Mihin perinteisten sotataitojen osa-alueeseen nykyinen iaidō perustuu?
Iaidō
Nykyinen iaidō perustuu perinteisten sotataitojen osa-alueeseen, jota kutsutaan usein nimillä iaijutsu () tai battōjutsu (), molempien viitatessa nimenomaan miekan vedon tekniikoihin. Monet vanhat koulukunnat ("koryū ") sisältävät muun miekkailutaidon ("kenjutsu") ohella myös miekan vetoa, tarkoituksenaan lähinnä saada miekka mahdollisimman nopeasti huotrasta hyökkäävään tai puolustavaan asemaan, tämän onnistuessa helpoiten jos miekan veto liittyi saumattomasti ensimmäiseen tekniikkaan. Lisäksi yksin tehtävällä iai-harjoittelulla voitiin saada tuntumaa oikean miekan käyttöön, kun paritekniikka tehtiin yleisimmin puumiekoilla. Iaidō
Iaidō () on perinteinen japanilaiseen miekankäyttötaitoon perustuva budolaji, joka keskittyy miekan vetämisen ja sen käytön harjoitteluun yllättävien tilanteiden varalle. Yleisesti ottaen iaidōssa harjoitellaan enimmäkseen muotoja ("kata"), sekä yksin että parin kanssa. Iaidōn euroopanmestaruuskilpailut
Iaidō (jap. 居合道, "iaidō") on perinteinen japanilaiseen miekankäyttötaitoon perustuva budolaji, joka keskittyy miekan vetämisen ja sen käytön harjoitteluun yllättävien tilanteiden varalle. Vuosittain jäjestettävät iaidōn euroopanmestaruuskilpailut (engl. "European Iaido Championships", EIC) ovat suurin kansainvälinen iaidō-kilpailu, sillä lajissa ei ole maailmanmestaruuskilpailuja.
Nykyaikainen viisiottelu
Nykyaikainen viisiottelu on urheilulaji, joka koostuu viidestä lajista: miekkailu kalvalla, ammunta (ilmapistooli), vapaauinti, esteratsastus ja maastojuoksu. Vuonna 2008 ammunta ja maastojuoksu yhdistettiin ampumajuoksuksi. Uudistus otettiin kilpailuissa käyttöön vuoden 2009 alussa. Vuonna 2009 lajin kattojärjestö UIPM päätti, että nykyaikaisen viisiottelun ampumajuoksussa siirryttäisiin elektronisen aseen käyttöön kaikissa kilpailuissa vuoden 2011 alusta. Ensimmäisen kerran elektronisia aseita käytettiin kilpailuissa vuonna 2010. ZNKR iaidō Suomessa
ZNKR (Zen Nihon kendō renmei, ) iaidō on Japanin kendoliiton alaisuudessa harjoiteltava nykyaikainen budōlaji, jossa harjoitellaan miekan vetoa tupesta. ZNKR ("Zen Nihon Kendo Renmei") iaidōn (aikaisemmin "seitei kata") kehitti tarkoitukseen koottu valiokunta Japanin kendoliitossa (ZNKR) 60- ja 70-luvuilla. Alkuperäisenä tarkoituksena oli tuottaa normisto, jota voitaisiin käyttää sekä kansallisesti että kansainvälisesti graduointeihin. Tavoitteena oli luoda yhtenäinen pohja, joka yhdistäisi perinteiset miekkakoulut eli ns. koryūt ja laajentaisi Kendoliiton tarjontaa. Taustastaan huolimatta ZNKR iaidō on avoin kaikille. 
Zen Nihon Kendo Renmei eli ZNKR iaidoa on harrastettu Suomessa lähinnä aikido-senseiden leireillä 70-luvulta alkaen. Toshikazu Ichimura (aikido 6.dan shihan, iaido 6.dan renshi) sensei tiettävästi esitti ensimmäisenä Suomessa iaidōa aikidoleirillä Pietarsaaressa toukokuussa 1971. 80-luvun alussa tehtiin yhteistyötä ruotsalaisten iaido-harrastajien kanssa ja tällöin esim leireillä harjoiteltiin sekä ZNKR-iaidōa että MSR-iaidōa. Suomessa Aikido ja iaido piireissä harjoiteltu ZNKR-iaidōn harjoittelu hiipui vähitellen ja vuonna 1986 pääasiallisesti harjoiteltiin Musō Shinden-ryūtä. Tällöin iaidon pääopettajaksi tuli Takada Gakudo-sensei. 
90-luvulla lajia on pidetty yllä pääasiallisesti Ki-Ken-Tai-Icchi (KKTI) dōjōlla, Helsingissä Mikko Salosen ponnistusten avulla. Vuonna 1997 pidettiin Porin Jazz-kendoleirillä kendōn lisäksi myös ZNKR iaidō ja jodō leirit. Opettajana toimi tuolloin Takao Momiyama-sensei, 5. dan iaidō, 5. dan jodō, 5. dan kendō. Vuonna 1999, José Martinez-Abarca (tuolloin 4.dan, nyt 31.10.2007 ZNKR iaidō 5.dan) muutti Suomeen ja liittyi KKTI ry:hyn, jossa hän alkoi vastata iaido-harjoituksista. Vuonna 2000 Suomen kendoseurojen keskusliitto otti iaidōn virallisesti lajivalikoimaansa ja liiton hallitukseen valittiin iaidō-vastaava. Kun kendon kyu-graduointisäännökset uudistettiin, niihin lisättiin myös iaidō-graduointisäännökset. Ensimmäiset graduoinnit pidettiin joulukuussa 2000 Helsingissä. Kyūdō
Teknisesti kyūdō voidaan jakaa kahteen pääluokkaan: seremonialliseen jousiammuntaan ("reisha") ja sotilasammuntaan ("busha"). Seremoniallinen ammunta keskittyy rituaaleihin ja kyudon maagisiin puoliin, ja voidaan sanoa, että tämä on nimenomaisesti "Ogasawara-ryūn" aluetta. Sotilasammunta voidaan jakaa seisaalta ammuntaan ("hosha"), ratsailta ammuntaan ("kisha") ja niin sanottuun temppeliammuntaan ("dōsha"). Näistä ratsailta ammuntaa ja seisaalta ammuntaa harjoitetaan edelleen, edellistä "yabusamen" muodossa. Yabusamessa ratsastajat yrittävät osua täyttä laukkaa kiitävän hevosen selästä 255 metrin pituisen radan vasemmalla puolella olevaan kolmeen maalitauluun. Aikaa koko suoritukseen on noin 20 sekuntia. Temppeliammunta, jossa pyrittiin ampumaan mahdollisimman monta nuolta tietyssä ajassa pitkän käytävän läpi, loppui "meiji"-restauraatioon. Kilpailuja ei enää järjestetty. Taido
Kōbō on parina suoritettava, ennalta määrätty liikesarja, jolla harjoitellaan taidon tekniikoita ja liikkeitä. Parista toinen on hyökkääjän ja toinen puolustajan roolissa. Kōbō-liikesarjoja on useita erilaisia. Kendō
Meiji-kaudella Japani muuttui nopeasti vanhasta feodaalivaltiosta moderniksi yhteiskunnaksi. Tällöin vanhat bujutsu–perinteet koettiin aikansaeläneiksi. Perinteitä vaalivat tahot kuitenkin pyrkivät modernisoimaan perinteisiä bujutsu-lajeja ja siten säilyttämään ne. Modernisaation myötä niistä muodostettiin ns. "gendai budōta" eli nykyaikaista budōta, jossa realististen taistelutaitojen saavuttaminen syrjäytettiin harjoittelun tärkeimmältä paikalta ja tilalle nostettiin harjoittelijan fyysinen, henkinen ja sosiaalinen kehitys. Tässä kunnostautui etenkin judon ”isä” Jigorō Kanō. Toisaalta 1874 perustetut Japanin poliisivoimat ottivat kendōn osaksi harjoittelumenetelmiään. Tämä työllisti monta perinteisten miekkakoulujen mestareita, jotka muuten olisivat jääneet työttömiksi. Kendō
Kendō no kata on kendōn harjoitusmuoto, jossa käytetään bokkeneita eli puumiekkoja. Katoissa on kyse pariharjoittelusta, jossa on ennalta sovitut, määrätyt liikesarjat, joilla alun perin opetettiin miekkailutekniikoita. Kat-harjoituksissa ei käytetä suojavarusteita eikä lyödä perille. Kendōkatoja on seitsemän pitkälle miekalle (bokken) pitkää miekkaa vastaan ja kolme lyhyelle miekalle (kodachi) pitkää miekkaa vastaan. Sotataito
Sotataidon alalla tarkatellaan myös ilmasota- ja meristrategiaa sekä meritaktiikkaa, jonka piiriin kuuluu alusten ryhmittäminen, ohjailu ja niiden aseiden käyttö. Meristrategian päämääränä on valita merisotaan voimavarojen mahdollistama sodankäyntitapa, turvata valtakunnan meriyhteydet ja satamat sekä huolehtia alusten ja aseiden täydennyksistä ja huolloista. Ilmasotastrategian osa-alueita ovat strateginen lentotiedustelu koko maapallolla, strategiset hyökkäykset strategisilla ilmavoimilla ja ohjuksilla, strategiset lentokuljetukset eli joukkojen siirrot mantereelta toiselle, ilmapuolustus ja taktinen lentotoiminta. ZNKR iaidō
ZNKR iaidōta on harrastettu Suomessa lähinnä aikido-senseiden leireillä 70-luvulta alkaen. Toshikazu Ichimura (aikido 6.dan shihan, iaido 6.dan renshi) sensei tiettävästi esitti ensimmäisenä Suomessa iaidōa aikidoleirillä Pietarsaaressa toukokuussa 1971. Tällöin hän opetti ZNKR-iaidōa. Aikido ja iaido piireissä harjoiteltu ZNKR-iaidō vaihtui Suomessa 1986 pääasiallisesti Musō Shinden-ryūksi. Tällöin iaidon pääopettajaksi tuli Takada Gakudo-sensei.
