Milloin viimeiset sapelihammaskissat kuolivat sukupuuttoon?
Sapelihammaskissat
Tunnetuin laji on "Smilodon", joka oli leijonan kokoinen ja jonka hampaat olivat 20 cm pitkät. Se eli Pohjois- ja Etelä-Amerikassa ja hyökkäsi muun muassa villamammuttien poikasten kimppuun. "Smilodon fatalis" oli painavampi kuin suurin nykyinen kissaeläin, siperiantiikeri., mikä teki siitä yhden suurimmista koskaan eläneistä kissaeläimistä. Sapelihammaskissoja eli vielä 10 000 vuotta sitten, kunnes ne kuolivat sukupuuttoon pleistoseenin lopun joukkotuhossa.
Keski-Veiksel-kausi
Siperian jäätyneistä mammuteista ja muista eläimistä kolme on ajoitettu suunnilleen aikaan 
42 000–37 000 vuotta sitten, jolloin oli Karginskiyn lämpöhuippu. Nämä ovat Selerikan hevonen, Shandrinin mammutti ja Dima. Myös Berezovkan mamutti kuoli radiohiiliajoitusten mukaan noin 48 000–40 000 vuotta sitten. Onko tämä systeemaattinen ajoitusvirhe, kertooko se tuon ajan mammuttien suuremmasta kuolleisuudesta vai mammuttien suuremmasta määrästä silloin, ei osata sanoa. Miss Baker
Miss Baker kuoli lopulta 29. marraskuuta 1984 munuaisten vajaatoiminnan seurauksena. Se oli tuolloin 27-vuoden ikäisenä tiettävästi vanhin tunnettu saimiriapina. Miss Baker on haudattu U.S. Space & Rocket Center -museon sisäänkäynnin läheisyyteen, jossa sen hautakiven päältä löytyy usein vierailijoiden sinne jättämä banaani. Pleistoseenin lopun joukkotuho
Mammutti hävisi ensin etelästä, myöhemmin pohjoisesta. Euroopan viimeiset löydetyt mammutit elivät Virossa ja Venäjällä noin 10000 radiohiilivuotta sitten. Tällöin viime jääkausi oli juuri päättynyt. Mammutti sinnitteli vielä tämän jälkeenkin Pohjois-Siperiassa Wrangelin saarella. Mammuttia suosinut ruohopitoinen heinää ja marunaa kasvanut arotundra kuivine ilmastoineen hävisi viimeistään holoseenin alussa. Caddolaiset kielet
Caddolaiset kielet on kielikunta, johon kuuluu viisi Pohjois-Amerikan alkuperäiskansojen puhumaa kieltä. Caddolaisista kielistä yksi on kuollut ja neljä muuta ovat erittäin uhanalaisia. Caddoa puhuu äidinkielenään alle 25 ihmistä ja arikaraa, pawneeta ja wichitaa alle kymmenen. Kitsain kielen viimeinen äidinkielinen puhuja kuoli vuonna 1940. Aldabrankerttunen
Aldabrankerttunen ("Nesillas aldabrana") on kerttusten heimoon kuulunut, sukupuuttoon kuollut varpuslintu. Lajia tavattiin kotoperäisenä Aldabralla. Se löydettiin vuonna 1967 ja viimeinen havainto siitä tehtiin vuonna 1983. Lajia etsittiin saarelta vuosina 1986 ja 2003-2004, mutta etsinnät eivät tuottaneet tulosta. Havaijinhuitti
Havaijinhuitti ("Zapornia sandwichensis") oli Havaijin itäosien ylänkömetsien aukeiden paikkojen rantakanalaji, joka kuoli sukupuuttoon 1800-luvun lopulla. Vuonna 1864 kerättiin viimeinen yksilö museokappaleeksi, ja 1884 (tai 1893) se raportoitiin viimeisen kerran. Lajin tuhoksi koituivat saarelle irtipäästetyt vierasperäiset petonisäkkäät, etenkin mangustit. Johann Friedrich Gmelin kuvaili lajin holotyypin vuonna 1789. Sapelihammaskissat
Sapelihammaskissat tunnetaan vain fossiileista, sillä nykyään maapallolla ei elä yhtään sapelihampaista petonisäkästä. Tämä on poikkeuksellinen tilanne, sillä sapelihampaat olivat yleinen ominaisuus. Ne kehittyivät kenotsooisella maailmankaudella useita kertoja itsenäisesti petonisäkäsryhmille, jotka eivät olleet toisilleen läheistä sukua. Sapelihampaat ovatkin erinomainen esimerkki konvergenssista. Sapelihampaat olivat usein sivuiltaan litistyneet ja takareunastaan sahalaitaiset, mikä teki niistä tehokkaasti leikkaavat ja lävistävät. Sapelihampaiset kissaeläimet luokitellaan hampaan muodon mukaan puukkohampaisiin () ja sapelihampaisiin (). Panoplosaurus
Panoplosaurus (tarkoittaa ”täysin panssaroitua liskoa”) oli yksi viimeisimmistä nodosaureista ennen kuin ne kuolivat sukupuuttoon ja panssaroitujen dinosaurusten lokeron täyttivät nuijahäntäpanssariselät. Se oli yksi heimonsa parhaimmiten tunnetuista jäsenistä, siitä tunnetaan kaksi osittaista luurankoa ja kolme kalloa. Viime aikoihin asti sitä on pidetty "Edmontonian" lajina, mutta nykyään se luetaan omaan sukuunsa. Shy
Vuonna 2000 Mills palasi takaisin ja kaksi vuotta myöhemmin "Unfinished Business" -albumi julkaistiin. Kelly oli lähtenyt yhtyeestä, joten hänet korvasi Bob Richards. "Sunset and Vine" albumi vuonna 2005 toi yhtyeeseen toisen kitaristin Ian Richardsonin ja uuden kosketinsoittaja Joe Baskettsin. Mills jätti yhtyeen toisen kerran vuonna 2006, kun hän liittyi norjalaisen hard rock -yhtye TNTn riveihin. Kolmen vuoden päästä Shyn uudeksi laulajaksi oli valittu Lee Small. Viimeiseksi jäänyt studioalbumi "Shy" julkaistiin Escape Musicin kautta vuonna 2011. Steve Harris menehtyi aivokasvaimeen lokakuussa 2011. Yhtyeen mukaan Harris on korvaamaton, ja hänen tilalleen ei etsitä uutta kitaristia. Myös nykyinen kokoopano jäi yhtyeen viimeiseksi. Shy soitti viimeisen keikkansa lokakuussa 2014 Firefest -festivaaleilla, Englannissa. Keikalla esiintyi alkuperäinen laulaja Tony Mills. Jaavansarvikuono
Jaavansarvikuono on ilmeisesti maailman uhanalaisin suuri nisäkäs. Joidenkin tutkijoiden mielestä kanta on liian pieni voidakseen koskaan elpyä. Jaavansarvikuonoja esiintyy varmasti vain Ujung Kulonin kansallispuistossa Jaavan saarella Indonesiassa, missä sitä elää vielä 50–60 yksilöä. WWF:n mukaan viimeinen Cát Tiênin kansallispuistossa Vietnamissa elänyt sarvikuono kuoli salametsästäjän luoteihin huhtikuussa 2010. WWF syytti Vietnamin hallitusta huonosta suojelutyöstä. Samalla laji hävisi koko manner-Aasiasta. Diapsidit
Diapsidit (Diapsida) on sauropsidien ryhmä, jolle kehittyi kallon molemmille puolelle kaksi ohimoaukkoa. Ensimmäiset diapsidit kehittyivät noin 307 miljoonaa vuotta sitten Pennsylvania-kaudella. Diapsidit ovat monimuotoisin sauropsidiryhmä, johon kuuluvat esimerkiksi krokotiilieläimet, liskot, käärmeet, alkuliskot, kalaliskot, joutsenliskot, mosasaurit, lentoliskot, kilpikonnat ja linnut. Vaikka kilpikonnat luetaan perinteisesti anapsidien ryhmään (joiden kallosta puuttuu ohimoaukot), nykyään nekin luetaan kladistisesti diapsideihin, sillä ne ovat kehittyneet diapsideista, jotka menettivät ohimoaukkonsa. Kuit
Norsujen ohella kuit tulivat tunnetuksi hengellisistä ominaisuuksistaan, joita heihin liitettiin etenkin 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun herätysliikkeiden takia. Maailmanloppua ennustaneet herätysliikkeet vastustivat etenkin Ranskan kasvavan siirtomaavallan uhkaa. Silloisen maailman ennustettiin saavan loppunsa 23. maaliskuuta 1902, minkä jälkeen kuit nousisivat thaiden, laojen, vietnamilaisten ja ranskalaisten hallitsijoiksi. Tämän lisäksi ennustettiin soran muuttumista kullaksi, sekä puhvelien ja sikojen muuttumista ihmisiä syöviksi paholaisiksi. Kun maailmanloppua ei vielä vuonna 1902 saapunutkaan, kuiden herätysliikkeet sammuivat vähitellen ja niiden viimeiset rippeet lakkasivat Vietnamissa vuonna 1937. Necrolestes
Necrolestes (nimen merkitys: ”haudankaivaja”) on sukupuuttoon kuollut nisäkkässuku, jota tavattiin 16 miljoonaa vuotta sitten varhaisella mioseenilla. Sen on heimonsa Necrolestidae ainoa suku. "Necrolestes" on viimeinen tunnettu Dryolestidan jäsen. Pleistoseenin lopun joukkotuho
Amerikassa joukkotuho tapahtui aivan jääkauden lopuilla melko nopeasti, ehkä 500 vuodessa. Euroopassa joukkotuho alkoi hitaasti ja kiihtyi nopeaksi jääkauden lopulla. Euraasian mammutin häviäminen näyttää olleen asteittainen tapahtuma tuhansien vuosien kuluessa. Viimeiseksi mammutit hävisivät Itä-Siperiassa, jonne ihminen levittäytyi viimeiseksi. Wrangelinsaarelle jääneet kääpiömammutit metsästettiin sukupuuttoon noin 1 700 eaa. Yellowstonen eläimistö
Susia on esiintynyt Yellowstonen alueella ainakin tuhannen vuoden ajan. Puiston alkuperäiset sudet tapettiin kuitenkin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa osana puiston yrityksiä suojella hirvieläinkantaansa. Viimeinen luonnonvarainen susi ammuttiin vuonna 1926. Vastustuksesta huolimatta susikanta päätettiin 69 vuotta myöhemmin palauttaa kansallispuistoon, ja susia tuotiin vuonna 1995 Kanadasta. 
