Kuka suunnitteli SS Great Eastern höyrylaivan?
SS Great Eastern
Laivan suunnitteli brittiläinen Isambard Kingdom Brunel. Se suunniteltiin kuljettamaan siirtolaisia Britanniasta Australiaan ja se oli kuusi kertaa suurempi kuin yksikään silloinen laiva. Ajateltiin, että näin mittava alus olisi sekä nopea että taloudellinen. Suunnitelman kunnianhimoisuutta osoitti myös se seikka, että alus saattoi purjehtia maailman ympäri ilman polttoainetäydennystä. "Great Easternillä" oli viisi höyrykonetta, joista neljä pyöritti siipirattaita ja viides potkuria.
GTS Finnjet
Marraskuussa 1981 "Finnjet" lähti ensimmäisen kerran Itämeren ulkopuolelle ja oli suurin Kielin kanavaa kulkenut matkustaja-alus. Se vietiin kuudeksi viikoksi Amsterdamse Droogdok Maatschappij (ADM) -korjaustelakalle Amsterdamiin, Alankomaihin. Laivan peräosaan rakennettiin konehuoneet, joihin asennettiin kaksi dieselgeneraattoria. Kaksi Wärtsilä Vaasa 18V32 -dieselmoottoria, yhteisteholtaan 11,4 megawattia, pyöritti kahta Strömbergin sähkögeneraattoria. Tuotetulla sähköllä pyöritettiin kahta turbiinihuoneessa olevaa potkurimoottoria, jotka on yhdistetty alkuperäisiin alennusvaihteisiin kytkimillä ja kaksivaiheisilla alennusvaihteilla. S/S Uurastaja
Kun kaverukset Turunen ja Virtanen hankkivat hinaajan projektikseen 1970, sitä kuljetti Caterpillarin moottori, kaksi peräkkäin kytkettyä kuorma-auton vaihdelaatikkoa ja viimeisenä höyrylaivan puolitoistametrinen potkuri. Kaksi vuotta myöhemmin "Uurastaja" palautettiin höyrykäyttöiseksi asentamalla siihen romutetun "Heikki"-hinaajan höyrykattila ja –kone. SS Great Eastern
"Great Eastern" lähti kolmannelle Amerikan-purjehdukselleen Liverpoolista 10. syyskuuta 1861. Kapteenina oli James Walker. Seuraavana päivänä alus joutui hirmumyrskyyn. Myrsky oli erittäin raju ja se vaurioitti alusta. Aluksen valurautainen peräsin irtosi osittain kiinnittimistään ja kova tuuli repi yhden sen purjeista. Kapteeni Walker kielsi miehistöään kertomasta matkustajille tilanteen vakavuudesta. Purjeen repeäminen ja peräsinongelmat tekivät aluksen ohjaamisesta hankalaa. M/S Herald of Free Enterprise
Pääkoneiden jäähdytysveden lämmöllä voitiin lämmittää tankeissa olevaa raskasta polttoöljyä, ja sillä voitiin lämmittää osittain myös laivan sisätiloja. Sähköä tuottavina apukoneina laivalla oli kolme 8-sylinteristä A.P.E.-Allen BCS-12DX -dieseliä, jotka pyörittivät Brown Boverin generaattoreita niin, että kokonaisteho oli yli 6 megawattia. Hätädiesel oli Caterpillarin valmistama. S/S Nord I
Laiva rakennettiin 1902 "Sir Raylton, Dixon & Co. Ltd:n" telakalla Middlesbroughissa Englannissa ja sen oli tilannut helsinkiläinen "Ångfartygs Ab Nord" -varustamo. Laivan viimeistelytyöt tehtiin vuodenvaihteessa 1902–1903 Hietalahden telakalla Helsingissä ja se alkoi tammikuusta 1903 alkaen kuljettaa Amerikkaan matkaavia siirtolaisia ja voita Suomesta Englantiin. Reitti kulki Hangosta Kööpenhaminan kautta Newcastleen ja Grimsbyyn. Nord-varustamo alensi siirtolaisten Amerikan-matkan hintaa 100 markkaan ja pian Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiö tarjosi vastaavaa matkaa 79 markalla. Kova hintakilpailu aiheuttikin tappioita molemmille varustamoille. HMS Erin (1913)
Aluksen suunnitteli Vickersin pääsuunnittelija Thurston perustuen "HMS King George V":n piirustuksiin, joihin oli liitetty "HMS Iron Duken" ominaisuuksia. Aluksen runko oli lyhyempi ja leveämpi kuin aiemmilla aluksilla ja sen keskilaivaan sijoitettu 13,5 tuuman tykein varustettu Q-torni oli sijoitettu yhtä kantta korkeammalle. White Star Line
Vuonna 1899 Thomas Ismay tilasi laivastoonsa yhden kauneimmista koskaan rakennetuista höyrylaivoista, aluksen, joka sai nimekseen RMS "Oceanic". Se oli ensimmäinen alus maailmassa, joka oli pidempi kuin "Great Eastern" mutta silti kevyempi. Aluksen rakentaminen merkitsi sitä, että White Star Line jätti taakseen haaveet nopeista Atlantin ylityksistä ja keskittyi enemmän mukavuuteen ja taloudellisuuteen. Sukellusvene Vesikko
Saksan laivaston salaisena yhdysupseerina Suomessa toimi komentajakapteeni evp Karl Bartenbach, jonka virallinen nimitys oli Suomen puolustusvoimien laivastoasiantuntija. Hänen johdollaan Suomessa rakennettiin IvS:n suunnittelema, 496 tonnin Vetehis-luokka sekä 100 tonnin "Saukko", jota oli tarkoitus käyttää Laatokalla. Saksan laivastolle tuli suunnitella 200–250 tonnin alus, joka silti vastaisi iskukyvyltään 496 tonnin Vetehis-luokan sukellusveneitä. Lentokonesuunnittelija
Suomessa merkittävämpiä lentokonesuunnittelijoita ovat olleet muun muassa Valtion lentokonetehtaan pääkonstruktööri, lentokoneinsinööri Kurt Berger, Valtion lentokonetehtaan johtaja, lentokoneinsinööri, majuri Asser Järvinen ja pääkonstuktööri, professori, insinöörieverstiluutnantti Arvo Ylinen. Myös Karhumäen veljekset kunnostautuivat suunnittelemalla itse Karhu 1-, Karhu 2-, Karhu 3- ja Tiira-lentokoneen. VL Myrsky- ja VL Pyörremyrsky -koneen suunnittelua johti Torsti Verkkola, mutta etenkin Myrskyn suunnittelun johdossa oli useita henkilöitä. 1950-luvulla Elias Järvineva suunnitteli Valmet Tuuli- ja 1970-luvulla Valmet L-70 Vinka -lentokoneen. 1980-luvulla Jaakko Harjumäki suunnitteli Valmet L-90 Redigon. SS Great Britain
