Kaatuiko Vilho Koskela jatkosodassa 1944?
Vilho Koskela
Vilho Johannes Koskela on kuvitteellinen hahmo Väinö Linnan romaaneissa "Tuntematon sotilas" (1954) ja "Täällä Pohjantähden alla" (1959–1962). "Tuntemattomassa sotilaassa" Koskelan sotilasarvo on aluksi vänrikki ja myöhemmin luutnantti. Hän kaatuu jatkosodassa 1944.
Vilho Torniainen
Torniainen osallistui talvisotaan 11. divisioonan (myöhemmin 2. divisioona) viestikomentajana ja osallistui taisteluihin Keski-Kannaksella. Välirauhan aikana hänet siirrettiin Viestipataljoona 2:n komentajaksi ja edelleen Viestipataljoona l:n komentajaksi. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Viestipataljoona 11:sta komentajaksi ja edelleen komentajaksi Viestipataljoona 1:een. Hän osallistui jatkosodan taisteluihin Korpiselkä-Tuulosjoki-Aunus-Syväri-Äänislinna akselilla. Sotien jälkeen Torniainen siirrettiin viestiupseeriksi Kymenlaakson sotilaslääniin ja palveli tehtävässä vuoteen 1947 saakka. Vuonna 1947 hänet nimitettiin Viestirykmentin II pataljoonan komentajaksi, missä tehtävässä hän oli siihen saakka, kun erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1952. Vilho Hurme
Hurme siirrettiin sisällissodan jälkeen armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä Kaartin jääkäripataljoonaan, missä hän toimi jonkin aikaa pataljoonan adjutanttina ja 27. kesäkuuta 1918 alkaen lähettiupseerina sekä myöhemmin jälleen adjutanttina. Hän kuoli keuhkokuumeeseen 15. toukokuuta 1919, hänet on haudattu Saarijärvelle. Akseli Valtimo
Valtimo osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä jalkaväkirykmentti 23:ssa, toimien myöhemmin 1. pataljoonan väliaikaisena komentajana. Hän osallistui talvisodassa taisteluihin Vuosalmella, missä hän myös kaatui taistelussa 1. maaliskuuta 1940. Hänet haudattiin Jurvan sankarihautaan. Valmet Vihuri
Koneesta tuli aikanaan Suomen ilmavoimien eniten käytetty lentokone 1950-luvun puoleen väliin mennessä. Sille tapahtui myös paljon onnettomuuksia, josta lehdistö nosti ison hälyn. Vihurin luotettavuutta puitiin myös eduskunnassa. Huomiota herätti Elimäen Villikkalassa 14. joulukuuta 1957 tapahtunut Vihuri VH-4 -koneen maahansyöksy, jossa saivat surmansa lento-opettaja ylivääpeli Kolehmainen ja konetta lentänyt kokelas Risto Kuuskoski, joista jälkimmäinen oli hieman myöhemmin Suomen pääministeriksi tulleen Reino Kuuskosken poika. Tämän onnettomuuden jälkeen sattui vielä kaksi, joissa menetettiin ohjaaja: 15. huhtikuuta 1959 vänrikki Sainion ohjaama VH-47 putosi ohjausvirheen takia Kokemäellä ja 20. huhtikuuta 1959 kuoli kokelas Mielonen epäonnistuneessa pakkolaskussa Porissa. Kone oli VH-40. Näiden tapausten jälkeen Valmet Vihuri julistettiin 21. huhtikuuta 1959 lentokieltoon ja 26. toukokuuta puolustusministeri ilmoitti, että koko konetyyppi poistettaisiin käytöstä. Wilho Tikander
Vuosina 1942–1945 Tikander toimi Yhdysvaltain Ruotsin-suurlähettilään erityisavustajana ja OSS:n Tukholman-toimiston päällikkönä. Hän tapasi jatkosodan aikana 1943–1944 Tukholmassa säännöllisesti muun muassa Urho Kekkosta ja vaihtoi tämän kanssa mielipiteitä ajankohtaisista poliittisista kysymyksistä. Lennart Berghäll
Sisällissodan jälkeen Berghällin näkökannat kuitenkin jyrkentyivät. Vuonna 1921 hän oli perustamassa nuorisoseuran sisälle erityistä agitaatio-osastoa, johon liittyivät kommunismin kannattajiksi ryhtyneet jäsenet. Berghällin ja hänen tulevan puolisonsa Eva Halmeen lisäksi mukana oli muun muassa vuonna 1943 teloitettu ompelija Martta Koskinen. Huhtikuussa 1923 Berghäll sai toiminnastaan vankeustuomion, jonka painavimpana syynä oli syyskesällä 1922 levitetty "Herää, käy taisteluun!" -niminen lentolehtinen. Korkein oikeus vahvisti hänen valtiopetoksen suunnittelusta saamansa tuomion vuonna 1925, mutta Berghäll oli jo tuolloin paennut Pohjois-Amerikkaan väärää henkilöllisyyttä käyttäen. Hänen matkansa ajankohta ei ole selvillä, mutta Berghällin puolison Eva Halmeen tiedetään lähteneen Kanadaan marraskuussa 1923. Vilho Koskela
Vilho Koskela on hämäläisen pienviljelijän ja punapäällikön Akseli Koskelan ja Elina Kivivuoren esikoispoika. Hän syntyy kuvitteellisessa Pentinkulman kylässä vuonna 1913 ja kuolee jatkosodassa vuonna 1944. Kalle Ylöstalo
Sisällissodan aikana Ylöstalo toimii Urjalan punakaartin komppanianpäällikkönä. Hän osallistuu Ikaalisten rintaman taisteluihin, kunnes saa vapautuksen tehtävistään ja seuraajaksi valitaan Akseli Koskela. Sodan jälkeen Ylöstalo saa valkoisten kenttäoikeudessa kuolemantuomion ja teloitetaan. Hänen veljenpoikansa kaatuu talvisodassa. Luettelo jääkäreistä K
() oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat mylläri Juha Vilho Koskinen ja Eeva Loviisa Tuomontytär. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Anna Maria Järvisen kanssa. Koskinen työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 24. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1915 alkaen 4. komppaniaan ja laskettiin 27. helmikuuta 1916 työlomalle Saksaan. Hän joutui myöhemmin Altonan työosastoon, mistä hänet laskettiin 9. elokuuta 1917 siviilitöihin. Takaisin Suomeen Koskinen palasi sisällissodan jälkeen maaliskuussa vuonna 1919 ja työskenteli sen jälkeen muun muassa nahkurina Turussa. Myöhemmin hän muutti Ahvenanmaalle. Eino Siukola
Hän otti osaa Vilppulan rintaman taisteluihin, joissa haavoittui pahoin ja vietiin Tampereelle. Siukola jäi Tampereen taistelun jälkeen valkoisten vangiksi ja ammuttiin Kalevankankaan vankileirillä. Hänet on Suomen sotasurmat -projektin nimitiedostossa merkattu kaatuneeksi 12. huhtikuuta, mutta taistelut olivat tuolloin jo aikaa sitten loppuneet Tampereella. Vidkun Quisling
Vidkun Abraham Lauritz Jonssøn Quisling (18. heinäkuuta 1887 – 24. lokakuuta 1945) oli norjalainen upseeri ja äärioikeistolainen poliitikko, joka toimi vuosina 1942–1945 kansallissosialistisen Saksan miehittämän Norjan nukkehallituksen johtajana miehityshallinnon alaisuudessa. Miehityksen jälkeen hänet teloitettiin maanpetturuudesta, murhasta ja varkaudesta tuomittuna. Suomen sotien Korkeajännitys
Urho Pohjonen tapasi hännystellä Jääkärirykmenttinsä komentajaa, Bror Örnkloota ja hän kaatui komentajansa kanssa jatkosodan suurhyökkäysvaiheessa, heidän yritettyä karkuun neuvostojoukkojen yllätyshyökkäyksen kohteeksi joutuneelta komentopaikalta. Aarne Koskenalho
Koskenalho saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 8. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Raudussa, missä hän kaatui taistelussa 4. huhtikuuta 1918. Hänet haudattiin Helsingin hautausmaalle. Jatkosota
Puna-armeija lopetti asemasodan suurhyökkäyksellä Karjalankannaksella 9. kesäkuuta 1944 ja kaksi viikkoa myöhemmin Maaselän suunnalla. 10. kesäkuuta, neljä päivää Normandian maihinnousun jälkeen, Yhdysvallat julisti Suomen ja sen johtajien olevan saksanmielisiä ja pyysi lähettiläs Procopétä poistumaan maasta.