Susia on nykyään Yellowstonessa noin 300 yksilöä. Ne elävät useissa laumoissa ympäri puistoa; keskimäärin kymmenen sutta sisältäviä laumoja on laskettu ainakin 14 kappaletta. Sudet saalistavat muun muassa vapiteja, hirviä, peuroja ja lampaita. Muuttokyyhky
Vielä 1800-luvun alussa muuttokyyhky oli maailman yleisin lintulaji; tuolloin sen kannaksi arvioitiin vähintään 10 miljardia yksilöä, ja joka toinen pohjoisamerikkalainen lintu oli muuttokyyhky. Niitä alettiin käyttää halpana ruokana orjille ja köyhille, mikä johti suurimittaiseen metsästykseen. Vuosien 1800–1870 välillä muuttokyyhkykanta taantui hitaasti, mutta vuosina 1870–1890 kannassa tapahtui katastrofaalinen romahdus. 1890-luvulla yritettiin säätää metsästystä rajoittavia asetuksia, mutta se oli liian myöhäistä eikä laji kyennyt enää toipumaan. Viimeinen varma havainto luonnonvaraisesta muuttokyyhkystä tehtiin Ohiossa vuonna 1900 ja viimeinen vangittu yksilö, nimeltään "Martha", kuoli vuonna 1914 Cincinnatin eläintarhassa, jossa se oli elänyt viimeiset 14 vuotta. Sädekilli
Sädekilli ("Cyprinodon radiosus") on hammaskillien heimoon kuuluva kalalaji. Sitä esiintyy vain Owens Valleyssä läntisessä Kaliforniassa lähellä Kuolemanlaaksoa. Näitä Yhdysvaltain lounaisia aavikkoalueita on peittänyt aikanaan suuret järvet. Nykyään järvistä on jäljellä enää vain rippeitä. Niissä elää Cyprinodon-sukuun kuuluvia reliktikaloja. Sädekillin lisäksi näitä lajeja ovat Paholaiskilli ("Cyprinodon diabolis") ja Cyprinodon nevadensis. Kiharapyrstöt
Kaikki kiharapyrstölajit ovat kuolleet sukupuuttoon. Lajit elivät Havaijilla ja monet kuolivat sukupuuttoon viimeistään 1900-luvun alusa. Viimeisin elossa ollut laji kauainkiharapyrstö kuoli sukupuuttoon 1980-luvun lopussa. Lajit elivät metsissä ja niiden ravintoa olivat hyönteiset. Stomatosuchus
Koska eläimen ainoa tunnettu yksilö tuhoutui Munich Museumin mukana liittoutuneiden pommituksessa vuonna 1944, ei fossiileja voida tutkia nykyaikaisin menetelmin varmistamaan jos uskomukset sen elintavoista pitävät paikkansa. Samassa hyökkäyksessä katosivat myös dinosaurusten "Spinosaurus" ja "Carcharodontosaurus" alkuperäiset jäänteet. Spinosaurit
Spinosaurit ilmestyivät myöhäisjurakaudella noin 155 miljoonaa vuotta sitten. Heimon jäsenten fossiileja on löydetty Afrikasta, Euroopasta, Etelä-Amerikasta, Aasiasta, Australiasta ja mahdollisesti Pohjois-Amerikasta. Spinosaurit kuolivat sukupuuttoon 93 miljoonaa vuotta sitten, kun niiden asuttamat suot kuivuivat Maapallon merenpinnan laskemisen seurauksena. Saamelaiset
Tutkimuksen julkaisemisen jälkeen akkalansaame on jo sammunut, kun sen viimeinen puhuja kuoli vuonna 2003. Terapsidit
Terapsidit olivat hallitseva eläinryhmä permikauden keskivaiheelta kauden lopulle asti. Aluksi Dinocephalia-alalahkon terapsidit olivat hallitsevia, mutta ne hävisivät ennen kauden loppua noin 263 miljoonaa vuotta sitten. Dinocephalia-osalahkoon kuului useita suurikokoisia kasvin- ja lihansyöjiä, esimerkisi nykyisen Venäjän alueella elänyt Anteosauria-ryhmään kuulunut peto "Titanophoneus" ja nykyisen Etelä-Afrikan alueella elänyt heimoon Tapinocephalidae kuulunut kasvinsyöjä "Tapinocephalus". Hokkaidonsusi
Hokkaidonsusi kuoli sukupuuttoon 1800-luvun lopussa liiallisen metsästyksen ja elintilojen vähentymisen takia. Hokkaidonsuden lisäksi toinenkin Japanissa elänyt suden alalaji, honshunsusi ("Canis lupus hodophilax"), on hävinnyt. Synapsidit
Synapsidit (Synapsida) ovat maaselkärankaisia, joihin kuuluvat nykyiset nisäkkäät ja niiden sukupuuttoon kuolleet sukulaiset. Ensimmäiset synapsidit kehittyivät myöhäisellä kivihiilikaudella 320 miljoonaa vuotta sitten. Synapsidit kuuluvat vesikalvollisiin, ja ovat yksi niiden kahdesta päälinjasta. Toinen näistä kehityslinjoista on sauropsidit eli matelijat nykyisin biologien käyttämän systematiikan mukaan, jolloin myös linnut luetaan matelijoihin. Kissa
Nykypäivän kotikissojen ja villikissojen DNA:n erojen vertailun perusteella kissa kesytettiin joskus vuosien 8000–13 000 eaa. välillä eli pian sen jälkeen kun ihminen oppi viljelemään maata ja varastoimaan viljaa hedelmällisen puolikuun alueella Lähi-idässä. Sitä edeltäneillä metsästäjä-keräilijäyhteisöillä ei kissoille olisi ollut tarvetta. Kun kotihiiret ja muut tuhoeläimet kiinnostuivat ihmisen ruokavarastoista, jotkut maanviljelijät alkoivat pitää villikissoja hiirten torjujina. Garamban kansallispuisto
Garamban kansallispuisto oli pitkään maailman viimeinen elinkelpoinen leveähuulisarvikuonon alalajin zairenleveähuulisarvikuonon luonnollinen asuinalue. Garamba perustettiinkin aikanaan suojelemaan erityisesti leveähuulisarvikuonoa. Niiden määrä saatiinkin nostettua vuoden 1938 noin 200 yksilöstä vuoden 1960 yli tuhanteen yksilöön. Määrät alkoivat laskea kuitenkin 1960-luvulla Kongon kriisin takia. Sodat ja salametsästys ovat vähentäneet sarvikuonojen määrää radikaalisti, sillä IUCN:n mukaan vuonna 2010 puistossa saattoi olla enää neljä zairenleveähuulisarvikuonoa. Karjalan metsäsissit
Metsäsissien jouduttua alakynteen ylivoimaisia venäläisiä vastaan, kärsien kaiken lisäksi elintarvike-ja ammuspulasta, Karjalan Metsäsissijärjestön jäsenet ja johto sekä Karjalan Metsässissirykmentin rippeet vetäytyivät Suomen puolelle rajaa. Metsäsissien mukana siirtyi Suomeen tuhansia karjalaisia pakolaisia. Viimeisten metsäsissien, 267 miehen taisteluvahvuisen Vienan Rykmentin, taistelut päättyivät helmikuun lopulla 1922. Metsäsissijärjestö oli alussa täysin karjalainen, mutta loppupuolella metsäsissejä jo johti suomalainen jääkärimajuri Paavo Talvela. Sorkkaeläimet
Nykyiset sorkkaeläinalaluokat (sikaeläimet, kamelieläimet ja märehtijät) kehittyivät 10–15 miljoonassa vuodessa ensimmäisten sorkkaeläinten ilmestymisen jälkeen eli noin 46 mvs. Sikaeläinten kehityksen uskotaan alkaneen entelodonteista. Ensimmäiset siat kehittyivät ilmeisesti Aasiassa oligoseenikaudella noin 40 miljoonaa vuotta sitten. Sittemmin siat ovat siirtyneet muille vanhan mantereen osiin ja ensimmäiset pekarit kehittyivät. Varhaisimpia pekareita on löydetty ympäri Aasiaa, Afrikkaa ja Amerikkoja, mutta mioseenikaudelta lähtien pekareita löytyy vain Amerikkojen maakerrostumista. Kamelieläimet kehittyivät Pohjois-Amerikassa, josta osa siirtyi Beringinsalmen kautta Aasiaan, Eurooppaan ja Afrikkaan. Kamelieläimet asuttivat vielä plioseenikaudella Pohjois-Amerikan ja Euroopan mantereita, mutta pleistoseenikauteen mennessä ne hävisivät molemmista. Etelä-Amerikkaan ensimmäiset kamelieläimet ilmestyivät pleistoseenikaudella. Hammaslöytöjen perusteella märehtijöiden kantamuoto oli myöhäiseoseenikaudella elänyt nelivarpainen (surkastuneet viidennet olivat etujaloissa) "Hypertragulidae". Varhaisimmat sarvelliset sorkkaeläimet ilmestyivät varhaismioseenikaudella ja viimeistään mioseenin lopulla kaikki nykyisin elossa olevat sorkkaeläinheimot olivat olemassa. Sorkkaeläinten varhaista eroa toisistaan tukee vahvasti niiden ruoansulatusjärjestelmien luonne. Sioilla se on kaikkia muita yksinkertaisempi, kun märehtijöillä on hyvin monimutkainen ja pitkälle kehittynyt ruoansulatus. Nanotyrannus
