Kuka on kirjoittanut Amirandaredžanianin?
Georgian kirjallisuus
Georgialaisesta 1100-luvun alun eeppis-romanttisesta, mahdollisesti hyvinkin laajasta hovikirjallisuudesta on säilynyt jälkipolville kaksi teosta: "Amirandaredžaniani" ja persialaisesta Visin ja Raminin tarinasta georgiaksi käännetty "Visramiani". Näistä ensimmäinen kertoo puolijumala Amiranista ja perustuu keskeisesti georgialaiseen kansanrunouteen. Myytin ja eepoksen rajamaille sijoittuvasta teoksesta puuttuvat idealismi ja romanttinen kiinnostus, sen keskittyessä sankarillisten taisteluiden ja ritarillisen, miesten välisen solidaarisuuden kuvaamiseen. Georgian itsevarma poliittinen asema heijastuu "Amirandaredžanianiin" kansallisuuden merkityksettömyytenä. Teoksen kirjoittajaksi Rustaveli mainitsee Mose Khonelin, muuta hänestä ei tiedetä. Amirandaredžaniani
"Amirandaredžaniani" on vanhin säilynyt omaperäinen georgialainen romanssi, mutta sen juuret voidaan jäljittää sekä georgialaiseen kansanperinteeseen että persialaisiin eepoksiin, joita georgialaiset kirjailijat ihailivat ja joita käännettiin georgiaksi. Niistä ajallisesti lähimpänä on "Visramiani", persialaisen "Vīs ja Rāmīnin" vapaa käännös georgiaksi. Mose Khonelin teos synnytti suuren määrän legendoja, jotka periytyivät kylien tarinankertojien kautta. Kirjallinen perinne ja kansanperinne ovat kietoutuneet niin vahvasti toisiinsa, että jotkut johtavat asiantuntijat ovat ehdottaneet kertomuksen kansanomaisten, Amiranin legendoista periytyvien versioiden edeltäneen kirjallista "Amirandaredžaniania" sen sijaan, että ne olisivat siitä peräisin. Persian- ja arabiankielisten nimien käyttö teoksessa ja Georgialle spesifisten viitteiden puuttuminen johtivat Marie-Félicité Brosset'n ja Nikolai Marrin ehdottamaan hypoteesia, jonka mukaan "Amirandaredžaniani" olisi käännös kadonneesta persialaisesta tekstistä. Hypoteesi on kuitenkin nykyään todettu laajalti vääräksi. Persian eeppisen perinteen, erityisesti Ferdowsin "Shāhnāmehin", vaikutus näkyy silti teoksessa vahvasti. Amirandaredžaniani
Amirandaredžaniani () on keskiaikainen georgialainen romanssi, joka kirjoitettiin todennäköisesti 1100-luvun alussa tai puolivälissä. Se oli yksi niistä teoksista, joiden kirjoittaminen merkitsi uuden ja omaperäisen maallisen kirjallisuuden syntyä patristiikan vuosisatoja kestäneen valtakauden jälkeen. "Amirandaredžaniani" on proosateos, joka kertoo taistelevista ritareista kahdessatoista osassa. Sen kirjoittajana on pidetty Mose Khonelia (, "Mooses Khonilainen"): teoksen laatiminen lasketaan hänen ansiokseen Georgian kirjallisuuden merkittävimmän klassikon "Pantterintaljaisen" epilogissa. Šota Rustavelin kirjoittamaa eeppistä runoa lukuun ottamatta häntä ei tunneta muualta. Perinteen mukaan Mose oli kotoisin Khonin kaupungista Länsi-Georgiassa ja hän palveli Rustavelin tavoin Georgian "kultakaudella" hallinneen kuningatar Tamarin hovissa (hallitsi 1184–1213).
Aleksanteri Suuri antiikin lähteissä
Toinen tuntemattoman kirjailijan teos on "Itinerarium Alexandri", joka käsittelee Aleksanterin Persian-sotaretkeä ja vastaa sisällöltään Arrianoksen Anabasiksen neljää ensimmäistä kirjaa. Aleksanteri Suuri mainitaan myös apokryfikirjoihin kuuluvan ensimmäisen makkabilaiskirjan alussa, ja hän esiintyy Josefuksen "Juutalaisten muinaisajat" -teoksessa. Aleksanteri mainitaan myös zarathustralaisessa Arda Virafissa, jonka mukaan Aleksanteri määräsi zarathustralaisten pyhän kirjan Avestan poltettavaksi. 
Oma lukunsa on Aleksanterin legendaarinen elämäkerta, joka sai alkunsa luultavasti Aleksandriassa. Sen kirjoittajaksi väitettiin virheellisesti Aleksanterin hovihistorioitsijaa Kallisthenesta, minkä takia todellista kirjoittajaa kutsutaan "pseudo-Kallistheneeksi". Elämäkerrasta on säilynyt parikymmentä kreikankielistä käsikirjoitusta, mutta mikään niistä ei luultavasti edusta elämäkerran alkuperäistä muotoa. Teos käännettiin myöhemmin useille muille kielille. On väitetty, että Aleksanterin legendaarinen elämäkerta olisi ollut laajimmin luettu teos ennen nykyaikaa, tietysti uskonnollisia teoksia lukuun ottamatta. Azerbaidžan
Euroopan ja Keski-Aasian välisillä reiteillä ja Kaspianmeren rannalla sijaitsevasta alueesta taistelivat osmanit, Venäjä ja Persia vuosisatoja.
Viimein Persia ja Venäjä jakoivat Azerbaidžanin keskenään vuonna 1828 Turkmenchayn sopimuksella. Nykyisen Azerbaidžanin alue jäi Venäjälle, loput siitä on Iranin Itä- ja Länsi-Azerbaidžanin maakuntia. Samalla päättyi paikallisten kaanien valtakausi. Amir Haddad
Albumit Retoriikka Aleksanterille
Yleisen näkemyksen mukaan teoksen on todennäköisesti kirjoittanut Anaksimenes Lampsakoslainen. Jotkut ovat esittäneet kirjoittajaksi Theodektestä tai Koraksia. Mercè Rodoreda
Mercè Rodoreda (Barcelona, 1908 – Girona, 1983) oli katalaaniksi kirjoittanut espanjalainen kirjailija. Häntä pidetään merkittävimpänä toisen maailmansoden jälkeisistä katalonialaisista romaanikirjailijoista. Hänen romaanistaan "Timanttiaukio" on tullut katalonialaisen kirjallisuuden arvostetuin romaani. Rodoreda vietti yli kaksikymmentä vuotta maanpaossa (Geneve). Hän kuoli syöpään 74-vuotiaana. Mihail Bahtin
Teoksessaan "Rabelais: keskiajan ja renessanssin nauru" Bahtin totesi: ”Parempi on kirjoittaa naurusta kuin kyynelistä, sillä juuri nauru on ihmisen tunnusmerkki”. Rabelais'n varhaisia romaaneja "Gargantua" ja "Pantagruel" Bahtin kutsuu menippolaissatiireiksi. Niissä maailma on käännetty ylösalaisin, kuten karnevaalikulttuurissa, ja niitä leimaa groteski huumori. Mirzə Fətəli Axundov
Axundovia pidetään azerbaidžanilaisen näytelmäkirjallisuuden perustanlaskijana. Vuosina 1850–1855 hän kirjoitti kuusi komediaa, joissa hän kuvaa realistisesti kotimaansa elämää sekä arvostelee ihmisten takapajuisuutta ja uskonnollista ahdasmielisyyttä. "Hekayəti-Molla İbrahimxəlil kimyagər" (”Mullah İbrahimxəlil, alkemisti, viisasten kiven haltija”, 1850) ja "Hekayəti-müsyö Jordan həkimi-nəbatat və dərviş Məstəli şah cadükuni məşhur" (”Herra Jordan, kasvitieteilijä, ja dervišši Məstəli, kuuluisa noita”, 1850) kertovat huijareista ja heidän uhreikseen joutuvista ihmisistä. Niistä jälkimmäinen esitettiin venäjäksi Pietarissa vuonna 1851. Paikallisen feodaaliruhtinaan mielivaltaa kuvaa "Sərgüzəşti Vəziri-Xani Lənkəran" (”Lenkoranin kaanikunnan visiiri”, 1851). Vuonna 1873 siitä tuli ensimmäinen azerin kielellä esitetty näytelmä. Komedian "Hekayəti-хırs quldurba-san" (”Karhu, ryövärin voittaja”, 1851) aiheena on maaseudun takapajuisuus, "Sərqüzəşti-mərdi-xəsis" (”Kitupiikin seikkailu”, myös "Hacı Qara", 1852) kertoo ahneista salakuljettajista ja "Mürafiə vəkillərinin hekajəti" (”Täbrizin asianajajat”, 1855) arvostelee iranilaisen oikeusjärjestelmän mädännäisyyttä. Axundovin näytelmät tunnettiin laajasti myös persiankielisinä käännöksinä ja ne vaikuttivat merkittävästi azerbaidžanilaisen ja iranilaisen teatterin kehitykseen. Amirandaredžaniani
"Amirandaredžaniani" koostuu kahdestatoista proosaosiosta tai "portista", joiden järjestys on usein käännetty 1600- ja 1700-lukujen käsikirjoituksissa. Teos sijoittuu itämaa-teemaiseen fiktiiviseen maailmaan ja keskittyy seuraamaan Daredžanin pojan Amiranin (Amiran Daredžanisdze) sankarillisia tekoja ja seikkailuja, joista kerrotaan viidessä osassa. Muut osat on omistettu muille sankareille, eivätkä ne liity vahvasti toisiinsa. Neuvostokriitikot yrittivät nähdä "Amirandaredžanianin" Georgian feodaalisen yhteiskunnan peilinä, mutta kansallisella tai uskonnollisella paatoksella ei ole kertomuksessa osaa. Se keskittyy pelottomuuden ja miesten välisen solidaarisuuden ritari-ideaalien sekä elävien taistelukohtausten kuvaamiseen. Teoksen sankarit ovat tyypillisesti äärimmäisen voimakkaita, pelottomia, sotaisia, armollisia voitettuja vihollisiaan kohtaan, anteliaita ja ritarillisia. Rustavelin ylistämää hovirakkautta ei kertomuksessa kuitenkaan ole, eikä naisia kohtaan osoiteta juuri kiinnostusta. "Amirandaredžanianin" sankareille naisen rakkaus voitetaan miekan avulla, eikä se ole muuta kuin veruke suuremmille taisteluille. William Ewart Gladstone
Gladstone vieraili Napolissa vuonna 1850 noin neljän kuukauden ajan ja järkyttyi Molempain Sisiliain kuningaskunnan kuninkaan, Ferdinand II:n, tyrannimaisesta hallinnosta. Hän julkaisi 1851 teoksen "Kirjeitä lordi Aberdeenille", jossa hän kertoi käynneistään napolilaisissa vankityrmissä ja Ferdinand II:n harjoittamasta vainosta. Teos herätti suurta kohua sekä Britanniassa että Euroopassa. Italian yhdistymissodan sankari Giuseppe Garibaldi kiitti myöhemmin Gladstonea tämän kirjoituksista, jotka käänsivät eurooppalaisen mielipiteen Napolin mielivaltaista hallintoa vastaan. Eirekr Kaukomatkaajan saaga
"Eirekr Kaukomatkaajan saagan" kirjoittaja on todennäköisesti ollut kirkonmies. Saagan sisällön perusteella hän on tuntenut ainakin Honorius Autunilaisen kristinopillisen teoksen "Elucidarium", jonka muinaisnorjankielinen käännös "Elucidarius" oli tehty jo 1100-luvulla. Lisäksi hänen lähteenään on ollut Honoriuksen toinen teos "De Imagine Mundi", Isidorus Sevillalaisen "Etymologiae", joka oli keskiajalla yksi tärkeimmistä ensyklopedisista käsikirjoista, sekä keskiajalla suosittu irlantilaisen ritarin näky tuonpuoleista ("Visio Tundali"), joka oli käännetty muinaisnorjaksi viimeistään 1200-luvun alkuun mennessä ja tunnettiin nimellä "Duggals leizla". Alexandre Jardin
Alexandre Jardin (s. 1965 Neuilly-sur-Seine) on ranskalainen kirjailija. Häneltä on suomennettu romaanit "Fanfan: Lemmenunelma" (suom. 1994) ja "Vasenkätisten saari" (1995, suom. 1996) Ruhnama
Ruhnama, joka suomeksi tarkoittaa "sielun kirjaa", on Turkmenistanin entisen presidentin Saparmurat Nijazovin kirjoittama kaksiosainen teos, joka yhdistää omaelämäkertaa, historiallista fiktiota ja hengellisiä ohjeita. Ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 2001 ja toinen osa vuonna 2004. "Ruhnamaa" pidetään Turkmenistanissa myös "Koraanin jatko-osana", ja se onkin määrätty asetettavaksi kunniapaikalle Koraanin viereen paikallisiin moskeijoihin. Mujaddid
Syed Abdul Qadir Jilani (1077–1166)
Abul Hasan Kharqani (963-1033)
Abu Yazid Bistami (804-874)
Jumaid Baghdadi (830-910)
Mohyuddin Ibn Arabi (1165-1240)
Dhunnoon Misri (796-859)
Mueenuddin Chishti Ajmeri (1141-1236)
Qutbuddin Bakhtiar Kaki (1173-1235)
Fareeduddin Pakpattani (1188-1280)
Nizamuddin Dehlavi (1274-1356)
Shah Waliullah Dehlavi (1703-1762)
Shaikh Ahmad Sirhindi (1564–1624)Mirza Ghulam Ahmadin luettelonsa nimet ovat suufimestareita, jotka käsittääkseni islamin valloitussotien jälkeen menivät
kansan keskuuteen ja omalla elämällään vakuuttivat valloitettujen maiden asukkaat islamin paremmuudesta.
