Kuka voitti Burman sotaretket?
Konbaung-dynastia
Dynastian kolmas kuningas Hsinbyushin teki uuden sotaretken Ayutthayaa vastaan vuonna 1764 ja Ayutthayan kaupunki tuhottiin vuonna 1767. Burmalaisvalta Thaimaassa ei kuitenkaan kestänyt pitkään. Hsinbyushinin valtakaudella burmalaisten onnistui myös voittaa kaikkiaan kolme kiinalaisten tekemää sotaretkeä Burmaan. Kuudes dynastian kuningas Bodawpaya teki uusia, tosin epäonnistuneita sotaretkiä Thaimaahan ja siirsi maansa pääkaupungin Amarapuraan. Dynastian hallitsijat siirtelivät pääkaupunkiaan useaan otteeseen Avan ja Amarapuran välillä. Thaimaassa kärsityistä tappioista huolimatta burmalaisten onnistui levittäytyä länteen. Arakan vallattiin vuonna 1784 ja Assam vuonna 1816. Länteen levittäytyessään Burman hallitsijat kohtasivat Intian niemimaata hallinneet britit. Burman sotaretki
Burman sotaretken aikana toisessa maailmansodassa käytiin taistelu Burman hallinnasta Yhdistyneen kuningaskunnan, Intian, Kiinan ja Japanin välillä. Sotatoimet olivat osa Kaakkois-Aasian sotatoimialueella käytyjä taisteluita, ja ne alkoivat Japanin hyökättyä Thaimaasta Burmaan tammikuussa 1942. Taistelut päättyivät heinäkuussa 1945 Burmassa olleiden Japanin joukkojen tuhouduttua taisteluissa.
Burman valtaus
Thaimaan liittoutuminen Japanin kanssa vahvistettiin 21. joulukuuta 1941. Kolme Thaimaan jalkaväki- ja yksi ratsuväkidivisioona kärkenään panssaroitu tiedustelurykmentti ja ilmavoimien tukemana aloitti etenemisen Burmaan 10. toukokuuta. Thaimaalaiset kohtasivat vetäytyvän Kiinan 93. divisioonan. Joukot miehittivät tavoitteensa Kengtungin 27. toukokuuta ja etenemisen jatkaminen kesä-heinäkuussa pakotti kiinalaiset vetäytymään Junnaniin. Myanmarin historia
Brittien alaisuudessa maa kävi läpi valtavan muutoksen. Burmaan luotiin vahva keskushallinto ja talous muuttui omavaraisviljelystä palvelemaan laajamittaista vientiä. Maa irrotettiin Intiasta vuonna 1937 omaksi kruununsiirtomaakseen. Vuoteen 1939 mennessä Burmasta tuli maailman suurin riisinviejä. Ensimmäinen anglo–burmalainen sota
Konbaungin dynastian perustaja burmalainen kuningas Alaungpaya oli vallannut entisen burmalaisen pääkaupungin Avan moneilta vuonna 1752 ja edelleen Dagonin kaupungin etelässä, joka nimettiin vuonna 1755 Rangooniksi. Alaungpayan kaudella burmalaiset valtasivat myös Hamsavatin kuningaskunnan Pegussa vuonna 1757 ja Ayutthayan nykyisessä Thaimaassa vuonna 1767. Burmalaiset pyrkivät levittäytymään myös länteen. He järjestivät sotaretkiä Intian Manipuriin, sekä valloittivat Arakanin vuonna 1784 ja Assamin vuonna 1816. Burmalaisten levittäytyminen länteen toi heidät kosketuksiin Intian niemimaata hallinneiden brittien kanssa. Britit hallitsivat Chittagongia Arakanin pohjoispuolella ja burmalaisten valloitettua Arakanin monet paikalliset olivat siirtyneet brittien hallitsemalle alueelle, josta he tekivät sotaretkiä burmalaisille menettämilleen maille. Arakanilaiset kapinalliset onnistuivat hetkellisesti valtaamaan takaisin jopa alueen pääkaupunki Mrohaungin. Burmalaiset vastasivat arakanilaisten sotaretkiin tekemällä omia sotaretkiään brittien hallitseman Bengalin puolelle. Jännitteet brittien ja burmalaisten välillä alkoivat kärjistyä osapuolten rajaseudulla. 24. syyskuuta 1823 burmalaiset joukot hyökkäsivät brittiosastoa vastaan Shahpurin saarella lähellä Chittagong-jokea ja tammikuussa 1824 toinen burmalaisen sotajoukko teki hyökkäyksen burittien suojeluksessa olleelle alueelle Assamin Cacharissa. Britit vastasivat lopulta julistaen sodan 5. maaliskuuta 1824. Laosin kuningaskunta
Kiinan kommunistien voitto Kiinan sisällissodassa vuonna 1949 ja Korean sota sai Yhdysvallat luopumaan alkuperäisestä kolonialismin vastaisesta politiikastaan. Maa alkoi tukea Ranskan pyrkimyksiä säilyttää valtansa Vietnamilaisen itsenäisyysliikkeen Việt Minhin vastaisessa ensimmäisessä Indokiinan sodassa. Việt Minh tuki puolestaan laosilaisia itsenäisyysliikkeen hahmoja, kuten prinssi Souphanouvongia. Pian entisen Lao Issaran tilalle perustettiin Pathet Lao eli Lao-maan liike. Vuoteen 1953 mennessä se oli vallannut osia Pohjois- ja Itä-Laosista. Ranska oli hylännyt Laosin keskittyäkseen asioihin Vietnamissa, mutta vuonna 1954 maa kärsi merkittävän tappion Điện Biên Phủn taistelussa, mikä päätti myös Indokiinan sodan ranskalaisten tappioon. Toinen anglo–burmalainen sota
Burmaa hallinnut Konbaungin dynastia oli käynyt ensimmäinen anglo–burmalaisen sodan Intian niemimaata hallinnutta Yhdistynyttä kuningaskuntaa vastaan vuosina 1824–1826. Sota päättyi burmalaisten tappioon ja brittien kanssa solmittuun Yandabon rauhaan. Rauhassa Burma menetti briteille Arakanin ja Tenasserimin alueet, minkä lisäksi brittikauppiaille oli jouduttu myöntämään erityisoikeuksia. Burmalaiset virkamiehet olivat kuitenkin alkaneet myöhemmin rikkoa sopimuksen ehtoja. Brittikauppiaita verotettiin ehtojen vastaisesti ja joitakin brittimerimiehiä oli pidätetty. Brittikauppiaat valittivat kokemistaan vääryyksistä omalle hallitukselleen, jolloin Brittiläisestä Intiasta lähetettiin George Lambertin johtama laivasto-osasto Rangooniin tutkimaan kauppiaiden väitteitä. Toinen anglo–burmalainen sota
Rangooniin saapunut Lambert kohtasi burmalaisia virkamiehiä, jotka olivat aluksi valmiita tekemään yhteistyötä brittien kanssa. Lambert päätyi kuitenkin nöyryyttämään burmalaisia ja esimerkiksi Burman kuninkaan kuninkaallinen pursi takavarikoitiin. Britit sulkivat myös Yangonjoen liikenteeltä ja saivat provosoitua burmalaiset avaamaan tulen heidän aluksiaan vastaan. Vastauksena tähän britit antoivat burmalaisille uhkavaatimuksen, johon ei suostuttu brittien asettamaan aikarajaan 1. huhtikuuta 1852 mennessä. Victory Monument (Bangkok)
Taistelut Thaimaan ja Ranskan joukkojen välillä joulukuusta 1940 tammikuuhun 1941 olivat lyhyet ja niiden lopputulos kiistelty. Thaimaan miestappiot olivat ainoastaan 59 miestä, ja lopulliset rauhanehdot saneli Japani, jonka valloitussotasuunnitelmiin pitkäkestoinen konflikti kahden liittolaismaan välillä sopi huonosti. Kumpikaan osapuoli ei ollut tyytyväinen sopimukseen. Thaimaa ei saavuttanut tavoitettaan saada kaikkia menettyjä alueita takaisin. Ranska taasen menetti enemmän kuin oli valmis luovuttamaan. Kaikesta huolimatta kenraali Phibunsongkhramin sotilashallinto käänsi sodan lopputuloksen selkeäksi voitoksi itselleen, jota varten monumentti tilattiin ja pystytettiin muutamassa kuukaudessa. Konbaung-dynastia
Brittihallinto Burmassa kohtasi vastustusta. Esimerkiksi Saya San johti vielä 1930-luvun alussa brittien vastaista talonpoikaiskapinaa julistautuen uudeksi Burman kuninkaaksi. Brittihallinnon onnistui kuitenkin kukistaa kapina. Myöhemmät burmalaiset kansallismieliset saivat vaikutteita Saya Sanin kapinasta, mutta he pitivät parempana vaihtoehtona Burman itsenäisyydelle nykyaikaisempaa yhteiskuntajärjestelmää. Burma itsenäistyi uudelleen 4. tammikuuta 1948. Ensimmäinen anglo–burmalainen sota
Ensimmäinen anglo–burmalainen sota oli ensimmäinen kaikkiaan kolmesta sodasta Intian niemimaata hallinneen Yhdistyneen kuningaskunnan ja Burmaa hallinneen Konbaungin dynastian välillä. Vuosina 1824–1826 käyty ensimmäinen sota alkoi rajakahakoilla Burman Arakanissa ja brittien Bengalissa. Britit julistivat sodan ja tekivät meriteitse hyökkäyksen Burman etelärannikolle vallaten muun muassa Rangoonin. Myöhemmin britit voittivat burmalaiset useissa taisteluissa kärsien kuitenkin samalla huomattavia tappioita etenkin trooppisten tautien takia. Burman kuningas Bagyidaw myöntyi viimein rauhaan, joka solmittiin 24. helmikuuta 1826. Burma menetti Arakanin ja Tenasserimin maakunnat, sekä joutui maksamaan suuret sotakorvaukset. Burman valtio
Kun Japani alkoi hävitä sotaa sen hallitus päätti, että Burmasta ja Filippiineistä tulisi kokonaan itsenäisiä valtioita. 28. tammikuuta 1943 Japanin pääministeri Hideki Tōjō lupasi, että Burma saisi itsenäisyyden vuoden sisällä sillä ehdolla, että se julistaisi sodan Britannialle ja Yhdysvalloille. Maung Maung
Maung Maung (11. tammikuuta 1925 – 2. heinäkuuta 1994) oli burmalainen poliitikko. Hän oli opiskellut oikeustiedettä länsimaissa, ja hänet nimettiin maansa presidentiksi elokuussa 1988. Maung oli pääministeri U Nun hallituksessa. Vuoden 1962 kaappauksen jälkeen, jossa kenraali Ne Win nousi valtaan, Maung nimitettiin korkeimman oikeuden tuomariksi. Hän oli myös Burman sosialistisen ohjelman puolueen keskuskomiteassa. Ne Win erosi heinäkuussa 1988. Hänen seuraajansa Sein Lwin pakotettiin eroon kaksi ja puoli viikkoa myöhemmin. Presidenttinä Maung lakkautti sotatilalain, vapautti poliittiset vangit ja julisti lehdistönvapauden, mutta mellakat jatkuivat. Sotilaat kaappasivat vallan kun hän oli ollut vallassa vain kuukauden. Ensimmäinen anglo–burmalainen sota
Samaan aikaan toisaalla burmalaiset oli ajettu Assamin alueelta ja heidän kanssaan oli aloitettu neuvottelut. Neuvotteluista huolimatta syyskuussa 1825 burmalaisen Maha Nemiaon johtama armeija piiritti Promessa olleet brittijoukot. 1. joulukuuta britit toteuttivat jälleen vastahyökkäyksen piirittäviä burmalaisia vastaan. Laivaston tykistön ja selustahyökkäyksen avulla burmalaiset voitettiin ja Nemiao sai surmansa. Myöhemmin samassa kuussa britit jatkoivat viimein etenemistään kohti pääkaupunki Avaa. 27. joulukuuta he kohtasivat burmalaisia neuvottelijoita, jotka sanoivat olevansa valmiita neuvotteluihin sodan päättämiseksi. Osapuolet solmivat tulitauon, jonka oli tarkoitus päättyä 18. tammikuuta 1826. Campbell tajusi kuitenkin pian burmalaisten käyttävän tulitaukoa asemiensa vahvistamiseen ja 18. tammikuuta britit hyökkäsivät jälleen. Burmalaiset pakenivat kohti pääkaupunkiaan. 8. helmikuuta britit kohtasivat kuitenkin 20 000 miehen ja Nawing Phuringin johtaman burmalaisen armeijan lähellä Paganin kaupunkia. Burmalaisille epätavalliseen tyyliin he päättivät ensin taistella avoimessa maastossa hyläten varustuksensa. Britit voittivat burmalaiset noin viisi tuntia kestäneen taistelun jälkeen. Itävallan–Turkin sota (1737–1739)
