Mikä oli hallitseva uskonto Suomessa ennen kristinuskoa?
Uskonto Suomessa
Ennen kristinuskon leviämistä Suomessa harjoitettiin kotoperäisiä alkuperäisuskontoja, joita kutsutaan suomalaiseksi muinaisuskoksi. Kristinuskoa alkoivat vallanpitäjät levittää Suomeen 1100-luvulla ja muinaisuskon harjoittaminen kiellettiin.
Kristinuskon historia
Seuraavaksi frankkien valtaistuimelle nousi Kaarle Suuri, joka käännytti valloittamansa alueet kristinuskoon. Kääntymispäätöstä helpotettiin asein. Lopulta Kaarle omistikin lähes kaikki Rooman imperiumiin kuuluneet läntiset alueet. Kristinuskon historia Suomessa
Agricola oli aloittanut Raamatun käännöstyön jo Saksassa, mutta sen valmistumista viivästytti muiden kirjojen laatiminen. Ensimmäinen suomenkielinen kirja on Agricolan "Abckiria". Siinä oli papeille tietona kristinopin ydinkohdat ja tärkeimmät rukoukset. Agricola kirjoitti myös "Rucouskirian" (1544) ja kirkkokäsikirjan (1549). Uuden testamentin käännös "Se Wsi Testamenti" painettiin 1548. Agricolan tarkoituksena oli kääntää koko Raamattu, mutta hän sai valmiiksi elämänsä aikana "Dauidin Psalttarin" ja joitakin pieniä osia Vanhasta testamentista. Kristinuskon historia Suomessa
Varsinaisesti uskonpuhdistuksen laittoi käyntiin Wittenbergin yliopistosta valmistunut pappispolvi, joka oli lähtenyt opiskelemaan 1530-luvulla. Tähän pappissukupolveen kuuluivat muun muassa Suomen uskonpuhdistuksen keskeisimmät hahmot Mikael Agricola ja Paavali Juusten. Uskonpuhdistuksen keskeisimpiä periaatteita oli kristinuskon opettaminen kansan kielellä ja näin Mikael Agricola loi kirjoitetun suomen kielen – Agricolaa kutsutaan suomen kielen isäksi. Uskonto Suomessa
Suomalaiset harjoittivat aina 1000-luvulle asti kotoperäisiä niin sanottuja alkuperäisuskontoja, joille oli tyypillistä paikallisuus ja kokonaisvaltainen liittyminen maassa harjoitettuihin luontaiselinkeinoihin. Muinaisusko ei ollut Suomessa yhtenäistä tai muuttumatonta, vaan tavat ja uskomukset vaihtelivat eri aikoina ja eri alueilla. Uskonto Suomessa
Väestön käännyttäminen kristinuskoon alkoi Suomessa 1000-luvulla ilmeisesti pian sen jälkeen, kun Ruotsin kuninkaat olivat ryhtyneet kristityiksi. Lakisääteinen pakko kuulua luterilaiseen kirkkoon astui voimaan vuonna 1634. Myös kirkonmenoihin osallistuminen muuttui pakolliseksi ja muut kuin luterilaiset tuli karkottaa maasta. Alkuperäisuskonnon harjoittaminen julistettiin synnilliseksi toiminnaksi ja kirkonmiehet ja viranomaiset pyrkivät hävittämään esimerkiksi metsikköjä, joita tiedettiin tai epäiltiin käytettävän uhrilehtoina. Kansanuskossa sekoittuivat tästä huolimatta pitkään kristilliset ja vanhan uskonnon piirteet. Esimerkiksi kristinuskon Saatanan ja suomalaisten muinaisuskon maahisten tehtävät sekoittuivat pitkään ja samoissa loitsua muistuttavissa rukouksissa ja rituaaleissa voitiin suojautua molempia vastaan. Paikoitellen Hämeessä, laajasti Itä-ja Pohjois-Suomessa, ja erityisesti Karjalassa tällaista esiintyi vielä uudella ajallakin.
Ulkomaalaisille annettiin 1700-luvulla lupa harjoittaa muuta uskontoa kuin evankelis-luterilaista, mutta toisinuskovat joutuivat elämään ilman kansalaisoikeuksia aina 1900-luvulle asti. Uskontokuntaan kuulumisen pakollisuus poistui vasta vuoden 1923 uskonnonvapauslain myötä. Uskonnonvapauslaki salli myös uusien uskonnollisten yhdyskuntien vapaan perustamisen. Suomalaisten muinaiset jumalat
Suomalaisten alkuperäisestä muinaisuskosta tiedetään vähän. Kristinuskon levittäytyessä lännestä (katoliset) ja idästä (ortodoksit) Suomeen, vanhat jumaluudet joutuivat ahtaalle ja vähitellen unohduksiin. Kirjoitettua suomen kieltä ei ollut eivätkä kirkon työntekijät tai harvat muut oppineet juuri vaivautuneet merkitsemään muistiin piirteitä kansan vanhasta uskosta. Joitakin jumalien nimityksiä siirtyi henkilönimiin, kuten esim. Väinö, Ilmari, Jouko, Ahti, Kalevi, Mielikki, Rauni, Tapio, Tellervo ja Ukko. Tutkimuksessa ovat erittäin tärkeitä vertailukohteita muut suomensukuiset kansat, joista jotkin ovat kyenneet säilyttämään suomalaisia paremmin ja pitempään vanhoja uskomuksia ja tapoja. Myös paikannimistöstä voidaan saada jotain tietoja. Tunnettuja ovat mm. Kolin kansallismaiseman korkeimmat huiput, Ukko- ja Akka-Koli. Kanaanilaisten uskonto
Kanaanilaisten uskonto oli Välimeren itärannikolla Syyrian ja nykyajan Palestiinan osissa muinoin asuneiden kanaanilaisten uskonto. Se oli muinaisten israelilaisten uskonnon aikalainen, ja se on jättänyt joitain jälkiä nykypäivän maailmaan suurten seemiläisten uskontojen kautta. Kristinuskon historia
Raamatun pohjana kristityt käyttivät Jeesuksen aikana käytössä olleen juutalaisen raamatun, Tanakhin, kirjojen kokoelmaa. Sen lisäksi mukaan otettiin niitä kristillisiä kirjoituksia, joiden katsottiin olevan apostolista alkuperää. Kaanonin eli kirjojen kokoelman muodostuminen tapahtui niin, että eri tahot kokosivat yhteen kirjoja, joita varhaiset kristityt pitivät uskon ja opin lähteinä, jotka olivat merkittäviä siinä historiallisessa tilanteessa, jossa he elivät, ja jotka sopivat yhteen Vanhan testamentin opetusten kanssa. Näin niitä kirjoja, joiden katsottiin omaavan auktoriteettia, ei nuijittu läpi missään byrokraattisissa kirkolliskokouksissa, vaan kaanon syntyi kirjoitusten seurakuntalaisten parissa nauttiman arvostuksen perusteella. Myöhemmin kirkolliskokoukset vahvistivat jo syntyneen kirjojen kaanonin. Lopullisesti kaanon hyväksyttiin Karthagon kolmannessa kirkolliskokouksessa vuonna 397.