SS Great Britain oli vuonna 1843 vesille laskettu höyryvoimalla toimiva potkurikäyttöinen matkustajalaiva, joka nykyään on museolaivana. Laivan suunnitteli Isambard Kingdom Brunel Great Western Steamship Companylle Atlantin ylittävään liikennöintiin Bristolin ja New Yorkin välille. Laiva oli ensimmäinen rautarunkoinen höyrylaiva, joka ylitti Atlantin. Tämä vuonna 1845 tehty matka kesti 14 päivää. Höyrykoneen lisäksi laivassa oli mastot purjeita varten, koska höyrykoneisiin ei täysin luotettu. S/S Österbotten
Alus oli rakennettu vuonna 1857 J. W. Dudgeonin konepajassa Lontoossa, ja sen omisti alkuaan turkulainen Österbottniska Ångfartygs Aktiebolag -varustamo. Laivan mitat olivat 180 x 24 x 9 jalkaa ja vetoisuus 143,5 lästiä, ja se saattoi ottaa 140 matkustajaa, joista 40 sisätiloihin. Laivan höyrykoneen teho oli 100 hevosvoimaa. SS South American
SS South American oli Yhdysvaltain ja Kanadan välisillä suurilla järvillä liikennöinyt matkustajahöyrylaiva. Aluksen oli tilannut detroitilainen Chicago, Duluth & Georgian Bay Transit Company ja se rakennettiin Great Lakes Engineering Worksin telakalla Ecorsessa Michiganissä vuosina 1913–1914 runkonumerolla 1133. SS Great Eastern
Epäonnistuneet vesillelaskuyritykset olivat maksaneet kaikkiaan 170 000 puntaa, mikä oli kolmasosa koko alkuperäisestä rakentamiseen varatusta rahasummasta. Ennen kuin alus saattoi lähteä ensimmäiselle matkalleen, se olisi varusteltava merikelpoiseksi ja tähän tarvittaisiin vielä paljon rahaa. SS Great Eastern
Ensimmäinen purjehdus kohti Amerikkaa alkoi 17. kesäkuuta 1860. Aluksessa oli vain 35 maksanutta matkustajaa ja kahdeksan ilmaiseksi matkustavaa. Miehistöä oli 418 henkeä. Matkustajiin kuului kolme Great Ship Companyn johtajaa ja kaksi journalistia, Zerah Colburn ja Alexander Lyman Holley. Henry Maudslay
Vuonna 1838 Maudslay'n kuoleman jälkeen Lambethin konepaja toimitti 750 hevosvoiman höyrykoneen Isambard Kingdom Brunelin kuuluisaan ensimmäisen atlantin ylittäneeseen SS "Great Western" höyrylaivaan. He patentoivat kaksitoimisen sylinterin suoratoimisen höyrykoneen 1839. He esittelivät yhden ensimmäisistä potkurikäyttöjärjestelmistä laivoihin ja asensivat sellaisen laivoston esikunnan höyrylaivaan "HMS Rattler" vuonna 1841. 1850 yritys oli toimittanut yli 200 alusta höyrymoottorilla, vaikka yrityksen määrävän asemaa haastoi John Pennin "trunk"-tyyppinen höyrykonerakenne. M/S Herald of Free Enterprise
"Herald of Free Enterprisen", samoin kuin muidenkin varustamon laivojen, suunnittelusta vastasi varustamon oma suunnittelija W. T. Ayers. Laivassa oli monta yrityksen aluksille tyypillistä piirrettä: pyöreä keula, kalteva komentosillan katto sekä kaksi mastoa ja savupiippua aluksen keskiosassa. Höyrylaiva
Ydinkäyttöisissä laivoissa höyryturbiini on yhä käytössä. Maailman ensimmäinen ydinkäyttöinen alus oli Yhdysvaltalainen ydinsukellusvene USS Nautilus (SSN-571) 1955 ja ensimmäinen rahtilaiva oli vuonna 1962 vesille laskettu NS Savannah. Neuvostoliitto rakensi vuonna 1959 ensimmäisen ydinkäyttöisen jäänmurtajan nimellä Lenin. Se oli samalla ensimmäinen ydinkäyttöinen alus siviilikäytössä. Neuvostoliitto rakensi useita ydinjäämurtajia, kuten Arktika-luokka ja Taimyr-luokka. Ydinvoiman käyttö siivilialuksissa ei alun jälkeen kuitenkaan ole edennyt. Gustaf Estlander
Purjehdushistorioitsija Pekka Barckin mukaan Estlander omisti veneitä ympäri Eurooppaa ja matkusteli kilpailusta toiseen. Heti ensimmäisen maailmansodan jälkeen hän omisti vuoden verran Espanjasta ostamansa William Fifen kuuluisan 15mR Tuigan, jota ei koskaan toimitettu Suomeen. Estlander myi Tuigan vuonna 1919. Samana vuonna rakennettiin Estlanderin suunnittelema 150 m2 saaristoristeilijä, yli pitkä Singoalla. Vuonna 1911 rakennettu Kitty purjehtii jälleen Suomen vesillä. Venettä on vuosien ajan entisöinyt Johan Fagerholm. S/S Punkaharju
S/S Punkaharju on Savonlinnasta tilausristeilyjä tekevä sisävesihöyrylaiva. Aluksen on suunnitellut Varkauden Lehtoniemen telakalla oppinsa saanut Eemil Kiiveri. Hän piirsi laivan rungon sellaiseksi, että se tarvitsee mahdollisimman pienitehoisen koneen kulkeakseen. Alus vaurioitui tulipalossa vuonna 1913, jolloin mm. höyrykone vaihdettiin tehokkaammaksi. Alus osallistui sota-aikana evakuointikuljetuksiin. Höyrylaiva S/S Punkaharju siirtyi takaisin Savonlinnaan vuonna 1999. Aluksen Omistaa LP Management Oy.Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä. SS Great Eastern
Isambard Kingdom Brunel tapasi Lontoon maailmannäyttelyssä vuonna 1851 kokeneen laivojen suunnittelijan John Scott Russellin ja esitteli tälle ideansa suuresta laivasta. Russell innostui ja laskeskeli, että aluksen uppouman tulisi olla noin 20 000 tonnia ja se vaatisi ainakin 850 hevosvoiman (630 kW) koneen, jotta se olisi toimiva. Laivan suunnittelua ja rakentamista pidettiin vaikeana, mutta kuitenkin mahdollisena. Miehet esittelivät ideansa Eastern Steam Navigation Companylle. A. P. Møller-Mærsk
Valkoinen tähti pidettiin yhtiön alusten tunnuksena, kun Peter Mærsk Møller ja A. P. Møller perustivat höyrylaivayhtiö Svendborgin vuonna 1904. Nykyisen Maerskin logon on suunnitellut tanskalaisarkkitehti Acton Bjørn vuonna 1973. SS Great Eastern