Itävallan–Turkin sota 1737–1739 käytiin Habsburgien monarkian Itävallan ja Osmanien valtakunnan välillä. Se oli myös osa Venäjän–Turkin sotaa 1735–1739 Itävallan ja Venäjän liittolaisuuden kautta. Sota päättyi Osmanien valtakunnan voittoon ja seuranneessa Belgradin rauhansopimuksessa Itävalta joutui luopumaan alueista, jotka se oli vallannut osmaneilta 20 vuotta aiemmin käydyn Itävallan–Turkin sodan aikana. Umar ibn al-Khattab
Vuonna 636 muslimit saavuttivat Jarmukjoella voiton bysanttilaisista, mikä merkitsi sitä, että tie länteen oli avoin. Vuonna 639 Umar valloitti Egyptin ja vuonna 643 Tripolin. Seuraavaksi hän voitti persialaiset Qadisiyyassa. Tämä merkitsi, että reitit Keski-Aasiaan ja Intiaan olivat arabien hallussa. Arabien sotamenestys perustui hyvin pitkälti murskaaviin yllätyshyökkäyksiin sekä taitavien, kevyesti aseisettujen ratsumiesten liikkuvuuteen, jotka hämmensivät raskaasti varustetut vastustajat. Burman sotaretki
Japanin 15. ja 25. armeija nousivat maihin Thaimaassa. Kaartin divisioona marssi Indokiinan (nykyinen Vietnam) rajalta Bangkokiin 8. joulukuuta miehittäen samalla tärkeimmät lentokentät sekä rautatien solmukohdat. Samana päivänä pääosa Japanin joukoista nousi maihin pitkin Thaimaan rannikkoa. Patanin-Singoran alueelle luotin sillanpää 5. divisioonan joukoilla, josta ne jatkoivat nopeasti kohti etelää Perak-joelle Malesian rajalla. 25. armeija nousi maihin Nakhornissa, Bandonissa, Jumbhornissa ja Prachuabissa miehittäen Thaimaan ja katkaisten brittien huoltoreitin Victoria Pointin lentotukikohdan kautta. Thaimaan valtauksen toteuduttua 55. divisioona vapautti kaartin divisioonan, joka liittyi 25. armeijan joukkoihin Malesiassa 23. joulukuuta. Burman sotaretki
Kiinan 38. divisioona aloitti lokakuussa 1943 etenemisen Ledosta Myitkyinaan ja Mogaungiin. Etenevien joukkojen takana amerikkalaiset pioneerit ja intialaiset työläiset levensivät Ledontietä. Yhdysvaltain Merrill Marauderit kiersivät useaan otteeseen Japanin 18. divisioonan rintaman pyrkiessään saarrostamaan japanilaisten etulinjassa olleita joukkoja. Chinditit aloittivat operaatio Thursdayn, jonka tarkoituksena oli tukea kiinalaisjoukkojen hyökkäystä häiritsemällä japanilaisten yhteyksiä Indawin alueella. Prikaatin vahvuinen osasto ylitti 5. helmikuuta 1944 Patkai vuoriston ja kolme muuta prikaatia lennätettiin kauas japanilaisten linjojen taakse. Khmerien valtakunta
Suryavarman II:ta (hallitsi 1113–1150) pidetään yhtenä merkittävimmistä khmerien hallitsijoista. Hän nousi ilmeisesti valtaan tapettuaan edellisen kuninkaan Dharanindravarman I:n. Suryavarman II solmi nopeasti ystävyyssuhteen Kiinaan. Hän aloitti laajat sotatoimet niin idässä kuin lännessäkin ja laajensi valtakunnan entistä suuremmaksi. Idässä Suryavarman II soti Đại Việtiä ja Champaa vastaan. Champan alueella khmerit onnistuivat valloittamaan Vijayan alueen (nykyisessä Bình Địnhin maakunnassa). Lännessä khmerien vallan alle jäi Keski-Thaimaan kuningaskuntia. Kiinalaisen "Song Shi" -kronikan (1100-luku) mukaan khmerien valtakunta rajoittui pohjoisessa Champaan, idässä mereen, lännessä Paganin kuningaskuntaan ja etelässä Grahin kuningaskuntaan. Suryavarman II:n kuolinaikaa ei tiedetä tarkalleen, mutta viimeinen piirtokirjoitus hänestä on vuodelta 1145. On kuitenkin hyvin todennäköistä, että hän hallitsi vielä Champan sotaretken aikana 1145–1150. Monit
1800-luvulla britit pyrkivät tekemään moneista liittolaisiaan burmalaisia vastaan levittääkseen omaa siirtomaaimperiumiaan. Monit olivat kuitenkin paljon haluttomampia liittoon, kuin esimerkiksi karenit. Siirtomaa-ajalla moneja pidettiin kuolevana rotuna ja kulttuurina. Monit ovatkin useimmiten liittäneet mon-identiteetin pikemminkin kieleen kuin alkuperään, mikä on johtanut monien määrän laskuun historiallisesti kielen käyttäjien vähetessä. Burma itsenäistyi vuonna 1948 ja osa moneista aloitti aseellisen vastarinnan uutta hallintoa vastaan. Tärkein monien aseellisista ryhmistä on New Mon State Party (NMSP), jonka Shwe Kyin perusti vuonna 1958. Aseellinen toiminta jatkuu edelleen vuonna 1995 tehdystä tulitaukosopimuksesta huolimatta. Myanmarin mielenosoitukset 2007
Aung San Suu Kyi nousi mielenosoittajien johtoon, ja hänestä tuli myöhemmin Burman oppositioliikkeen johtaja. Sotilasjuntta lupasi mielenosoitusten jälkeen pitää demokraattiset vaalit. Suu Kyin johtama demokratialiike sai 83 % äänistä, mutta sotilasjuntta kaappasi vallan 18. syyskuuta 1988. 1989 sotilashallinto muutti maan nimen Burmasta Myanmariksi, ja pääkaupunki Rangoonista tuli Yangon. Sotanorsu
Kuningas Rajasinghe ensimmäisen sanotaan piirittäessään portugalilaisen linnoituksen Colombossa Sri Lankassa vuonna 1558 2200 norsun phalanx vahvuudella. Rynnäkön johtajaa kuninkaallisilla talleilla kutsuttiin nimellä "Gaja Nayake Nilame" ja hänen avustajaansa "Kuruve Lekham", jonka tehtävänä oli käskyttää Kuruwe-klaania sekä norsujen ohjaajia. Sotanorsujen koulutus oli Kuruwe-klaanin työtä, joita taas johti heidän oma Muhandiram. Myanmar ja Thaimaa käyttivät myös usein norsuja kaikissa sodissaan. Eräs kuuluisa taistelu käytiin vuonna 1519, jolloin burmalaisten armeija hyökkäsi thaimaalaista Ayutthayan kuningaskuntaa vastaan. Sota päättyi kun Nong Saraissa (Suphanburissa) käydyssä taistelussa burmalaisten kruununprinssi Minchit Sra tapettiin itsensä thaimaalaisten kuningas Naresuanin johdosta sotanorsunsa avustuksella. Myanmarin historia
Kolmen Anglo-burmalaisen sodan jälkeen Burma joutui brittien hallintaan. Britannia alisti vuonna 1824 Ala-Burman valtansa alle ja vuonna 1886 maan loppuosan. Burman sotaretki
Slim pelkäsi Rangooniin linnoittautuneiden japanilaisten puolustautuvan monsuunin alettua viimeiseen mieheen, mistä seuraisi huolto-ongelmia eteneville liittoutuneiden joukoille. Hän pyysi sen vuoksi operaatio Draculan toteuttamista lyhyellä varoitusajalla. Phuketiin matkanneet joukot kohdistettiin operaatio Draculalle ja XV armeijakunta nousi maihin Akyabissa ja Ramreessa. Gurkha laskuvarjopataljoona pudotettiin 1. toukokuuta Elephant Pointiin, jossa se puhdisti Rangoon-joen suulla olleet japanilaisten vastarintapesäkkeet. Intian 26. divisioona nousi maihin seuraavana päivänä ja joukot totesivat japanilaisten joukkojen vetäytyneen. Japanilaisten vetäydyttyä Rangoon oli joutunut ryöstelyn kohteeksi samoin kuin brittien vetäytyessä alueelta 1942. Monsuunikausi alkoi 2. toukokuuta 1945 ja siten liittoutuneet olivat päässeet tavoitteeseen vain muutaman tunnin marginaalilla. Intian 17. ja 26. divisioonien kärkiosastot kohtasivat Hlegussa 6. toukokuuta. Burman sotaretki
Toisessa prikaatikenraali Orde Wingaten johtamassa operaatiossa Chindit-joukkojen oli tarkoitus läpäistä japanilaisten etulinja, jonka jälkeen joukkojen oli tarkoitus marssia syvälle Burman alueelle katkaisemaan tärkeä pohjois-etelä suuntainen rautatie. Operaatio Longclothissa noin 3000 miestä tunkeutui Burmaan useasta kohdasta rajaa. Joukot tuhosivat yhteyksiä Burman pohjoisosissa ja katkaisivat rautatien pariksi viikoksi, mutta ne kärsivät suuria tappioita. Vaikka saavutetut tulokset olivat kokonaisuuden kannalta kyseenalaisia niiden avulla voitiin parantaa alueella olevien joukkojen moraalia ja taistelutahtoa. Burman valtaus
Ennen toista maailmansotaa Burma kuului Brittiläiseen imperiumiin, johon se oli liitetty 1800-luvulla käytyjen kolmen Britannian ja Burman välisen sodan jälkeen. Alueen hallinto oli osa Brittiläisen Intian hallintoa. Tyynenmeren sota toisessa maailmansodassa
Yhdysvaltain politiikan mukaan Thaimaa ei ollut akselivalta ja siten Yhdysvallat ei käynyt sotaa Thaimaata vastaan. Samoin sodan jälkeen Thaimaata ei kohdeltu voitettuna valtiona, vaan Japanin sotatoimien ja poliittisen painostuksen uhrina. Thaimaata siis kohdeltiin samoin kuin Saksan valtaamia Belgiaa, Tšekkoslovakiaa, Tanskaa, Norjaa, Kreikkaa, Puolaa, Alankomaita ja Japanin miehittämää Koreaa. Yhdysvaltain liittolaisina alueella olivat Kiinan tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta, Australia, Filippiinit, Alankomaat, Uusi-Seelanti ja Kanada. Myanmar
Maa itsenäistyi 1948 nimellä "Burman liitto", mutta kansallismieliset kilpailijat murhasivat kansallissankariksi nousseen Aung Sanin kuten suuren osan hänen hallitustaankin jo ennen itsenäistymistä. Japanilaisten aikana hallinnut Ba Maw pyysi entistä ulkoministeriä U Nuta maan johtoon. Myanmar
Toisen maailmansodan aikana japanilaiset miehittivät Burman 1942. Burmalaiset nationalistit kenraali Aung Sanin johdolla liittoutuivat japanilaisten kanssa ajaakseen britit maasta (Burman taistelu). Burman itsenäisyysarmeija vaihtoi kuitenkin puolia 1945, muuttui Antifasistiseksi kansanvapausarmeijaksi ja liittyi britteihin ja yhdysvaltalaisiin karkottaakseen japanilaiset. Sodan jälkeen burmalaiset vaativat täydellistä itsenäisyyttä, mihin brittihallitus suostui. Maahan laadittiin perustuslaki ja se sai itsenäisyyden 1948. Burman sosialistisen ohjelman puolue
Puolueen valta kaatui 1988, kun Ne Win otti heinäkuun 1988 ylimääräisessä puoluekokouksessa vastuun maaliskuun ja kesäkuun 1988 "surullisista tapahtumista" ja jätti eronpyyntönsä. Hän ilmoitti myös muun puoluejohdon ja presidentti San Yun erosta ja ehdotti kansanäänestystä haluttaisiinko maan jatkavan yksipuoluevaltiona vai siirtymistä monipuoluejärjestelmään.