He toimivat apostoleina ja eräänlaisina kansan pyhimyksinä. Eivät ehkä niinkään kirjallisia tuotteita
tuottavina opettajina tai tiedemiehinä. Mutta ilmeisesti Mirza Ghulam Ahmad arvosti eniten sitä, että kansa kääntyi
elävän Jumalan puoleen ja alistui islamiin esimerkin voimasta. Kamala Markandaya
Seuraavana vuonna suomeksi julkaistiin "Punaista tomua" (Some Inner Fury) ja vuonna 1962 "Kirjuri ja hänen vaimonsa" (A Silence of Desire, 1960). Hänen myöhempiä, suomeksi julkaisemattomia romaaneja ovat "Possession" (1963), "A Handful of Rice" (1966), "The Coffer Dams" (1969) sekä intialaisten siirtolaisuudesta Britanniaan kertova "The Nowhere Man" (1972), jota monet pitävät kirjailijan parhaana. Sen jälkeen hän kirjoitti vielä romaanit "Two Virgins" (1973), "The Golden Honeycomb" (1977) ja "Pleasure City" (1982, Yhdysvalloissa nimellä "Shalimar"), joka sai huonot arvostelut. Markandaya eli sen jälkeen vielä yli 20 vuotta, muttei julkaissut enää mitään. Teimuraz I
Teimuraz I:n kirjoittamissa teoksissa käsitellään useita erilaisia aiheita, ja niihin kuuluu paitsi hänen omia runojaan myös käännöksiä ja mukaelmia persiasta. Kuningasrunoilijalla oli niin syvät tiedot Persian ja Georgian kirjallisuudesta ja hän oli niin ylpeä innovaatioistaan georgiankielisessä runoudessa, että hän julisti itsensä vanhoilla päivillään Georgian suurimmaksi runoilijaksi ja piti itseään parempana kuin juhlittua keskiajan kirjailijaa Šota Rustavelia. Vaikka Georgian kirjallisuuden tutkijat eivät olekaan ikinä hyväksyneet Teimurazin väitettä, ei ole epäilystäkään siitä, että hänen suhteellisen maneerisella hovilyriikallaan oli tietty vaikutus Georgian 1600- ja 1700-lukujen runouteen. Teimuraz sai koulutuksensa safavidihovissa ja hän osasi sujuvasti persiaa. Hänen runokielensä olikin täynnä persialaista kuvastoa ja alluusioita, lainasanoja sekä fraaseja. Kommentoiden kiinnostustaan persiankielistä runoutta kohtaan hän kirjoitti: "Persiankielisen puheen kauneus rohkaisi minua laatimaan säkeiden musiikkia". Ensimmäisellä luovalla kaudellaan vuosina 1629–1634, kun hän istui suhteellisen turvallisesti valtaistuimella, Teimuraz käänsi ja mukautti persiasta useita romansseja, joihin kuuluivat "Leila ja Majnun" (), "Jusuf ja Zulaikha" (), "Ruusu ja satakieli" () sekä "Kynttilä ja koi" (). Enmerkar
Eepos "Lugalbanda ja Enmerkar" kertoo Lugalbandan sankarillisesta matkasta Arattaan. Eepoksen mukaan seemiläiset paimentolaiset olivat hyökänneet Urukiin. Pelastaakseen valtakuntansa Enmerkar tarvitsi Arattassa olevan Inannan apua. Enmerkar pyysi vapaaehtoisia hakemaan Inannaa, ja ainoastaan Lugalbanda suostui vaaralliselle matkalle. Lugalbanda saa Inannalta viestin välitettäväksi Enmerkarille, ja sen mukaan Enmerkarin tuli valmistaa erityisiä vesiastioita ja pyydystää outo kala eräästä joesta. Amadis de Gaula
Teoksen kirjoittaja Garci Rodríguez de Montalvo (noin 1440 – noin 1503) laati todennäköisesti alkuperäisen, neljä kirjaa sisältävän käsikirjoituksen 1490-luvulla. Samoihin aikoihin hän kirjoitti myös Amadisin pojan, Esplandíanin, seikkailuja käsittelevän kirjan "Sergas de Esplandían", joka julkaistiin 1510 neljän ensimmäisen Amadis-romaanin jatko-osana. Somalian kirjallisuus
Somaliassa ovat aikaisempien vuosisatojen oppineet luoneet runsaasti islamilaista runoutta ja haditheja.
Islamilainen kirjallisuus Somaliassa alkoi islamin tulon myötä 14. vuosisadalla Shaykh Al-Zayla'i kirjoittamsta "Tabayin al-Haqa’iq li Sharh Kanz al-Daqa’iq", Hanafi koulukunnan selitysteoksesta. Maineikas Sayyid Abdullah Hassan (1864-1921), jätti jälkeensä huomattavan määrän käsikirjoituksia. Eräs tunnetuimpia somalialaisen islamilaisen kirjallisuuden teoksia on Shaykh Abdullah al-Qalanqoolin Kairossa 1918 julkaistu "Maja'mut al-Mubaraka". Shaykh Abd Al-Rahman bin Ahmad al-Zayla'i kirjoitti monia islamilaisia tekstejä 19. vuosisadalla. Tuhannet qasidat oli profeetta Muhammadin kunniaksi kirjoitettuja tekstejä. Berdi Kerbabaýew
Berdi Kerbabaýew syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän kävi koraanikoulun ja opiskeli Leningradin yliopiston orientalistiikan tiedekunnassa vuosina 1927–1928. Hänen ensimmäiset satiiriset runonsa ilmestyivät vuonna 1923. 1920-luvun lopussa ja 1930-luvulla Kerbabaýew kirjoitti runoelmia, kertomuksia ja näytelmiä, joissa hän arvosteli menneisyyden jäänteitä, vaati naisten tasa-arvoa ja agitoi uuden sosialistisen yhteiskunnan puolesta. Vuodesta 1930 lähtien hän kirjoitti ensimmäistä turkmeeninkielistä romaania "Aÿgytly ädim" (”Ratkaiseva askel”, 1940–1955), joka sai Stalin-palkinnon vuonna 1948. Vuonna 1951 kirjailija sai Stalin-palkinnon kolhoosielämää kuvaavasta pienoisromaanista ”Aisoltan valkoisen kullan maasta” ("Aÿsoltan", 1949). Vuonna 1957 ilmestyi öljytyöläisten elämästä kertova romaani "Nebitdag" ja vuonna 1965 historiallinen romaani, jonka aiheena on turkmenistanilaisen bolševikkipoliitikon Gaÿgysyz Atabaÿn elämä. Kerbabaýew toimi myös venäläisen ja neuvostokirjallisuuden turkmeenintajana. Tang-dynastia
Kuuluisin Tang-kauden buddhalainen matkaaja oli Xuanzang (sanskritinkieliseltä nimeltään Tripitaka), joka matkusti Intiaan 629–645 ja toi sieltä tullessaan lukuisia buddhalaisia sutria, viettäen sitten loppuelämänsä niitä kääntäen. Hän kulki maareittiä pitkin ja piti kirjaa kohtaamistaan asioista. Hänen matkaansa on sittemmin romantisoitu ja siitä on kirjoitettu mm. lukuisia oopperaesityksiä. Tunnetuin matkasta kertova teos on kuitenkin Ming-kaudella kirjoitettu maailmankirjallisuuden ensimmäinen humoristinen romaani Xiyouji (Matka länteen). Stravaganza
Stravaganza on Mary Hoffmanin kirjoittama fantasiakirjasarja, johon kuuluu kuusi osaa:Sarja kertoo nuorista, stravaganteista, joilla on kyky matkustaa Taliaan, renessanssin Italiaa muistuttavaan rinnakkaismaailmaan. Siirtymisen mahdollistaa nukahtaminen amuletti kädessä. Stravaganttien ongelmana uudessa maailmassa on, että ollessaan maailmassa, johon he eivät kuulu, heillä ei ole varjoa. Juri Tynjanov
Kaunokirjallisuutta Tynjanov alkoi kirjoittaa 1920-luvun puolivälissä. Hänen ensimmäinen historiallinen romaaninsa "Küchlja" ("Kjuhlja", 1925) kertoo Siperiaan karkotetusta dekabristirunoilijasta Wilhelm Küchelbeckerista. Romaanin "Smert Vazir-Muhtara" (”Vazir-Muhtarin kuolema”, 1927–28) teemana on Teheranissa vuonna 1829 surmansa saaneen diplomaatin ja kirjailijan Aleksandr Gribojedovin kohtalo. Keskeneräiseksi jäänyt romaani "Nuori Puškin" ("Puškin", 1935–43) kuvaa runoilija Aleksandr Puškinin lapsuus- ja nuoruusvuosia. Tynjanovin pienproosasta tunnetaan parhaiten satiirinen novelli "Aliluutnantti Taas" ("Podporutšik Kiže", 1928). Portugali
Ritaritarina "Amadís de Gaulan" ensimmäinen versio on 1200-luvun lopulta. Portugalilainen kirjallisuus sai alkuun vaikutteita erityisesti Kastiliasta, mutta Francisco de Sá de Miranda toi 1526 renessanssivaikutteita Italiasta. Renessanssin ajan tunnetuimpia kirjailijoita olivat muiden muassa Gil Vicente ja kronikoitsija Fernão Lopes. Ranskalainen tyyli vaikutti 1700-luvulta 1800-luvulle, kunnes romantiikan vaikutteet saapuivat maahan. Realisteista tunnetuimpia on romaanikirjailija José Maria Eça de Queiroz. Tšabua Amiredžibi
Hänen kuuluisin romaaninsa ja mahdollisesti yksi modernin georgiankielisen kirjallisuuden parhaista teoksista, "Lainsuojaton" ("Data Tutaškhia", დათა თუთაშხია) vuosilta 1971–1975, toi "Tsiskari"-lehdelle sensaatiomaisen menestyksen ja teki kirjailijan itsensä kuuluisaksi. Amiredžibin vankilavuosina alkunsa saanut ja yli 700-sivuinen teos ohitti Neuvostoliiton sensorit ja saatiin julkaistua vain Georgian kommunistisen puolueen johtajan Eduard Ševardnadzen väliintulon avulla. Romaani kertoo Venäjän keisarikunnan aikana eläneen georgialaisen lainsuojattoman tarinan – suosittu teema Georgian kirjallisuudessa – ja yhdistää jännittävät seikkailut dostojevskimaiseen yksilön ja kansallisen sielun kohtaloiden käsittelyyn. Tarinan kertojana on venäläinen santarmi, kreivi Szeged, joka useasti siirtää kertojan roolinsa muille henkilöhahmoille. Romaani seuraa lainsuojatonta Data Tutaškhiaa. Hän viettää vuosia vältellen tsaarinaikaista poliisia, jota johtaa hänen välinpitämätön ja kylmänviileä serkkunsa Mušni Zarandia. Kirja ja siihen perustuva elokuva tekivät Data Tutaškhiasta ikonisen sankarin, joka on säilyttänyt suosionsa myös nyky-Georgiassa. Megatron Braineater