Suurhyökkäyksen alettua Neuvostoliitto vastasi Suomen rauhantiedusteluihin vaatien ehdotonta antautumista. Neuvostoliiton tykistökeskitykset ja ylivoima mursivat suomalaisen puolustuksen (Valkeasaaressa 10. kesäkuuta 1944). VT-linja (Vammelsuu–Taipale) murtui Kuuterselässä 14. kesäkuuta ja Viipuri vallattiin suomalaisilta lähes taisteluitta 20. kesäkuuta. Samana päivänä tehtiin Elisenvaaran asemalle sodan tuhoisin lentopommitus, jossa kuoli yli sata, ja loukkaantui yli 300 henkeä. Suomen sotien Korkeajännitys
Sisällissodan sytyttyä 1918 Vilho ja Pekka ajautuivat eri puolille; Pekka punaisten ja Vilho valkoisten puolelle. Vilhon rinnalla sisällissodassa taisteli muun muassa Heimo Pohjonen ja ruotsalainen vapaaehtoiskapteeni Kalmarsjö. Sisällissodan lopulla Vilho ja Kalmarsjö olivat osana valkoisten voittoisaa hyökkäystä Tampereelle ja sota Vilhon osalta päättyi siihen. Vilho kuitenkin törmäsi teloitettavaksi tuomittuun lapsuudenystäväänsä Pekkaan ja onnistui pelastamaan tämän varmalta kuolemalta. Sisällissodan jälkeen Pekan ja Vilhon tiet taas erkanivat. Vilho Koskela
Koskelan johtamistaidot on kuitenkin myöhempinä vuosikymmeninä osittain kyseenalaistettu ja niiden vastapainoksi on alettu korostaa Lammion johtamistyylin hyviä ominaisuuksia. Esimerkiksi eversti Wolf H. Halsti piti Koskelan tyyppisiä johtajia esimiehilleen epälojaaleina ja passiivisina ja katsoi taistelukyvyn ja -hengen päässeen heidän vuokseen romahtamaan jatkosodan asemasotavaiheessa. Koskela on vahvimmillaan luottamuksen rakentajana, ja hän on miehiään kohtaan äärimmäisen vastuuntuntoinen, mutta häneltä puuttuu oma-aloitteisuus joukkonsa kouluttamiseen. Lisäksi hän katsoo alaistensa väärinkäytöksiä läpi sormiensa eikä tue arvovallallaan sellaisia ylemmältä taholta tulleita käskyjä, jotka häiritsevät hänen rauhaansa tai ovat hänelle vastenmielisiä. Everstiluutnantti, kasvatustieteen tohtori Vesa Nissinen pitää Koskelaa luontaisena pienen joukon johtajatyyppinä, mutta hänen mielestään tämä ei pysty tarkastelemaan asioita laajasti eikä Koskelasta siksi olisi nykyaikaisen suuryrityksen johtajaksi. Toisaalta Lammio pilaa vahvuutensa – ammattitaitonsa ja rohkeutensa – joustamattomuudellaan ja puutteellisilla taidoillaan ihmisten käsittelyssä. Suomen sotien Korkeajännitys
Kansalaissodan päätyttyä valkoisten voittoon, Kivi jatkoi sotilasuralla ja vuonna 1939, talvisodan syttyessä, Kivi oli mukana etulinjassa yhdessä Vilho Hannulan, Pekka Haapasen ja muiden tuttujen taistelutovereiden kanssa. Koljatti Kivi jatkoi maineensa kasvattamista talvisodankin aikana, kunnostautuen muun muassa panssarivaunujen tuhoamisessa ja tärkeiden upseerien eliminoimisessa. Vihtori Kosola
Vihtori Kosolan puoliso oli vuodesta 1908 Elin Olga Katariina Lahdensuo (ent. Lagerstedt, 23. heinäkuuta 1887 – 1977), joka oli poliitikko Jalo Lahdensuon serkku. Heidän poikansa Niilo Kosola tuli tunnetuksi ensin isänsä tavoin Lapuan liikkeen aktiivina ja sotien jälkeen kokoomuksen kansanedustajana. Hän oli uransa huipulla ministerinä ja eduskunnan toisena varapuhemiehenä. Toinen poika, Pentti Kosola, muistetaan tekijänä yhdessä kolmesta Lapuan liikkeen tilille menneestä henkirikoksesta: hän ampui humalassa muilutuksen aikana heinjokelaisen suutari Erik Mätön. Pentti Kosola kaatui hävittäjälentäjänä talvisodassa 29. helmikuuta 1940 vain 30-vuotiaana. Vihtori Kosolan veli Ville Kosola taas loi sotilasuran. Väinö Valve
Väinö Lahja Rikhard Valve (ent. Vähätupa) (28. joulukuuta 1895 Lappeenranta – 11. maaliskuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraali ja viimeinen elossa ollut jääkäri. Hän sai jääkärikoulutuksen Saksassa jääkäripataljoona 27:ssä ja osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella muun muassa Tampereen ja Viipurin taisteluissa. Hän toimi rannikkopuolustuksen ja merivoimien komentajana 1920-luvulta jatkosodan jälkeiseen aikaan saakka. Valve toimi puolustusministerinä 1. joulukuuta 1944 – 17. huhtikuuta 1945 ja oli perustamassa Sotainvalidien Veljesliittoa toimien sen puheenjohtajana 1943–56. Allu Kosonen
Vilho Alvar Kosunen (taiteilijanimi Allu Kosonen; 17. heinäkuuta 1908 Kuopio – 17. huhtikuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen muusikko, sovittaja, orkesterinjohtaja, säveltäjä, sanoittaja ja pedagogi. Kososen pääsoitin oli trumpetti, mutta hän soitti myös harmonikkaa. Ennen toista maailmansotaa hän oli mukana Zambassa, Ramblersissa, Dallapéssa ja Rytmi-Pojissa. Sodan jälkeen hän toimi Iloisen teatterin orkesterin orkesterinjohtajana. Kauko Käyhkö kertoi Kososella olevan ”savolaisen luonnonväärät leuat”; Kosusen tunteet vaihtelivat ja ailahtelivat herkästi. Edvard Hanell
Jatkosodan sytyttyä hän oli edelleen johtamassa linnoitustöitä, mutta siirrettiin sotatoimien päästessä paremmin käyntiin Päämajan Yleisesikunnan vara päälliköksi, josta hänet komennettiin vuonna 1942 jälleen linnoitustöihin, jossa hän olikin aina sodan päättymiseen saakka suoraan Päämajan alaisuudessa. Hanell erosi vakinaisesta palveluksesta sodan jälkeen joulukuussa 1944 ja siirtyi Jyväskylään Wilh. Schaumanin vaneritehtaan toimitusjohtajaksi. Hän kuoli muutamaa vuotta myöhemmin. Hänet on haudattu Espooseen. Eino Mallila
Jatkosodassa alikersantti Mallila toimi konekiväärijoukkueen varajohtajana Jalkaväkirykmentti 3:n 2. konekiväärikomppaniassa. Hänet nimitettiin 7. lokakuuta 1941 Mannerheim-ristin ritariksi numero 20. Perusteluissa mainitaan hänen tuoneen puolijoukkueensa konekivääreineen taistellen pois saarroksista kolmen vihollislinjan lävitse. Mallila ylennettiin kersantiksi 7. syyskuuta 1941. Mallila kaatui 26. helmikuuta 1942 Krivillä vihollisen suorasuuntaustykin ammuksen räjähdettyä hänen edessään ja hän menehtyi vammoihinsa matkalla joukkosidontapaikalle. Jatkosodan muistomitali
Mitali perustettiin vasta 12 vuotta sotien päättymisen jälkeen tasavallan presidentti Urho Kekkosen 24. toukokuuta 1957 antamalla asetuksella. Muistomitali myönnettiin tasavallan presidentin nimissä henkilön omasta hakemuksesta. Jakoon liittyvät käytännön asiat kuuluivat sotilasläänien esikunnille. Koska muistomitalin saamiseen tarvittiin hakemus, otaksutaan että on paljon mitaliin oikeutettuja miehiä ja naisia, jotka eivät ole sitä saaneet. Mitali voitiin myöntää Suomen kansalaiselle tai ulkomaalaiselle henkilölle, joka oli osallistunut sotaan tai toiminut muuten maanpuolustuksen hyväksi 25. kesäkuuta 1941 – 27. huhtikuuta 1945 välisenä aikana. Mitaliin olivat oikeutettuja myös osa sotilaspoikana tai pikkulottana toimineista henkilöistä, koska näitä toimintoja johti Kotijoukkojen esikunta. Mitalin jakelu päättyi vuoden 1992 lopussa. Niilo Koskinen
Jatkosodan puhjettua hän jatkoi huoltopäällikkönä 7. Prikaatista muodostetussa Jalkaväkirykmentti 7:ssä, josta hänet siirrettiin myöhemmin huoltopäälliköksi Jalkaväkirykmentti 14:ään sekä edelleen Jalkaväkirykmentti 53:een. Vuonna 1943 hänet siirrettiin huoltopäälliköksi Pohjois-Savon suojeluskuntapiirin esikuntaan. Koskinen osallistui jatkosodan taisteluihin Tyrjällä, Louhi-Kiestinki akselilla ja Uhtuan suunnalla. Kouvolan salainen tutkijakomitea
Kouvolan salainen tutkijakomitea oli punaisten puolen oikeusistuin, joka tuomitsi Suomen sisällissodan aikana keväällä 1918 Kouvolassa vastavallankumouksellisia kuolemaan. Sen jäsenet olivat sisällissodan jälkeen Suomen etsityimmät punakapinalliset. Komitea tuomitsi kuolemaan satakunta suojeluskuntalaista ja valkoisten kannattajaa, joista useimmat päätyivät ammuttaviksi joko Kouvolan veripeltoon tai Kymijokeen. Suuri osa ammutuista oli Kymiyhtiön työntekijöitä. Tuomioistuimen ensimmäinen puheenjohtaja oli Kaarlo Korja, ja hänen jälkeensä Vihtori Saarinen -niminen työmies. Saarinen kuului punakaartin radikaaliin siipeen, joka vaati vastavallankumouksellisille ankaria rangaistuksia. Hän esimerkiksi ammutti Kymiyhtiön pääjohtajan Gösta Björkenheimin Korian sillalla kansalaissodan lopussa huhtikuussa. Komitean jäseninä olivat Vihtori Saarinen, Jalmar Mankki, Hjalmar Laakso, Arvid Adamsson, David Käyhty ja Antton Aartelo. He yrittivät sodan jälkeen paeta Venäjälle mutta jäivät kiinni Uudellakirkolla ja saivat myöhemmin elinkautiset vankeusrangaistukset. Aartelo kuoli vankileirillä, loput pääsivät vapaaksi 1920-luvun puolenvälin jälkeen. Vihtori Saarinen jäi junan alle Helsingissä 1945. Vilho Korte