Puoluekokous hyväksyi Ne Winin ja San Yun eron, mutta hylkäsi muut erottamiset ja valta-asemansa lakkauttamisen. Sein Lwin valittiin uudeksi puheenjohtajaksi. Levottomuuksien jatkuessa järjestettiin uusi ylimääräinen puoluekokous syyskuussa, jossa Maung Maung valittiin puheenjohtajaksi 19. elokuuta 1988. Hän oli ensimmäinen siviili puolueen johdossa. Parlamentti vahvisti hänet myös maan presidentiksi seuraavana päivänä.
Syyskuussa puolue järjesti vielä kolmannen ylimääräisen puoluekokouksen jossa luvattiin maassa järjestettävän monipuoluevaalit. Thaimaan valtaus
Vallatakseen Malesian ja Burman Japanin sotilasjohto tarvitsi Thaimaan satamia, rautateitä ja lentokenttiä. Thait eivät kuitenkaan olleet suostuvaisia japanilaisten vaatimuksille. Thaimaa oli itsenäinen valtio ja se oli juuri kukistanut Vichyn Ranskan Ranskan–Thaimaan sodassa. Thaimaan armeija oli taisteluvalmiudessa. Tappioiden välttämiseksi japanilaisille oli ensiarvoisen tärkeää, että maihinlaskua ei vastuttettaisi. Myanmarin historia
Valloitusretkien edetessä länteen nykyisen Intian alueella, burmalaiset törmäsivät vuonna 1824 Brittiläiseen Intiaan, mikä johti kolmeen tuhoisaan anglo-burmalaiseen sotaan. Toinen anglo–burmalainen sota
Uhkavaatimuksen aikarajan raukeamisen jälkeen britit päättivät toteuttaa hyökkäyksen burmalaisia vastaan. 6. huhtikuuta Yangonjoelle oli saapunut yhteensä noin 6 000 sotilasta Intian Madrasista ja Bengalista, joiden komennossa oli kenraaliluutnantti Henry Godwin. Britit valtasivat ensin Marthanin kaupungin hieman Moulmeinin pohjoispuolella ja 8 huhtikuuta he palasivat Rangoonin seuduille. 11. huhtikuuta brittien laivasto tulitti burmalaisten varustuksia Iravadijoella ja seuraavana päivänä joukot nousivat maihin hyökäten Rangoonin puolustuksia vastaan. Ensimmäinen hyökkäys epäonnistui, mutta hyökkäys jatkui 14. huhtikuuta tällä kertaa myös maihin tuodun tykistön tuella. Burmalaiset puolustajat ajettiin viimein tiehensä ja britit olivat menettäneet taisteluissa 17 miestä kaatuneina ja 132 haavoittuneina. Myanmarin historia
Toungoo-dynastian jälkeen valtaan nousi Konbaung-dynastia vuonna 1752. Dynastian ensimmäinen kuningas oli Alaungpaya, jonka valtakaudella Burman alue laajentui suurin piirtein nykyiseen muotoonsa. Konbaung-hallitsijat keskittyivät sotiin ja valloituksiin, burmalaiset kävivät sotia käytiin moneja, rakhineita ja thaita vastaan. Vuonna 1757 burmalaiset hyökkäsivät monien Hamsavati-kuningaskuntaan ja sen jälkeen Manipurin kuningaskuntaan. Vuonna 1767 burmalaiset hyökkäsivät ja tuhosivat thaiden hallitseman Ayutthayan kuningaskunnan. Ayutthayan tuhoamisen jälkeen sotaretket nykyisen Intian alueelle jatkuivat ja vuonna 1784 burmalaiset valloittivat Arakanin ja vuonna 1816 Assamin kuningaskunnan. 1700-luvulla Konbaung-dynastia joutui myös neljän Kiinan Qing-dynastian maahantunkeutumisen kohteeksi. Erwin Rommel
Perääntyessäänkin Rommel saavutti merkittäviä voittoja. Saksalaisten joukkojen antautuessa Afrikassa 13. toukokuuta 1943 Rommel oli tuhonnut liittoutuneilta enemmän panssarivaunuja kuin hänellä itsellään oli alun perin ollut. Rommelin suurin voitto perääntymisen aikana oli Kasserinen solan taistelu Tunisiassa, jossa hän kohtasi materiaalisesti ylivoimaisia, joskin kokemattomia yhdysvaltalaisia joukkoja. Taistelun päätyttyä yhdysvaltalaiset olivat menettäneet kaatuneina 300 ja sotavankeina 4 000 sotilasta, 200 panssarivaunua oli tuhottu ja 60 vallattu. Burman lippu
Sodan jälkeen Burma palautui brittien haltuun, mutta britit eivät enää onnistuneet vakiinnuttamaan siirtomaavaltaansa maan vahvan kansallismielisen liikkeen takia. Lopulta Britannia suostui burmalaisten vaatimuksiin maan itsenäisyydestä. 4. tammikuuta 1948 itsenäisen Burman liiton lipuksi tuli Kiinan kansallisen tasavallan lippua muistuttava lippu, joka oli punapohjainen ja jossa oli sininen yläkulma. Sinisessä yläkulmassa oli yksi suuri valkoinen tähti ja sitä ympäröivät viisi pienempää tähteä. Tämä symboloi Burmaa, jossa burmalaisia symboloivalla isolla tähdellä on johtoasema neljän vähemmistökansan sanien, mopnien, katsinien ja tsinien ollessa siinä ympärillä. Lippu perustui Aung Sanin kansallismielisen japanilaisvastaisen Antifasistisen liiton lippuun, joka oli punalippu, jonka yläkulmassa oli valkoinen tähti. Thaimaan historia
Mongkut joutui valtaan noustuaan selvittelemään Siamin suhteita siirtomaavaltoihin. Elettiin aikakautta, jolloin britit hallitsivat Burmaa ja Malakan niemimaata, Ranska Indokiinaa ja Hollanti Hollannin Itä-Intiaa, nykyistä Indonesian saaristoa. Mongkut oli vakuuttunut siitä että Siamin suhteiden siirtomaavaltoihin tuli säilyä hyvänä, jotta maa pystyi säilyttämään itsenäisyytensä. Vuonna 1855 Mongkut solmi Bowringin sopimuksen britanniaa edustaneen Hongkongin kuvernöörin John Bowringin kanssa. Sopimuksen mukaan valtion monopolit poistettiin, riisikauppa vapautettiin ja Britannialle annettiin vapaus nimittää maahan konsuli. Britit saivat omistaa Siamissa maata ja he voivat hyödyntää luonnonvaroja, ilman että he olivat siamilaisten lain piirissä. Sopimus oli Siamille epäedullinen, mutta maa sai pitää itsenäisyytensä, jonka myös kuningatar Viktoria vahvisti vuonna 1856. Burman valtaus
Burman armeijan komentajan kenraaliluutnantti Thomas Huttonin, jonka esikunta sijaitsi Rangoonissa, alaisuudessa olivat ainoastaan Intian 17. divisioona sekä Burman 1. divisioona. Armeijan tehtävänä oli Burman alueen suojaaminen. Burman 1. divisioona koostui pääosin paikallisista heimoista, joita johtivat brittiupseerit. Saya San
Kapina oli yllättänyt Burman brittiviranomaiset ja alueelle jouduttiin lähettämään vahvistuksia Intiasta. Joukkoihin värvättiin myös kareneita ja chinejä. Lopulta britit olivat koonneet 23 000:n miehen joukon ja Burmaan julistettiin poikkeustila. Galon-armeijana tunnetut kapinalliset olivat aseistautuneet kehnosti ja esimerkiksi tuliaseita oli vain vähän. Sen sijaan kapinalliset luottivat esimerkiksi tatuointien ja amulettien taikavoimiin. Saya San esiintyi Buddhan uudelleensyntymänä ja hän julistautui myös Burman kuninkaaksi tittelillä "Thupannaka Galuna Yaza" eli Galon-kuningas. Brittijoukkojen onnistui lopulta vallata Saya Sanin alkuperäinen tukikohta ja hän joutui pakenemaan ensin Ylä-Burmaan ja edelleen shan-valtioiden alueelle. Hänen joukkonsa kärsivät tappion brittejä vastaan käydyssä taistelussa Nawngkiossa, jolloin Saya San yritti paeta kotikaupunkiinsa Shweboon. Hänet saatiin kuitenkin kiinni ja vangittiin elokuussa 1931. Saya Sania vastaan aloitettiin oikeudenkäynti, jonka yhteydessä hänen puolustusasianajajastaan Ba Mawista tuli tunnettu hahmo Burmassa. Saya San tuomittiin kuolemaan 28. elokuuta ja hänet teloitettiin hirttämällä vankilassa Tharrawaddyssä 28. marraskuuta 1931. Saya Sanin seuraajat tekivät vastarintaa aina vuoden 1932 keskivaiheille saakka. Kapinaa kukistettaessa surmansa oli saanut noin 1 500 kapinallista, minkä lisäksi noin 9 000 henkilöä pidätettiin. Burman valtaus
Vetäytymistä hankaloittivat nääntyneet pakolaiset, hajallaan olevat joukot ja sairastuneiden sekä haavoittuneiden vaatima kuljetuskapasiteetin tarpeen lisääntyminen ylikuormitetuilla teillä. Joukot saatiin Manipuriin Intiaan, mutta lähes kaikki materiaali menetettiin monsuunikauden alkaessa toukokuussa. Alueen majoituskapasiteetin riittämättömyys pakotti joukot majoittumaan parhaan kykynsä mukaisesti. Kiinan siirtoarmeijan tiedot brittijoukkojen vetäytymisestä alueelta olivat puutteellisten viestiyhteyksien vuoksi olemattomat. Osa kiinalaisjoukoista vetäytyi Intiaan, jossa heidät alistettiin Yhdysvaltain maavoimien kenraalin Joseph Stilwellin alaisuuteen. Loput vetäytyivät vuorten poikki Junnaniin. Ensimmäinen anglo–burmalainen sota
Burman kuningas Bagyidaw oli nyt viimein taipuvainen rauhaan brittien kanssa. Sodan päättänyt Yandabon rauha solmittiin 24. helmikuuta 1826. Burmalaiset luovuttivat briteille Arakanin ja Tenasserimin maakunnat, minkä lisäksi he luopuivat oikeuksistaan Assamissa, Cacharissa ja Manipurissa. Burma joutui myös maksamaan suuret sotakorvaukset. Ensimmäistä Englannin ja Burman sotaa seurasi parikymmentä vuotta kestänyt rauha, kunnes toinen anglo–burmalainen sota alkoi heinäkuussa 1852. Sittang-joen taistelu
Sittang-joen taistelu käytiin toisen maailmansodan loppuvaiheessa keisarillisen Japanin armeijan jäljellä olevien joukkojen vetäytyessä Burmasta itään. Britit saivat kuitenkin tiedon pakoyrityksestä. Imphalin taistelu
Hyökkäyksen kannalla oli etenkin japanilaisten Burman alueen uusi komentaja Masaku Kawabe. Kawabe uskoi hyökkäyksen lopettavan paitsi brittien tekemät hyökkäykset, mutta myös katkaisevan näiden huoltoreitit Kiinan kansallismielisille, joita vastaan Japani soti samaan aikaan. Jos Imphal kukistuisi, olisi tie myös avoin Brittiläiseen Intiaan. Intiassa japanilaiset uskoivat voivansa nostattaa paikalliset brittihallintoa vastaan. Japanilaiset hyökkäysjoukot ottivatkin mukaansa Intian kansallisarmeijan joukkoja. Kansallisarmeija oli koottu japanilaisten Malaijan sotaretken aikana otetuista brittiarmeijassa palvelleista intialaisista sotavangeista. Myanmarin historia
Äänekkäimmän brittihallitoa vastustaneen ryhmän muodostivat aluksi buddhalaiset munkit. 1930-luvulla maassa syntyi thakin-puolue, joka sai nimensä siitä että burmalaisten tuli kutsua siirtomaaisäntiä nimellä "thakin", eli herra Burmalaiset päättivät että he ovat herroja omassa maassaan. Tunnetuimpia thakineita olivat Burman itsenäisyystaistelun merkittävimmäksi hahmoksi noussut Aung San, sekä U Nu. Aung San oli myös perustamassa vuonna 1938 Burman ensimmäistä kommunistista järjestöä. Britit määräsivät thakin-puolueen laittomaksi vuonna 1939 ja pidättivät sen johtohenkilöt. Aung Sanin onnistui paeta Kiinaan, missä hän sai Kiinan-Japanin sodan aikana japanilaisilta lupauksen sotilas- ja materiaaliavusta taistelussa brittejä vastaan. Burman sotaretki