Vuonna 1854 päästiin viimein itse rakennustyöhön. Ensimmäinen ongelma oli löytää oikea telakka näin mittavan aluksen rakentajaksi. Scott Russellin telakka Lontoon Millwallissa oli osoittautunut liian pieneksi. LNER Class V2
London and North Eastern Railwayn (LNER) Class V2 höyryveturit olivat vuosina 1936-1944 suunniteltuja kiitosekajunavetureita. Veturisarjan suunnittelijana toimi Nigel Gresley. Tunnetuin sarjansa edustaja on 4771 Green Arrow, joka on sarjan ainoa säilytetty veturi. Francis Pettit Smith
Varmistettuaan rahoituksen usealta taholta Smith auttoi organisoimaan Propeller Steamship Companyn, joka vuonna 1839 rakensi maailman ensimmäisen toimivan potkurilla varustetun höyrylaivan, "SS Archimedesin". Vähän myöhemmin Smith oli vaikuttamassa siihen, että Isambard Kingdom Brunel muutti "SS Great Brittain" -laivansa suunnitelmia siipirataskäyttöisestä potkurilaivaksi lainaamalla hänelle "Archimedesiä" useaksi kuukaudeksi. Hän myös auttoi taivuttamaan Britannian amiraliteettia omaksumaan potkuripropulsiojärjestelmän. SS Great Eastern
Towle esitti suunnitelmansa matkustajien komitealle. Komitea puolestaan painosti kapteenia hyväksymään sen. Kapteeni antoikin Towlelle mahdollisuuden yrittää. Towle ryhtyi vakauttamaan peräsintä 30 metriä pitkällä rautaketjulla. Yritys onnistui ja aluksen ohjattavuus saatiin osittain palautettua. J. Bruce Ismay
Vuonna 1907 Ismay tapasi belfastilaisen Harland and Wolff -telakan johtajan lordi Pirrien. Yhdessä miehet suunnittelivat höyrylaivan, joka päihittäisi tuon ajan suurimmat alukset, Cunard Linen loistoristeilijät RMS Lusitanian ja RMS Mauretanian. Ismayn suunnitteleman aluksen ei ollut tarkoitus olla ainoastaan nopea: aluksen oli oltava myös ylellinen, ja siinä tuli olla suuret kolmannen luokan (siirtolaisluokan) tilat. Ensimmäinen luokka olisi tarkoitettu rikkaille ja kuuluisille, mutta yhtiön oli tarkoitus ansaita kolmannen luokan siirtolaismatkojen myynnillä. Kaiken kaikkiaan rakennettavaksi suunniteltiin kolmea alusta. Niistä keskimmäisen, RMS Titanicin, oli tarkoitus olla White Star Linen ylpeys, maailman ylellisin alus.
Ismayn tapana oli matkustaa jokaisen aluksensa neitsytmatkalla, eikä "Titanic" ollut poikkeus. Kun alus törmäsi jäävuoreen Newfoundlandin kaakkoispuolella ja upposi, Ismay kapusi pelastusveneeseen C, josta hänet pelastettiin Cunard Linen RMS Carpathialle. Ismay saapui New Yorkiin 18. huhtikuuta 1912 ja esiintyi todistajana sekä amerikkalaisessa että brittiläisessä onnettomuuden tutkinnassa. RMS Queen Elizabeth
RMS Queen Elizabeth oli Cunard Steamship Companyn höyrylaiva, joka toimi valtameriliikenteessä useiden vuosikymmenten ajan. Laiva rakennettiin Clyden telakalla Skotlannissa, missä kuningatar Elisabet vuonna 1938 kastoi sen kaimakseen ja laiva liukui Clydejokeen. Laivan neitsytmatka yli Atlantin alkoi 3. maaliskuuta 1940. Se oli aikansa suurin matkustajalaiva aina vuoteen 1996. Valmistuessaan "Queen Elizabeth" oli ensimmäinen niin leveä alus, ettei se mahtunut kulkemaan Panaman kanavasta. R-mittasääntö
Suomen 1900-luvun alun tärkeimmät venesuunnittelijat, kuten Zake Westin, Gunnar L. Stenbäck, Gustaf Estlander, Gösta Kynzell ja Birger Slotte, suunnittelivat kymmenittäin R-veneitä pienistä aina 10mR-luokkaan asti. Ennen ensimmäistä maailmansotaa R-veneiden merkittävä suunnittelija ja voimakkaasti kansainvälisen säännön puolestapuhuja oli Estlander. Todistaakseen säännön merkittävyyttä Estlander kiersi tiheästi Euroopan suurimmissa regatoissa ennen ensimmäistä maailmansotaa Irma nimisillä voittoisilla 12mR ja 10mR veneillään sekä 8mR veneellään Örn. Estlander omisti hetken Suomen purjehdushistorian ehkä merkittävimmän purren eli William Fifen suunnitteleman 15mR-veneen Tuiga. Estlander suunnitteli omia ja osteli maailmalta suuria veneitä lähinnä oppimismielessä. Estlanderin panos sekä suunnittelijana että Euroopan aktiivisimpiin kuuluvana kilpapurjehtijana oli täysin poikkeuksellinen. Isoja eli 12mR veneitä omisti myös ennen 1920 mm. NJK:n kommodoori Ernst Krogius. Krogius voitti pronssimitalin veneellä Tukholman kesäolympialaisissa 1912. Krogius osti 1909 Sir Thomas Glen-Coatsin edellisenä vuonna suunnitteleman 12mR Heatherbellin. Myöhemmin Krogius osti William Fifen 1912 suunnitteleman 15mR-luokan Rendez-vous-veneen, joka 27 metriä pitkänä ja 5 metriä leveänä kuului Pohjoismaiden vesillä purjehtineisiin suurimpiin huvialuksiin. Vene myytiin sodan jälkeen takasin suunnittelijalleen. Kaiken kaikkeaan Suomessa oli 5–6 kpl 12mR venettä, useita 10mR venettä ja peräti 13 kpl 8mR venettä ennen 1920. Gestrian-nimisen 15mR veneen omisti myös suomalaistunut Pietarilainen Nikolai Garoff. R-veneiden varhainen historia on pitkälti unohdettu. Suomessa varhaisen purjehdushistorian on perinpohjaisesti dokumentoinut Pekka Barck. 12mR-veneitä oli kaksi Helsingissä, kaksi Viipurissa ja yksi Turussa. Ennen vuotta 1920 omistetuista tai rakennettuista kymmenistä suomalaisista R-veneistä ei ole Suomessa jäljellä kuin 10mR Kitty. HMS Warrior (1860)
Isaac Wattsin suunnittelema vuoden 1859 laivasto-ohjelmaan sisältynyt alus tilattiin 29. huhtikuuta 1859 Thames Ironworks and Shipbuilding Company Blackwallista Lontoosta, joka hyväksyi tilauksen 11. toukokuuta. Köli laskettiin 25. toukokuuta 1859 telakkanumerolla 76E. Alus laskettiin vesille 29. joulukuuta 1860 ja se valmistui 1. elokuuta 1861. Aluksen höyrykoneet tilattiin John Penn and Sonilta. Hans Groop
