Missä Viktor Tsoi kuoli?
Viktor Tsoi
Ollessaan matkalla viemään tehtyjä nauhoja Leningradiin Tsoi joutui liikenneonnettomuuteen 15. elokuuta 1990 Tukumsin lähellä sijaitsevassa Ķesterciemsissä, Latviassa. Tsoi kuoli välittömästi hänen ohjaamansa Moskvitš-henkilöauton ajauduttua vastaantulevien kaistalle ja iskeydyttyä päin linja-autoa. Tutkimusten mukaan Tsoi nukahti autoonsa. Hän ei ollut juonut alkoholia vähintään kahteen vuorokauteen ennen kuolemaansa, joten nukahtamisen arvellaan johtuneen ylirasituksesta. Kino
Kinon laulaja-sanoittaja Viktor Tsoi kuoli liikenneonnettomuudessa Tukumsissa 15. elokuuta 1990. Yhtyeen jäljelle jääneet jäsenet kokosivat keskeneräisistä harjoitusnauhoista Kinon viimeisen postuumin studioalbumin, joka tunnetaan kansitaiteensa mukaan nimellä "Musta albumi". Viktor Tsoi
Viktor Robertovitš Tsoi (, ) (21. kesäkuuta 1962, Leningrad, Venäjän SFNT – 15. elokuuta 1990 Ķesterciems, Latvian SNT) oli neuvostoliittolainen rockmuusikko. Hän oli Kino-yhtyeen keulahahmo, laulaja-lauluntekijä ja kitaristi.
Vitali Tšurkin
Vitali Ivanovitš Tšurkin (21. helmikuuta 1952 – 20. helmikuuta 2017) oli Venäjän YK-suurlähettiläs. Hän kuoli 65-vuotissyntymäpäivänsä aattona äkillisesti sydänkohtaukseen. Vasili Tšuikov
Tšuikov oli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen vuodesta 1961 kuolemaansa asti, 18. maaliskuuta 1982. Nikolai Nikolajevitš Romanov
Nikolai vietti aluksi aikaa Genovassa, Italian kuninkaan Viktor Emanuel III:n vieraana, joka oli Nikolain lanko. Myöhemmin Nikolai muutti vaimonsa kanssa Ranskaan Choignyn pieneen maalaiskylään Pariisin lähistölle. La Sûreté Nationale ja kasakat vartioivat hänen taloaan vuorokauden ympäri. Maanpaossa Nikolai toimi antibolševististen monarkistien ROVS-järjestössä, ja johti sitä yhdessä kenraali Pjotr Wrangelin kanssa. Nikolai kuoli vanhuuteen Ranskan Rivieralla vuonna 1929, jossa hän oli asunut talvisin. Nikolai haudattiin Pyhän Arkkienkeli Mikaelin kirkkoon, Cannesiin. Viktor Vladimirov
Jäätyään eläkkeelle Vladimirov ryhtyi valmistelemaan myös kriittistä tutkielmaa Suomen ja Neuvostoliiton suhteista vuosina 1938–1948, mutta vielä 1980-luvulla sensuuri esti sellaisen julkaisemisen Neuvostoliitossa. Vasta Neuvostoliiton hajottua hänen työnsä pääsi vauhtiin. Kolmiosaiseksi suunnitellusta teoksesta ehti kuitenkin valmistua vain ensimmäinen osa, sillä Vladimirov menehtyi vatsasyöpään helmikuussa 1995. Kyseisen teoksen julkaisi Suomessa Otava nimellä "Kohti talvisotaa". Viktor Jansson
Viktor Jansson menehtyi 72-vuotiaana keuhkosyöpään kesäkuussa 1958. Hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle. Samassa haudassa lepäävät nykyisin myös hänen puolisonsa Signe Hammarsten-Jansson sekä tyttärensä Tove Jansson. Janssonien hautaa koristaa Viktorin 1930-luvulla tekemä veistos, pallon päällä istuva pikkupoika. Robert Guéï
19. syyskuuta 2002 maapakolaiset ja kapinalliset yrittivät vallankaappausta Abidjanissa, Bouakéssa ja Korhogossa. Hallituksen joukot kukistivat sen tunneissa, mutta Guéï oli saanut surmansa hämärissä olosuhteissa. Victor Serge
Toisen maailmansodan seurauksena Serge perheineen muuttivat maanpakoon Meksikoon. Meksikossa Serge jatkoi kirjoittamista ja työskenteli yhdessä muun muassa Trotskin puolison, Natalia Sedovan, kanssa saattaakseen murhatun Trotskin elämänkerran, "Vie et mort de Léon Trotsky" (1951), päätökseen. Viktor Tšukarin
Viktor Ivanovitš Tšukarin (, , 9. marraskuuta 1921 Krasnoarmijsk – 25. elokuuta 1984 Lviv) oli ukrainalainen, Neuvostoliittoa edustanut telinevoimistelija ja moninkertainen olympiavoittaja. Avicii
Avicii löydettiin kuolleena Masqatista, Omanista perjantaina 20. huhtikuuta 2018. Hän oli kuollessaan 28-vuotias. Aluksi kuolinsyytä ei haluttu julkistaa, mutta myöhemmin 26. huhtikuuta 2018 Berglingin perheen avautuessa poikansa kuolemasta selvisi, että kyseessä oli itsemurha. Perhe julkaisi avoimen kirjeen, jossa todettiin: ”Hän todella taisteli tarkoitusta, elämää ja onnellisuutta koskevien ajatusten kanssa. Hän ei jaksanut enää pidemmälle. Hän halusi löytää rauhan.” Aviciin viimeinen puhelu perheelleen oli huolestuttanut heitä. Siitä syystä Aviciin veli matkusti Masqatiin, mutta hän saapui vain muutaman tunnin liian myöhään. Avicii viilsi itseään pullonsirulla, mikä aiheutti voimakkaan verenvuodon, jonka seurauksena hän menehtyi. 1910-luku
Silloisen maailman loistoaluksena tunnettu "RMS Titanic" upposi neitsytmatkallaan 15. huhtikuuta 1912 törmättyään jäävuoreen. Haaksirikossa menehtyi 1 500 ihmistä, ja se oli kaikkien aikojen eniten uhreja vaatinut rauhan ajan merionnettomuus.