Rooman valtakunta oli 200-luvulta lähtien jakautunut kielellisesti ja kulttuurillisesti latinankieliseen länteen ja kreikankieliseen itään. Myös tavoissa oli eroja. Lännessä papit ja piispat elivät selibaatissa, kun taas idässä vain piispat elivät selibaatissa. Pääsiäistä vietettiin eri aikaan. Lännessä käytettiin happamatonta ehtoollisleipää, kun ehtoollisleipä oli idässä hapanta. Tärkeä opillinen ero oli, että lännessä oli päätetty Pyhän Hengen lähtevän Isästä ja Pojasta, kun taas idässä Pyhä Henki lähtee vain Isästä. Ortodoksinen kirkko
Kristillisyys oli keskeinen osa Itä-Rooman eli Bysantin valtakunnan kulttuuria ja yhteiskuntaa, ja kirkko oli Bysantin keisarikunnan vaikutusvaltaisimpia toimijoita. Keisarikunnassa ei tehty selvää rajaa valtion ja kirkon välillä. Kirkon ja valtion suhdetta kuvattiin sopusoinnuksi eli ”sinfoniaksi” tai ”harmoniaksi”. Kirkko muuttui vähitellen keisarin kirkoksi, ja keisarilla oli merkittävä rooli kirkkopolitiikassa ja myös opillisissa kysymyksissä. Kirkko ja valtio näkivät itsensä "ortodoksian" eli oikeaoppisen kristillisen uskon puolustajina. Piispa Henrik
Arkeologisten todisteiden valossa läntinen Suomi on kuitenkin ollut kristillinen tai voimakkaasti kristillistymässä jo tuolloin, eikä mitään todisteita valtiollisen tai kirkollisen järjestäytymisen tapahtumisesta nimenomaan 1150-luvulla ole löydetty. 1100-luvun valtiollisessa hajaannustilassa kaikenlaiset hävitysretket Itämeren kansojen kesken olivat arkipäivää, eikä Eerikin retki näistä luultavasti suuremmin poikennut. Retken jälkeen Eerikin sanotaan palanneen Ruotsiin, mutta Henrik olisi jäänyt Suomeen levittämään kristinuskoa ja organisoimaan kirkon järjestystä. Retken historiallisen todenperäisyyden arviointia vaikeuttaa se, että Eerikin lyhyen kuninkuuden aikaisia tapahtumia paisutettiin hänen poikansa Knuut Eerikinpojan hallituskauden aikana mahtipontisiin mittoihin Knuutin yrittäessä turhaan saada isäänsä kanonisoitua pyhimykseksi. Mithralaisuus
Vuosisatojen ajan noudatettiin varhaisten kristittyjen kirjoittajien näkemystä, jonka mukaan mithralaisuus oli ainoastaan kristinuskon jäljitelmä. Myöhemmin osa tutkijoista meni toiseen äärimmäisyyteen ja arvioi kristinuskon syntyneen mithralaisuuden pohjalta. Nykytutkimuksen mukaan vaikutussuhde ei välttämättä ollut suora kumpaankaan suuntaan, vaan molemmat uskonnot saivat vaikutteita yhteisestä Välimeren kulttuurista. Lisäksi tutkijoiden keskuudessa väitellään missä määrin näiden kahden uskonnon välillä oli kilpailuasetelmaa. Todennäköisesti mithralaisuuden suosiota vähensi naisten jättäminen uskonnon ulkopuolelle. Toisaalta kristityt olivat kiivaasti hävittämässä mithralaisuuden temppeleitä 300-luvun loppupuolelta lähtien. Luonnonuskonto
Suurin osa luonnonuskonnoista perustuu vanhoihin, kristinuskoa edeltäviin uskontoihin kansanperinteen tai ennallistamisen kautta. Luonnonuskonnoiksi luetaan esimerkiksi aasainusko, wicca, uussamanismi, druidismi ja perinteisen suomalaisen uskonnon harjoittaminen. Luonnonuskovaisten keskuudessa on yleistä panteismi eli kaikkeuden pitäminen pyhänä tai animismi eli käsitys kaiken sielullisuudesta. Kolmas näkemys on polyteismi, usko että jumalalla on useita ilmenemismuotoja tai että on useita eri jumalia, jotka edustavat luonnon ja elämän eri puolia, kuten miehisiä ja naisellisia. Krimin kaanikunta
Ennen Kultaisen ordan tataarien saapumista Krimiä ja sen ympäristöä asuttivat lähinnä kiptšakit, joskin Bysantti hallitsi Korsunia alueen pohjoisosassa. Myös Kiovan Venäjällä oli Kertšinsalmen rannalla siirtokunta Tmutarakan, joka oli voimakkaimmillaan 900-1000-luvuilla. Tataarit saapuivat 1239. Genovalaiset perustivat merkittävän kauppakeskuksen Kaffaan 1261-1265. Genovalaiset maksoivat ordalle veroa, joskin joutuivat muutaman kerran sen hyökkäysten kohteeksi. Alueella asui lisäksi myös arabeja, turkkilaisia, kreikkalaisia ja armenialaisia. Alueen uskontoja olivat kristinusko ja juutalaisuus. Sunnalaisuus tuli alueelle aluksi mamelukkikauppiaiden mukana ja Krimille asettuneiden tataarien kaanin Özbegin aikana islamista alkoikin tulla tataarien pääuskonto, vaikka genovalaiset pyrkivät levittämään kristinuskoa heidän keskuuteensa. Kristinusko
Ensimmäisen vuosisadan ja vuoden 1050 välisenä aikana evankeliumia ja kristinuskoa julistettiin Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa. Raamattua käännettiin paikallisille kielille ja usein uskontoon sekoittui paikallisten kulttuurien erikoisominaisuuksia. Ensimmäisen vuosituhannen loppupuolella islam kuitenkin syrjäytti kristinuskon valtauskontona lähes kaikkialta Lähi-idästä ja Pohjois-Afrikasta, joskin muun muassa Egyptissä ja Syyriassa vanhat kristilliset yhteisöt ovat säilyneet vähemmistöinä nykyaikaan saakka ja Etiopiassa pitkään valtaväestönäkin. Muslimit hallitsivat vuosisatojen ajan myös Espanjaa, mutta kristityt valloittivat sen takaisin vuoteen 1492 mennessä. Tällöin kristinusko oli valtauskontona koko Euroopassa, mutta vähäisiä alueita lukuun ottamatta ei muissa maanosissa. Mutta pian sen jälkeen sitä alettiin nopeasti levittää varsinkin Amerikan mantereelle. Kristinusko
1800- ja 1900-luvuilla monet kristinuskon poliittisesti hallitsemat valtiot etenkin Euroopassa kehittyivät yhä uskontoriippumattomampaan suuntaan. Suomessa luterilaisen kirkon asema säilyi ennallaan maan itsenäistyessä. Piispa Henrik
Vaikka keskiaikainen historiantulkinta halusi esittää kristinuskon tulleen Suomeen kerralla ensimmäisen ristiretken mukana, on todellisuus monimutkaisempi. Kristinuskon juurruttaminen Suomen silloisen asutuksen ydinalueille oli satoja vuosia kestänyt prosessi. Kristillistyminen ei ollut suoraviivaista, vaan siinä tapahtui myös paikallisia paluita esikristillisiin perinteisiin. Esimerkiksi Henrikin hautakirkon lähellä Nousiaisten Myllymäen kalmistossa palattiin vielä 1200-luvulla kristillisvaikutteisesta ruumishautauksesta ei-kristilliseen polttohautausperinteeseen. Kristinuskon historia Suomessa
Perustuslain mukaan kirkkolaissa säädetään evankelis-luterilaisen kirkon järjestysmuodosta ja hallinnosta. Suomen ortodoksista kirkkoa koskee Laki ortodoksisesta kirkosta. Esimerkiksi tilastoinnissa näistä kahdesta käytetään lakisääteisen asemansa takia nimitystä "valtionkirkko". Suomenusko
Suomenusko on Suomessa vaikuttava etnisten itämerensuomalaisten perinteiden jatkumo nykyajassa. Suomenuskon keskeisimpiä arvoja ovat kansanperinteen ja luonnon kunnioitus. Liike on järjestäytynyt Taivaannaula-yhdistyksen ympärille. Taivaannaula määrittelee suomenuskon nykyaikaan saakka eläneen kansanuskon ja perinnekulttuurin vaalimiseksi eikä katso sen edustavan uuspakanuutta. Suomenusko-sana on kuitenkin koettu Taivaannaulan piirissä useasta syystä ongelmalliseksi ja järjestö päätti luopua sen käytöstä keväällä 2017. Kristillinen lähetystyö
Afrikassa siirtomaavallat hidastivat paikallisen papiston kouluttamista, koska ne pitivät sitä asemansa kannalta vaarallisena. Ennen ensimmäistä maailmansotaa lähetystyön tulokset jäivät suhteellisen vähäisiksi. Afrikassa käänne tapahtui vasta 1900-luvulla. Nykyään kristinuskosta on tullut Saharan eteläpuolisen Afrikan valtauskonto. Ristiretkiaika
Ristiretkiajan katsotaan päättyvän, kun Suomen alueen asukkaat siirtyvät selvästi kristillisiin hautaustapoihin. Länsi-Suomessa tämä tapahtuu lopullisesti vuoteen 1250 tultaessa, Itä-Suomessa ja Karjalassa myöhemmin. Kristinuskon leviäminen Suomeen oli kuitenkin alkanut jo aikaisemmin. Ristiretkiajan katsotaan olleen rauhatonta aikaa, sillä Suomi jäi keskelle kahden laajentumishaluisen valtakunnan (Ruotsi ja Novgorod) sekä kirkkokunnan (katolinen ja ortodoksinen) yhteentörmäystä. Kirjauskonnot
Kirjauskonnot tarkoittavat uskontoja, joissa pyhät kirjoitukset ovat keskeisessä asemassa. Tällaisia uskontoja ovat esimerkiksi kristinusko, islam, juutalaisuus, hindulaisuus ja taolaisuus. Skandinaavinen muinaisusko
Skandinaavinen muinaisusko on nimitys Skandinavian ihmisten esikristillisellä ajalla harjoittamalle uskonnolle. Jo kivi- ja pronssikaudella eläneiden ihmisten rituaaleista, uskomuksista ja myyteistä voidaan tehdä varovaisia päätelmiä arkeologisten löytöjen perusteella. Parhaiten tunnetaan kuitenkin rautakauden uskonto, josta on säilynyt yksityiskohtaisia kirjoitettuja kuvauksia. Uskonto Suomessa