Pienin Groopin suunnittelema vene lienee Leo Laine Oy:lle suunniteltu Lokari 385- soutuvene (www.lokari.fi). Lisäksi Groop on suunnitellut useita suuria one-off veneitä kooltaan 54, 73 ja 76 jalkaa. Hans Groop on ansioitunut kilpapurjehtija, joka on voittanut useita mestaruuksia. Nykyään hän purjehtii itse suunnittelemaansa IS 400 -venettä. Hans Groop on Helsingfors Segelsällskapin pitkäaikainen jäsen. Teollinen vallankumous
Kanavien rakentaminen Englannissa vauhdittui 1750-luvulla. Tärkeimmät jokireitit yhdistettiin toisiinsa. Vuodesta 1750 vuoteen 1820 kanavia rakennettiin lähes 5 000 km. Eniten historiaan kulkuun tänä aikana vaikutti Yhduysvalloissa rakennettu Erien kanava vuodelta 1825, kun se avasi reitin Hudson-joelta suurille järville ja lyhensi viljan kuljetusmatkoja huomattavasti. Viljaa oli aikaisemmin kuljettu Mississippi-joen kautta. Tämän seurauksena matka-aika lyheni kolmesta yhteen viikkoon ja kuljetuskustannukset laskivat huomattavasti. Kanavat ja joet tarjosivat höyrylaivoille hyvän paikan kehittyä, koska purjehtiminen oli vaikeaa ja laivoja vedettiin usein rannalla olevilla hevosilla. Läpimurto höyryn käytössä laivojen voimanlähteenä oli amerikkalaisen Robert Fultonin rakentama alus. Fulton oli koeajanut Englannissa Charlotte Dundasilla ja perehtynyt John Fitchin keksintöihin. Tähän 1807 Hudson-joella rakennettuun North River Steamboat (Clermont) höyryalukseen sijoitettiin 18 hevosvoiman Wattin ja Boultonin tehtaan valmistama höyrykone. Ensimmäisellä 12 tunnin matkallaan alus saavutti 4,7 solmun keskinopeuden. Samaan matkaan jokipurret käyttivät neljä vuorokautta. Yhdysvaltain rannikko- ja jokiliikenteessä oli viiden vuoden kuluttua jo yli viisikymmentä höyryalusta. Englannissa kaupallisen höyrylaivaliikennöinnin aloitti Henry Bellin rakentama PS Comet alus. Vuonna 1815 Englannissa oli jo parikymmentä höyrykäytöistä alusta. S/S Nord III
Laiva rakennettiin 1903 "Sir Raylton, Dixon & Co. Ltd":n telakalla Middlesbroughissa Englannissa ja sen oli tilannut helsinkiläinen "Ångfartygs Ab Nord" -varustamo. Se alkoi kesäkuusta 1903 alkaen kuljettaa Amerikkaan matkaavia siirtolaisia ja voita Suomesta Englantiin. 
Reitti kulki Hangosta Kööpenhaminan kautta Newcastleen ja Grimsbyyn. Nord-varustamo alensi siirtolaisten Amerikan-matkan hintaa 100 markkaan ja pian Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiö tarjosi vastaavaa matkaa 79 markalla. Kova hintakilpailu aiheuttikin tappioita molemmille varustamoille. S/S Express
S/S Express II:n suunnitteli runoilija Johan Ludvig Runebergin poika, insinööri Robert Runeberg. Sen rakensi Oskarshamnin telakka Ruotsissa ja laiva saavutti 400 ihv:n höyrykoneensa avulla 10,75 solmun nopeuden (20 km/h). Aluksen pituus oli 42,4 m, leveys 6,85 m ja syväys 3,5 m. Vetoisuus oli 445 bruttorekisteritonnia ja matkustajapaikkoja oli alun perin 14 I luokassa ja 10 II luokassa. Vuonna 1882 laivaa pidennettiin 7,7 metriä ja 1888 se sai uuden 650 hevosvoiman höyrykoneen jolloin suurin nopeus kasvoi 12 solmuun. HMS Loke (1869)
Aluksen rahoitus vahvistettiin vuoden 1866 budjetissa ja se tilattiin 8. maaliskuuta 1867 Motala Verkstadin Norrköpingin telakalta. Aluksen suunnitteli Jacques d’Ailly, joka oli suunnitellut aiemmatkin John Ericsson -luokan alukset. Köli laskettiin vielä maaliskuussa 1867, mutta alus laskettiin vesille vasta 4. syyskuuta 1869. Nimi vahvistettiin 17. helmikuuta 1870 annetulla päiväkäskyllä. Alus otettiin palveluksen marraskuussa 1871, jolloin sen valmistuskustannukset olivat hieman yli 1,2 miljoonaa Ruotsin kruunua. M/T Esthel
Sen jälkeen, kun eduskunta sääti vuonna 1970 lain merenkulun verohelpotuksista, joka salli 100 % poisto-oikeuden uusien laivojen hinnasta, tekivät myös useat merenkulun ulkopuolella toimineet suomalaisyritykset, kuten Ulkokaupat Oy, Gustav Paulig, Starckjohann & Co Ab, Palkkiyhtymä Oy ja Iskun Tehtaat Oy, laivatilauksia. Radio- ja televisiovalmistaja Salora Oy tilasi vuonna 1973 Göteborgista "Esthel-"säiliölaivan, joka oli valmistuessaan vuonna 1976 Suomen kauppalaivaston suurin alus. SS America
S/S American Star (entinen S/S America) oli matkustajakäyttöön rakennettu, vuonna 1940 United States Lines -yhtiölle valmistunut höyryturbiinilaiva. Laivan suunnitteli arkkitehti William Francis Gibbs, ja sen alkuperäisen "America"-nimen jälkeen laivalla oli 54 toimintavuotensa aikana useita nimiä: USS "West Point", "Australis", "Italis", "Noga", "Alferdoss" ja "American Star". Eleanor Roosevelt kastoi laivan Newport Newsissä "Americaksi" muutamaa päivää ennen toisen maailmansodan syttymistä. Sodan aikana alus toimi joukkojenkuljetusaluksena, minkä jälkeen se kulki vuosikausia reittiliikenteessä New Yorkin ja saksalaisen Bremerhavenin välillä. Alus pystyi kuljettamaan 543 matkustajaa ensimmäisessä luokassa, 418 matkustajaa toisessa luokassa ja 241 kolmannessa luokassa, ja sillä oli 643 hengen miehistö. Ernst S
S/S Ernst S oli suomalaisen varustaja Ernst Sohnin vuonna 1954 ostama ja 1955 Espooseen ja myöhemmin, 1957-1958, Helsinkiin rekisteröity 101 metriä pitkä höyrylaiva. Alus rakennettiin Robert Thompsonin telakalla Englannissa marraskuussa 1929.