Nanotyrannus (nimen merkitys: ”pieni tyranni”) on sukupuuttoon kuollut Tyrannosauridae-heimoon kuuluva lihansyöjädinosaurus, joka eli myöhäisliitukauden lopulla, noin 68–65 miljoonaa vuotta sitten. Sen nimesivät Williams ja Currie Bakker vuonna 1988. "Nanotyrannus" saattaa olla keskenkasvuinen "Tyrannosaurus rex", eikä siten oma lajinsa. Sen hampaat olivat kuitenkin erilaiset kuin "Tyrannosaurus rexillä." Pensasvilistäjä
Laji asui Uuden-Seelannin saarilla kolmena alalajina. Saarille vapautetut rotat, mustarotat, kissat ja näätäeläimet tuhosivat pääosan kannasta jo 1800-luvulla. Viimeiset yksilöt havaittiin Eteläsaarella 1972 ("X. l. longipes"), Pohjoissaarella 1949 ("X. l. stokesi") ja Stewart Islandilla 1965 ("variabilis"). Pieniä toiveita lajin säilymisestä edelleen on, sillä sen havaitseminen maastossa on vaikeaa. Luettelo Suomen nisäkkäistä
Tämä on luettelo nykyisen Suomen alueella tavatuista nisäkäslajeista. Lajit on ryhmitelty lahkoittain ja heimoittain. Myös alalajit on mainittu, jos niitä on tavattu useampi kuin yksi. Mukaan ei ole otettu esihistoriallisia eikä luovutettujen alueiden lajeja, eikä sellaisia tarhakarkulaisia, jotka eivät ole muodostaneet Suomeen pysyvää kantaa. Metsästyslain määrittelemistä riistaeläimistä rämemajava eli nutria ("Myocastor coypus"), pesukarhu eli supi ("Procyon lotor") ja japaninhirvi eli japaninpeura ("Cervus nippon") sekä rauhoittamattomista eläimistä villiintynyt kissa ("Felis catus") eivät sisälly tähän luetteloon. Soopelin ("Martes zibellina") arvellaan eläneen Suomessa vielä 1600-luvulla, mutta asiasta ei ole varmaa tietoa. Lajiston viimeisimmät tulokkaat ovat lampisiippa (2002), kääpiölepakko (2006) ja etelänlepakko (2008). Dorsetin kulttuuri
George Francis Lyonin ohjaama "HMS Griper" ankkuroi 1824 Hudsoninlahden luoteispuolelle Coats Islandin Cape Pembroken lähelle. Tavatut eskimot kertoivat valaanpyytäjille oudolla kielellä puhuvista paikallisista asukkaista Southamptonin saarilla. Eurooppalaisten tuomat taudit harvensivat "Sadlermiut"-kansaa nopeasti, ja 1896 oli jäljellä enää 70 tämän kansan edustajaa. Viimeiset kuolivat vuonna 1902 valaanpyyntialus "Active"n tuomaan epidemiaan. 1954–1955 paikalla käyneen tutkija Henry B. Collinsin mukaan Sadlermiutin ihmiset olivat Dorsetin kulttuurin viimeinen heimo. Jotkut geneettiset tutkimukset ovat myöhemmin tukeneet tätä. Norsulinnut
Norsulinnut, vanhoilta nimiltään elefanttilinnut, madagaskarinstrutsit tai jättiläisstrutsit, ("Aepyornithidae") on sukupuuttoon kuollut heimo strutsilintuihin kuuluneita lentokyvyttömiä lintulajeja. Heimoon kuului kaksi sukua, "Aepyornis" ja "Mullerornis". Ennen katoamistaan 1650-luvulla nämä linnut asuttivat Madagaskarin saarta. Veiksel-jääkausi
Veiksel-jääkauden eläimistöön Euroopassa kuuluivat muun muassa mammutti, villasarvikuono ja sapelihammaskissa. Monet jääkauden suuret eläimet alkoivat harvinaistua jääkauden edetessä, ja hävisivät lopullisesti jääkauden päättyessä noin 13 000 vuotta sitten. Syyksi on oletettu ihmisen harjoittamaa metsästystä ja jääkauden lopussa myös ilmastonmuutosta, joka muutti ilmaston ja kasvillisuuden esimerkiksi mammuteille epäsuotuisiksi. Viime jääkauden lopun ilmaston lämpeneminen kostutti arotundran alueen, mikä hapatti maaperän ja lienee harvinaistanut suurille kasvinsyöjille sopivia kasvilajeja. Toisaalta myös metsittyminen hävitti heinäkasveja. Ilmaston lämpeneminen edisti ihmisen elämistä ja levittäytymistä, jolloin suureläimet joutuivat aiempaa useampien metsästäjien saaliiksi. Maalaiskiaiset
Mantereelta maalaiskiaiset kuolivat sukupuuttoon viimeisen jääkauden lopussa, mutta viimeiset maalaiskiaiset elivät Haitin ja Kuuban saarilla vielä 1550-luvulla. Nimravidae
Nimravidit ilmestyivät varhaisella oligoseenilla noin 35 miljoonaa vuotta sitten, ja selviytyivät myöhäiselle mioseeni- ajalle 8 miljoonaa vuotta sitten. Niillä oli pitkät, matalat ruumiit ja pitkät hännät. Niiden huomiota herättävät yläkulmahampaat ("sapelit") olivat pidemmät kuin nykyisillä kissoilla, mutta eivät yhtä pitkät kuin aidoilla sapelihammaskissoilla, kun taas niiden alakulmahampaat olivat suhteellisesti pidemmät.Peigné "et al". (2003) tutkimuksen pohjalta, muokattu Averianov "et al". (2016) mukaan. Fontainebleaun metsä
Ennen siellä on ollut myös ilveksiä ja susia, jotka hävisivät sieltä 1800-luvulla. Mäyriä ja kettuja siellä on edelleen, samoin kuin myös metsäkauriita. Viimeinen saukko hävisi vuonna 1970. Pussieläimet
Useimmilla mantereilla istukalliset nisäkkäät olivat paljon menestyksekkäämpiä ja pussieläimet katosivat. Etelä-Amerikassa opossumit saivat kuitenkin vankan jalansijan ja tertiäärikaudella pussieläimistä kehittyi myös saalistajia, kuten esimerkiksi sapelihampainen "Thylacosmilus". Australiassa istukalliset nisäkkäät eivät menestyneet, vaan pussieläimet ja nokkaeläimet hallitsivat tertiäärikauden ajan. Australian istukalliset nisäkkäät ovat muuttaneet mantereelle myöhemmin. Tyrannosaurus rex
Tyrannosaurus oli liitukauden lopun Maastricht-vaiheella, 68-65 miljoonaa vuotta sitten elänyt teropodidinosaurus. Sen ainoa laji Tyrannosaurus rex (lat. ”tyranniliskojen kuningas”), lyhyesti T. rex tai puhekielessä T-Rex, on Tyrannosauridae-heimon suurin laji ja yksi suurimmista teropodeista. "Tyrannosaurus rex" oli myös yksi viimeisistä dinosauruksista (lintuja lukuun ottamatta), joka kuoli sukupuuttoon liitukauden joukkosukupuutossa 65 miljoonaa vuotta sitten. Konodontit
Konodontit ("Conodonta") ovat sukupuuttoon kuolleita, matomaisia leuattomia selkärankaisia, joiden hampaat olivat apatiittiset. Hampaita on löydetty melko paljon paleotsooisen kauden 250–500 miljoonaa vuotta vanhoista kivistä, mutta fossiloitunut konodontin ruumis löydettiin ensimmäisen kerran 1980-luvulla. Konodontit ja niiden sukulaiset elivät kambrikaudelta triaskauden loppuun. Sarvinaamat
