Mitä on pedagogiikka?
Pedagogiikka
Pedagogiikka tarkoittaa tapaa, jolla opetus järjestetään, sekä sen näkemyksellisiä kasvatuksellisia periaatteita. Pedagogiikka-sanalla on historiallisesti ollut useita merkityksiä. Se on tarkoittanut 1) koko kasvatustieteen tieteenalaa, 2) kasvatus- ja opetusoppia, 3) kasvatus- tai opetusoppia, 4) opetus- tai kasvatustaitoa, 5) kasvatuksellisia suuntauksia (kuten Steiner-pedagogiikka) sekä 6) tietyn kohdealueen kasvatustieteellistä opetusta ja tutkimusta (kuten erityispedagogiikka, korkeakoulupedagogiikka tai yliopistopedagogiikka). Pedagogiikan kreikankieliset kantasanat ovat "paidia" () ja "ágō" (, "johtaa"); tässä "paidia" viittaa lapsiin, minkä vuoksi aikuisopetusta ei aina lasketa pedagogiikan osaksi (katso andragogiikka). Kreikankielen sana "paidagogos" eli pedagogi tarkoittaa sananmukaisesti käännettynä lapsen ohjaajaa tai kasvattajaa eli opettajaa. Pedagogiikka
Pedagogiikalla perustellaan koulutuksen tavoitteita, arvoja ja käytäntöjä, sekä menetelmävalintoja. Perusteluissa voidaan korostaa joko yhteiskunnan etua tai yksittäisen oppijan etua. 2000-luvun Suomessa makrotason pedagogiikka on välineellistynyt (kriittisesti puhutaan "ohennetusta pedagogiikasta") ja hakee koulutuksesta nimenomaan hyötyä yhteiskunnalle. Pedagogiikka
Makrotasolla pedagogiikka tarkoittaa valtion ja kuntien tasolla koulutusjärjestelmäratkaisuja ja niiden koulutuspoliittisia ratkaisuja. Mesotasolla sana tarkoittaa koulun tapaa järjestää opetus ja sen perustelut opetussuunnitelmassa. Mikrotasolla pedagogiikka tarkoittaa opettajan tapaa järjestää opetuksena sekä ratkaisujen takana olevaa opetusnäkemystä.
Montessoripedagogiikka
Montessoripedagogiikan pääperiaatteen voi kiteyttää: "Auta minua tekemään itse". Oppimistilanteessa montessoriohjaajan tehtävä ei ole johtaa toimintaa vaan tarjota apua kun lapsi itse sitä tarvitsee. Lapsella on vapaus valita työtehtävänsä itse, ja hänelle luodaan työrauha tehtävän loppuun viemiseksi. Steinerkoulu
Steinerpedagogiikan keskeisiä lähtökohtia on olettamus ihmisen henkisestä ydinolemuksesta, ikäkausiin perustuva opetus ja temperamenttioppi. Muotoilut poikkeavat jonkin verran, mutta perustaltaan kyse on Steinerin antroposofisesta maailman- ja ihmiskuvasta. Rudolf Steiner totesi ensimmäisen steinerkoulun avauspuheessa, että "Waldorf-koulusta emme halua tehdä maailmankatsomuskoulua... antroposofia ei ole mikään opetussisältö, mutta pyrimme soveltamaan antroposofiaa käytännössä." Steiner itse ymmärsi ja ilmaisi olevansa huolissaan, että antroposofian opettaminen saattoi haitata koulun asemaa. Hänen ohjeensa oli, että opetuksen tulisi neljällä ensimmäisellä luokalla olla sellaista, että oppilaissa heräisi tunne, että luonnossa on henki ("spirit") ja että henki ilmenee materiassa, joka näkyy eri tavoilla luonnossa ilmenevissä muodonmuutoksissa, metamorfooseissa. Vasta ylemmillä luokilla nuorten kanssa voi käsitellä kohtaloa, milloin jotain tapahtuu sattumalta milloin jokin on karman määräämää. Opetuskeinoja ovat sadut ja tarinat. Sosiaalipedagogiikka
Sosiaalipedagogiikan tunnetuimpia vaikuttajia olivat muun muassa Platon sekä Rousseau. Rousseau eritteli 1700-luvulla kasvatuksen yhteiskunnallisia edellytyksiä ja vaati radikaalisti sen pedagogista organisointia. Samaan aikaan myös muut ranskalaiset valistuksen ajan ajattelijat suuntasivat huomionsa muun muassa kasvatuksen yhteiskunnallisiin kytkentöihin vaatien pedagogisia uudistuksia. Tätä vaihetta sosiaalipedagogiikan historiassa voidaan pitää merkittävänä sen oppihistorian kannalta. Pestalozzi ja Fröbel nähdään käytännön kasvatustyössä näkyvän sosiaalipedagogiikan tienraivaajina. Ranskan vallankumouksen aikaan sosiaalipedagogiikka nähtiin rauhanomaisena vaihtoehtona vallankumouksen periaatteiden ja ihanteiden edistämiselle yhteiskunnassa. Siihen aikaan heräsi sosiaalinen tietoisuus, jonka myötä kasvatuksen yhteiskunnallinen luonne alettiin tiedostaa pedagogiikassa uudella tavalla. Tämän aatehistoriallisen näkökulman kautta tavoitteeksi tuli kasvattaa ihmiset itsestään huolehtivina subjekteina yhteiskunnan jäsenyyteen. Didaktiikka
Yksi vakiintuneimmista tavoista luokitella didaktiikkaa on jakaa se opetustapahtuman tutkimiseen, oppimisen tutkimiseen eli opetusmenetelmäoppiin sekä opetussuunnitelman tutkimiseen eli opetussuunnitelmaoppiin. Lars Stenbäck
Eräänlaisen hyvityksen Stenbäck sai kymmenen vuotta myöhemmin vuonna 1854, kun tuntemattomiksi jääneet professoriystävät kehottivat häntä hakemaan teologiseen tiedekuntaan perustettua Suomen ensimmäistä pedagogiikan professuuria. Hänen virkaa varten laatimansa virkaväitöskirja herätti julkista huomiota ja sai kritiikkiä erityisesti J. V. Snellmanilta. Pietististen näkemystensä kanssa johdonmukaisesti Stenbäckin näkemys koulutuksesta oli uskonnollisesti ahdas ja koulutuksen sivistävää tehtävää halveksiva sekä sen käytännössä sivuuttava. Hän luopui professuurista vain yhden lukukauden jälkeen, jonka jälkeen koko virka siirrettiin pois teologisesta tiedekunnasta. Kasvatustiede ei ollut Stenbäckin ala eikä hänellä ollut pätevyyttä sen akateemiseen opettamiseen. Koulutuskysymyksissä hän muiden samanhenkisten Pohjanmaan pappien kanssa jäi historiaan myös kansakoulun vastustajana. Didaktiikka
1950-luvulla kehitettiin kansakoulua, 1960-luvulla alkoi peruskoulukokeilu ja 1970-luvulla siirryttiin peruskouluihin. Peruskoulun oppiaineksessa korostettiin tiedonhankintaa, persoonallisuuden kehitystä sekä ongelmanratkaisutaitoja. Opetusmenetelmät olivat oppilaskeskeisiä, eriyttäviä sekä teknologisia (kielistudiot, piirtoheittimet). Opetusteknologia saapui kouluihin 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin pinnalle nousi behavioristinen oppimiskäsitys, ohjelmoitu opetus sekä usko opetuskoneisiin ja oppilaiden käyttäytymisen hallintaan. Elämyspedagogiikka
Elämyspedagogisessa toiminnassa korostetaan nimenomaan henkilökohtaisia kasvuprosesseja, mutta nähdään myös, että oppimista tapahtuu vuorovaikutuksessa muiden ihmisten kanssa elämyksiä ja haasteita kohdatessa. Elämyspedagogisen toiminnan kolme keskeistä käsitettä ovat pää, sydän ja käsi. Näitä kolmea osa-aluetta tulee elämyspedagogisessa toiminnassa hyödyntää ja ne luovat elämyspedagogisen toiminnan perustan:Elämyspedagogiikka määritellään tavoitteelliseksi ja tietoiseksi kasvuprosessiksi, joka tapahtuu omakohtaisen oppimisen kautta luonnossa ja ryhmässä, ja se tarjoaa tuen ja turvallisuuden tunteen. Uudet olosuhteet luovat seikkailun ja elämyksellisyyden. Kouluttajan rooli on käynnistää, mahdollistaa, tukea ja seurata prosessia. Kouluttaja on osa ryhmää ja hänen tehtävänsä on tehdä itsensä tarpeettomaksi. Elämyspedagoginen kouluttaminen on osa kouluttajan omaa oppimisprosessia ja mukanaoloa toisten oppimisprosessissa. Elämyspedagogiikka on väline tavoitteiden saavuttamiseksi, ei koskaan itsessään tavoite. Elämyspedagogiikan keskiössä on tässä ja nyt, hetkessä eläminen, oppijoiden kunnioittava kohtaaminen ja arvojen arvostaminen. Arvojen arvostaminen on omien arvojen tiedostamista, niiden perusteiden ja sisältöjen tuntemista ja toisten arvojen ymmärtämiseen ja kunnioittamiseen pyrkimystä. Ammatillinen opettajakoulutus