Vuoden 2017 lopussa suomalaisista 70,9 % oli evankelis-luterilaisen kirkon jäseniä. Toiseksi suurin kirkkokunta on ortodoksinen kirkko, johon kuuluvia on 1,1 prosenttia. Suomen perustuslaissa luterilaisella kirkolla on erityisasema ja sitä koskee erityinen kirkkolaki. Myös ortodoksisesta kirkosta on olemassa erityislaki. Mahdollisuus muiden uskontojen harjoittamiseen on turvattu lailla. Palawan
Palawanin valtauskonto on kristinusko ja merkittävin kirkkokunta katolinen kirkko. Varsinkin eteläosissa on myös muslimeja. Kristinusko
Kristittyjen määrän lisääntyessä alkoi yhdentyminen Rooman valtakunnan kreikkalaisen filosofisen ja sen hellenistisen kulttuurin kanssa. Varsinkin 200-luvulla eläneen Plotinoksen uusplatonistiset pohdiskelut jouduttivat kristinuskon filosofista ja kulttuurista eroa juutalaisilta juuriltaan Rooman valtakunnan kirkoksi, katoliseksi kirkoksi. Suomen evankelis-luterilainen kirkko
1500-luvulla kuningas Kustaa Vaasa sekä Wittenbergissä opiskelleet teologit toteuttivat Suomessa reformaation (luterilaisten käyttämä nimitys on uskonpuhdistus). Lopullinen ero katolisesta kirkosta tapahtui Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1527, jossa määrättiin myös että suuri osa kirkon omaisuudesta piti luovuttaa kuninkaalle. Västeråsin ordinanti, korosti pappien ja maallikkojen yhdenvertaisuutta lain edessä ja rajoitti kirkollista tuomio-oikeutta. Päätettiin, että ”Jumalan sanaa on puhtaana saarnattava valtakunnassa”. Valtiopäivien jälkeen kuninkaalle siirrettiin vielä muun muassa oikeus valita piispat. Vuoden 1571 kirkkojärjestyksessä tehtiin ero maallisen ja hengellisen vallan välille, mutta ei määritelty miten kirkon keskushallinto pitäisi järjestää. Vuoden 1686 kirkkolain myötä kaikki valtakunnan asukkaat sidottiin luterilaiseen tunnustukseen, kirkon itsenäisyys lakkautettiin kokonaan ja kirkosta muodostettiin valtion laitos. Kreikan uskonnon historia
Välittömästi syntymänsä jälkeen kristinusko joutui vuorovaikutukseen kreikkalaisen kulttuurin kanssa. Tämä vaikutti syvällisesti molempiin osapuoliin. Kristinuskon ensimmäisenä levittäjänä kreikkalaisessa kulttuuripiirissä toimi apostoli Paavali, jonka kirjoittamiksi katsotut kirjeet muodostavat merkittävän osan Uudesta testamentista. Kristinusko voitti alaa useista syistä. Sen teologinen muoto vastasi pitkälti kreikkalaisessa filosofiassa vallalla olleita käsityksiä yhdestä jumaluudesta. Erityisesti jouduttuaan kosketuksiin uusplatonismin kanssa kristinusko sai muodon, joka oli pitkälti yhteensopiva tämän myöhäisantiikissa suositun filosofisen suuntauksen kanssa. Toisaalta kristinuskon tarjoama lupaus henkilökohtaisesta pelastuksesta kilpaili tehokkaasti kaikkien muiden mysteeriuskontojen kanssa. Ruotsin vallan aika Suomessa
Ruotsin vallan ajan alkuvaiheet liittyvät olennaisesti katolisen kirkon lähetystyöhön Suomessa. Pohjoinen Itämeren alue oli katolisen kirkon näkökulmasta pakanallista aluetta ja sen tavoitteena oli alueen käännyttäminen katolilaisuuteen. Käytännössä kirkon tavoitetta ajoivat alueen katolista uskoa tunnustaneet kuninkaat sekä ristiretkeläiset, jotka saivat kristinuskon nimissä valloittaa uusia alueita hallintaansa. Ristiretkiä Suomeen tekivät ainakin ruotsalaiset ja tanskalaiset, mahdollisesti myös saksalaiset ja norjalaiset. Myös ortodoksinen Novgorod kävi ajalle tyypillistä sotaretkin käytyä sotaa Suomen heimoja vastaan. Hämäläiset, tai yleisemmin länsisuomalaiset, olivat käyneet vähintään vuodesta 1042 lähes jatkuvasti sotaa Novgorodia ja Karjalan alueen itämerensuomalaisia kansoja, kuten vatjalaisia ja inkeroisia, vastaan. Nämä konfliktit vaikuttivat osaltaan ruotsalaisten mahdollisuuksiin valloittaa alueita Suomesta. Helvetti kristinuskossa
Kristinuskon valtasuuntaus valitsi vaihtoehdoista piinahelvetin, vaikka se perustui vain kouralliseen Uuden testamentin tekstejä. Näistä tärkeimmät maininnat löytyvät Matteuksen evankeliumista ja Johanneksen ilmestyksestä. Kilpailevana vaihtoehtona olisi voinut olla Paavalin kirjeiden ja Johanneksen evankeliumin näkemys kadotettujen tuhoutumisesta. Kristikunnan alun teologiassa keskusteltiin mahdollisesta syntisten sielujen olemattomiin häviämisestä eli tyhjiinraukeamisesta sekä kaikkien mahdollisuudesta pelastua. Nämä näkökulmat hävisivät ja viimeistään keskiajan kynnyksellä piinahelvetistä tuli ainoa mahdollinen tulkinta. Tasavalta
Tämä muuttui Augsburgin sopimukseen (1555) kuuluneen "cuius regio, eius religio" -säädöksen jälkeen. Tämä latinankielinen lause tarkoittaa suoraan käännettynä "kenen (on) maa, hänen (on) uskonto". Tämä Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa pätenyt sopimus vaikutti moniin Saksan kaupunkivaltioihin ja määräsi kansalaiset noudattamaan hallitsijansa uskontoa, minkä tahansa kristinuskon muodon hän valitsikaan. Kalvinismi ei kuitenkaan tullut kyseeseen, sillä sen kielsi samainen sopimus. Ranskan kuningas lopetti Nantesin ediktissä (1598) säädetyn suvaitsevaisuuden ei-katolisia uskontoja kohtaan Fontainebleaun ediktillä (1685). Yhdysvalloissa ja Espanjassa monarkit loivat kukin omanlaisensa version kristinuskosta, joten valistuksen alkaessa Euroopassa ja sen siirtomaissa ei ollut yhtään absolutistista monarkiaa, joka olisi suvainnut mitään muuta kuin virallista valtionuskontoa. Uskonpuhdistus
Uskonpuhdistuksen kantavia ajatuksia oli Raamattu ylimpänä kristillisenä opinkappaleena. Siksi raamatunkäännösten tekeminen kansankielelle oli tärkeää. Suomessa työstä vastasi Agricola, jonka käännöstyö loi perustan suomen kirjakielelle. Kristinusko
Kristinuskon keskeinen hahmo on Jeesus, joka evankeliumien mukaan eli Israelin alueella ensimmäisen vuosisadan alussa. Kristinuskon leviäminen käynnistyi pian evankeliumeissa esitetyn Jeesuksen ristiinnaulitsemisen jälkeen noin vuonna 30–33. Ajanlaskun alun ensimmäisellä vuosisadalla kristinuskoa levittivät erityisesti Paavali Tarsoslainen ja muut niin sanotut apostolit eli lähettiläät. Raamatun mukaan kristittyjä kutsuttiin ensimmäisen kerran sillä nimellä Antiokian kaupungissa, johon he olivat paenneet ja asettuneet asumaan varhaisten vainojen jälkeen. Suomi
Rautakauden loppua kutsutaan Suomessa ristiretkiajaksi. Se alkaa noin vuonna 1025 tai 1050 ja päättyy Länsi-Suomessa noin 1150 tai 1200 ja Savo-Karjalassa noin 1300-luvulla. Ristiretkiaika oli katolisen kirkon voimakkaan levittäytymisen aikaan. Itämeren etelä-, itä-, ja koillisrannikot olivat vielä 1100-luvun alussa pakanallisia, mutta jo sata vuotta myöhemmin kristinuskosta oli tullut vallitseva uskonto alueiden kansojen joutuessa ulkopuolisten valloittajien alaisuuteen. Pelotuksen uskonto
Voipio selittää kirjoittamisensa vaikuttimensa kokemuksen siitä, että kristinusko synnyttää ihmisissä vaikeaa elämän- ja kuolemanpelkoa. Epäusko on Suomessa lisääntynyt ”valistuneissa piireissä”, mutta esimerkiksi ”raamattukritiikin tulokset eivät ole ylettyneet laajojen kansalaiskerrosten tietouteen”. Aikaisemmin uskontoa suojeltiin sensuurilla ja uskontorikoslaeilla, nykyisin papisto pitää otteessaan lastenkasvatusta. Suomessa luterilainen kirkko on yhä valtiokirkko, joka on sekä laillisten että käytännöllisten etuoikeuksiensa ansiosta vaikutusvaltainen poliittinen ja kulttuurinen tekijä. Lukuisat kirkot muistuttavat siitä kuinka pyhäköt on kautta historian rakennettu orja- ja pakkotyönä. Kirkosta eroaminen Suomessa
Suomen kuuluessa Ruotsiin oli maassa voimassa uskontopakko 1634 alkaen. Kaikkien oli kuuluttava luterilaiseen kirkkoon tai lähdettävä maasta. Poikkeuksena Karjalan ortodokseilla oli rajoitettu uskonnonvapaus, vaikkakin aluetta kohtasi luterilaistaminen ja ortodoksien joukkopako 1600-luvulla. Anglikaaniseen tai reformoituun kirkkoon kuuluminen oli mahdollista ulkomaalaisille 1741 alkaen. Maahanmuuttajat saivat harjoittaa muitakin kristillisiä uskontoja vuodesta 1781; vapaus koski Ruotsiin muuttaneita ja heidän jälkeläisiään. Evankelis-luterilaisesta kirkosta eroaminen tai vaihtaminen toiseen uskontoon ei ollut mahdollista. Kristinuskon historia Suomessa