Jatkosodan puhjettua Korte määrättiin 49. Kuormastokomppanian päälliköksi, mistä hänet siirrettiin edelleen Jääkäripataljoona 1:n konekiväärikomppanianpäälliköksi. Jääkäripataljoonasta hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 5:een ja edelleen Jalkaväenkoulutuskeskus 1:een. Vuonna 1942 hänet nimitettiin Lahden varuskunnan komendantiksi ja edelleen Lahden suojeluskuntapiirin 1:n toimiston päälliköksi, missä tehtävässä hän oli vuoteen 1943 saakka. Lopulta hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Järjestyskeskus 1:een, missä hän palvelikin sodan loppuun saakka. Korte otti osaa jatkosodan taisteluihin Tolvajärvellä, Aittojoella, Moisiovaaralla, Onkamuksessa, Säämäjärvellä, Markelitsassa, Villavaaralla ja Suojunjoella. Toivo Kuisma
Kuisma toimi retkikunnan hajottamisen jälkeen Kuopion suojeluskunnan järjestäjänä ja päällikkönä 1. joulukuuta 1918 – 10. helmikuuta 1919 välisen ajan ja järjesti oman toimensa ohella Vienan-Karjalan pakolaisille alipäällystökursseja. Kuopiosta Kuisma määrättiin Sortavalan suojeluskuntapiirin päälliköksi 1. helmikuuta 1919, mutta erosi tehtävästä vain pystyäkseen osallistumaan Karjalan (Aunuksen) retkikunnan järjestelyihin ja toimi itse retkikunnalla retkikunnan ylipäällikön Aarne Sihvon esikunnassa yleisesikuntaupseerina touko-kesäkuussa vuonna 1919. Esikuntatyöskentely ei Kuismaa tyydyttänyt vaan hän matkusti 26. kesäkuuta 1919 rintamalle ja missä hänen kohtalokseen tuli haavoittua pahasti Vitelen taistelussa 27. kesäkuuta 1919. Hän menehtyi haavoihinsa jo seuraavana päivänä Salmissa (Sortavala) matkalla sairaalaan. Kuollessaan hän oli naimaton ja kirjoilla Turussa. Hänet haudattiin Antrean sankarihautaan. Osmo Laakso
Osana Syvärin suurhyökkäystä 1944 neuvostomerijalkaväki nousi maihin Vitelen ja Tuuloksen välillä juhannusaaton aamuna 23. kesäkuuta 1944 katkaisten suomalaisten maan- ja rautatien. Tykistökapteeni Laakso kokosi oma-aloitteisesti taistelukykyisen vastahyökkäysosaston, joka rohkeasti aloitti vastahyökkäyksen maihinnousun muodostamaa sillanpääasemaa vastaan. Tuolloin Laakso haavoittui toisen kerran kranaatin räjähdyksen repiessä hänen kehoaan. Laakso kuitenkin vielä jatkoi mm. Tuulosjoella vastahyökkäyksiä ja hänet määrättiin patteristonkomentajaksi. Suomen sotien Korkeajännitys
Jatkosodan päätyttyä Pekka palasi työelämään mutta auttoi vielä Vilhoa torjumaan muun muass vuonna 1948 Presidentti Paasikiveen kohdistuneen kaappausyritksen ja vuonna 1961 Presidentti Kekkosen salamurha-hankkeen. Pekka palasi vielä kerran Vilhon avuksi kun Vilho tarvitsi Pekan sisäpiiritietoa Suomen kommunistien mielipiteestä Neuvostoliiton tekemään Tšekkoslovakian miehitykseen vuonna 1968. Jaakko Vuorela
Talvisodassa Vuorela toimi hävittäjälentäjänä Lentolaivue 24:ssa, osallistuen ilmataisteluihin Viipurin läheisyydessä ja Kannaksella. Hänen nimissään olivat laivueen kaksi ensimmäistä voittoa sodassa, 1. joulukuuta 1939 kello 12.05 (Perojoki) ja kello 12.20 (Vammeljärvi), molemmat Fokker D.XXI-koneella alas ammuttuja venäläisiä Tupolev SB-2-pommikoneita. Tammikuun 30. päivänä 1940 Vuorela törmäsi Ruokolahden Kietävän kylässä kovassa sumussa laskeutuessaan puiden latvoihin, kone tuhoutui ja Vuorela sai surmansa. Jussi Sihvo
Jatkosodan aattona hänet nimitettiin sodan ajan kokoonpanoonsa 10. divisioonan komentajaksi, missä tehtävässä hän toimi aina 18.6.1944 saakka. Kannaksen suurhyökkäyksen alkaessa Sihvon komentama 10. divisioona joutui perääntymään VT-linjalle huollettavaksi. Tässä yhteydessä hänen 2. divisioonassa palvellut poikansa, luutnantti Jouko Sihvo kaatui taistelussa. Vetäytymisen jälkeen Sihvo komennettiin 18. kesäkuuta 1944 Ylipäällikön käytettäväksi erikoistehtävissä. Sihvo siirrettiin 27. heinäkuuta 1944 kenraaliluutnantti Woldemar Hägglundin käyttöön "Linnoitusten suunnitteluesikuntaan". Sihvo otti osaa jatkosodan taisteluihin Hiitolassa, Kaukolassa, Käkisalmilla. Hänet määrättiin 6. marraskuuta 1944 alkaen lakkautuspalkalle Suur-Saimaan suojeluskuntapiirin sotilasläänin komentajan toimesta. Sihvo erosi omasta anomuksestaan valtion palveluksesta 27. marraskuuta 1945. Hänet vapautettiin lopullisesti tehtävästään 1. joulukuuta 1944. Johannes Sihvo haudattiin Mikkeliin. Vilho Lindén
Talvisotaan hän osallistui 3. pataljoonan komentajana 3. Prikaatissa ja osallistui taisteluihin Raudussa, Summassa, Kämärällä ja Talissa. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes siirrettiin ensin 2. pataljoonan komentajaksi 1. Prikaatiin ja edelleen 1. pataljoonan komentajaksi 12. prikaatiin. Jatkosotaan hän osallistui Linnoituspataljoona 14:n komentajana, josta hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 11:n komentajaksi, missä tehtävässä oli vuoteen 1943 saakka, jolloin siirtyi rykmentin komentajan apulaiseksi. Jatkosodassa hän otti osaa taisteluihin Uhtuan suunnalla. Hänet siirrettiin vuonna 1943 Jalkaväenkoulutuskeskus 23:n päälliköksi, josta hänet siirrettiin Pataljoonan komentajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 3:een. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta sotien jälkeen vuonna 1944. Viljo Korpela
Korpela osallistui talvisotaan ylimääräisten harjoitusten (YH) aikana Jyväskylän sotilaspiirin ja virkaatekevänä sotilasläänin komentajana sekä Keuruun suojeluskuntapiirin päällikkönä. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes jatkosodan puhjetessa hänet siirrettiin Pirkka-Hämeen suojeluskuntapiirin päälliköksi. Hänet kotiutettiin vuonna 1942 ja sen jälkeen hän toimi monissa valtiollisissa ja kunnallisissa luottamustehtävissä muun muassa valtionverolautakunnan puheenjohtajana vuosina 1944–1947 sekä toimi edustajana Tampereen liikennealueen seutusuunnitteluliitossa vuosina 1954–1969. Kustaa Tapola
Kapteeni Gösta Wahlgren on kuvannut julkaisemattomissa muistelmissaan Savon rintaman taisteluja. Hän kirjoittaa Vierumäen taistelusta: ”Levittäytyneinä ketjuun molemmin puolin maantietä hyökkäsi osastomme Tapolan johdolla 20 pnä huhtikuuta aamupäivällä Vierumäen kylää vastaa”. Wahlgrenin mukaan iltaan saakka jatkuneissa taisteluissa kaatui seitsemän miestä ja 30 haavoittui. Yksi haavoittuneista oli Tapola. Luoti lävisti hänen vasemman jalkansa aivan polvinivelen alapuolelta, kaikeksi onneksi nivel ei kuitenkaan rikkoutunut. (Jo tätä ennen Tapola oli saanut luodin päähänsä, mutta ranskalainen sotakypärä pelasti hänet. Kypärään jäi kuitenkin painauma.) Ruotsalaisen ambulanssin henkilökunta antoi Tapolalle ensiavun ja huolehti kuljetuksesta Mikkeliin sairaalaan. Tähän päättyi vapaussota hänen kohdaltaan. Luettelo jääkäreistä S
(6. syyskuuta 1894 Tyrvää – 23. toukokuuta 1938) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat kanttori Kaarlo Kustaa Salo ja Fanny Helena Koskinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Vieno Hellin Mannerin kanssa Hän kävi kansakoulun ja suoritti vuosina 1914–1915 kurssin valtion kalastusasemalla Evossa. Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 11. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti saksassa asemestarikurssin. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan asesepäksi 3. jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonaan. Hän otti osaa Tampereen saartoon ja Viipurin valloitukseen. Sisällissodan jälkeen hän kuului edelleen 3. Jääkärirykmenttiin, jonka nimi muutettiin ensin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja myöhemmin Uudenmaan rykmentiksi. Hän toimi koulutusaliupseerina 7. komppaniassa. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918. Hän otti osaa vuonna 1919 sattuneeseen rajakahakkaan Rajajoella, missä hän haavoittui vakavasti 7. kesäkuuta 1919. Hän erosi armeijasta sairauteensa vedoten 31. lokakuuta 1921 ja siirtyi Suojeluskuntain päällystökoulun palvelukseen, mutta erosi sairauden vuoksi sieltäkin 30. kesäkuuta 1922. Suojeluskuntain yliesikunnassa varastomiehenä hän palveli 1. huhtikuuta – 1. elokuuta 1924 välisen ajan, jonka jälkeen hän astui 1. elokuuta 1924 palvelukseen Helsingin komennuskomppaniaan ja toimi kirjurina Yleisesikunnassa. Tehtävästä hän erosi 1. huhtikuuta 1930 ja siirtyi eläkkeelle ja toimi sen jälkeen pienviljelijänä ja kalastajana Kivennavalla. Ylennykset: Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917, Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 8. elokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk: Vapaussodan muistomitali soljen kera, Suomen Valkoisen Ruusun 2. lk. mitali, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Suomen sotien Korkeajännitys