Ammatillisiin opettajankoulutukseen kuuluu opetusharjoittelun lisäksi kasvatustieteen opintoja, ammattipedagogiikan opintoja ja muita opintoja. Opinnoilla saavutetaan tiedot ja taidot opiskelijoiden oppimisen ohjaamisessa ja opetusalan kehittämisessä. Opetus järjestetään opetus- ja kulttuuriministeriön vahvistamisessa opettajankoulutusohjelmissa. Behaviorismi
Behavioristisen oppimiskäsityksen taustalla on luonnontieteellinen ajattelu, jossa ihmisen ja eläimen oppiminen nähdään samanlaisena. Oppija on ”tyhjä taulu” (tabula rasa), johon kokemukset ja aistihavainnot piirtävät tietoa. Keskeisiä pedagogisia periaatteita ovat vahvistaminen, välitön palaute, opeteltavan aineksen pilkkominen pieniin osiin ja virheellisten vastausten nopea sivuuttaminen. Oppimistilanteessa käyttäytymistä säädellään ulkopuolelta joko palkitsemalla toivottua käytöstä (vahvistaminen) tai rankaisemalla ei-toivottua (heikentäminen). Tavoitteena on synnyttää ärsyke-reaktiokytkentöjä, joissa ympäristöstä tuleva ärsyke muodostaa opitun reaktion. Inkeri Vikainen
Vikainen kehitti Turun yliopistossa opetusopin opetustieteeksi perustamalla opetustieteen linjan 1970. Vikainen kirjoitti "Kasvatus"-lehdessä, että opetustieteellinen linja on aiheellinen empiirisen opetuksen tutkimuksen lisäännyttyä. Sen ei kuitenkaan tarvinnut ”merkitä sitä, että systemaattiset opetusopit syrjäytyisivät vaatimuksista, vaikka linjan lopullisena tavoitteena onkin ohjata tieteelliseen ajatteluun opetuksenkin problematiikassa”. Opetustieteen linja oli käytössä cum laude- ja laudatur -vaiheissa vuoteen 1980 asti. Se lakkautettiin, koska opetukseen suuntautuminen tuli uuden opettajankoulutuslaitoksen tehtäväksi, joten kasvatustieteen laitoksen ei ollut enää syytä huolehtia opettajille kuuluvasta opetustieteestä. Leikillisyys (oppimisessa)
Leikillisyys oppimisessa tarkoittaa oppimisympäristöä, joka tarjoaa eri vuorovaikutustilanteissa toteutuvia mahdollisuuksia ohjaamiseen, leikkimiseen ja oppimiseen. Psykologiassa leikin katsotaan olevan lapsen ensisijainen oppimismuoto, jolla tämä oppii sosiaalisia ja kognitiivisia taitoja, kehittää tunteitaan sekä itsetuntoaan. Leikillisyyttä hyödynnetään koulutuksessa lähinnä esikouluissa. Elektroniikka
Laajempia määritelmiä ovat antaneet alaa tutkivat insinöörit sekä standardointijärjestö. Suomen Akatemian tieteen keskustoimikunnan elektroniikkajaoston mietintö vuodelta 1974 on seuraavanlainen: ”"Elektroniikka on teknologia, jossa puolijohdeainetta, elektroniputkia ja muita elektronisia komponentteja käytetään hyväksi toteutettaessa mitä erilaisimpia järjestelmiä, tiedonsiirtoa ja käsittelyä, koneistojen automaattista valvontaa ja ohjausta ynnä prosessisuureiden niin tieteellistä kuin käytännöllistäkin mittausta varten."”
Sähköalan kansainvälinen standardisoimisjärjestö International Electrotechnical Commission (IEC) sanoi vuonna 1956, että ”"elektroniikka on se tieteen ala, joka käsittelee sähkön johtumista tyhjiössä, kaasussa ja puolijohteessa sekä näihin ilmiöihin perustuvien laitteiden sovellutuksissa."” Pedagogiikka
Kouluopetuksen eriyttäminen tason mukaan auttaa lahjakkaita oppilaita hyötymään koulusta. Aiemmat tutkimukset yhdistänyt tutkimuskatsaus havaitsi, että lahjakkaiden erityisohjelmat olivat ensisijaisia, mutta luokan tai luokkien opettaminen tasoryhmittäin ja oppilaan siirtäminen etuajassa ylemmälle vuosiluokalle auttoivat. Sen sijaan Luokkien muodostaminen tason mukaan ei auttanut paljonkaan. Opettaminen
Yleisimmillään opetuksen voidaan nähdä olevan ympäristötekijöiden säätelyä, jolla pyritään muuttamaan kasvattien käyttäytymistä tiettyjen tavoitteiden mukaisesti. Leikillinen oppimisympäristö
Leikillisessä oppimisympäristössä oppiminen nähdään kokonaisvaltaisena prosessina. Päämääränä on oppiainerajat ylittävä oppimiskokemus, jonka aikana perinteisestä luokkahuonetyöskentelystä poiketen voidaan opiskella esimerkiksi pelisisältöjä rakentamalla tai pelaamalla erilaisissa peilillisissä ympäristöissä. Tällainen oppimisprosessi voi tukea oppisisältöjen opiskelun lisäksi mm. ongelmanratkaisutaitoja ja mediataitoja. . Oppimisessa korostuu pelkän tiedon vastaanottamisen sijaan toiminnallisuus ja osallistuminen tiedon tuottamisen prosesseihin. Opettajan rooli on tiedollisen auktoriteetin sijaan olla enemmänkin ohjaaja, joka tukee oppijaa oppimis- ja opiskeluprosessin eri vaiheissa. Didaktiikka
Erkki Lahdes jatkoi opetusoppien julkaisua halki vuosikymmenien: "Peruskoulun uusi opetusoppi" 1974, "Peruskoulun didaktiikka" 1986 sekä "Peruskoulun uusi didaktiikka" 1997. Vuoden 1974 opetusopissa korostuivat ajan koulu-uudistuksen periaatteet, kova didaktiikka, kasvatusoptimismi ja tavoiteoppiminen. Perusteet löytyivät Benjamin Bloomin kouluoppimisen teoriasta sekä Stanley Clarken opettamisen teoriasta. Vuoden 1986 opetusopissa behaviorismi oli väistynyt kognitivismin ja konstruktivismin alta. Uusina asioina kirjassa mainittiin piilo-opetussuunnitelma, kehystekijät sekä aihekokonaisuudet. Vuoden 1997 opetusopissa taustalla oli konstruktivistinen oppimiskäsitys sekä humanistinen psykologia, mutta kirja julkaistiin juuri koulutuspolitiikan muuttuessa. Sosiaalipedagogiikka
Sosiaalipedagogisessa toiminnassa toteutuvat seuraavat periaatteet: itseapuun auttaminen, yhteisön kasvatuspotentiaalin sekä yksilön tai yhteisön itsekasvatuspotentiaalin vahvistaminen, dialogisuus, ylisukupolvinen ajattelutapa, kriittinen tietoisuus, osallistuminen ja osallistaminen, toiminnallisuus ja elämyksellisyys. Yksilöltä odotetaan itsetietoista yhteiskunnan jäsenyyttä, kriittisen ja vastuullisen suhteen luomista siihen yhteiskuntaan, jossa elää ja johon kuuluu. Sosiaalipedagogiikka
Sosiaalipedagogiseen työhön kuuluu koko ihmisen elinkaari, lapsuudesta vanhuuteen. Sovellusalueita voidaan luokitella esimerkiksi sosiaalisten ongelmien mukaan, kuten avuttomuus, köyhyys, poikkeavuus tai syrjäytyminen. Keskeisiä työmuotoja erilaisiin toimintakenttiin ovat esimerkiksi erilaiset toiminnalliset pedagogiat ja terapiat, yhteisökasvatus, pedagoginen ryhmätyö ja yksilö- ja perhekohtainen neuvonta sekä dialogisuus. Freinetpedagogiikka
Freinet ei halunnut olla kaikkitietävä ja täydellinen osaaja, siksi hän haastaa jatkuvasti kasvattajia eli opettajia, kanssakasvattajia, vanhempia jne. ottamaan kantaa kaikkiin pedagogisiin perusväittämiinsä, joissa hän on kiteyttänyt kasvatuksellisen ajattelunsa. Nämä perusväittämät siis käsittelevät ihmisen olemusta, lapsen reaktioita ja opetusmetodeja. Vain tällä tavalla vapaa ja tasa-arvoinen yksilö voi kehittyä ympäristössä jossa nämä arvot ovat jatkuvasti esillä ja missä ne ovat oleellinen osa jokapäiväistä toimintaa ja elämää. Didaktiikka
Kari Uusikylä ja Päivi Atjonen julkaisivat vuonna 2000 kirjan "Didaktiikan perusteet", jota pidetään vanhan suomalaisen didaktiikan puolustuspuheena. Kirja kritisoi oppimisen tutkimuksen ylivaltaa ja toteaa, että konstruktivismi on arvokas lisä, mutta koska se tutkii oppimista, se ei voi korvata didaktiikkaa, joka käsittelee opetusta. Kirjassa opetuksen nähdään koostuvan opettamisesta sekä oppimisesta ja uutena mallina esiteltiin opetus-opiskelu-oppimismalli. Suggestopedia