Megatron Braineater on kirjailijanimi, jota käyttää Maria Candia. Hän on julkaissut tieteisromaanin "Kapteeni Shiva" 2007. Kirjan julkaisi pienlevymerkki Flamongo, ja teoksen yhteyteen kuuluu musiikki-cd. Helsingissä asuva Candia opiskelee kirjallisuutta ja työskentelee kääntäjänä. Azerbaidžan
Maan klassinen musiikkiperinne, Mugam, on saanut UNESCO:n maailmanperintötunnustuksen. Mugam koostuu runoudesta ja musiikista ja siinä käytetään monenlaisia tekniikoita, kuten kurkkulaulua. Uskonnolliset elementit etenkin suufilaisuudesta ovat olennainen osa Mugamia. Lisäksi maan musiikkiperinteeseen kuuluu rap-tyylinen Meykhana-musiikki, joka kuitenkin on kehittynyt erillään afroamerikkalaisesta rap-musiikista. Nimitys tulee turkin kielen sanasta "meyhane", joka tarkoittaa tavernaa. Neuvostoaikaan meykhana oli kielletty, mutta nykyaikana perinne on taas voimissaan. Lisäksi Azerbaidžanin musiikkikulttuuriin kuuluu kiertävien, saz-luuttua soittavien "ashik"-trubaduurien perinne. Abazankielinen kirjallisuus
Abazankielisen proosakirjallisuus kehittyi pitkään runouden varjossa. Ensimmäinen pienoisromaani, Hamid Žirovin ”Elämää etsimässä” ilmestyi vuonna 1958, ja vuonna 1962 julkaistiin hänen kirjoittamansa ensimmäinen abazankielinen romaani ”Vuorten herääminen”. 1960-luvulla proosaa alkoi kirjoittaa Muhadin Dagužijev, jonka vuonna 1966 ilmestynyt ”Kourallinen multaa” on yksi merkittävimmistä abazaromaaneista. Abdelkader
Damaskoksessa Abdulqadir kirjoitti teoksen "Rappel à l’intelligent, avis à l’indifférent". Ranska antoi hänelle suuren eläkkeen ja oman berberivartioston. Vuonna 1871 hän katkaisi välinsä yhteen poikaansa, joka oli yrittänyt yllyttää algerialaisia ranskalaisia vastaan Constantinen alueella. Abdulqadir kuoli 26. toukokuuta 1883. Georgian kirjallisuus
"Visramianin" alkuperä vuorostaan on esikristillisessä, persialaisessa kirjallisuudessa (tai mahdollisesti jopa kauempana Intiassa). Tarinan muotoili uudestaan moderniksi persiaksi Fakhruddin As'ad Gurgani 1000-luvun puolivälissä. Georgiaksi teos käännettiin sata vuotta myöhemmin; käännös on taitavasti toteutettu, tiivistetty versio alkuperäisestä. Tekstissä näkyvät tuntemattoman kääntäjän persoonan erikoisuudet: Gurgani nimetään Kiinan keisariksi, ja islamilaisesta juhlasta huolimatta kertomuksen sanotaan tapahtuneen ennen Kristuksen syntymää. Kääntäjä välttää ulkopuolisia lainoja kuten Gurgani vältti alkuperäisversiossaan arabismien käyttämistä. "Visramianin" epämääräinen monoteismi ja muun muassa siinä kuvailtu väkivalta, insesti, kaksinnaiminen ja erotomania olivat šokki Georgian uskonnolliselle kulttuurille: vielä 1700-luvulla vallanpitäjät näkivät tarpeelliseksi tuhota teoksen käsikirjoituksia. Tästä huolimatta teoksen vaikutus maan kirjallisuuteen oli suuri, ja muun muassa Rustaveli viittaa siihen eepoksessaan kolmesti. Nəriman Nərimanov
Nərimanov perusti Azerbaidžanin ensimmäisen azerinkielisen kansankirjaston, laati oppikirjoja ja toimi kääntäjänä. Hän on kirjoittanut näytelmiä, azerikirjallisuuden ensimmäisen historiallisen tragedian "Nadir şah" (”Nadir- saahi”, 1899), realistisen romaanin "Bahadır və Sona" (”Bahadır ja Sona”, 1896) sekä kaunokirjallisuutta käsitteleviä artikkeleita. Amirandaredžaniani
Amiranin kerrotaan tapaavan mustiin pukeutuneen ja itkevän muukalaisen. Muukalainen kertoo tarinan isännästään ritari Badrista, Iamanin pojasta (Badri Iamanisdze), jonka hirviö Baqbaq-devi sieppasi, kun hän oli palaamassa äärimmäisen vaaralliselta mutta onnistuneelta retkeltä. Retken tarkoitus oli vapauttaa Merten kuninkaan tytär ja mennä hänen kanssaan naimisiin. Toinen kyvykäs ritari Nosar Nosreli, jonka Merten kuningas lähetti vapauttamaan Badrin, kokee saman kohtalon. Amiran lähtee palvelijansa Savarsamisdzen ja mustiin pukeutuneen miehen kanssa vapauttamaan vangittuja ritareita. Villien taisteluiden, hirviöiden ja muiden seikkailujen jälkeen Amiran vapauttaa Badrin ja Nosarin ja murhaa Baqbaq-devin. Voitokkaana Amiran lähtee kamppailemaan turnajaisiin kuulua jemeniläistä arabisoturi Ambria vastaan. Ambri on saanut mainetta muun muassa voittamalla kolme turkkilaista jättiä ja vapauttamalla Arabian. Amiran löytää Ambrin kuitenkin kuolleena. Sitten Amiran matkustaa Bagdadin emiiri Mumlin pyynnöstä Tähtien maahan, jossa hän voittaa kaikki kuningas Aspanin seitsemän kauniin tyttären käsiä tavoittelevat ritarit ja tuo neidoista kolme Mumlin poikien vaimoiksi. Sen jälkeen Amiran lähtee unen kehotuksesta Talismanien maahan ja menee naimisiin paikallisen kaunottaren Khvarešanin kanssa ylitettyään matkallaan lukuisia esteitä. Seuraavaksi kerrotaan kuuluisasta soturista Sepedavlesta, Darispanin pojasta (Sepedavle Darispanisdze), jonka urotyöt saavat Amiranin haastamaan hänet kaksintaisteluun. Se ei kuitenkaan pääty kummankaan voittoon, ja miehistä tulee ystäviä. He muuttavat yhdessä Ghazniin, jossa he surmaavat viisi paikallista jättiläistä ja joukkomurhaavat kaupungin koko väestön kostaen jalon ritari Mzetšabukin ("auringonkaltainen nuori") petollisen murhan. Viimeisessä osassa Amiran pelastaa Balkhin demonilta, joka tuhoaa kaupunkia, menee naimisiin paikallisen kuninkaan tyttären kanssa ja palaa kotiinsa mukanaan mainetta ja kunniaa. Pantterintaljainen
Sen sijaan, että tarina olisi suoraan käännetty persiasta, säkeistö osoittaa ennemminkin persiankielisen kirjallisuuden suuren vaikutuksen teokseen. 1100-luvulla georgiaksi käännetty "Visramiani", Ferdowsin klassikko "Shāhnāmeh" sekä "Leila ja Majnun" ovat yhdessä luoneet perustan Rustavelin eepokselle. Lisäksi suuri määrä yhtäläisyyksiä on löydettävissä aikaisempaan georgialaiseen eepokseen, "Amirandaredžanianiin". Rustavelin merkittävänä vaikuttimena on pidetty Platonia, ja teoksessa näkyykin uusplatonilaisia elementtejä. Näiden on vuorostaan esitetty olevan peräisin Pseudo-Dionysios Areopagitalta, jota Rustaveli lainaakin eepoksessaan. Vsevolod Meyerhold
"Aamurusko" on belgialaisen kirjailijan Émile Verhaerenin vuonna 1898 kirjoittama näytelmä. Meyerhold ohjasi sen vuonna 1920 Moskovassa. Näytelmässä kuvataan sotaa, joka muuttuu kansannousuksi. Vihollisen sotilaat liittyvät kansaan, saadaan aikaan yhteisymmärrys ja rauha. Se oli ajankohtaista, koska Neuvosto-Venäjä kävi sisällissotaa. Sergei Jutkevitš muistelee opettajansa Meyerholdin "Aamurusko"-esitystä:
Meyerhold rakensi esityksestä kansankokouksen. Hän pyrki luomaan uuden teatterin, repi pois vanhan teatterin katinkullat, sametit ja esiriput ja toi tilalle kiveä, rautaa ja tiiliseinää. Siihen aikaan teatterit toimivat pienen valtionavustuksen turvin, eikä pääsymaksuja ollut. Meyerholdin periaatteena oli, että kuka tahansa sai tulla milloin tahansa. Valot paloivat salissa. Meyerhod laittoi kylttejä: "syljeksiä saa milloin haluaa", "omien eväitten syönti sallittu", "välihuudot sallittuja". Hän noudatti kansankokousperiaatteita. Teatteri oli hyvin kylmä, sitä ei lämmitetty. Kuka halusi, tuli. Kuka halusi lähteä kesken pois, lähti. Eduard Bagritski
Bagritski oli yksi neuvostokirjallisuuden alkuvaiheen merkittävimmistä romanttishenkisistä runoilijoista. Hänen keskeisiä teoksiaan ovat kansalaissodasta kertova runoelma "Duma pro Opanasa" (”Opanasin taru”, 1926) sekä runokokoelmat "Jugo-Zapad" (”Lounas”, 1928), "Pobediteli" (”Voittajat”, 1932) ja "Poslednaja notš" (”Viimeinen yö”, 1932). Jälkimmäinen sisältää aikanaan erityisen suositun runoelman ”Pioneeritytyön kuolema” ("Smert pionerki"). Bagritski työskenteli paljon myös runouden kääntäjänä. Mirzə Şəfi Vazeh
Friedrich Bodenstedt julkaisi Vazehin runoja kirjassaan "Tausend und ein Tag im Orient" (”Tuhat ja yksi päivää itämailla”, 1849) ja kokoelmassa "Lieder des Mirza Schaffy" (”Mirzə Şəfin lauluja”). Teokset herättivät laajaa huomiota ja ne käännettiin useille Euroopan kielille. Myöhemmin Bodenstedt väitti kirjoittaneensa runot itse. Todellisuudessa Bodenstedtin kirjat käsittävät Vazehin sekä muiden azerbaidžanilaisten ja persialaisten runoilijoiden käännöksiä. Pantterintaljainen
Pantterintaljainen tai Mies pantterintaljassa () ჯიქი ვეფხვი on Šota Rustavelin kirjoittama Georgian kansalliseepos. Teoksen kuningatar Tamarille omistetusta esipuheesta on päätelty, että se on kirjoitettu 1180-luvun ja 1200-luvun ensimmäisen vuosikymmenen välillä. Rick Riordan
Rick Riordan (s. 5. kesäkuuta 1964 San Antonio, Texas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka on kirjoittanut Percy Jackson -nuortenkirjasarjan. Fantasiasarjan aloittaa "Salamavaras" (2005).