Vuonna 1999, José Martinez-Abarca (tuolloin 4.dan, nyt 31.10.2007 ZNKR iaidō 5.dan) muutti Suomeen ja liittyi KKTI ry:hyn, jossa hän alkoi vastata iaido-harjoituksista. Vuonna 2000 Suomen kendoseurojen keskusliitto () otti iaidōn virallisesti lajivalikoimaansa ja liiton hallitukseen valittiin iaidō-vastaava. Kun kendon kyu-graduointisäännökset uudistettiin, niihin lisättiin myös iaidō-graduointisäännökset. Ensimmäiset graduoinnit pidettiin joulukuussa 2000 Helsingissä. Iaidō
Nōtō tarkoittaa yksinkertaisesti miekan palauttamista huotraan. Eri kouluilla on oma tapansa tehdä tämä, mutta yhteistä on sulava liike ja vasemman käden käyttö ohjaamaan terää. Tärkeää on myös säilyttää hyökkäysvalmius koko toimenpiteen ajan. Takenouchi-ryū
Takenouchi-ryū () on japanilainen koryū budo tyylisuunta, joka on varhainen aseettomaan kamppailuun (jujutsu) keskittynyt tyyli. Sen perusti 1532 Takenouchi Nakatsukasadaiyū Hisamori. Vaikka se tunnetaan jujutsutekniikoistaan, Takenouchi-ryū on järjestelmä kamppailutaitoja, joihin kuuluu painiminen aseiden kanssa ("kogusoku", "koppo", tai "koshi no mawari"), sauvan käyttö (bōjutsu), japanilaisen miekan käyttö (kenjutsu), miekan vetäminen (iaijutsu tai "battoiai"), salkoaseet (naginatajutsu), rautaisen viuhkan käyttö (tessenjutsu), sekä pidätystekniikat köydellä (hojōjutsu) ja elvytystekniikoita ("sakkatsuho"). Tyylin kolmea säilynyttä sukulinjaa hallitsevat nykyään järjestyksessä 13., 14. ja 16. sukupolvien päämiehet. Kashima shintō-ryū
Kashima shintō-ryūn kaanoniin on aikoinaan kuulunut myös miekan vedon tekniikoita, mutta ne ovat vuosien kuluessa unohtuneet. Kadonneet Kashima shintō-ryūn iaijutsu-katat ovat saattaneet muistuttaa läheisesti "Tenshin shōden Katori shintō-ryū" -koulukunnan vanhempia iaijutsu-katoja, koska Tsukahara Bokuden oli isänsä ohjauksessa opiskellut tätä tyyliä. Muotoja onkin yritetty luoda uudelleen näiden avulla. Kashima shintō-ryū on osin johdettu Katori shintō-ryūn perinteestä vaikka taistelukentältä omaksuttu uusi aines onkin selvästi erotettavissa. Ikebana
Ikebana (, kirjaimellisesti "elävät kukat"), myös kadō (, "kukkien tie") on japanilainen kukkienasettelun taidelaji. Sen periaatteena on yhdistää luonto ja ihmisyys kukkien ja muiden asetelman rakenneosien sommittelun kautta. Ikebana kehittyi japanilaisten buddhalaismunkkien temppeleihin valmistamista uhrikukka-asetelmista. Itsepuolustuslaji
Useimpien nykyisten lajien perusta on jossakin taistelulajissa, joka on vanhin lajityypeistä. Itsepuolustuslaji on ”lievennetty” taistelulaji, jossa pääasiallinen tarkoitus on vain oman (tai toisen henkilön) fyysisen koskemattomuuden suojaaminen. Lajeissa on suuria eroja tekniikoiden kovuudessa, niiden ollessa lievimmillään vain torjuntoja ja kovimmillaan hyökkääjää vakavasti vaurioittavia.Kamppailulaji on ensisijaisesti kilpailemiseen tarkoitettu laji. Sen säännöt, tekniikat ja luonne on luotu siten, että lajissa on mielekästä ja turvallista kilpailla. Niitä voi kuitenkin ylemmillä arvoilla soveltaa itsepuolustuksena. Kata
Okinawalaisen karaten perinteiset pitkät yksintehtävät muodot ovat saaneet vaikutteita Kiinalaisen kamppailuperinteen vastaavasta harjoitusmuodosta. Ne toimivat kaiken harjoittelun perustana ja sisältävät tyylin koko sisällön. Perinteisesti kata-harjoitteluun kuuluu myös olennaisena, jopa yksinharjoittelua laajempana osana muodon sisältämien tekniikoiden harjoittelu parin kanssa, sekä perustekniikkana että myös soveltavasti ja vapaassa harjoittelussa. Haruna Matsuo
Haruna Matsuo (s. 1925 - 14. syyskuuta 2002) oli Japanissa sijaitsevan harjoitussalin ("Musashi Dōjō") iaidon pääopettaja ja harjoitussalin johtaja. Kyseinen dōjō on nimetty keskiaikaisen japanilaisen miekkapyhimyksen Miyamoto Musashin mukaan. Haruna Matsuo on kilpaillut vuodesta 1978 yli 250 japanilaisessa (kansallisessa tai piirikunnallisessa) iaidokilpailussa, joista hän voitti yli kaksisataa kilpailua ja sijoittui mitaleille yli 35 kertaa. Fighting Spirit-palkinnon hän voitti 60 kertaa. Taiji
Taiji (lausutaan [tʰaitɕi]), kiinaksi taijiquan (太极拳, Wade-Giles: t'ai chi ch'üan) on perinteinen kiinalainen taistelutaito. Nykyisin laji tunnetaan terveyttä edistävänä liikuntana, jossa pyritään käyttämään kehoa kokonaisvaltaisesti ja liikkeen avulla rentouttamaan keho ja mieli. Tyypillisesti taiji-harrastus aloitetaan hitailla ja pehmeillä harjoituksilla, jotka sopivat kaikenikäisille ja -kuntoisille. Pidemmälle edenneille opetetaan yleensä myös nopeita sarjoja sekä vaihdellen asesarjoja, pariharjoituksia sekä itsepuolustussovellutuksia. Hapkido
Hapkido () on korealainen kamppailu- ja itsepuolustusmenetelmä, joka yhdistää aikidon, kung fun ja judon pehmeät tyylit aggressiivisiin korealaisiin potkutekniikoihin. Hapkido sisältää mm. seuraavat osa-alueet: Karate
Karate eli karate-do () on alkujaan okinawalainen kamppailulaji. Karate-sana tarkoittaa "tyhjää kättä" (alun perin kodete, "kiinalainen käsi"). Karaten juuret ulottuvat vanhoista okinawalaisista kamppailumuodoista aina kiinalaisiin kamppailulajeihin. Lajin perustekniikat koostuvat pääosin lyönneistä ja potkuista, mutta harjoittelussaan pidemmälle edenneet oppivat tyypillisesti myös nivellukkoja, hallintaotteita, heittoja ja hermopistetekniikoita. Suoritustekniikoiden voima muodostetaan karatessa tehokkaalla lantion käytöllä sekä jalkojen asentojen avulla. Tekniikoiden lopussa esiintyy "kime", voiman keskittäminen, johon yhdistyy voimakas uloshengitys, usein "kiai"-huudon saattelemana. Lajilla on suuri määrä erilaisia tyylisuuntia ja muotoja. Aikido
Aseina aikidossa toimivat n. 130 cm pitkä puinen keppi jō, puinen harjoitusmiekka bokken sekä puinen tai kuminen harjoituspuukko "tantō". Tantōta ei tavallisesti käytetä kuin hyökkäyksissä aseetonta nagea vastaan, mutta jōta ja bokkenia käytetään sekä keskenään että aseetonta nagea vastaan. Aikidon tekniikoiden muodot mahdollistavat myös hyvin jon tai bokkenin käytön apuna vartalotekniikkaa tehtäessä. Aikidossa harjoitellaan myös "aikijō"ksi kutsuttuja jō-tekniikoita. Musō Jikiden Eishin-ryū
Eishin-ryū iaidōlla on katkeamaton, yli 450 vuoden perinne perustajastaan "Hayashizaki Jinsuke Minamoto no Shigenobu"sta tähän päivään. Tämä tekee sen yhdeksi vanhimmista kirjallisesti varmennetuista miekkailukoulukunnista.Musō Jikiden Eishin-ryū sisältää 45 yksinään tehtävää muotoa ja 45 parimuotoa. Osaa parimuotojen sarjoista kuitenkin harjoitellaan harvemmin ja vain edistyneiden harjoittelijoiden kesken. Iaidō
Japanin länsimaistuessa 1800-luvulla perinteiset sotataidot menettivät asemansa, kun Meiji-restauraation seurauksena samurai-luokka lakkautettiin ja miekkojen kanto kiellettiin. Useat vanhat sotataidot toimivat pohjana uusille budo-lajeille ("gendai budō") joihin myös iaidō kuului. Iaidōn nähtiin tähtäävän kamppailutaidon kehityksen lisäksi myös henkiseen kehittymiseen, itsensä parantamiseen ihmisenä ja vanhojen miekkailutaitojen säilyttämiseen. Lisäksi 1960-luvun lopulla Japanin kendoliitto kokosi useiden koulukuntien muodoista oman standardoidun sarjansa, jota kutsutaan nimellä ZNKR iaidō tai "seitei-iaidō". Haidong Gumdo
Haidong Gumdo () on moderni eteläkorealainen taistelulaji, jonka kehittämisessä on hyödynnetty perinteisiä korealaisia miekoin sotimisen taitoja. Harjoittelijoille painotetaan oikeanlaisten asenteiden omaksumista ja tasapainoisen mielen saavuttamista miekan kelvollista käyttöä varten. Kenjutsu
