkoille. Neptunuksen renkaat
Neptunuksella on viisi havaittavaa rengasta, jotka ovat planeetasta poispäin Galle, Le Verrier, Lassell, Arago ja Adams. Neptunusta kiertää silti luultavasti kevyttä ja vaikeasti havaittavaa materiaalia Le Verrier- ja Galle- renkaiden välissä, ja mahdollisesti myös kauempana. Kolme Neptunuksen renkaista ovat ohuita, paksuudeltaan vain 100 kilometriä tai vähemmän, mutta Gallen ja Lassellin paksuus voi olla jopa 2,000-5,000 km. Neljä pientä Neptunuksen kuuta kiertävät planeettaa renkaiden sisällä: Naiad ja Thalassa Gallen ja Le Verrierin välissä, Despina Le Verrierin lähellä ja Galatea Adamsin lähellä. Neptunus
Planeetta on saanut nimensä roomalaisen meren jumalan Neptunuksen mukaan, ja sen symboli on Neptunuksen kolmikärki (). Planeetta löydettiin 23. syyskuuta 1846. Sitä on lähietäisyydeltä tutkinut vain yksi avaruusalus, luotain Voyager 2 vuonna 1989. Vulkanus (planeetta)
Selitykseksi poikkeamalle hän esitti, että Merkuriuksen ja Auringon välissä olisi vielä yksi planeetta. Samaan tapaan hän itse oli Uranuksen liikkeitä tutkimalla ja lasku­toimitusten avulla päätellyt Neptunuksen olemassaolon, ennen kuin se oli löydetty. Neptunium
Neptunium oli ensimmäinen löydetty transuraani. Sen löysivät Edwin McMillan ja Philip Abelson Berkeleyssä vuonna 1940. He pommittivat neutroneilla uraania, jolloin syntyi neptuniumia. Samaan aikaan Berliinissä Kurt Starke mahdollisesti valmisti neptuniumia kollegoidensa Fritz Strassmannin ja Otto Hahnin laboratoriossa, mutta he eivät julkaisseet tuloksia toisen maailmansodan takia vasta kuin vuonna 1942. Neptunium on nimetty Neptunus-planeetan mukaan. Se myös sijaitsee uraanin ja plutoniumin välissä jaksollisessa järjestelmässä samoin kuin Neptunus sijaitsee Uranuksen ja Pluton välissä. Kompassi
Kiinalaisten kompassien esiasteita tunnetaan jo ainakin Taistelevien läänitysvaltioiden ajalta (475–221 eaa.). Näistä kehittyi edelleen käytössä oleva luopan. Ensimmäinen eurooppalainen merkintä kompassista on 1190-luvulta Alexander Neckam teoksessa "De naturis rerum". Arabimaissa kompassi mainitaan ensimmäisen kerran 1200-luvun puolessavälissä. Ei tiedetä, onko kompassi keksitty Euroopassa itsenäisesti, vai onko se kulkeutunut Eurooppaan Kiinasta. Kiinalaisen ja eurooppalaisen kompassin tärkein ero on siinä, että Kiinassa neulan merkitty kärki osoittaa etelän suunnan, kun taas Euroopassa kärki osoittaa aina pohjoisen. Kiinalaiset jakoivat tuuliruusun 24 osaan, eurooppalaiset puolestaan 16 osaan ja edelleen 360 asteeseen. Neptunus
Neptunuksen uloimmalla kuulla, Nesolla, on suurempi kiertosäde ja kiertoaika kuin millään muulla tunnetulla kuulla. Siltä kuluu Neptunuksen kiertämiseen 25 vuotta etäisyydellä, joka on keskimäärin 125 kertaa Maan ja Kuun etäisyys. Saturnuksen renkaat
Saturnuksen renkaat ovat rengasjärjestelmä jättiläisplaneetta Saturnuksen ympärillä. Ne koostuvat lukemattomista jäähitusista ja jäämurikoista sekä kivikappaleista ja pölystä. Renkaat löysi Christian Huygens 1655, vaikka Galileo Galilei oli nähnyt Saturnuksen renkaat epätarkalla kaukoputkella kahtena kuuna. Saturnuksen renkaita on monen värisiä ja niissä on kaksi tunnetumpaa ja suurempaa aukkoa, Cassinin jako ja Encken jako. Aukkoja luovat Saturnuksen kuiden vetovoiman aiheuttamat ratahäiriöt ja ne vaikuttavat myös joidenkin renkaiden pitkäikäisyyteen. Magneettinen pohjoisnapa
Ensimmäisenä magneettiselle pohjoisnavalle saapui 31. touko­kuuta 1831 James Clark Ross, joka havaitsi sen sijaitsevan Boothian niemimaalla, Cape Adelaidessa (). Tämän jälkeen kesti yli 70 vuotta, ennen kuin paikalla seuraavana kävi Roald Amundsen vuonna 1903 purjehtiessaan ensimmäisenä Luoteisväylän läpi. Amundsen havaitsi magneettisen navan edelleen olleen lähellä Rossin ilmoittamaa paikkaa.