Riordan on kirjoittanut Percy Jackson -sarjan lisäksi tälle jatkoa olevan Olympoksen sankarit -sarjan sekä rikosromaanisarjan "Tres Navarre". Hän on opettanut englantia ja historiaa kouluissa. Hän asuu vaimonsa ja kahden poikansa kanssa syntymäkaupungissaan San Antoniossa. Riordan on myös kirjoittanut The 39 Clues -kirjasarjan ensimmäisen kirjan "The Maze of Bones" () Riordanin nuortenkirjasarja on nimeltään "Kanen aikakirjat", joka sekoittaa Percy Jacksonien tapaan suuria muinaiskulttuureja tähän päivään. "Kanen aikakirjat" kertoo muinaisen Egyptin jumalista. Riordanin Punainen pyramidi voitti vuoden 2010 School Library Journal-palkinnon. Turkmenistan
Turkmeenin kieltä on perinteisesti kirjoitettu kyrillisillä tai arabian aakkosilla, mutta maan itsenäistymisen jälkeen siinä on siirrytty laajennettuun latinalaiseen aakkostoon. Islamia edeltäneen ajan merkkiteoksia ovat kansalliseepos "Oguz-nameh" ja paimentolaiselämästä kertova eeppinen runoelma "Kitabi Dede Korkud". Islamin myötä arabialainen kirjaimisto levisi käyttöön, mutta turkmeenit käyttivät sitä tšagatain kielen kirjoittamiseen. 1800-luvun alussa runoutta uudistivat Makhtumkuli ja hänen seuraajansa Seitnazar Seyidi (1775–1836) ja Kurbandurdy Zelili (1780–1836). Venäläisvallan kaudella vallitsevaksi kirjallisuuden lajiksi nousi poliittinen ja sosiaalinen satiiri. Neuvostoajan merkittävimpiin kirjailijoihin kuului Berdi Kerbabaýew. Georgian kirjallisuus
Eepoksen monimuotoisuuden vuoksi sitä on vaikea tulkita. Tyyli vaihtelee – suoraviivaisesta juonesta huolimatta – raivokkaiden taistelukohtausten ja hidastempoisten, rakastavaisten toisilleen lähettämien "Visramianinkin" tapaan kuvattujen kirjeiden välillä. Usean aikaisemman teoksen vaikutus on nähtävissä Rustavelin eepoksessa: georgialaisen "Amirandaredžanianin" lisäksi yhtäläisyyksiä on löydettävissä persialaisen kirjallisuuden klassikoihin, kuten Ferdowsin "Shāhnāmehiin" sekä "Leilaan ja Majnuniin". Rustaveli tunsi hyvin aikansa teologisen kirjallisuuden, erityisesti häneen vaikutti Pseudo-Dionysios Areopagitan uusplatonismi. Myös eepoksen uskonnollista puolta voidaan tulkita eri tavoin: nimellisestä kristinuskosta ja uusplatonismista huolimatta Kristusta, pyhää kolminaisuutta tai Neitsyt Mariaa ei mainita teoksessa kertaakaan, ja sankarit vannovat valansa ikivanhoilla esikristillisillä tai zarathustralaisilla tavoilla. Välillä idealistinen ja välillä skeptinen, feodalismia ja hovirakkautta mutta toisaalta maallista rakkautta ja miesten välistä ystävyyttä ylistävä teos esittää sankarinsa vahvoina ja tasa-arvoisina. Georgian suurvalta-asemasta johtuen "Pantterintaljainen" on myös ajoittaisesta Islamiin kohdistuvasta pilkasta huolimatta uskonnollisesti suvaitsevainen ja kansallisuuden rajat ylittävä eepos. Shahnamedji
Ensimmäiset Osmanien valtakunnan shahnama-tyyliset eepokset kirjoitettiin sulttaani Mehmed II:n aikana. Myös 1500-luvun turkkilaiset kirjailijat kertovat shahnama-runoilijoista, jotka tallensivat tapahtumia Firdawsin tyyliin. Alkuun eepokset olivat satunnaisia tilaustöitä, mutta ajan kuluessa osmanisulttaanit tekivät hovirunoilijan virasta vakituisen. Vuonna 1601 annettu kuninkaallinen asetus nimitti shahnamedjiksi Hukmi Efendin, jonka tuli tallentaa ”voitot, sotaretket, taistelut ja sodat; ja lisäksi viralliset ja arkiset tapahtumat.” Asetuksessa määriteltiin myös tehtävän tärkeys ja shahnamedjin paikka hierarkiassa. Shahnamedjin alaisina työskennelleiden virkamiesten ja avuksi värvättyjen sekä käsityöläisten tuli osoittaa hänelle ehdotonta kuuliaisuutta. Salman Rushdie
Rushdien tunnetuin teos lienee kuitenkin 1988 ilmestynyt "Saatanalliset säkeet", joka on satiirinen kuvaus Intiasta, islamista ja maahanmuuttajien osasta Ison-Britannian välillä rasistisessa maailmassa. Kirja sisältää väitetysti islamia halventavia kohtia, vaikka ne ovat mukana vain sivujuonteena. Kirjan brutaaliudessaan huomiota herättävin kohtaus esittää brittiläisten poliisien väkivaltaista hyökkäystä muslimisiirtolaisen kimppuun. Iranin uskonnollinen johtaja ajatollah Ruhollah Khomeini tulkitsi Rushdien syyllistyneen kirjassa jumalanpilkkaan ja antoi helmikuussa 1989 fatwan, jolla hän käytännössä tuomitsi kirjailijan kuolemaan. Tuomion julistamisen jälkeen muslimit polttivat Rushdien kirjoja julkisesti eri puolilla maailmaa ja monissa muslimimaissa syntyi väkivaltaisia mellakoita. Tšabua Amiredžibi
Amiredžibi syntyi Tbilisissä Georgian SNT:ssä vuonna 1921. Hänen perheensä oli ollut aikaisemmin aatelissuku, jota sorrettiin rankasti Stalinin vainojen aikana: hänen isänsä ammuttiin vuonna 1938 ja äitinsä lähetettiin gulagille. Toisen maailmansodan aikana hänet värvättiin puna-armeijaan mutta erotettiin pian perheensä historian vuoksi. Tämän jälkeen hän alkoi osallistua neuvostovastaiseen toimintaan maanalaisen poliittisen järjestön Tetri Giorgin jäsenenä. Huhtikuussa 1944 hänet pidätettiin syytettynä vallankaappauksen suunnittelusta ja tuomittiin 25 vuodeksi vankeuteen Siperiaan. Viidentoista vankilavuoden, kolmen vankilapaon ja kahden kuolemantuomion jälkeen hänet vapautettiin lopulta vuonna 1959. Hän aloitti kirjallisen uransa lähes 40-vuotiaana novelleilla "Gza" (, ”Tie”) vuodelta 1962, "Tšemi medžghane bidza" (, ”Räyhääjäsetäni”) vuodelta 1963, "Kharis aghsareba" (, ”Härän tunnustus”) vuodelta 1964, "Giorgi Burduli" () vuodelta 1965 ja niin edelleen. Cəlil Məmmədquluzadə
Məmmədquluzadə tunnetaan lyhyen satiirisen kertomuksen mestarina. Hänen ensimmäinen huomattava teoksensa on vuonna 1894 kirjoitettu pienoisromaani "Eşşəyin itməkliyi" (”Aasin katoaminen”), joka ilmestyi vasta vuonna 1936. Komediat "Ölülər" (”Vainajat”, 1909) ja "Dəli yığıncağı" (”Mielipuolten kokous”, julkaistu 1936) on suunnattu islaminuskoa vastaan. Məmmədquluzadən tuotannolla oli huomattava vaikutus aikansa azerikirjallisuuteen ja yhteiskunnalliseen ajatteluun. Leijapoika
Neuvostomiehitys, sotaherrojen aika ja lopulta Taliban tuhoavat 1970-luvun rauhallisen ja vauraan Kabulin. Amir pakenee isänsä kanssa Yhdysvaltoihin ja yrittää unohtaa entisen kotimaansa. Hän avioituu ja ryhtyy kirjailijaksi. Menneisyys ei kuitenkaan jätä Amiria rauhaan. Syyllisyys painaa häntä ja lopulta hänelle tarjoutuu tilaisuus korjata virheitään. Vielä kerran tulee kutsu takaisin talibanien hallitsemaan Afganistaniin hyvittämään kauan sitten tehty teko tai pikemminkin tekemättä jättäminen. Ismail Kadaré
Kadare opiskeli opettajaksi. Hänen ensimmäinen romaaninsa ilmestyi Albaniassa 1963 ("Kuolleen armeijan kenraali"). 1975 hän joutui Albanian vallanpitäjien epäsuosioon eikä saanut töitään julki kolmeen vuoteen. Sittemmin tulivat julki hänen eräät päätyönsä (englanniksi "The Great Winter" 1977, "The Three-Arched Bridge" 1978, "The Palace of Dreams" 1981). Kadare muutti Pariisiin 1990 juuri ennen Albanian kommunistivallan kukistumista. Hän on kirjoittanut lukuisia runoja, kannanottoja, artikkeleita ja romaaneja. Aleksandre Qazbegi
Qazbegi syntyi Pohjois-Georgian vuoristoalueella historialliseen Khevin maakuntaan ja monet hänen teoksensa käsittelivätkin maan vuoristolaisten elämää, tapoja ja heidän kokemaansa sortoa. Qazbegi julkaisi ensimmäiset teoksensa muutettuaan synnyinseudultaan Tbilisiin vuonna 1879. Hän aloitti tällöin myös työskentelyn "Droeba"-sanomalehdelle. Hänen vuonna 1881 julkaistu romaaninsa "Elgudža" aiheutti skandaalin ja kiellettiin, sillä se kuvasi vuoristolaisia ja heidän tsaarinvallan vastaista kamppailuaan positiivisesti. Se saavutti kuitenkin suuren suosion. "Elgudžaa" seurasivat muun muassa teokset "Eliso" (1882), "Mamismkvleli" (1882), "Tsiko" (1883) ja "Khevisberi Gotša" (1884). Nodar Dumbadze