Karjalaiset liittyivät Novgorodin alaisuuteen ja omaksuivat ortodoksisen uskon. Tämäkin muutos tapahtui hitaasti ja asteittain, ja Karjalassa onkin säilynyt paljon esikristillistä mytologiaa ja perinteitä. Kirkkohistoria (Eusebios)
Kirkkohistoria (; tai "Historia ecclesiae") on Eusebios Kesarealaisen kirjoittama kirkkohistoriaa käsittelevä teos. Se esittää kristillisen kirkon historian ensimmäiseltä vuosisadalta, jolloin kristinusko syntyi, 300-luvun alkupuolelle saakka, jolloin siitä tuli Rooman valtionuskonto. Teos on kirkon varhaishistorian päälähde. Suomenusko
Liike korostaa esikristillisen ajan suomalaisten uskontoperinteiden ja suomalaisen kansanuskon olevan lähteinä sanomalleen. Esikristillisistä perinteistä Suomen alueella on olemassa hyvin vähän historiallista tietoa. Jatkuvuutta toiminnassaan korostava Taivaannaula pitääkin toimintansa pohjana esikristillisten lähteiden sijaan suomalais-karjalaista kansanuskoa ja kansankulttuuria, joka on joissain muodossa jatkunut lähes nykyaikaan saakka. Jotkut vanhat muinaisuskon käsitykset esimerkiksi kuolemasta säilyivät pitkään kansanuskossa kristillisten käsitysten rinnalla, Itä-Suomessa ja Karjalassa vielä 1900-luvun alkuvuosille saakka. Liike pyrkiikin hyödyntämään perinteitä ja mytologiaa nykyaikaisessa uskonharjoituksessa ja yhdistämään vanhaa ja uutta kulttuuria, ei ennallistamaan muinaisuskoa. Uskonto Euroopassa
Uskonto Euroopassa on eurooppalaisten alkuperäisuskontojen väistymisen jälkeen ollut keskeisesti kristillistä. Nykyisin Euroopassa on niin kristittyjä, uskonnottomia kuin muidenkin uskontojen kannattajia. Siirtolaisuuden myötä etenkin muslimien määrä Euroopassa on kasvanut. Uskonto Suomessa
Vuoden 2016 lopussa 72,0 % suomalaisista kuului Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon. Toiseksi suurin kirkkokunta on ortodoksinen kirkko, johon kuuluvia on 1,1 prosenttia. Suomen perustuslaissa luterilaisella kirkolla on erityisasema, ja sitä koskee erityinen kirkkolaki. Myös ortodoksisesta kirkosta on olemassa erityislaki Kristinuskon historia Suomessa
Kristillisyys ei täysin sulkenut tai pyyhkinyt pakanuutta pois. Läpi keskiajan Sisä-Suomessa, pitkälle uudelle ajalle Itä- ja Pohjois-Suomessa, ja 1900-luvulle ja jopa näihin päiviin asti Karjalassa säilyi kristillisyyden rinnalla runsaasti pakanallisia uskomuksia, riittejä, loitsuja ja myyttejä. Kristinuskon historia
Menestyksekkäin kristinuskon pääsuuntaus oli "hellenistikristillisyys"( Helleenit eli kreikkalainen pakanauskonto), josta voidaan katsoa nykyisen kristikunnan periytyneen. Menestyksen avain oli matala kynnys kääntymiseen, sillä se ei juurikaan edellyttänyt juutalaisten säädösten noudattamista vaan kaikki aikaisemmat palvontamuodot saivat vain " kristillisen nimityksen". Kristinuskon historia Suomessa
1600-luku oli Ruotsissa ja Suomessa puhdasoppisen luterilaisuuden aikakautta. Kirkon johdolle oli tärkeätä pysyä erossa katolisuudesta ja muista vääristä opeista. Turun piispaksi nimettiin 1627 ruotsalainen Isak Rothovius. Häntä oli edeltänyt Eerik Eerikinpoika Sorolainen, jota Kustaa II Aadolf epäili myönteiseksi katolisuutta kohtaan. Siksi Turkuun tuli ruotsalainen piispa, mihin vaikutti myös osaltaan Suomen papiston vaatimaton opillinen taso. Rothoviuksen jälkeen piispana oli ruotsalainen aina vuoteen 1718 saakka. Vaikka Rothovius olikin ruotsalainen, hän pyrki edistämään Suomen kirkkoa. Hän muun muassa kiirehti Sorolaisen aloittaman koko Raamatun suomentamistyötä. "Biblia" ilmestyi lopulta 1642. Kreikan uskonnon historia
Kreikassa ennen kristinuskoa vallinnut uskonto koostui useista toistensa kanssa rinnan eläneistä kulteista, joiden alkuperä ja historia vaihtelivat. Uskonto oli luonteeltaan yhteisöllinen: jumalten palvonta oli kaupunkivaltion tehtävänä. Yksilöllisempää uskonelämää tarjosivat mysteerikultit, joista kuuluisin oli Eleusiin mysteerikultti. Vaikka mytologia onkin säilynyt varsin hyvin, on hankala saada kuvaa tavallisen kansan uskomuksista, jotka näyttävät eronneen tuntuvasti sivistyneistön kehittyneemmistä uskonnollisista rakenteista. Suomen esihistoria
Viimeinen rautakauden jakso Suomessa on ristiretkiaika (noin 1025/1050–1250/1300). Ristiretkiaika oli Itämeren piirissä väkivaltaista aikaa, ja Suomen alueen heimot sotivat taajaan Novgorodin, tanskalaisten, ruotsalaisten ja muiden alueen Suomensukuisten heimojen kanssa. Ruotsalaiset tekivät Suomeen ensimmäisen, toisen ja kolmannen ristiretken varsinaissuomalaisia, hämäläisiä ja karjalaisia vastaan joiden seurauksena Suomi vähitellen päätyi osaksi katolista kristikuntaa sekä Ruotsin orastavaa valtakuntaa, kun taas osia Itä-ja Pohjois-Suomesta päätyi osaksi ortodoksista kristikuntaa ja Novgorodin valtakuntaa. Vaikka siteet molempiin valtakuntiin olivat löyhät ja niiden valta ulottui pääasiassa linnoihin ja niiden ympäristöön, voidaan jo todeta kristinuskon voimistuvan vaikutuksen alkaneen. Kun molemmat valtakunnat kykenivät takaamaan riittävän kaupparauhan, liitettiin Suomi eurooppalaiseen kauppaverkostoon. Kun vielä kirkollinen järjestäytyminen sai vankemman jalansijan, saattoi kristillinen lähetystyö tuottaa pysyvää tulosta. Uuspakanuus
Suomessa valtauskontona oli ennen kristinuskon tuloa paikkakunnittain erilaisia piirteitä omannut suomalainen muinaisusko. Paikallinen muinaisusko oli monijumalisuutta, johon kuului oma tarustonsa. Usko siirtyi perimätiedon ja riittien välityksellä sukupolvelta toiselle. Muinaissuomalaiset uskoivat haltijoihin sekä useisiin jumaliin, joista merkittävimpiä olivat Ukko ylijumala, Ahti, Tapio ja Ilmarinen. Kristinuskon tultua Suomeen vanhat suomalaiset pakanalliset uskomukset säilyivät pitkään kristinuskon rinnalla paikoin 1900-luvulle saakka. Kristinuskon historia Suomessa
On esitetty, että Ahvenanmaan alue, Vakka-Suomi ja Satakunta olisivat olleet poliittisessa yhteydessä joko liiton tai riippuvuuden kautta Ruotsiin, mikä edesauttoi läntisen kristinuskon siirtymistä Suomeen. Arkeologisia todisteita ovat muun muassa erilaiset hautalöydöt, joiden perusteella näillä alueilla olisi alettu käyttää kristillistä (esineetöntä) hautaustapaa noin 1000-luvulla. Samaten tunnetaan mahdollisesti vuoden 1120 tietämiltä peräisin oleva ns. Firenzen muistiinpano, jossa Viroksi ja Lounais-Suomeksi tulkitut alueet ("Hestia" ja "Findia") on merkitty Ruotsin maakunniksi. Hestia ja Findia on myös selitetty Ruotsin Gästriklandiksi ja Finnvedeniksi. Uskonto Suomessa
Rekisteröidyistä uskonnollisista yhdyskunnista on säädetty uskonnonvapauslaissa. Uskonnonvapauslaissa on säännökset yhdyskunnan perustamisesta, rekisteröinnistä ja yhdyskuntajärjestyksestä Rekisteröidyn uskonnollisen yhdyskunnan jäsenyys on Suomessa väestötieto ja se merkitään väestötietojärjestelmään. Uskonnollisia yhdyskuntia on virallisesti noin 50. Käytännössä kuitenkin esimerkiksi suomenkieliset baptistit ja ruotsinkieliset baptistit ovat muodollisesti omia yhteisöjään. Myös ortodoksiset Moskovan patriarkaatin alaiset pyhän Nikolauksen ja Pokrovan seurakunnat toimivat omina uskonnollisina yhdyskuntinaan. Suurimmat kristilliset yhdyskunnat ovat Suomen vapaakirkko ja katolinen kirkko Suomessa. Helluntailiike on toiminut yhdistyksinä, mutta on nyt siirtymässä yhdyskunnaksi. Jos siirtymä etenee loppuun, tulee Suomen helluntaikirkosta ehdottomasti suurin yhdyskunta. Suomalainen muinaisusko
Suomalainen muinaisusko tarkoittaa ennen kristinuskon valtakautta Suomen seudulla harjoitettuja uskonnollisia tapoja ja uskomuksia. Suomalaista muinaisuskoa luonnehtivat muun muassa polyteismi eli monijumalisuus, vainajien palvonta sekä tietäjälaitos. Muinaisusko ei ollut Suomessa yhtenäistä tai muuttumatonta, vaan tavat ja uskomukset vaihtelivat eri aikoina ja eri alueilla. Kreikan uskonnon historia