1910-luvun lopulla monet eurooppalaiset monarkit kokivat loppunsa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Saksan keisarikunta romahti ja keisari Vilhelm II joutui pakenemaan maasta. Itävalta-Unkarin kaksoismonarkia päättyi myös ja maa hajosi useaan eri osaan. Venäjällä tapahtuneen vallankumouksen seurauksena tsaari Nikolai II joutui luopumaan kruunusta ja antamaan vallan Aleksandr Kerenskille. Veikko Lavi
Parin viimeisen elinvuotensa aikana Lavia olivat alkaneet vaivata yhä uudelleen toistuneet verenkiertohäiriöt ja huimauskohtaukset. Erään sellaisen, aiempia vakavamman jälkeen keväällä 1996 Lavi vietiin varmuuden vuoksi toipumaan sairaalaan, jossa hän näytti aluksi virkistyvän. Lavi kuoli Haminan sairaalassa toukokuun 23. päivän vastaisena yönä. Hänen pöytälaatikoistaan kuoleman jälkeen löytyneet viimeiset laulujen luonnokset osoittivat, että monet ideat olivat jääneet pahasti kesken ja jo melko sekaviksi yritelmiksi. Lavin viimeisinä vuosinaan luonnostelema romaani "Varatöiden vanki" jäi keskeneräiseksi. Choi Yo-Sam
Choi Yo-Sam (16. lokakuuta 1973 Jeongeup, Etelä-Korea – 3. tammikuuta 2008 Soul, Etelä-Korea) oli korealainen nyrkkeilijä ja WBC-liiton kevyen kärpässarjan maailmanmestari vuodet 1999–2002. Choi kuoli vuonna 2008 nyrkkeilykehässä saamiinsa vammoihin. Ferenc II Rákóczi
Kurutsit kärsivät suuren tappion Trencsénissä vuonna 1708, minkä jälkeen he joutuivat vetäytymään kapinan ydinalueelle Ylä-Unkariin (nykyiseen Slovakiaan). Kapinaliike oli nyt myös sisäisesti riidoissa. Kapinan rahoittamiseksi verotusta oli jouduttu kiristämään, ja monet unkarilaisista aristokraateista vastustivat ruhtinaan lisääntyvää valtaa. Merkittävä osa kurutseista alkoi kannattaa rauhaa Habsburgien kanssa. Rákóczin matkustettua tapaamaan Pietari Suurta Puolaan kapinallisten ylipäällikkö Sándor Károlyi teki helmikuussa 1711 sopimuksen keisarillisia johtaneen Miklós Pálffyn kanssa Rákóczin tietämättä. Kapinalliset tunnustivat Habsburgien oikeuden Pyhän Tapanin kruunuun ja vastineeksi he saivat armahduksen. Lisäksi keisari lupasi kunnioittaa Unkarin ja Transsilvanian perustuslakeja ja uskonvapautta. Rákóczi ei hyväksynyt rauhaa eikä ottanut armahdusta vastaan vaan haki turvapaikkaa ensin Puolasta ja sitten Ranskasta. Vuonna 1717 hän siirtyi Osmanien valtakuntaan Istanbuliin. Hänen tarkoituksenaan oli koota joukkoja Itävaltaa vastaan, mutta Turkin sota Habsburgien kanssa päättyi hieman ennen hänen saapumistaan. Rákóczi vietti Turkissa lopun elämänsä ja kuoli Rodostossa 8. huhtikuuta 1735. Jan Tshokke
Helmikuussa 1906 latvialainen vallankumouksellinen Jānis Luther lähetti kokosi 15 vallankumouksellisen ryhmän ja lähetti sen Tshokken johdolla Suomeen, tarkoituksena ryöstää Venäjän valtionpankin konttori Helsingissä. 26. helmikuuta tapahtuneen ryöstön ja sitä seuranneen pakomatkan aikana kuoli yhteensä viisi henkeä, joista Tshokke surmasi kolme. Hän pakeni itse Tampereelle, jossa luovutti osa ryöstösaaliista venäläiselle vallankumoukselliselle Nikolai Bureninille. Tshokke pidätettiin paikallisesta matkustajakodista, mutta poliisiasemalla hän onnistui vielä surmaamaan kaksi polisia ja miehen, joka osallistui asemalle linnoittautuneen Tshokken pidättämiseen. Kosti Salonen
Kosti Viktor Salonen, käytti Neuvostoliitossa vuodesta 1930 lähtien nimeä Viktor Salo (21. helmikuuta 1892 Turku – 22. huhtikuuta 1938) oli suomalainen filosofian kandidaatti, toimittaja ja opettaja. Hän sirrtyi 1924 Neuvostolittoon ja toimi Karjalan tasavallassa opetus- ja julkaisutoiminnan tehtävissä. Salonen teloitettiin Stalinin puhdistusten aikana. Viktor Tsoi
Tsoi haudattiin Pietarin Bogoslovskojen hautausmaalle. Hautapaikasta tuli hyvin pian pyhiinvaelluskohde samaan tapaan kuin Jim Morrisonin haudasta Pariisissa. Van Tuong Nguyen
Mediakohun saattelemana Van Nguyen hirtettiin singaporelaisessa Changin vankilassa aamunkoitteessa 2. joulukuuta 2005 klassisella brittiläisellä pitkän pudotuksen menetelmällä. Hänet haudattiin neljä päivää myöhemmin Melbournessa, Australiassa. Hautajaiset televisioitiin ja niistä raportoitiin laajasti australialaisissa tiedotusvälineissä. Jopa Queenslandin osavaltion parlamentti kunnioitti hänen muistoaan minuutin hiljaisuudella, joskin tilaisuutta boikotoi liki puolet parlamentin jäsenistä. Venäjän valtionpankin Helsingin konttorin ryöstö
Tshokke ilmoitti myös saksan kielellä olevansa santarmien takaa-ajama sosiaalidemokraatti ja pyysi väkijoukkoa hakemaan "punaisen organisaation" hänelle apuun. Tshoken huudellessa ikkunasta onnistui komisario Balkewitsch hiipimään samaan huoneeseen ja oli juuri päässyt Tshokken taakse, kun tämä huomasi hänet ja pisti komisarion kuoliaaksi tikarilla. Samalla hetkellä huoneeseen ryntäsi poliisikonstaapeli Karl Josef Grönfelt, mutta Tshokke ehti ampua häntä useita kertoja. Grönfelt pääsi raahautumaan pois huoneesta, mutta hän kuoli illalla sairaalassa saamiinsa vammoihin. Sosialistivallankumouksellinen taisteluosasto
Kaksi päivää myöhemmin, 17. helmikuuta, suuriruhtinas Aleksandrovitšin vaunut kulkivat Kremlin muurien ulkopuolelle kello 14:45, jolloin Sosialistivallankumouksellisen taisteluosaston jäsen Ivan Kaljajev heitti häntä kohti nitroglyseriinipommilla, joka putosi suoraan Aleksandrovitšin syliin. Suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš kuoli välittömästi saamiinsa vammoihin. Viktor Tsoi