Suggestologia tutkii suggestion vaikutusta ihmiseen. Suggestologian soveltamista opetukseen sanotaan suggestopediaksi. Suggestopedian peruskäsite on suggestio. Suggestio on osa kaikkea viestintää, sitä ei ole vain sanoissa vaan myös sanattomassa viestinnässä kuten äänessä, eleissä, ilmeissä, liikkeissä, väreissä, sisustuksessa ja kuvissa. Montessoripedagogiikka
Montessoripedagogiikka on lapsikeskeinen kasvatusmenetelmä, jonka perusti italialainen pedagogi Maria Montessori. Yksi sen keskeisimmistä kasvatustavoitteista on lapsen itsenäistymiskehityksen tukeminen, johon kuuluu lapsen omatoimisuuteen perustuva ohjaus ja aikuisen tasavertainen asenne lapseen. Lapsen kehitystä tuetaan hänen erityiset kehitys- ja herkkyyskautensa huomioiden. Kasvatus tapahtuu valmistellussa oppimisympäristössä, jossa lapsilla on omiin kiinnostuksen kohteisiinsa perustuva vapaus kokeilla itse. Erityispedagogiikka
Erityispedagogiikka on laaja tieteenala, joka pyrkii löytämään vammaisten ja muiden erityistä tukea tarvitsevien ihmisten oppimaan auttamiseen soveltuvia teoreettisia lähestymistapoja, toimintamalleja ja käytänteitä, sekä tutkii oppimistilanteissa poikkeavasti käyttäytyviä ja poikkeavan lahjakkaita oppijoita. Sosiaalipedagogiikka
Sosiaalipedagogisessa työssä voidaan erottaa eri tasoja: yksilöllinen ohjaus ja neuvonta, ryhmässä ja ryhmän kautta tapahtuva pedagoginen vaikuttaminen, erilaisissa yhteisöissä toimiminen, ihmisten aktivointi toimintaan. Erityisenä tasona voidaan erottaa pedagoginen perhetyö eli perhekasvatus, vanhempainkasvatus. Kaikilla sosiaalipedagogisen työn tasoilla tärkeää on pyrkimys sosiaalisten ongelmien ehkäisyyn ja lievittämiseen, ihmisten yhteiskunnallisen identiteetin vahvistamiseen ja selkiyttämiseen, elämänhallinnan tukemiseen sekä osallisuuden ja osallistumisen edistämiseen. Työssä suositaan luovaan toimintaan perustuvia työmuotoja jotka ovat musiikki, kuvataiteet, seikkailu, draama, kirjallisuus ja muut vastaavat inhimillisen aktiviteetin alat. Montessoripedagogiikka
Lähtökohtana on mahdollisuuksien luominen lapselle mahdollisimman vapaaseen ja luonnonmukaiseen kehitykseen sekä yksilöityyn opetukseen. Lasta kannustetaan juuri omien edellytystensä mukaisesti kunakin kehityskautena. Leikillisyys (oppimisessa)
Montessoripedagogiikka korostaa lapsen itseohjautuvaa toimintaa, jota opettaja seuraa, sovittaen lapsen oppimisympäristön tämän kehitystasolleen sopivaksi. Pelillistäminen
Pelillistämisellä tarkoitetaan pelien dynamiikan ja mekaniikan soveltamista eri ympäristöihin, kuten erilaisissa verkkopalveluissa, koulutuksessa tai työelämässä. Pelillisyyttä käytetään tuomaan elämyksellisyyttä ja miellyttävyyttä uusiin ympäristöihin ja sen tarkoituksena on edistää palvelunkäyttäjien osallistumista ja sitoutumista käytettyyn palveluun peleistä tuttujen ominaisuuksien avulla. Pelillisyyden lähikäsitteeksi voidaan ajatella myös leikillisyys-termiä.
Pelillistäsessä otetaan vaikutteita itseohjautuvuuden psykologiasta, jonka oletusarvona on, ettei ihminen ole vain robotti. Reaktioiden automaation lisäksi -- ulkoinen motivaatio -- pelillisyyttä voidaan rakentaa myös sisäisen motivaation (intrinsic motivation) teorioiden pohjalta. Oppimispelissä tämä tarkoittaa sitä, että oppija tarttuu aiheeseen siitä kulmasta, esimerkiksi koululainen pyramiidiin, rakentaen tietoa, esimerkiksi yhdistäen historian ja maantieteen opintoja. Lopputuloksena on pysyvämpi oppimisjälki, kun oppimista on kannustettu siten, että oppija tarttuu aiheeseen autonomisesti häntä itseään kiinnostavassa aiheessa. Kriittinen pedagogiikka
Kriittisen pedagogiikan eri aikoina ja eri paikoissa syntyneissä ja elävissä suuntauksissa tutkitaan yhteiskunnan ja kasvatuksen muutoksia ja kehitetään yhteiskunnallisen muutoksen keinoja. Eräät painottavat jokapäiväisestä elämästä ja erilaisista yhteiskunnallisista ja ruohonjuuriliikkeistä lähtevää muutosta sekä erilaisia pedagogis-poliittisia uudistuksia. Toiset tähdentävät, että oikeudenmukainen yhteiskunta voidaan saavuttaa vain kumoamalla ensin kapitalistiset tuotanto- ja sosiaaliset suhteet. Välittävässä kannassa ajatellaan yhteiskunnallisen muutoksen olevan yleensä hidasta, mutta jatkuvaa, ja päättyvän lopulta kapitalismin kumoutumiseen monien yhteensulautuvien tekijöiden vaikutuksesta. Teologia
Nykyaikaisten teologien mukaan teologia oppina jumalasta (eli teologia antiikin merkityksessä) tai teologia, joka käyttää peruslauseinaan ilmoituksen kautta uskottuja totuuksia (eli teologia keskiaikana hyväksytyssä merkityksessä), eivät kuulu tieteelliseen tutkimukseen. Sen sijaan ne ovat nykyaikaisen akateemisen teologian, erityisesti systemaattisen teologia, tutkimuskohteita. Puolueettoman, tieteellisen teologisen tutkimuksen mahdollisuutta on kuitenkin myös arvosteltu. Esimerkiksi Wolfhart Pannenberg on katsonut, että teologian tehtävänä on etsiä sitä, mitkä Jumalaa ja jumalallisia asioita koskevat asiat ovat tosia ja mitkä epätosia. Freinetpedagogiikka
Kasvatus ei Freinetpedagogiikan mukaan ole ainoastaan opettajan ja oppilaan vuorovaikutustilanne, vaan se on osa yhteisöllistä prosessia. Vain osallistumalla toimivan yhteisön elämään lapsi voi oppia tasa-arvoiseksi ja yhteisvastuulliseksi kansalaiseksi. Tällaisessa yhteisössä kasvatustapahtumassa ovat mukana kaikki siihen yhteisöön tavalla tai toisella kuuluvat, niin talonmiehet kuin lapsen vanhemmatkin. Aristoteles
Poetiikka eli runousoppi liittyy puolestaan läheisesti retoriikkaan, sillä siinä käsitellään puheen tyyliä ja hyvää jäsennystä. Aristoteles selvitti myös tragedian, komedian ja epiikan tyylisuuntia sekä muun muassa metaforan käsitettä. Hänen mukaansa runoudessa ja kaikessa kerronnassa keskeisintä oli jäljittely. Tragediassa ja epiikassa jäljiteltiin korkea-arvoisia ja komediassa puolestaan vähempiarvoisia ihmisiä. Aristoles kehitti erityisesti tragedian teoriaa. Hänen mukaansa tragedia muodostaa juonellisen kokonaisuuden, jossa on selkeä alku, keskikohta ja loppu. Keskeistä oli "katharsis", emotionaalinen puhdistuminen, jossa katsojat saattoivat puhdistua erilaisista tunteista katsoessaan näytelmän henkilöiden kärsivän. Karl Mager
Magerilaisessa kehityslinjassa käsitettä on tulkittu pedagogiikan ja ihmisen yhteisöllisyyden sisällöllisestä yhteenkuuluvuudesta käsin. Tällöin sen pohjalta on luotu kasvatuskeskeisiä yhteiskuntafilosofisia ja sosiologisia teorioita, joissa sen alaan on sisällytetty: sosiaalisaatiota koskevat pedagogiset toimenpiteet, yhteiskunnalliselle kehitykselle välttämätön kasvatus ja siihen liittyvä lasten- ja nuortenhuolto, ajatus kasvatuksen yhteiskunnallisia kytkentöjä tutkivasta tieteestä, tulkinta, jossa sosiaalipedagogiikka on käsitetty opiksi kasvatuksesta yhteisyyteen ja elämään yhteiskunnassa. Opetus.tv
Pedagogisen näkökulman lisäksi lähtökohtana oli tarve laadukkaalle ja sopivassa muodossa 
olevalle oppimateriaalille. Yksittäiseen aiheeseen keskittyvät, videopohjaiset opetusvideot olivat sopiva ratkaisu. Niissä
opettaja selittää ja havainnollistaa käsiteltävää aihetta videon välityksellä. Esimerkiksi
pitkän matematiikan lukiokurssin asiat käsitellään lyhyissä, keskimäärin 5–10 minuuttia