Samsonin piirtämissä seikkailuissa päähenkilöinä ovat entinen punakaartilainen Pekka Haapanen ja suojeluskuntalainen Vilho Hannula (tähdellä merkityt). Lisäksi he ovat sivuosissa myös useissa muiden piirtäjien tekemissä Suomi-Korkkareissa.Vilho Hannula on esiintynyt kuudessa sarjakuvassa, jotka ovat Kansalaissodan korkeajännitys (valkoinen ja punainen), Talvisodan korkeajännitys, Jatkosodan korkeajännitys ja kolme Vaaran vuosien Korkeajännitystä (1948, 1961 ja 1968). Vilho on yksi Suomen sotien korkeajännitysten päähenkilöistä, Pekka Haapasen ohella. August Koskela
Sodan loppuvaiheessa punaisia pyrkii myös Pentinkulmalta pakoon Venäjälle ennen kuin valkoiset saapuvat kylään. Lähtijöiden joukossa on myös Elma, mutta Aku jää kylään muun muassa jalassaan olevan haavan takia. Punaisten lähdettyä ja valkoisten tultua kylään Aku ja hänen veljensä Aleksi vangitaan. Kun veljeksiä lähdetään viemään kotoaan Koskelasta, Aku antaa luupäisen linkkuveitsensä Akselin pojalle Vilholle, joka on salaa toivonut sitä itselleen. Valkoisten kenttäoikeus tuomitsee Akun ja Aleksin kuolemaan, ja veljekset teloitetaan yhdessä Aadolf Halmeen, Anton Laurilan ja Kalle Silanderin kanssa. Juuri ennen teloitustaan Aku heittää kävelykeppinsä päin teloittajia, mikä aiheuttaa hetken kestävän hämmingin. Elma puolestaan jää muiden itää kohti pyrkivien punakaartilaisten kanssa vangiksi Lahden lähistöllä ja hänet ammutaan myöhemmin Hennalassa. Vihtori Kosola
Vuonna 1915 Kosola ryhtyi auttamaan jääkäriliikettä, ja hänen kotitalostaan tuli yksi etappi Ruotsin rajalle johtavan salaisen reitin varrella. Myös hänen nuorin veljensä Ville Kosola meni jääkäriksi Saksaan. Kosolan talon kautta ehti kulkea noin 250 värvättyä, ennen kuin santarmit pääsivät vihille toiminnasta ja vangitsivat Kosolan helmikuussa 1916. Hän virui Pietarissa Špalernajan vankilassa ”kalterijääkärinä” toista vuotta. Hänen sellitoverinaan oli niin ikään jääkärivärväyksestä vangittu Esko Riekki. Vapauduttuaan helmikuun vallankumouksen jälkeen maaliskuussa 1917 Kosola palasi Lapualle, jossa hän osallistui suojeluskunnan perustamiseen, aluksi ”palokunnan” peitenimellä. Sisällissodassa Kosola toimi alkuun konekiväärimiehenä, sitten joukkueenjohtajana. Hän otti osaa muun muassa Tampereen taisteluun. Hän kuului niihin, joille sota oli ehdottomasti "Suomen vapaussota". Kosola oli myös värväämässä Lapualta vapaaehtoisia osallistumaan Viron vapaussotaan ja Itä-Karjalan heimosotiin. Eugen Wist
Jatkosodan aikaina venäjän kielen taitoinen Wist oli mukana useilla kaukopartioretkillä. Wist kuului kesäkuussa 1944 Karjalan kannaksella venäläisten suurhyökkäyksen aikana nelimiehiseen Matti-partioon joka joutui hajalle venäläisten selustassa. Wist ja hänen partiotoverinsa Toivo Leino lähtivät pyrkimään takaisin suomalaisten linjoille. He pääsivät Noskuanselän rantaan ja uivat sen yli mutta suunnistivat sitten vikasuuntaan pimeässä ja nousivat maihin venäläisten miehittämälle rannalle. Wist kaatui tilanteessa ja Leino joutui sotavangiksi palaten aikanaan Suomeen. Johan K. Harju
Harju työskenteli kuitenkin ainakin merimiehenä. Vuonna 1941 hän oli mukana "S/S Kastelholm"-aluksella, joka upposi 3. kesäkuuta Pohjois-Atlantilla saksalaisen sukellusveneen torpedoon. Miehistö onnistui pääsemään pelastusveneisiin, ja heidät noukittiin lopulta brittiläiseen alukseen. Jatkosotaan Harju osallistui JR 47:n eli ”Vallilan rykmentin” riveissä, ja kirjoitti kokemuksistaan myöhemmin muun muassa "Kansa Taisteli-lehteen". Hän sotamuistelmiaan on julkaistu myös vuonna 1974 ilmestyneessä teoksessa "Sotasavotta : korsuelämää 1939–1944". Vilho Alhojärvi
Alhojärvi työskenteli 1910-luvulla myös Kotkan koulutoimenjohtajana. Vuoden 1918 sisällissodan aikana hän oli punaisten kannattajia, mutta ei kuitenkaan kuulunut punakaartiin. Valkoiset vangitsivat Alhojärven 4. toukokuuta tapahtuneen Kotkan valtauksen jälkeen ja teloittivat viikkoa myöhemmin. Vilho Koskela
Vilho Koskela on esimerkillinen hahmo ystävällisyytensä vuoksi ja onkin miestensä ihannoima johtaja. Hän on mukana sekä talvi- että jatkosodassa. Talvisodan jälkeen Koskela komennetaan upseerikouluun, ja hän jää armeijaan ylimääräisesti palkattuna vänrikkinä. Palveluksessa hän on vähä-ääninen, hieman kömpelö, mutta asiallinen ja saa miehensä opetetuiksi siinä missä muutkin. Kotilomalla Pentinkulmalla välirauhan aikana keväällä 1941 opettaja Pentti Rautajärvi tekee hänen kanssaan sinunkaupat: ”Kun tässä kerran upseeritovereita ollaan. Tästä lähtien Pentti.” Raivaaja Vilppula
Talvisodassa ja jatkosodassa "Vilppula" palveli emälaivana. "Vilppula" upposi 25. heinäkuuta 1944 torpedon osuttua Neuvostoliiton ilmavoimien Boston-tyyppisen lentokoneen hyökkäyksessä Porkkalan Stora Träskön laiturissa. Aluksen romut eivät kiinnostaneet venäläisiä, ja suomalaiset nostivat ne vasta 1950-luvun lopulla. Jotain irrallista on vielä upottamispaikalla pohjassa hajallaan. Vilho Korte
Mäntyharjulta hänet siirrettiin joukkoineen Eväjärvelle, missä osasto liitettiin Pohjois-Hämeen rykmentin II pataljoonan 3. komppaniaksi, hänen jatkaessa nyt nimitettynä komppanianpäällikkönä. Korte otti osaa sisällissodan taisteluihin edellä mainittujen lisäksi Vilppulassa, Länkipohjassa, Vilkkilässä, Haavistolla, Kokkolankylässä, Orivedellä, Lempäälässä, Tampereella ja Viipurissa. Näissä käymissään taisteluissa hän haavoittui yhden kerran lievästi Hatanpäässä 25. maaliskuuta 1918. Vilho Ollila
Vilho August Ollila (25. heinäkuuta 1896 Punkalaidun – 3. toukokuuta 1918 Hollola) oli torpparin poika ja Punkalaitumen punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän tuomitsi esikuntineen muun muassa ratsutilallinen Paavo Poutalan ammuttavaksi. Sodan lopussa hän perääntyi joukkoineen Lahden lähettyville Hollolaan, jossa joutui valkoisten vangiksi. Hans Kalmin joukot ampuivat hänet Hollolan kirkolla. Martta Koskinen
Jatkosodan aikaan Koskinen välitti maanalaisena toimivan SKP:n viestejä. Hän toimi myös rintamakarkurien opastajana ja avustajana. Koskinen oli yhteydessä esimerkiksi Yrjö Leinoon. Joulukuussa 1942 Koskisen tärkein apuri, vakooja ja sotilaskarkuri Olavi Heiman jäi kiinni ja antoi hänet ilmi pelätessään henkensä puolesta. Ilmiannon johdosta Koskisen asunnossa Pihlajatie 21:ssä Helsingissä tehtiin kotietsintä, ja sieltä löytyi salaisia sotilastietoja, kuten tietoja Hollolan salaisesta sotilaslentokentästä. Valtiollinen poliisi kuulusteli Koskista. Oikeudessa häntä syytettiin vakoilutoimintaan osallistumisesta ja jopa vakoilijoiden esimiehenä toimimisesta sekä tietojen välittämisestä edelleen "Turun ja Tukholman kaupungeissa olevien asiamiesten kautta vihollisille". Häntä vastaan todisti samoihin aikoihin vangittu desantti Kerttu Nuorteva. Muisto Lassila
Sodan jälkeen Lassila oli 1940-luvun lopulla Kuohun Pilke -nimisen peiteyrityksen palveluksessa muodollisesti työmiehenä, mutta todellisuudessa jatkuvassa valmiudessa olleen kaukopartion yhtenä jäsenenä. Lassila teki 1950-luvun alussa Naton ja Norjan tiedustelupalvelun palkkaamana ainakin kolme vakoilumatkaa Neuvostoliiton puolelle, ja hän luovutti saamiaan tietoja myös Suomen puolustusvoimien sotilastiedustelulle. Hän yritti yhdessä entisen kaukopartiomies Viljo Suikkasen kanssa tehdä vakoilumatkan Stalinin kanavalle mutta tämä retki ei onnistunut. Suomen kommunistisen puolueen vallankaappaushanke 1948
Keväällä 1948 Suomessa kuohui. Tasavallan presidentti Juho Kusti Paasikivi sai 22. helmikuuta 1948 Neuvostoliiton diktaattori Josif Stalinin allekirjoittaman kutsun YYA-neuvotteluihin. Samoihin aikoihin Prahassa tapahtui kommunistien vallankumous, jonka myötä Tšekkoslovakiasta tuli lopulta kansandemokratia ja se liittyi Neuvostoliiton johtamaan itäblokkiin. Kylmän sodan jännitteet olivat kiristymässä. Suomessa haluttiin välttää "Tšekkoslovakian tielle" joutuminen, mutta suomalaisilla kommunisteilla oli oma sanansa sanottavana asiaan. Ystävyys- ja avunantosopimusta oli suunniteltu jo ennen sotia 1939 ja myöhemmin sotien aikana, mutta aika oli lopulta kypsä sopimukselle vuonna 1948. Sopimus allekirjoitettiin Moskovassa 6. huhtikuuta 1948 kaksi viikkoa kestäneiden neuvottelujen päätteeksi. Sopimus piti kuitenkin vielä ratifioida Helsingissä. Suomen sotien Korkeajännitys