Dumbadze syntyi Tbilisissä, ja valmistui Tbilisin valtionyliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta vuonna 1950. Samana vuonna hänen ensimmäiset runonsa ja humoristiset tarinansa julkaistiin Georgian lehdistössä. Hän toimitti satiirista "Niangi"-lehteä vuodesta 1967 vuoteen 1972, jolloin hänestä tuli Georgian kirjailijaliiton sihteeri ja Neuvostokirjailijoiden liiton puhemiehistön jäsen. Hän tuli tunnetuksi erityisesti romaaneistaan "Me, bebia, Ilik'o da Ilarioni" (, "Minä, isoäiti, Iliko ja Ilarioni") vuodelta 1960, "Me vkhedav mzes" (, "Voin nähdä auringon") vuodelta 1962, "Mziani ghame" (, "Aurinkoinen yö") vuodelta 1967, "Nu gešinia, deda!" (, "Älä pelkää, äiti!") vuodelta 1971, "Tetri bairaghebi" (, "Valkoiset liput") vuodelta 1973 ja "Maradisobis k'anoni" (, "Ikuisuuden laki") vuodelta 1978. Hänen teostensa huomattavia piirteitä ovat proosan yksinkertaisuus ja lyyrisyys, huumori sekä melankoliaan yhdistyvä optimismi. Aman Allah Khan
Toisin kuin konservatiivinen setänsä Aman Allah kuului Mahmud Beg Tarzin johtamiin nAfganistanin modernisteihin. Hän halusi nostaa Afganistanin täysvaltaisten valtioiden joukkoon ja uudistaa maan vanhoilillista yhteiskuntaa. Toisaalta hänellä oli esimerkiksi isäänsä kovempi linja ulkopolitiikan suhteen. Aman Allah oli valmis jopa sotaan vaikutusvaltaa maassa käyttänyttä Isoa-Britanniaa vastaan. Tämä toi osaltaan Aman Allahille kannatusta myös muuten konservatiivisten afgaanien piireissä. Britit rajoittivat Afganistanin ulkopolitiikka, mutta nyt Aman Allah alkoi vaatia rajoitteiden poistamista. Brittiläisessä Intiassanuoren emiirin vaatimuksia ei kuitenkaan otettu vakavasti. Tehdäkseen kantansa selväksi Aman Allah päätti ryhtyä niin sanottuun kolmanteen afgaanisotaan brittejä vastaan 6. toukokuuta 1919. Iso-Britannia oli ainakin näennäisesti paljon Afganistania voimakkaampiö. Maa oli kuitenkin vasta hieman aiemmin lopettunut ensimmäisen maailmansodan, eikä Britanniassa olut halua ryhtyä jälleen uuteen sotaan. Lisäksi Venäjällä valtaan nousseet bolševikit tukivat Afganistanin pyrkimyksiä. Käyty sota oli suhteellisen lyhyt, eikä kumpikaan osapuoli edennyt pitkälle. Sota mpäättyi aselepoon 2. kesäkuuta. 19. elokuuta allekirjoitettiin Rawalpindin sopimus, jolla britit myöntyivät Aman Allahin ydinvaatimukseen Afganistanin itsenäisestä ulkopolitiikasta. Sopimuksen allekijroituspäivää on sittemmin juhlittu Afganistanin itsenäisyyspäivänä. Edgar Rice Burroughs
Burroughs on kertonut Tarzan-hahmon innoittajiksi antiikin myytit, Romulus ja Remus -tarinan, Rudyard Kiplingin Viidakkokirjan ja erään lehtileikkeen, jossa haaksirikkoutuneen merimiehen kanssa autiolla saarella asunut naarasapina tarjosi merimiehelle mukaan omaa poikastaan, kun tämä pelastettiin saarelta.Viimeisestä kirjasta noin neljäsosa on Burroughsin käsialaa, sen kirjoitti loppuun Joe R. Lansdale. Tsendiin Damdinsüren
Damdinsürenin ensimmäinen kirjallinen teos oli vasemmistolaisessa kirjailijapiirissä vuonna 1929 julkaistu "Gologdson khüükhen", joka seurasi köyhän perheen elämää vallankumouksen vuosina. Teos oli alun perin varsin neutraali, mutta Damdinsüren joutui sittemmin hävittämään alkuperäisen ja käyttämään ideologisempaa versiota kollegojensa painostuksesta. Leningradissa ollessaan Damdinsüren kirjoitti runon "Buural ijii mini" ja vuonna 1950 hän kirjoitti sanat Mongolian kansallislaulu Bügd Nairamdah Mongolille. Vuodesta 1940 eteenpäin hän keskittyi lähinnä tieteelliseen työhön. Hän kirjoitti vuonna 1947 Mongolien salaisen historian nykymongoliksi. Vuonna 1955 hän julkaisi puolestaan "Monggol uran zokhiyal-un degeji zagun bilig oroshibai" -antologian, jossa hän esitteli vallankumousta edeltäneellä ajalla julkaistuja teoksia. Tim Hetherington
Hetherington ja Vanity Fairin toimittaja Sebastian Junger lähtivät 2007 noin vuoden mittaiselle komennukselle Afganistaniin, ja he liittyivät Korengalinlaaksossa asemapaikkaa pitäneeseen yhdysvaltalaispataljoonaan. Samana vuonna Hetherington palkittiin Afganistanissa ottamastaan valokuvasta World Press Photon vuoden valokuvalla. Junger ja Hetherington ohjasivat Afganistanissa dokumenttielokuvan "Restrepo". Vuonna 2010 julkaistu dokumentti palkittiin Sundancen elokuvajuhlilla, ja se oli ehdokkaana parhaan dokumentin Oscar-palkinnon saajaksi. Vuonna 2009 Hetherington julkaisi Liberiaa käsittelevän kirjan "Long Story Bit by Bit" ja vuonna 2010 Afganistanissa olevia yhdysvaltalaissotilaita käsittelevän kirjan "Infidel". Anthony Buckeridge
Anthony Buckeridge (20. kesäkuuta 1912 – 28. kesäkuuta 2004) oli brittiläinen kirjailija, joka tunnetaan erityisesti humoristisesta lastenkirjasarjastaan Jennings. Sen 25 teoksesta 11 julkaistiin suomeksi vuosina 1965–1971. Toinen Buckeridgen lastenkirjasarja on suomentamaton Rex Milligan. T. E. Lawrence
Lawrence kirjoitti elämänsä aikana kaksi merkittävää teosta. "Seven Pillars of Wisdom" (1922) kuvaa Lawrencen palvelusta britti- ja arabijoukkojen välisenä yhteysupseerina arabikapinan aikana. Kirjaa on myyty yli miljoona kappaletta, ja se on myös käännetty useille kielille. "Revolt in the Desert" (1927) on siitä tehty alun perin suurelle yleisölle tarkoitettu lyhennelmä. "The Mint" (1955) kuvaa Lawrencen elämää Kuninkaallisten ilmavoimien palveluksessa, ja sekin on käännetty useille kielille. Näiden lisäksi Lawrence teki kaksi käännöstyötä. Hän käänsi englanniksi nyttemmin unohduksiin jääneen Adrien Le Corbeaun ranskalaisen teoksen "Le Gigantesque" (1924) sekä hyvän vastaanoton saaneen Homeroksen "Odysseian" (1932). Georgian kirjallisuus
Šota Rustavelin todennäköisesti 1100- ja 1200-lukujen vaihteessa kirjoittama "Pantterintaljainen" on Georgian kirjallisuuden merkittävin klassikko ja Georgian kansalliseepos. Monitasoinen, ritariromanttinen sankaritarina keskittyy kahden rakastavaisen parin, arabialaisten prinsessa Tinatinin ja prinssi Avtandilin sekä intialaisten prinsessa Nestan Daredžanin ja prinssi Tarielin, ympärille. Molemmat parit pääsevät naimisiin vasta miesten tekemien urotekojen jälkeen: Avtandilin tätyy löytää Tariel ja Tarielin täytyy löytää ja vapauttaa Nestan Daredžan. Eepos on kirjoitettu šairi-nimisellä runomitalla, joka on ideaalinen monimutkaisen, georgian kaltaisen kielen tarpeisiin. Runomitasta tuli "Pantterintaljaisen" vaikutuksesta georgialaisen kansanrunouden standardi esitystapa. Rustavelin käyttämä kieli oli aiempaa lähempänä yleisesti käytettyä puhekieltä; tämän vuoksi modernin georgian kielen voidaan katsoa syntyneen Rustavelin eepoksen myötä. Rabindranath Tagore
Tagore on vaikuttanut vahvasti bengalinkielisen kirjallisuuden kehittymiseen, ja hän on tehnyt Intian kirjallisuutta tunnetuksi myös lännessä. Hän kirjoitti bengaliksi, mutta käänsi itse teoksiaan englanniksi. Samarkandin alue
Samarkandin alue on asutettu noin 2 000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Myöhemmin alue tuli kuulumaan Persian Sogdianan maakuntaan, jonka pääkaupunki oli Maracanda (nykyinen Samarkand). Makedonian hallitsija Aleksanteri Suuri valloitti alueen vuonna 329 eaa. Sittemmin alueen kautta kulki tärkeä kauppareitti Kiinan ja Välimeren alueen välillä. Arabit valloittivat alueen 700-luvun alussa ja väestö käännytettiin islaminuskoon. Mongolit valloittivat alueen 1220 hallitsijansa Tšingis-kaanin johdolla ja aiheuttivat suurta tuhoa. Alue tuli kuulumaan vuodesta 1369 lähtien mongolijohtaja Timur Lenkin valtakuntaan, ja hän teki Samarkandista valtakuntansa pääkaupungin. Tämä valtakunta heikentyi 1400-luvulla ja vuonna 1500 sen valloittivat uzbekit. Buharan kaanikunta valloitti alueen 1784 ja 1868 alue joutui Buharan mukana Venäjän vaikutuspiiriin. Alue liitettiin Neuvostoliittoon 1920, jossa se kuului ensin Buharan neuvostotasavaltaan, kunnes vuonna 1924 perustettiin Uzbekistanin neuvostotasavalta, johon alue tuli kuulumaan. Sadriddin Aini