pitkissä videoissa, jolloin oppiminen tapahtuu pienissä, tehokkaissa annoksissa. Andragogiikka
Andragogiikka on teoria aikuisen oppimisesta. Käsitteen on tehnyt tunnetuksi Malcom Knowles 1960-luvulla. Andragogiikka-termi juontuu kreikankielisistä sanoista andros (mies) ja ago (ajaa, ohjata) ja tällä termillä haluttiin tehdä ero pedagogiikasta, joka ymmärretään lähinnä lasten kasvattamisena ja opettamisena. Andragogisia erityispiirteitä ovat esimerkiksi: Andragogiikka-käsite on herättänyt myös kritiikkiä ja on keskusteltu siitä onko se aikuiskoulutuksen menetelmä tai tekniikka vai vain joukko oletuksia. Sotilaspedagogiikka
Sotilaspedagogiikka on oppiaine, joka kattaa niin sotilaan perustaitojen alkeisopetuksen kuin koko sotilaallisen maanpuolustuksen koulutusperiaatteiden kehittämisen. Ohjaus (opetus)
Ohjaus on työmenetelmä ja ammatillisen keskustelun muoto. Se on myös osa sellaisen organisaation toimintaa, jolla on tiettyjä sisällöllisiä tavoitteita esimerkiksi ura- tai opinto-ohjauksessa. Ohjausta tehdään esimerkiksi koulutuksessa, työhallinnossa, kuntoutuksessa, sosiaali- ja terveydenhuollossa, syrjäytymistä ehkäisevissä hankkeissa ja organisaatioiden johtamisessa. Uskontopedagogiikka
Uskontopedagogiikka eli kateketiikka on kasvatustieteen ala, joka tutkii uskonnon opetusta. Ala kuuluu myös käytännölliseen teologiaan. Pragmatistinen kasvatusfilosofia
Pragmatistinen kasvatusfilosofia on teorioiden käytännön toimivuutta ja käytäntöön välittömästi sitoutuvuutta, yhteisöllisyyttä, ongelmalähtöistä oppimista ja demokratiaa painottava kasvatustieteen ajatussuuntaus. Sosiaalipedagogiikka
Sosiaalipedagoginen työ kohdistuu sinne, missä ihmisen yhteiskunnallinen subjektius, osallistuminen ja osallisuus, sosiaalinen identiteetti, elämänhallinta ja täyspainoinen itsensä toteuttaminen yhteiskunnan jäsenenä ovat puutteellisesti kehittyneitä tai uhattuina. Haasteena onkin kaikenalainen huono-osaisuus, mikä ilmenee eri ikäisten ja eri elämäntilanteissa olevien ihmisten vaikeuksina selviytyä arjen tehtävissä. Filosofiakäsitykset
Filosofia on Niiniluodon mukaan kriittistä ajattelua ja keskustelua, ei useinkaan valmiita ja lopullisia oppeja vaan pyrkimystä käsitteiden ja ajatusten selventämiseen, jäsentämiseen ja uudelleenarviointiin. Kuten muutakin tiedettä, tätä toimintaa voidaan arvioida sen uutuuden, selkeyden, tarkkuuden, systemaattisuuden, perusteellisuuden, syvällisyyden ja hedelmällisyyden mukaan. Nämä kriteerit ovat julkisia ja objektiivisia, ja siksi ne mahdollistavat myös koulukuntarajat ylittävän arvioinnin. Opettaminen
Opettaminen tarkoittaa sitä, mitä opettaja tekee osana opetusta ja on opetuksen alakäsite, vaikka maallikot usein sekoittavat nämä kaksi termiä. Opettaja voi opettaa suoraan tai epäsuorasti. Suora opettaminen on esimerkiksi luennointia, kysymistä tai kertomista. Epäsuorassa opettamisessa opettaja ohjaa oppilaat ottamaan asioista itse selvää. Opettamiseen katsotaan konstruktivistisen oppimiskäsityksen myötä kuuluvan myös ohjauksen. Ekumeniikka
Ekumeniikka on teologinen oppiaine, joka luetaan systemaattisen teologian alaan. Ekumeniikka tutkii ekumeniaa ja ekumeenista liikettä sekä yleisesti kristillisten kirkkojen yhteys- ja yhdistymispyrkimyksiä sekä niihin sisältyviä teologisia ongelmia. Herman Nohl
Nohlin henkitieteellis-hermeneuttisen sosiaalipedagogiikan tulkinnan lähtökohtana oli sosiaalipedagoginen käytäntö ja tavoitteena tämän käytännön ymmärtäminen sitä muovanneiden historiallisten, yhteiskunnallisten, kulttuuristen ja psyykkisten tekijöiden kautta. Hänen pyrkimyksenä oli herättää pedagoginen henki elämän kaikilla alueilla, joilla ihmisten välille muodostuu kasvatuksellinen suhde. Nohlin näkemys pedagogiikasta kattaa näin ihmisen elämänkaaren imeväisestä aikuisuuteen. Oppilaslähtöinen opetus
Oppilaslähtöinen opetus tarkoittaa opetusta, jossa oppiminen on kaksisuuntaista. Oppiminen on interaktiivinen prosessi, jossa oppivat sekä oppilas että opettaja, oppimisprosessi perustuu yhteistyöhön ja oppimista voidaan edesauttaa yksilöllistämällä opetusta oppijan tarpeista käsin. Indoktrinaatio
Indoktrinaation () käsite viittaa kasvatusfilosofiassa sellaiseen opettamiseen, jossa oppilas tai opiskelija asetetaan opetuksen kohteeksi, johon annetut opetussisällöt vain siirretään. Voidaan puhua myös manipulatiivisesta tai tendenssimäisestä opetuksesta. Indoktrinatiivinen opetus kantilaisesti määriteltynä on oppilaan tarkoituksellista alaikäisenä pitämistä. Oppilas ei missään vaiheessa nouse tasolle, jossa hän voisi itsenäisesti arvioida opetussisältöjen pätevyyttä. Indoktrinaatio-termin sen kielteisessä merkityksessä kehitti kasvatusfilosofi William Heard Kilpatrick 1920-luvulla Yhdysvalloissa. Sosiaalipedagogiikka
Sosiokulttuurisessa innostamisessa toiminnan tavoite on toisaalta saada aikaan sosiaalisia muutoksia yksilöiden elämään, työhön, poliittiseen aktivoitumiseen, kansalaisaktiivisuuteen, naapuruuteen ja kulttuuriin ja toisaalta muuttaa sekä yksilöllisiä, että yleisiä asenteita sosiaalisten, kulttuuristen ja vapaa-ajan toimintojen välityksellä. Kyse on vapaaehtoisuuteen perustuvasta, osallistumisen avulla aikaansaatavasta muutoksesta. Työn kohteena on ihmisen arki. Tavoitteena on edistää ihmisten järjestäytymistä ja oppimista metodien avulla tekemällä ja kokemalla. Sosiokulttuurisen innostamisen kolme ulottuvuutta ovat pedagoginen, sosiaalinen ja kulttuurinen ulottuvuus. Näillä pyritään parantamaan ihmisten elämänhallintaa omassa arkipäivässään. Missiologia
Missiologia eli lähetystiede on akateeminen teologinen oppiaine, joka tutkii uskontojen, lähinnä kristillisten kirkkojen, lähetystyötä. Missiologia luetaan systemaattisen teologian alaan. Systemaattisessa teologiassa sitä tutkitaan vaihtelevasti sekä dogmatiikan että ekumeniikan yhteydessä. Suomen yliopistojen teologisissa tiedekunnissa ei ole yhtään missiologian professuuria. Yhtenäiskoulu (Helsinki)
"Yhtenäiskoulun keskeinen olemus oli tietysti aivan uudenlainen opetus. Sen ydin ei ehkä ollut ensisijaisen keskeisesti pedagoginen, vaan ennemminkin itse opetettavan asian sisällön uudelleenarviointi. Käytännön pedagogiikka seurasi siinä ohella, ja sai monia ulottuvuuksia joita nykyään sovelletaan varsin yleisesti - ja toisia, joita soisi edes jonkun vielä soveltavan. Käsitykseni mukaan Yhtenäiskoulun alkuvaiheiden opetus oli huikeaa; opettajat olivat paitsi alojensa syvällisiä ja uutta luovia asiantuntijoita, myös melkoisia polyhistoreita. Useimmat pystyivät paikkaamaan toistensa opetusta ainakin vähän aikaa. Minäkin opetin tarvittaessa monia aineita matematiikasta uskontoon ja tyttöjen voimisteluun...," kertoo Yhtenäiskoulun alkuvaiheista koulun pitkäaikainen musiikin opettaja Kari Rydman. Sosiaalipedagogiikka
Sosiaalipedagoginen hevostoiminta on erityisesti lapsille ja nuorille suunnattua vuorovaikutuksellista toimintaa talliyhteisössä, Toimintaan kuuluu ratsastuksen ohella hevosten hoitoa ja muuta tallityötä. Vaikka sosiaalipedagogisessa hevostoiminnassa on terapeuttisia elementtejä, se ei ole varsinaista terapiaa. Työmuotona sosiaalipedagoginen hevostoiminta ei ole tarkkaan määritelty, vaan laaja kokonaisuus, jossa käytetään erilaisia sosiaalipedagogisia menetelmiä.