Aluksen aikaisempi nimi oli Belos, ja se oli aluksi ruotsalaisen Hälsingborg rederi AB:n omistuksessa. Samuel Beckett -luokka
Alukset suunnitteli Vard Marine Inc. (aiemmin STX Marine) ja niiden suunnittelussa on havaittavissa samankaltaisuutta edeltäneisiin Róisin-luokan aluksiin. Babcock Marine valmisti PV90:ksi nimeämänsä 90-metriset alukset. Suurempi koko edeltäneeseen luokkaan verrattuna parantaa toimintaedellytyksiä Pohjois-Atlantilla. Aluksilla toimii 44 hengen miehistö, joiden lisäksi ne kykenevät majoittamaan kymmenen koulutettavaa. Ernst Gustav Bäckström
Ernst Gustav Bäckström (2. lokakuuta 1882 Taalintehdas Dragsfjärd – 30. huhtikuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen laivansuunnittelija. Hän oli koulutukseltaan insinööri ja hänelle myönnettiin 1954 professorin arvonimi. Hän toimi vuodesta 1909 Pietarissa, sitten Tallinnssa ja vuodesta 1917 Hietalahden telakalla Helsingissä. Hän toimi telakan pääinsinöörinä vuoteen 1959 erikoisalanaan jäänmurtajat. Hänen suunnittelemiaan ovat muun muassa jäänmurtajat "Voima", "Otso", "Sisu", "Tarmo", ja hän suunnitteli myös useita Neuvostoliittoon tilattuja murtajia. KNM Lougen
Aluksen suunnitteli laivastoarkkitehti Ernst Stibolt, ja alus laskettiin vesille 20. heinäkuuta 1805. SS Great Eastern
Parhaillaan käynnissä ollut Yhdysvaltain sisällissota aiheutti sen, että rautalevyistä oli puutetta. Korjaamisen oli luvattu kestävän kaksi viikkoa, mutta se kesti lopulta kolme kuukautta. Kustannukset nousivat lopulta 70 000 puntaan. Alus lähti New Yorkista kohti Liverpoolia 6. tammikuuta 1863. Höyrykone
Ensimmäisen höyrykoneen, aeolipiilin, keksi kreikkalainen Heron Aleksandrialainen, joka yritti käyttää höyryä liikkeen aikaan saamiseksi, mutta mitään käytännön sovellutusta tälle laitteelle ei tiedetä. Ranskalainen  Denis Papin suunnitteli 1690 männällisen sylinterin, jossa höyryn avulla aikaansaatu tyhjiö kehitti liikkeen. Hän myös kehitti ensimmäisenä ylipaineventtiilin, jolla voitiin säätää laitteen korkein sallittu paine. Ensimmäiset teolliset koneet suunnittelivat Thomas Savery vuonna 1698 ja Thomas Newcomen vuonna 1712. Vuonna 1769 James Watt sai patentin ulkoisella lauhduttimella varustetulle höyrykoneelle. Ranskassa Nicolas-Joseph Cugnot esitteli ensimmäisen höyrykoneella toimivan auton 1769, jossa käytettiin höyryn ylipainetta hyväksi, kun englantilaisissa koneissa männän työpaine muodostui jäähtyvän höyryn aiheuttamasta alipaineesta. Höyrykoneen kehitys Ranskassa katkesi vallankumoukseen. SS Great Eastern
Laiva rakennettiin aikana, jota voidaan pitää teknologian murroksena laivanrakennuksen historiassa. Tästä esimerkkinä se oli maailman ainut laiva joka oli varustettu sekä siipirattain että potkurilla. Siinä oli myös purjeet, joita ei voitu tulipalovaaran vuoksi käyttää samaan aikaan kuin höyrykoneita. Rautainen runko oli jaettu laipioin osastoihin ja laidoissa oli kaksinkertainen rautainen levytys. Levyt ja niiden kiinnitys oli standardisoitu. Laidan ulko- ja sisäseinän välissä oli tilaa 0,85 metriä. Teknisesti merkittävä uusi ratkaisu oli tehostettu ohjauslaite, koska peräsin oli liian raskas käsivoimin käännettäväksi. Suuri alus oli taloudellinen katastrofi, sillä sen moottoriteho ei riittänyt takaamaan ohjattavuutta ja sen syväys oli niin suuri, että mahdollisia satamia oli vähän. Vaikka laiva menestyi taloudellisesti huonosti, niin laivanrakennuksen kehityksessä se on hyvin merkittävä alus. Elan
Elanin veneiden pääsuunnittelijoita ovat brittiläiset Rob Humphreys (purjeveneet) ja Tony Castro (moottoriveneet). Gustaf Erikson
Sodan jälkeen muut ahvenanmaalaiset laivanomistajat vaihtoivat purjealuksensa höyrylaivoihin. Erikson päätteli, että koska suuria, nopeita ja edelleen hyväkuntoisia purjelaivoja sai edullisesti, niitä kannatti hankkia ja hän ostikin kaikki kelvolliset kaupan olevat purjelaivat, jotka pystyi. Koska purjelaivat pystyivät kilpailemaan höyrylaivojen kanssa vain rahdattaessa vehnää Australiasta Eurooppaan, Erikson siirsi isot purjelaivansa vehnäreitille. SS Great Eastern
Eastern Steam Navigation Company ei saanut enää lisärahoitusta ja oli konkurssin partaalla. Laivan viimeistelytöitä varten perustettiin uusi osakeyhtiö Great Ship Company, jonka pääoma oli 340 000 puntaa ja se osti aluksen 160 000 punnalla. Kauppasummasta ylijäänyt raha käytettiin aluksen viimeistelyyn. Brunel oli sairaana kun työt aloitettiin tammikuussa 1858. Ne saatiin päätökseen saman vuoden elokuussa. Elsa S (2)
Laivaa ei tule sekoittaa samannimiseen pienempään 72,93 m pitkään vuonna 1910 Englannissa valmistettuun höyryrahtilaivaan, alkuperäiseltä nimeltään S/S Anna joka oli myös Ernst Sohnin omistuksessa aikaisempina vuosina (1936-1942), ja joka romutettiin Travemündessä vuonna 1958. M/T Esthel
M/T Esthel oli suomalainen Salora Oy:n vuosina 1977–1978 omistama moottoritankkilaiva. Laiva rakennettiin Götaverkenin telakalla Göteborgissa vuonna 1977. Sen pituus oli 285,0 metriä, leveys 44,24 metriä ja syväys 17,15 metriä. Laivan moottoriteho oli 27 300 hevosvoimaa ja uppouma 155 200 dwt:ä. H-vene
Veneen suunnittelu alkoi 1965. Hans Groop keskusteli veneelle asetettavista vaatimuksista erityisesti HSS:n kilpa- ja matkapurjehtijoiden kanssa. Suunnitteilla olleen veneen tulisi voida yhdistää Suomen siihen saakka suurimman köliveneluokan Hain ja Kansanveneen parhaat puolet, samalla huomioiden Louhen ja Saaristoristeilijöiden linjat ja ulkonäön. Höyrylaiva
Toisen maailmansodan aikana Saksan sukellusveneet pystyivät tuhoamaan liittoutuneiden kauppalaivoja suuressa määrin. Vastauksena tähän hävikkiin Yhdysvalloissa Henry J. Kaiser ehdotti standardilaivoja, minkä johti liberty-aluksien rakentamiseen. Nämä olivat rakenteiltaan yksinkertaistettuja höyrylaivoja, joiden runko tehtiin lohkoista ja laivat koottiin hitsaamalla. Tämä tehosti rakennusta suuresti ja nopeimmillaan laiva koottiin kymmenessä päivässä. Näitä kantavuudeltaan 14000 tonnin aluksia rakensi vuosina 1941-45 18 telakkaa kaikkiaan 2710 kappaletta. Sodan lopulla alettiin valmistaa Victory-aluksia, jotka olivat hieman suurempia, tukevampia ja osassa oli myös dieselmoottori. Näitä rakennettiin 531 kpl. Sodan jälkeen hitsaus vakiintui laivarunkojen kokoonpanomenetelmäksi.