Kreikkalainen Bysantin keisarikunta kukistui lopullisesti, kun Mehmed II Valloittaja valloitti Konstantinopolin vuonna 1453. Tämän jälkeen kreikkalaisuus ja ortodoksisuus samaistuivat, sillä tärkeimpänä kreikkalaisia turkkilaisista erottaneena tekijänä toimi uskonto. Islamiin kääntyminen merkitsi samalla turkkilaisen identiteetin omaksumista, mikäli kääntyminen ei ollut pelkästään näennäistä. Kreikan vapautuminen 1800-luvun alussa tapahtui ortodoksisen kirkon tuella ja ortodoksisuus sai virallisen aseman maan valtionuskontona. Samalla Kreikan ortodoksinen kirkko irtautui Konstantinopolin ekumeenisesta patriarkaatista. Athos-vuoren luostari sai puoli-itsenäisen aseman Kreikan sisällä ja säilyi patriarkaatin alaisena. Vuoden 1913 Balkanin sodan seurauksena Kreikkaan liitetyillä alueilla patriarkaatti säilytti myös nimellisen valta-aseman. Vuonna 1928 patriarkaatti myönsi Kreikan kirkolle "huolenpito-oikeuden" näihin hiippakuntiin ja Kreikan kirkko lupasi, että Konstantinopoli saa vahvistaa hiippakuntia johtavien piispojen vaalit. Toinen ristiretki Suomeen
Ruotsin kuningas Eerik Pyhä oli mahdollisesti tehnyt myöhemmin laaditun "Pyhän Eerikin legendan" mukaan niin sanotun ensimmäisen ristiretken Lounais-Suomeen 1150-luvulla. Kronikan ja muiden tarunomaisten lähteiden mukaan englantilainen piispa Henrik käännytti tässä yhteydessä väestöä Varsinais-Suomen ja Satakunnan alueella. Kirkollisen organisaation vakiinnuttaminen todennäköisesti on aiheuttanut suomalaisissa samanlaisia vastareaktioita kuin Baltiassa, tai kuten esimerkiksi Lalli-taru tai Hämeen kapina kertovat. On kuitenkin todennäköistä, että läntisen tai itäisen kristinuskon vaikutus oli levinnyt Suomeen jo aiemmin esihistoriallisella ajalla. Tästä on saatu viitteitä esimerkiksi arkeologisissa kaivauksissa tehdyistä hautalöydöistä. Uskonnoton tapakulttuuri Suomessa
Vanhemmat saattavat haluta lapselle nimen, joka ei viittaa kristinuskoon. Alkuperäinen suomalainen nimiperinne katkesi kristinuskon valtakaudella. Omakielisiä etunimiä alettiin ottaa uudestaan käyttöön 1800-luvulta alkaen. Kristillisten nimien taustalla on usein pakanallinen historia. Monilla nimillä on myös useita eri kantamuotoja. Suomi
Vuoden 2017 lopussa 70,9 prosenttia kansasta kuului evankelis-luterilaiseen kirkkoon. Toiseksi suurin kirkkokunta on ortodoksinen kirkko, johon kuuluvia on 1,1 prosenttia. Suomen perustuslaissa luterilaisella kirkolla on erityisasema ja myös ortodoksisesta kirkosta on olemassa erityislaki ja niillä on eräissä suhteissa valtionuskontoon verrattava asema, mutta uskonnonvapaus on turvattu lailla. Vuoden 2017 lopussa uskontokuntiin kuulumattomia oli 26,3 prosenttia. Egyptin muslimivalloitus
Hieman ennen muslimien valloitusta Egypti oli kristinuskoista aluetta. 300- ja 300-luvut tunnettiin Egyptin kristinuskon kulta-aikana ja muinaisen Egyptin uskonto oli väistynyt sen tieltä. Samalla katosivat myös monet muinaiseen Egyptiin liitetyt perinteet. Esimerkiksi viimeinen tunnettu hieroglyfi tehtiin vuonna 394. Egypti oli osa Rooman valtakuntaa ja sittemmin osa Itä-Roomaa eli Bysantin valtakuntaa, jonka aikana Egyptiä vaivasivat useat katastrofit. Vuonna 541 puhjennut kulkutauti jätti jälkeensä arvioiden mukaan vain noin 3 miljoonaa hengissä säilynyttä egyptiläistä ja monet alueet autioituivat. Egyptiä hävittivät myös Rooman–Persian sodat, jonka aikana persialaiset hyökkäsivät aina Egyptiin saakka valloittaen koko alueen ja perääntyen vasta vuonna 629. Egyptiä vaivasivat myös uskonnolliset kiistat monofysitistisen koptilaisen kirkon ja valtakunnan virallisesti tukeman khalkedonialaisen kristinuskon välillä. Kiista aiheutti loven persialaisten vetäydyttyä palanneen bysanttilaisen valtakoneiston ja paikallisten koptien välille. Kristinuskon historia
Kristinusko ei ollut ensimmäisten vuosisatojen ainoa uskonto – vaikka olikin 200-luvulta eteenpäin selkeästi Rooman suosituin – joka etsi ja löysi käännynnäisiä. Nykyään tutkijat ovat kiinnittäneet entistä enemmän huomiota erilaisiin mysteeriuskontoihin tai mysteerikultteihin, joita syntyi erityisesti Rooman tasavallan viimeisenä vuosisatana ja jotka kasvoivat voimakkaasti Rooman keisarivallan aikana. Rooman elämänmenon ollessa levotonta ja sisällissotien riehuessa rauhattomat ihmiset etsivät turvaa erilaisista mysteeriuskonnoista. Roomalaiset kirjoittajat, kuten Livius, kirjoittavat, että Roomaan tuotiin "ulkomaisia jumalia" Rooman valtakunnan vaikeina aikoina. Roomalaisia kääntyi myös juutalaisuuteen, joka harrasti joissain tapauksissa myös lähetystyötä. Uusi testamentti puhuu uskovista, jotka olivat todennäköisesti kääntyneet pakanuudesta ensin juutalaisuuteen, eivätkä todennäköisesti olleet ympärileikkauttaneet itseään. Filon Aleksandrialainen kirjoitti, että juutalaisten tehtävä on ottaa käännynnäiset hyvin vastaan. Dominikaaninen tasavalta
Espanjalaisilla on ollut suurin vaikutus kieleen ja paljoon muuhunkin. Roomalaiskatolisuus on vallitseva uskonto, vähemmistössä on jonkin verran anglikaaneja ja juutalaisia. Myös espanjalaisperäinen macho-kulttuuri on maassa läsnä. Uskonnoton tapakulttuuri
Kristillinen kirkko on historiansa aikana ottanut omaan haltuunsa yhteisöllisiä juhlia, joiden historia edeltää kristinuskoa. Kristinuskon levitessä Euroopassa lähetystyöntekijöitä kehotettiin sulauttamaan kristittyjä tapoja pakanallisiin juhliin niiden kieltämisen sijasta, joten joulu, juhannus ja pyhäinpäivä sijoitettiin samaan aikaan vanhojen juhlien kanssa. Afrikan perinteiset uskonnot
Kristinusko ja islam ovat 1800-luvulta alkaen osin syrjäyttäneet perinteiset uskonnot Afrikassa. Vielä vuonna 1900 Afrikassa oli alle 10 miljoonaa kristittyä, mutta vuonna 2010 jo 470 miljoonaa. Kristinusko ja islam ovat samalla muuttaneet afrikkalaisia uskontoja, mutta myös paikalliseen kristinuskoon ja islamiin on tullut synkretistisesti perinteisiä afrikkalaisia elementtejä. Eurooppalaiset siirtomaaherrat rohkaisivat 1800-luvulta alkaen sellaisia paikallisia rituaaleja, jotka tukivat siirtomaahallinnon alaisten paikallisten välikäsien auktoriteettia, ja he samalla kitkivät näkyvistä sellaisia rituaaleja, jotka haastoivat siirtomaavaltaa. Tämän seurauksena esimerkiksi kansanparantajat rajoittivat toimintansa vain hedelmällisyyteen, ja jotkin uskonnot alkoivat toimia salassa. Jotkin 2000-luvun afrikkalaiset kristilliset kirkot pitävät perinteisiä afrikkalaisia uskontoja "pahoina" ja pyrkivät ajamaan ne piiloon. Noitavainoja esiintyy ajoittain. Neitsyys
Ei tiedetä juuri mitään siitä, millainen seksuaalimoraali oli suomalaisten esivanhemmilla ennen kristinuskon vaikutusta. Viimeistään kristinuskon mukana vaatimus naimattoman naisen (paitsi lesken) neitsyydestä tuli kuitenkin voimakkaaksi, kuten muuallakin Euroopassa. Tytön oli vaikea päästä hyviin naimisiin, jos hänen arveltiin maanneen miehen kanssa. Pelotuksen uskonto
Voipio kirjoittaa kristinuskon ylläpitävän vaikutuspiirissään ”pinnallista sidonnaista ajatustapaa, jollainen on asiallisia perusteita vaativan ajattelun suoranainen vastakohta. Lisäksi uskotellaan, että uskonto kaikkineen olisi jotakin erittäin syvällistä kun se operoi ns. perimmäisten kysymysten parissa (lue: perittyjen uskomusten parissa). On korkea aika vastustaa kaikin keinoin sitä ylivaltaa, mikä kristinuskon julistuksella on yhteiskunnan kasvatuksellisella alueella.” Voipion mukaan kristinusko tulee käsittää menneitten vähätietoisten aikojen tuotteeksi, joka elättää asiallista ajattelua murtavaa taikauskoa. Mithralaisuus
Mithralaisuuden katsotaan olleen yksi merkittävämpiä kristinuskon kilpailijoita Rooman valtakunnassa. Molemmat syntyivät suunnilleen samoihin aikoihin ja levisivät valtakunnallisiksi. Yhteisinä piirteinä oli kultin jäsenille suoritettu kaste ja pyhä ehtoollinen. Mithralaiset uskoivat sielun kuolemattomuuteen, viimeiseen tuomioon ja ylösnousemukseen. Mithralaisuuden yhteydessä palvottiin myös Voittamatonta aurinkoa (Sol Invictus), joka perinnetiedon mukaan oli myös Konstantinus Suuren suojelusjumala ennen hänen kääntymistään kristityksi. Suomen ortodoksinen kirkko