Vuonna 1985 Viktor avioitui Marianna Igorevna Rodovanskajan kanssa, josta tuli nyt Marianna Tsoi. He saivat poikalapsen, Aleksanderin eli "Sašan". Vitali Tseškovski
Vitali Valerianovitš Tseškovski (; 25. syyskuuta 1944 Omsk, Neuvostoliitto – 24. joulukuuta 2011) oli venäläinen shakin kansainvälinen suurmestari ja entinen Neuvostoliiton mestari. Erich Koch
Sodan päätyttyä Koch onnistui piiloutumaan, mutta britit paikallistivat ja vangitsivat hänet 1949 Hampurissa ja luovuttivat hänet seuraavana vuonna Puolaan, jossa häntä pidettiin vankina syytteitä nostamatta kahdeksan vuoden ajan. Vuosina 1958–1959 pidetyssä oikeudenkäynnissä hänet tuomittiin kuolemaan Puolaa vastaan tehdyistä sotarikoksista. Ukrainassa tehtyjä sotarikoksia ei käsitelty oikeudessa. Kuolemantuomio kuitenkin muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi, virallisesti Kochin heikon terveyden perusteella. Koch kuoli luonnollisen kuoleman puolalaisessa vankilassa 90-vuotiaana vuonna 1986. Tsotsi
Eräänä iltana Tsotsi päätyy ryöstämään Johannesburgin rikkaalta alueelta auton, jonka sisältä hän yllättäen löytää pienen vauvan. Tsotsin julma ja väkivaltainen kuori alkaa pikkuhiljaa rapista kun hän päättääkin ottaa vauvan ja pitää tästä huolta. Elokuva päättyy kohtaukseen, jossa Tsotsi poliisien piirittämänä lopulta palauttaa vauvan äidilleen, joka halvaantui vyötäröstä alaspäin auton ryöstön yhteydessä. Lopulta Tsotsi antautuu poliiseille. Tsotsi
Tsotsi on vuonna 2005 valmistunut eteläafrikkalainen elokuva, joka kertoo nuoren pikkurikollisen, Tsotsin (Chweneyagae) tarinan kuuden päivän ajalta Johannesburgin väkivaltaisissa ghetoissa. Elokuva perustuu Athol Fugardin samannimiseen romaaniin. Elokuvassa käytetään runsaasti paikallista kwaito-musiikkia, jota esittää elokuvassa pääasiassa kuuluisa eteläafrikkalainen kwaito-artisti, Zola. Kongon kriisi
29. kesäkuuta vuonna 1969 Moise Tšombe kuoli vankina 49-vuotiaana Algerissa. Sairaalalähteiden mukaan hän menehtyi sydänhalvaukseen. Hänet haudattiin Etterbeekin hautausmaalle Brysselin lähistölle. Pjotr Rumjantsev
Venäjän–Turkin sodassa 1787–1792 Rumjantsev epäili Potjomkinin hidastelevan hänen armeijansa huoltamista ja ennen pitkää erosi komennuksestaan. Puolan sotaretkellä 1794 hän toimi jälleen armeijan ylipäällikkönä, joskin hänen kilpailijansa Aleksandr Suvorov johti varsinaisesti joukkoja taisteluissa. Rumjantsev ei viitsinyt edes lähteä Ukrainassa olevasta kartanostaan, jonka hän oli rakennuttanut varsinaiseksi linnoitukseksi. Hän kuoli 8. joulukuuta 1796, samana vuonna keisarinnansa kanssa. Hänet haudattiin Kievo-Petšerskin lavraan. Mutsuo Toi
Mutsuo Toi (; 5. maaliskuuta 1917 – 21. toukokuuta 1938) oli japanilainen spree killer Hän tappoi ennen itsemurhaansa kolmekymmentä ihmistä kotikylässään Kaiossa lähellä Tsuyamaa (Okayaman prefektuuri). Noin puolet pienen yhteisön asukkaista siis kuoli joukkomurhassa. Vatslav Vorovski
Vorovski edusti Neuvosto-Venäjää useissa rauhanneuvotteluissa ja kansainvälisissä konferensseissa. Hän osallistui 1920 Tarton rauhanneuvotteluihin Viron kanssa ja 1922 Genovan konferenssiin sekä myötävaikutti vuoden 1922 Rapallon sopimuksen syntyyn Nevosto-Venäjän ja Saksan välille. Elokuussa 1918 Suomen kanssa käydyissä tuloksettomissa Berliinin rauhanneuvotteluissa Vorovski johti Neuvosto-Venäjän valtuuskuntaa. Hänen viimeisekseen jäi vuoden 1923 Lausannen konferenssi. Äärioikeistolainen valkoinen emigrantti Maurice Conradi salamurhasi Vorovskin Lausannessa 10. toukokuuta 1923 ampumalla häntä hotelli Cecilen ravintolassa, jossa hän oli syömässä. Vorovskin mukaan Sveitsin viranomaiset eivät olleet tosissaan yrittäneet suojella häntä, vaikka hän oli ilmoittanut saaneensa tappouhkauksia. Vaikka murhalla oli useita silminnäkijöitä, sveitsiläinen oikeus vapautti myöhemmin Conradin. Suomalaissyntyisen valkoisen kenraalin Georg Elfvengrenin on väitetty olleen myös yksi Vorovskin murhan taustavoimista. Leo Tolstoi
Tilanne kärjistyi lopulta niin, että vähän ennen kuolemaansa Tolstoi päätti paeta salaa kodistaan ja elää viimeiset vuotensa yksinäisyydessä. Lääkärinsä ainoana seuranaan Tolstoi poistui kodistaan kylmänä talviyönä. Rakkain tytär Aleksandra lähti pian isänsä perään. Hidas, jääkylmä juna ei ehtinyt pitkällekään, kun Tolstoi sairastui. Hänet siirrettiin Astapovon asemalla asemapäällikön kotiin. Sofja kiiruhti sinne, mutta häntä ei laskettu sisään, koska pelättiin vaimon järkyttävän sairastunutta miestään. Vasta, kun Tolstoi menetti tajuntansa, Sofja päästettiin sisään.. Tolstoi menehtyi 82-vuotiaana ilmeisesti keuhkokuumeeseen. Vincent van Gogh
Van Gogh matkusti Pariisiin toukokuussa 1890 toivuttuaan uusimmasta kohtauksestaan. Pariisissa hän asui Theon ja tämän vaimon luona kolme päivää ja oli vaimon kuvauksen mukaan hyvässä kunnossa ja hyväntuulinen. Pariisista hän jatkoi Auvers-sur-Oisen kylään tohtori Paul Gachetin luo. Siellä hän alkoi jälleen maalata ahkerasti. Hän piti aluksi Gachetista ja teki tästä muotokuviakin, mutta alkoi myöhemmin pitää tohtoria sairaampana kuin itseään. Hänen viimeisiksi jääneissä töissään on aiempaa ahdistuneempi tunnelma.