Sarvinaamat ("Ceratopsia," myös sarvikuonodinosaurukset tai virheellisesti sarvikuonoliskot) on sukupuuttoon kuollut rajakalloisten (Marginocephalia) ryhmään kuuluva osalahko, johon kuului linnunlantioisia kasvinsyöjädinosauruksia. Ensimmäinen sarvinaama, "Yinlong downsi", kehittyi myöhäisjurakaudella noin 160 miljoonaa vuotta sitten, ja viimeiset sarvinaamat kuolivat sukupuuttoon liitukauden joukkotuhossa 65 miljoonaa vuotta sitten. Tunnetuin sarvinaama oli "Triceratops," joka myös oli "Tyrannosaurus rexin" ja "Brontosauruksen" ohella tunnetuimpia dinosauruksia. Suurin osa sarvekkaista dinosauruksista oli sarvinaamoja, joskin myös "Carnotauruksella" oli sarvet. Dinosaurukset
Lentokyvyttömät dinosaurukset kuolivat sukupuuttoon lyhyessä ajassa liitukauden lopulla noin 65,5 miljoonaa vuotta sitten. Samalla katosivat myös esimerkiksi lentoliskot ja joutsenliskot sekä yli puolet maapallon eläimistä. Teropodeista jurakaudella kehittyneistä linnuista osa selvisi joukkotuhosta, ja ne ovat ainoita nykyään eläviä dinosaurusten kladiin kuuluvia eliöitä. Große Wildnis
Yhtenä Euroopan viimeisistä erämaa-alueista Große Wildnissä tavattiin useita eläimiä ja kasveja, jotka hävisivät tai harventuivat muualta Euroopasta. Tavallisempiin ja myös muualla Euroopassa tavattuihin eläimiin lukeutuivat esimerkiksi metsäkauris, saksanhirvi, hirvi, villisika, susi, karhu, ilves ja ahma. Alue oli yksi viimeisistä visentin, villihevosen eurooppalaisen alalaji tarpaanin ja alkuhärän esiintymisalueista. Viimeiset maininnat alkuhäristä alueella ovat vuosilta 1518 ja 1520 ja ne katosivat todennäköisesti pian tämän jälkeen. Villihevonen katosi alueelta 1600-luvun aikana ja Große Wildnisin todennäköisesti viimeinen visentti ammuttiin vuonna 1755. Sivatherium
Sivatherium (nimen merkitys: ”Shivan peto”) on sukupuuttoon kuollut kirahvieläinsuku, jonka levinneisyysalue ulottui läpi Afrikan aina Intian niemimaalle. Laji "Sivatherium giganteum" on suurin tunnettu kirahvieläin, ja mahdolliseti kaikkien aikojen suurin märehtijä. Afroaasialainen laji "S. maurusium" luokiteltiin aiemmin omaan sukuunsa "Libytherium". "S. giganteumin" jäänteitä on löydetty Himalajan aluskukkuloilta, plioseenilta pleistoseenille. Esihistorialliset ihmisten tekemät kalliomaalaukset Saharan autiomaalta ja Intian keski- ja länsiosista viittavat siihen, että "S. maurusium" hävisi vasta 8 000 vuotta sitten. Clovis-kulttuuri
Noin 11 000 – 10 000 vuotta sitten tapahtuneet jääkauden päättymiseen liittyvät ilmastonmuutokset aiheuttivat todennäköisesti sen, että suurin osa Jääkauden aikaisista suurista eläinlajeista kuoli Amerikassa sukupuuttoon Clovis-kauden aikana. Lämmintä Alleröd-kautta seurannut kylmä ja kuiva Dryas-kausi koetteli koko mannerta. Muun muassa mammutti ja mastodontti hävisivät. Myös lentokyvyttömät petolinnut kuten strutsit katosivat. Samoin kävi hirviösusien, jättiläiskokoisten majavien, laiskiaisten, glyptodonttien ja sapelihammaskissojen. Madeirankaaliperhonen
Viimeinen varma havainto lajista on 1970-luvulta ja vuonna 2007 lajia tutkineet asiantuntijat katsoivat sen olevan järjestyksessään toinen Euroopasta täysin hävinnyt perhoslaji. Virallisesti laji on kuitenkin edelleen luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi. Sukupuuton syytä ei tunneta, mutta sellaisiksi on arveltu vieraslajina levinneen naurisperhosen mukana tullutta virustautia tai biologisessa torjunnassa käytetyn "Cotesia glomerata"-loispistiäisen tuomista saarelle. Pussimuurahaiskarhu
Pussimuurahaiskarhu eli numbatti ("Myrmecobius fasciatus") on pussipetojen lahkoon kuuluvan pussimuurahaiskarhujen heimon ("Myrmecobiidae") viimeinen elossa oleva edustaja. Aiemmin laajalle levinnyt pussimuurahaiskarhu on nykyään erittäin uhanalainen. Visentti
Visentin alkuperäinen laaja levinneisyysalue kutistui historiallisella ajalla nopeasti metsien häviämisen ja ihmisten levittäytymisen takia. 1800-luvulle tultaessa lajia eli enää kahdella alueella: Białowiezan metsässä Puolan ja Valko-Venäjän rajalla sekä Kaukasusvuorilla. Näiden alueiden populaatiot kuuluivat eri alalajeihin. Białowiezassa elänyt 700 yksilön suuruinen alamaanvisenttien ("Bison bonasus bonausus") kanta tuhoutui ensimmäisen maailmansodan aikana, viimeinen luonnonvarainen yksilö tapettiin sieltä vuonna 1919. Kaukasuksen alueella 1800-luvun puolivälissä käydyt sodat puolestaan olivat pienentäneet siellä eläneiden kaukasuksenvisenttien ("Bison bonasus caucasicus") kantaa. Niidenkin hävitys eteni nopeasti: 1800-luvun lopulla kaukasuksenvisenttien lukumääräksi arveltiin noin 2 000 ja vuonna 1917 noin 500 yksilöä – ja vuonna 1927 viimeinen yksilö kuoli, minkä jälkeen visenttejä ei enää elänyt luonnossa. Paratiisikaija
Paratiisikaija ("Psephotellus pulcherrimus") oli Australiassa elänyt paratiisikaijoihin kuulunut kaijalaji. Sen viimeinen elossaoleva yksilö nähtiin vuonna 1927 ja lajin on sittemmin tulkittu kuolleen sukupuuttoon. Kissa
Kissanpennun maitohampaat alkavat puhjeta kahden tai kolmen viikon iässä. Niitä puhkeaa kaiken kaikkiaan 26. Puolen vuoden iässä maitohampaat ovat korvautuneet pysyvillä hampailla, joita aikuisella kissalla on yhteensä 30. Kissalla on pienet etuhampaat, joiden molemmin puolin ovat pitkät ja terävät kulmahampaat. Yläleuassa on kolme välihammasta, joista etummaisin on surkastunut hyvin pieneksi. Alaleuassa välihampaita on kaksi. Ylä- ja alaleuassa on kummassakin yksi poskihammas eli molaari. Sapelibeisa
Palautusistutukset aloitettiin vuonna 1985 Bou Hedman kansallispuistossa Tunisiassa, josta sapelibeisat olivat hävinneet vasta vuonna 1935. Myöhemmin lajia istutettiin myös samassa maassa sijaitsevaan Sidi Touin kansallispuistoon, Marokon Souss Massan kansallispuistoon sekä Senegalissa sijaitseviin Guembeulin eläimistönsuojelualueelle ja Ferlon kansallispuistoon. Sapelibeisoja on istutettu myös Israeliin, joka ei ole lajin luontaista elinaluetta. Myös Sous Massan kansallispuisto saattaa olla alkuperäisen levinneisyyden ulkopuolella. Kissakettu
Kissaketun yksilömäärä on laskenut, mutta kanta on hiljalleen elpymässä, varsinkin alueensa keskiosissa. Laji katosi tyystin Kanadasta 1900-luvun alkupuolella, kun ihmiset erehtyivät luulemaan kissakettuja vihaamansa kojootin pennuiksi ja ampuivat lajin melkein sukupuuttoon. Laji hävisi myös Etelä-Dakotasta, mutta viime aikoina kettuja on muuttanut takaisin alueelle etelämmästä ja aloittanut lisääntymisen. Saattuetukialus
Lähes jokaisesta toisen maailmansodan laivatyypistä tai partioveneestä on olemassa yksi kappale museossa tai satamassa jossakin päin Yhdysvaltoja paitsi saattuetukialusta tai kevyttä lentotukialusta. Kummankaan luokan laivoista ei ole säilynyt yhtään kappaletta. Kaikki joko tuhoutuivat sodassa tai romutettiin sodanjälkeisinä vuosikymmeninä. Viimeinen saattuetukialus USS "Gilbert Islands" (CVE-107) romutettiin vuonna 1976. Kelmit