Kenjutsu () tarkoittaa perinteistä japanilaista miekankäyttötaitoa ja on osa-alue japanilaisessa bujutsussa (sotataito). Erilaisia koulukuntia on ollut satoja. Koulukuntaa tarkoittava sana ryū on suomeksi "virta" ja ryūha sananmukaisesti käännettynä "virran haarauma". Sillä tarkoitetaan, että useat koulukunnat ovat syntyneet perustajansa soveltaessa jo olemassa olevia kenjutsu-oppeja ja liittäneet niihin omia oivalluksiaan tai käytännön taistelun esiin tuomia ideoita ja toimintatapoja. Ylipäätään ryūhan tarkoitus on siirtää olemassa olevaa perinnettä eteenpäin, ei kehittää sitä. Tästä seuraa koulukuntien haarautuminen aina, kun luovat ja oivaltavat mestarit ovat liittäneet opetukseen uutta tekniikkaa. Tällöin on muodostunut kokonaan uusi ainutkertainen perinne, uusi ryūha. Shōtō budō
Pehmeyden käsitettä ja merkitystä tutki jo Sensei Egami 1950-luvulla. Hän havaitsi, että hänen siihen asti harjoittelemansa "jäykkä" karate tekniikoineen ei tuottanut lopputulokseksi merkittävää voimaa tai tehokkuutta. Egamin viitoittamaa polkua seuraten on idea pehmeästä, virtaavasta ja läpäisevästä karatesta jalostunut nyt noin viisikymmentä vuotta. Pehmeyden idea on keskittää maksimaalinen voima siihen pisteeseen, missä sitä kulloinkin juuri sillä hetkellä tarvitaan. Tämä käsite tunnetaan japaniksi nimellä kime. Voiman käyttäminen muuhun toimintaan on turhaa. Toisaalta pehmeyttä korostava ajattelu on läheistä sukua judolle ja aikidolle, joissa molemmissa pyritään käyttämään vastustajan voimaa tämän omaksi tappioksi. Shindō Musō-ryū
Shindō Musō-ryū, myös Shintō Musō-ryū, () on japanilainen perinteisiä taistelutaitoja harjoittava koulukunta. Se perustettiin 1600-luvun alussa. Shindō Musō-ryūssa harjoitellaan pääasiallisesti jōn eli kepin käyttöä aseena (jōjutsu) ja nykyään se tunnetaan myös nimellä jōdō, kepin tie. Kendō Suomessa
Kendō () on japanilaiseen miekkailuun pohjautuva kamppailulaji. Suomessa kendōta on harjoitettu vuodesta 1986 lähtien. Suomessa oli vuoden 2009 lopussa yli 1000 kendōn harjoittajaa ja yhteensä 23 kendō-seuraa 20. paikkakunnalla. Lisäksi Suomen kendoseurojen keskusliittoon (FKA) kuuluu viisi iaidō-seuraa, joissa ei harjoitella kendōta. Suomen kendoseurojen keskusliitto ry on SLU:n jäsen. Iaidō
Iaidossa käytetään pääasiallisesti kevytmetallista (alumiini/sinkki tai beryllium/sinkki) valmistettua teroittamatonta miekkaa (iaitō) ja/tai puumiekkaa (bokutō, bokken) ja muovista huotraa (). Vanhemmat harjoittelijat saattavat käyttää terävää teräsmiekkaa normaaliin harjoitteluunsa. Pariharjoittelu suoritetaan lähes poikkeuksetta puumiekoilla riskien ja kustannusten välttämiseksi. On myös olemassa koulukuntia jotka harjoittelevat joskus metallisilla miekoilla pariharjoitteita. Kyūdō
Kyūdōssa, kuten kaikessa jousiammunnassa, tarkoituksena on osua maalitauluun. Kyūdōta harjoitetaan kuitenkin useissa koulukunnissa, joista toiset periytyvät sotilaskoulutuksesta, toiset seremoniallisesta ammunnasta. Näin ollen myös painotukset ovat erilaisia. Toiset painottavat esteettisyyttä, toiset tehokkuutta. Onkin niin, että osumaan on pyrittävä oikealla, hyvällä tekniikalla. Ja kääntäen: jos ampuu oikealla tekniikalla, osuma on väistämätön. Aikido
Edistyneempään harjoitteluun kuuluvat vapaa harjoittelu ("jiyūwaza"), toiminta useampaa samanaikaista hyökkääjää vastaan ("randori") sekä vastatekniikat ("kaeshiwaza"). Taekwondo
Taekwondo kehittyi saaden vaikutteita jopa 2 000 vuotta vanhoista korealaisista taisteluperinteistä, sellaisista kuten tae kyon (potkutaistelu) ja su bak gi (vrt. japanilainen jujutsu tai korealainen hapkido). Näiden lajien vaikutus on tosin verraten pieni, sillä taekwondo on saanut eniten vaikutteita Shōtōkan-karatesta. Ensimmäinen Kwan-koulu perustettiin Koreassa 1975, mutta yhtenä lajin merkittävimmistä kehittäjistä pidetään kenraali Choi Hong Hitä (1918–2002), joka alkoi kehittää Odogwanista modernin kaltaista lajia Korean armeijan 29. divisioonassa. Vuonna 1955 komitea nimesi lajin taekwondoksi ja aloitti lajin levittämisen yliopiston ja armeijan keskuuteen. Choi Hong Hi perusti 1966 International Taekwon-Do Federationin ja jatkoi lajin levittämistä kamppailulajina maailmalle. Poliittiset syyt johtivat World Taekwondo Federationin perustamiseen 1973. On huomattava, että WT on urheilulajin kattojärjestö, kun taas Kukkiwon vastaa lajin opetuksellisesta sisällöstä. ITF on kamppailulajin organisaatio sekä kilpailuissa että lajin sisällössä. Aikojen saatossa molemmista järjestöistä on lohjennut pienempiä järjestöjä. Jūkendō
Jūkendōn esimuoto "jūkenjutsu" kehiteltiin systemaattiseen muotoon jo Meiji-kaudella. Tällöin sovellettiin keihästaistelun "sōjutsu" oppeja. Pistin oli käytössä Japanin Keisarillisessa armeijassa boksarikapinan, ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan aikana 1894–1895, Venäjän–Japanin sodan aikana 1904–1905, I maailmansotaan aikana, toisen Kiinan–Japanin sodan aikana sekä II maailmansodan aikana. Pistimenkäyttötaitoa harjoiteltiin tuolloin myös johdetusti Japanin Keisarillisessa armeijassa, ja pistinhyökkäyksellä oli tärkeä asema aina II maailmansotaan asti, jolloin doktriini jäi sivuun. Jūkendō syntyi varsinaisesti jūkenjutsusta moderniksi budolajiksi Tokiossa Toyaman sotilaskoulussa. II maailmansodan jälkeen liittoutuneet kielsivät (SCAP) vuonna 1945 militaristiseksi ja kiihkoisänmaallisiksi katsomiensa bujutsu- ja budolajien harjoittelun. Jūkendō kuului näihin pannaan joutuneihin lajeihin. Iaidō
Nykyään tunnetuimmista tyylisuunnista suuri osa jäljittää alkuperänsä samurai "Hayashizaki Jinsuke Shigenobun" (1546－1621) perustamaan tyyliin. Tarinan mukaan Hayashizaki kehitti miekan vedon tekniikkansa kostaakseen isänsä murhan. Useat hänen oppilaansa kehittivät myöhemmin taitoja edelleen perustaen omia tyylisuuntiaan. Daitō-ryū aiki jūjutsu
Daitō-ryū aikijūjutsu () on perinteinen japanilainen kamppailulaji. Daitō-ryū aikijūjutsu tunnetaan parhaiten levittäjästään Sōkaku Takedasta (1859-1943). Kyseisellä tyylisuunnalla saattaa olla pitkäkin historia, mutta kirjattuja tietoja ei koulukunnasta ole ennen Takedaa. On hyvin mahdollista, että Takeda oli Daito-ryûn perustaja. Modern Mano Mano
Filippiiniläisissä kamppailutaidoissa ja –tyyleissä Mano Mano on perinteisesti se komponentti, jonka sisään on rakennettu aseettomat tekniikat. Filippiinien kamppailuperinteelle on tyypillistä käyttää aseita, koska se antaa etulyöntiaseman vastustajaan nähden. Paikalliset tyylit, kuten Kali, Escrima, Kombatan, Arnis tai Balintawak sisältävät kaikki etenkin kepin ja veitsen tekniikoita. Kun aseista joudutaan syystä tai toisesta luopumaan, muuttuu kamppailu Mano Manoksi, jossa kamppaillaan aseettomilla tekniikoilla vastustajan voittamiseksi. Tilanne koskee nimenomaan osapuolta, jolla ei ole asetta käytössä, koska Mano Mano sisältää myös tekniikoita aseita vastaan. Atarashii naginata
Atarashii naginata () eli ”uusi naginata” on japanilainen budolaji, jossa harjoitellaan ja kilpaillaan naginata-nimisellä japanilaisella peitsiaseella. Harjoitteluun kuuluvat sekä täysikontaktiharjoittelu että ottelu suojavarustein harjoittelunaginatalla, jossa on bambusäleistä koottu "terä". Tämä mahdollistaa turvallisen harjoittelun ilman suurta loukkaantumisvaaraa. Atarashii naginataan kuuluu myös muodollinen kata, joka suoritetaan parikatasarjana puisella kata-naginatalla. Aikido
Ennen Morihei Ueshiban kuolemaa Aikikai-aikidosta eronneet aikidotyylit:Morihei Ueshiban kuoleman jälkeen Aikikai-aikidōsta eronneet aikidotyylit:Seuraavien lajien nimessä on aikido, mutta kyseisillä lajeilla ei ole yhteyttä Ueshiban kehittämään aikidoon:Aikidon harjoittelu Suomessa alkoi vuonna 1970, jolloin Toshikazu Ichimura tuli esittelemään aikidoa Suomeen. Ensimmäinen alkeiskurssi järjestettiin Meido-Kanissa, 
jossa alkoivat ensimmäisenä myös säännölliset harjoitukset.