Ainia pidetään Tadžikistanin ensimmäisenä huomattavana neuvostokirjailijana. Hänen vuosina 1918–1919 laatimansa vallankumousrunot sisältyvät tekijän ensimmäiseen runokokoelmaan "Ahtari inkilob" (”Vallankumouksen kipinöitä”, 1923). Vuosina 1919–1921 Aini toimitti tadžikinkielistä aikakauslehteä "Šu’lai inkilob" (”Vallankumouksen liekki”). Kirjailijan ensimmäinen huomattava proosateos, pienoisromaani ”Buharan pyövelit” (1922) kuvaa purevan satiirisesti Buharan vanhaa feodaalihallintoa. Ásmundr Sankarinsurman saaga
"Ásmundr Sankarinsurman saaga" on kirjoitettu 1200-luvun loppupuolella, ja sen pääkäsikirjoitukset ovat 1300- ja 1400-luvulta (Cod. Holm. 7 4to; AM 586 to). Sen tarina pohjautuu kuitenkin hyvin vanhalle tarinaperinteelle, jossa kerrotaan isän ja pojan välisestä taistelusta. Tarinalla ja edellä mainitulla runolla, ”Hildibrandrin kuolinlaululla” on yhtymäkohtia 800-luvun alusta peräisin olevaan muinaisyläsaksankieliseen sankarirunoelmaan "Hildebrandslied" (”Hildebrandin laulu”). ”Hildibrandrin kuolinlaulu” tunnettiin myös muualla Skandinaviassa; esimerkiksi tanskalainen oppinut Saxo Grammaticus tunsi runon ja esittää siitä latinankielisen version kertoessaan "Hildegeruksesta" teoksessaan "Gesta Danorum" ( kirja 7, n.v. 1200). Sekä saagan että Saxon teoksen runo ovat todennäköisesti olleet alkujaan peräisin samasta lähteestä. Hildribrandrin tarina on näin ollen tunnettu Skandinaviassa jo 1100-luvun lopulla. Koska saagassa säilynyt runo on lyhyehkö, on epäilty (Halvorsen 1951), että Ásmundrin ja Hildibrandrin tarina on levinnyt Islannissa nimenomaan suullisena saagana, ei runomuodossa. Yksi versio Hildibrandrin tarinasta kerrotaan myös toisessa germaaniselle sankarilauluperinteelle pohjautuvassa saagassa, "Þiðrekr Berniläisen saagassa". Niccolò Machiavelli
Maanpaossa vuonna 1513 Machiavelli kirjoitti tunnetuimman teoksensa "Ruhtinaan". Siinä hän esittelee ihannemallinsa hallitsijasta, jonka ainoana moraalina tulee olla päämääräänsä pyrkiminen suosiosta välittämättä. Ilmiötä kutsutaan myös machiavellismiksi. Teos loi Machiavellin maineen ateistina ja moraalittomana kyynikkona. Hasan Hamidulla
Hamidulla puhui äidinkielensä tataarin ohella suomea, ruotsia, arabiaa, venäjää ja turkkia. Hän aloitti kirjallisen toimintansa julkaisemalla vuonna 1925 Kemissä kahdentoista numeron verran "Mägrifät"-nimistä käsinkirjoitettua tataarinkielistä lehteä, jonka Suomen viranomaiset kielsivät, koska eivät osanneet valvoa sen sisältöä. Omassa käsipainossaan Hamidulla painoi vuosien varrella suuren määrän itse kirjoittamiaan kirjoja ja vihkosia, joiden aiheet vaihtelivat historiasta ja muistelmista islamilaiseen uskonnolliseen kirjallisuuteen. Hän kirjoitti myös kaunokirjallisuutta kuten näytelmiä ja runokokoelmia. Hän laati muun muassa Aktukin kylän historian 1600-luvulta alkaen ("Yañapar tārīhi", 1954) ja kokoelmia tataarien sananlaskuja ja kansanlauluja. Vuonna 1943 Hamidulla julkaisi Kemissä 20 000 kappaleen näköispainoksen vuonna 1897 Kazanissa painetusta arabiankielisestä Koraanista. Sitä jaettiin sotavangeiksi jääneille puna-armeijan muslimisotilaille Suomessa ja Saksassa. Toinen Koraanin näköispainos seurasi vuonna 1969. Hamidullan vanhimmat julkaisut on kirjoitettu arabialaisilla kirjaimilla, mutta myöhemmin hän otti tavaksi latoa saman tekstin rinnakkain arabialaisilla ja latinalaisilla aakkosilla. Hän jatkoi aktiivista julkaisutoimintaa 1970-luvun lopulle saakka. Hän kirjoitti myös suomeksi "Nyyrikki"-lehteen. Viimeinen mohikaani
Viimeinen mohikaani () on James Fenimore Cooperin kenties kuuluisin teos. Se julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1826. Kirja kertoo Englannin ja Ranskan välisestä siirtomaataistelusta Pohjois-Amerikan villeissä metsissä. Taistelut imaisevat mukaansa myös alueella asustavia intiaaniheimoja, mukaan lukien mohikaaniheimon kolme viimeistä jäsentä. Sadan vuoden yksinäisyys
Aureliano Toisen ja Fernanda del Carpion tytär. Hankkii tutkinnon klavikordin soitosta lähinnä äitiään miellyttääkseen. Nuoruudessaan Meme viettää jokseenkin kapinallista ja railakasta elämää ja hänen Buendíaksikin epäsovinnainen isänsä käytännössä tukee sitä.Melquíades on yksi ensimmäisistä mustalaisista, jotka kävivät Macondossa vuosittain maaliskuussa esittelemässä maailman uusimpia ihmeitä. Hän myy José Arcadio Buendíalle useita keksintöjä, kuten parin magneettisia rautaharkkoja sekä suurennuslasin. Myöhemmin hänen sanotaan kuolleen Singaporessa, mutta siitä huolimatta hän palaa Macondoon sanoen kuoleman ikävystyttäneen häntä. Hän jää Buendían perheeseen ja alkaa kirjoittaa salaperäisiä pergamentteja, joita Aureliano Babylonia myöhemmin intensiivisesti kääntää. Kuollessaan toisen kerran hän hukkuu Macondon ohi virtaavaan jokeen. Hänen hautajaisensa ovat suurelliset ja juhlalliset.
Eversti Aureliano Buendían paras ystävä ja hänen oikea kätensä sodassa. Márquez rakastaa Amarantaa koko ikänsä. Kuitenkin huolimatta pitkällisestä seurustelusta ja molemminpuolisesta kiintymyksestä Amaranta toistuvasti hylkää Márquezin kosinnat. Gerineldo Márquez kuolee tulvan aikana vanhuuteen, silloinkin Amarantaa ajatellen. Grigori Vereštšagin
Grigori Jegorovitš Vereštšagin (; 11. lokakuuta 1851 – 27. elokuuta 1930) oli ensimmäinen udmurttilainen runoilija, proosakirjailija ja dramaturgi. Amirandaredžaniani
Viiden kirjoittamistaan seuranneen vuosisadan aikana "Amirandaredžaniani" muutettiin useita kertoja myös runomuotoon, ja teos heijastuu lisäksi selkeästi Šota Rustavelin eepokseen. Silti "Amirandaredžaniani" on hengeltään jokseenkin erilainen kuin "Visramiani" tai "Pantterintaljainen". Sen kerronta on vähemmän monimutkaista ja koristeltua, pikemminkin puhtaan yksinkertaista. Se on kertomus loputtomista taisteluista ja turnajaisista, ja siinä on vahvoja sadun piirteitä, kuten lohikäärmeitä, pahoja henkiä, myyttisiä "devi"-hirviöitä, kuparisia taikamiehiä, ihmeellisiä eliksiirejä ja muita yliluonnollisia ilmiöitä. Persian kieli
Persiankielinen kirjallisuusperinne on ikivanha, mutta arabialaisilla kirjaimilla kirjoitetun nykypersian ensimmäisenä klassikkona pidetään 900–1000-luvuilla eläneen kansallisrunoilija Ferdousin vielä vanhempien lähteiden pohjalta laatimaa eeppistä runoelmaa "Šāhnāma" ("Kuningaskirja"). Kirja yhdistää muinaisen Persian kuninkaiden todellisen historian suureen määrään folkloreaineistoa ja tarustoa. Keskeinen, tarinat yhteen sitova hahmo on tarunomainen soturi ja sankari Rostam. Məhəmməd Əmin Rəsulzadə
Vuonna 1909 Rəsulzadə lähti Persiaan, jossa hän liittyi Sattar Khanin johtamiin kapinallisiin, jotka olivat Azerbaidžanin vapautusliikkeessä Iranin Azerbaidžanissa. Persian oleskelunsa aikana Rəsulzadəstä tuli Iran-e No:n (Uuden Iranin demokraattinen puolue) perustajia. Vuonna 1911 venäläiset joukot miehittivät Pohjois-Iranin ja Rəsulzadə pakeni Istanbuliin, jossa hän julkaisi monia artikkeleita. Bakuun hän palasi vasta vuonna 1913, jolloin vietettiin Romanov-dynastian 300-vuotisvaltaannousun juhlapäivää, jolloin kaikki rikolliset ja maanpakolaiset armahdettiin. 