Peter Piskuilan (alias Matohäntä) on ainut kuolonsyöjä, jonka tiedetään olleen muussa tuvassa kuin Luihuisessa Tylypahka-aikoinaan. Valmistuttuaan Tylypahkasta Piskuilan liittyi Voldemortin seuraajiin, ja Voldemortin uhattua Piskuilanin henkeä hän alkoi vakoilla Feeniksin kiltaa, johon hän kuului. Kun Potterit saivat tietää Voldemortin kohteen olevan heidän poikansa Harry, Sirius ehdotti, että he käyttäisivät Piskuilania Salaisuudenhaltijana. Piskuilan kertoi salaisuuden Voldemortille, joka johti lopulta Jamesin ja Lilyn kuolemaan. Sirius päätti kostaa Piskuilanille, mutta Piskuilan syytti Siriusta julkisesti Pottereiden kuolemasta, ja lavasti oman kuolemansa, jossa kuoli 12 jästiä, ja jotta Piskulanin oletettaisiin kuolleen hän leikkasi sormensa irti, jolloin kaikki syy lankesi Siriuksen niskaan. Piskuilan piileksi seuraavat kaksitoista vuotta Weasleyn perheen lemmikkirotta Kutkana. Maskareenienkaija
Maskareenienkaija eli Réunionin saarella Madagaskarin itäpuolella, mahdollisesti myös Mauritiuksella. Se oli harvinainen jo 1700-luvun jälkipuolella, jolloin useita yksilöitä tuotiin Pariisiin. Viimeiset havainnot luonnossa eläneistä linnuista tehtiin 1770-luvulla. Vangitut linnut kuolivat Pariisissa, ja vain yksi lintu eli ainakin vielä 1834 Baijerin kuninkaan hovissa. Häviämisen syitä ei tunneta. Lajista on jäljellä vain kaksi huonokuntoista museonäytettä, toinen Pariisissa ja toinen Wienissä. John Gerrard Keulemansin maalaus on peräisin Walter Rothschildin teoksesta "Extinct Birds" vuodelta 1907. Balbaridae
Balbaridae on sukupuuttoon kuollut harvaetuhampaisten lahkoon kuuluva pussieläinheimo. Ne ilmestyivät myöhäisellä oligoseenilla ja hävisivät keskisellä-myöhäisellä mioseenilla. Heimo eli nykyisessä Australiassa. Thylacosmilus
Thylacosmilus oli noin 5–7 miljoonaa vuotta sitten elänyt leopardin kokoinen pussisapelihammaskissa. "Thylacosmilus" ilmestyi mioseenilla 5-7/8 miljoonaa vuotta sitten ja hävisi 2-3 miljoonaa vuotta sitten pleistoseenillä. "Thylacosmilusta" pidetään esimerkkinä konvergenttisestä evoluutiosta, sillä sille kehittyi hyvin samanlaisia piirteitä kuin sapelihammaskissoille näistä riippumatta. "Thylacosmilus" kuului Thylacosmilidae-heimoon. Phorusrhacos
Phorusrhacos oli kolme metriä korkea, lihaa syövien lintujen eli hirmulintujen ("Phorusrhacidae") heimoon kuulunut petolintu. Sen arvellaan saalistaneen Etelä-Amerikassa isoja kasvinsyöjiä, muun muassa "Toxodoneja" ja "Macrauchenioita", sekä syöneen raatoja. Peto katosi Etelä-Amerikasta "Smilodon"-sapelihammaskissan saavuttua Pohjois-Amerikasta ja alkaessa kilpailla sen kanssa ravinnosta kolmisen miljoonaa vuotta sitten. Lintu kuitenkin levittäytyi Pohjois-Amerikkaan Teksasin ja Floridan alueille, ja eräiden hyvin kiistanalaisten lähteiden mukaan katosi juuri ennen, kuin ihminen saapui mantereelle, siis noin 12 000 vuotta sitten. "Phorusrhacos" oli kaukaista sukua 50 miljoonaa vuotta aikaisemmin eläneille "Gastornis"- eli "Diatryma"-linnuille. Lintu lienee ollut yksi suurimpia petolintuja. Pussihukka
Viimeinen tunnettu pussihukka pyydystettiin elävänä vuonna 1933, ja se kuoli 1936 Hobartin eläintarhassa. Samana vuonna pussihukka rauhoitettiin Tasmaniassa. Vuonna 1966 Lounais-Tasmaniaan perustettiin 647 000 hehtaarin laajuinen luonnonsuojelualue, mihin oli osasyynä se, että alueella saattoi elää pussihukkia. Eläimestä ei ole kuitenkaan saatu varmoja havaintoja lukuisista tutkimuksista huolimatta. Australialainen eläintieteilijä David Fleay kertoi uskovansa, että hänen pyydyksessään oli yksi pussihukkayksilö vielä vuonna 1945, ja sen jälkeenkin on löydetty pussihukan jättämiksi epäiltyjä jalanjälkiä. Monet uskovat pussihukkia olevan yhä elossa, ja havaintoja väitetään tehdyn varsinkin Länsi- ja Lounais-Tasmanian vuoristoerämaissa. Valkobeisa
Valkobeisan levinneisyys oli suppea jo 1900-luvun alussa. Irakin viimeinen valkobeisa kuoli vuonna 1914. Vuoteen 1920 mennessä lajia tavattiin enää kahdella alueella. Toinen oli Saudi-Arabian pohjoisosissa elänyt eristäytynyt populaatio, joka hävisi 1950-luvulla. Suurempi eteläinen populaatio eli Rub’ al-Khalin aavikolla ja sen ympäristössä, sekä Keski- ja Etelä-Omanin tasangoilla. Niiden levinneisyys kuitenkin supistui jatkuvasti ja 1960-lukuun mennessä valkobeisoja tavattiin enää osassa Omanin etelä- ja keskiosia. Viimeiset eläimet tapettiin vuonna 1972 Jiddat al-Harasisissa. Sapelihammaskissat
Sapelihammaskissoja eli viimeksi jääkaudella. Tunnetuin sapelihammaskissasuku oli Amerikan melko raskas "Smilodon" joka eli 3 miljoonaa–10 000 vuotta sitten. Euroopassa ja Aasiassa eli samoihin aikoihin kevytrakenteinen "Homotherium". "Homotherium" pyydysti mammutin vasikoita. Pohjois-Amerikassa eli Homotherium serum, joka hävisi noin 12 000 vuotta sitten. Euroopan Homotherium latidens hävisi Euroopasta hieman aiemmin. Homotheriumin ja muiden sapelihammaskissojen katoaminen johtui niiden saaliseläinten häviämisestä. Tämä taas johtui useimmin ilmastonmuutoksesta ja jääkauden jälkeen ihmisen harrastamasta saaliseläinten metsästyksestä. Sapelihammaskissat olivat erikoistuneita tiettyihin saaliseläimiin, esimerkiksi "Homotherium" pieniin mammutteihin tai mastodontteihin. "Dinofelis" eli Euroopassa ja Afrikassa 5-1,2 miljoonaa vuotta sitten. Se tunnetaan myös "valesapelihammaskissana". Rodriguezindodo
Metsästys ja villiintyneiden kissojen saalistus romahduttivat lajin kannan, ja rodriguezindodo kuoli sukupuuttoon mahdollisesti jo 1730-luvulla, mutta viimeistään 1760-luvulla. Yhtään kokonaista yksilöä ei ole säilynyt, vain suuri joukko yksittäisiä luita on kerätty ja museoitu. Smilodon
"Smilodonit" elivät Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. "Smilodonien" nimi sapelihammaskissa juontuu niiden pitkistä, käyristä yläkulmahampaista. Täysikasvuinen "Smilodon" painoi 200 kiloa. Sillä oli lyhyt häntä, voimakkaat jalat ja suuri pää. Se pystyi avaamaan leukojaan 120 astetta ja sen sapelihampaat olivat 17 senttimetriä pitkät."Smilodonit" eivät olleet ainoita sapelihampaita, muita olivat muun muassa "Dinofelis" ja "Homotherium". "Dinofelis" ilmaantui jo ennen "Smilodoneja". "Homotheriumeja" ilmaantui maapallolle noin kolme miljoonaa vuotta sitten ja kuolivat sukupuuttoon 10 000 vuotta sitten, eli silloin kun jääkausi päättyi. Eläinkunta