Jukka Vuorela on pääkaupunkiseudulta kotoisin oleva huimapäinen upseeri, joka nimitettiin kapteeniksi ylennetyn Vilho Hannulan adjutantiksi ennen jatkosotaa. Sotilaana Vuorela oli varsin rohkea ja hän osoitti osaamisensa muunumuassa useilla kaukopartioretkillä, jotka suuntautuivat syvälle vihollisen selustaan. Luutnanttina jatkosodassa taistellut Vuorela asettui sodan loppuvaiheessa tärkeään asemaan kun hän pelasti esimiehensä Hannulan varmalta kuolemalta neuvostojoukkojen hyökättyä heidän komentopaikalle suurhyökkäyksen alkuvaiheessa. Väinö Hakkila
SDP:n kärsittyä tappion syksyn 1930 vaaleissa Hakkila pudotettiin toiseksi varapuhemieheksi, mutta hän palasi ensimmäiseksi varapuhemieheksi vaalien 1933 jälkeen ja kohosi lopulta varsinaiseksi puhemieheksi vuonna 1936. Puhemiehenä hän ei suvainnut aiemmin itse harrastamiaan välihuutoja. Hän jatkoi puhemiehenä vuoteen 1945, halki sotavuosien. Hakkila oli asemansa vuoksi Tannerin ohella toinen sosiaalidemokraattien johtaja, jota informoitiin etukäteen sotavuosien ratkaisevista päätöksistä, jotka tehtiin hyvin pienessä sisäpiirissä. Hänelle kerrottiin etukäteen mm. Mannerheimin miekantuppipäiväkäskystä. Hakkila olikin sodanjohdon kannalta poliittisesti luotettava, sillä muista puolueensa kansanedustajista poiketen hän ilmaisi avoimesti kannattavansa valloitussotaa Itä-Karjalassa ja meni jatkosodan alkuvaiheita leimanneen isänmaallisen hurmoshengen myötäilyssä Tanneriakin pidemmälle. Erityisesti eräs hänen kesällä 1941 pitämänsä puhe sinetöi hänen maineensa sotapoliitikkona, vaikkei hän varsinaisesti ollut vastuussa harjoitetusta politiikasta. Hallituksen vaihtuessa keväällä 1943 presidentti Risto Ryti tosin tarjosi hänelle hallituksenmuodostajan tehtävää, mutta hän luopui päivän kuluttua Maalaisliiton vastustuksen vuoksi, ja pääministeriksi tuli Edwin Linkomies. Tarjouksen toisti Mannerheim presidentiksi noustuaan elokuussa 1944, mutta silloin Hakkila kieltäytyi suoralta kädeltä. Hänellä ei ollut enää oman puolueensa täyttä tukea, sillä puhemiehen vaalissa vuoden 1944 valtiopäivien alussa osa SDP:n ryhmästä (rauhanopposition kannattajat) oli äänestänyt hänen sijaansa Väinö Voionmaata tai Mauno Pekkalaa. Kaarlo Viljanen
Viljanen osallistui talvisotaan aluksi Osasto Pajarin komentajan apulaisena ja myöhemmin Erillis-osasto Viljasen (Er.P 112) komentajana osallistuen taisteluihin Ägläjärvellä, Aittojoella ja Ilomantsissa. Välirauhan aikana hän toimi Jalkaväkirykmentti 16:n komentajana ja Hämeen sotilasläänin esikunnassa Salpausselän sotilasläänin komentajana. Jatkossodan puhjettua hänet komennettiin 4. divisioonan komentajaksi ja johdatti divisioonansa taisteluihin Karjalankannaksella ja Itä-Karjalassa, missä hän koki kohtalonsa Maaselän Suurlahdessa kävelemällä upseerisaattueessa omaan miinakenttään. Hän menehtyi haavoihinsa matkalla 33. kenttäsairaalaan. Hänet ylennettiin kaatumispäivänään kenraalimajuriksi. Kuollessaan hän oli kirjoilla Kouvolassa, mutta hänet haudattiin Hämeenlinnaan. Pentti Kosola
Kosolan ampui alas todennäköisesti luutnantti V. G. Mashitš, joka oli Lempaalasta operoineen hävittäjälaivueen lentäjiä. Erik Mätön murhan johdosta Kosola oli tunnettu myös Neuvostoliitossa. Radiopropagandaa levittänyt Moskovan Tiltu oli vain vuorokautta ennen Kosolan kuolemaa kutsunut häntä ”miehentappajaksi” ja todennut tämän päivien olevan luetut. Yrjö Nykänen
Talvisodassa Yrjö Nykänen oli luutnantin arvoisena komppanianpäällikkönä JR 61:ssä. Hän kaatui Äyräpään Vuosalmella pommituksissa aivan talvisodan loppuvaiheessa 9. maaliskuuta 1940. Samana päivänä kaatui myös hänen veljensä Herman Nykänen, joka johti saman rykmentin naapurikomppaniaa. Yrjö ja Herman Nykäsen ruumiit löydettiin vasta jatkosodan aikaan, ja heidät haudattiin Viipurissa kesällä 1942. Neuvostoliiton 44. divisioona
Stavkan päätöstä pitää 44. divisioona Raatteentiellä sen jälkeen, kun 163. divisioona oli saanut luvan vetäytyä Suomussalmelta voidaan pitää virheenä. Suomalaiset saivat nopealla, vain viikon kestäneellä operaatiolla selkeän voiton 44. divisioonasta, joka menetti 7. tammikuuta mennessä taistelukykynsä muun muassa raskaiden kalustotappioiden takia. Divisioonan tappiot eivät olleet niin suuret kuin suomalaisessa sotahistoriankirjoituksessa usein esitetään, mutta ne olivat silti hyvin raskaat. Raatteessa taistelleen divisioonan taistelukyvyn palauttaminen kesti maaliskuun alkupuolelle saakka. 2. maaliskuuta saapui 44. divisioonalle täydennysrykmentti, jossa oli 1 198 miestä. Divisioonalle annettiin uusi käsky valmistautua seuraavaan yritykseen hyökätä Suomussalmelle 21.–23. maaliskuuta 1940, mutta talvisota päättyi kuitenkin jo 13. maaliskuuta. Tammikuun 11. päivänä 1940 9. armeijan sotaneuvosto päätti rangaista 44. divisioonan johtajia ja upseereita, jotka olivat pääsyyllisiä epäonnistuneeseen operaatioon. Prikaatinkomentaja Vinogradov, poliittisen osaston päällikkö Pahomov sekä esikuntapäällikkö eversti Volkov teloitettiin ampumalla oman divisioonansa edessä tammikuussa. Lennart Vihma
Vihma toimi talvisodassa Pohjois-Suomen ryhmän huoltopäällikkönä. Jatkosodan alussa hän toimi Karjalan armeijan operatiivisen osaston päällikkönä. 27.1.1942 hän sai JR 5:n komentajuuden. 24.4.1942 Vihma haavoittui miinaonnettomuudessa ja kuoli seuraavana päivänä. Onnettomuuden sattuessa oli meneillään 4. divisoonan komentajan Kaarlo Viljasen tarkastuskäynti JR 5:n lohkolla, ja tarkastusseurue ajautui omaan miinakenttään. Myös Viljanen sekä useita nuorempia upseereita menehtyivät miinaräjähdyksen seurauksena. Risto Tuorila
Tuorila on näytellyt monissa teatteri- ja elokuvaproduktioissa. Hän näytteli Vilho Koskelaa Rauni Mollbergin elokuvassa "Tuntematon sotilas" (1985) ja voitti siitä Parhaan miespääosan Jussi-palkinnon. Tuorila näytteli Jussi Koskelaa Timo Koivusalon ohjaamissa "Täällä Pohjantähden alla" ja "Täällä Pohjantähden alla II" -elokuvissa. Hän sai Oulun kaupungin kulttuuritunnustuspalkinnon vuonna 2004, perusteena pitkäaikainen ja ansiokas työ Oulun kaupunginteatterissa. Neuvostoliiton partisaani-iskut Suomeen
Partisaanihyökkäykset ovat olleet sodanjälkeisessä Suomessa virallisesti vaikeasti käsiteltävä aihe. Vastaavasti Neuvostoliitosta ja myöhemmin Venäjältä saatuja kuvauksia partisaanitoiminnasta eivät suomalaiset ole pitäneet uskottavina. Siviilikyliin kohdistuneista partisaanihyökkäyksistä on ilmestynyt kirjallisuutta. Helge Seppälän "Neuvostopartisaanit toisessa maailmansodassa" (1971) mainitsee mm. Kuoskuun 3. syyskuuta 1941 tapahtuneen tuhoiskun. Pentti Tikkasen "Partisaanit hyökkäävät" ilmestyi 1972, Eino Viheriävaaran "Partisaanien jäljet 1941–1944" julkaistiin 1982. Mutta vasta vuonna 1997 ilmestynyt Ville Tikkasen "Partisaanien uhrit" pääsi laajana artikkelina Helsingin Sanomien sivuille ja vuoden 1998 kesällä julkaistu Tyyne Martikaisen omakohtaisista kokemuksista virinnyt kirja "Neuvostoliiton partisaanien tuhoiskut siviilikyliin 1941–44" pääsi Huomenta Suomen aamulähetykseen ja avasi sotarikoskeskustelun. Saman vuoden syksyllä ilmestynyt Veikko Erkkilän kirja "Vaiettu sota" jatkoi keskustelua neuvostopartisaanien sodanaikaisesta toiminnasta Suomen rajojen sisäpuolella. Kaarlo Nisula
Jatkosodan puhjettua Nisula komennettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 53:een, josta hänet siirrettiin vuonna 1942 Jalkaväenkoulutuskeskus 15:een, josta hänet siirrettiin seuraavana vuonna koulutusupseeriksi Jalkaväenkoulutuskeskus 25:een. Hänet siirrettiin takaisin rintamajoukkoihin suurhyökkäystä torjumaan ja hän sai komentoonsa pataljoonan Jalkaväkirykmentti 14:n. Hän osallistui jatkosodan taisteluihin Kiestingissä, Uhtualla ja Maaselässä. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta sotien jälkeen ja työskenteli sen jälkeen Oulun kansanhuoltopiirissä ja vuodesta 1949 alkaen Vakuutusyhtiö Fennian piiritarkastajana Oulussa. Hänet on haudattu Oulun hautausmaalle Intiöön. Viljo Suokas
Viljo Valter Suokas (31. tammikuuta 1920 Harlu – 4. lokakuuta 1943 Sekee) oli kaukopartiomies ja Mannerheim-ristin ritari n:o 44. Sotilasarvoltaan hän oli vääpeli. Viljo Suokas osallistui talvisotaan asevelvollisena ja kouliintui jo tuolloin partiotoimintaan palvellessaan sissiyksikössä. Jatkosodassa Suokas palveli Päämajan kaukopartiotehtävissä partiomiehenä ja partionjohtajana ErP 4:n osasto Kuismasessa (OsKu). Aksel Vuokko