26. toukokuuta 1918 Azerbaidžanin kansallinen neuvosto julistautui itsenäiseksi ja Rəsulzadəstä tuli maan presidentti. Elokuussa 1920 puna-armeija pidätti Rəsulzadən, mutta Stalinin käskystä hänet vapautettiin ja hän sai lähteä Bakusta. Gelendžik
Osmanien vallan aikana seudulla käytiin kulta- sekä orjakauppaa. Tšerkessinaiset olivat ilmeisen haluttua kauppatavaraa seraljeihin. Adrianopolin sopimus vuonna 1829 antoi alueen Venäjälle, joka perusti paikalle Gelendžikin linnoituksen. Näihin aikoihin paikassa vaikutti muun muassa kuuluisa venäläinen kirjailija Mihail Lermontov. Krimin sota johti linnoituksen hävitykseen, mutta kasakat saivat kylän uudelleen haltuunsa. Giorgi Avališvili
Avališvili matkusti Lähi-idässä vuosina 1819–1820 ja kirjoitti arvokkaan ja pitkän matkakertomuksen. Valtaosa hänen muusta kirjallisesta tuotannostaan on kadonnut. Avališvili käänsi myös runsaasti venäläistä ja länsieurooppalaista kirjallisuutta. Hän osallistui ensimmäisen georgialaisen kansallisen teatterin perustamiseen Erekle II:n hovissa Tbilisissä vuonna 1791, ja häntä pidetään myös ensimmäisen omaperäisen georgialaisen näytelmän "Kuningas Teimuraz" kirjoittajana. Vain tekijän laatima esipuhe on säilynyt. José Saramago
Saramagon esikoisromaani 1947 ei kiinnittänyt erityistä huomiota, ja hän työskenteli sen jälkeen vakuutusvirkailijana, toimittajana ja kirjallisuuskriitikkona. Ennen toisen romaaninsa ilmestymistä 1977 hän kirjoitti runoja. Kansainvälisen huomion kohteeksi hän nousi vasta teoksellaan "Baltasar ja Blimunda" (1982). Parhaimpana Saramagon teoksista pidetään romaania "Ricardo Reisin viimeinen vuosi" (1984, suomeksi 2012), joka kuvaa Portugalin historian 1930-lukua runoilija Fernando Pessoan sivupersoonan kautta. Viimeiseksi Saramagon kirjoittamaksi teokseksi jäi satiirinen "Caim" (2009), jossa kirjailija kertoo uudelleen Vanhan testamentin tarinoita. Akif Pirinçci
Akif Pirinçci (s. 1959 Istanbul) on saksalainen turkkilaissyntyinen kirjailija. Kansainvälisesti hänet tunnetaan parhaiten romaanistaan "Felidae: Kuka murhasi kissan?" (1989). Omaniani
"Omanianissa" Rustavelin eepoksen päähenkilöiden Tarielin ja Nestan Daredžanin poika Omain lähtee vanhempiensa kaltaisille seikkailuille. Teos noudattaa samankaltaista kaavaa kuin "Pantterintaljainen". Abhasia
Kirjoitettuja teoksia alkoi ilmestyä abhaasin kielellä verrattain myöhään 1900-luvun alussa. Abhaasin kielen aakkoset luotiin 1800-luvulla. Kuuluisin abhaasikirjailija on Fazil Iskander, joka tosin kirjoitti vain venäjäksi. Albania
Gjergj Fishta (1871–1940) oli aikansa kansallisrunoilija, mutta hänen työnsä kiellettiin kommunistiaikoina. Uusista kirjailijoista kansainvälistä mainetta on saanut Ismail Kadare (s. 1936). Areopagitica
Teos julkaistiin 23. marraskuuta 1644 Englannin sisällissodan aikana. Teos on nimetty antiikin kreikkalaisen Isokrateen kirjoittaman "Areopagitika"-nimisen puheen mukaan (Areiopagi on Ateenassa sijaitseva kukkula, jolla toimi samanniminen tuomioistuin). Kuten Isokrateella, myöskään Miltonilla ei ollut tarkoituksena välittää sanomaansa suullisesti. Sen sijaan se jaettiin pamfletteina. Bahadur Šah I
Bahadur Šah ssyntyi 14. lokakuuta 1643 Burhanpurissa ja hän oli Suurmogulien valtakunnan hallitsija Aurangzebin poika. Hänen alkuperäinen nimensä oli Mu'azzam. Vuodesta 1663 hän edusti isäänsä Deccanissa Keski-Intiassa ja vuosina 1683–84 hän johti sotarekeä maratheja vastaan Portugalin siirtokunta Goaan. Ilman Portugalin tukea sotaretki päättyi tuhoisaan tappioon. Aurangzeb kuoli vuonna 1707 ja koska Suurmogulit eivät tavallisesti nimittäneet seuraajaansa, edellisen hallitsijan kuolema johti usein veriseen valtakamppailuun. Mu'azzam toimi isänsä kuollessa Kabulin kuvernöörinä ja joutui taistelemaan veljeänsä Azam Šahia vastaan ennen nousuaan valtaistuimelle hallitsijanimellä Bahadur Šah. Alexander McCall Smith
Mma Ramotswe -sarjan lisäksi McCall Smith on kirjoittanut kolmea muuta romaanisarjaa: Professor Dr. von Igelfeld Entertainments -sarja (2003-), The Sunday Philosophy Club -sarja (2004-) ja The 44 Scotland Street -sarja (2005). Komipermjakkien kirjallisuus
Vanhemman polven runoilijat Sergei Karavajev, Nikolai Popov ja Mihail Vavilin (1921–1992) sekä nuoremmat Vasili Klimov ja Ivan Minin kirjoittivat lähinnä kansalaislyriikkaa. Henkilökohtaisempi runous nousi esiin 1980-luvulla Fjodor Istominin (s. 1954), Galina Batševan (s. 1952) ja Anna Istominan (s. 1964) teoksissa. Samaan aikaan ilmestyi myös laajoja proosateoksia: Timofei Fadejevin (1937–1992) romaanit "Tuivežžez" (”Tienhaarat”, 1981) ja "Ybšar" (”Kiuru”, 1989), Vasili Klimovin "Gubĺan" (1987) sekä Semjon Fedosejevin "Śöd cvettez" (”Mustat värit”, 1994). Komipermjakinkielistä näytelmäkirjallisuutta edusti vuosikymmenten ajan lähes yksin Spiridon Možajev (1906–1989). Ananda Samarakone
Samarakone aloitti säveltämisen Sri Lankassa. Hänen varhaisimpiin teoksiinsa kuuluu muun muassa laulu "Endada Menike" vuodelta 1940. Endada Meniken saavuttaman suosion siivittämänä Samarakone sävelsi 1940-luvun alkupuolella kymmeniä uusia lauluja. Tätä pidetään Samarakonen aktiivisimpana luomiskautena. Vuonna 1940 Samarakone sävelsi "Sri Lanka Mathan", joka valittiin Sri Lankan kansallislauluksi 1951. Norjan kirjallisuus
Henrik Wergeland (1808–1845) oli yksi kaikkien aikojen tuotteliaimmista runoilijoista. Jo 22-vuotiaana hän julkaisi yhden maailmankirjallisuuden pisimmistä runoteoksista, 590-sivuisen maailman luomisesta kertovan runon "Skabelsen, Mennesket og Messias" ("Luominen, ihminen ja Messias", 1830). Vielä kuolinvuoteellaan hän kirjoitti viimeisen elinvuotensa aikana sairastaessaan peräti 860 sivua lyriikkaa ja 570 sivua proosaa, näiden joukossa muun muassa eräät Wergelandin tunnetuimmat runot, "Til Foraaret" ("Keväälle") ja "Til min Gyldenlak" ("Kultalakalleni"). Wergeland oli syvästi kansallisromanttinen ja eikä pitänyt kirjallisia yhteyksiä Tanskaan tärkeinä. Ranskan vallankumouksen porvarilliset valistusajatukset innoittivat häntä pyrkimyksissään luoda Norjasta kulttuurikansa. Wergelandia kutsutaan usein Norjan "kansallisrunoilijaksi". Amirandaredžaniani
Kertomus alkaa johdatuksella, jossa intialaisten kuningas Abesalomia vaivaa mysteerinen, ritareita esittävä muotokuva. Siinä on lyhyt viesti, jonka mukaan kyseiset miehet vapauttivat Merten kuninkaan tyttären pahojen "kadži"-velhojen vankeudesta. Abesalom etsii lopulta käsiinsä muotokuvan viimeisen eloonjääneen ritarin, Savarsamidzen, josta tulee sen jälkeen yksi romanssin pääkertojista. Maalaus osoittautuu esittävän Daredžanin poikaa Amirania ja hänen kumppaneitaan, ja se laajennetaan sarjaksi kertomuksia, jotka kerrotaan kuningas Abesalomille Amiranista ja hänen seuraajistaan Savarsamidzesta, Nosarista ja Badrista heidän väkivaltaisilla retkillään. Chimamanda Ngozi Adichie
Chimamanda Ngozi Adichie (s. 15. syyskuuta 1977 Enugu) on nigerialainen kirjailija. Hänen läpimurtoteoksensa oli vuonna 2006 ilmestynyt Biafran sodasta kertova romaani "Puolikas keltaista aurinkoa" (2006). Adichien teoksia on käännetty yli 30 kielelle. Avarian kaanikunta
Venäjän Kaukasian-armeijan komentajan Aleksei Jermolovin kovaotteinen politiikka nostatti vuonna 1818 Dagestanin hallitsijat Sultan-Ahmedin johtamaan kapinaan, joka kukistettiin verisesti. Jermolov asetti kaaniksi Sultan-Ahmedin serkun Surhain. Hunzahin vallannut imaami Gamzat-bek surmasi hänet perheineen Kaukasian sodan aikana vuonna 1834. Šamilin johtaman Dagestanin ja Tšetšenian imaamikunnan kukistuttua vuonna 1859 venäläiset perustivat kaanikunnan uudelleen ja nimittivät sen hallitsijaksi entisten kaanien sukulaisen Ibrahimin. Kaanikunta lakkautettiin vuonna 1864 ja sen alueesta muodostettiin Avarian piirikunta. Shoredanin kellot
Shoredanin kellot on Markku Sadelehdon toimittama sankarifantasia-aiheinen novelliantologia, joka on julkaistu 1992 WSOY:n Fan-sarjassa."Portti"-lehden Veikko Rekusen mukaan Craig Shaw Gardnerin novelli on oikeastaan pidennetty vitsi, jonka jaksaa lukea kerran, mutta tarjoaa muuten paperinohuita henkilöhahmoja valmiissa maisemassa. John Brunnerin, Roger Zelaznyn ja Brian Lumleyn tarinat jäävät myös ohuiksi kokemuksiksi. Jack Vancen ”Morreion” on varsin näppärä, mutta senkin unohtaa tarinan kerran luettuaan. Sen sijaan Tanith Leen ironinen ”Lohikäärmeentappaja” ja Orson Scott Cardin riipaisevan synkkä ”Hiekkataika” ovat onnistuneita. Jälkimmäisestä tarinasta vain puuttuu kirjailijan kyky monipuolistaa hahmojaan huumorilla. Myös David Draken sinänsä yksinkertainen ”Krokotiilikuningas” onnistuu kehittämään henkilöhahmoja riittävästi. Mayon kreivikunta
Mayon pohjoismurteen häviämistä on pidettävä sikäli valitettavana, että se olisi luultavasti kompromissina soveltunut kirjakielen pohjaksi parhaiten, koska sen avulla olisi voitu ylittää iirin syvin murreraja Ulsterin ja Connemaran välillä. Vaikka maakunnasta onkin kerätty talteen merkittäviä määriä kansanperinnettä iiriksi ja sen murre tunnetaan hyvin, kirjailijoita sieltä ei juurikaan ole tullut lukuun ottamatta Seán Ó Ruadháinia (k. 1966), joka tunnetaan lähinnä villin pikkupojan seikkailuja kuvaavasta romaanistaan "Pádhraic Mháire Bhán" sekä Charles Dickensin romaanin "David Copperfield" iirinnöksestä. Mile Budak
Mile Budak tunnetaan myös kirjallisesta tuotannostaan. Hän on kirjoittanut näytelmiä ja romaaneja, joissa kuvaa talonpoikien elämää Kroatian maaseudulla, erityisesti omissa lapsuusmaisemissaan. Kaikkiaan hän kirjoitti kahdeksan romaania. Tunnetuin teos lienee "Ognijiste", joka ilmestyi suomeksi vuonna 1944 nimellä "Omilla tulilla", kustannusosakeyhtiö Suomen Kirjan kustantamana. Vuonna 1968 ilmestyi Madridissa postuumisti hänen novellikokoelmansa "Ciji je Velebit". Ferdowsi
Hakīm Abu'l-Qāsim Firdawsī Tūsīn eli Ferdowsi oli persialainen runoilija (940/41–1020), joka kirjoitti persiankielisten kansojen kansalliseepoksen "Shahnameh" ("Kuninkaiden kirja"). "Shahnameh" on persialaisen kirjallisuuden klassikko ja eräiden lähteiden mukaan Ferdowsilta kului sen kirjoittamiseen 35 vuotta. Marjane Satrapi
Kuuluisuuteen Satrapi nousi palkitulla omaelämäkerrallisella sarjakuvaromaanilla "Persepolis" (2000–2003). Alun perin neliosainen teos on julkaistu Suomessa kahtena niteenä. Suomennoksen ensimmäinen osa "Persepolis: Iranilainen lapsuuteni" kertoo Satrapin lapsuudesta Iranissa, jota runtelevat vuoron perään Mohammad Reza Pahlavin vihattu hallinto, sitä vastaan nouseva islamilainen vallankumous ja lopulta Irakia vastaan käytävä sota. Toinen osa "Persepolis 2: Kotiinpaluu" kertoo murrosikäisen Satrapin kokemuksista Wienissä ja hänen paluustaan Iraniin, jossa sota on päättynyt, mutta uskonnollinen diktatuuri jatkuu. Sarjakuvien pohjalta tehtiin myös piirroselokuva "Persepolis" vuonna 2007 (ohjaajina Vincent Paronnaud ja Marjane Satrapi).