14. armeijan IV ja XXXIII armeijakunta aloittivat etenemisen Burmaan. Japanilaisten vetäytyminen Irrawaddan taakse aiheutti hyökkäyssuunnitelmiin muutoksen, mutta liittoutuneiden parantunut huoltokyky mahdollisti kuitenkin hyökkäyksen jatkamisen. IV armeijakunta ylitti Irrawaddyn Pakokkun lähistöllä vallaten Meiktilan. Saman aikaisesti XXXIII armeijakunta jatkoi etenemistään Mandalayhin, jossa se joutui kiivaisiin taisteluihin puolustuksessa olleiden japanilaisjoukkojen kanssa. Maaliskuun aikana kumpikin kaupunki vallattiin. Burman valtaus
Japanin alkuperäisenä tavoitteena oli Burman pääkaupungin ja merkittävimmän sataman Rangoonin haltuunotto sekä Kran niemimaan lentokenttien hallinta. Tämä sulkisi Kiinan maayhteydet sekä turvaisi Malesiassa ja Alankomaiden Itä-Intiassa olleiden joukkojen selustan. Japanin ensimmäinen hyökkäys kohdistui Victoria Pointiin oli odotettu ja sitä ei pyritty alueella olleiden joukkojen vähyyden vuoksi torjumaan. Seuraava hyökkäys kohdistui Tenasserimillä olleeseen poliisiasemaan, mikä onnistuttiin torjumaan. Kenraaliluutnantti Shōjirō Iidan komentama Japanin 15. armeija, johon kuului alun perin ainoastaan kaksi jalkaväkidivisioonaa aloitti Thaimaasta hyökkäyksen Burman eteläiseen provinssiin Tenasserimiin tammikuussa 1942. Divisioonaan kuuluneen 143. jalkaväkirykmentin tehtävänä oli vallata Tavoyn ja Merguin lentokentät. Burman armeijan esikunta oli määrännyt lentokentät pidettäviksi puolustukseen käytettävien joukkojen vähäisyydestä huolimatta. Lentokentät olivat tärkeitä Malakan niemimaan puolustukselle. Tavoyn lentokentälle hyökättiin 18. tammikuuta ja sitä puolustaneet Burma Rifles rykmentin III ja VI pataljoona lyötiin taistelussa. Burmalaiset vetäytyivät epäjärjestyksessä läheiseen kaupunkiin. Mergui evakuoitiin jo ennen japanilaisten hyökkäystä. U Ottama
Burman brittiviranomaiset pidättivät U Ottaman vuonna 1921 ja hän sai 20 kuukauden vankeusrangaistuksen. Hänen kannattajansa järjestivät vastalauseeksi briteille "hartalin" eli eräänlaisen yleislakon. Hartal merkitsi mielenosoituksia, paastoamista ja uskonnollisia seremonioita. Lisäksi buddhalaisten, hindujen ja muslimien uskonnolliset johtajat tuomitsivat brittien toimet Shwdagonin pagodissa järjestetyssä kokouksessa. U Ottama pääsi vapaaksi vuonna 1922, mutta hänelle annettiin toinen, tällä kertaa kolmivuotinen vankeusrangaistus vuonna 1924. Päästyään vapaaksi hänet vangittiin jälleen vuonna 1928. U Ottama kuoli vankeudessa 9. syyskuuta 1939. U Ottamaa on pidetty ensimmäisenä merkittävänä burmalaisten kansallisena johtajana, joka innoitti myös myöhemmin toimineita burmalaisia vaikuttajia. Phuket
Phuketin historian merkittävin tapahtuma oli burmalaisten hyökkäys 1785, jonka jälkeen kuningas Taksin löi heidät takaisin. Brittiläisen Itä-Intian kauppakomppanian kapteeni Sir Francis Light lähetti ohimennessään tiedon paikalliselle hallintoväelle Burman joukkojen valmistautumisesta hyökkäykseen. Kunying Jan, äskettäin kuolleen kuvernöörin vaimo, ja hänen sisarensa Mook kokosivat joukot, ja kuukauden mittaisen hyökkäyksen jälkeen Burman joukkojen oli vetäydyttävä 13. maaliskuuta 1785. Näistä kahdesta naisesta tuli paikallisia sankarittaria ja he saivat Rama I:ltä kunnioittavat nimet "Thao Thep Kasatri" ja "Thao Sri Sunthon". Burman sotaretki
Rangoonin valtauksen jälkeen XXXIII armeijakunnasta muodostettiin 12. armeija, jonka tehtävänä oli johtaa Burmaan jääviä joukkoja. Arakanista XXXIII armeijakunnan etenemistä viivyttänyt Japanin 28. armeija vetäytyi Pegu Yomasiin Irrawaddyn ja Sittang jokien väliselle viidakon peittämälle vuoristoalueelle. Japanilaisten tarkoituksena oli murtautua saartorenkaan läpi ja liittyä Burmassa olevaan japanilaisiin joukkoihin. Kimura määräsi 33. armeijan tekemään läpimurtautumisen tukemiseksi hyökkäyksen Sittangin yli, vaikka armeijan taistelujoukkojen vahvuus oli vain noin rykmentti. 33. armeija hyökkäsi 3. heinäkuuta ja 10. heinäkuuta kumpikin taisteleva osapuoli vetäytyi. Saw Maung
Saw Maung liittyi armeijaan 1949, yleni prikaatikenraaliksi 1976 ja sotavoimien komentajaksi 1983. Saw Maung oli Burman sosialistisen ohjelman puolueen (BSPP) korkea-arvoinen jäsen jo Ne Winin aikana ja näin toi jatkuvuutta vuoden 1988 vallanvaihdoksiin. Kolmas anglo–burmalainen sota
Britit etenivät Burmaan Iravadi-joella laivoilla ja he ylittivät maan rajan 15. marraskuuta. Burmalaiset olivat rakentaneet joen varrelle varustuksia, jotka avasivat tulen brittien laivastoa vastaan. Varustukset kukistettiin kuitenkin nopeasti. 17. marraskuuta britit hyökkäsivät samoin joen varrella sijainneita Minhlan ja Gweg-Yaung Kamyon linnoituksia vastaan joen vastakkaisilla rannoilla. Gweg-Yaung Kamyo kukistui nopeasti, mutta vastarinta Minhlassa oli kiivaampaa. Lopulta burmalaiset puolustajat kuitenkin pakenivat brittiläisen jalkaväen rynnäkön tieltä. Britit olivat menettäneet taisteluissa yhden upseerin ja neljä sotilasta kaatuneina, sekä neljä upseeria ja 27 sotilasta haavoittuneina. 22. marraskuuta vallattiin raskaiden tykkien suojaama varustus Paganissa ja paria päivää myöhemmin edettiin suurta burmalaista joukkoa vastaan Myingyaussa. Molemmat osapuolet tulittivat ensin toisiaan, mutta burmalaiset vetäytyivät paikalta seuranneen yön aikana. Brittien eteneminen jaktui kohti Avan kaupunkia, jossa saatiin viesti Burman kuninkaalta. Kuningas sanoi olevansa valmis vastarinnan lopettamiseen. Brittien laivasto purjehti edelleen Mandalayhin, josta heidän joukkonsa valtasivat kuninkaallisen palatsin. Kuningas ja Burman kuningatar vangittiin ja kolmas anglo–burmalainen sota oli näin päättynyt vain parin viikon taistelujen jälkeen. Takashi Nagase
Nagase oli yksi upseereista, joiden vastuulla oli rakennuttaa Burman rata, niin kutsuttu "Kuoleman rautatie", joka kulki Thaimaan ja Burman välillä. Rata sisältää kuuluisan Kwai-joen sillan. Rataa rakennettiin käyttämällä orjatyövoimana liittoutuneiden joukoista saatuja sotavankeja ja paikallisia siviilejä, joita japanilaiset vartijat kohtelivat epäinhimillisesti ja usein väkivaltaisesti. 415 kilometriä pitkän radan rakentamisen aikana kuoli 16 000 sotavankia ja 80 000–100 000 aasialaista pakkotyöläistä. Nagase, joka kuului pelättyyn Japanin keisarillisen armeijan sotilaspoliisiin Kenpeitaihin, toimi tulkkina ja oli mukana kuulusteluissa, joissa sotavankeja kidutettiin. Johan Jakob Burman
Johan Jakob Burman (1771–1824) oli suomalainen soturi, joka osallistui Kustaa III:n joukoissa . Hän jäi vangiksi Kyrön taistelussa 1789 ja vapautui 1791. Suomen sodassa 1808–1809 hän oli Sandelsin adjutantti. Vuonna 1814 hän osallistui Norjan sotaretkeen ja ylennettiin everstiluutnantiksi. Hänen muistiinpanonsa ilmestyivät 1865 nimellä "Anteckningar förda under tiden från 1785 till 1816 jämte relation om Savolaksbrigadens operationer under 1808 och 1809 års krig". Karenit
Kareninationalismi alkoi muodostua liikkeenä 1900-luvun alussa ja sen syntymiseen vaikuttivat paljolti kristityt lähetyssaarnaajat. Koulujen ja lukutaidon kautta kareneja nousi merkittäviin asemiin brittien siirtomaahallinnossa. Vuonna 1928 karenijohtaja Sir San C. Po esitti vaatimuksia karenian autonomisesta alueesta. Toisen maailmansodan sytyttyä karenit säilyivät kuitenkin uskollisina brittien siirtomaavallalle näiden taistellessa japanilaisia vastaan Burmassa. Brittihallinnon aikana heillä oli ollut oma pataljoona Burman armeijassa: 1940 heitä oli miesvahvuudesta 22 %, kun burmalaisia oli vain 12 %. Burmalaisten, joiden kansallisia pyrkimyksiä Japani tuki, ja karenien välille syntyikin näin välirikko. Sodan jälkeen britit alkoivat valmistella Burman itsenäisyyttä ja "Karen National Union" eli "KNU" ajoi jälleen kareneille autonomiaa. Burman itsenäistyttyä vuonna 1948 he saivat omat edustajansa hallitukseen. Karenin osavaltio perustettiin vuonna 1952 pääkaupunkinaan Pa-an. Vuoden 1964 rauhanneuvottelujen myötä pääkaupungin nimi vaihdettiin perinteisempään muotoon Kawthoolei. KNU on kuitenkin käynyt sittemmin sissisotaa hallintoa vastaan vuodesta 1949 lähtien. Yhteenottojen myötä monet ovat siirtyneet pakolaisiksi Thaimaan Mae Hon Sonin provinssin puolelle. Burman sotaretki
Piiritetty 28. armeija ei kyennyt kuitenkaan aloittamaan läpimurtoa ennen kuin 17. heinäkuuta ja siitä tulikin tuhoisa liittoutuneiden tykistön tulittaessa vetäytyviä. Lisäksi satoja miehiä hukkui ylittäessään tilapäisvälinein tulvivaa Sittang-jokea ja burmalaiset sissit tappoivat joen itäpuolella harhailijoita. Läpimurrossa sai surmansa lähes 10000 japanilaista sotilasta eli noin puolet armeijan vahvuudesta ja liittoutuneiden tappioiden jäädessä vähäisiksi. Burman sotaretki
Liittoutuneiden alkuperäisenä Burman valtaamissuunnitelmana oli XV armeijakunnan maihinnousu Rangooniin japanilaisten selustaan jo 14. armeijan etenemisen aikana. Draculaksi nimettyä operaatiota kuitenkin siirrettiin myöhäisemmäksi useaan otteeseen, koska maihinnousuun tarvittava kalusto tarvittiin Euroopassa ja lopulta operaatio peruutettiin korvaamalla se Thaimaan länsirannikolle Phuketiin tehtävällä maihinnousulla. Thaimaan valtaus
Thaimaan valtaus oli Japanin 8. joulukuuta 1941 suorittama sotatoimi toisessa maailmansodassa, jonka seurauksena Japani miehitti Thaimaan. Huolimatta Thaimaan eteläosissa käydyistä kiivaista taisteluista sota päättyi aselepoon jo muutamaa tuntia myöhemmin. Maata hallinnut Plaek Phibunsongkhramin johtama kansallismielinen hallitus liittoutui akselivaltojen ja Japanin kanssa avaten rajat Japanin miehitysjoukoille. Thaimaa julisti sodan Yhdysvalloille 25. tammikuuta 1942, mutta suurlähettiläs kieltäytyi toimittamasta julistusta eteenpäin. Tämän jälkeen Japani hyökkäsi Thaimaan kautta Britannian siirtomaihin Malaijaan ja Burmaan. Myöhemmin liittoutuneet onnistuivat pysäyttämään japanilaisten etenemisen ja työntämään miehitysjoukot pois vallatuilta alueilta. Liittoutuneet valloittivat Thaimaan vuonna 1945. Burman rata
Japanilaiset rakensivat radan toisen maailmansodan aikana vuosina 1942–1943 mahdollistaakseen tarvikkeiden kuljettamisen Bangkokin ja Rangoonin välillä. Radan rakennustöissä käytettiin sotavankeja ja pakkotyöläisiä. Noin 180 000 aasialaisesta pakkotyöläisestä jopa 90 000 kuoli joko onnettomuuksissa, surmattuna, nälkään tai sairauksiin. Pakkotyössä oli myös 60 000 vangittua liittoutuneiden sotilasta, joista kuoli arviolta 16 000. Sodan lopulla vuonna 1945 liittoutuneet pommittivat radan käyttökelvottomaksi.