Stolbovan rauhassa Karjala joutui Ruotsin vallan alle, mutta sen väestölle taattiin oikeus ortodoksisen uskonnon harjoittamiseen. Kuitenkin pian luterilainen puhdasoppisuus nousi valtakunnassa vallalle ja väestöä ryhdyttiin käännyttämään luterilaisuuteen. Valtiovallan määräyksestä ortodoksisen väestön oli osallistuttava luterilaisiin jumalanpalveluksiin ja ortodoksipappien sallittiin toimivan vain venäjänkielisen väestön keskuudessa. Inkerinmaan valvojana toiminut Johannes Gezelius nuoremman mielestä ortodoksisuus oli ”melkein pimeyden ja perkeleen, turkin ja pakanain uskoon verrattava”. Saamelainen muinaisusko
Saamelainen muinaisusko tarkoittaa saamelaisten uskonnollisia tapoja ja uskomuksia, joita harjoitettiin ennen kristinuskon valtakautta. Muinaisusko ei ollut yhtenäinen uskonto, vaan siihen kuului erilaisia saamelaiseen kulttuuriin liittyviä piirteitä. Perinteinen maailmankuva perustui ihmisen ja luonnon väliseen suhteeseen. Ihmisen ja eläinkunnan välinen raja on ollut niin häilyvä, että erilaiset eläintransformaatiot ovat olleet yleisiä. Kreikkalaiset
Antiikin Kreikan uskonto oli polyteistinen. Tärkeimpiä jumalia olivat olympolaiset jumalat, joista pääjumalan asemassa oli Zeus. Vaikka tämä uskonto sinänsä on kauan sitten hävinnyt, se on jättänyt jälkeensä rikkaan jumalais­taruston, jolla myöhempinäkin aikoina on ollut suuri vaikutus kuvataiteisiin ja kirjallisuuteen. Fidžiläiset
1800-luvulla fidžiläiset kääntyivät kristinuskoon. Ennen kristinuskoa harjoitettiin luonnonuskontoa johon kuului ihmisten uhraaminen. Ihmisiä haudattiin elävältä päälliköiden talojen perustuksiin. Kannibalismia harjoitettiin syömällä voitettujen vihollisten ruumita. Seru Epenisa Cakobau, sotapäällikkö joka yhdisti eri heimot ja kääntyi kristinuskoon, kielsi kannibalismin ja paljolti muutkin alkuperäisuskonnon rituaalit 1854. Euroopan historia
Jo 300-luvulla kristinuskosta tuli Rooman valtakunnan valtionuskonto. Keskiajalla se levisi vähitellen myös Euroopan keski- ja pohjois­osiin, jotka eivät olleet kuuluneet valta­kuntaan. Antiikin Kreikan kulttuuri
Kreikkalainen uskonto koostui useista toistensa kanssa rinnan eläneistä kulteista, uskomuksista ja toimituksista, joiden alkuperä ja historia vaihtelivat. Kreikkalaisessa uskonnossa ei ollut kyse pelkästä kreikkalaisesta mytologiasta ja sen jumaluuksista; siihen liittyy erilaisia kansanuskomuksia, kulttitoimituksia ja arkisia rituaaleja, sekä mysteeriuskontoja. Kreikkalainen uskonto oli luonteeltaan yhteisöllinen: jumalten palvonta oli kaupunkivaltion tehtävänä. Mysteerikultit, joista kuuluisin oli Eleusiin mysteerikultti, tarjosivat yksilöllisempää uskonelämää. Dievturība
Dievturība luotiin vuosina 1923–1924. Se levisi lähinnä älymystön keskuudessa ja sen tarkoituksena oli uudistaa perinteistä uskoa kristinuskoa edeltäneeltä ajalta. Uskonnollisina teksteinä käytettiin lähinnä kansanperinteestä kertoneita dainoja, joihin liitettiin myös kristinuskoon kuuluvia tapoja. Uskonnon luominen liittyi mielipiteisiin siitä, että Latvian valtauskonto eli luterilaisuus oli perustavanlaatuisesti ulkomainen ja siten vieras latvialaisille. Maailmansotia edeltäneenä aikana liikkeen johtohahmoja olivat Ernests Brastiņš ja Arvēds Brastiņš. Koska uskonnon seuraajat olivat lähinnä älymystöä, sen ympärille muodostui myös paljon kansanperinnettä selittävää kirjallisuutta. Toisen maailmansodan aikana Neuvostoliitto karkotti Siperiaan suurimman osan liikkeen johtohahmoista. Se säilyi neuvostoajan yli länteen paenneiden keskuudessa ja se herätettiin uudelleen henkiin Latvian itsenäistyttyä vuonna 1991. Kaarle Suuri
Kaarle havaitsi myös uskonnon ja valtion välisen yhteistyön hyödyllisyyden ja osasi käyttää sitäkin valtakuntansa hyväksi, kunnioittaen kuitenkin uskonnon periaatteita. Kaarlen hallintotapaan sopi kristinuskon vaatimus, jonka mukaan yksilön oli oltava kuuliainen esivallalle. Murrosvaihe, jossa Eurooppa siirtyi pakanuudesta kristinuskoon oli todella tärkeä tekijä Kaarlen menestykselle ja valtakunnan kasvulle. Hänen oli miekan avulla voitettava pakanakansat ja käännytettävä ne kristityiksi. Tämä oli myös paavin tavoite, jolloin Kaarle sai toimilleen runsaasti hyväksyntää. Jos Euroopassa frankkien naapurikansat olisivat jo olleet kristittyjä, olisi Kaarle joutunut ristiriitaan kirkon kanssa ja joutunut keksimään toimilleen muita oikeutuksia kuin käännyttämisen. Mithralaisuus
Mithralaisuuden ja kristinuskon lisäksi myös näitä vanhempi Eleusiin mysteerit oli suosittu uskonto roomalaisten parissa. Kristinusko syrjäytti muut uskonnot 300-luvulla, kun Rooman keisari Konstantinus Suuri kääntyi kristityksi ja myöhemmin Theodosiuksen vainot lopettivat muut uskonnot. Puhdasoppisuuden aika Suomessa
Puhdasoppisuuden aika tarkoittaa Suomen historiassa aikakautta, jonka uskonnollista elämää leimasi tiukka evankelis-luterilainen puhdasoppisuus eli ortodoksia. Puhdasoppisuus muotoutui 1500-luvun jälkipuoliskolta lähtien ja kasvoi huippuunsa 1600-luvulla. Puhdasoppisuuteen liittyi entistä tiukempi väestön uskonnollinen ja moraalinen yhdenmukaistaminen ja kurinpito sekä kansanuskon vastainen toiminta. 1700-luvun kuluessa puhdasoppisuuden vaikutus kirkossa alkoi hitaasti lieventyä valistusaatteiden vaikutuksesta. Kristinuskon historia Suomessa
Ranskan valistuksen radikaalein suunta levisi Suomeen 1850-luvun puolivälin jälkeen. Esimerkiksi monet Helsingin yliopiston Wiipurilaisen Osakunnan jäsenet omaksuivat ”vapaamielisyyden”. Kirkko joutui Suomessa puolustuskannalle, ja sen hallintoa alettiin uudistaa. Vuosien 1865–1870 aikana kirkosta kehittyi oma valtiosta erillinen organisaatio. Eri lait ja asetukset siirsivät paikallishallinnon ja koulutuksen pois kirkollisilta viranomaisilta. Kirkosta tuli valtiosta erillinen toimija, joka kirkkolain mukaan päättää asioistaan itsenäisesti. Vuoden 1870 kirkkolaki perusti muun muassa kirkolliskokouksen, joka kokoontui kymmenen vuoden välein tarkistamaan kirkkolakia. Liberaalit uskoivat jäävänsä voitolle, kun yli puolet kirkolliskokoukseen jäsenistä oli maallikkoja. He olivat kuitenkin pääosin herätysliikkeiden jäseniä. Mykeneläinen uskonto
Mykeneläinen uskonto eli Kreikassa pronssikaudella vallinneen mykeneläisen kulttuurin (noin 1600–1100 eaa.) uskonto oli monijumalinen uskonto, joka sai vaikutteita minolaisesta uskonnosta ja vaikutti edelleen antiikin kreikkalaiseen uskontoon. Tieto sen jumalista ja kulttikäytännöistä on peräisin pääasiassa arkeologisista löydöistä sekä löydetyistä lineaari-B-kirjoituksista. Kirkosta eroaminen Suomessa
Kirkosta eroaminen kokonaan tuli Suomessa mahdolliseksi 1923, kun uskonnonvapauslaki astui voimaan. Innokkaimmin uutta lakia olivat puoltaneet keskusta ja vasemmisto sekä eräät kokoomuslaiset papit. Jo samana vuonna koettiin eropiikki lähinnä vasemmistolaisimman työväen ja sivistyneistön keskuudessa. Kristinuskon historia
Jeesus ja hänen ensimmäiset seuraajansa olivat juutalaisia tai juutalaisia proselyyttejä. Hänen opetuksensa perustuivat heprealaiseen raamattuun Tanakhiin, ja joskus hän viittasi myös muihin juutalaisuuden vanhoihin kirjoituksiin. Kristinusko jatkoi juutalaisten pyhien kirjoitusten käyttöä – Tanakhista tuli Raamatun Vanha testamentti – ja hyväksyi sellaisia perustavanlaatuisia juutalaisia opetuksia kuin monoteismi, oppi yhdestä jumalasta ("YHWH", Jahve) ja tulevan messiaan ("moshiach", kreikan "khristos", Kristus) odotus. Uuden testamentin mukaan juutalaisuuden johtohahmot näkivät kuitenkin Jeesuksen opetukset epäyhteensopivina juutalaisuuden kanssa, vaikka Rooman valtakunnan aikainen juutalaisuus itsekin oli hyvin hajanaista. Kristinuskon historia Suomessa
Suomen luterilaisen kirkolla oli keisari Aleksanteri I:n varsin luottamuksellinen suhde, koska piispat suostuivat keisarin ylivaltaan. Vaikka keisari olikin ortodoksi, hän oli Suomessa luterilaisen kirkon päämies. Kristinusko
Kristinuskon juuret ovat juutalaisuudessa, sillä Jeesus oli juutalainen ja suurin osa ensimmäisistä kristityistä olivat juutalaisia. Raamatun Vanha testamentti tulee Tanakista, juutalaisuuden ohjeellisesta tekstikokoelmasta. Suurin osa Uuden testamentin kirjoittajista olivat myös juutalaisia, jotka elivät tunnustaen ja levittäen kristinuskoa. Muita kansallisuuksia ensimmäisten kristittyjen joukossa oli ainakin samarialaiset ja antiikin roomalaiset. Minolainen uskonto