Van Gogh ampui oman kertomansa mukaan itseään vatsaan sunnuntaina 27. heinäkuuta 1890 maatalon pihalla Auversissa. Hän käveli takaisin matkakotinsa huoneeseen, mistä isäntä löysi hänet makaamasta sängyltä. Theo matkusti paikalle ja istui Vincentin kuolinvuoteen äärellä keskustellen pitkään tämän kanssa. Vincent van Gogh kuoli 36 tuntia ampumisen jälkeen keskiyön jälkeen tiistaina 29. heinäkuuta. Hänet haudattiin Auversiin. Theo murtui veljensä kuolemasta ja kuoli itsekin seuraavan vuoden tammikuussa, alle kuusi kuukautta Vincentin jälkeen. Hänen jäännöksensä siirrettiin Vincentin viereen 23 vuotta myöhemmin. Viktor Tšernov
Viktor Mihailovitš Tšernov (; 1. joulukuuta 1873 Kamyšin – 15. huhtikuuta 1952 New York) oli yksi Venäjän sosialistivallankumouksellisen puolueen perustajista. Horloogijn Tšoibalsan
Vuoteen 1940 mennessä Tšoibalsan oli saanut maan ehdottoman vallan käsiinsä. Hän oli kuitenkin hyvin riippuvainen venäläisistä neuvonantajista kysyen näiden mielipidettä lähes joka asiassa. Venäläisvaikutuksesta esimerkiksi mongolin kirjaimistosta siirryttiin vuosina 1941–1946 mongolin kyrilliseen kirjaimistoon. Mongolia osallistui toiseen maailmansotaan Neuvostoliiton puolella. Sodan aikana Tšoibalsan ajoi panmongolialaista liikettä ja maan mediassa julkaistiin kannanottoja Sisä-Mongolian liittämisestä Mongoliaan. Kiinan ja Neuvostoliiton sopimus vuonna 1945 teki kuitenkin tämän ajatuksen lopulta mahdottomaksi. Talvella 1951 hän matkusti Moskovaan sairaalahoitoon ja kuoli munuaissyöpään 28. tammikuuta 1952. Viktor Tsoi
Suomeksi Tsoin tekstejä on kääntänyt muun muassa Akseli Kajanto . Myös joensuulainen Folkswagen-yhtye on kääntänyt ja levyttänyt muutaman Tsoin kappaleen. Vielä useampi on heidän keikkaohjelmistossaan venäjäksi laulettuna.. Vietnamin sota
Asian takia järjestetty Geneven konferenssi osoitti Vietnamin – alun perin väliaikaiseksi aiottuun – jakoon etelään ja pohjoiseen. Pohjoista hallitsi Ho Tši Minh ja eteläistä keisari Bảo Đại. Vuonna 1955 Etelä-Vietnamin monarkia lakkautettiin, ja pääministeri Ngô Đình Diệm nousi tasavallaksi julistetun valtion johtoon. Yhdysvallat alkoi auttaa Diệmin hallitusta. Diệmin ja Ho Tši Minhin hallinnot olivat diktatuureja. Vuonna 1957 Neuvostoliitto kannatti molempien Vietnamien ottamista jäseniksi YK:hon, mutta tämän jälkeen Pohjois-Vietnam alkoi sijoittaa sissejä Mekong-joen suistoon. Vang Pao
Vang Pao (1929 - 6. tammikuuta 2011) oli laosilainen kenraali ja hmong-johtaja.
Pao johti hmong-sissejä taisteluissa Pohjois-Vietnamin kommunisteja vastaan. Hän taisteli joukkoineen ensin Ranskan alaisuudessa ja sen jälkeen 15 vuotta CIA:n tukemana. Kommunistien otettua vallan Laosissa, hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1975. Vuonna 2007 hän sai syytteen salaliitosta murhata Laosin viranomaisia. Syyte kuitenkin kaatui. Hän kuoli keuhkokuumeeseen Kalifornian Fresnossa, missä hän asui viimeiset vuotensa. Valentin Soine
Karl Valentin Soine (sukunimi vuoteen 1909 "Englund"; 26. kesäkuuta 1902 Helsinki – 24. marraskuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen hallitusneuvos ja vankeinhoitolaitoksen ylijohtaja. Marco Aurelio Soto
Soto oli presidenttinä Guatemalan Barriosin tuella. Hän menetti kuitenkin tukensa 1883 ja joutui eroamaan. Hondurasin kansalliskongressi hyväksyi Soton eronpyynnön lokakuussa. Valta oli ollut jo toukokuusta Enrique Gutiérrez Lozanon johtamalla ministerineuvostolla, kun Soto oli lähtenyt Yhdysvaltoihin. Hän asettui asumaan Pariisin, mutta pyrki uudestaan politiikkaan vuoden 1902 vaaleissa. Soto jäi äänestyksessä kolmanneksi Manuel Bonillan ja Juan Ángel Ariasin jälkeen kolmanneksi. Soto vetäytyi tämän jälkeen lopullisesti politiikasta ja palasi Pariisiin, missä kuoli 1908. Victor Wong
Wong menehtyi sydämen vajaatoimintaan Kaliforniassa 12. syyskuuta 2001. Hän oli edellisenä päivänä kuullut syyskuun 11. päivän iskuista ja todennut, että ”maailma ei enää koskaan olisi ennallaan”. Toivo Kuula
Tajuihinsa palannut mutta suuria tuskia kärsinyt Kuula menehtyi pari viikkoa myöhemmin 18. toukokuuta 1918 Viipurin lääninsairaalassa. Tapauksen tutkinta kesti pitkään, eikä ketään saatu lopulta tuomittua. Todennäköisimpänä syyllisenä pidettiin jääkärikapteeni Pekka Heikkaa, mutta hän hukkui purjehdusonnettomuudessa Vaasassa juuri ennen oikeuskäsittelyä. Oikeudessa syylliseksi todettiin jääkärivääpeli Oskar Pirinen, joka oli vangittu Viipurissa 1918 pian Kuulan ampumisen jälkeen ja sitten surmattu pakoyrityksen yhteydessä. Kuulan elämäkerran kirjoittaja Juhani Koivisto on esittänyt epäilyksen, jonka mukaan Heikka ja Pirinen ehkä vaiennettiin, jottei oikeuskäsittelyssä paljastuisi kiusallisia tietoja Kuulan murhaan osallistuneista. Väinö Jokinen
Sodan loppuvaiheessa Jokinen siirtyi Venäjälle, jossa hän oli Permin neuvoston palveluksessa 1918, "Kumous"-lehden ja suomalaisten kommunistijulkaisujen toimittajana sekä teki suomennostöitä. Jokinen oli SKP:n keskuskomitean jäsen ja Venäjän kommunistisen puolueen suomalaisten järjestöjen keskustoimiston puheenjohtaja. Jokinen kuoli 31. elokuuta 1920 Pietarissa yhtenä Kuusisen klubin murhien uhreista. Hänet on haudattu Pietarin Mars-kentälle. Karl Otto Koch
SS-Sturmbannführer ja RSHA-lakimies Georg Konrad Morgen syytti Kochia Buchenwaldiin johtavan lääkärin tohtori Walter Krämerin ja tämän avustajan Karl Peixofin murhasta. Nämä olivat hoitaneet Kochin kuppaa keskitysleirillä ja Koch määräsi nämä ammuttaviksi poliittisina vankeina, tarkoituksenaan salata tieto kuppasairaudestaan. Gestapo pidätti Kochin elokuussa 1943 ja hänet tuomittiin SS-oikeudenkäynnissä edellämainittujen saksalaisten murhista kuolemaan. Koch teloitettiin 5. huhtikuuta 1945. Viktor Kortšnoi
Viktor Lvovitš Kortšnoi (Ви́ктор Льво́вич Корчно́й; 23. maaliskuuta 1931 Leningrad, Neuvostoliitto – 6. kesäkuuta 2016 Wohlen, Aargau, Sveitsi) oli shakin suurmestari. Häntä pidetään yleisesti vahvimpana pelaajana, josta ei tullut maailmanmestaria. Korkeasta iästään huolimatta hän pelasi aktiivisesti turnauksissa vuoden 2012 lopulle asti. Victoria Climbién surma
24. helmikuuta 2000 Kouao ja Manning veivät Victorian paikalliseen kirkkoon puolitajuttomana, hypotermiasta kärsivänä, aliravittuna ja monien sisäelinten jo petettyä. Sieltä lähtiessä taksinkuljettaja kauhistui Victorian tilaa ja ajoi hänet suoraan onnettomuus- ja ensiapuun North Middlesex Hospitaliin. Sieltä hänet siirrettiin intensiivisen hoidon yksikköön St. Maryn sairaalaan. Victorian St. Maryyn vienyt ambulanssikuski kertoi, että vaikka Kouao hoki "minun pikkuiseni, minun pikkuiseni", hänen huolensa ei vaikuttanut aidolta ja että Manning käyttäytyi kuin "ei olisi siellä ollutkaan". Victoria kuoli seuraavana päivänä kello 3:15 paikallista aikaa. Hänet tutkinut patologi löysi Victorian ruumiista 128 vammaa ja arpea ja luonnehti sitä "pahimmaksi koskaan näkemäkseen lapsen pahoinpitelyksi". Victoriaa oli poltettu savukkeilla sekä lyöty pyörän ketjuilla, vasaroilla ja johdoilla. Lisäksi hän oli ollut sidottuna yli 24 tuntia kerrallaan. Victoria Climbié haudattiin Grand-Bassamin hautausmaalle lähelle kotikaupunkiaan Norsunluurannikolla. Viktors Arājs
Viktors Arājs (myös muodossa "Viktor Arajs" tai "Victor Arājs", 13. tammikuuta 1910 Baldone, Latvia, Venäjän keisarikunta – 13. tammikuuta 1988 Kassel, Länsi-Saksa) oli latvialainen SS-upseeri, jonka johtama latvialainen ryhmä (Arājn Kommando) murhasi kymmeniä tuhansia Latvian ja Valko-Venäjän juutalaisia natsi-Saksan miehityksen aikana vuosina 1941–1944 muun muassa Riian ghetossa, Liepājassa, Biķerniekissä ja Rumbulan metsässä. Ryhmään kuului noin 1 200 vapaaehtoista. Vuonna 1979 Arājs tuomittiin Hampurin maaoikeudessa 13 000 ihmisen joukkomurhan johtamisesta Rumbulassa 8. joulukuuta 1941 elinkautiseen vankeuteen. Vladimir Tšelomei
Tšelomei kuoli Moskovassa vuonna 1984. Mikael Rohkea
Mihai koki lähialueen tapahtumat itseään uhkaavaksi ja pyysi Rudolfin ottamaan Valakian suvereniteetin. 25. syyskuuta Báthory antoi Mihaille uhkavaatimuksen, jonka mukaan hänen tulisi miehityksen uhalla luopua kruunustaan. Mihai päätti hyökätä Báthoryn armeijaa vastaan estääkseen miehityksen. Hän lähti liikkeelle armeijoineen Târgoviştesta 2. lokakuuta ja saavutti Etelä-Transilvanian Prejmerin 9. syyskuuta. Siellä hän tapasi Braşovin lähettiläät, jotka pyysivät Mihaita säästämään kaupunkinsa tuholta. Hän jatkoi matkaansa kohti Cârţan kaupunkia, jossa sai täydennyksiä armeijaansa Székelyiltä. 
Mihai voitti 18. syyskuuta käydyn Şelimbărin taistelun Andrew Báthoryn joukkoja vastaan. Voitto sinetöi hänen hallintansa Transilvaniasta. Andrew Báthory kuoli taistelun jälkeen 3. marraskuuta 38 vuoden iässä. Mihai hautasi Andrew Báthoryn kuninkaallisin menoin Alba Iulian katedraaliin. 
Saavuttuaan Transilvanian pääkaupunkiin Alba Iuliaan Mihaille ojennettiin linnoituksen avaimet. Transilvanian aateliset järjestivät äänestyksen, missä hänet valittiin Transilvanian prinssiksi. Mihai vaati aatelisilta uskollisuudenvalaa ensin keisari Rudolfille, sitten hänelle ja viimeiseksi pojalleen.
Vaikkakin hän vaati Transilvanian parlamentiltä (dietti) uskollisuutta keisarille, oli hän Transilvanian todellinen hallitsija.
Mihai käytti seuraavanlaista allekirjoitusta virallisissa asiakirjoissa: "Michael Valachiae Transalpinae Woivoda, Sacrae Caesareae Regiae Majestatis Consiliarius per Transylvaniam Locumtenens, cis transylvaniam partium eius super exercitu Generalis Capitaneus"." ("Mihai, Valakian voivodi, hänen korkeutensa keisarin neuvonantaja ja sijainen Transilvaniassa sekä hänen Transilvanian joukkojen komentaja.")
Mihain valloittaessa Transilvanian hän ei vapauttanut tai myöntänyt etuoikeuksia romanialaisille talonpojille, vaan pyrki tukemaan unkarilaisia aatelisia, Székeleitä sekä Sakseja myöntämälle heille etuoikeuksia.