Charles A. Parsons oli irlantilainen insinööri, joka kehitti laivakäyttöön sopivan höyryturbiinin. Ensimmäinen turbiinikäyttöinen jahti Turbinia oli koekäytössä 1893, mutta ongelmaksi osoittautui potkurien kavitointi hieman ennen täyttä nopeutta 19,5 solmua. Amiraliteetti ei kiinnostunut uudesta koneesta, minkä vuoksi Parsons järjesti mielenosoituksen vuoden 1897 laivastoparaatissa. Turbinia-aluksen potkurijärjestelyä oli parannettu ja nyt se kulki 34 solmua, mikä oli ennennäkemätön nopeus. Parson ajoi aluksellaan ankkurissa olleiden sotalaivojen välistä, jolloin yksi alus lähti seuraamaan, mutta joutui naurunalaiseksi jäätyään huomattavasti jälkeen. Tämän seurauksena rakennettiin ensimmäinen turbiinikäyttöinen hävittäjä HMS Viper. Höyrykonetta värinättömämpi höyryturbiini tuli käyttöön sota- ja matkustajalaivoissa. Dreadnought-alus vuodelta 1906 oli ensimmäinen höyryturbiinilla varustettu taistelulaiva ja se kulki 23000 hevosvoimalla 21 solmua. Aseistus oli pääasiassa raskasta tykistöä. Torpedovaara teki pitkän matkan tykistötaisteluista välttämättömyyden. Esimerkiksi Tsushiman meritaistelussa venäläiset olivat avanneet torpedovaaran vuoksi tulen 16 km päässä kohteesta. 1908 englantilaiset loivat vielä suuremman aluksen, jota sanottiin taisteluristeilijäksi. Näillä sitten käytiin niin ensimmäinen kuin toinen maailmansotakin. Isambard Kingdom Brunel
Brunelin insinööri-isä oli paennut Ranskasta vallankumouksen aikana. Poika opiskeli sekä Englannissa että Ranskassa. Hänen ensimmäinen mittava suunnittelutyönsä oli yhdessä isän kanssa tehty Thamesin tunneli Rotherhithestä Wappingiin. Sen toteutus valmistui vuonna 1843. Jo vuonna 1831 Brunel voitti suunnittelukilpailun Avon-joen ylittävästä riippusillasta, mutta silta valmistui vasta 1864. Vuodesta 1833 Brunel työskenteli Great Westernin pääsuunnittelijana toteuttaen taidokkaan Great Western Railwayn Lontoon ja Bristolin välille. Hän suunnitteli lukuisia siltoja ja tunneleita laajenevan rautatieverkon tarpeisiin. Brunelin haaveena oli reitti, jossa hänen suunnittelemaltaan Paddingtonin rautatieasemalta pääsisi Bristolin kautta suoraan uuteen maailmaan vievään laivaan. Vuonna 1838 laskettiin vesille ensimmäinen Brunelin suunnittelema höyrylaiva, SS Great Western, joka oli rautavahvisteinen puualus, 77 metrillä aikansa suurin ja suunniteltu Atlantin vesille. Seuraava alus oli 98-metrinen rautarunkoinen SS Great Britain, ensimmäinen alus, jossa oli potkuri. Kolmas alus oli jättikokoinen, 215 metriä pitkä S/S Great Eastern. Laivanrakennus
Jokilaivoissa purjeiden käyttö oli vaikeaa ja niitä jouduttiin usein vetämään rannalta käsin. Höyrykoneen käyttöönotto jokilaivoissa oli vastaus selkeään tarpeeseen. Ensimmäisenä sen teki ranskalainen markiisi Claude François Jouffroy d'Abbans 1783 Pyroscaphe-höyryveneellä, sitten 1789 Yhdysvalloissa John Fitch ja seuraavana vuonna skotlantilaiset Patrick Miller ja William Symington. Ensimmäisten höyrykoneiden teho ei kuitenkaan riittänyt varsinaiseen liikennöintiin. Symington rakensi 1803 höyrykoneella toimivan kanavahinaajan, joka oli ensimmäinen kaupallisessa käytössä ollut höyryalus. Vuoden käytön jälkeen rantojen omistajat saivat aluksen käytön kiellettyä väittämällä sen aaltojen vahingoittavan rantoja. Läpimurto höyryn käytössä alusten voimanlähteenä oli amerikkalaisen Robert Fultonin rakentama alus. Fulton oli koeajannut Charlotte Dundasilla ja perehtynyt John Fitchin keksintöihin. Tähän 1807 Hudsonjoella rakennettuun North River Steamboat (Clermont) höyryalukseen sijoitettiin 18 hevosvoiman Wattin ja Boultonin tehtaan valmistama höyrykone. Ensimmäisellä 12 tunnin matkallaan alus saavutti 4,7 solmun keskinopeuden. Samaan matkaan jokipurret käyttivät neljä vuorokautta. Yhdysvaltain rannikko- ja jokiliikenteessä oli viiden vuoden kuluttua jo yli puolensataa höyryalusta. Englannissa kaupallisen höyrylaivaliikennöinnin aloitti Henry Bellin rakentama PS Comet alus. Vuonna 1815 Englannissa oli jo parikymmentä höyrykäytöistä alusta. Suomessa ensimmäinen höyryalus oli "Ilmarinen" 1833. Vuonna 1819 ensimmäinen höyryavusteinen laiva, SS Savannah, jossa oli siis myös purjeet, ylitti Atlantin. Pelkällä höyryllä matka tehtiin 1830-luvulla, vaikka tuokin alus, SS Sirius (1837), oli varustettu purjeilla. Pelkkään höyryyn ei luotettu ennen kuin 1800-luvun loppupuolella. Ensimmäinen rautainen höyrylaiva oli PS Aaron Manby, joka 1822 purjehti Englannista Pariisiin. PS Aaron Manby
PS Aaron Manby oli ensimmäinen rautarunkoinen merellä purjehtinyt höyrylaiva. Vuonna 1822 alus seilasi Lontoosta Pariisiin. Rautaisen höyrylaivan rakentamisen idean oli ajanut läpi nuori ja kunnianhimoinen meriupseeri Charles Napier ja alus valmistettiin Aaron Mandyn omistamassa Horseley Ironworks-ruukissa, Tiptonissa, Staffordshire-kreivikunnassa. Alus sai nimensä valmistajansa mukaan.