Aikidon harrastajia on nykyään noin 3000, joista noin kolmasosa on naisia.
Aikidoliittoon rekisteröityneitä seuroja on 64 (v. 2008). Wadō-ryū
Wadō-ryū eroaa monista karaten tyylisuunnista siten, ettei Ōtsuka uskonut makiwara-harjoittelun vahvistavaan vaikutukseen. Wadōssa ei myöskään otella kovalla kontaktilla. Wadōssa oppilaat pyrkivät aina väistämään hyökkäyksen, samalla pyrkien mahdollisimman hyviin asemiin vastahyökkäystä ajatellen. Wadō-ryūn "kihon kumite" -paritekniikkaharjoituksissa tämä periaate tuodaan selkeästi esille: väistö ja vastatekniikka tapahtuvat samanaikaisesti ja luonnollisella tavalla vartalon väistöliikkeellä. ZNKR jōdō
Jōdō-harjoittelu on käytännössä kata-harjoittelua. Jōdōssa on opittava hallitsemaan sekä miekan ("tachi") että sauvan ("jō") erityisominaisuudet ja tekniikat. On osattava hyökätä ja torjua kummallakin aseella ja tunnettava niiden ihanne-etäisyydet, vahvuudet ja heikkoudet. Aseellisten budolajien aikaisempaa harjoittelua ei silti vaadita. Loppujen lopuksi jōdōn aseharjoittelu on väline, jolla voidaan kehittää ja muokata harjoittelijoiden fyysisiä, henkisiä ja sosiaalisia ominaisuuksia. Tavoitteena on tekniikan muodon täydellinen toistaminen siten, että muoto ei ole pelkästään ulkoista. Tällöin rentous, valppaus ("zanshin") sekä peräänantamaton henki ja itsensä likoon laittaminen ("sutemi") ovat aistittavissa kata-suorituksesta myös ulospäin. Tekemisen laatu, vastuu omasta harjoittelusta ja harjoittelutovereista sekä pitkäjännitteisyys kehittyvät. Ryūkyū kobujutsu
Ryūkyū kobujutsu () eli Okinawan kobujutsu tai Okinawan kobudō tarkoittaa Riukiusaarilta peräisin olevia vanhoja asetekniikoita. Kobujutsu on läheisessä yhteydessä karateen, ja termi sisältääkin laajemmassa merkityksessään myös aseettomat puolustustaidot. Kobujutsulla ja karatella on yhtäläisyyksiä esimerkiksi kehon liikeperiaatteissa, ja osa karaten koulukunnista sisältää myös kobujutsun asetekniikoita. Randori
Randorin tarkka merkitys riippuu lajista, jossa sitä käytetään. Judossa ja Shodokan Aikidossa se viittaa useimmiten yksi yhtä vastaan tehtävään harjoitusotteluun, jossa ottelijat yrittävät vastustaa toisen tekniikoita ja tehdä vastatekniikoita niihin. Toisissa aikidon tyyleissä, etenkin Aikikaissa, se tarkoittaa harjoittelumuotoa, jossa yksi valittu aikidoka puolustautuu useaa hyökkääjää vastaan peräkkäin tietämättä kuinka ja missä järjestyksessä he hyökkäävät. Tämä randorin muoto ei ole harjoitteluottelua, eivätkä hyökkääjät saa vastustaa tai yrittää tehdä vastatekniikoita puolustautujan tekniikoihin. Täytyy huomata, että randori-termiä käytetään Aikikaissa ainoastaan Japanin ulkopuolella. Japanissa tätä harjoittelumuotoa kutsutaan Taninzu-gageksi mikä tarkoittaa kirjaimellisesti useaa hyökkääjää. ZNKR iaidō
ZNKR (Zen Nihon kendō renmei, ) iaidō on Japanin kendoliiton alaisuudessa harjoiteltava nykyaikainen budōlaji, jossa harjoitellaan miekan vetoa ja siihen liittyviä tekniikoita. Taido
Taidōn periaatteisiin kuuluu jatkuva liikkuminen. On vaikea osua kohteeseen, joka on liikkeessä. Pystyasennossa tapahtuvaa perusliikkumista kutsutaan "unsokuksi". Lisäksi käytetään hyväksi permantovoimistelua muistuttavia liikkeitä kuten voltteja, kärrynpyöriä. Nämä erilaiset liikkumistavat antavat hyökkäykselle ja puolustukselle nopeutta, voimaa ja yllättävyyttä. Ittatsu-ryū hojōjutsu
Ittatsu-ryū hojōjutsu () tai nawajutsu () on vanha japanilainen sotataito, jossa harjoitellaan ihmisen sitomista köydellä. Taitoa harjoitetaan sekä ihmisten pidätystaitona että jo kiinniotettujen hallinnan varmistamisena. Erilaisia solmuja käytettiin ennen heijastamaan sidotun sukupuolta, yhteiskunnallista asemaa ja suorittamaa rikosta tai jopa vuodenaikaa, jolloin henkilö köytettiin. . Iaidō
Iaidossa pukeudutaan yleisesti takkiin (), joka voi olla väriltään musta, tummansininen tai valkoinen. Hihat voivat olla kapeat tai leveät. Iaidossa käytettävä obi-vyö on normaalia budovyötä leveämpi. Alaosana on tavallisesti hakama, eli ns. "housuhame". Hakama on perinteinen japanilainen vaatekappale, jonka arvellaan alun perin suojelleen kallista kimonoa ratsastettaessa. Hakama kuului normaaliin sotilasluokan asustukseen Edo-kauden japanissa. Jotkin tyylisuunnat käyttävät iaidōssa vyöarvosta riippuen takkina kimonoa tai samanlaiset leveät hihat omaavaa takkia. Suiō-ryū iai kenpō
Vaikka iai-tekniikat ovatkin koulun tunnetuin ja eniten harjoiteltu osuus, ne muodostavat vain osan sen laajasta tekniikkavalikoimasta, joka sisältää paljon muotoja miekan lisäksi myös muille aseille:Muiden sarjojen harjoittelu alkaa vasta kun harjoittelija on edistynyt tarpeeksi miekan vedossa ja siitä päättää opettaja. Japanin urheilu
Kamakura-kaudella syntyivät monet taistelulajit. Kyūdō oli "kyūjutsu"-nimellä samuraiden vapaa-ajanvietettä. Yabusame (jousiammunta hevosen selässä) oli myös aluksi urheilua, mutta nykyään uskonnollinen seremonia. Metsästyskin kasvatti suosiotaan urheilulajina, jossa käytettiin apuna koiria: metsästys tunnettiin nimellä "inuoimono", kirjaimellisesti "takaa-ajo koiralla". Kenjutsu
Hyōhō niten ichi-ryū (Musashi kutsui kouluaan niten ichiksi () tai nitō ichiksi () -kenjutsukoulu on legendaarisen japanilaisen "miekkapyhimyksen" Miyamoto Musashin kehittämä. Hyōhō niten ichi -ryūssa harjoitellaan pääasiassa pitkän miekan tekniikoita katana (tachi, ittō no seiho "yhden miekan sarja", 12 kataa) mutta myös lyhyen miekan wakizashi (kodachi seihō "lyhyen miekan sarja", 7 kataa) ja kaksi miekkaa yhdessä (nitō seihō "kahden miekan sarja", 5 kataa) kenjutsu-tekniikoita. Muut harjoiteltavat aseet ovat: jutte, bō (5 shakua pitkä) sekä lisäksi aseettomia jujutsu-tekniikoita. Nukitsuke
Nukitsuke on iaidō-liike. Liikkeessä miekka vedetään tupesta nopeasti ja samalla viilletään tai uhataan vastustajaa, jotta hän häkeltyisi tai vahingoittuisi. Näin pyritään tyrehdyttämään vastustajan hyökkäys. Iaidōssa "nukitsuke" on ensimmäinen neljästä iai-katan osa-alueesta. Nukitsuke voi olla luonteeltaan puolustuksellinen tai voimakas ja hyökkäävä, kuten se aikanaan iaijutsu-koulukunnissa oli. Kendō
Kata harjoittaa kendōkaa seuraavissa seikoissa:Meiji-kauden Japanissa pyrittiin maan nykyaikaistamisen ohella säilyttämään vanhoja, arvokkaiksi koettuja perinteitä. Japanilaisen miekkailun perinne oli yksi näistä perinteistä, ja japanilaisen koululaitoksen liikuntakasvatukseen luotiinkin perinteisen miekkailun perinteitä kunnioittava budō-laji kendō. Kendōn opetus kärsi kuitenkin yhtenäisyyden puutteesta, koska erilaisia perinteisiä miekkailukoulukuntia oli Japanissa vielä satoja. Japanin kansallinen japanilainen budō-järjestö Dai Nippon Butokukai päättikin kehittää yhtenäisen miekka-kata-sarjan kendōn kata-opetuksen normittamiseksi. Edellä mainittuun tarkoitukseen koottu komitea loi "Dai Nippon teikoku kendōkata"n (Japanin keisarikunnan kendōkata), joka sai muotonsa vuonna 1912. Tällöin siinä lukuisien eri kehitysversioiden jälkeen lopulta oli kaikkiaan 10 tekniikkaa pitkää miekkaa vastaan, 7 pitkällemiekalle "ōtachi" ja 3 lyhyelle miekalle "kodachi". Budō
Budōn harjoittelija pyrkii tietoisesti budōharjoituksen avulla kehittämään maailmankuvaansa ja eheyttämään minäkuvaansa. Budōharjoituksen tarkoituksena on parantaa elämänlaatua ja -taitoa. Länsimaissa tätä muistuttaa C.G.Jungin elämänkaariteoria "Individuaatio". Budōharjoittelussa on viisi keskeistä käsitettä: keho Tai, tekniikka Gi, etäisyydet Ma-ai, sydän/mieli Kokoro ja elämänvoima Ki. Budōharjoittelulla pyritään kehittämään näiden käsitteiden sisältämiä taitoja sekä kykyä käyttää saavutettuja taitoja mielekkäästi ja tehokkaasti. Daitō-ryū aiki jūjutsu