Kolmantena magneettisen pohjois­navan saavuttivat vuonna 1947 kanadalaiset tutkimus­matkailijat Paul Serson ja Jack Clark, jotka totesivat sen siirtyneen Allen Lakeen, Walesin prinssin saarelle (), noin 400 kilometriä luoteeseen siitä paikasta, josta Ross ja Amundsen olivat sen löytäneet. Edeltä­jis­tään poiketen he saapuivat paikalle lento­teitse, minkä vuoksi matka kävi paljon nopeammin, ja he saattoivat määrittää magneetti­navan paikan varsin tarkasti Sersonin keksimän elektronisen magnetometrin avulla Neso
Neso on epäsäännöllistä rataa kiertävä Neptunuksen kuu, joka löydettiin 14. elokuuta 2002. Sen kiertoradan säde on 48 miljoonaa kilometriä, jolla se on Aurinkokunnan kauimpana planeetastaan kiertävä kuu. Se tunnetaan myös nimillä S/2002 N 4 ja Neptune XIII. Kumi
Etelä- ja väli-Amerikan intiaanien tiedetään käyttäneen kumipalloja peleissä jo ennen eurooppalaisten saapumista. Ensimmäisiä kumin käyttökohteita oli pyyhekumi, jonka keksi englantilainen Joseph Priestley 1770. Toinen historiallinen maininta kumista Euroopassa samalta vuodelta 1770 kertoo, että Edward Nairne myi raakakumikuutioita kaupassaan Lontoossa. Pyyhekumeiksi tarkoitettuja paloja myytiin hämmästyttävän korkeaan kolmen sillingin kappalehintaan. Saturnus
Saturnuksen valtavat renkaat ovat sen kuuluisin piirre. Saturnuksella on seitsemän nimettyä päärengasta. Viimeisin uusi rengas havaittiin vuonna 2009. Galileo Galilei havaitsi ne ensimmäisenä teleskoopillaan vuonna 1610, mutta hän ei ilmeisesti osannut sanoa, mitä havainnosta olisi pitänyt ajatella. Hän kirjoitti: ”Saturnus ei ole yksin, vaan se muodostuu kolmesta kappaleesta, jotka melkein koskettavat toisiaan eivätkä koskaan liiku tai muutu toisiinsa nähden. Ne ovat suorassa linjassa toisiinsa nähden, ja keskimmäinen Saturnus on noin kolme kertaa suurempi kuin laidoilla olevat renkaiden reunat.” Hänen mukaansa Saturnuksella oli myös ”korvat”. Vuonna 1612 renkaat olivat vaakatasossa Maahan nähden, jolloin ne näyttivät katoavan. Seuraavana vuonna ne ilmestyivät jälleen, mikä hämmensi Galileita entisestään.
Vasta vuonna 1655 Christiaan Huygens ratkaisi renkaiden arvoituksen käyttämällä paljon Galileon kaukoputkea voimakkaampaa teleskooppia. Giovanni Domenico Cassini päätteli 1676, että Saturnuksen rengas muodostuu useista pienemmistä renkaista, joiden välissä on aukkoja. Suurin näistä aukoista nimettiin Cassinin jaoksi. Neptunus
Neptunuksen kiertoaika Auringon ympäri on yli 164 vuotta. Heinäkuun 12. päivänä 2011 se tuli tehneeksi ensimmäisen täyden kierroksen sen jälkeen, kun se löydettiin.