Alus koottiin Aaron Mandyn ruukissa ja purettiin Napierin tarkastuksen jälkeen ja kuljetettiin sitten osissa Rotherhitheen Thamesin rannalle, jossa se koottiin uudelleen sekä varustettiin heiluvasylinterisellä höyrykoneelle, jossa oli kaksi sylinteriä. Manby oli saanut vuonna 1821 patentin 4558 ("Oscilating engine") heiluvasylinteriselle höyrykoneelle laivakäyttöön. Höyrykone valmistettiin John Pennin (senior) ruukissa, joka sijaitsi kokoonpanopaikan lähellä. Aluksen pituus oli 32 metriä, leveys 5,2 metriä ja paino 120 tonnia. Siipirattaan halkaisija oli 3.2 metriä, mutta leveys vain 76 senttiä, jotta alus pystyi liikennöimään Seinen kapeikoissa. Alus ei ollut ensimmäinen rautarunkoinen laiva, proomu Comet (proomu) oli tehty pari vuotta aikaisemmin, mutta silti tuohon aikaan suhtauduttiin epäilevästi rautaisten alusten pysymiseen pinnalla. PS Aaron Mandy pysyi pinnalla myös höyrykoneen kanssa ja saavutti 9 solmun nopeuden. Yaeyama (1889)
Alus suunniteltiin osana vuoden 1885 hankintoja ranskalaisen Émile Bertinin ohjauksessa sen ollessa samalla ensimmäisiä Bertinin laivanrakennustietämyksen tuotteita Japanissa. Runsaasti tarvikkeita tilattiin kuitenkin ulkomailta, kuten höyrykone Hawthorn Leslie and Companyltä Britteinsaarilta. John Isaac Thornycroft
Thornycroft perusti 1864 telakan Thamesjoen varteen Chiswickiin, jossa valmistui hänen ensimmäinen höyryaluksensa. Ensimmäisenä Britannian kuninkaalliselle laivastolle toimitettuna aluksena valmistui 1876 höyrykäyttöinen torpedovene "HMS Lightning". Telakka valmisti myös höyryvoimalla toimivan kuorma-auton. Vuonna 1904 hän perusti uuden telakan Woolstoniin Southamptoniin. Hän perusti myös 1908 Hampton Launch Worksin Thamesjoen saareen Platts Eyotiin. SS North American
SS North American oli Yhdysvaltain ja Kanadan Suurilla järvillä liikennöinyt höyrylaiva. Sen rakensi vuonna 1913 Ecorsessa Michiganissa toimiva Great Lakes Engineering Works, ja aluksen tilaaja oli Chicago, Duluth & Georgian Bay Transit Company. Alus laskettiin vesille 16. tammikuuta 1913. "North Americanin" sisaralus oli SS "South American" SS Tahoe
Tahoejärven alue kehittyi vapaa-ajankeskukseksi 1800-luvun lopussa. Järven rannoilla sijaitsi muutamia pieniä kyliä ja hotelleja. Liikenneyhteydet järven asutuskeskusten ja hotellien välillä hoidettiin pienillä höyryaluksilla. Kun sahateollisuusmoguli Duane Leroy Bliss näki mahdollisuuden päästä hyötymään liikenteestä taloudellisesti, hän tilasi uuden höyrylaivan sanfranciscolaiselta Union Iron Worksin pajalta vuonna 1894. Alus rakennettiin San Franciscossa ja kuljetettiin osina rautateitse Carson Cityyn, josta osat vedettiin edelleen vankkureilla Glenbrookiin. Glenbrookissa laiva koottiin ja laskettiin juhlallisesti vesille 24. kesäkuuta 1896. Hermann Kauffman
Kauffman suunnitteli ensimmäisen Tampereella raudasta rakennetun höyrylaivan Ilmarisen. Alus rakennettiin 1862–1863 ja sitä käytettiin aluksi Näsijärvellä ja myöhemmin Pyhäjärvellä. Ilmarista seurasivat Venäjän hallituksen tilaama kanuunavene "Suuriruhtinas Wladimir", jota rakennettiin vuosina 1863–1864 ja 1864–1866 rakennetut siipirataslaivat Elias Lönnrot ja "Vanaja", jotka otettiin käyttöön Tampereen-Hämeenlinnan laivareitillä. Tampellan konepajalla rakennettiin Kauffmanin johdolla myös höyrykoneita, pumppuja, ventilaattoreita ja puunjalostuskoneita. Hans Groop
Groop valmistui laivanrakennusinsinööriksi Helsingissä ja työskenteli monta vuotta Wärtsilän telakalla venesuunnittelijana ja viestintäpäällikkönä. 1970-luvulta lähtien Groop on toiminut itsenäisenä venesuunnittelijana (Oy Scan Design Ab, 01.03.1974–30.12.2004). Helsingfors Segelsällskapetin aloitteesta Groop suunnitteli H-veneen, jonka neitsytpurjehdus tapahtui 1967. H-vene on Euroopan suurin yksityyppi-kölivene. General Slocum
General Slocum oli höyrylaiva, joka valmistui vuonna 1891. Se syttyi tuleen ja paloi vesirajaan asti New Yorkin East Riverillä 15. kesäkuuta 1904. Yli 1 000 ihmistä kuoli onnettomuudessa, joka oli New Yorkin pahin ihmishenkiä vaatinut onnettomuus ennen syyskuun 11. päivän iskuja. American Locomotive Company
Alco oli Yhdysvaltain toiseksi merkittävin höyryveturivalmistaja heti Baldwinin jälkeen. Se rakensi yhteensä yli 75 000 höyryveturia. Alco rakensi lähes kaikki suurimmat koskaan valmistetut höyryveturit, kuten Big Boyn. Se rakensi myös Pohjois-Amerikan ensimmäisen rulla­laakerein varustetun höyryveturin. Electro-Motive Dieselin (EMD) tuodessa 1939 markkinoille dieselsähköisen FT-veturin alkoi samalla lähtölaskenta höyryveturituotannon loppumiselle. Höyrykone