Edellä kerrottu auttaa selittämään tekniikoiden muuntumisen myös Daitô-koulukunnassa. Suurin osa Daitô-ryûn nimellä kulkevista tyyleistä on käytännössä formaalia ja näyttävyyteen tähtäävää aikibudôa (esim. Katsuyuki Kondon haara ja Seishinkai) tai pääasiassa aiki-tekniikoihin (aikijutsu/aiki no jutsu) perustuvaa "pehmeää" suuntausta (Kôdôkai, Roppôkai etc)tai näiden variaatioita. Sokaku Takedan opettamaa tekniikkaa harjoitellaan sellaisenaan enää hyvin harvassa paikassa. Haruna Matsuo
Haruna Matsuon kilpailu-uran tekee poikkeukselliseksi se, että hän aloitti iaidon harjoittelun vasta vuonna 1972 jolloin hän oli jo 46-vuotias. Siitä huolimatta hän saavutti iaidossa 8. danin ("hachidan") arvon ja mestariopettaja eli "hanshi"n arvon Musō Jikiden Eishin-ryū iaidossa. Haruna Matsuo opetti usein iaidoa Euroopassa. Sotataito
Sotilasstrategia tutkii ja kehittää sodankuvaa, sotilasoperaatioita, liikekannallepanosuunnitelmia, reservien luomista, sotasuunnitelmia, strategisia menetelmiä, joukkojen yhteistoimintaa, johtamismenetelmiä ja sotatoimien johtamista. Taktiikan päätarkoituksena on viime aikojen taistelujen tutkiminen, taistelutapojen kehittäminen ja taistelun johtaminen sekä joukkojen yhteistoiminnan järjestely. Operaatiotaitoon sisältyy perinteisen määritelmän mukaan operaatioiden suunnittelu sekä niiden toteuttaminen Operaatiotaidossa (art of operations) liitetään yhteen taistelujen johtamisen taito sekä strategisen tason ymmärrys parhaamman ja kustannustehokkaimman sodankäynnin toteutustavan löytämiseksi. Operaatiotaidon avulla yhdistetään eri puolustushaarojen vaikuttavuus, koska operaatioiden kokonaisuus muodostuu useista osista, ollen tosin enemmän kuin osiensa summa (art of operations). Ma-ai
Ma-ai (), joka tarkoittaa japaniksi ”väliä”, on japanilainen budokäsite, jolla luonnehditaan taisteluetäisyyttä vastustajasta.
Jokaisella aseella on oma "ma-ai"nsa, joka saattaa vaihdella tekniikan tai aseen ulottuvuuden mukaan. Ma-ai rakentuu myös jokaiselle ihmiselle hänen taidollisten ja fyysisten ominaisuuksiensa mukaan. Ma-ai voi myös muuttua harjoittelun edistyessä tai loukkaantumisen myötä. Myös aseettomilla taistelutaidolla on oma vaihteleva "ma-ai"nsa. Esimerkiksi karaten potku suoritetään pidemmällä ma-ailla kuin judon heitto. Tankendō
Toyaman sotilaskoulussa tutkittiin useiden japanilaisten miekkakoulukuntien () lyhyen miekan tekniikoita. Erityisesti tankendōhon vaikuttaneita koulukuntia ovat japanilaisten Chujō-ryūn () ja Toda-ryūn () lyhyen miekan tekniikat.
Tankendōn tekniikat koottiin kata-sarjaksi vuonna 1921. Tällöin tankendōn katsotaan saaneen nykyisen muotonsa. Tankendōssa on omat kata-sarjansa kodachi-kodachi katalle, kodachi-tachi katalle ja kodachi-juken katalle. Iaidō
Chiburi tarkoittaa veren ravistamista miekan terästä joka esiintyy suuressa osassa iai-kouluista eri muodoissa. Veren poistaminen miekasta oli tärkeää, sillä veren punasoluissa oleva hemirauta saattoi hapettaa miekan terää pitkällä aikavälillä tai ainakin rumentaa terää. Lisäksi pyyhkimätön veri saattoi aiheuttaa miekan terän jumiutumisen huotraan, mikä saattoi tositilanteessa olla kohtalokasta. Iaidossa esiintyvä liike on kuitenkin lähinnä symbolinen ja sen tarkoituksena on lähinnä "tapon" jälkeen rentouttaa kehoa ja lihaksia, symboloida muodon toiminnallisen vaiheen päättymistä sekä korostaa harjoittelijan valmiutta ja saattaa miekka asentoon jossa jo kaatunutta vastustajaa voidaan vielä uhata. Itse liike ei todennäköisesti olisi poistanut verta terästä läheskään tarpeeksi tehokkaasti, joten se olisi joka tapauksessa pitänyt pyyhkiä kunnolla ennen huotraan palauttamista. Musō Shinden-ryū
Musō Shinden-ryū () on yksi yleisimmin harjoiteltavista iaidō-koulukunnista maailmassa. Juurensa Musō Shinden-ryūlla on Musō Jikiden Eishin-ryūssa, josta kyseinen tyylisuunta ("ryū-ha") haarautui 1700-luvulla kahden kilpailevan päämestarin (soke) erimielisyyksien johdosta. Eishin-ryūn (Shimomura-ha) ryūhasta Nakayama Hakudō kehitti nykyisen "Musō Shinden-ryū"n koska hänellä ei ollut Eishin-ryūn opetusoikeutta. Nakayama Hakudō (1869–1958) toimi päämestarina Musō Shinden-ryūssa.Lähde: Karate
Alusta alkaen karate on suunnattu itsepuolustukseen: Okinawan saaren asukkaat puolustautuivat ensin Kiinan ja myöhemmin Japanin miehitystä vastaan. Japanilaiset valloittivat saaren 1600-luvulla ja määräsivät aseiden hallussapitokiellon. Tämä vauhditti aseettomien taistelutaitojen harjoittelua, ja okinawalaiset alkoivat perehtyä kiinalaisiin oppeihin. Lajissa kehitettiin myös aseita, jotka eivät (yleisestä harhaluulosta poiketen) perustuneet työkaluihin. Esim. "sai" on puhdas ase (vaikka jossain lähteissä sitä väitetään mm. riisinistutuspuikoksi..), samoin kuin "nunchaku". "Tekko"-nyrkkirauta on yksiselitteinen ase, samoin kuin keihäs ja kilpi-yhdistelmä "timbei" ja "rochin". Iaidō
Iaidōn harjoittelu perustuu, kuten yleisesti perinteisten tyylien harjoittelukin, ennaltamäärättyihin muotoihin (kata). Muodot toimivat opetustyökaluina, joiden tarkoitus on juurruttaa tyylin teknistä (miekan ja vartalon käyttö) ja periaatetasoista (ajoitus, strategia jne.) sisältöä harjoittelijaan. Usein muodot ovat yksin kuvitteellista vastustajaa vastaan tehtäviä, mutta monet koulukunnat sisältävät myös runsaasti parimuotoja. Tekniikoita on sekä istualtaan että seisaaltaan tehtäväksi, ja moniin erilaisiin skenaarioihin. Modern Mano Mano
Tekniikkajärjestelmä on erittäin looginen ja hyvin laadittu. Harjoittelijalle ei asetu tehtäväksi traditionaalisia, akrobaattisia tai muuten turhia tekniikoita ja järjestelmä etenee loogisesti. Olemme pyrkineet luomaan lajin, joka on kaikkien ulottuvilla ja jota voi harrastaa lähes kuka tahansa nainen tai mies. Modern Mano Mano yhdistää hyvin sekä suoraviivaisuuden, että virtaavuuden; mistä tahansa hyökkäyksestä pystyy siirtymään haluttuun itsepuolustustekniikkaan tai muuhun sopivaan tilanneratkaisuun. Laji sisältää myös erinomaisen Palit Palit-metodin, jonka avulla harjoittelija oppii heti alusta lähtien kaikki suunnat, torjunnat, vastaiskut sekä molemman puolen toiminnan. Modern Mano Mano sisältää myös systeemiharjoittelun, jossa hyökkäyksiin opitaan vastaamaan loogisesti siirtyen heti tarpeelliseen vastatekniikkaan. Kaikki perustuu hyvään virtaavuuteen, oikeaan ajoitukseen ja luonnolliseen tekniikoiden suoritusjärjestykseen. Vyöjärjestelmän vierellä kulkee asepuolustukseen ja erikoistekniikoihin keskittynyt erillinen kurssijärjestelmä, jonka kautta suoritetaan kehittyneemmät vastatekniikat lyömäaseita ja teräaseita vastaan. Tämä helpottaa oppimista, parantaa ajankäyttöä ja selkeyttää järjestelmää merkittävästi. Tenshin shōden Katori shintō-ryū
Katori Shintō-ryū sisältää lukuisia asetaitoja. Pääpaino on kuitenkin miekkailutaidossa, ja muita taitoja harjoitellaan pääasiassa miekkailijan harjoittamiseksi niitä vastaan. Kuten useimmissa muissakin perinteisissä kouluissa, opetus tapahtuu pääasiassa muotojen kautta. Itsepuolustuslaji
Jotkut lajeista eivät oman määritelmänsä mukaisesti sovi oikein mihinkään kolmesta luokasta, vaan muodostavat omaan filosofiaansa pohjautuvan lajin.