Mihai ryhtyi neuvottelemaan keisarin kanssa virallisesta asemastaan Transilvaniassa. Keisari halusi Transilvanian keisarikunnan välittömään alaisuuteen ja Mihain sen kuvernööriksi. Valakian voivodina toiminut Mihai halusi itsensä nimettävän Transilvanian prinssiksi. Mihai kuitenkin myöntyi Habsburgin hallintoon. Jan Tshokke
Heinäkuussa 1906 Tampereen raastuvanoikeus tuomitsi Tshokken murhista kolmeen elinkautiseen. Hän kuoli epäselvissä olosuhteissa Kakolan vankilassa vuonna 1910. Kuolinsyyksi ilmoitettiin keuhkotauti. Sergei Sazonov
Venäjän sisällissodan puhjettua kenraali Anton Denikinin johtama valkoinen hallitus lähetti vuonna 1918 Sazonovin edustajanaan Pariisiin. Sazonov toimi 1918–1919 Pariisista käsin sekä Denikinin että amiraali Aleksandr Koltšakin johtaman valkoisen hallituksen ulkoministerinä. Hän oli johtava henkilö Venäjän valkoisten hallitusten yhteiseksi ulkomaandelegaatioksi tarkoitetussa venäläisessä poliittisessa neuvottelukunnassa ja osallistui Venäjän valkoisten epävirallisena edustajana Pariisin rauhankonferenssiin. Sazonov asui loppuikänsä Ranskassa. Hän julkaisi muistelmansa hieman ennen kuolemaansa vuonna 1927. Norodom I
Uuden protektoraattisopimuksen myötä Ranska alkoi suunnitella Kambodžan muuttamista protektoraatista siirtomaaksi, koska siirtomaan hallinta olisi yksinkertaisempaa. Tammikuussa 1885 alkoi kuitenkin uusi kapina, jota johti Norodomin velipuoli Si Votha. Si Vothan kapina oli ennen kaikkea sissisotaa. Ranskan armeija ei pystynyt kukistamaan sissiliikettä ja joutui neuvotteluyritysten kariuduttua turvautumaan kostotoimiin. Kapina päättyi vasta, kun Norodom lähti kiertämään maaseutua ja suostutteli kapinalliset lopettamaan sissisotansa. Si Vothaa ei saatu koskaan kiinni, ja hän kuoli viidakossa vuonna 1890. Otto Vilmi
Vuonna 1927 Vilmi komennettiin Neuvosto-Karjalaan perustamaan SKP:n tukiryhmiä, virallisesti Petroskoin kirjapainon johtajana, "Punainen Karjala" -lehden vastaavana toimittajana sekä puoluekoulun johtajana ja opettajana. Vuodesta 1932 Vilmi paneutui yksinomaan puolueorganisaation rakentamiseen. Suomalaisia tukiryhmiä ja -osastoja perustettiin hänen johdollaan Petroskoin lisäksi muun muassa Kontupohjaan, Aunukseen, Uhtualle, Tunkualle ja Lohijärvelle. NKP:n Karjalan aluekomiteassa Vilmi toimitti "Suomen tapahtumat" -nimistä lehteä, kirjoitti muihinkin lehtiin ja julkaisi kustannusliike Kirjan kautta 1931 teoksen "Fasismi Suomessa". Kun Edvard Gylling ja Kustaa Rovio oli erotettu Neuvosto-Karjalan johdosta, SKP:n keskuskomitea päätti 1935 aluekomiteoiden ja -osastojen lakkauttamisesta. Vilmi oli erotettu NKP:n aluekomiteasta jo loppuvuonna 1934 ja syksyllä 1935 hänet vangittiin. Hän sai seitsemän vuoden vankeustuomion "Neuvostoliiton kansallispolitiikan törkeästä vääristämisestä". Tammikuussa 1938 hän sai kuolemantuomion ja hänet teloitettiin. Vilmin maine palautettiin 1956. Viktoria (Iso-Britannia)
Viktorian terveys oli alkanut heiketä vuonna 1900. Tammikuussa 1901 hän sai kohtauksen ja jäi vuoteenomaksi. Viktoria kuoli loma-asunnollaan Osborne Housessa Wightsaarella 22. tammikuuta 1901. Arkku tuotiin Lontooseen ja sieltä Windsoriin 2. helmikuuta, ja Viktorialle järjestettiin hänen omasta vaatimuksestaan sotilaalliset hautajaiset. Arkku sijoitettiin kaksi päivää myöhemmin Frogmoren mausoleumiin Viktorian puolison, prinssi Albertin viereen. Juho Vuori
Juho Viktor Vuori (21. elokuuta 1889 – 30. huhtikuuta 1918) oli akaalainen räätäli ja Toijalan punakaartin lentävän komppanian päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän komensi yhdessä rykmentinpäällikkö Otto Laxin kanssa punakaartilaisjoukkoa, joka suoritti puhdistuksia Toijalassa ja sen ympäristökunnissa, ja Marko Tikan tutkimusten mukaan tappoi noin satakunta valkoista tai muuten punaisten vastustajaksi tiedettyä henkilöä. Ensimmäinen surmattu oli käräjätuomari August Kärävä. Vuoren joukkion tunnetuin surma oli Honkolan kartanon isännän asessori Hjalmar Furuhjelmin, tämän veljen ja kahden kartanosta vangitun valkoisen lakimiehen ampuminen. Sodan jälkeen Vuori jäi kiinni, joko Hämeenlinnassa tai Nuutajärvellä, jonka jälkeen hänet heti ammuttiin. Venäjän valtionpankin Helsingin konttorin ryöstö
Kaikkiaan saatiin kiinni viisi latvialaista ryöstäjää ja kolme heidän suomalaista avustajaansa. Jan Tshokke tuomittiin Tampereen raastuvanoikeudessa murhista kolmeen elinkautiseen kuritushuonerangaistukseen sekä 19 vuoden kuritushuonerangaistukseen usean ihmisen haavoittamisesta. Tshokke kuoli Kakolassa rangaistusta suorittaessaan 9. kesäkuuta 1910 keuhkotautiin. Olavi Virta
Virta oli asunut Tampereella vuodesta 1964 ja muutti vuonna 1967 sairaalasta päästyään Pispalaan. Virta asui viimeiset vuotensa Hulda Simulan hoivissa, jonka luona hän myös kuoli 14. heinäkuuta 1972. Virran viimeisenä vieraana kuolemaa edeltävänä iltana oli laulaja Teuvo Valo, joka oli Virran hyvä ystävä 1950-luvun alusta asti. Virta oli pyytänyt Valoa jäämään luokseen yöksi, mutta Valo ei voinut jäädä. Aamulla maestro oli poissa. Hänet on haudattu Malmin hautausmaalle. Siunaustilaisuudessa Malmin isossa kappelissa Virralle jättivät viimeisen tervehdyksensä muiden muassa laulajaystävät Eino Grön, Reijo Taipale, Henry Theel ja Tapio Rautavaara. Vissarion (mystikko)
Vissarion, oikealta nimeltään Sergei Torop (s. 14. tammikuuta 1961 Krasnodar, Neuvostoliitto) on venäläinen mystikko, Siperiassa Minusinskin painanteessa Abakanin itäpuolella Krasnojarskin aluepiiriin Kuraginskin piirissä majaansa pitävän Viimeisen testamentin kirkon ("Церковь Последнего Завета") perustaja ja johtohahmo. Hän väittää olevansa uudelleensyntynyt Jeesus. Uudelleensyntymän hän ilmoittaa havainneensa vuonna 1990. Aikaisemmin hän toimi liikennepoliisina. Viktor Tsoi
Tsoi syntyi Leningradissa venäjänkorealaisen insinööri-isän Robert Maksimovitš Tsoin ja venäläisen liikunnanopettajaäidin Valentina Vasiljevna Gusevan ainoana lapsena. Tsoin isoisoisä Choi Yong-nam oli kotoisin Korean Sŏngjinistä, Hamgyŏngin maakunnasta. István Széchenyi
Vallankumouksen kärjistyminen aseelliseksi konfliktiksi oli valtava henkilökohtainen pettymys ja järkytys idealistiselle Széchenyille, joka oli muutenkin rasittunut jatkuvasta huolehtimisesta ja liiallisesta työskentelystä. Hän syytti ensin Kossuthia, sitten itseään siitä, että hän oli saattanut uudistusliikkeen alkuun. Syyskuussa 1848 hän joutui kolmen epäonnistuneen itsemurhayrityksen jälkeen Döblingin mielisairaalaan Wienin lähistölle. Viikkoa myöhemmin Kroatian joukot hyökkäsivät Unkariin, ja sota oli syttynyt. Se päättyi vasta seuraavana vuonna, kun Unkarin joukot antautuivat Venäjän armeijalle. Kossuth pakeni maasta ja Batthyány teloitettiin. Széchenyi vietti Döblingissä elämänsä viimeiset 12 vuotta, jona aikana hän poistui mielisairaalan ulkopuolelle vain kaksi kertaa. Carl von Ossietzky