Sosiaalipedagogista hevostoimintaa käytetään erityisesti kuntouttavaan yhteisölliseen toimintaan sekä syrjäytymisen ehkäisyyn. Sosiaalipedagogista hevostoimintaa voidaan käyttää psykososiaalisen toimintakyvyn tukemiseen koko ihmisen elinkaaren ajan. Toiminta sopii esimerkiksi päihdeongelmaisten kuntoutukseen. Toiminnan tavoitteena on toimintakyvyn vahvistaminen ja voimaantuminen. Opetus
Opetus on didaktiikan keskeisin käsite ja tarkoittaa kasvatustavoitteiden suuntaista tavoitteellista vuorovaikutusta, joka pyrkii aikaansaamaan oppimista. Opetusta pidetään kasvatuksen tärkeimpänä osa-alueena. Nykyisin opetus käsitetään sekä systeemisenä ilmiönä että jatkuvana prosessina ja selvyyden vuoksi käytetään opetuksesta joskus nimitystä opetus-opiskelu-oppimisprosessi. Opettaminen on opetuksen alakäsite ja tarkoittaa sitä, mitä opettaja tekee osana opetusta. Kriittinen pedagogiikka
Kriittisen pedagogiikan teoriasta ja käytännöstä voidaan erottaa kolme pääsuuntaa: eurooppalainen kriittinen teoria ja kriittinen kasvatustiede, anglo-amerikkalainen kriittinen pedagogiikka ja Latinalaisessa Amerikassa syntynyt vapautuksen eli sorrettujen pedagogiikka. "Anglo-amerikkalaisen kriittisen pedagogiikan" edustajia ovat muiden muassa Henry Giroux ja Peter McLaren, ja jo paljon heitä ennen John Dewey ja Georg Counts. Paljolti Henry Giroux'n vaikutuksesta perinteessä ryhdyttiin käyttämään nimitystä kriittinen pedagogiikka. Giroux yhdisti tutkimustyössään eurooppalaisen kriittisen teorian vaikutteita latinalaisamerikkalaiseen perinteeseen, erityisesti Paulo Freiren ajatteluun. Karl Mager
Mager käytti sosiaalipedagogiikan käsitettä eri merkityksissä. Hänen käyttötavassa korostui ajatus kasvatuksen ja yhteiskunnan kiinteästä yhteenkuuluvuudesta. Magerin mukaan pedagogiikan kantava elementti on yhteiskunnallinen tai yhteiskuntaan kasvatus, jonka tulisi lähteä kunkin kulttuurin ja yhteiskunnan sisäisistä tarpeista. Sosiaalipedagogiikka
Sosiaalipedagogiikka on varhaiskasvatuksen kokonaisvaltainen viitekehys. Varhaiskasvatuksella on sekä pedagoginen, että sosiaalinen tehtävä ja ne ovat vuorovaikutteisessa suhteessa toisiinsa. Varhaiskasvatuksessa lapsi on yksilö, joka on riippuvainen perheestään, kasvuympäristöstään ja lähiyhteisöstään. Lapsen persoonallisessa ja sosiaalisessa käyttäytymisessä ja kehityksessä näkyvät lähiyhteisön muutokset, turvattomuus ja ongelmat. Päivähoidon ammatillisen henkilöstön tulee sosiaalipedagogisen viitekehyksen mukaan:Jotta päivähoidon ammattilainen pystyy tukemaan vanhempia, tulee hänen ymmärtää perheen sisäisen ja ulkoisen sosiaalisen tilanteen ja resurssit.
Sosiaalipedagoginen hevostoiminta Ken Robinson
Koulutus on ihmisten kehittämistä, eikä kehitys ole mekaanista tai lineaarista vaan hidasta ja dynaamista. Kuten kaikki elävät oliot, ihmiset menestyvät tietynlaisissa olosuhteissa ja näivettyvät toisenlaisissa. Hyvät opettajat, vanhemmat ja johtajat ymmärtävät tämän, huonot eivät. Ratkaisu on olla tekemättä koulutuksesta yhdenmukaista. Koulutus täytyy räätälöidä jokaisen lapsen ja yhteisön henkilökohtaisiin tarpeisiin vastaavaksi, sanoo Sir Ken Robinson. Mediakasvatus
Mediakasvatus on yksi aihekokonaisuus perus- ja lukio-opetuksessa, ja se on huomioitava kaikkien oppiaineiden opetuksessa. Aihekokonaisuutta kutsutaan perusopetuksessa viestintä- ja mediataidoksi ja lukiossa viestintä- ja mediaosaamiseksi. Mediakasvatuksen tavoitteina on muun muassa kehittää ilmaisu- ja vuorovaikutustaitoja ja median käyttötaitoja sekä edistää median aseman ja merkityksen ymmärtämistä. Didaktiikka
Suomen kasvatus- ja opetusopin juuret ovat Saksassa. Didaktiikka-termin esitteli alun perin saksalainen kasvatustieteilijä Wolfgang Ratke (1571–1635) ja samoin saksalainen Johann Friedrich Herbart kirjoitti opetuksen muotoa ja opetuksen sisältöä käsittelevän teoksen "Allgemeine Pädagogik" (1806). Oman vaikutteensa teki myös tšekkiläinen Johan Amos Comenius, joka kirjoitti teoksen "Didactica magna", suomeksi Suuri opetusoppi (1657). Sulautuva oppiminen
Oppimisympäristön sulattaminen tarkoittaa esimerkiksi sitä, että luokkahuone ja virtuaalinen oppimisympäristö sulautetaan yhdeksi kokonaisuudeksi, jossa oppiminen tapahtuu. Usein opetuksen sulauttaminen tarkoittaa, että sulautetaan synkronista ja asynkronista opetusta. Opetukseen voidaan myös sulauttaa erilaista pedagogiikkaa ja didaktiikkaa. Homiletiikka
Homiletiikka on käytännollisen teologian haara, joka tutkii saarnaa ja saarnan pitämistä. Perinteisesti homiletiikka on tutkinut esimerkiksi sitä, miten saarna on tehty, ja miten ihmisen sana voi olla samaan aikaan Jumalan sanaa. Nykyään tutkitaan saarnaa myös vuorovaikutustilanteena, ja homiletiikan tutkimuksessa ja opetuksessa pyritäänkin ottamaan yhä enemmän huomioon saarnan vastaanottaja ja hänen elämäntilanteensa. Opetuksen eheyttäminen
Otavan Opistolla on toteutettu ilmiöpohjaista opetusta. Ilmiöpohjainen opetus on oppiainerajoja rikkovaa ja ylittävää sekä ongelmakeskeistä. Sen lähtökohtana ovat todellisen maailman ilmiöt, joita käsitellään aidossa kontekstissa. Oppimisen tavoitteena on ymmärtäminen ja opetus lähtee liikkeelle oppijoiden kiinnostuksen kohteista ja itse asettamista kysymyksistä. Tähän samaan pyrkii myös opetuksen eheyttäminen. Kriittinen pedagogiikka
Kriittistä pedagogiikkaa on Suomessa kehitelty myös suhteessa muihin osallistaviin tutkimusmenetelmiin ja kantaa ottaviin teoreettisiin ajattelutapoihin Juha Suorannan ja Sanna Ryynäsen kirjassa Taisteleva tutkimus (2014).Kriittisen pedagogiikan tasa-arvoihanne tarkoittaa tutkimuksessa sellaisia asetelmia, jossa epistemologisesti ja olemassaolonsa puolesta tasa-arvoiset oppivat toisiltaan. Tutkimus on ”tiedon kanssatuottamista”. Tyypillisiä tutkimustapoja ovat osallistuva etnografia ja toimintatutkimus sekä muut osallistavat tutkimusotteet, joissa tutkijat eivät asetu sosiaalisen todellisuuden ulkopuolelle, vaan ovat osa tutkittavien jakamaa maailmaa. Tutkimuksesta, asioiden ajamisesta ja olosuhteiden parantamisesta tulee osallisten yhteinen tehtävä. Sosiaalipedagogiikka
Sosiaalipedagogiikassa teoriaa ja käytäntöä ei voi erottaa toisistaan. Teoria on ajattelun väline, joka suuntaa ajatteluun perustuvaa toimintaa. Sosiaalipedagogiikka on siis vahvasti soveltavaa ja käytännöllistä. Saksalainen Buchkremer on kiteyttänyt sosiaalipedagogiikan sisällöksi kultaisen säännön: Kaikki, minkä tahdotte ihmisten tekevän teille, tehkää te heille. Leikillinen oppimisympäristö
Leikillinen oppimisympäristö () on oppimisympäristö, jossa yhdistyvät oppimisen leikillisyys, teknologia ja pedagogiikka, joka tukee aktiivista ja yhteisöllistä tiedonrakentamista. Oppiminen
Psykologiassa oppiminen tarkoittaa yleensä ihmisen tai eläimen oppimista, didaktiikassa taas oppimista tarkastellaan nimenomaan opetuksen näkökulmasta. Muilla tieteenaloilla puhutaan oppivista dataohjelmista, oppivista organisaatioista ja oppivista alueista. Teologian historia
Nykyaikana eräs teologian määritelmä on, että teologia on kristinuskoa koskevien käsitysten systemaattista tarkastelua, erilaisten uskonnollisten käsitysten analysointia ja vertailua. Erään toisen määritelmän mukaan teologia on uskontoja, erityisesti kristinuskoa, koskevaa tieteellistä tutkimusta. On oma väittelyn alainen keskustelunaiheensa, mikäli teologiaa sanan vanhassa merkityksessä voidaan kutsua enää teologiaksi sanan uusissa merkityksissä. Jos vanha termi puhui Jumalasta, niin nykyinen teologia puhuu tästä jumalapuheesta. Verkkopedagogiikka