Minolainen uskonto eli Kreetalla pronssikaudella vallinneen minolaisen kulttuurin uskonto oli monijumalinen uskonto, jolla on paljon yhtymäkohtia muinaisen Lähi-idän uskontoihin. Esihistoriallisena uskontona sen mahdollisten kulttikäytäntöjen ja mytologian tutkimus perustuu pääasiassa arkeologisiin löytöihin, mukaan lukien minolaisen ajan taide (muun muassa kulttikuvat, votiivilahjat, sinettisormukset, korut, freskot ja sarkofagit). Myös lineaari B -teksteistä on ollut jonkin verran apua tutkimukselle. Monet minolaisen kulttuurin tavat ja uskonnolliset piirteet siirtyivät edelleen mykeneläiseen ja antiikin kreikkalaiseen uskontoon. Suomen historia
Suomen keskiajan katsottiin pitkään alkaneen 1150-luvulle ajoitetun myyttisen ensimmäisen ristiretken myötä. Retki ja siihen liittyneiden kuningas Eerikin ja piispa Henrikin olemassaolo on sittemmin kyseenalaistettu. Selkeää arkeologista muutosta ei Suomessa voida ajoittaa vielä 1100-luvun puoliväliin. Näkyvä muutos tapahtuu kuitenkin 1200-luvulla, jolloin katolinen kirkko levittäytyi Suomeen. Tämän seurauksena Etelä-Suomi tuli osaksi läntistä kristikuntaa ja Rooman paavin valtapiiriä suuren osan Karjalasta päätyessä idän kirkon valtapiiriin. Neuvostoliitto
Neuvostoliitossa uskontokuntien kannattajamääriä ei tilastoitu, mutta ylivoimaisesti suurin uskonto oli ortodoksinen kirkko. Suurin osa isovenäläisistä oli ortodokseja, mutta aivan maan länsiosissa asui myös katolisia, etenkin Liettuassa ja Ukrainassa. Toiseksi suurin uskontokunta oli islam, jonka kannattajia oli varsinkin Turkestanin alueen neuvostotasavalloissa, Kaukasiassa ja myös Tatarstanin autonomisessa tasavallassa. Neuvostoliiton alueella oli myös muihin kristillisiin kirkkoihin kuuluvia henkilöitä kuten luterilaisia, joita oli lähinnä Virossa ja Latviassa sekä Suomen rajan lähellä Inkerinmaalla. Kristinuskon historia Suomessa
Katolista uskoa levitettiin Suomeen myös väkivalloin samoin kuin Baltiaan. Suomeen kohdistuneille ristiretkille lähdettiin ainakin Ruotsin eri alueilta ja Tanskasta. Tanska teki Suomeen ristiretket vuosina 1191 ja 1202 ja Norjan kuninkaalle Paavi Gregorius IX antoi puolestaan kirjeessään 6. heinäkuuta 1241 luvan vaihtaa Pyhään maahan tehtävä ristiretki "maasi naapuruudessa asuvia pakanoita vastaan". Myös saksalaiset ovat mahdollisesti tehneet väkivaltaista käännytystyötä Suomessa. Tämän puolesta puhuvat Jouko Vahtolan mukaan Neitsyt Marian kirkoiksi 1200-luvulla vihittyjen kirkkojen nimet sekä Hämeen kirkkoherrojen ja voutien saksalaisuus. Historialliset lähteet mainitsevat puolestaan ortodoksisen Novgorodin lähettäneen 500 munkkia levittämään uskoaan Venäjän pohjoisille äärille, mm. Karjalaan ja Suomeen. Kristinuskon historia
Vuoteen 600 mennessä kristinusko oli jo tullut valtauskonnoksi kaikkialla Välimeren alueella. Ensimmäisen vuosituhannen loppupuolella arabien valtakunnan levittämä islam syrjäytti kristinuskon valtauskontona lähes kaikkialta Lähi-idästä ja Pohjois-Afrikasta, joskin muun muassa Egyptissä ja Syyriassa vanhat kristilliset yhteisöt ovat säilyneet vähemmistöinä nykyaikaan saakka ja Etiopiassa pitkään valtaväestönäkin. Muslimit hallitsivat vuosisatojen ajan myös Espanjaa, mutta kristityt valloittivat sen takaisin vuoteen 1492 mennessä. Tällöin kristinusko oli valtauskontona koko Euroopassa, jonka keski- ja pohjoisosiinkin se oli jo levinnyt, mutta vähäisiä alueita lukuun ottamatta ei muissa maanosissa. Mutta pian sen jälkeen sitä alettiin nopeasti levittää varsinkin Amerikan manterelle. Kristittyjen vainot
Konstantinus Suuri lopulta antoi kristinuskolle tasavertaisen aseman 313, ja myöhemmin kristinuskoa alettiin myös poliittisista syistä suosia Rooman valtakunnan yhteisenä uskontona. Lopulta keisari Theodosius I:n aikana Kristinuskosta tuli valtionuskonto vuonna 380 ja keisari kielsi muiden uskontojen kuin kristinuskon harjoittamisen Rooman valtakunnassa 392. Saatuaan virallisen valtionuskonnon aseman kristityt aloittivat puolestaan vanhan pakanallisen kulttuurin ilmenemismuotojen hävittämisen eli vainoamisen. Turku 1400-luvulla
Turun markkinoista erityisen suosittuja olivat tammikuiset Heikin päivän messut. Vuonna 1531 Turun molemmat Heikin markkinat, 19. tammikuuta ja 18. kesäkuuta olivat hyvässä suosiossa ja julistettiin vapaiksi markkinoiksi. Turku oli Suomessa kristinuskon kiistaton keskus, jonka varaan koko maata vallitseva ja selkeästi organisoitu kirkko rakentui. Kirkon vakiintuminen ja lujittuminen tapahtui keskiajalla paljolti Pyhän Henrikin kultin ympärillä. Pyhän Henrikin kultin kansanomainen propagointi tapahtui juuri Heikin markkinoiden eli -messujen yhteydessä. Uskonpuhdistus
Koska nykyinen Suomi oli osa Ruotsin valtakuntaa, maan uskonpuhdistus vaikutti myös Suomessa. Suomen uskonpuhdistuksen tärkein henkilö oli Mikael Agricola. Hänen toimintansa Suomen kirkon uudistamiseksi oli maltillista, eikä vanhoja traditioita hylätty kovinkaan radikaalisti. Yleisesti Agricolan uudistukset olivatkin Olaus Petrin uudistuksia maltillisempia ja vanhaa traditiota kunnioittavampia. Kristinuskon historia Suomessa
Adam Bremeniläisen kirjoittamaa Hampurin-Bremenin arkkipiispojen kronikkaa noin vuodelta 1075 pidetään vanhimpana mahdollisena lähteenä kristillisen kirkon toiminnasta Suomessa. Siinä mainitaan Birkan piispa Hiltinus, joka olisi kronikkaan myöhemmin tehdyn lisäyksen mukaan ollut ”Itämeren saarten piispa”. Tämän on tulkittu merkinneen, että piispa Hiltinuksen tehtävänä oli myös vastata Itämeren itäpuolella asuvista kristityistä ja levittää kristinuskoa heidän pariinsa. Mitään konkreettisia todisteita Hiltinuksen toiminnasta tai ”Itämeren saarten” ulottumisesta Suomeen ei kuitenkaan ole. Uskonto Suomessa
Katolisen kirkon juuret Suomessa löytyvät keskiajalta, jolloin se oli vallitseva kristinuskon muoto. Uskonpuhdistuksen myötä se kuitenkin hävisi Suomen alueelta. 1700-1800-lukujen taitteessa katolisuus kuitenkin palasi alueelle, kun Ruotsin valtakunnassa annettiin suvaitsevaisuusjulistus ammattitaitoisten ulkomaalaisten saamiseksi maahan. Määrä pysyi kuitenkin hyvin marginaalisena. Ensimmäinen katolinen kirkko vihittiin Viipurissa 1799 ja toinen Helsinkiin vuonna 1860. Vuoden 1869 kirkkolain myötä tuli mahdolliseksi luterilaisten kääntyminen katolilaisuuteen. Vuonna 1920 muodostettiin Suomen apostolinen vikaarikunta, joka korotettiin hiippakunnaksi vuonna 1955. Kirkon jäsenmäärä on ollut pitkään vähäinen, mutta on viime vuosina kasvanut voimakkaasti. Kun jäsenmäärä oli vuonna 1960 2164 henkeä, oli se vuonna 2000 7227 henkeä ja vuonna 2015 13 069 1.1.2018 oli Helsingin katolisella hiippakunnalla 8 seurakuntaa ja niissä 14 949 jäsentä. Lisäksi Suomessa arvioidaan olevan tuhansia sellaisia maahanmuuttajataustaisia katolisia, jotka eivät ole rekisteröityneet jäseniksi. Katolinen kirkko Suomessa on varsin monietninen, sillä jäsenistä suomea puhuu 41% ja ruotsia 5% jäsenistöstä, kun taas muiden kielien puhujien osuus on 54%. Jämsä
Häme liitettiin katoliseen Suomeen 1200-luvun puolivälissä. Ennen sitä alueella olivat lähetystyötä tehneet novgorodilaiset bysantinuskoiset ja itäinen Häme oli osittain heidän kastamaansa. Suomi oli kahden uskonnon välimaastossa. Aikakausi oli sotaista, koska uskontoraja oli myös hansakaupan alkuajan välialuetta. Kansantarinoiden mukaan novgorodilaisten ja karjalaisten taistelut suomalaisia vastaan ulottuivat myös Jämsän seudulle. Linnasenvuori oli perimätiedon mukaan moskovalaisten muinainen leiripaikka, mutta suomalaiset estivät valloittajaa leiriytymästä sinne. Tarinoiden mukaan suomalaiset joukot löivät moskoviitit (heidän mukanaan karjalaisia ja novgorodilaisia) niin kutsutulla Veriniityllä, joka sijainnee Linnasenmäen länsirinteen kupeessa. Kristittyjen vainot
Kristinusko sai alkunsa juutalaisuuden parista, ja Raamatun Uuden testamentin mukaan fariseukset, mukaan lukien Paavali Tarsoslainen ennen kristityksi kääntymistään, vainosivat varhaisia kristittyjä. Varhaiset kristityt julistivat Messiasta joka ei sopinut aikakauden odotuksiin. Kristityt uskoivat että Jeesus oli Jesajan kirjassa ja muissakin juutalaisten kirjoituksissa ennustettu Herran kärsivä palvelija, ja olivat toiveikkaita että heidän maanmiehensä hyväksyisivät uuden uskon ja näkemyksen uudesta Israelista. Huolimatta monista yksittäisistä kääntymyksistä kristinuskoon, voimakas vastustus oli havaittavissa heidän maanmiestensä keskuudessa. Uskontotiede