Thaimaan puolella radasta on käytössä 130 kilometrin mittainen osuus Ban Pongin ja Namtokin välillä. Myös Myanmarissa harkitaan 105 kilometrin mittaisen osuuden kunnostamista ja ottamista käyttöön. Kunnostustöihin on luvassa ulkomaista tukea. Myanmarin historia
Iso-Britannia alisti Burman valtansa alle Anglo-burmalaisten sotien jälkeen 1800-luvulla. Britit hallitsivat maan luonnonvaroja, mutta he kiihdyttivät maan kehitystä kehittämällä infrastruktuuria. Bhutanin sota
Bhutanin sota, tunnetaan myös nimellä Duar-sota, käytiin brittiläisen Intian ja Bhutanin välillä vuosina 1864–1865. Imphalin taistelu
Japani iski Tyynenmeren sodan syttyessä Yhdysvaltoja vastaan Pearl Harborissa 7. joulukuuta 1941 ja 24 tuntia myöhemmin japanilaiset nousivat maihin Thaimaassa, joka antautui ehdoitta. Thaimaasta Japanin armeija eteni edelleen brittien hallitsemaan Burmaan 9. joulukuuta 1941. Mandalay vallattiin toukokuussa 1942 ja brittijoukot työnnettiin ulos Burmasta. Japanilaisten eteneminen alkoi lopulta hidastua brittijoukkojen viivytystaisteluihin ja monsuunisateisiin. Tämä teki mahdolliseksi puolustusasemien ottamisen Burman ja Intia rajalla, jossa viidakot ja vuoret ohjasivat hyökkääjän helposti puolustettaville käytäville. Sen lisäksi japanilaisten huoltoreitit pidentyivät ja kulkivat vaikeassa maastossa. Brittien puolustuksen murtaminen olisi vaatinut huomattavia resursseja, joita Japani tarvitsi samalla toisaalla. Niinpä hyökkäystä brittien asemiin Imphalissa Intian Manipurissa ei heti toteutettu, vaan paine rintaman tällä suunnalla hellitti. Britit käyttivät tilannetta hyödykseen vahvistaen joukkojaan ja tehden hyökkäyksiä japanilaisten hallitsemalle alueelle. Etenkin chinditit tulivat tunnetuiksi hyökkäyksistään japanilaisia vastaan. Hyökkäykset ja pelkästään Burman puolustaminenkin alkoivat käydä japanilaisten voimille. Lopulta sodanjohto päätti, että Imphalia vastaan oli pakko hyökätä puolustuksen viedessä lopulta vähintään yhtä paljon miehiä kuin hyökkäyksenkin. Sotanorsu
Intian sulttaanien käyttämät norsut saivat lähes lopetettua Timur Lenkin valloitukset. Vuonna 1398 Timurin armeija kohtasi yli sata Intian sotanorsua taistelussa ja lähes hävisi joukoissaan puhjenneen pelon takia. Historialliset lähteet selittävät kuitenkin timurien voittaneen omanlaatuisella taktiikalla: sotilaat sitoivat kameleidensa häntiin palavaa heinää ennen rynnäkköä. Syntynyt savu sai kamelit juoksemaan kohti norsuja, joiden perääntyminen murskasi vastustajan omia joukkoja. Ahmed ibn Arabshahin johtama toinen sotakampanja kertoo Timurin käyttäneen tavallista suurempia jalka-ansoja pysäyttämään norsujen hyökkäyksen. Myöhemmin timurien komentajat käyttivät norsuja hyökkäykseen kohti Ottomaanien valtakuntaa. Toinen anglo–burmalainen sota
Mindon pyrki sittemmin vastaamaan brittien muodostamaan uhkaan nykyaikaistamalla vielä Iravadi-joen laakson pohjoisosat käsittänyttä valtakuntaansa esimerkiksi kutsumalla maahan ranskalaisia ja italialaisia teknikkoja. Mindonin kuoltua valtaan nousi hänen poikansa Thibaw, jonka brittiläisten kauppiaiden vastaiset toimet johtivat kolmanteen ja viimeiseen anglo–burmalaiseen sotaan vuonna 1885, joka päätti käytännössä Burman itsenäisyyden. Burman sotaretki
Kohimaan edennyt Japanin 31. divisioona piiritti alueella olleet liittoutuneiden joukot. Alueella alkoi 15. toukokuuta liittoutuneiden vastahyökkäys, joka löi japanilaisten etulinjan joukot. Japanilaisten kummankin divisioonan eteneminen pysähtyi ja niiden miehistö kärsi monsuunin aiheuttamista sairauksista ja huollon puutteista. Liittoutuneiden joukot vapauttivat 22. kesäkuuta Imphalin saarroksissa olleet joukot. Heinäkuussa japanilaisten jäänteet vetäytyivät alueelta Chindwin-joen taakse. Mindon
Mindon syntyi Amarapurassa vuonna 1814. Hänen velipuolensa oli kuningas Pagan Min. Pagan Min oli noussut kuninkaaksi vuonna 1846 ja vuonna 1852 hän ajautui toiseen anglo–burmalaiseen sotaan Intian niemimaata hallinneiden brittien kanssa. Burmalaiset kärsivät tappioita brittejä vastaan ja britit liittivät Burman eteläisen Pegun maakunnan omiin alueisiinsa. Vuoden 1853 alussa brittijoukot olivat marssimassa kohti pääkaupunkia, kun Mindon syrjäytti velipuolensa ja teki aselevon brittien kanssa. Virallista rauhansopimusta ei tehty, mutta britit säilyttivät valtaamansa alueet etelässä. Mindonin hallitsemaan Burmaan kuuluivat edelleen Iravadi-joen laakson pohjoisosat. Toinen anglo–burmalainen sota
Toinen anglo–burmalainen sota oli toinen kaikkiaan kolmesta sodasta Intian niemimaata hallinneen Yhdistyneen kuningaskunnan ja Burmaa hallinneen Konbaungin dynastian välillä. Vuosina 1852–1853 käyty toinen sota alkoi brittien kauppiaidensa kohtelun takia antaman uhkavaatimuksen jälkeen. Brittijoukot miehittivät maan eteläosat ja Pegun maakunta liitettiin brittien hallitsemaan alueeseen. Sota päättyi burmalaisen prinssi Mindonin syöstyä kuningas Pagan Minin vallasta. Aselepo julistettiin 20. kesäkuuta 1853, vaikkakaan virallista rauhansopimusta ei allekirjoitettu. Briteille menetettiin maan eteläosat, kuten sittempi Burman pääkaupunki Rangoon. Kolmas ja viimeinen anglo–burmalainen sota alkoi vuonna 1885 ja päättyi koko Burman valtaukseen. Qianlong
Qianlong yritti valloittaa etelästä myös Burman, mutta Kiinan–Burman sota (1765–1769) päättyi täydelliseen epä­onnis­tumi­seen. Aluksi hän uskoi, että tuloksena olisi ollut barbaariheimoista saatu helppo voitto, ja hän lähetti Burmaan vain raja­seudulla Yunnanissa olleet sota­joukot. Qingin tunkeutuminen Burmaan tapahtui aikana, jolloin Burman sotajoukoista suurin osa joutui samaan aikaan torjumaan Siamin hyökkäykset samana vuonna alkaneessa sodassa. Taistelujen karaisemat burmalaiset joukot onnistuivat kuitenkin voittamaan Kiinan joukot rajalla kahdella ensimmäisellä kerralla heidän tunkeutuessaan maahan, vuosina 1765–1766 ja 1766–1767. Tämä paikallinen konflikti eskaloitui nyt suureksi sodaksi, johon osallistuivat molempien maiden koko sota­voimat. Kolmas yritys (1767–1768), jota johtivat Kahdeksan lippu­kunnan valiojoukot, onnistuikin pääsemään Burman keskiosiin alueelle, josta oli enää muutaman päivän matka maan pääkaupunkiin, Inwaan. Pohois­kiinalaiset lippu­kunnat eivät kuitenkaan kyenneet selviyty­mään heille oudoissa trooppisissa olosuhteissa, joissa esiintyi tappavia endeemisiä tauteja, ja he joutuivat suurten tappioiden jälkeen kääntymään takaisin. Tämän jälkeen kuningas Hsinbyushin siirsi sota­joukkonsa Siamista Kiinan-rintamalle. Neljäs ja suurin hyökkäys torjuttiin rajalla. Kun Qin-joukot oli kokonaan saarrettu, joulu­kuussa 1769 molempien osa­puolten sotilasjohtajat solmivat aselevon. Qing ylläpiti edelleen vahvoja sotilaallisia varustuksia Yunnanin raja­seuduilla noin kymmenen vuoden ajan valmis­tautu­akseen uuteen sotaan, ja kauppa rajan yli kiellettiin kahdeksi­kymmeneksi vuodeksi. Kun Burma ja Kiina vuonna 1790 jälleen solmivat diplomaatti­suhteet, Qing yksi­puolisesti piti toimen­pidettä Burman antautumisena ja julistautui voittajaksi. Indokiinan sota