Verkkopedagogiikka tarkoittaa tieto- ja viestintätekniikan, verkko-oppimisympäristöjen ja sosiaalisen median pedagogisesti mielekästä hyödyntämistä opetuksessa. Verkkopedagoginen tutkimus kehittää verkko-opetusta palvelevia oppimisympäristöjä, pedagogisia ratkaisuja sekä didaktisia toimintamalleja. Didaktiikka
Matti Koskenniemi julkaisi 1944 kirjan "Kansakoulun opetusoppi", joka siirsi koulun käytännön Soinisen opettajakeskeisyydestä oppilaskeskeiseen didaktiikkaan. Koskenniemi huomasi, että kouluissa kaikki on kasvattavaa, ei vain oppitunnit (katso piilo-opetussuunnitelma). Hän kannatti tieteellisen oppiainejaon sijaan käytännöllisen elämän mukaista jakoa, jolloin olisi oppiaineita kuten kotiseutu, liikennelot tai kotieläinten hoito (katso ilmiöpohjaisuus). Harrastuneisuuden sijaan korostettiin lapsen tarpeista nousevaa kiinnostusta ja toimintaa. Koulutyön Koskenniemi jakoi leikkiin, juhlaan ja työhön, ja työn edelleen luokan yhteiseen työhön sekä jakaantuneeseen (esim. ryhmiin) työhön. Sosiaalipedagogiikka
Sosiaalipedagogiikalla on kaksi tehtävää. Kansalaisuusnäkökulmasta tarkasteltuna sosiaalipedagoginen työ on yleistä kasvatusta, joka koskee kaikkia. Huono-osaisuusnäkökulmasta sosiaalipedagogiikka pyrkii taas auttamaan yhteiskunnan huono-osaisia ja tuen tarpeessa olevia. Sosiaalipedagogiikan tarkastelun kohteena on yksilön kasvatuksen sosiaalinen luonne, ja se koskee niin tavallisia kansalaisia kuin syrjäytyneitäkin. Tarkastelun kohteena ovat siis ne inhimillisen kasvun prosessit, joiden kautta ihminen saavuttaa yhteiskunnallista osallisuutta, hyvinvointia, toimintakykyä ja elämänhallintaa ja varttuu täysvaltaiseksi kansalaiseksi. Esittävä opetus
Opetuskeskustelussa ovat mukana opiskelijat ja opettaja, joka toimii enemmän keskustelun johdattajana kuin aktiivisena keskustelijana. Opetuskeskustelussa pyritään yhteiseen ymmärrykseen opittavasta asiasta. Toisinaan se voi olla vain yhdessä pohtimista tavoitteena olevan oppimistuloksen saavuttamiseksi. Jotta opetuskeskustelusta olisi osallistujille hyötyä, heillä olisi hyvä olla jonkin verran kokemusta tai tietoa keskusteltavasta aiheesta. Opettaja voi pitää keskustelun alkuun alustuksen tai esittää videon, jonka avulla ryhmä pääsee alkuun keskustelussa. Opetuskeskustelussa on neljä vaihetta: ensimmäisessä vaiheessa orientoidutaan aiheeseen, toisessa vaiheessa selvitellään tilannetta eli tutkitaan aihetta, kolmannessa vaiheessa jäsennetään eli ymmärretään käsiteltyjä aiheita ja viimeisessä vaiheessa tehdään yhteenveto esille tulleista asioista. Yliopistopedagogiikka
Yliopistopedagogiikka-käsitteen käyttöönoton aiheuttivat suomalaisessa korkeakoulujärjestelmässä 1990-luvun alussa tapahtuneet muutokset. Suomalainen korkeakoulutusjärjestelmään valittiin tuolloin duaalimalli, jossa korkeakoulutus jakautuu ammattikorkeakouluihin ja tiedeyliopistoihin. Aikaisemman korkeakoulupedagogiikan sijaan alettiin käyttämään käsitettä yliopistopedagogiikka silloin. kun tarkoitettiin nimenomaan tiedeyliopistoissa opetus- ja tutkimushenkilökunnalle tarjottavaa pedagogista koulutusta sekä tiedeyliopistojen opetukseen, oppimiseen ja opiskeluun kohdistuvaa monitieteistä tutkimusalaa. Vastaavasti käsitettä ammattikorkeakoulupedagogiikka alettiin käyttämään ammattikorkeakoulujen opetukseen liittyvästä pedagogisesta koulutuksesta ja tutkimuksesta. Käytännöllinen teologia
Uskontopedagogiikka tutkii uskonnonopetusta. Sen erityisenä tutkimuskohteena on uskonnollisen oppimisen ja siten myös uskonnon opettamisen erityislaatuisuus verrattuna muuhun oppimiseen. Se tutkii tämän lisäksi uskonnollisten yhteisöjen ja yhteiskunnan uskontokasvatusta. Uskontopedagogiikka käyttää metodinaan erilaisia käyttäytymistieteiden tieteellisiä metodeja. Statiikka
Statiikka eli tasapaino-oppi on mekaniikan osa-alue, joka tutkii tasapainotilassa olevia kappaleita ja niihin vaikuttavia voimien muodostavia systeemejä. Tasapainotilalla ei tarkoiteta samaa kuin lepotilalla, sillä tasapainotilassa olevan kappaleen voimien resultantti on nolla, kun taas lepotilassa myös kappaleen nopeus on nolla. Skolastiikka
Skolastiikalla ei varsinaisesti tarkoiteta mitään tiettyä filosofista näkemystä tai uskomuksia, vaan enemmän tutkimiseen, ymmärtämiseen ja oppimiseen käytettyä metodia — työkalua, ajattelutapaa tai lähestymistapaa — jossa pääpaino oli dialektisessa päättelyssä. Skolastiikan tavoitteena oli löytää vastaus johonkin kysymykseen tai selvittää looginen ristiriita. Vaikka skolastista metodia käytettiinkin lähinnä keskiajan teologisten ongelmien ratkomiseen, sitä voitiin käyttää myös muiden filosofisten ongelmien tutkimiseen. Sosiaalipedagogiikka
Suomessa sosiaalipedagogiikka on tieteenalana hyvin uusi aluevaltaus, vaikka viimeisen kymmenen vuoden aikana onkin tapahtunut laajaa kehitystä. Sosiaalipedagogiikka on Suomessa vielä melko laaja-alainen käsite, sillä tutkimuksia ja kirjallisuutta alalta on vielä hyvin niukasti. Sen selkeyttämiseksi tulisi sosiaalipedagogiikan tiedeluonnetta kehittää, sillä siten saisimme yksiselitteisempiä käsitteitä ja näin ollen pystyisimme paremmin tuomaan sosiaalipedagogista sisältöä käytännön työhön. Tähänastinen teoreettinen kehitys on palvellut sosiaali- ja kasvatusalan ammatillista koulutusta. Sosiaalipedagogiikan opinnot ovat tulleet lakiasetusten myötä pakollisiksi esiopetustoimen henkilöstön koulutuksissa. Reggio nell’Emilia
Reggio Emilia -pedagogiikan filosofia pohjautuu yhteisön arvoihin, joita ovat lasten ja aikuisten oikeus olla oman elämänsä tärkeitä toimijoita, moninaisuuden kunnioitus, demokratia ja osallisuus, oppiminen, leikki, ilo ja tunteet. Reggiolaista pedagogiikkaa kutsutaankin usein sadan kielen pedagogiikaksi. Kasvatusfilosofia
Kasvatusfilosofia eli kasvatusajattelu‎ on filosofian osa-alue, joka tutkii kasvatuksen tarkoitusta, luonnetta, menetelmiä ja ihanteita sekä kasvatuksen etiikkaa. Tämä voi tapahtua joko jonkin kasvatuksellisen laitoksen yhteydessä tai yleisemmin sen tutkimisena, kuinka ihmisen ymmärrys todellisuudesta muuttuu. Opettajakeskeinen opetus
Opettajakeskeinen opetus on pedagoginen malli, jossa opettaja on opetuksen keskiössä. Monet mallin opetusmenetelmät ovat esittäviä. Opettajakeskeisyydellä on negatiivinen konnotaatio konstruktivistisen oppilaslähtöisyyden noustua peruskoulun johtavaksi pedagogiseksi malliksi. Opettajakeskeisyydessä lähdetään siitä, että oppilaille on annettava saavutettavissa olevia tavoitteita ja että uuden käsitteen oppiminen edellyttää alkeellisempien käsitteiden hallintaa. Aktiivisuuspedagogiikka
Aktiivisuuspedagogiikka on eräs opetuksen toteuttamisen tapa ja keino. Pedagogio
Saksassa pedagogio oli yliopistoon valmentava sisäoppilaitos. Ruotsissa ja Suomessa pedagogio tarkoitti nimenomaan alkeiskoulua. Pedagogio-nimitys oli Suomessa erityisesti käytössä 1600- ja 1700-luvuilla, mutta se hävisi 1800-luvun loppupuolella, kun pedagogiot 1843 muuttuivat ala-alkeiskouluiksi. Ruotsissa pedagogiot katosivat vuoden 1904 koulu-uudistuksessa. Sosiaalipedagogiikka