Eri japanilaisista kamppailu- ja itsepuolustuslajeista ja muista taistelulajeista johdetut taidot puolestaan muodostavat yhdessä oman kiinteän filosofisen näkemyksen jakavan kokonaisuutensa: budōlajit. Kendō
"Shinai" on neljästä bambusäleestä ja nahkaosista koottu miekka. Nykyaikaisen shinain kestävyys, taipuisuus ja aerodynamiikka soveltuvat hyvin turvalliseen harjoitteluun. Budō
Budō () on yhteisnimitys japanilaisille itsepuolustus- ja taistelutaidoille. Budolajeissa pyritään kehittämään harjoittelijan fysiikkaa ja kehollisia taitoja mutta myös harjoittelijaa henkisesti ja sosiaalisesti. Tässä budōn harjoittelu eroaa länsimaisesta kilpaurheilukäsitteestä, jossa harjoittelijan fyysistä suorituskykyä kehitetään kilpailussa pätemiseksi. Budōssa saatetaan kilpailla, mutta budōa ei harjoitella kilpailua varten, vaan kilpailu budōssa on vain yksi budōn harjoittelumuoto muiden joukossa, eikä edes tärkein niistä. Kaikissa budōlajeissa ei kilpailla, edes harjoittelumielessä. Budōn harjoittelua ei myöskään mielletä ikäsidonnaiseksi, vaan sitä on mahdollista harjoitella kuolemaan asti taidossa jatkuvasti kehittyen. Iaito
Iaitoja valmistetaan tätä nykyään ympäri maailmaa, mutta suurin osa niistä valmistetaan Japanissa. Iaiton voi tehdä itselleen sopivaksi, koska siinä olevat sovitukset, koristeet ja materiaalit ovat vaihdettavissa ja myös terän pituus valitaan harjoittelijan pituuden mukaan, jotta se soveltuisi parhaiten harjoitteluun. Myös iaitojen painot vaihtelevat miekan pituuden ja miekkaan liittyvien sovitepalojen mukaan. Iaito painaa on noin 800g - 1100 grammaa. Jokainen voi valita oman rahapussinsa koon mukaan käytettävät materiaalit ja koristukset. Suurin osa iaitoista (Japanissa) maksavat 200 - 1000 euron välillä, riippuen täysin niitä myyvistä kaupoista, hyvän iaiton saa noin 500 eurolla ja se kestää oikein käytettynä hyvin pitkäaikaisen harjoittelun. Iaidō
Musō Jikiden Eishin-ryū ja Musō Shinden-ryū ovat yleisimmät nykyään harjoiteltavat iaidō-koulukunnat. Budō
Sana "budō" rakentuu japanilaisista sanoista "bu" (sota-, soturi) sekä "dō" (tie, polku). Sananmukaisesti se voidaan siis tulkita "soturin tie". Budō merkitsee sitä kurinalaista soturin tietä, jonka japanilainen taistelija on elämäntavakseen ottanut.Meiji-kauden koittaessa perinteisten bujutsu- ja taistelutaitojen tulevaisuus oli veitsenterällä. Japanin siirtyessä feodaaliajasta nykyaikaan kertarysäyksellä bujutsutaidot koettiin osaltaan tarpeettomiksi ja hallituksen kannalta vaarallisiksikin. Sekä hallituksen sisällä että ulkopuolella valikuttavat kiihkokansalliset ja militaristiset voimat pyrkivät käyttämään hyväkseen vanhojen perinteiden saavutuksia. Toisaalta monisatavuotista perinnettä ei haluttu kadottaa eikä tärvellä. Perinteisissä soturiluokan hyveissä ("bushidō") koettiin olevan kansaa laajemmaltikin jalostava vaikutus.
Bujutsuharjoittelun ydinarvot feodaaliajan Japanissa olivat Kendō
Kendōn juuret ovat Japanissa, jossa keskiajalla oli yli 600 erilaista miekkailun koulukuntaa tai tyylisuuntaa. Japanissa oli 1400-luvun puolivälistä 1600-luvun alkuun käytännössä jatkuva sisällissota, ns. "taistelevien valtioiden aikakausi" eli Sengoku-kausi. Tällöin miekkailutaito luonnollisesti kehittyi huippuunsa. Rauhan tultua miekkailutaitoa oli pidettävä yllä, joten kehitettiin miekkailuharjoittelua. Harjoittelu metallisella katana-miekalla oli vaarallista, joten harjoittelussa siirryttiin käyttämään ensin teroittamatonta katanaa ja sitten puista harjoittelumiekkaa eli bokkenia. Puumiekalla ei voitu kuitenkaan harjoitella tekniikoita loppuun asti. Harjoittelu oli edelleenkin liian onnettomuusaltista. Keino harjoitella täyskontaktilla kehitettiin noin vuonna 1710 bambusta tehdyllä miekalla, jota kutsutaan nimellä "shinai". Shinaita edeltäneet kehitelmät, kuten nahkatupella peitetty "fukuroshinai", tunnettiin jo 1500-luvulla. Silloin tällaisten ”vaarattomien” harjoitteluvälineiden käyttöä vastustettiin, koska epäiltiin, että näennäisen vaaraton ase pilasi tuntuman aitoon miekkaan. Taura Musō-ryū kobudō
Taura Musō ryū kobudō () on perinteinen japanilainen kamppailutyyli. Taura Musō ryūssa harjoitellaan runsaasti aseettomia ja asetekniikoita, kuten keppi- ja miekkatekniikoita. Aseettomat tekniikat sisältävät irrottautumis-, kaato-, sitomis- ja kiinniottotekniikoita. Tekniikat ovat hyvin käytännönläheisiä. Tyylille ominaista on oikea-aikainen väistäminen, vastustajan horjuttaminen ja vastustajan voiman käyttö häntä itseään vastaan. Voimantarvetta pyritään minimoimaan oikean väistöliikkeen, tekniikan ja ajoituksen käytöllä. Iaidō
Iaidōsta, toisin kuin monista muista budōlajeista, on yhä useita tyylisuuntia, jotka kukin harjoittelevat omalla tavallaan. Kokoava tekijä useimmissa on kuitenkin kata-suorituksen jako neljään osaan: miekan vetoon ja siihen liittyvään hyökkäävään tai puolustavaan tekniikkaan ("nukitsuke"), jatkolyönteihin ja tekniikoihin ("kirioroshi/kiritsuke"), symboliseen veren ravistamiseen miekan terästä ("chiburi") ja miekan palauttamiseen huotraan ("nōtō"). Joissain tyyleissä harjoitteluun liittyy myös tameshigiri eli "koeleikkaus", jossa nykyään harjoitellaan kasteltujen ja rullattujen bambumattojen leikkaamista yhdellä tai useammalla lyönnillä. Ninja
Salailusta johtuen kaikki kirjallisuus ja dokumentit kulkivat ninjasuvun sisällä sukupolvelta toiselle. Jokaisen sukupolven vastuulla oli materiaalin säilyttäminen ja jakaminen edelleen. Materiaali sisälsi tiedot niistä tekniikoista joita ninjalla tuli olla ja joita hänen tuli harjoitella Japanin perinteisten jousen-, keihään- ja miekankäytön lisäksi. Ninjat itse asiassa omaksuivat näistä perinteisistä taidoista ne osat, jotka parhaiten sopivat heidän tarkoituksiinsa. Esimerkiksi jousena käytettiin huomattavasti perinteistä pienempää jousta ja keihäs oli usein teleskooppityyppinen antaen yllätyksen edun kun se pidentyi kesken kaiken. Teräaseita sidottiin sauvoihin eri tavoin ja niihin saatettiin kiinnittää ketjuja joista ne vedettiin takaisin. Terät saattoivat myös ponnahtaa esiin jousien voimalla tai teriä heitettiin sellaisenaan (Shurikenjutsu). Ninjat olivat myös iaijutsun taitajia, joista kuuluisimmat nimenomaan teräaseiden taitajat kuuluivat Fudō-ninjasukuun. Ninjakulttuuriin kuului suuri joukko erilaistuneita aseita, joista jokainen oli kehittynyt johonkin nimenomaiseen tarkoitukseen. Arsenaaliin kuului puhallusputkia, köydellisiä veitsiä ja koukkuja, kuristusvälineitä, erilaisia piikkejä, nyrkkirautoja, heittotähtiä, heittopiikkejä, tikkanuolia, katanoita, puukkoja, murhavälineitä jne. Jigorō Kanō