Indokiinan sota oli Ranskan siirtomaassaan Indokiinassa käymä sota vuosina 1946–1954. Sodassa Ranskaa vastusti Việt Minh -kapinaliike, jonka voitettua sodan Ranskan Indokiinasta muodostettiin neljä itsenäistä valtiota: Pohjois- ja Etelä-Vietnam, Laos ja Kambodža. Myanmar
Viimeinen Konbaung-dynastia alkoi vuonna 1752 kuningas Alaungpayan noustessa valtaistuimelle. Konbaung-hallitsijat keskittyivät myös sotiin ja valloituksiin. Sotia käytiin moneja, arakanilaisia ja siamilaisia vastaan. Burmalaiset ryöstivät Siamin pääkaupungin Ayutthayan vuonna 1767. Burman sotaretki
Thaimaan liittoutuminen Japanin kanssa vahvistettiin 21. joulukuuta 1941. Kolme Thaimaan jalkaväki ja yksi ratsuväkidivisioona kärkenään panssaroitu tiedustelurykmentti ja ilmavoimien tukemana aloitti etenemisen Burmaan 10. toukokuuta. Thaimaalaiset kohtasivat vetäytyvän Kiinan 93. divisioonan. Joukot miehittivät tavoitteensa Kengtungin 27. toukokuuta ja etenemisen jatkaminen kesä-heinäkuussa pakotti kiinalaiset vetäytymään Junnaniin. Toinen anglo–burmalainen sota
Toukokuussa alkanut monsuunikausi johti koleran aiheuttamiin vaikeuksiin, mutta britit valtasivat silti 19. toukokuuta Basseinin kaupungin. 5. kesäkuuta he valtasivat myös Pegun, jonka asukkaat olivat nousseet kapinaan burmalaisia vastaan. Syksyllä 1852 britti saivat vahvistuksia Rangooniin ja 10. lokakuuta vallattiin puolustajiensa hylkäämä Prome. Pegu jouduttiin valtaamaan uudestaan 21. marraskuuta. Valtauksen jälkeen britit liittivät Pegun maakunnan omiin alueisiinsa ja alueen varmistamista varten alueen pohjoisrajalle lähetettiin 4 000 miehen osasto. Osasto saavutti alueen pohjoisrajan 22. helmikuuta 1853 käytännössä ilman vastarintaa. Osa alueen burmalaisista virkamiehistä alkoi kuitenkin vastustaa brittejä. Brittien marssiessa Myat Htoon -nimistä Danchenin piirikunnan virkamiestä vastaan helmikuussa heidän joukkonsa väijytettiin ja 80 sotilasta haavoittui tai sai surmansa. Paikalle lähetettiin suurempi tykkien ja rakettien tukema 1 100 miehen brittiosasto ja burmalaiset voitettiin viimein kiivaan taistelun jälkeen. Britit kärsivät tällä kertaa haavoittuneina ja kaatuneina 130 miehen tappiot. Koleraan menehtyi samalla 100 miestä. Voittonsa jälkeen britit valmistelivat nyt etenemistä Avan kaupunkia vastaan. Ennen kaupunkiin etenemistä Burman kuningas Pagan Minin veli Mindon toteutti kuitenkin sodan käytännössä päättäneen vallankaappauksen. Burman sotaretki
Liittoutuneiden toimintaa alueella haittasi lisäksi Intian itäosien levottomuudet kuten väkivaltaisiksi muuttuneet Lähtekää Intiasta -protestit Bengalissa ja Biharissa, jotka sitoivat alueella olleita brittijoukkoja. Bengalissa oli lisäksi nälänhätä 1943, mikä johti kolmen miljoonan ihmisen kuolemaan. Ongelmista huolimatta liittoutuneet kykenivät aikaan saamaan kaksi operaatiota vuosien 1942-1943 kuivina jaksoina. Myanmarin historia
Toisen anglo-burmalaisen sodan jälkeen valtaan nousi kuningas Mindon Min. Hän perusti uuden pääkaupungin Mandalayn vuonna 1853, johon siirrettiin aiemman pääkaupungin Amarapuran väestö. Hän yritti modernisoida Burmaa ja kehittää teollisuutta, tietoisena siitä että brittien ja ranskalaisten valta lähialueilla kasvoi. Mindon Min oli viimeinen merkittävä burmalainen kuningas, hänen valtakautensa kesti vuoteen 1878 asti. Hänen poikansa Thibaw Min nousi valtaan veristen valtataistelujen jälkeen. Thibaw ei ollut yhtä neuvokas hallitsija ja hän asetti brittiläisille kauppiaille ylimääräisiä tullimaksuja, mikä provosoi brittejä. Britit lähettivät kuninkaalle uhkavaatimuksen jonka hän jätti huomioimatta, mikä johti kolmanteen anglo-burmalaiseen sotaan. Vuonna 1885 britit hyökkäsivät Ylä-Burmaan, valloittivat Mandalayn ja Thibaw syöstiin vallasta. Thibaw jäi viimeiseksi Burman kuninkaaksi. Burma (kissa)
Burma (myös "burmankissa" tai "burmakissa") on kaakkoisaasialaislähtöinen, ihmisen kehittämä kissarotu. 1930-luvulla laivastolääkäri Joseph Thomson toi Burmasta Yhdysvaltoihin ruskean kissan, Wong Maun, joka on burmankissojen esiäiti. Wong Mau astutettiin ruskeanaamioisella siamilaisuros Tai Maulla, mistä burma-rotu sai alkunsa. Länsimaisen burman jalostukseen on siis käytetty siaminkissaa. Burmaa ei pidä sekoittaa pyhään birmaan, joka on vanha alkuperäisrotu – pyhiä birmoja on ollut buddhalaisissa temppeleissä ainakin 1400-luvulta alkaen. Alkujaan burmat olivat ruskeita, mutta jalostuksen myötä niitä on nykyään useanvärisiä. Suomeen burma tuli 1960-luvulla. Eläinten käyttö sodassa
Norsuja käytettiin laajasti kantojuhtina Kaukoidässä vielä toisen maailmansodan aikana, muun muassa brittien 14. armeijan Burman-kampanjassa. Japanilaiset käyttivät norsuja kuljettamaan kranaatinheittimistöä ja ammuksia edetessään Burmasta Thaimaahan 1941. Imphal-offensiivissa maaliskuussa 1944 oli mukana 350 elefanttia. Britit saivat japanilaisilta saaliksi 1 600 arvossa pidettyä eläintä. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Kolme vuotta kestänyt hiljainen vaihe kiinalaisten ja japanilaisten välillä päätyi keväällä 1944, kun japanilaiset ryhtyivät hyökkäykseen Etelä- ja Keski-Kiinassa. Samalla Stillwellin johtamat joukot taistelivat japanilaisia vastaan Burmassa kiinalaisten avulla. Amerikkalaisten Jiangxin maakunnasta käsin tehdyt pommi-iskut ylsivät jo Taiwaniin asti. Japanilaiset yrittivät katkaista Guomindangin hallussa olevat Keski-Kiinan rautatiet: Tšiang Kai-šek kuuli suunnitelmasta Ranskan tiedustelupalvelulta, mutta luuli tietoa huhuksi eikä aloittanut toimenpiteitä. Seurauksena olivat kiinalaisten suurimmat tappiot vuoden 1938 jälkeen. Japanilaisten saavutettua suuria voittoja Keski- ja Etelä-Kiinassa kiinalaiset saivat vihdoin pysäytettyä hyökkäyksen Guizhoun maakunnassa aiemmin kommunisteja vastaan taistelemassa olleiden joukkojen avulla. Guomindang menetti taisteluissa 500 000 sotilasta ja yhteyden Pohjois-Kiinaan. Bang Rajan (elokuva)
Bang Rajanin joukkoja aluksi johtaa Nai Taen, joka loukkaantuu taistelussa. Kyläläiset sittemmin pyytävän ulkopuolista "Nai Chan Nuad Kheoa", veteraanisotilasta, johtamaan heitä. Mukanaan hän tuo kourallisen muita sotilaita, jotka jäljelle jääneiden miesten ja naisten kanssa valmistautuvat tuleviin koettelemuksiin. Lopulta, valmisteluista huolimatta, kylä murskataan valtavalla ylivoimalla ja burmalaiset pääsevät valloittamaan Ayutthayan.