Ossietzky vietiin poliisin sairaalaan Berliiniin toukokuussa 1937. Vaikka Ossietzky oli hyvin heikossa kunnossa, häntä pidettiin sairaalassakin jatkuvan vartioinnin alaisena. Hän kuoli Nordendin sairaalassa tuberkuloosin ja keskitysleirissä koettujen kärsimysten heikentämänä. Viktor Tsoi
Tsoin kuoleman jälkeen suurin osa hänen musiikistaan julkaistiin uudelleen etupäässä teknisen laadun parantamiseksi. Näiden moskovalaisen Moroz-levy-yhtiön toteuttamien uudelleenjulkaisujen takana ja osittain tuottajana on ollut leski Marianna. Hän myös huolehti siitä, että levyllä esiintyneet muusikot ovat saaneet osansa niiden tuotosta. Tosin Marianna Tsoin ja entisten Kino-yhtyeen jäsenten välillä käytiin jopa oikeusriitoja Kinon kappaleiden tekijänoikeuksista . Marianna Tsoi on myös kirjoittanut yhdessä Rybinin kanssa Viktor Tsoista kirjan Totška otstšjota (Точка Отсчёта, suomeksi ″aloituspiste”) sekä puuhasi tälle patsasta Moskovan Arbat-kadulle. Hän myös toimi muiden pietarilaisten rock-artistien tuottajana ja edustajana. Marianna kuoli vuonna 2005 syöpään. Võ Văn Kiệt
Kiệt kuoli singaporelaisessa sairaalassa lyhyen sairauden jälkeen 11. kesäkuuta 2008. Kullervo Manner
Uhtpešin leirillä porattiin öljyä, jatkokäsiteltiin öljytuotteita ja louhittiin kivihiiltä ja radiumia. Manneria kuvattiin esimerkillisenä työntekijänä ja hänet hyväksyttiin "iskurityöläiseksi". Manner kuoli leirillä 15. tammikuuta 1939, kuolintodistuksen mukaan keuhkotuberkuloosiin. Professori Aleksandr Popovin mukaan todellinen kuolinsyy olisi ollut säteilymyrkytys, jonka Manner sai jouduttuaan käsittelemään radiumin saastuttamaa vettä. Manner on haudattu Uhtan lähelle Tšbjun kylään. Kullervo Manner on Oskari Tokoin ohella toinen Suomen eduskunnan puhemies, joka ei ole kuollut Suomessa ja jota ei ole haudattu Suomeen. Viktor Tsoi
Syksyllä 1983 Viktor Tsoi hakeutui mielisairaalaan ja vietti siellä toista kuukautta. Näin hän välttyi asepalvelukselta ja sen jälkeen todennäköiseltä lähettämiseltä Afganistanin sotaan. Pjotr Tolstoi (diplomaatti)
Palattuaan Venäjälle Tolstoi sai nimityksen senaatin jäseneksi, ulkomaankaupan valtuuskunnan puheenjohtajaksi sekä ulkoasiainkomission jäseneksi. Hän kävi erilaisilla diplomaattisilla komennuksilla muun muassa Tanskassa, Englannissa ja Preussissa. Vuonna 1717 hän matkusti Pietari Suuren erikoislähettiläänä Napoliin, jossa hänen onnistui suostutella maanpakoon lähtenyt kruununprinssi Aleksei Petrovitš palaamaan Venäjälle. Heidän palattuaan Pietari Suuri teloitutti Aleksein, mutta Tolstoi palkittiin seuraavana vuonna nimityksellä salaisen kanslian eli eräänlaisen valtiollisen poliisin johtajaksi. Hän sai myös kreivin arvon toukokuussa 1724, kun Pietari Suuren toinen vaimo Katariina kruunattiin hallitsijapuolisoksi. Pietarin kuoltua seuraavana vuonna Tolstoi tuki Katariinan nostamista valtaistuimelle ja hänet nimitettiin helmikuussa 1726 perustetun salaneuvoston jäseneksi. Salaneuvosto toimi Katariinan lyhyenä valtakautena tosiasiassa Venäjän hallituksena. Tolstoi ajautui kuitenkin vihamielisyyksiin toisen mahtimiehen, Aleksandr Danilovitš Menšikovin kanssa kruununperimystä koskeneen kiistan vuoksi. Koska Tolstoi oli ollut osallisena Aleksei Petrovitšin kuolemaan johtaneissa tapahtumissa, hän vastusti tämän pojan Pietari Aleksejevitšin nimeämistä Katariinan kruununperijäksi. Tolstoi joutui epäsuosioon, ja Menšikov sai aikaiseksi sen, että toukokuussa 1727 hänet karkotettiin 82-vuotiaana Solovetskin luostariin, jossa hän kuoli kaksi vuotta myöhemmin. Aleksanteri II (Venäjä)
Samana päivänä kun Aleksanteri II allekirjoitti ilmoituksen aikeistaan, Vera Fignerin johtamaan Narodnaja voljaan kuuluva puolalainen aktivisti heitti pommin Katariinankanavan sillalla Aleksanteri II:n vaunuja kohti. Keisari säilyi vahingoittumattomana, mutta kun hän astui ulos vaunuista, toinen terroristi heitti pomminsa aivan lähelle. Keisari kuoli saamiinsa vammoihin Talvipalatsissa. Narodnaja voljan terroristit olivat tehneet tätä ennen jo seitsemän epäonnistunutta murhayritystä keisaria vastaan. Viaporin kapina
Kapinan jälkeen pidätettiin noin 900 siihen osallistunutta sotilasta. Heistä 43 teloitettiin, 127 tuomittiin pakkotyölaitokseen ja loput 735 joutuivat vankilaan tai kurikomppaniaan. 11. elokuuta teloitettiin ensimmäisenä kapinan johtajiin kuuluneet Arkadi Jemeljanov ja Jevgeni Kohenski sekä viisi kapinajohtoon luettua tykkimiestä. Sergei Tsion ja Johan Kock sen sijaan onnistuivat molemmat suomalaisten aktivistien avustamana pakenemaan Ruotsin kautta Englantiin. Edvard Weie
Viggo Thorvald Edvard Weie (1879–1943) oli tanskalainen taidemaalari. Häntä pidetään yhtenä maansa modernin taiteen parhaista koloristeista. Vuosisadan vaihteen tienoilla Weie maalasi naturalistisia katu- ja sisäkuvia. Myöhemmin Cézannen ja Manet’n töiden vaikutuksesta hänen värinkäyttönsä muuttui aikaisempaa hienostuneemmaksi ja ilmeikkäämmäksi. Weie sai vaikutteita myös Karl Isaksonilta. Hän liittyi tämän alkuunpanemaan Bornholmin kouluun. Weie ja Isakson kehittivät yhdessä tiiviisti sommittelevaa värimaalausta, joka johti Tanskassa modernin taiteen läpimurtoon. Weien tunnetuimpiin teoksiin kuuluu mm. värikkäitä Christiansø-saaren kuvauksia sekä 1930-luvun puolenvälin tienoilta peräisin olevia Langelinieen liittyviä teoksia. Vlado Tšernozemski
9. lokakuuta vuonna 1934 Tšernozemski murhasi Ranskan Marseillen satamassa Jugoslavian kuninkaan Aleksanteri I:n ja tämän autonkuljettajan. Autossa myös ollut Ranskan ulkoministeri Louis Barthou kuoli ranskalaispoliisin harhaluotiin. Ratsupoliisi löi Tšernozemskia miekallaan ja yleisö ryhtyi pieksemään häntä. Yleisön hajaannuttua poliisin käskystä Tšernozemski oli kuollut. Vladislav Mamyshev-Monroe
Vuonna 2013 Vladislav Mamyshev-Monroe löydettiin hukkuneena uima-altaaseen hotellissa Balilla, jossa hän oli asunut vuodesta 2007. Gallerian omistajan Marat Guelman luuli aluksi, että uutinen on vitsi. Taiteilija Sergei Bugayev-Afrika ilmoitti julkisesti, että kuolemassa on jotain hämärää ja että se liittyy taiteilijan vetoomukseen Putinin lähdöstä. Viktoria (Iso-Britannia)