Vuonna 2003 Satrapi voitti vuoden parhaan albumin palkinnon Angoulêmen sarjakuvafestivaaleilla teoksella "Pistoja". Vuotta myöhemmin hän voitti saman palkinnon teoksella "Luumukanaa". Ensin mainittu teos kertoo teheranilaisnaisten juoruista, jälkimmäinen erään Satrapin sukulaismiehen traagisista vaiheista 1950-luvun Teheranissa. Iirinkielinen nykykirjallisuus
Monilla enemmän englanninkielisistä töistään tunnetuilla irlantilaisilla kirjailijoilla on ollut oma pyrähdyksensä iirin puolella: esimerkkejä ovat Brendan Behan ("Breandán Ó Beacháin"), joka kirjoitti iiriksi näytelmän "Panttivanki" ("The Hostage") alkuperäisversion "An Giall", Edward McLysaght ("Éamonn Mac Ghiolla Iasachta"), joka laati aika tavanomaisen maaseuturomaanin "Cúrsaí Thomáis" ja syntyjään aransaarelainen Liam O'Flaherty ("Liam Ó Flaithearta"). Hän oli elinaikanaan arvostettu, mutta sittemmin irlantilaisen kirjallisuuden B-joukkueeseen jäänyt kirjailija: hänen teoksistaan se ainoa iirinkielinen, ranskalaisen Le Clézion intensiivisiä töitä muistuttava modernistinen novellikokoelma "Dúil", lienee nyttemmin taiteellisesti merkittävin. Luigi Pirandello
Luigi Pirandello (28. kesäkuuta 1867 Agrigento, Sisilia – 10. joulukuuta 1936 Rooma) oli italialainen kirjailija jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto 1934. Pirandello tunnetaan lähinnä näytelmistään, mutta hän kirjoitti myös romaaneja ja novelleja. Teostensa aiheet Pirandello otti kotiseutunsa Sisilian sosiaalisista olosuhteista, kuten köyhyydestä ja sen aiheuttamista jännitteistä. Hän pitää niitä kuitenkin enemmän yksilöllisinä kuin yhteiskunnallisina onnettomuuksina. Baha’ullah
Bagdadissa toimiessaan organisoi hajanaiseen liikkeen ja aloitti aktiivisen lähetystyön. Hän oli kirjallisesti tuottelias ja nosti baabilaisuuden uudelle tasolle. Hän kirjoitti runsaasti runoelmia, mutta myös selkeitä ja tavalliselle lukijalle avautuvia proosateoksia. Hänen tärkein teoksensa oli vuonna 1862 kirjoitettu Varmuuden kirja "(Kitab al-Iqan)", joka käsitteli opillisia ja historiallisia kysymyksiä baabilaisuuden näkökulmalta. Baha’ullahin johtama baabilaisuus kasvoi nopeasti vuoden 1860 jälkeen. Persian vallanpitäjät huolestuivat tilanteesta ja painostivat Osmanien valtakuntaa siirtämään liikkeen kannattajat kauemmaksi. Baha’ullahin kannattajat siirrettiin ensin Istanbuliin elokuussa 1863 ja tämän jälkeen Edirneen saman vuoden joulukuussa. Armenialainen Golgata
Armenialainen Golgata () on armenialaisten kansanmurhan silminnäkijäkuvaus vuosilta 1914–1916. Teoksen on kirjoittanut Armenian kirkon pappismunkki Grigoris Balakian (1876-1934). Hän kirjoitti tekstin Ranskassa ja se julkaistiin armeniaksi vuonna 1922. Laaja teos ilmestyi kaksiosaisena, ja vuoden 2015 suomennos kattaa vain sen alkuosan.. Angola
Angolalaisia kirjailijoita ovat muun muassa José Eduardo Agualusa, Alda Lara ja José Luandino Vieira. Myös maan entinen presidentti Agostinho Neto kirjoitti useita poliittissävyisiä runoja. Ahmad Sirhindi
Häneltä on julkaistu mm. seuraavat teokset: Durr al Ma'rifat (1025 AH), Noor al-Khallaq ja Ma'rifat al-Haqa'iq. Teoksiin on koottu ennalta määrätty pyhitetty lukumäärä hänen kirjeitään. 
Lähteet: Englanninkielinen Wikipedia, Encyklopaedia Britannica online, Suomenkielisen Wikipedian artikkeli Suurmogulien valtakunnasta sekä Akbar Suuresta, Hare Krishna liikkeen kirjat sekä iranilainen suusanallinen lähde. Mahmood Mamdani
Mahmood Mamdani (s. 1947, Kampala, Uganda) on Columbian yliopiston professori ja Afrikan tutkimuksen johtaja. Hän on varttunut Ugandassa ja erikoistunut Afrikan tutkimiseen ja islamilaiseen maailmaan. Hänet tunnetaan sodanvastustajana ja hän on kirjoittanut väitetystä islamilaisen maailman ja lännen yhteentörmäyksestä. Mamdani analysoi aihetta tarkasti kirjassaan "Kylmä sota ja terrorin juuret" (engl. "Good muslim, Bad muslim. America, the Cold War , and the roots of terror"). Kirjassa Mamdani kyseenalaistaa väitetyn kulttuurien yhteentörmäyksen ja muistuttaa, että monet tämän päivän terroristiryhmistä olivat kylmän sodan aikaan Yhdysvaltain liittolaisia nationalistisia hallituksia vastaan, joita Yhdysvallat väitti Neuvostoliiton liittolaisiksi. Mamdani on myös kirjoittanut kirjan Ruandan kansanmurhasta, kirjan nimi on "When Victims Become Killers". Visramiani
"Visramianin" julkaisi ensimmäisen kerran kirjailija Ilia Tšavtšavadze vuonna 1884. Englanninkieliselle maailmalle sen teki tutuksi Sir Oliver Wardropin käännös "Visramiani: the story of the loves of Vis and Ramin, a romance of ancient Persia" vuonna 1914. Myöhemmin 1960-luvulla georgialaiset iranologit Aleksandre Gvakharia ja Magali Todua tutkivat sitä perusteellisesti ja vertailivat sitä persiankieliseen tekstiin. Tsendiin Damdinsüren
Tsendiin Damdinsüren (1908–1986) oli mongolialainen kirjailija ja tutkija. Hänet tunnetaan esimerkiksi Mongolian kansallislaulu Bügd Nairamdah Mongolin kirjoittajana ja Mongolin kyrillisen kirjaimiston kehittäjänä. Udmurttien kirjallisuus
Aluksi udmurtiksi ilmestyi lähinnä venäjästä käännettyä uskonnollista kirjallisuutta, oppikirjoja ja kansanperinnekokoelmia. Ensimmäinen alkuperäinen kaunokirjallinen teos oli Grigori Vereštšaginin vuonna 1889 julkaisema runo "Čagyr, čagyr dydyke.." (”Siniharmaa kyyhkynen”). Ivan Mihejev julkaisi vuosina 1904–1909 Kazanissa udmurtinkielistä kalenteria "Udmort kylyn kalendar", jossa vuonna 1909 ilmestyi Mihail Možginin kansanrunoon perustuva balladi "Begloi" (”Karkuri”). Vuonna 1915 perustettiin ensimmäinen udmurtinkielinen lehti "Voinayś ivor" (”Sotaviesti”), jonka työtä jatkaa nykyään sanomalehti "Udmurt duńńe". Ensimmäinen merkittävä udmurttikirjailija oli Kedra Mitrei, joka vuonna 1911 kirjoitti venäjänkielisen omaelämäkerrallisen teoksen "Ditja bolnogo veka" (”Sairaan vuosisadan lapsi”). Vuonna 1915 hän julkaisi historiallisaiheisen tragedian "Eš-Terek". Kaikkiaan ennen Venäjän vallankumousta painettiin 216 udmurtinkielistä kirjaa. Joseba Sarrionandia
Joseba Sarrionandia Uribelarrea (s. 13. huhtikuuta 1958 Iurreta, Biskaja) on baskikirjailija. Hän on kirjoittanut monia runokirjoja, novelleja ja romaaneja. Muhammad Šaibani
Uzbekit etenivät kaaninsa Muhammadin johdolla haltuunsa ottamasta Transoksaniasta Amudarjan eteläpuolelle 1500-luvun alussa. Vuonna 1501 Šaibanin johtamat joukot valtasivat Ferghanan alueen paikaliselta timuridihallitsija Baburilta. Babur vietti jonkin aikaa maanpaossa, mutta sittemmin hän perusti valloitusten jäkeen Suurmogulien valtakunnan Intiaan. Toinen Khorasania hallinnut alueen viimeinen timuridihallitsija kuoli vuonna 1506 ja Muhammadin uzbekit valtasivat Heratin uhaten näin Iranin ylänköä. Persian safavidihallitsija Isma'il I voitti kuitenkin Muhammadin joukot lähellä Mervin kaupunkia käydyssä taistelussa vuonna 15010. Muhammad sai surmansa ja Isma'il teetätti hänen pääkallostaan kullatun juomakupin. Kuppi lähetettiin puolestaan varoituksena Persian toiselle viholliselle osmaneille. Enheduanna
Enheduanna (n. 2285–2250 eaa.) oli sumerilainen tai akkadilainen papitar, jota pidetään historian ensimmäisenä nimeltä tunnettuna kirjailijana ja runoilijana. Hänen jumalatar Inannan palvomiseksi kirjoittamansa sumerinkieliset hymnit sisältävät ensimmäisen kirjallisen kuvauksen jumalattaresta ja ensimmäisen kuvauksen yksilön sisäisestä elämysmaailmasta. Erään savitaulun mukaan Enheduanna oli Akkadin kuninkaan Sarkadin tytär, mutta ei tiedetä onko merkitys kirjaimellinen vai vain vertauskuvallinen.