Yhä kiistellään siitä, mitkä Kōdōkan-jūdōn tekniikoista olivat Kanōn tai hänen oppilaidensa kehittämiä ja mitkä muista bujutsu-lajeista otettuja. Donn F. Dragerin kirjoittaa kirjassaan Modern Bujutsu & Budo: ”Poikkeuksetta kaikki (Kōdōkan jūdōn tekniikat) olivat jollain tavalla jo käytössä vanhemmissa bujutsu- ja budō-järjestelmissä.” Budō-tutkijat Patti ja Westbrook ovat jäljittä­neet ainakin Koshiki no katan Kitō-ryūhun. Seuraavassa on kahden tekniikan tarinat. The Operational Art of War
"The Operational Art of War" pohjaa alun perin lautapeleinä julkaistuihin strategiapeleihin, joissa kaksi pelaajaa ottivat mittaa toisistaan heksoihin jaetulla kartalla vuorotellen. Nämä pelit olivat tunnettuja monimutkaisista säännöistään eikä niiden pelaaminen onnistunut mikäli pelaaja ei tuntenut pelin aiheena olevia yksiköitä. "The Operational Art of War" ei myöskään päästä aloittelevaa pelaajaa helpolla. Pohjatiedot erilaisista asejärjestelmistä, taktisista merkeistä sekä taktisen ja operatiivisen tason sodankäynnistä on omattava. Peli ei sisällä lainkaan
tutoriaaleja, mutta sähköisen manuaalin avulla pääsee alkuun. Aloittelijoille sopiva skenaario on alkuperäinen Korean sota, pelattuna liittoutuneiden puolella. Skenaarion kartta ei ole järin suuri eikä joukkoja ole paljoa. Sotataito
Sotataito on voittamisen taitoa ja taidetta (art of war). Käsitteellä kuvataan laaja-alaisesti tietyn osapuolen tai tiettyjen osapuolten sodankäynnissään käyttämien periaatteiden ja menetelmien käyttämisen taitoa sodalle asetetun päämäärän saavuttamiseksi. Perinteisessä mielessä sotataidollisessa tarkasteluissa pohditaan asevoimien käyttöä mutta nykysodankäynti on laajentanut sotataidollisen toimijuuden kineettisistä välineistä myös ei-kineettisiin suorituskykyihin. Sotataitoon liittyvissä analyyseissä käytetään laajasti hyväksi sodankäynnin eri osa-alueita; (sotilas)strategia eli sodan poliittis-strategista kontekstia, sodankäynnin operaatioiden suunnittelua ja toteuttamista operaatiotaito ja itse taisteluiden toteuttamista taktiikka. Sotataidollisissa keskusteluissa on aina mukana myös johtamistaito (strategia) eli taito käyttää kaikkia elämänaloja (toimialoja) sodan päämäärään pääsemiseksi. Sodan johtamistaidon osa-alueita ovat henkinen, taloudellinen ja sotilaallinen sodankäynti sekä poliittinen toiminta ja väestönsuojelu. Kiai
Kiai (, ) on japanilainen taisteluhuuto, jota läytetään hyvin yleisesti budolajeissa. Japanilainen sana ki () tarkoittaa mieltä tai henkeä, "ai" () taas tarkoittaa ”yhdessä”; sananmukaisesti ”kiai” merkitsee ”hengen kanssa”. Kamppailulajeissa tämä purkautuu huutona ja uloshengityksenä, jotka tapahtuvat tekniikkaa suoritettaessa tai ennen sitä. Kungfu
Kungfu (功夫, pinyin: gōngfu) on yhteisnimitys Kiinasta lähtöisin oleville taistelulajeille. Sana tarkoittaa taitoa ja työtä. Tämä viittaa kungfun vaatimaan vuosien pitkäjännitteiseen ja kärsivälliseen harjoittelemiseen. Periaatteessa kungfua voi olla siis jokin muukin kuin taistelutaitojen harjoittelu. Sanaa käytetään samalla tavoin yläkäsitteenä kuin japanilaisia taistelulajeja tarkoittava "budō" tai korealaisia lajeja tarkoittava "mudo". Jujutsu
Jujutsu ( "jūjutsu") on yleisnimitys perinteisille japanilaisille aseettomille tai pieniä aseita hyödyntäville lähikamppailutaidoille. Näistä taidoista ja tekniikoista on käytetty aikakaudesta ja tyylistä riippuen myös lukuisia muita nimityksiä kuten yawara, taijutsu, torite tai kumiuchi. Jujutsu ei tarkoita historiallisesti mitään tiettyä, yhtenäistä kokonaisuutta tai "lajia", jota kaikki japanilaiset soturit olisivat opiskelleet, vaan yhtä kokonaisvaltaisten kamppailutaitojen osa-aluetta, josta eri tyyleillä ja koulukunnilla oli erilaisia, toisiinsa liittymättömiä tulkintoja. Wadō-ryū
Shiomitsu Masafumin mukaan Wadō on puoliksi Shindō Yoshin-ryūta ja puoliksi okinawalaisia karatetyylejä, Toda-ryū kotachi kenjutsua ja Yagyū-ryū kenjutsua. Tatsuō Suzuki taas on sitä mieltä, että Wadō on yhdistelmä okinawalaisen karaten käsitekniikoita ja japanilaisen budōn kehonhallintaa (taisabaki). Yagyū-ryū kenjutsusta wadōhon tulee vartalon väistöliike, joka näkyy parhaiten nagashizuki-lyönnissä. Wadōn sivulle ohjaavat käsitekniikat paljastaa Toda-ryūn vaikutuksen. Aikido
Aikidoa harjoitellaan tatamilla, jotka alkujaan olivat riisioljista käsin kudottuja paksuja mattoja. Nykyään tatamit ovat synteettisesti valmistettuja. Ryū
Japanilaisen ryūn syntyyn liittyy usein käytännön perehtyneisyys jota täydentää perustajan perusteellinen perehtyminen ja pohdinta. Varsinkin japanilaisissa taistelutaidoissa bujutsu ja miekkailukoulukunnissa kenjutsu tämä on ilmeistä. Taistelujen kokemusten karaisema ryūn perustaja yleensä vetäytyy luostariin tai pyhäkköön tai hakeutuu erakoksi syrjäisille seuduille, jossa hän intuitiivisesti kiteyttää uuden ryūn opetukset, tekniikan ja ytimen. Useista japanilaisista perinteisistä koulukunnista on olemassa legendoja, joissa kyseenomaisen ryūn jumalallinen tausta selittyy kyseisen taidon yliaistillisella välittymisellä näyn tai unen kautta ryūn perustajalle. Ryūn syntytapa heijastuu usein ryūn nimeen, esimerkiksi: "muso" (unessa nähty), "musoken" (unessa nähty miekka strategia), "muso shinden" (unen kautta välitetty jumalallinen), "tenshin shoden" (tosi ja virheetön jumaluuden välittämä), "Kashima shinden" (Kashima-pyhätössä tapahtunut todellisen jumaluuden välittämä), "shinkage" (voidaan kirjoittaa myös "kamikage" eli, jossa "kami" toimii shinto-jumaluuden vaikutuksesta tai "shotengu" (todellinen tengun välittämä) tieto, taito tai perimys.