Vuokko osallistui talvisotaan Jalkaväkirykmentti 26:n ja Prikaati Vuokon komentajana ja osallistui taisteluihin Vuokselassa ja Kuhmossa. Välirauhan aikana hän toimi Jalkaväkirykmentti 25:n komentajana ja Raahen suojeluskuntapiirin päällikkönä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Jalkaväkirykmentti 32:n komentajaksi ja toimi sen komentajana vuoteen 1943 saakka, jolloin joutui 53. Sotasairaalaan hoidettavaksi. Sairaalasta päästyään hänet komennettiin Kotijoukkojen esikuntaan, josta hänet siirrettiin Pohjois-Pohjanmaan sotilasläänin komentajaksi ollen samalla myös Oulun suojeluskuntapiirin komentajana. Vuonna 1944 hänet siirrettiin edelleen komentajaksi Jalkaväkirykmentti 11:een. Vuokko osallistui jatkosodassa taisteluihin Juntusrannassa, Vuonnisella, Pistojoella, Korpivaarassa, Tetrivaarassa, Uhtualla, Lintulassa, Kivennavalla, Vaaramäellä, Muolaassa, Kääntymällä, Kuparsaaressa ja Ihantalassa. Sotien jälkeen hän siirtyi Oulun sotilaspiirin komentajaksi ollen virassa vuoteen 1945 saakka, jolloin erosi vakinaisesta palveluksesta ja perusti Ouluun urheilutarvikeliikkeen ja toimi sen johtajana vuoteen 1951 saakka. Vuokko haudattiin Ouluun.Pohjan Prikaatin Kilta Kaarlo Simojoki
Simojoki osallistui talvisotaan joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä Taipaleen Koukkuniemessä ja hän kirjoitti kirjan näistä kokemuksistaan. Jatkosodassa luutnantiksi 1940 ylennetty Simojoki oli komppanianpäällikkönä JR 37:ssä. Simojoki kaatui 12. heinäkuuta 1941 Kiteen Välivaarassa Kuivalaisen kukkulan maastossa hyökkäyksen yhteydessä. Vihtori Kosola
Sodan jälkeen Kosola jatkoi suojeluskuntatoiminnassa ja oli 1920-luvulla ”Pihkalan kaartina” tunnetuksi tulleen Yhtymä Vientirauha -nimisen lakonmurtoliikkeen asiamiehenä Etelä-Pohjanmaalla. Hänen tehtävänään oli värvätä ”valkoisia työmiehiä” vapaaehtoiseksi rikkurityövoimaksi kommunistien johtamia satamalakkoja murtamaan. Kosola pysyi kuitenkin pääosalle Suomen kansasta täysin tuntemattomana vuoteen 1930 asti. Paavo Koskinen
Vankilasta vapauduttuaan Koskinen osallistui lokakuussa 1944 SKP:n uuteen perustavaan kokoukseen ja hänet valittiin suoraan puolueen ylimpään johtoelimeen eli puoluetoimikuntaan (myöh. poliittinen toimikunta eli ns. politbyroo), jossa hän pysyi yhtäjaksoisesti vuoteen 1965. Hän toimi myös SKP:n ensimmäisenä Helsingin-piirisihteerinä 1944–1945. Sen jälkeen hän vastasi SKP:n johdossa sotilasasioista, toimi puolueen valtakunnallisena vaalipäällikkönä ja kuului salaisiin toimielimiin, jotka tutkivat puolueen omien jäsenten luotettavuutta. Koskinen tunnettiin vuosien ajan SKP:ssä kovana kaaderipoliitikkona, mutta 1960-luvun puolivälin jälkeen hän kääntyi tukemaan puolueen sisäistä uudistuslinjaa. Tämän vuoksi puheenjohtaja Aimo Aaltonen järjesti hänet 1965 syrjäytetyksi politbyroosta, mutta hän säilytti arvovaltansa puoluejohdossa sen jälkeenkin. Koskinen esiintyi vanhoilla päivillään usein Espanjan sisällissodan kunnianarvoisana veteraanina ja osallistui "Espanjankävijät"-nimisen suomalaisen dokumenttielokuvan tekemiseen. Hän sai äkillisen sairauskohtauksen elokuvan kutsuvierasnäytännössä syksyllä 1980 ja kuoli pian sen jälkeen. Suomen sotien Korkeajännitys
Vilho yleni sodan jälkeen majuriksi ja toimi Pääesikunnan valvontatoimistossa. Vuonna 1948 Vilho oli Pekan ja Vuorelan kanssa mukana estämässä Presidentti Paasikiveä vastaan tehtyä kidnappaus-yritystä. Pian tuon jälkeen Vilho ylennettiin ensin everstiluutnantiksi ja sitten everstiksi jonka jälkeen hän toimi Presidentti Kekkosen adjutanttina. Vuonna 1961 Vilho oli osana ryhmää joka onnistui estämään Kekkosen salamurhan kun tämä oli palaamassa Havaijilta. Vuoteen 1968 mennessä Vilho oli kohonnut kenraalimajurin arvoon ja toimi tiedustelupäällikkönä kun hänen alaisenaan viiden vuoden ajan toiminut Eversti Inero paljastui tietoja kavaltaneeksi petturiksi. Ineroa hoitelemaan lähetettiin Sky Divers -ryhmä ja Vilho toimi huippusalaisen operaation valvojana. Operaatio onnistui vaikka Vilho ja Laskuvarjojääkärikoulun perustaja Everstiluutnantti Ronkainen pelkäsivätkin jo pahinta. Viljo Kauppila
Kauppila saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 3. jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 8. maaliskuuta 1918 lähtien 4. jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan ja 25. maaliskuuta 1918 alkaen 11. jääkäripataljoonan 1. komppaniassa. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa, missä hän haavoittui lievästi 29. huhtikuuta 1918.Suomen sisällissota: Joukkueenjohtaja mm. osallistui Viipurin taisteluihin. Haavoittunut 29. huhtikuuta 1918 Viipurissa vasempaan käsivarteen. Väinö Wäinölä
Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin rykmentinkomentajanapulaiseksi ja myöhemmin pataljoonankomentajaksi Jalkaväkirykmentti 30:een. Myöhemmin hän toimi Osasto Wäinölän komentajana, kunnes hänet siirrettiin 7. divisioonan linnoitusupseeriksi. Linnoitusupseerin tehtävästä hänet siirrettiin vielä vuonna 1941 Kevyt osasto 15:sta komentajaksi, mistä hän palasi vuonna 1942 takaisin 7. divisioonan linnoitusupseeriksi. Vielä vuonna 1942 hänet siirrettiin Vosnesenjan varuskunnan komendantiksi, missä tehtävässä hän oli kaatumiseensa saakka, mikä tapahtui 23. huhtikuuta 1943 Syvärinniskalla. Hänet haudattiin Helsinkiin sukuhautaan. Moottoritorpedovene Sisu
Jatkosodassa "Sisu" päällikkönään luutnantti Armas Alkio upotti yhden venäläisen miinanraivaajan Suursaaren ankkuripaikalla 1. lokakuuta 1941. Alus jäi keväällä 1942 talviteloilleen, koska sen koneet todettiin loppuun kuluneiksi. Koneiden uusinta ei onnistunut, koska aluksen rakenteet todettiin läpilahonneiksi. Alus romutettiin toisen maailmansodan jälkeen. Antti Alho
Alho palveli jatkosodassa Jalkaväkirykmentti 58:ssa. Alho kaatui Kannaksen suurhyökkäyksessä 10. kesäkuuta 1944 Terijoella. Sotilasarvoltaan Alho oli luutnantti. Salainen ase
Eino Karin laboratorioon osui pommi 8. marraskuuta 1942, mutta "Salaisen aseen" raakafilmit säilyivät kuin ihmeen kaupalla. Sama pommikone jatkoi matkaansa kaakkoon ja pudotti pommin Helsingin Viiskulmassa sijainneen elokuvateatteri Tivolin edustalle. Pommi surmasi lastennäytännöstä poistuvaa yleisöä. Yrjö Kuusela
Kuusela palasi Suomeen ja Vaasaan jääkärivääpeliksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918 ja hänet määrättiin joukkueenjohtajaksi 2. jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa Tampereen valtaukseen sekä taisteluihin Rajamäellä. Hän kaatui Rajamäen taistelussa 19. huhtikuuta 1918. Kuollessaan hän oli naimaton ja kirjoilla Tampereella. Hänet on haudattu Tampereelle sankarihautaan. Toini Mäkelä
SKP:n maanalaisen organisaation hajottua Jalmari Rasin paljastusten vuoksi Mäkelä siirtyi kesällä 1929 puolueen asioissa Tukholmaan, josta hän pian muutti pysyvästi Neuvostoliittoon. 1930-luvulla Mäkelän läheisimpiin puoluetovereihin kuuluivat Yrjö Mäkelä sekä Toivo ja Vilho Antikainen. Hän onnistui säilymään hengissä Stalinin vainoista ja välitti vuonna 1934 Suomessa vankilaan tuomitulle Toivo Antikaiselle tietoja muiden suomalaiskommunistien kohtaloista, joita tämä Neuvostoliittoon palattuaan alkoi selvittämään. Vuosina 1941–1956 Mäkelä työskenteli Moskovan radion suomenkielisellä osastolla, mutta hänen myöhemmistä vaiheistaan ei juurikaan ole tietoa. Mäkelä kuoli 78-vuotiaana Moskovassa marraskuussa 1973. VL Kotka
KA-144 vaurioitui korjauskelvottomaksi toukokuussa 1938 osuessaan puhelinlankoihin Utissa, mistä huolimatta miehistö selvisi vammoitta. KA-146 poltettiin maaliskuussa 1940 Värtsilässä, kun konetta ei saatu lennettyä pois Neuvostoliitolle välirauhassa luovutetulta alueelta. Kotkien ainoan kuolonuhrin vaatinut onnettomuus sattui syyskuussa 1941, kun KA-145 teki pakkolaskun Kokemäenjokeen ja koneen kyydissä ollut matkustaja hukkui. Koneyksilö KA-147 vaurioitui hinausvaijerin jäädessä kiinni puihin Vesivehmaalla heinäkuussa 1943. Loput kaksi konetta, KA-148 ja KA-149 poistettiin lopulta ilmavoimien vahvuudesta loppuun lennettyinä 1945. Konetyypin viimeinen lento tehtiin 26. helmikuuta 194 koneella KA-148, joka oli käyttöikänsä aikana kerännyt 1 582 lentotuntia. Konetyypin kaikilla yksilöillä lennettiin ilmavoimissa kaikkiaan 7 106 tuntia. Väinö Merikallio