Vaikka permikausi päättyikin suureen massasukupuuttoon, maaelämää hallitsivat vielä seuraavien aikakausien (trias-, jura-, ja liitukausi) aiempaa suurikokoisemmat liskot, dinosaurukset. Dinosaurusten valtakaudelle syntyivät myös ensimmäiset lentokykyiset dinosaurukset, joiden paleontologit uskovat olevan nykyisten lintujen esi-isiä. Jo tuohon aikaan niillä tiedetään olleen lämpöä eristävä sulkapeite ja ulkonäöllisestikin niiltä löytyy hyvin paljon yhteisiä piirteitä nykyisten lintujen kanssa. Liitukauden taittuessa tertiäärikauteen 65 miljoonaa vuotta sitten dinosaurukset (lintuja lukuun ottamatta) ja monet muutkin eläinlajit, muiden muassa simpukat, luukalat ja planktonlajit, kuolivat sukupuuttoon todennäköisesti asteroidin iskeydyttyä Maahan (katso liitukauden joukkosukupuutto). Kaikkea elämää se ei kuitenkaan tuhonnut, vaan useat arkosaurimatelijoiden ulkopuoliset matelijalajit sammakkojen ohella säilyivät. Tulevaisuuden kehityksen kannalta tärkein monilta osin säilynyt eläinryhmä oli kuitenkin nisäkkäät – siirryttiin matelijoiden valtakaudesta kohti nisäkkäiden valtakautta.Evoluutio Tertiäärikausi
Liitukauden vaihtuessa tertiääri­kaudeksi päättyi maapallon historian keskiaika, mesotsooinen maailmankausi ("sekundäärikausi"). Niihin aikoihin hirmuliskot, dinosaurukset, kuolivat sukupuuttoon ja nisäkkäät kehittyivät lukuisiksi eri kehityslinjoiksi, joista niistäkin monet ovat jo hävinneitä, kuten esimerkiksi lukuisat erityyppiset sapelihammaskissat. Pleistoseenin lopun joukkotuho
Joidenkin tutkijoiden mukaan mammutti olisi tavattu Pohjois-Aasiassa ja Alaskassa vielä pitkään holoseenilla. Joidenkin tietojen mukaan mamutti olisi elänyt Taimyrin niemimaalla vielä 7000 vuotta sitten, ja myskihärkäkin 3000 vuotta sitten. Beringinsalmen lähellä olevan Saint Paulin saaren mammutti hävisi noin 5600 vuotta sitten. Kasvillisuus ei muuttunut. Uuden tutkimuksen mukaan saaren makea vesi kävi vähiin kun ilmasto kuivui ja merenpinta nousi. Näin mammuteilta loppui juomavesi. Liitukauden joukkosukupuutto
Liitukauden joukkosukupuutto tapahtui Maapallolla 65,5 miljoonaa vuotta sitten. Silloin dinosaurukset ja monet maa- ja merieläimet kuolivat sukupuuttoon ja liitukuoriset eläimet katosivat. Tuho kosketti eniten suuria lajeja, pienet selvisivät paremmin hengissä. Kotilomaiset ammoniitit hävisivät meristä täysin. Pienet matelijat, nisäkkäät ja linnut selvisivät. Thylacosmilus
Noin 3 miljoonaa vuotta sitten elänyt "Thylacosmilus atrox" kehittyi ehkä hyvin samantapaisesta Argentiinan Chapadmalalan-kaudella 4–3,5 miljoonaa vuotta sitten eläneestä "Hyaenodonops chapalmalensis" -pussikissasta. Sen elinympäristö oli Etelä-Amerikan pampat. "Thylacosmilus" oli noin 1,5 metriä pitkä ja painoi noin 100 kiloa. Lajilla oli lyhyet jalat, ja se lienee pyydystänyt väijyksistä. Sen huomattavampia piirteitä ovat sen sapellihampaat, jotka olivat noin 15 sentin mittaiset. "Thylacosmiluksella" oli vahvat niska ja leukalihakset jotka auttoivat sapellihampaiden käytössä, tosin mittauksissa "Thylacosmiluksella" on todettu olleen verrattain vähäinen puruvoima leuoissaan. Hampaat kasvoivat koko sen elinajan, toisin kuin sapellihammaskissoilla. Thylacosmilus metsästi luultavasti Etelä-Amerikan megafaunaan kuuluvia lajeja, kuten esimerkiksi "Marauchenioita". "Thylacosmilus" hävisi, kun merestä kohoava Panamankannas yhdisti Amerikat, ja korvautui "Smilodonilla" ja muilla voimakkailla, kehittyneemmillä sapelihammakissoilla suuressa Amerikan eläimistövaelluksessa. Ankylosaurus
Ankylosaurus (nimen merkitys: ”panssarilisko”) on sukupuuttoon kuollut panssaroitu Ankylosauria-osalahkoon ja Ankylosauridae-heimoon kuuluva dinosaurussuku, joka eli myöhäisliitukauden lopulla 68-65 miljoonaa vuotta sitten. Suvusta on kuvattu vain yksi laji, Ankylosaurus magniventris. "Ankylosauruksen" fossiileita on löydetty Pohjois-Amerikan länsiosista Hell Creekin, Lancen ja Scollardin alueilta. Paleontologi Barnum Brown löysi ja nimesi "Ankylosauruksen" vuonna 1908. "Ankylosauruksen" lähisukulaisia olivat "Euoplocephalus", "Anodontosaurus" ja "Talarurus". "Ankylosaurus" oli yksi viimeisistä lintuihin kuulumattomista dinosauruksista "Tyrannosaurus rexin", "Triceratopsin", "Edmontosauruksen" ja "Alamosauruksen" ohella; se kuoli sukupuuttoon liitukauden joukkosukupuutossa 65 miljoonaa vuotta sitten. Samojedit
Samojedit on yhteisnimitys eräille Uralin itäpuolella eläville paimentolaiskansoille, jotka puhuvat samojedikieliä. Samojedikansoja ovat nenetsit eli jurakit, enetsit, nganasanit ja selkupit, joista selkupit ovat viimeisiä eteläsamojedeja. Matorit ja juratsit ovat kuolleet sukupuuttoon jo 1800-luvulla, viimeinen kamassi, joka puhui kamassien omaa kieltä, kuoli vuonna 1989. Samojedit mainittiin keskieurooppalaisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1600-luvun lopussa, mutta kiinalaisissa lähteissä hieman ennen ajanlaskumme alkua on maininta metsästäjäkansasta, jonka arvellaan edustaneen samojedeja. Pleistoseenin lopun joukkotuho
Jättiläismaalaiskiainen katosi Pohjois-Amerikasta noin 11 000 radiohiilivuotta sitten, mutta Ohiosta jo 11 400 radiohiilivuotta sitten eli 13 300 kalenterivuotta sitten. Coloradon laakion jättieläimet hävisivät noin 13 000 vuotta sitten 400 vuoden sisällä. Toinen tieto antaa suurimmalle häviämistapahtumalle jossa hävisi 15 suurta eläinsukua, iäksi 13 400–12 900 vuotta sitten, mikä on 11 500–11 000 radiohiilivuotta sitten. Kalifornian kääpiömammutti kuoli 11 030 radiohiilivuotta sitten. Sapelihammas
Seuraavaksi Sapelihammas jäi uudelleen perustetun Ase-X -ohjelman vangiksi ja hän sai jälleen kerran adamantium-luurangon. Sapelihammasta käytettiin ohjelman pääagenttina, jonka tehtävänä oli värvätä muut Ase-X:n jäsenet takaisin. Sapelihammas värväsi palkkasoturi Deadpoolin, mutta ei onnistunut värväämään entisiä tiimitovereitaan Maverickia ja Wraithia. Tämän jälkeen hänet lähetettiin avuksi Deadpoolin tehtävään tappaa muotoa muuttava mutantti Copycat, Deadpoolin entinen rakastaja. Deadpool ei suostunut tappoon, joten Sapelihammas teki sen hänen puolestaan. Takayasunkoira
Rodun sanotaan polveutuneen kainkoirasta ja koirantemppelin legendan mukaan "wado"-aikakaudella (708-718) Kai no Kunin alueelta (nykyisin Yamanashin prefektuuri) tuotiin Takahataan tiikeriraitainen koira, jonka tehtävä oli tappaa kyläläisiä häirinnyt kookas mäyrä. Takayasunkoira kuoli sukupuuttoon "showa"-kauden (1926-1989) alussa. Menestyneen kirjailijan Yukio Togawan teos "Takayasunkoiran tarina" kuvaa Chin-nimistä koiraa, joka oli viimeisin tunnettu rotunsa edustaja. Togawa tiesi kyseisen koiran opiskellessaan Yamagatan yliopistossa ja hänen mukaansa eläin kuoli loisperäiseen filariasis-tautiin. Se aiottiin täyttää, mutta koska täyttäminen epäonnistui, koirasta on enää jäljellä vain muutama valokuva. Maan historia
Permikaudella 280–245 miljoonaa vuotta sitten vallitsevia olivat havupuut. Matelijoiden luurangoissa oli jo samantapaisia piirteitä kuin nisäkkäillä. Permikauden päätti maailmanhistorian suurin joukkotuho.