Elokuvan budjetti oli noin 50 miljoonaa bahtia, mikä on noin neljä kertaa enemmän kuin yhdelläkään muulla thaimaalaisella elokuvalla tähän mennessä. Se oli kotimaassaan menestys, tuottaen lähes 300 miljoonaa bahtia lipputuloja. Ensimmäinen anglo–burmalainen sota
Brittien laatiman sotasuunnitelman mukaan burmalaiset ajettaisiin ensin näiden valtaamalta alueelta Assamista, minkä jälkeen Assamissa ja Chittagongin suunnalla siirryttäisiin puolustuskannalle. Brittien päähyökkäys Burmaan tehtäisiin laivaston avulla Burman rannikolle, josta Iravadijoen kautta uhattaisiin myös burmalaisten pääkaupunki Avaa. Sotaretkeä varten koottiin "Burmese Expeditionary Force", jota johti kenraali Archibald Campbell. Joukko käsitti 10 644 sotilasta, joista 4 759 oli brittejä ja loput intialaisia joukkoja Bengalista ja Madrasista. Mukana oli myös 42 tykkiä. Brittijoukot saatiin koottua huhtikuuhun mennessä ja 10. toukokuuta britit nousivat laivaston tukemana maihin Rangoonissa. Heitä vastassa olleet burmalaiset joukot koostuivat pääosin heimosotureista, jotka olivat aseistautuneet miekoin ja keihäin, sekä muutamin vanhentunein tykein. Ajoittain he käyttivät myös sotanorsuja. Burman sotaretki
Ilmamarsalkka Sir Robert Brooke-Popham määrättiin 17. lokakuuta 1940 Kaukoidän joukkojen komentajaksi, tehtävään joka oli perustettu vasta neljä päivää aiemmin. Brooke-Popham oli jäänyt 1937 eläkkeelle ilmavoimista, minkä jälkeen hän oli ollut Kenian kuvernöörinä ennen toisen maailmansodan syttymistä ja palvelukseen palaamista. Hänen alaisuuteensa perustettiin 18. marraskuuta Singaporen laivastotukikohtaan Kaukoidän esikunta, johon kuului seitsemän upseeria. Esikunta siirtyi ilmavoimien ja maajoukkojen esikuntaan Singaporeen joulukuussa 1941. Kaukoidän joukkojen komentajan alaisuudessa olivat kaikki kansainliiton maa- ja ilmavoimien joukot Malesiassa, Brittiläisellä Borneolla, Burmassa ja Hongkongissa. Laivasto säilyi Kiinan aseman komentajan alaisuudessa. Ensimmäinen anglo–burmalainen sota
Britit ja heidän alaisensa intialaiset joukot olivat kärsineet sodan aikana tappioina yhteensä noin 15 000 miestä. Miesten valtaosa menetettiin trooppisten sairauksien vaikutuksesta. Kaikkiaan 2 500 kaatuneesta brittisotilaasta vain 150 oli kaatunut varsinaisissa yhteenotoissa, kun taas 2 000 oli kuollut tauteihin. Britit olivat laajentaneet hallitsemiaan alueita, mutta muuten ensimmäistä sotaa Burmassa on pidetty huonosti johdettuna ja järjesteltynä. Burman valtaus
Kenraaliluutnantti Iida määräsi 26. tammikuuta 55. divisioonan, joka oli keskitetty Kawkareikin länsipuolelle, valtaamaan Salweenin suulla olevan Moulmeinin ja 33. divisioonan ylittämään rajan sekä etenemään Kawkareikista pohjoiseen valmistautuen etenemään Pa-aniin. Moulmeinin, joka sijaitsee Salween-joen suulla, suojana oli neljän pataljoonan muodostama Burman 2. prikaati. Japanilaiset valtasivat 31. tammikuuta kaupungin murskattuaan alueella olleiden joukkojen vastarinnan ja pakottaen ne vetäytymään. Joukot jatkoivat pohjoiseen kiertäen brittien asemat. Saarroksiin jääneet Intian 17. divisioonan loppuosat pyrkivät vetäytymään Sittang-joen taakse, mutta japanilaiset katkaisivat perääntymistien. Divisioonan tuhouduttua Rangoonin puolustaminen ei ollut mahdollista. Kenraali Archibald Wavell määräsi kuitenkin kaupungin pidettäväksi odottaen Lähi-idästä saapuvia täydennyksiä. Burman armeijan uusi komentaja kenraali Harold Alexander määräsi kaupungin evakuoitavaksi 7. maaliskuuta sataman ja öljyvarastojen tuhoamisen jälkeen. Burmassa olleiden joukkojen jäänteet vetäytyivät pohjoiseen. Japani sai täten Burman hallintaansa. Burman valtio
1. elokuuta 1943 Burma sai itsenäisyyden ja julisti sodan Britannialle ja Yhdysvalloille. Burman lippu
Burma joutui Ison-Britannian haltuun 1. tammikuuta 1886 kolmen sodan (1824–1826, 1852, 1885) myötä. Burma liitettiin Intian alaisuuteen, joten sen alueella käytettiin brittilippua tai brittilipusta johdettua Intian lippua. 1930-luvulla burmalaiset nousivat jatkuvasti kapinaan brittejä vastaan ja lopulta 1937 Burma irrotettiin omaksi hallinnolliseksi siirtomaa-alueekseen. 6. helmikuuta 1939 se sai oman lipun, joka oli perinteinen Blue Ensign, jonka siniseen kenttään oli laitettu kansalliseksi tunnukseksi riikinkukko. Japani valtasi Burman briteiltä 1941 ja sai aluksi tuekseen maan kansallismieliset, jotka myös perustivat uuden hallituksen. Se otti käyttöönsä aluksi lipun, jossa oli perinteisesti riikinkukko, mutta tälle kertaa sinisellä pohjalla. Lippu oli oikeastaan samanlainen kuin Burman kuningaskunnan aikana ennen brittivaltaa. Tämän jälkeen 1. elokuuta 1942 – 1. elokuuta 1943 käytössä oli keltainen lippu, jossa oli vihreä yläpalkki, jonka keskellä oli punainen aurinko. Tämän jälkeen käytössä oli 1. elokuuta 1943 – 3. toukokuuta 1945 nykyistä Liettuan lippua muistuttava kelta-vihreä-punainen vaakasuora lippu, jossa oli riikinkukkovaakuna keskellä. Burman sotaretki
Kiinan armeija aloitti hyökkäyksen huhtikuun lopulla, jolloin 40000 sotilasta ylitti Salween-joen 300 kilometriä leveällä alueella. Pian tämän jälkeen lähes 72000 kiinalaista sotilasta hyökkäsi Japanin 56. divisioonaa vastaan. Hyökkäyksen käynnistyttyä japanilaiset joutuivat taistelemaan Pohjois-Burmassa kahdella rintamalla. Rintama vakiintui toukokuussa Lunglingiin monsuunien alettua ja japanilaisten siirrettyä alueelle täydennyksiä. Myanmarin historia
Maan sotilasjohtoa huoletti erityisesti se, että maan pohjoisosassa shanien ja kachinien asuttamilla alueilla suunniteltiin eroa Burman liittovaltiosta, mikä olisi lähes puolittanut Burman alueen. Kenraali Ne Win tarjosi jälleen U Nulle armeijan apua shanpäälliköiden taltuttamiseksi, mutta tällä kertaa U Nu torjui tarjouksen. Tämän johdosta Ne Winin johtama armeija suoritti verettömän vallankaappauksen 2. maaliskuuta 1962. Maan presidentti Sao Shwe Thaik pidätettiin välittömästi, sillä hän oli etniseltä taustaltaan shan. Myös U Nu pidätettiin, kuten myös monet shan ja kayah -väestöihin kuuluneet johtajat, jotka olivat kokoontuneet vallankumouksen aikaan Rangooniin puimaan suhdettaan Burmaan. Samana päivänä Ne Win ilmoitti radiossa vallankaappauksesta, mikä hänen näkemyksensä mukaan esti Burman liittovaltion hajoamisen. Konbaung-dynastia
Konbaung-dynastia tai Alaungpaya-dynastia oli Burmaa eli nykyistä Myanmaria vuosien 1752 ja 1885 välillä hallinnut dynastia. Konbaung-dynastian hallitsijoiden onnistui ensin yhdistää hajanainen Burma, ja vuonna 1767 he tuhosivat Ayutthayan kuningaskunnan nykyisessä Thaimaassa. Dynastian hallitsijat ulottivat valtansa myös nykyisen Intian alueelle. Lopulta dynastia kävi kolme niin sanottua anglo–burmalaista sotaa Intian niemimaata hallinneita brittejä vastaan. Burmalaiset menettivät ensin alueitaan ja lopulta myös itsenäisyytensä viimeisessä sodassa vuonna 1885. Britit hallitsivat vuodesta 1897 Burmaa osana brittiläistä Intiaa ja Burma itsenäistyi uudelleen vasta vuonna 1948. Myanmarin energiapolitiikka
Total rakensi 1992-1998 Burmasta Yadanan kaasukentiltä Thaimaahan kaasuputken kahden muun yhtiön kanssa. Burman sotilasjuntta on tienannut sillä satoja miljoonia euroja. Kaasua riittää 2020-luvulle. Liiketoimea vastaan on osoitettu mieltä vuosia ja vaadittu yhtiötä poistumaan Burmasta. Burman sosialistisen ohjelman puolue