Merikallio osallistui talvisotaan Jalkaväkirykmentti 24:n komentajana ja osallistui taisteluihin Kiviniemi – Haitermaa akselilla, Vuoksi – Suvanto akselilla ja Vuosalmilla. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes komennettiin pataljoonan komentajaksi 6. prikaatin II pataljoonaan. Prikaatista hänet siirrettiin Jääkäripataljoona 4:n komentajaksi. Jatkosotaan hän osallistui ensin Jääkäripataljoona 4:n komentajana, mistä hänet siirrettiin 1. jääkäriprikaatin komentajaksi ja edelleen Taisteluosasto Merikallion komentajaksi osallistuen taisteluihin Korpiselässä, Kokkarissa, Loimolassa, Uuksussa, Koirinojalla, Pitkärannassa, Salmissa, Rajakonnussa ja Tuuloksessa. Hyökkäysvaiheen jälkeen hänet nimitettiin Jalkaväkirykmentti 16:n komentajaksi, jonka komentajana osallistui taisteluihin Sortavalassa ja Säntämällä. Vuonna 1942 hän toimi edelleen rykmentinkomentajana (nimi muuttui välillä 16. prikaatiksi) ja hän johdatti joukkonsa taisteluihin Karjalankannakselle, missä hän haavoittui kuolettavasti Rajapirtin lohkolla Metsäpirtissä 23. kesäkuuta 1942, mistä hänet kuljetettiin joukkosidontapaikan kautta Viipuriin 13. Sotasairaalaan, missä hän menehtyi saamiinsa vammoihin 25. kesäkuuta 1942. Hänet haudattiin Hietaniemen sankarihautaan. Willy Heinz
Willy Heinz (oik. Wilhelm "Willy" Hussmann, 1. tammikuuta 1895 Osterfeld – 8. huhtikuuta 1918 Kymi) oli Suomen sisällissotaan osasto Brandensteinin joukoissa osallistunut saksalainen 14. Jääkärirykmentin sotilas, joka kaatui huhtikuussa 1918 nykyisen Kotkan alueella Kyminlinnassa käydyssä taistelussa. Oikealta nimeltään hän oli Wilhelm Hussmann, jota myös Suomen sotasurmat -tietokanta käyttää, mutta hänet on haudattu Kotkan vanhalle hautausmaalle nimellä Willy Heinz. Hautajaisista kirjoittanut Hufvudstadsbladet puolestaan kertoi haudatuksi tulleen sotilaan nimeltä Heinz Lauf. Hänen hautansa sijaitsee lähellä hautausmaan pääporttia. Heino Ponkala
Ponkala osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 27:n konekiväärikomppaniassa ja osallistui taisteluihin Suomussalmella, Raattella ja Kuhmossa. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 54:n konekiväärikomppaniaan ja osallistui taisteluihin Tuutijärvellä, Polkuvaarassa, Sulatevaaralla, Alakurtissa ja Vermajoella, jossa hän kaatui taistelussa. Hänet on haudattu Tornioon. Suomen Punainen Kaarti
Muita tunnettuja punakaartilaisia olivat kauppaneuvos Kalle Kaihari, muusikko Martti Jäppilä, kuvanveistäjä Jussi Hietanen, taidemaalarit Lauri Saari ja Väinö Kunnas, kirjailijat Oskar Johansson, Lauri Luoto, Kaarlo Valli ja Ragnar Nyström, näyttelijät Jalmari Parikka ja Aarne Orjatsalo, teatterinjohtajat Fred Lindholm ja Emil Luukkonen, yleisurheilun olympiamitalisti Eino Purje sekä painin olympiavoittaja Kaarlo Koskelo. Myös jatkosodan aikana vakoojana teloitettu Martta Koskinen kuului punakaartiin. Vilho Kankare
Vilho Kankare (1917 – 2008) oli suomalainen Turusta kotoisin ollut sotakirjailija joka osallistui talvi- ja jatkosotaan. Kankare kirjoitti omiin jatkosodan aikaisiin sotakokemuksiinsa perustuneen kirjansa jo 1947 mutta kustantaja Otava hylkäsi kirjan käsikirjoituksen pitäen sitä inhorealistisena ja raakana. Pöytälaatikkoon jäänyt käsikirjoitus julkaistiin vasta vuonna 2011 nimellä "Mennään kun käsketään! Nuorten miesten jatkosota". Teoksen esipuheen laati professori Martti Turtola. Arvostelijoiden mukaan kirjassa on paljon yhtymäkohtia Väinö Linnan Tuntematon sotilas-romaaniin muun muassa kuvaus Äänislinnaan saapumisesta syksyllä 1941. Kankareen kirja seurasi turkulaisen Kenttätykistörykmentti 5:n vaiheita juhannuksesta 1941 aina vuoteen 1943 jolloin kirjan päähenkilö alikersantti Masi Kankkunen siirretään takaisin kotirintamalle kouluttamaan alokkaita. Akseli Mod
Jatkosodan loppuvaiheessa kesällä 1944 SKP:n Suomessa maanalaisesti toimivaa puoluejohtoa päätettiin Otto Ville Kuusisen ja Inkeri Lehtisen aloitteesta vahvistaa neljällä henkilöllä. Moskovassa salanimeä Harold Foss käyttäneen Modin lisäksi valituiksi tulivat Manu Kantola, Antti Hyvönen ja Paavo Heinonen. Lopulta Suomeen lähetettiin ainoastaan Mod ja Heinonen, mutta rauhan tultua heidänkin tuleva toimenkuvansa ehti muuttumaan. Modin maahantulossa ei jostain syystä käytetty valvontakomission tavallisia reittejä, vaan 4. lokakuuta hänet sodanaikaisten desanttien tavoin pudotettiin laskuvarjolla Hyrylän lähistölle. Modin radistina oli amerikansuomalainen Inga-Lill Gåsström, joka veli Elias Gåsström oli teloitettu desanttina Turussa vuonna 1942. Täällä Pohjantähden alla
Teoksella on joitain yhtymäkohtia Linnan toisen tunnetun teoksen "Tuntemattoman sotilaan" kanssa. Esimerkiksi "Tuntemattomassa sotilaassa" esiintyvä konekiväärijoukkueen johtaja Vilho Koskela on Akselin ja Elinan vanhin poika. Vilho Koskelan kuolinkohtaus "Tuntemattomassa sotilaassa" ja "Täällä Pohjantähden alla" -sarjan kolmannessa osassa on lähes sanasta sanaan identtinen. Veikko Sippola
Sippola palasi Suomeen vuonna 1930. Vuoriston ja Lundin ampumisjuttu avattiin uudelleen Keski-Suomen rykmentin sotaoikeudessa. Juttu sai ratkaisunsa 1931, kun oikeus vapautti Sippolan syytteistä vedoten Svinhufvudin antamaan armahdusasetukseen. Sippola asettui nyt Helsinkiin ja liittyi Vapaussodan Kenttäharmaat -järjestöön. Sippolan toinen avioliitto oli päättynyt hänen muutettuaan Suomeen, ja hän meni vielä kolmannen kerran naimisiin 1946. Veikko Sippola kuoli Helsingissä kevättalvella 1955 67-vuotiaana. V. A. Koskenniemi
Vuonna 1941 Koskenniemi valittiin natsi-Saksan luoman Euroopan kirjailijaliiton varapuheenjohtajaksi Weimarin kirjailijapäivillä. Tämä kostautui Koskenniemelle Suomen irtauduttua aseveljeydestä Saksan kanssa. Hän selviytyi kunnialla sodan jälkeisistä saksalaisystävällisiin kohdistuneista vainoista, joita muun muassa runoilija ja toimittaja Viljo Kajava joutui pakenemaan Ruotsiin. Koskenniemi kuitenkin ajautui sivuun kulttuurivaikuttajan roolistaan. Tätä edesauttoi Raoul Palmgrenin vuonna 1947 julkaistu kirjoitus "Hautakirjoitus Koskenniemelle", jonka mukaan hän oli ”venäläisen kulttuurin vihollinen ja Neuvostoliiton vastaisen shovinismin edustaja.”
Koskenniemi kuoli Turussa 4. elokuuta 1962. Hänet on haudattu Turun hautausmaalle. Väinö Salmela
Salmela pääsi ylioppilaaksi 1936 Sortavalan lyseosta. Hän valmistui Kadettikoulusta 1939 ja kävi Sotakorkeakoulun sodan jälkeen 1950 (ye-upseeri 1951). Talvisodassa hän toimi JR 34:ssa komppanianpäällikkönä 1939-1940 Kollaan rintamalla. Välirauhan aikana hän oli komppanianpäällikkönä 9. prikaatissa, josta jatkosodan alettua tuli JR 9 Salmelan jatkaessa komppanian päällikkönä 1942 asti. Vuosina 1942-1944 hän toimi esikuntatehtävissä, mm. 1943-1944 15. prikaatin esikunnan toimistopäällikkönä. Vuoden 1944 aikana hän toimi myös pataljoonankomentajana. Rauhan tultua hän palasi komppanianpäälliköksi JR 3:een vuosiksi 1945-1949. Toimistotehtäviä hän hoiti 1950-1951 Kajaanin sotilaspiirissä ja 1951-1952 pääesikunnassa sekä 1952-1955 Helsingin sotilaspiirissä. 1955-1958 Salmela opetti taktiikkaa Taistelukoulussa. Pataljoonankomentajana Pohjan prikaatissa hän oli 1958-1959, minkä jälkeen hän toimi toimistopäällikkönä pääesikunnassa 1959-1963. Porin prikaatia Salmela komensi 1963-1966. Etelä-Suomen sotilasläänin esikuntapäällikkönä hän toimi 1967-1970 ja uransa päätteeksi pääesikunnan komentopäällikkönä 1970-1975. Eläkkeelle jäätyään hän toimi vielä 10 vuoden ajan sydäntutkimussäätiön asiamiehenä. Ville Kosola
Sisällissodan jälkeen Kosola palasi haavoistaan parannuttuaan 5. kesäkuuta 1918 entiseen joukko-osastoonsa, jolla myöhemmin oli nimet Jääkärirykmentti 2, Porin jalkaväkirykmentti 2 ja Savon jääkärirykmentti. Hän toimi päällikkönä 1. komppaniassa ja otti osaa Porajärven puolustukseen vuonna 1920. Armeijasta hän erosi 7. heinäkuuta 1922 ja hän siirtyi 1. elokuuta 1922 alkaen Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin I alueen päälliköksi, josta hän erosi 1. lokakuuta 1923. Luettelo jääkäreistä W
Veha osallistui talvisotaan väestönsuojelutehtävissä ja koulutusvääpelinä Autovarikko 6:ssa ja kolonnan johtajana evakuointitehtävissä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin väestönsuojelutehtäviin, missä hän oli vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet kotiutettiin. Loppusodan hän vietti työnjohtajana ja työmaatulkkina saksalaisten joukkojen mukana Pohjois-Suomessa. Sotien jälkeen hän työskenteli vanginvartijana Oulun lääninvankilassa vuoteen 1946 saakka, jonka jälkeen hän toimi yksityisyrittäjänä. Veha on haudattu Oulun hautausmaalle Intiöön. Ylennykset: Aliupseeri 1919, Vääpeli 1940. Kunniamerkit: Talvisodan muistomitali, Karjalan Vapaussodan muistomitali, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi, Viron Vapaussodan muistomitali. Juho Tulikoura