Viktoriasta tuli kuningatar 20. kesäkuuta 1837, kun Vilhelm IV kuoli. Hän luopui heti ensimmäisestä etunimestään Alexandrinasta, siirsi hovinsa Kensingtonin palatsista Buckinghamin palatsiin ja teki Windsorin linnasta toisen asuntonsa. Hän alkoi myös ottaa etäisyyttä entiseen neuvonantajaansa Sir John Conroyhin sekä äitiinsä Kentin herttuattareen, vaikka ottikin tämän asumaan Buckinghamin palatsiin. Kesän 1837 aikana uusi kuningatar otti lähes päivittäin vastaan valtakuntansa johtavia poliitikkoja, kirkonmiehiä ja muita merkkimiehiä. Hän järjesti myös lukuisia juhlia palatsissaan. Monarkin vaihdoksen myötä maassa järjestettiin uudet parlamenttivaalit samana vuonna. Bảo Đại
Vuonna 1981 Bảo Đại matkusti Yhdysvaltoihin. Maanpakovuosiensa aikana hän tapasi muita pakolaisia ja pyrki heidän kanssaan aktiivisesti saamaan demokratiaa Vietnamiin. Bảo Đại kuoli Val-de-Grâcen sotilassairaalassa Pariisissa vuonna 1997, ja hänet on haudattu Cimetière de Passy’n hautausmaalle. Bảo Đạin kuoleman jälkeen hänen pojastaan Bảo Longista tuli Nguyễn dynastian päämies. Valeri Jakobi
Jakobi kuoli Nizzassa, Ranskassa vuonna 1902. Oskari Tokoi
Antti Oskari Tokoi (ent. Hirvi, 15. toukokuuta 1873 Kannus – 4. huhtikuuta 1963 Leominster, Massachusetts, Yhdysvallat) oli suomalainen poliitikko ja toimittaja. Hän oli Suomen työväenliikkeen alkuvuosien keskeisiä hahmoja. Viro
Elokuussa 1940 Virosta tuli yksi neuvosto­tasa­valloista. Presidentti Konstantin Päts vangittiin, ja hän kuoli 18. tammikuuta 1956 psykiatrisessa sairaalassa Buraševossa Tverin alueella. Ho Tši Minh
Ho Tši Minh kuoli 2. syyskuuta 1969 Hanoissa sydänkohtaukseen 79-vuotiaana Vietnamin sodan aikana. Hänen toivomuksenaan oli tulla tuhkatuksi, mutta hänen ruumiinsa balsamoitiin ja pantiin Leninin mausoleumin mallin mukaan graniittiseen mausoleumiin Hanoihin. Presidenttiytensä aikana Hồ Chí Minhin ympärille muodostui vahva henkilökultti, joka vahvistui hänen kuoltuaan vuonna 1969. Ho on ollut hyvin suosittu vietnamilaisten keskuudessa. Vuonna 1999 Times-lehti nimesi Hon 1900-luvun sadan vaikutusvaltaisimman ihmisen joukkoon. Viktor Tsoi
Kinosta tuli Venäjän musiikkihistorian tunnetuimpia populaarimusiikin esittäjiä. Se julkaisi 1980-luvulla useita levyjä ja esiintyi ahkerasti festivaaleilla ja konserteissa. Heistä tuli yksi rockin ”punaisen aallon” edustajista Yhdysvalloissa, mistä syystä heidän levyjään julkaistiin ja he tekivät konserttimatkan Yhdysvaltoihin. Villequier
Kirjailija Victor Hugo vietti paljon aikaansa Villequierissa. Hugon tytär meni naimisiin Charles Vacquerien kanssa, ja vuonna 1943 he molemmat hukkuivat Seinen vuoksiaaltoon tässä kylässä. Vacquerien asunnossa Villequierissa on nykyään Victor Hugo museo. Kuniaki Koiso
Hänet tuomittiin Tokion kansainvälisessä sotarikostuomioistuimessa elinkautiseen vankeuteen sotarikoksista. Hänet todettiin syylliseksi "tietoisesta velvollisuutensa täyttämättä jättämisestä". Syyte pohjautui siihen, että Koison pääministerikaudella oli tiedossa japanilaisten joukkojen syyllistyminen julmuuksiin rintamilla ja miehitysalueilla. Muun muassa lokakuussa 1944 hänen ulkoministerinsä oli kertonut liittoutuneiden sotavankien kohtelussa olleen "paljon toivomisen varaa". Hän kuoli vankeudessa. Nikolai II
Ruumiit vietiin pois kuorma-autolla ja heitettiin tyhjään kaivoskuiluun. Kaivosta ei saatu räjäyttämällä sortumaan, ja siksi alastomat ruumiit nostettiin seuraavana yönä ylös ja haudattiin vielä saman yön aikana metsätiehen kohtaan, johon auto upposi ”Sikojen niityllä” (Possunotkossa). Ruumiit löydettiin vasta 1978. Elokuvaohjaaja Geli Rjabov sai Jurovskin pojalta vara-amiraali Aleksandr Jurovskilta tämän isän kirjoittaman raportin ruumiiden hautaamisesta. Raportissa oli tarkka selostus hautapaikasta Koptjakissa "Sikojen niityllä." Tämän tiessä olleen haudan Geli Rjabov ja Jekaterinburgilainen Aleksandr Avdonin löysivät 1978.Haudassa olleet yhdeksän ruumista kaivettiin ylös heinäkuussa 1991 presidentti Jeltsinin luvallaja tunnistettiin DNA-kokeilla kahta vuotta myöhemmin. Haudan kolmantena avauspäivänä tuli ilmi dramaattinen seikka, Aleksein ja yhden naisen luuranko puuttuikin haudasta.Täsmälleen 80 vuotta kuolemansa jälkeen, 17. heinäkuuta 1998, keisariperheen jäännökset, kruununperijä Alekseita ja tytär Mariaa lukuun ottamatta, haudattiin valtiollisin kunnianosoituksin Pietarin-Paavalin linnoituksen kirkkoon Pietarissa. Presidentti Boris Jeltsin piti hautajaisissa hyvin sovinnollisen, joskin selkeästi venäläiskansallisen puheen. Viktor Tsoi
Vuonna 1988 ilmestynyt albumi "Gruppa Krovi" (suom. ″Veriryhmä”) saavutti ilmiömäisen suosion, niin että alettiin puhua kinomaniasta. Menestys jatkui seuraavana vuonna ja Kinosta tuli superyhtye, joka veti aina täydet konserttisalit. Myös Tsoin roolisuoritukset elokuvissa alkoivat saada huomiota ja myös virallista tunnustusta. Võ Chí Công
Presidenttikauden jälkeen Công toimi vielä Vietnamin kommunistisen puolueen keskuskomitean neuvonantajana. Hän jätti politiikan 1996 ja esiintyi tuon jälkeen enää harvoin julkisesti. Viimeiset vuotensa Công sairasteli, hän kuoli sairaalassa Hồ Chí Minhin kaupungissa, 99-vuotiaana, syyskuussa 2011. Aleksandr Koltšak
Niinpä Koltšak irtisanoutui 4. tammikuuta 1920 valtionhoitajuudesta kapinoinnin vuoksi, luovuttaen johtajuutensa Denikinille ja siirtäen Irkutskin joukkojen johdon atamaani Grigori Semjonoville. Luultavimmin tšekkoslovakialaiset lupasivat Koltšakille Vladivostokin kautta turvallisen poistumisen maasta, mutta paikalliset punaiset pidättivät hänen 14. tammikuuta 1920. Koltšak joutui punaisten vangiksi ja teloitettiin ampumalla Irkutskissa 6. helmikuuta pääministerinsä Viktor Pepeljajevin kanssa. Viktor Tsoi
Yksi autossa ollut nauha pystyttiin pelastamaan, ja sillä olevat Tsoin lauluosuudet yhdistettiin yhtyetovereiden jälkeenpäin tekemiin soitinosuuksiin. Näin syntyneestä Чёрный альбом ("Tšornij albom", suom. ″Musta albumi”) tuli Tsoin ja Kino-yhtyeen kaikkein suosituin levy. Viktor Brack
Viktor Brack (9. marraskuuta 1904 – 2. kesäkuuta 1948) oli saksalainen lääketieteen tohtori ja natsi-Saksan sotarikollinen. Hän oli natsien eutanasiaohjelman eli Aktion T4:n organisoija, jossa natsit tappoivat vammaisia, mielisairaita tai muuten yhteiskunnallisesti arvottomiksi katsottuja saksalaisia. Tämän jälkeen hän järjesteli juutalaisten tappamista kaasukammioissa ja työskenteli Odilo Globocnikin kanssa lopullisen ratkaisun käytännön toteuttamisessa.