Triaskaudella 245–200 miljoonaa vuotta sitten ilmestyivät nisäkkäät, sisiliskot, dinosaurukset, kilpikonnat ja krokotiilit. Dinosaurusten valtakausi kesti 160 miljoonaa vuotta. Nisäkkäät kehittyivät dinosauruksia muistuttaneista matelijoista, ja ne olivat aluksi pieniä yöeläimiä. Hatšepsut
Hatšepsutin kuoleman ajankohdasta ei ole tietoa. Egyptologi Zahi Hawassin vuonna 2006 tekemän muumiolöydön perusteella Hatšepsut olisi kuollut viisikymppisenä hampaan poistosta seuranneeseen märkäpaiseeseen. Hänellä oli monia vaivoja jo ennen kuolemaansa, kuten diabetes ja syöpä. Vatsassahautojat
Lajeista ensimmäinen löydettiin vuonna 1973. Vuonna 1979 sammakon tulevaisuuden uskottiin olevan turvattu suurten poikasmäärien takia, mutta jo myöhemmin samana vuonna täysikasvuiset yksilöt olivat kadonneet eikä yhtään yksilöä löydetty. Viimeinen tunnettu vatsassahautoja kuoli laboratoriossa vuonna 1983. Sammakkoeläimet
Biologit havahtuivat sammakkolajien nopeaan häviämiseen viimeistään 1970-luvun lopussa ja 1980-luvulla. 1973 oli löydetty mullistava uusi laji, vatsassahautojakonna ("Rheobatrachus silus"), jota tutkimalla uskottiin pääsevän lähemmäs mahahaavan hoitamista. Vatsassahautojakonna osasi kontrolloida vatsahappojaan ja juuri tätä taitoa haluttiin tutkia tarkemmin. Vuonna 1979 tutkijat uskoivat koko lajin tulevaisuuden olevan täysin turvattu suurien poikasmäärien takia, mutta jo myöhemmin samana vuonna lajin täysikasvuiset yksilöt olivat täysin kadonneet eikä tutkijaryhmien onnistunut löytää ainuttakaan yksilöä. Viimeinen tunnettu vatsassahautojakonna kuoli laboratoriossa 1983. Kissanmintut
Kissanmintut ("Nepeta") on kasvisuku huulikukkaiskasvien heimossa. Kissanminttulajeja tunnetaan yhteensä noin 250 ja niitä esiintyy alkuperäisenä Euraasiassa ja Afrikassa. Jotkin kissanmintut ovat tuoksultaan vastustamattomia kissoille.Aitokissanminttu on vanha rohdoskasvi ja muun muassa lajit mirrinminttu, kollinminttu sekä katinminttu ovat koristekasveina viljeltyjä. Aldabra
Aldabra on Seychelleihin kuuluva atolli Intian valtameressä. Sen eläimistö on ainutlaatuinen. Atollilla elää muun muassa maailman suurin jättiläiskilpikonnien ("Geochelone gigantea") populaatio, noin 152 000 yksilöä. Siellä elää myös Intian valtameren viimeinen lentokyvytön lintu, sepelmetsähuitti "Dryolimnas cuvieri", joita on jäljellä noin viisi tuhatta yksilöä. Caseasauria
Casesauria on sukupuuttoon kuollut synapsidiryhmä. Se on toinen synapsidien kahdesta pääkladista. Sen jäsenet elivät permikauden aikana. Kladiin kuuluu kaksi alaryhmää, lihansyöjiä/hyönteissyöjiä käsittävä Eothyrididae-heimo ja kasvinsyöjiä käsittävä Caseidae-heimo. Caseasaurit kukoistivat permikauden alussa, mutta hävisivät lopulta kilpailussa myöhemmin ilmestyneille terapsideille. Viimeiset caseasaurit hävisivät keskisellä permikaudella. Yksi myöhäisimpiä Caseasauriaan kuuluneita sukuja oli nykyisen Venäjän alueella elänyt "Ennatosaurus". Plioseeni
Plioseenilla eli sekä vanhempia kissamaisia eläimiä että uudentyyppisiä "Felinae"-heimon kissaeläimiä. "Hoplophoneinae"-heimon johdannainen sapelihampainen "Sansanosmilus" eli plioseenin alku- ja keskivaiheilla ja hävisi hieman enne kauden loppua. Toinen kissamaisten eläinten vanhempi haara, "Nimravinae"-alaheimon nimravidit ("Nimravides") elivät ainakin plioseenin keskivaiheille asti. Sapelihampaisten "Machairodontinae"-kissoista elivät plioseenin alkuvaiheella "Macharoidus", ja loppupuolella "Homotherium" sekä tunnetun "Smilodon"in edeltäjä "Megantereon". Alkeellinen "Felinae"-kissoja lähellä oleva kissa "Dinofelis" eli plioseenin alkupuolella. "Felinae"-kissa "Felis" ilmestyi plioseenin alussa, ja ilves ilmestyi plioseenin keskivaiheilla. Sapelihammaskissat
Sapelihampaisia muotoja on ollut kissaeläinten heimossa, Oligoseenikaudella eläneessä sukupuuttoon kuolleessa, mäyrää tai ahmaa muistuttavassa nimravidien heimossa ja pussieläimissä, joiden ainoa tunnettu sapelihampainen muoto on eteläamerikkalainen noin 8-5 miljoonaa vuotta sitten elänyt "Thylacosmilus", sekä sukupuuttoon kuolleissa kreodonteissa. Nimravidien viimeinen, melkoisesti tiikeriä muistuttava "'Barboufelis" hävisi 5 miljoonaa vuotta sitten Amerikasta. Tällöin ilmasto kuivui, ja sarvikuonot hävisivät Amerikasta, kuten myös monet mastodontitkin. Nykyisistä petoeläimistä puuleopardi on lähimpänä sapelihampaisuutta, sen kulmahampaat ovat kaikista petonisäkkäistä kaikkein pisimmät suhteessa kallon kokoon. Seychellienjättiläiskilpikonna
Seychellienjättiläiskilpikonnat asuttivat Seychellien kiviperäisiä saaria. Lajin kanta oli varsin yleinen ennen kuin sitä alettiin tappaa massoittain 1800-luvun keskivaiheilla. Nykyisin ainoat tunnetut yksilöt löytyvät vankeudesta. Juovakenguru
Juovakenguru ("Lagostrophus fasciatus") on pussieläin, joka elää nykyään kolmella Australian länsipuolella olevalla saarella. Se on ainoa "Lagostrophus"-suvun ja Sthenurinae-alaheimon vielä elossa oleva laji. Juovakenguru eli ennen myös Australian mantereella, mutta kuoli sieltä sukupuuttoon ilmeisesti vuonna 1963; viimeinen näköhavainto siitä tehtiin vuonna 1906. Mantereelta katoaminen johtui mahdollisesti elinalueen hävittämisestä, ruoan vähenemisestä sekä saalistajien lisääntymisestä. Nauhaparatiisiharakka
Nauhaparatiisiharakka on yksi viimeisimmistä omaksi lajikseen kuvatuista paratiisilinnuista. Ensimmäinen maininta linnusta on vuodelta 1936 kirjasta nimeltään "Papuan Wonderland". Selostus lajista oli kuitenkin lyhyt eikä lajia pidetty sen perusteella omanaan. Vuonna 1938 australialainen lintutieteilijä Fred Shaw Mayer lähetti kaksi koiraslinnun pyrstösulkaa British Museum of Natural Historyyn ja laji nimettiin hänen mukaansa vuonna 1939. Hirmulinnut
Hirmulinnut ("Phorusrhacidae") oli lintuihin kuulunut heimo, johon kuului joukko suurikokoisia lihaa syöneitä lajeja. Ne kehittyivät paleoseeni-ajan Etelä-Amerikassa, jossa ne olivat pitkään muutamien pussieläinlajien ohella hallitsevia petoeläimiä. Hirmulintujen koko vaihteli yhdestä metristä kolmeen metriin. Suuressa Amerikan eläimistönvaihdossa noin 3 miljoonaa vuotta sitten ne olivat ainoita suuria Etelä-Amerikasta lähtöisin olleita petoeläimiä, jotka levisivät onnistuneesti Pohjois-Amerikkaan. Niiden on usein väitetty selvinneen Amerikassa ihmisten tuloon saakka, mutta niiden jäännöksistä tehtyjen arvioiden mukaan viimeinen laji, "Titanis", hävisi noin 1,8 miljoonaa vuotta sitten. Vuonna 2006 löydetyn hirmulintulaji "Kelenken" kallo on suurin koskaan löydetty linnun kallo: se on 71 senttimetriä pitkä, josta nokan osuus on 46 senttimetriä. Kitler
Kitler on lähes sukupuuttoon kuollut brasilialainen koirarotu. Sitä voidaan kiistatta pitää maailman harvinaisimpana rotuna, koska elossa on enää yksi yksilö. Tämän vuoksi se tuleekin väistämättä kuolemaan sukupuuttoon seuraavien 10 vuoden sisään. Smilodon populator
Smilodon populator oli Etelä-Amerikassa 1 miljoonaa–10 000 vuotta sitten elänyt sapelihammaskissalaji. Se oli suurin "Smilodon"-lajeista ja kasvoi leijonan kokoiseksi. Sen pituus oli 2,1 metriä ja säkäkorkeus 1,2 metriä. Painoa sillä oli jopa 220–400 kilogrammaa. Yläleuan kulmahampailla oli pituutta lähes 30 senttimetriä. 