Suomen sisällissodan aikana Tulikoura joutui punaisten vangitsemaksi ja hänet surmattiin Kouvolassa 25. huhtikuuta 1918. Eino Kaila
Sodan loputtua Kaila merkitsi päiväkirjaansa vuoden 1944 lopulla: ”Onkohan Suomi jo vuoden kuluttua bolshevisoitu? Aikanaan tulee, jos (tai kun) niin käy, päiväjärjestykseen myös ’neuvostovastaisten ainesten likvidointi’ tunnetuin metodein. Ainakin minä olen jo henkisen kestävyyden rajoilla.” Sotasyyllisyysoikeudenkäyntien jälkeen suhteet V. A. Koskenniemeen ja Edwin Linkomieheen loivat epäilyttävää poliittista varjoa myös Kailan ylle. Mikko Kokko
Kokko seurasi sisällissodan aikana uskollisesti Vilppulan-esimiestään Erkki Karjalaista. He osallistuivat muun muassa saksalaisia vastaan käytyihin Helsingin pitäjän taisteluihin 12.–13. huhtikuuta, Uudenkylän taisteluihin 15.–16. huhtikuuta sekä Lahden itäpuolella käytyihin taisteluihin huhtikuun lopulla. Uudessakylässä Kokko onnistui tilapäisesti karkottamaan osasto Brandensteinin saksalaiset Lahti–Pietari-radalta. Sisällissodan lopulla Kokon helsinkiläiskomppania perääntyi Kouvolaan, jossa se määrättiin turvaamaan Korian siltaa. Toimettomuudesta turhautunut Kokko miehineen suoritti 25.–26. huhtikuuta Korian joukkomurhana tunnetun Kymi-yhtiön virkailijoiden joukkoteloituksen. Määräyksen teloituksiin antoivat Kouvolan salainen tutkijakomitea ja paikalliset päälliköt. Kokko osallistui punakaartien päälliköiden viimeisiin yhteisiin kokouksiin ja halusi jatkaa taistelua Kymenlaaksossa vielä toukokuun alussakin. Aivan sodan lopussa hän onnistui pakenemaan Kotkan satamasta hinaajalla Pietariin. Juuri ennen pakoaan Kokko oli mahdollisesti osallinen tai jopa pääsyyllinen punaisten panssarijunien ylipäällikkönä toimineen Gustaf Gressen Tamlanderin murhaan Vehkalahdella 3. toukokuuta. Tamlander joutui tuntemattomien punaisten surmaamaksi, Kokon väitteen mukaan hänen yritettyään paeta panssarijunamiesten maksamattomien palkkarahojen kanssa. Kokon komppanian jäljellejääneet miehet antautuivat valkoisille Haminassa 4. toukokuuta. Vilho Koskela
"Tuntemattoman sotilaan" hahmoista Koskela ja Rokka olivat Linnan itsensä mukaan ainoita, joilla oli todellinen esikuva; Rokan esikuva oli Linnan asetoveri, sittemmin Punkalaitumella pienviljelijänä toiminut Viljam Pylkäs. Muita todellisiin henkilöihin perustuvia hahmoja Linna on romaanin tarpeisiin muokannut edelleen käyttäen todellisia henkilöitä vain aineksina, vain Rokka ja Koskela ovat Linnan ystävän, kirjailija Jaakko Syrjän mukaan sopineet romaaniin sellaisenaan. Väinö Havas
Havas oli presidentin valitsijamiehenä 1931 ja 1937, ja hänet valittiin eduskuntaan 1939 kokoomuksen ehdokkaana. Talvisodan puhjettua Havas kuitenkin lähti rintamalle vapaaehtoisena. Kansanedustajista myös Heikki Niskanen ja Paavo Susitaival lähtivät sotaan vapaaehtoisina. Havas kaatui jatkosodan alussa 21. elokuuta 1941 Suojärven Suvilahdella ollessaan pysäyttämässä neuvostoliittolaista hyökkäysvaunua JR 50:n 6. komppanian päällikkönä. Hänet haudattiin Kivijärvelle. Artturi Nikula
Jatkosodan puhjettua Nikula siirrettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 32:een, jonka komentajana hän osallistui taisteluihin Uhtualla, jossa hän haavoittui 21. heinäkuuta 1941 Pistajoella. Haavoittumisensa jälkeen hän oli hoidettavana useassa sotasairaalassa viimeksi 13. Sotasairaalassa Viipurissa. Hänet haudattiin Laihialle. Niilo Mäkelä (kanadalainen sotilas)
Mäkelä kaatui 16.–17. maaliskuuta 1938 käydyn Caspen taistelun yhteydessä Zaragozan maakunnassa. Hän haavoittui vakavasti ja kuoli myöhemmin sairaalassa. Mäkelän kuoleman jälkeen hänen taistelutoverinsa nimesivät Capçanesin kylässä aukion Mäkelän mukaan ja pystyttivät paikalle muistomerkin. Kenraali Francon joukot kuitenkin tuhosivat sen vallattuaan kylän tammikuussa 1939. 2000-luvun alussa puolestaan brittiläinen kirjailija Angela Jackson löysi Tarragonan vuorilta Mäkelälle pystytetyn toisen muistokiven. Eduard Dietl
Jatkosodan ratkaisutaistelujen aikaan kesäkuun 1944 puolivälissä Dietl kiersi tapaamassa Suomen poliittista ja sotilaallista johtoa. Saksan sodanjohdolle Dietl painotti Suomen tarvitsevan kaiken mahdollisen materiaaliavun. Osittain tätä tarkoitusta varten hän matkusti 17. kesäkuuta Saksaan, jossa 22. kesäkuuta keskusteli tilanteesta kahdenkeskisissä neuvotteluissa Adolf Hitlerin kanssa. Dietl kuoli lento-onnettomuudessa Salzburgin lähellä seuraavana päivänä, 23. kesäkuuta 1944. Jatkosota
Kesäkuun 25. päivänä 1941 Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat Helsinkiä, Turkua ja Porvoota sekä tusinaa muuta paikkakuntaa noin 500 koneella, joista ammuttiin alas Suomen alueelle 27 konetta. Näiden pommitusten ja aiempien tapahtumien perusteella eduskunnalle antamassaan tiedonannossa hallitus oli tehnyt sen johtopäätöksen, että maa oli joutunut sotatilaan. Tämän kannanoton eduskunta hyväksyi . Vielä samana päivänä 25.6 pääministeri Jukka Rangell totesi radiossa että Suomi oli jälleen sodassa Neuvostoliiton kanssa. Vilho Koskela
Kenties tunnetuimman Vilho Koskela -tulkinnan teki Kosti Klemelä Edvin Laineen vuonna 1955 ohjaamassa "Tuntemattomassa sotilaassa". Klemelä tulkitsi roolin myös eri teattereissa. "Täällä Pohjantähden alla" -romaanin kolmanteen osaan perustuvassa elokuvassa "Akseli ja Elina" (1970) roolin teki Ismo Vehkakoski. Vuonna 1985 Rauni Mollberg ohjasi "Tuntemattoman sotilaan" toisen elokuvaversion, jossa Koskelaa näytteli Risto Tuorila, ja vuonna 2009 valmistuneessa Timo Koivusalon "Täällä Pohjantähden alla" -elokuvassa Vilhoa näytteli Sampo Sarkola. "Tuntemattoman sotilaan" kolmannessa filmatisoinnissa Koskelaa tulkitsee Jussi Vatanen. Veikko Tavastila
Tavastila osallistui 1940-luvulla jatkosotaan. Sota-ajan jälkeen hän aloitti poliittisen toimintansa Kokoomuksen Nuorten Liitossa ja 1960-luvun alusta alkaen hän työskenteli puolueensa virkailijana. Vuonna 1971 hänet valittiin kokoomuksen puoluesihteeriksi, mitä ennen oli ollut puolueen järjestöpäällikkö. Hän toimi puoluesihteerin tehtävässä Harri Holkerin puheenjohtaja-ajan, vuoteen 1979, jolloin siirtyi Kansaneläkelaitoksen (Kela) johtajaksi. Tavastila toimi Kelan johtajana vuoteen 1989, jolloin jäi eläkkeelle. Kolhon kanteletehdas
Tehdas valmisti muun muassa neljätoista kannelta Paul Salmiselle sekä myyntiin Fazerille. Tehtaan toimintaa ajettiin alas sen jälkeen kun Urho Järvenpää kuoli 1948, mutta kanteleita valmistui vielä vuoteen 1961 Vilho Mäkisen kotona ja verstaalla. Voitto Koskela
Vanhempien veljiensä tavoin Voitto osallistuu talvisotaan. Hän kaatuu sodan loppuvaiheessa Viipurin–Säkkijärven-maantien varteen venäläisen "Rata"-hävittäjän konekivääritulessa. Väinö Koskela
Väinö Koskela (31. maaliskuuta 1921 Virolahti – 10. syyskuuta 2016 Virolahti) oli suomalainen kestävyysjuoksija. Yrjö Koskinen (jääkäri)
Koskinen otti osaa talvisotaan edelleen samassa tehtävässä, josta hänet siirrettiin välirauhan aikana tavarantarkastajaksi Puolustusvoimain Pääesikunnan Taisteluvälineosastolle, josta tehtävästä hänet siirrettiin myöhemmin ampumatarvikkeiden tarkastuksen johtajaksi. Jatkosodan puhjettua hän jatkoi edelleen samassa tehtävässä ja olikin tehtävässä kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1952. Hänet haudattiin Helsinkiin. William Häkli
Häkli osallistui talvisotaan III armeijakunnan tykistökomentajana, osallistuen taisteluihin Karjalankannaksen itäisellä lohkolla suorittaen Tykistön komentajakurssin välirauhan aikana vuonna 1941. Jatkosotaan hän osallistui Karjalan Armeijan (Aunuksen Ryhmä) tykistökomentajana aina sodan loppuun saakka toimien samalla vuosina 1943–1944 7. divisioonan virkaatekevänä komentajana seitsemän kuukauden ajan. Jatkosodassa hän osallistui taisteluihin Aunuksen kannaksella ja Syvärillä. Sodan loppuvaiheessa hän toimi myös Kannaksen Joukkojen tykistökomentajana. Sotien jälkeen hän toimi tykistön tarkastajan erikoistehtävissä muun muassa sotavankien luovutuslautakunnan puheenjohtajana. Vakinaisesta palveluksesta hän erosi vuonna 1944 ja siirtyi Häklin Kalustot Oy:n toimitusjohtajaksi toimien vuodesta 1956 ainoastaan yrityksessä omistajan roolissa. Hänet haudattiin Honkanummelle.