Näin on esimerkiksi bujutsu- tai kenjutsu-koulukunnissa. Miekka
Miekkailu on yleisnimitys erilaisille miekan käyttöön perustuville asetaidoille ja niiden harjoittelulle. Nykyään termillä "miekkailu" tarkoitetaan yleensä länsimaista urheilumiekkailua, joka perustuu 1600- ja 1700-lukujen kaksintaisteluperinteisiin ja alkujaan muodollisissa kaksintaisteluissa käytettyihin, mutta edelleen kilpailutarkoituksiin kehiteltyihin asetyyppeihin. Taido
Taidōssa hyökätään ja puolustaudutaan samanaikaisesti vartalon akselin erilaisia liikeratoja hyväksi käyttäen. Taidōn perustan muodostavat viiteen tekniikkaluokkaan jaetut 50 perustekniikkaa ja niistä luovuudella kehitetyt sovellutukset. Tekniikat sisältävät muun muassa erilaisia lyöntejä, potkuja ja jalkasaksikaatoja. Montrealin kasvitieteellinen puutarha
Japanilaiseen puutarhaan on istutettu tyypillisiä japanilaisia kasveja. Alueella on japanilaistyylisiä rakennuksia ja kesän aikana siellä esitetään perinteinen japanilainen teeseremonia. Lisäksi esillä on kukkienasettelutaide Ikebana ja kamppailulaji Iaidō. japanilaiseen puutarhaan kuuluu myös laaja koikarppilammikko. Kendō
Kendō on muovautunut nykyiseen muotoonsa oikeilla miekoilla käydyistä, jopa kuolemaan asti otelluista kamppailuista ja sotataidosta. Nykyään kendō on budō-laji, jota voi harjoittaa turvallisesti. Myöskään harjoittelun tavoitteet eivät ole sotaisia. Kendō-varusteet ja bambumiekka mahdollistavat kovankin kontaktiharjoittelun ilman vakavia loukkaantumisia. Kendōn lyönnit suunnataan määrättyihin lyöntipaikkoihin, pistepaikkoihin, jotka on tehokkaasti suojattu suojavarusteilla. Kendōssa on kahdeksan määrättyä osuma-aluetta:Kendōssa lyönnit tulevat aina ylhäältä alas, eikä jalkoihin kohdistuvia lyöntejä enää ole. Alhaalta ylös kohdistuvia lyöntejä varten tehtävät suojavarusteet olisivat liian vaikeita kantaa päällä tai edes valmistaa. Kendōn osuma-alueet on valittu paitsi niiden vaikeuden takia myös siksi, että todellisilla miekoilla taistellessa kyseiset alueet olisivat joko tappaneet vastustajan heti tai ainakin tehneet tämän toimintakyvyttömäksi. Judo
Judo perustuu osin siihen, että vastustajan voimaa ja massaa käytetään häntä itseään vastaan. Judon pääperiaatteet ovat maksimaalisen tehon periaate, yhteisen hyvän periaate, sekä joustavuuden periaate. Joustavuuden periaatteesta onkin judon kehittäjä Jigorō Kanō sanonut: Kiai
Termejä "kiai" ja "aiki" käytetään budolajeissa kuten aikidossa ilmentämään fyysisen voiman, henkisen vahvuuden ja valppauden saumatonta yhteiseloa . Termit kirjoitetaan samoilla kanji-merkeillä, joiden järjestys vain on niissä päinvastainen. Tämän takia aikin voidaan katsoa olevan sisäinen, kiain taas ulkoinen ilmentymä samasta daitōryū-periaatteesta. Kendossa kiain käyttö on tarkoituksellista ja kuuluvaa. Sillä paitsi kohdistetaan omat voimavarat lyöntiin, myös osoitetaan ulkopuolisille oma energia ja keskittyminen. Iaito
Iaito on harjoitusmiekka, jota käytetään iaidon harjoittelussa. Iaito on tarkoituksenmukaisesti jätetty teroittamatta ja on japanilaisesta miekasta, katanasta tehty jäljitelmä, joka eroaa katanasta terävyytensä, painonsa ja ulkonäkönsä takia. Suurin osa iaitoista on tehty sinkki-alumiini-seoksisesta metallista, joka on terästä pehmeämpää, joten se on suunniteltu vain harjoitusta varten eikä käyttöön niin kuin terävää hiiliteräksistä miekkaa. Jujutsu
1940-luvulla Japani ajautui kuitenkin toiseen maailmansotaan, ja kamppailukulttuuri notkahti jälleen miehittäjien kiellettyä militaristiseksi katsomansa kamppailutaitojen kattojärjestön (Dai Nippon Butokukai) toiminnan ja karsittua kamppailulajit pois koulujen opetusohjelmista. Muutaman vuoden kuluttua budōn suosio alkoi kuitenkin taas elpyä, ja uusien tyylien lisäksi myös useita mullistuksien läpi selvinneitä klassisia koulukuntia alkoi tulla esiin.Suomessa harjoitellaan nykyisin useita perinteisiä japanilaisia kamppailutyylejä. Kaikki alla mainitut sisältävät jujutsua. Isshin-ryū kusarigamajutsu
Isshin-ryū kusarigamajutsu on vanhan koulukunnan (koryū) taistelulaji, jossa käytetään aseena kusarigamaa (鎖鎌) eli ketjusirppiä. Shindō Musō-ryūn perustajan Musō Gonnosuke Katsuyoshin uskotaan olleen myös kusarigaman asiantuntija. Ase on peräisin 1400-luvulta, mutta Shindō Musō-ryūn yhteydessä sen käyttöä alettiin järjestelmällisesti harjoitella vasta 1800-luvun loppupuoliskolla. Kendō
Nitō-kendōssa kendōka käyttää kahta shinaita, pitkää ("daitō") ja lyhyttä ("shōtō"), jotka poikkeavat normaalin shinain mitoista ja painoista. Shōtōta käytetään lähinnä vastustajan hämäämiseen ja häirintään tehokkaan semen avulla sukin luomiseksi vastustajaan. Daitōlla taas tehdään ottelussa yleensä varsinaiset lyönnit. Sillä otellaan yleisesti jōdan-no-kamaesta. Shōtōllakin voi saada pisteen, mutta ippon sillä on äärimmäisen harvinainen. Nitō-kendōka voi pitää daitōta joko oikeassa ja shōtōta vasemmassa kädessä, mikä on yleinen, normaali nitō-järjestys, tai daitōta vasemmassa ja shōtōta oikeassa kädessä, mitä kutsutaan "gyaku nitō"ksi. Kätisyys on valittava "sonkyo"a tehdessä, eikä kätisyyttä saa kesken harjoituksen tai ottelun vaihtaa. Jigorō Kanō
Feodaalivallan loppuminen ja Meiji-uudistus, joka kielsi samuraita kantamasta miekkaa, toivat mukanaan sen, että kiinnostus vanhoja sotataitoja kohtaan väheni merkittävästi. Kanō visioi kuitenkin, että jūjutsu voisi moderninakin aikana auttaa henkisessä kasvussa, ja halusi kehittää rakastamansa lajia. Helmikuussa 1882 hän vuok­rasi kaksi huonetta Eishōji-temppelistä. Koska pelkkä nimi ”jūdō” oli jo käytössä, Kanō nimesi lajinsa Kōdokan-jūdōksi. Satoru Kitaoka
Kitaokan ottelutyyli perustuu pitkälti mattopainiin. Hänen tyylinsä on sekoitus brasilialaista jujutsua, koukkupainia ja judoa. Lisäksi hän on ottanut vaikutteita pystyssä liikkumiseen taekwondosta. Kitaokan suosikki tekniikoihin kuuluvat north-south kuristus ja jalkalukot. Hänen ottelutavasta on tullut melko ennalta-arvattava, sillä Kitaoka pyrkii aina alasvientiin, jonka jälkeen hän pyrkii tekemään joko jalkalukon tai giljotiinikuristuksen. Epäonnistueessaan se on usein johtanut tyrmäystappioihin, joissa vastustaja on osunut polvella hänen kasvoihin. ZNKR iaidō Suomessa
Vuosittain jäjestettävät iaidōn euroopanmestaruuskilpailut (engl. "European Iaido Championships", EIC) ovat suurin kansainvälinen iaidō-kilpailu, sillä lajissa ei ole maailmanmestaruuskilpailuja. Iaidōn euroopanmestaruuskilpailuissa otellaan Japanin kendō-liiton ZNKR iaidōssa "(jap." 全日本剣道連盟, "Zen Nihon Kendō Renmei"). Kilpailut järjestetään Euroopan kendō-liiton "("engl. "European Kendō Federation", EKF) alaisuudessa ja niitä tukevat sekä Japanin kendō-liitto että kansainvälinen kendō-liitto (engl. "International Kendō Federation", FIK). Usempipäiväinen kilpailu jakaantuu yksilö- ja joukkueturnauksiin. Kilpailuihin osallistuminen on rajattu virallisten kansallisten liitojen nimeämiin maajoukkueisiin. Iaidō
Iaidōta pidetään usein symbolisena ja henkisenä versiona iaijutsusta. Iaidō kuitenkin polveutuu suoraan vanhoista koulukunnista, sisältää samoja tekniikoita ja pyrkii toiminnalliseen miekkatekniikkaan. Koulukuntien jaottelu nimityksen mukaan on hankalaa, sillä jopa saman koulukunnan eri haarat saattavat käyttää eri nimitystä, esimerkiksi toinen iaidōta ja toinen iaijutsua, sisällön ollessa kuitenkin lähes sama. Taido
Taidō () on japanilainen budolaji, joka perustettiin Japanissa karaten pohjalta vuonna 1965. Kendō
Kendōssa kilpailu ("shiai") on osa harjoittelua, joka nähdään osana oman itsen kehittämistä. Tarkoituksena on myös, että harrastajat kehittävät tuomarointikykyjään tulevaisuutta ajatellen. Lähes jokaisissa kendō-harjoituksissa on lopuksi enemmän tai vähemmän vapaaottelua ("jigeiko") harjoituksista riippuen. Aikido
Aikido (, suom. harmonian tie) on nykyaikainen japanilainen budō-laji, jonka kehitti Morihei Ueshiba 1900-luvun alkupuolella. Teknisesti tärkein vaikuttaja aikidolle on ollut Daitō-ryū aiki jūjutsu. Aikidolle ominaista on hyökkääjän voimaan ja liikkeeseen mukautuminen ja sen hyväksikäyttö johdattamalla. Ueshiba painotti opetuksessaan myös lajin henkisiä puolia ja pyrkimystä rauhaan. Harjoittelussa tämä näkyy tekniikoiden pehmeydessä - aikidossa vastustajaa ei pyritä vahingoittamaan. Kyūdō Suomessa
Kyūdō (, "jousen tie") on perinteinen japanilainen jousiammuntalaji. Modern Mano Mano
Palit Palit lienee yksi parhaista virtaavuusharjoittelumenetelmistä. Lisäksi se kehittää nopeasti hyvän ottelusilmän ja parantaa merkittävästi sekä huomiokykyä, että motoriikkaa. Harjoituksen kaava voi olla sovittu tai vapaa. Perusidea lähtee torjunta-isku-torjunta –ajattelusta, jossa rytmisesti ja saumattoman virtaavasti hyökätään ja torjutaan kaiken aikaa. Taitojen kehittyessä elementtejä lisätään, kunnes lähes kaikki hyökkäys- ja puolustustavat voidaan suorittaa Palit Palitin sisällä. Kaikki suoritteet tehdään aina sekä vasemmalta että oikealta, joten harjoittelija ei pääse sortumaan siihen, että tekee tekniikat pääsääntöisesti aina vain toiselta puolelta. Torjunnat ja liikkuminen sopivat myös lyömäasetta tai veistä vastaan, joten siinä mielessä harjoittelun hyöty on heti kaksinkertainen. Taiko
Taiko () on perinteinen japanilainen lyömäsoitin. Se on puutelineeseen ripustettu tai tuettu kehärumpu, jota lyödään säännöllisen sylinterin muotoisilla, päistään pyöristetyillä puukapuloilla.