"Smilodon populator" kehittyi luultavasti tunneituimmasta lajista, "S. fataliksesta", joka vaelsi Panaman yli noin 2,5 miljoonaa vuotta sitten. Darkness Falls
150 vuotta myöhemmin nuori Kyle menettää viimeisen maitohampaansa, ja herää yöllä outoihin ääniin. Matilda Dixon, "hammaskeiju", oli tullut hakemaan hänen hammastaan. Kyle pystyy pakenemaan Matildaa ja hänen raivoaan, mutta hänen äitinsä murhataan julmasti. Tuskaisten muistojen piinaamana Kylen on kasvanut aikuiseksi ja saa kuulla vanhalta ystävältään että hänen pikkuveljellään on outoja ongelmia, eikä hän pysty nukkumaan. Kylen tutkiessa asiaa hän huomaa että "hammaskeiju" on palannut. Messelirrisor
Messelirrisor on sukupuuttoon kuollut sarvinokkalintujen lahkoon kuuluva lintusuku, ja heimon Messelirrisoridae ainoa suku. Ne olivat pieniä harjalintumaisia lintuja, ja olivat Keski-Eurooppaa keskisellä eoseenillä (noin 49–37 miljoonaa vuotta sitten) hallineiden pienten metsälintujen joukossa. Alppimastiffi
Asiantuntijat uskoivat alppispanielin kuolleen mahdollisesti sukupuuttoon ensimmäisen kerran jo vuonna 1839, mutta tämä osoittautui pian virheelliseksi olettamukseksi. Kuitenkin hieman ennen vuotta 1847 rodusta ei ollut paikallisen kulkutautiepidemian jälkeen jäljellä kuin enää yksi yksilö. Tämän vuoksi munkeilla ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin risteyttää se muunrotuisten koirien kanssa. Nykyisin clumberinspanielin juurten uskotaan olevan ranskalaisissa koirissa, jotka polveutuivat alppispanielin ja basset houndin välisestä risteytyksestä. Sapelibeisa
Syitä lajin häviämiseen olivat elinympäristöjen väheneminen, liiallinen metsästys, kilpailu karjan kanssa ja levinneisyysalueella käydyt sodat. Myös aavikoituminen on tuhonnut lajin elinalueita. Paikalliset ovat perinteisesti olleet liikkuvia paimentolaisia, mutta nyttemmin he ovat asettuneet aloilleen lähelle vedensaantipaikkoja ja karkottaneet beisat kauemmas. Metsästystä pidetään kuitenkin suurimpana yksittäisenä syynä lajin häviämiselle luonnosta. Kultamamo
Kultamamo ("Drepanis pacifica") on sukupuuttoon kuollut peippoihin kuuluva varpuslintu. Laji eli Havaijin pääsaarella ja viimeinen varma havainto elävästä linnusta on vuodelta 1899. Seychellienkaija
Seychellienkaija ("Psittacula wardi") oli Seychellien Mahén ja Silhouetten saarten kotoperäinen kaija, jonka viimeinen yksilö kerättiin 1881. Se oli harvinainen jo 1867, jolloin Edward Newton kuvaili sen holotyypin. Maailman museoissa on säilynyt noin kymmenen näytettä lajista. Norfolkinsaarenkaka
Norfolkinsaarenkakat elivät Norfolkinsaarella ja läheisellä Phillip Islandilla, jotka sijaitsevat Tyynellämerellä Australian, Uuden-Seelannin ja Uuden-Kaledonian välissä. Laji oli kesy ja kuoli sukupuuttoon 1800-luvun alkupuoliskolla, ensin Norfolkinsaarelta. Viimeinen tarhayksilö kuoli Lontoossa joskus vuoden 1851 jälkeen. Maailman museoissa on säilynyt ainakin seitsemän norfolkinsaarenkakan nahkaa. Lajin häviämisen syinä olivat ruoaksi metsästäminen ja häkkilinnuiksi pyydystäminen. Plioseeni
Plioseenikauden nisäkäseläimistö oli suunnilleen nykyisen tyyppinen ja kehittyi vauhdilla kohti nykyistä. Tuolloin eli myös monia sukupuuttoon kuolleita lajeja kuten Pohjois-Amerikan mastodontteja. Plioseenin eläimissä oli lämminverisiä, turkillisia nisäkkäitä. Hyeenat ja sapelihammaskissat ilmestyivät kissojen, koiraeläinten ja näätäeläimet joukkoon. Särkänniemen delfinaario
Särkänniemen delfinaarion delfiinit olivat lajiltaan pullokuonodelfiinejä. Delfinaarion viimeiset asukkaat olivat:Alkuperäiset kuusi eläintä olivat Veera ja Delfi sekä jo kuolleet Joona (n. 1978 – 1990), Niki (n. 1981 – 18. marraskuuta 2004), Näsi (n. 1979 – elokuu 2014) ja Happy, joka kuoli muutaman viikon sisällä pyydystämisestä. Ne pyydystettiin ja tuotiin Särkänniemeen Meksikonlahdelta. Delfiinien maahantuontia on sittemmin rajoitettu Euroopan unionin alueella voimassa olevalla asetuksella, joka kieltää luonnonvaraisten delfiinien tuonnin kaupallisiin tarkoituksiin. Toromirohelmipalko
Toromirohelmipalko oli alun perin saaren pääpuulaji, mutta taantui polynesialaiskansan tuhottua Pääsiäissaaren metsät noin 1600-luvulla. Saaren viimeinen puu hävisi 1930-luvulla. Lajin harvat jäljellä olevat yksilöt kasvavat nyt kasvitieteellisissä puutarhoissa, muun muassa Lontoon Kew Gardensissa. Kuollut papukaija
Kuollut papukaija -sketsi nähtiin ensi kerran sarjan ensimmäisen kauden kahdeksannessa osassa 7. joulukuuta 1969. Se sisältyy uudelleennäyteltynä vuonna 1971 tehtyyn elokuvaan "Elämä on Pythonia", joskin sketsin loppu on siinä erilainen. Sketsin suosion seurauksena Cleese ja Palin esittivät sitä myöhemmin monissa lavaesityksissä. Cleese muisteli myöhemmin, että yleisö tuntui osaavan repliikit ulkoa alkuperäisiä näyttelijöitä paremmin. Graham Chapmanin kuoltua vuonna 1989 Cleese piti hänen televisioidussa muistotilaisuudessaan puheen, jossa kuvaili ystäväänsä papukaijasketsin tunnetuiksi tekemillä kuolemaa tarkoittavilla eufemismeilla. Hesperornis
Tutkijat ovat sijoittaneet "Hesperorniksen" omaan Hesperornithiformes-lintujen ryhmään. Myöhemmin liitukautisista kerrostumista on löytynyt myös muihin ryhmiin kuuluvia hampaallisia lintuja Pohjois-Amerikasta, Kiinasta ja Pohjois-Koreasta. Hampaat ovat lintujen kehityslinjassa hyvin alkeellinen piirre; kaikki hampaalliset linnut kuolivat sukupuuttoon samaan aikaan dinosaurusten kanssa 65 miljoonaa vuotta sitten.