Burman sosialistisen ohjelman puolue (မြန်မာ့ဆိုရှယ်လစ်လမ်းစဉ်ပါတီ, ) oli Burmaa vuosina 1962–1988 hallinnut puolue. Rakhine
Arakan on ollut itsenäinen valtio, jota viisi dynastiaa hallitsi 5000 vuoden ajan. Se liitettiin Burmaan vuonna 1784 ja Britannian siirtomaaksi vuonna 1824. Tosen maailmansodan aikana japanilaiset miehittivät aluetta 1942-1945. Kun Burma sai itsenäisyyden 1948, Arakan jäi sen hallintaan. Vuonna 1952 osia siitä liitettiin viereiseen Chinin osavaltioon. Murat IV
Sotilaallisesti Murat IV:n suurin saavutus oli sotaretki Persiaa vastaan. Sotaretken aikana osmanit valloittivat muiden muassa Azerbaidžanin ja suuria alueita Mesopotamiasta. Hän myös onnistui palauttamaan valtakuntansa uudelle kukoistuskaudelle. Hieman ennen kuolemaansa Murat IV solmi rauhan safavidien kanssa. Tyynenmeren sota toisessa maailmansodassa
Thaimaa (silloinen Siam), jonka hallinto oli avoimesti akselivaltoja myötäilevä, teki liittosopimuksen Japanin kanssa jouduttuaan hyökkäyksen kohteeksi vuonna 1941. Samoin Phayap armeija lähetti joukkoja miehittämään Burman koillisosaa eli entistä Thai aluetta, jonka britit olivat liittäneet Burmaan. Lisäksi alueella oli Manchukuon ja Wang Jingwein nukkevaltiot. Japanin sotajoukoissa palveli runsaasti korealaisia ja formosan kiinalaisia sekä jonkin verran Vichyn Ranskan alueelta palkattuja sekä Intian ja Burman kansallisarmeijoiden sotilaita. Kolmas anglo–burmalainen sota
Burman kuningas Thibaw ajettiin perheineen maanpakoon Intiaan. Ylä-Burma liitettiin virallisesti brittien hallitsemiin alueisiin 1. tammikuuta 1886. Viidakkoihin paenneet burmalaiset sotilaat tekivät tosin iskuja brittejä vastaan aina vuoteen 1890 sakka. Lainsäädännöllisesti Burmasta tuli osa Brittiläistä Intiaa kuitenkin vasta vuonna 1897. Burma jaettiin kahteen hallinnolliseen alueeseen. Iravadi-joen laakso oli suoraan brittien hallinnassa, kun taas maan vuoristoalueita hallitsivat paikalliset ruhtinaat brittien alaisuudessa. Burman itsenäisyys oli päättynyt ja maa itsenäistyi uudelleen vasta 4. tammikuuta 1948. Burman sotaretki
Liittoutuneiden operaatiot alueella vuosina 1942-1943 kuvastivat lähinnä turhautumista sotilaalliseen tilanteeseen. Britannia kykeni ylläpitämään saman aikaisesti vain kolmea sotatoimialuetta ja välitön hyökkäys sekä Lähi-idässä että Kaukoidässä osoittautui resurssien rajallisuuden vuoksi mahdottomaksi. Lähempänä kotimaata oleva Lähi-itä päätettiin käsitellä ensin Yhdysvaltojen kanssa sovitun Saksa ensin politiikan mukaisesti. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Tšiang Kai-šek ymmärsi taistelevansa japanilaisten lisäksi kommunisteja ja Mao Zedongia vastaan, ja yritti välttää suuria taisteluita japanilaisten kanssa. Kommunistit olivat paenneet Maon johdolla vuonna 1935 pitkällä marssilla Yan’aniin ja pitivät siellä tukikohtaansa. Japanilaisten pysähdyttyä kommunistit pitivät sotaa yllä vuonna 1940 sissisodalla ja ryhtymällä ns. ”sadan rykmentin offensiiviin”. Hyökkäykset japanilaisia vastaan kostettiin erityisesti alueiden siviiliväestöön, ja kommunistit menettivät suuresti kansansuosiotaan. Myös sisällissota Kuomintangin ja kommunistien välillä kiihtyi, jota varten molemmat osapuolet yrittivät säästää joukkojaan japanilaisilta. Japanilaiset puolestaan eivät yrityksistä huolimatta pystyneet katkaisemaan Kuomintangin huoltoreittiä Chongqingistä Burmaan, "Burman tietä". Thibaw
Britit ottivat nopeasti voittoja burmalaisista joukoista ja 27. marraskuuta he olivat jo pääkaupungin tuntumassa. Tuolloin britit saivat Thibawilta tiedotteen, jolla hän suostui antautumaan brittijoukoille. 28. marraskuuta britit saapuivat pääkaupunkiin. Thibaw ja hänen vaimonsa Supayalat vangittiin ja heidät karkotettiin Ratnagiriin Intiaan. Tuhannet burmalaiset olivat seuraamassa hallitsijaparin siirtoa Mandalaysta heidät Intiaan vieneelle laivalle Iravadi-joella. Thibaw kuoli Ratnagirissa 19. joulukuuta 1916. Britit hallitsivat sodan jälkeen koko Burman aluetta. Thibaw jäi viimeiseksi itsenäiseksi Burman kuninkaaksi. Lainsäädännöllisesti Burma liitettiin Brittiläiseen Intiaan vuonna 1897. Buddha Yodfa Chulaloke
Burmalaisen sotajoukon hyökättyä maahan 1767 kiinalaissyntyinen kenraali Taksin pakeni joukkoineen Chaophraya-joen suulle nykyisen Bangkokin tienoille ja julistautui täällä 1772 kuninkaaksi. Buddhalaiset munkit kapinoivat kuningasta vastaan ja hän lähetti kenraali Chakrin rauhoittamaan tilannetta. Chakrin pakotti useat pienet ruhtinaat vasallisuhteeseen sekä maksamaan kuninkaalle veroa. Näin Thaimaan nykyisin tunnetut rajat ja laajuus alkoivat hahmottua. Mission of Burma
Mission of Burma on yhdysvaltalainen post-punk-yhtye, joka perustettiin Bostonissa, Massachusettsissa vuonna 1979. Yhtyeen perustivat Roger Miller (kitara), Clint Conley (basso), Peter Prescott (rummut) ja Martin Swope (ääniteknikko). Miller, Conley ja Prescott laulavat ja tekevät yhtyeen kappaleet. U Thant
Kun U Nu tuli juuri itsenäistyneen Burman ensimmäiseksi pääministeriksi, hän pyysi Thantia tiedottajakseen vuonna 1947. Thant ja Nu olivat tavanneet yliopistossa, joten he tunsivat toisensa opiskeluajoilta.
Thantista tuli Burman lehdistöjohtaja 1947, radiojohtaja 1948 sekä tiedotusministeri ja pääministerin neuvonantaja vuosiksi 1951–1957. Hän osallistui myös Nun kanssa suureen Aasian ja Afrikan maiden väliseen konferenssiin Bandungissa, Indonesiassa vuonna 1955. Siinä luotiin Sitoutumattomien maiden liikkeen perusta. Thantista tuli Nun läheisin neuvonantaja hallituksessa. Vuosina 1957–1961 hän oli Burman YK:n edustajana ja alkoi ajaa muun muassa Algerian itsenäisyyssodan neuvotteluja. Kohiman taistelu
Toukokuun loppuun mennessä Liittoutuneet tekivät alueelle tuhoisia ilmaiskuja ja kenraali Sato veti sotilaansa Imphaliin. Japanilaiset palasivatkin takaisin Burmaan 8. heinäkuuta. Ne Win
Burma itsenäistyi 4. tammikuuta 1948. Ne Win nimitettiin kenraaliksi ja puolustusministeriksi pääministeri U Nun alaisuudessa. Sodan jälkeen maata hallitsi Antifasistinen kansanvapautusliitto (AFPFL). Tätä kesti vuosikymmenen kunnes U Nun hallitus kaatui 1958 ja Ne Win nimitettiin virkaa tekeväksi pääministeriksi. Vaalien jälkeen muodostettu toinen U Nun hallitus päättyi kun Ne Win järjesti 1. maaliskuuta 1962 sotilasvallankaappauksen. Ensimmäiset 12 vuotta hän oli Vallankumousneuvoston puhemies. Myanmar
Brittien alaisuudessa maa kävi läpi valtavan muutoksen. Burmaan luotiin vahva keskushallinto ja talous muuttui omavaraisviljelystä palvelemaan laajamittaista vientiä. Maa irrotettiin Intiasta vuonna 1937 omaksi kruununsiirtomaakseen. Vuoteen 1939 mennessä Burmasta tuli maailman suurin riisinviejä. Burman valtaus
Burman valtaus oli Japanin 1942 tammikuussa aloittama sotilasoperaatio, joka johti toukokuun loppuun mennessä Burman miehitykseen, Yhdistyneen kuningaskunnan hallinnon loppumiseen alueella ja lopulta Burman valtion perustamiseen. Thaimaasta aloitettu sotatoimi oli alku Kaakkois-Aasian sotatoimialueen taisteluille, jotka päättyivät heinäkuussa 1945 Burmassa olleiden Japanin joukkojen tuhouduttua taisteluissa.