Sosiaalipedagogiikka on toimintatiede ja toiminnallinen oppiala, joka näkyy kasvatus- ja sosiaalialan työssä. Sosiaalipedagoginen ajattelu ja toiminta elää ja kehittyy jatkuvasti erilaisten ihmis-, yhteiskunta-, moraali- ja tiedekäsitysten vaikutuspiirissä. Myös perinteet ja jokaisen aikakauden omat yhteiskunnalliset tapahtumat vaikuttavat sosiaalipedagogiikan tulkintaan. Monimerkityksellisyyttä voidaan selittää sillä, että sosiaalipedagogiikasta puhutaan alan kirjallisuudessa monella eri tasolla. Sosiaalipedagogiikka voidaan nähdä yhteiskunnallisena liikkeenä, tieteellisenä pedagogiikkana tai itsenäisenä tieteellisenä oppialana. Sosiaalipedagogiikka
Nyqvist puolestaan näkee, että sosiaalipedagogiikka ei ole sidottu yhteen tiettyyn teoreettiseen ajattelutapaan. Hänen mielestään tärkeää on antaa eri suuntauksille mahdollisuus ”elää”. Nyqvist ei näe tulevaisuudessa kliinisellä työllä ja sosiaalipedagogisella työllä yhteyttä, ne tulee mieluummin pitää erillään toisistaan. Sosiaalipedagogiikka on sosiaalityön väline. Pedagogisen suuntauksen vahvistuminen on hänen mukaansa tärkeää tulevaisuuden sosiaalityössä, sen avulla voidaan löytää ratkaisuja syrjäytymisen ehkäisyyn. Kurjen mukaan sosiaalipedagogiikka tulee tulevaisuudessa olemaan tärkeää erityisesti nuorisotyössä, kuraattorityössä sekä vanhustyössä. Sosiaalipedagogiikalle tulisi hänen mielestään löytää myös oma tiedeluonne pois sosiaalityön alaisuudesta. Herbartilainen kasvatusfilosofia
Herbartilaisuuden alkuperäinen idealismi vaihtui opetuksen arjessa usein opettajakeskeiseksi kuivakkuudeksi, jolloin tietopainotteisuudesta ja muotojen noudattamisesta tuli tärkeämpi elementti kuin opetuksen kasvattavuudesta, elävyydestä ja elämänläheisyydestä. Sen asemesta päädyttiin usein ”tietojen jakamiseen” ja niiden muistiin pänttäämiseen. Vaikka Herbartin mukaan oppiminen tarkoitti kokonaisuuksien muodostumista ja tietojen kytkeytymistä oppijan aikaisempiin tietoihin ja vaikka hän korosti opetuksen keskittämisen merkitystä, tiedoista muodostui käytännössä usein irrallisia ja ulkokohtaisia ”tiedonjyviä”. Näin kasvatuspäämääränä oleva siveellinen kokonaispersoonallisuus jäi usein taka-alalle tai unohtui kokonaan. Harrastuneisuus voitiin käsittää puuhasteluksi monien asioiden parissa ymmärtämättä, että Herbart tarkoitti käsitteellään ”harrasta”, kysyvää, keskittyvää ja tutkivaa perusasennetta. Freinetpedagogiikka
Yhteisöllisyys Freinet-pedagogiikassa perustuu siihen, että yhteisössä päätetään yhdessä asioista. Yhteisössä kaikki ovat tasa-arvoisia ja jokaisen mielipide on tärkeä. Freinet'lla tasa-arvoisuus näyttäytyi siten, että hän piti kouluissaan lastenkokouksia, joissa jokaisella oli tasapuolinen vaikutusmahdollisuus. (Patrikainen 1993, 23.) Tämä ei kuitenkaan tarkoittanut, että kaikki ideat toteutettiin, vaan liikkeelle lähdettiin ihmisten omista tarpeista, joiden tuli olla yhteisön vaatimusten ja normiston mukaisia. (Freinet 1987, 30.) Pedagogiikka
Pajapedagogiikka on oppilaitoksen ja työpajan välistä jaettua pedagogista vastuuta, jossa opetus ja sen tahti rakennetaan yksilön ominaisuuksien, erityispiirteiden ja toimintakyvyn ympärille vaihtoehtoisessa oppimisympäristössä. Ensyklopedismi
Pedagogiikassa ensyklopedismi voi tarkoittaa esimerkiksi laajan kirjon sisältävää opetussuunnitelmaa eri elämän aloilta. Museopedagoginen yhdistys Pedaali
Museopedagoginen yhdistys Pedaali ry on 2005 perustettu museopedagogien, museoiden yleisötyöläisten ja alan opiskelijoiden yhdistys, jonka tavoitteena on edistää museopedagogista toimintaa, vahvistaa museoiden yleisötyötä tekevien ammatillista identiteettiä ja arvostusta sekä tukea jäsentensä ammatillista kehittymistä. Opettaja
Opettaja opettaa oppilaita tai oppilasta jonkin tutkinnon, ammatin tai pätevyyden suorittamiseksi tai tietyn kouluvaiheen läpäisemiseksi. Opettajille on erilaisia koulutuksia ja useimmilla aloilla tämä merkitsee kasvatustieteellistä koulutusta, mutta esimerkiksi kotiopetusta musiikin instrumenttiin tai hengellistä opetusta voi antaa ilman koulutustakin. Sosiaalipedagogiikka
Sosiaalipedagoginen toimija (esimerkiksi sosiaali- ja terveysalan ammattihenkilö) on kasvatuksellisten ja sosiaalisten muutosten edistäjä, epävirallisen ja virallisen "järjestelmän" välimaastossa toimiva, tulkki eri kulttuurien välillä. Sosiaalipedagogiikassa korostetaan auttamismenetelmänä vuorovaikutusta, jolla ymmärretään vastavuoroista suhdetta (dialogia), jossa suhteen osapuolet vaikuttavat toisiinsa ja edistävät toisissaan muutosta molempien osapuolten itsemääräämisoikeutta kunnioittaen. Ankkuroiva opetus
Ankkuroiva opetus on pedagoginen strategia, joka korostaa opittavien asioiden liittämistä eli ankkurointia todellisen maailman monimutkaisiin, aitoihin ongelmiin. Ankkuroinnin strategia kuuluu osana ilmiöpohjaisuuteen sekä horisontaaliseen eheyttämiseen. Didaktiikka
Didaktiikka voidaan tiedeluonteeltaan jakaa kahteen osaan, deskriptiseen ja normatiiviseen. Deskriptiivinen didaktiikka on teoriapohjaista tutkimusta, joka tukeutuu empiiris-analyyttiseen tiedekäsitykseen. Deskriptiivinen didaktiikka ei itsessään anna käytännön opetusohjeita. Normatiivinen didaktiikka on sananmukaisesti opetusoppina normatiivinen rakennelma siitä, miten opetus olisi järjestettävä, jotta päästäisiin asetettuihin tavoitteisiin. Normatiivinen didaktiikka pyrkii antamaan mallin siitä millainen on hyvä ihminen ja millaista on hyvä opetus.Didaktinen kolmio on Herbartin nimeen liitetty opetuksen (opetusprosessin)perusosien havainnollistaja. Komponentteja on perinteellisesti kuvattu kärkinä: opettaja, oppiaines ja oppilas. Kolmio määrittelee opettajalle kaksi suhdetta oppilaaseen: pedagogisen ja didaktisen. Pedagogisessa suhteessa he ovat kasvattaja ja kasvatettava, joiden välinen suhde muodostuu pedagogiselle kiintymykselle. Didaktisella suhteella opettaja säätelee oppilaan ja oppiaineksen kohtaamista. Pedagoginen suhde mahdollistaa didaktisen suhteen onnistumisen. Poetiikka
Poetiikka () eli runousoppi tai kirjallisuudenteoria, tarkoittaa kirjallisuuden ja erityisesti runouden teoriaa. Termi on peräisin Aristoteleen teoksesta "Runousoppi" eli "Poetiikka", joka perusti länsimaisen kirjallisuustieteen. Pedagoginen malli
Pedagoginen malli on teoriapohjainen jäsennys opetustilanteiden ja oppimisprosessin etenemisestä. Pedagoginen malli kuvaa, miten opetus tapahtuu pedagogisen asetelman mukaan. Ne jäsentävät oppimisprosessin eri vaiheisiin ja toimivat kehikkona opetuksen suunnittelussa. Nykyisissä yleisesti käytetyissä pedagogisissa malleissa oppija on aktiivinen tiedonrakentelija, joka oppii yhteisöllisesti muiden oppijoiden kanssa. Dramaturgia
Dramaturgia eli "draaman estetiikka", "näytelmäteoria", "näytelmätiede" tai "näytelmäoppi" tarkoittaa aineiston, yleensä tekstin muuttamista tai järjestämistä draamaksi tai esitykseksi. Useimmiten dramaturgiasta puhutaan teatterin yhteydessä, mutta voidaan puhua myös esimerkiksi elokuvan, konsertin tai muun tapahtuman dramaturgiasta. Kaikissa näissä tapauksissa dramaturgialla tarkoitetaan laajasti määriteltynä sitä, miten esityksen tai tapahtuman eri elementit järjestyvät ja rytmittyvät. Dramaturgian tekeminen vaatii materiaalin ymmärtämistä ja oman näkökulman löytämistä sekä esityksellisten ja draamallisten keinojen hallintaa ja tuntemusta. Sulautuva oppiminen
Sulautuva oppiminen on käsitteenä läheinen tutkivan oppimisen käsitteelle. Oleellista on oppimisen perustana olevan tiedon rakentuminen yhteisöllisenä prosessina. Opiskelija ottaa itseohjautuvan roolin suunnittelemalla, ohjaamalla ja arvioimalla toimintaansa ja opettaja toimii asiantuntijan mallina ja ohjaa ongelmanratkaisuprosessia.