Muuten Suomessa uskontotieteen historia on kulkenut käsi kädessä kansallisten tieteiden, kansatieteen ja kansanrunouden tutkimuksen kanssa: uskontotiedettä harjoitettiin niiden piirissä, muttei omana tieteenalanaan. Samasta syystä varsinkin varhaisemmat uskonnon tutkijat tunnetaan paremmin jonkin muun tieteenalan edustajana. Varhaiseen suomalaiseen uskontontieteeseen lukeutuvat muun muassa Henrik Gabriel Porthanin ja Christfried Gananderin ("Mythologia Fennica", 1789) työt, jotka loivat pohjaa 1800-luvun suomalaiskansalliselle mytologiatutkimukselle, joka ilmenee Elias Lönnrotin kokoamassa "Kalevalassa" ja erityisesti Matthias Alexander Castrénin töissä. 1800- ja 1900-luvun vaihteessa folkloristisessa uskontotutkimuksessa vaikutti Kaarle Krohnin ns. suomalainen koulukunta, ja ruotsinkielisissä piireissä puolestaan sosiaaliantropologisesti suuntautunut Edvard Westermarckin koulukunta. Jälkimmäiseen kuului muun muassa Rafael Karsten, joka kirjoitti ensimmäisen suomenkielisen uskontotieteen menetelmäoppaan "Uskontotieteen perusteet" (1931). Katolisen kirkon historia
Uskonpuhdistus muutti syvästi Euroopan alueiden uskonnollista jakautumista. Ennen uskonpuhdistusta Euroopan kristilliset alueet olivat jakautuneet joko katolisuuteen tai ortodoksisuuteen. Käytännössä katolisuus oli vallitsevassa asemassa kaikkialla Länsi- ja Keski-Euroopassa. Uskonpuhdistuksen jälkeen tilanne oli muuttunut huomattavasti. Ruotsin valtakunta ja muut Pohjoismaat olivat hylänneet katolisuuden ja siirtyneet lähes täysin luterilaisuuteen. Kustaa II Aadolfin aikakaudella Ruotsissa oli jopa säädetty kuolemantuomio kaikille maassa tavattaville katolisille papeille paavin lähettejä lukuun ottamatta. Saksalais-roomalaisen keisarikunnan osalta tilanne oli monimutkaisempi. Pohjoiset alueet ja Preussi olivat vahvasti luterilaisia, kun taas etelässä oli katolisten alueiden lisäksi myös kalvinistisia seutuja. Puola ja Itävalta säilyivät pääosin katolisina alueina, kun taas Böömi, Määri ja Unkarin kuningaskunta kääntyivät pääosin luterilaisuuteen. Etelä-Euroopassa ja varsinkin Italiassa katolisuus pysyi vankassa asemassa. Sveitsistä taas tuli reformoidun kirkon kannatusalue. Uskonpuhdistuksen loppuvaiheissa protestantismi saavutti myös Ranskan, missä protestantteja oli arvioiden mukaan parhaimmillaan noin kymmenen prosenttia väestöstä. Tosin seuraavina vuosikymmeninä katolinen vastauskonpuhdistus palautti kirkolle sen jo menettämiä alueita. Hindulaisuus
Hindulaisuus on Intiasta peräisin oleva hyvin moninainen ryhmä uskontoja ja suuntauksia. Hindulaisuutta pidetään maailman vanhimpana yhä elossa olevana uskontona. Hindulaisuuteen sisältyy laaja kirjo erilaisia oppijärjestelmiä, suuntauksia ja filosofioita, jotka poikkeavat toisistaan merkittävästi noudattaen erilaisia rituaaleja ja kirjoituksia. Sen alkuperä on muinaisessa, vähintään 2000 vuotta eaa. kukoistaneessa veda-kulttuurissa. Hindulaisuus on maailman kolmanneksi laajin uskonto kristinuskon ja islamin jälkeen. Sillä on kannattajia 1,05 miljardia, joista suurin osa (noin 890 miljoonaa) asuu Intiassa. Suomessa kannattajia on noin 1500. Aasiassa kaikista uskontojen harjoittajista 21 prosenttia kuuluu hindulaisuuteen. Uskonpuhdistus Ruotsissa
Kustaa Vaasa oli johtanut kansallista kapinaa Tanskan Kristian II:sta vastaan. Kustaa nousi valtaan vuonna 1521 ja hänet valittiin kuninkaaksi vuonna 1523. Kuningas Kustaan tavoitteena oli itsenäinen Ruotsi ja vahva kruunu. Tämän saavuttamiseksi kirkon valtio valtiossa -asema oli tuhottava ja sen omaisuus oli takavarikoitava kruunulle. Kuninkaan tärkein neuvonantaja kirkkopolitiikan suhteen oli Strängnäsin arkkidiakoni Laurentius Andreæ, joka suunnitteli kirkon kansallistamisen. Andreæn mukaan kirkko oli uskovien yhteisö, joten sen omaisuus kuului kansalle, ja kuningas hallinnoi tätä omaisuutta. Ylin auktoriteetti oli Raamattu eikä kukaan ihminen. Mithralaisuus
Mithralaisuuden jumalolento oli Mithra, jonka palvontaan liittyi läheisesti härän tappoa esittävä temppelikuva. Mithralaisuus oli miehille suunnattu uskonto, joka oli suosittu erityisesti sotilaiden ja yläluokan keskuudessa. Kristinuskon nousun myötä mithralaisuus hävitettiin perusteellisesti 300-luvun lopulla, eivätkä nykypäivän tutkijat tunne tarkasti sen oppeja. Kristinuskon historia Suomessa
Puhdasoppisuuden aikaan yhdistetään usein noitavainot. Suomeen noitavainojen uusi aalto saapui 1660-luvulla, mutta vainot jäivät melko vähäisiksi. 1660-luvulta vuoteen 1683 Suomessa, pääosin ruotsinkielisillä alueilla mestattiin noin 40 noitaa. Noitausko ei saanut Suomessa varsinaisesti jalansijaa, sillä perinteisesti suomalaisessa muinaisuskossa tietäjät olivat miehiä. Suomalainen muinaisusko
Valtio kielsi muinaisuskon harjoittamisen 1600-luvulla, mutta Suomessa tiedettiin tai epäiltiin olevan vielä 1700-luvulla pyhiä lehtoja, joita kirkonmiehet ja viranomaiset pyrkivät hävittämään. Nykyisistä juhlapyhistä laskiainen, helasunnuntai, juhannus, pyhäinpäivä (kekri) ja joulu olivat alun perin suomalaiseen alkuperäisuskontoon kuuluneita juhlia. Kristinuskon historia Suomessa
Suomen ensimmäiset katoliset vaikutteet ovat verokirjojen kääreinä uusiokäytettyjen kirkollisten kirjoitusten perusteella olleet mahdollisesti Saksasta ja Englannista, myös joitain alkuperältään ranskalaisia tekstejä on säilynyt. Eräät Suomesta löytyneet 1000- ja 1200-luvuille ajoitetut kirkollisten tekstien katkelmat on kirjoitettu Kölnissä. Ruotsin nuori kehittymässä ollut kirkko oli vasta opiskelemassa kirkollisten tekstien tuottamista Suomen kääntyessä katoliseen uskoon, mikä osaltaan myös selittää englantilaisen, saksalaisen ja ranskalaisen kirjallisen materiaalin tarpeen tuoreessa hiippakunnassa. Suomalaisten muinaiset jumalat
Suomalaisten muinaiset jumalat vaihtelivat ajallisesti ja paikallisesti. Eri aikoina ja eri alueilla palveltiin eri jumaluuksia. Suomalaisessa muinaisuskossa jumalia tärkeämpiä oli tavallisille ihmisille monet suppeampien elämänpiirien hallitsijat, kuten esimerkiksi paikalliset metsän- ja vedenhaltijat. Kuitenkin esimerkiksi säiden haltijaksi mielletty Ukko tunnettiin luultavasti kaikkialla Suomessa ja Karjalassa, ja melko lailla vastaava hahmo tunnetaan niin skandinaaveilta, saamelaisilta kuin balteiltakin. Myös Ilmarista vastaava hahmo tunnetaan useilta suomensukuisilta kansoilta. Ennen kristinuskoa jumaluus ymmärrettiin kuitenkin eri tavoin kun nykyään. Tästä syystä niiden merkitystä suomalaisessa muinaisuskossa on paljolti ylikorostettu, sillä tarkastelun lähtökohtana on ollut jumalakeskeinen länsimais-kristillinen kulttuuri ja sen pohjalta kiinnostus on perinteisesti kohdistunut muinaissuomalaisten oletettuun polyteismiin ja epäjumaliin. Kristinusko
Kristinusko on suurin uskonto 2,039 miljardilla kannattajallaan. Kaksi seuraavaksi suurinta ovat islam 1,226 miljardilla ja hindulaisuus 828 miljoonalla. Kristinuskon historia Suomessa
Vuosina 1610-1617 käytiin Ruotsin ja Venäjän välillä Inkerin sota, jolloin Jakob De la Gardien johtama sotajoukko valtasi Käkisalmen ja sen ortodoksinen piispa Silvester joutui pakenemaan Venäjälle. Samalla ruotsalaisjoukot tuhosivat Valamon ja Konevitsan luostarit. Sodan päättäneessä Stolbovan rauhansopimuksessa vuonna 1617 taattiin Ruotsiin liitetyn alueen ortodoksiselle väestölle oikeus harjoittaa omaa uskontoaan. Kuitenkin käytännössä Ruotsin alaiset ortodoksit joutuivat vaikeaan asemaan. Ruotsin valtion tuella evankelis-luterilainen kirkko levitti luterilaisuutta Käkisalmen läänin alueelle pakkokäännyttämällä ortodokseja. Praasniekkojen viettäminen kiellettiin ja ortodoksien oli käytävä joka toinen sunnuntai kuuntelemassa luterilaista saarnaa. Tämän seurauksena kymmenet tuhannet ortodoksit pakenivat Venäjälle ja tilalle tuotiin väestöä Savosta, joka edesauttoi Pohjois-Karjalan, Karjalan kannaksen ja Inkerin luterilaistumista.