Vuonna 1929 Viktor Brackista tuli Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen ja SS:n jäsen. Vuonna 1936 hän järjesti toimisto 2:n (Amt 2) toimintaa Adolf Hitlerin kansliassa Berliinissä. Toimisto tutki Führerin saamia valituksia kaikkialta Saksasta. Marraskuussa 1940 hänet ylennettiin SS-Oberführeriksi. Sodan jälkeen Brack joutui syytetyksi Nürnbergin lääkärioikeudekäynnissä. Oikeudenkäynnissä Brack todisti, että vuodesta 1941, jolloin juutalaisten tuhoaminen alkoi, Heinrich Himmler käski häntä ottamaan yhteyttä eutanasiaohjelman kanssa työskennelleisiin lääkäreihin ja suunnittelemaan kuinka nuoria juutalaisia voitaisiin steriloida ja käyttää työvoimana. Ajatuksena oli kehittää menetelmä, josta uhrit eivät edes olisi tietoisia. Viktor Tšehov
Viktor Grigorjevitš Tšehov (, 1901 nykyisen Voronežin alueen Kantemirovka – 29. heinäkuuta 1988 Volgograd) oli neuvostovenäläinen kirjailija. Boris Guds
Boris Guds (1902–2006) oli neuvostoliittolainen vakooja, joka perusti ja organisoi vakoilurenkaan Japaniin 1930-luvun alkuvuosina. Toimi itse vakoojana Japanissa 1934–1936 toimipaikkanaan Tokio, johtaen samalla tätä vakoilurengasta. Tähän hänen johtamaansa vakoilurenkaaseen kuuluivat mm. Richard Sorge, Aino Kuusinen, Max Clauzen ja Ozaki Hozumin. Näistä Aino Kuusinen kutsuttiin takaisin Neuvostoliittoon vuonna 1937. Richard Sorge, Max Clauzen ja Ozaki Hozumi vangittiin 1941. Sorge ja Hozumi tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin vuonna 1944. Clauzen tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen, mutta hänet vapautettiin Japanin antauduttua vuonna 1945. Ukraina
Kuuluisimpia ukrainalaisia kirjailijoita ovat 1800-luvulla elänyt runoilija Taras Ševtšenko ja vuonna 1916 kuollut kirjailija Ivan Franko. Ivan Franko oli merkittävä kirjailija ja poliitikko, joka perusti Ukrainan sosialistisen liikkeen. Oman kirjallisen tuotannon lisäksi hän käänsi muun muassa Victor Hugon, William Shakespearen ja Goethen teoksia ukrainan kielelle. Taras Ševtšenkoa pidetään modernin ukrainalaisen kirjallisuuden isänä. Hän kirjoitti myös venäjäksi ja kirjallisen tuotannon lisäksi oli myös taitava taidemaalari. Hänet tuomittiin karkotukseen vuonna 1847 johtuen hänen venäläisten ukrainalaisiin kohdistuvia sortotoimia kuvaavista satiirisista runoistaan. Viktoria Eugenie Battenberg
Viktoria kuoli 15. huhtikuuta 1969 Lausannessa. Hänet haudattiin Sacré Cœurin kirkkoon Lausanneen. 25. huhtikuuta 1985 hänen jäännöksensä siirrettiin Espanjaan El Escorialiin, johon Espanjan kuningattaret on perinteisesti haudattu. Marco Enrico Bossi
Bossi teki läpi uransa lukuisia urkukonserttikiertueita, jotka tutustuttivat hänet moniin kollegoihin kuten César Franck, Marcel Dupré, Alexandre Guilmant, Joseph Bonnet, Camille Saint-Saëns, Charles M. Courboin ja Karl Straube. Marraskuussa 1924 Bossi aloitti soolokonserttikiertueen New Yorkiin ja Philadelphiaan, jossa hän soitti muun muassa Wanamaker-tavaratalossa sijainneilla maailman suurimmilla uruilla. Paluumatkalla Yhdysvaltoihin Bossi kuoli yllättäen merellä ja haudattiin Comoon. Viktor Ullmann
Ullmann pakeni puolisonsa ja poikansa kanssa natsismia Prahaan, jossa hän sai Alois Hábalta opetusta mikrointervallimusiikissa. 8. syyskuuta 1942 Ullmann päätyi Theresienstadtiin, jossa hän jatkoi toimimista musiikin parissa. 16. lokakuuta 1944 hän kuitenkin joutui Auschwitziin, jossa hän kuolikin todennäköisesti kaasukammiossa. Tohtori Doom
Victor von Doom syntyi tunnetulle mustalaisparantajalle Werner von Doomille ja hänen puolisolleen Cynthia von Doomille. Mustalaisheimo asui Latveriassa, pienessä eurooppalaisessa maassa, jota hallitsi kuningas Vladimir Vassily Gonereo Tristian Mangegi Fortunov, Sabbatin, Haasenin ja Krozin paroni. Cynthian huhuttiin olevan noita, ja kenties juuri tämän takia hänet murhattiin Victorin ollessa vasta vauva. Sergei Tsion
Lokakuun vallankumouksen myötä bolševikit ottivat Venäjällä vallan ja Tsion joutui pakenemaan Ruotsiin, missä hän eli kuolemaansa saakka. Tsion työskenteli muun muassa kielenkääntäjänä. Ruotsista käsin hän kävi myös kirjeenvaihtoa Nobelin kirjallisuuspalkinnon saaneen Ivan Buninin kanssa, joka asui toisen maailmansodan aikana maapaossa Ranskan Grassessa. Bunin eli sota-ajan pitkälti Tsionin Ruotsissa keräämien avustusten turvin. Viktor Tsoi
Suomalainen tv-toimittaja Reijo Nikkilä teki Viktor Tsoista ja Kino-yhtyeen esiintymisestä harvinaisen filmireportaasin vuonna 1987 Moskovassa. Aleksei Fjodorovitš Orlov
Vuonna 1854 Orlov lähettiin Wieniin taivuttelemaan Itävaltaa Venäjän puolelle Krimin sodassa, kuitenkin tuloksetta. Vuonna 1856 hän oli yksi neuvottelijoista, jotka solmivat rauhan Pariisissa. Samana vuonna hänet korotettiin ruhtinaaksi ja nimitettiin keisarillisen valtioneuvoston ja ministerikonsiljin johtoon. Vuonna 1857 hän oli keisarin poissa ollessa puheenjohtajana komissiossa, joka neuvotteli maaorjien vapauttamisesta. Orlov vastusti asiaa jyrkästi. Hän kuoli 21. toukokuuta (9.5.) 1862 Pietarissa. Theo van Gogh (taidekauppias)
Vincent oli töissä ranskalaisen Goupil & Cien taidevälityskeskuksen Haagin toimistossa ja Theo saman yrityksen Brysselin toimistossa. Kun Vincent sai siirron yrityksen Lontoon toimistoon, Theo sai hänen paikkansa Haagissa ja yleni taidevälittäjäksi. Vuonna 1884 hän sai siirron yrityksen pääkonttoriin Pariisiin. Ollessaan Pariisissa talvella 1880–1881 hän lähetti veljelleen Alankomaihin taidemateriaalia ja kuukausittain rahallista tukea. Vincent oli riippuvainen Theosta, joka tuki häntä niin taloudellisesti kuin asuntoasioissakin. Vincentin ja Theon kirjeenvaihto oli vilkasta. Kun Vincent teki itsemurhan vuonna 1890, Theo vaipui vakavaan masennukseen ja hän kuoli puoli vuotta myöhemmin. Paavo Aho
Punaiset vangitsivat Ahon Kotkassa 29. maaliskuuta 1918. Hän menetti henkensä Kouvolassa, jossa surmattiin vuonna 1918 valkoisia enemmän kuin millään muulla paikkakunnalla. Aho haudattiin Kouvolan "veripeltoon". Dragiša Cvetković
Cvetković asui Pariisissa kuolemaansa asti vuonna 1969. Hänet haudattiin Pariisin lähellä sotilashautausmaalle sen serbialaiseen osaan, jonne oli haudattu myös kenraali Petar Živković ja entinen pääministeri Bogoljub Jevtić. Kommunistivallan kaaduttua Jugoslaviassa Cvetkovićin kotiseudulla Nišin alueen korkein oikeus purki syyskuussa 2009 kommunistihallituksen vuonna 1945 tekemän sotarikostuomion, jonka perusteena oli Cvetkovićin solmima kolmen vallan sopimus. Purkutuomiossa todettiin, että Cvetković oli valtuutettu neuvottelemaan akselivaltojen kanssa taatakseen Jugoslavian alueellisen koskemattomuuden ja pysymisen sotatoimien ulkopuolella. Ivan Bunin
Toisen maailmansodan aikana hän vastusti natseja ja piilotteli juutalaisia talossaan miehityksen aikana. Elämänsä loppupuolella hän kiinnostui neuvostokirjallisuudesta ja jopa elätteli toiveita synnyinmaahan palaamisesta. Hän kuoli kuitenkin Pariisissa sydänkohtaukseen, ja hänen kirjansa Anton Tšehovista jäi kesken. Ivan Bunin haudattiin Sainte-Geneviève-des-Bois’n venäläiselle hautausmaalle 
Sainte-Geneviève-des-Boisiin Pariisin ulkopuolella. Mikko Virkki
Suomen sisällissodan aikana Virkki oli Suomen Pankin johtokunnan jäsen, ja sodan loppuvaiheessa hän siirtyi Venäjälle, jossa hän oli jäsenenä Pietarin suomalaisessa keskuskomiteassa. Virkki haavoittui Kuusisen klubin ammuskelussa 31. elokuuta 1920. Vuonna 1921 hän toimi Venäjän kommunistisen puolueen suomalaisten jaosten keskustoimiston rahastonhoitajana mutta sen jälkeen hänen vaiheistaan ei tiedetä. Mikko Virkin vaimo Katariina Virkki kuoli vuonna 1942 nälkään Leningradissa piirityksen aikana. Vlado Tšernozemski
Vlado Georgiev Tšernozemski (; syntyjään Velitško Dimitrov Kerin, ; käytti myös nimiä "Vlado Dimitrov Tšernozemski" ja "Vlado Šofjora") (19. lokakuuta 1897 Kamenitsa, Bulgaria - 9. lokakuuta 1934 Marseille, Ranska) oli bulgarialainen vallankumouksellinen ja nationalisti. Hän murhasi Jugoslavian kuninkaan Aleksanteri I:n vuonna 1934. Yrjö V (Hannover)
Yrjö V vastusti Preussin vaikutusvallan kasvua Saksassa. Vuoden 1866 Preussin–Itävallan sodan puhjettua hän asettui Itävallan puolelle ja antoi vastoin valtiopäivien tahtoa kieltävän vastauksen Preussin vaatimukseen Hannoverin puolueettomuudesta. Tämän seurauksena Preussi julisti sodan 16. kesäkuuta ja löi Hannoverin armeijan vain kahdessa viikossa. Hannover antautui 29. kesäkuuta ja 20. syyskuuta koko maa ilmoitettiin liitetyksi Preussiin. Valtakuntansa menettänyt Yrjö asui loppuikänsä maanpaossa, aluksi Itävallan Schönbrunnin linnassa ja Gmundenissa ja vuodesta 1874 Ranskassa. Kuoltuaan hänet haudattiin Windsorin linnan Pyhän Yrjön kappeliin Englantiin.