Sosiaalisen median ja oppimisen sulautumisen mukana pedagogiikkakin muotoutuu toisenlaiseksi. Verkoissa kaikki ovat toimijoita, joten opiskelijan rooli aktiivisena toimijana korostuu. Koska tietoa on saatavilla koko ajan liikaakin, opettajan tehtävässä korostuu tiedon jakamisen sijaan tiedon valikoiminen ja oppimisen ohjaaminen. Opettamisen sijaan pääpaino kohdistuu oppimiseen ja oppimisprosessin ohjaamiseen.
Suomessa sulautuvaa oppimista on tutkittu osana elinikäisen oppimisen prosessia ja määritelty sulautuvan oppimisen eroja sulautuvaan opetukseen ja monimuoto-opetukseen. Monimuoto-opetuksessa yhdistyy opetuksen menetelmien monimuotoisuus (mm. luokka-, verkko-, lähi-, etä-, ryhmä- ja luento-opetus). Lähitermi sulautuva opetus korostaa enemmän opettajakeskeistä opetuksellista näkökulmaa.. Koska sulautuvan oppimisen käsite on uusi ja liittyy sosiaaliseen mediaan, joka myös on ilmiönä uusi, keskustelu jatkuu edelleen. Karl Mager
Magerin sosiaalipedagogiikka merkitsi lähinnä kasvatuksen yhteiskunnallisia kytkentöjä tutkivaa pedagogiikan aluetta. Mager käsitti kasvatuksella "kasvatusta yhteiskunnassa, yhteiskunnan kautta ja yhteiskuntaa varten." Hänelle individuaali- ja kollektiivipedagogiikka olivat teesi ja antiteesi; synteesiä hän kutsui sosiaalipedagogiikaksi. Hän jakoi kasvatustieteen kolmeen osa-alueeseen: yleiseen kasvatusoppiin, koulukasvatusoppiin ja sosiaalipedagogiikkaan. Sosiaalipedagogiikan käsitteen lähtökohta oli kasvatuksen yhteiskunnallisessa luonteessa. Sosiaalipedagogiikka merkitsi kasvatuksen tutkimusta ja opetusta olemassa olevassa yhteiskunnassa. Magerin sosiaalipedagogiikkaan sisältyi myös pyrkimys kehittää yleisen siveellisen rappion lievittämiseen suuntautuvaa pedagogiikkaa. Sosiaalipedagogiikan käytännöllisenä tehtävänä oli siveellisen yhteiskuntaelämän edistäminen ja kontrollointi. Didaktiikka
Erkki Lahdes julkaisi 1969 kirjan "Peruskoulun opetusoppi" ja vuotta myöhemmin 1970 Matti Koskenniemi ja Kaisa Hälinen kirjan "Didaktiikka – lähinnä peruskoulua varten". Lahdeksen kirjassa kasvatuksen tavoitteena oli yhteistyökykyinen, ehjä, itsenäinen ja oppimiskykyinen kulttuuri-ihminen. Koskenniemen ja Hälisen kirjassa palattiin eheyttämisen linjalle, koska katsottiin hyväksi kumuloida oppimista oppiaineittain vertikaalisesti ja toisaalta horisontaalisesti liittää opetus oppilaiden elämäntilanteeseen. Opetusmenetelmissä korostui monipuolisuus, oppilaiden virittäminen, työhön organisoituminen sekä työssä opastaminen. Kaikki kolme kirjailijaa korostivat opettajien autonomiaa ja valinnanvapautta opetusmenetelmien, välineiden ja oppisisältöjen suhteen. Filosofia
Filosofia () on noin 600–400 eaa. välisenä aikana antiikin Kreikassa syntynyt ajatteluperinne ja oppiala, joka pyrkii tutkimaan muun muassa todellisuuden luonnetta, tiedon yleisiä ehtoja, kauneuden ja arvojen olemassaoloa, hyvän yhteiskunnan ehtoja, ihmisenä olemisen luonnetta sekä näihin kytkeytyviä yleisiä aiheita. Sana 'filosofia' on lähtöisin kreikan kielen sanoista "filia" ja "sofia", joista ensimmäinen merkitsee rakastamista tai ystävyyttä ja jälkimmäinen viisautta – filosofia tarkoittaa näin "viisauden rakastamista". Museo
Museoiden opetustoimintaa kutsutaan Suomessa yleisesti museopedagogiikaksi. Pedagogiikalla tarkoitetaan tässä yhteydessä sen väljempää merkitystä, johon kuuluvat myös museo-opetuksen taustalla olevat näkemykset ja siihen liittyvät käytännön toimet. Museon opetus voi olla passiivista, kun ulkopuolinen taho käyttää sen kokoelmia tai julkaisuja opetukseen. Varsinaisessa museopedagogiikassa museossa voidaan esimerkiksi järjestää näyttely opetus- ja kasvatustavoitteiden perusteella. Dialogi
Dialogin käsitettä on käytetty niin filosofiassa, psykoterapiassa, opetuksessa, draamassa kuin organisaation kehittämisessä. Terapiassa ollaan kiinnostuneita terapeutin ja potilaan välisestä dialogista ja siitä, millainen dialogi tukee potilaan kehitystä. Opetuksessa haasteena on oppilaan oppiminen: miten inspiroida dialogin kautta oppilas ja opettaja yhteiselle oppimismatkalle. Professori
Professorin odotetaan tekevän tutkimustyötä, jonka lisäksi tehtäviin kuuluu opettaminen. Tutkimuksen tavoitteet ja tekotavat vaihtelevat aloittain; luonnontieteiden metodit poikkeavat selvästi esimerkiksi yhteiskuntatieteiden menetelmistä. Tekniikan alueella on myös huomattavan paljon tutkimusta, jossa yritysmaailma on mukana. Tutkimuksen rahoitus on yleensä haettava yliopiston ulkopuolisista lähteistä. Suomessa tällaisia ovat mm. Suomen akatemia ja Tekes. Myös erilaiset säätiöt rahoittavat tutkimusta. Tutkimukseen liittyy julkaisuiden tekeminen sekä toimiminen lehtien ja konferenssien ohjelmatoimikunnissa. Pragmatistinen kasvatusfilosofia
Opetuksen lähtökohtana on opiskelijan kiinnostus. Opetussuunnitelmaan sisältyvien kokemusten tulisi kiinnostaa opiskelijaa ja herättää hänessä tunteita. Pragmatistien mukaan opiskelija jaksaa ponnistella, keskittyä älyllisesti ja toimia käytännöllisesti etsien ratkaisuja ongelmiin, mikäli ne ovat hänelle merkityksellisiä. Ponnistellessaan opiskelija oppii havaitsemaan yhteyksiä kokemusten ja seurausten välillä. Pohtivan ja kyseenalaistavan toiminnan avulla saavutetaan tavoitteet paremmin kuin toimimalla spontaanisti.