Koko 1800-luvun höyrykoneet kehittyivät jatkuvasti. Merkittävänä kehitysaskeleena pidetään George Corlissin 1848 aloittaman yrityksen tekemiä parannuksia. Corliss hyödynsi koneissa standardoituja osia ja hänen kehittämä kiertoluistia soveltava venttiilikoneisto pienensi hiilen kulutusta 30 prosenttia. Nämä parannukset tekivät koneesta taloudellisen sovellettavaksi yhä laajemmin teollisuuden tarpeisiin. Höyrykattilan kehitysaskeleita oli siirtyminen tasapohjaisesta kattilassa sisäiseen tulipesään ja sitten tulitorvikattiloihin, jolloin saatiin lisää höyrystymispintaa. Hyötysuhdetta parannettiin varustamalla kattilat tulistimella. Tulipesän vetoa lisättiin puhaltimella ja syöttövettä esilämmitettiin. Laivakoneissa standardiratkaisuksi muodostui kolmivaiheinen kone, jossa oli korkea-, keski- ja matalapainesylinterit. Tällaisessa trippeliksi kutsutussa laivakoneessa sylinterit rakennettiin riviin kampiakselin avulla ja siihen yhdistettiin potkuriakseli. SS Edmund Fitzgerald
Höyrylaiva SS Edmund Fitzgerald (usein pelkästään "Fitzgerald", "Fitz" tai "Big Fitz") oli Yhdysvalloissa rakennettu oman aikansa mittapuun mukaan suurikokoinen Suurten järvien malminkuljetuksiin tarkoitettu rahtialus, joka katosi miehistöineen syysmyrskyssä Yläjärvellä 10. marraskuuta 1975. Alus upposi niin nopeasti, että sen 29-henkinen miehistö ei ehtinyt lähettää minkäänlaista hätäsanomaa. Aluksen hylky lepää Yläjärven pohjassa 162 metrin syvyydessä Kanadan aluevesillä, sijainnissa 46°59.9′N 85°6.6′W, noin 27 kilometriä Whitefish Bayn suulta länteen. Myöhemmin Gordon Lightfootin säveltämä balladi "The Wreck of the Edmund Fitzgerald" teki tapauksesta Suurten järvien tunnetuimman haaksirikon. H-Star
H-Star on suomalaisen Hans Groopin suunnittelema urheilullinen perhepurjevene. H-stareja lienee aikoinaan valmistettu pari sataa kappaletta. Vuodesta 1980 alkaen Nordic Boats, vuodesta 1981 Venetekno. Dieselmoottorina alun perin tyypillisesti 7 hevosvoimainen BMW D7, potkuri taittolapainen. Lopullisen sisustuksen on piirtänyt Berndt Lindquist. Erillinen WC-tila. Ei täyttä seisomakorkeutta. Ilderim (vene)
Ilderimin, 8mR-vene, rakennutti vuonna 1936 ruotsalainen pankkiiri ja teollisuusmies Marcus Wallenberg nuorempi, joka osallistui veneellä Berliinin Olympialaisiin vuonna 1936. Veneen suunnitteli Tore Holm ja se menestyi hienosti Kielissä purjehdituissa kisoissa. Poliittisesti värittyneen protestikäsittelyn seurauksena Ilderim kuitenkin diskattiin toiseksi viimeisestä lähdöstä. Vaikka Wallenberg ohjasi veneen voittoon myös viimeisessä lähdössä, jäi Ilderim neljännelle sijalle akselivaltio Italian viedessä voiton ja Germania III:sen vieden kolmannen sijan. SS Eastland
SS Eastland oli vuosina 1902–1903 rakennettu sisävesialus, joka oli tarkoitettu Pohjois-Amerikan Suurten järvien matkustajaliikenteeseen. Aluksen oli rakentanut Jenks Ship Building Company Port Huronissa Michiganissa, ja sen oli tilannut Michigan Steamship Company. Myöhemmin alus myytiin St. Joseph-Chicago Steamship Companylle. Alus tuli surullisenkuuluisaksi 24. heinäkuuta 1915 Chicagon satamassa tapahtuneen kaatumisen jälkeen. Onnettomuudessa menehtyi 844 ihmistä.Aluksen oli tilannut Michigan Steamship Company vuonna 1902, ja sen rakensi Jenks Shipbuilding Company Port Huronissa, Michiganissa. Alus sai nimensä yleisökilpailun kautta, jonka voittajaksi selvisi South Havenistä Michiganista kotoisin oleva rouva Reid. Palkintosumma oli kymmenen dollaria sekä yhden purjehduskauden vapaalippu "SS Eastlandille". SS Great Eastern
Alus saapui Montauk Pointiin lähelle New Yorkia keskiyöllä 27. elokuuta. Luotsi astui laivaan kello 1.30 ja puoli tuntia myöhemmin kuultiin ryminää ja laiva keinui hieman. Luotsin mukaan "Great Eastern" oli purjehtinut päin North East Rippsiä, joka myöhemmin nimitettiin "Great Easternin" kariksi. Kapteeni lähetti miehen tutkimaan ruuman, mutta vuotoja ei havaittu. Moni matkustajista ei edes huomannut koko karilleajoa. Alus jatkoi matkaansa New Yorkiin omilla koneillaan. SS Great Eastern
Kun "Great Eastern" palasi kotiin, Ison-Britannian hallitus tilasi siltä purjehduksen Québeciin. Sen piti kuljettaa Atlantin yli 2 144 sotilasta ja upseeria, 473 perheenjäsentä ja 200 hevosta. Mukaan nousi vielä 40 maksanutta matkustajaa. Alus lähti Liverpoolista 25. kesäkuuta 1861 ja saapui perille kahdeksan päivän ja kuuden tunnin kuluttua. Se lähti paluumatkalle kuukautta myöhemmin mukanaan 357 maksanutta matkustajaa. Ilmarinen (höyrylaiva)
Laivan rakennutti pohjoiskarjalainen teollisuusmies Nils Ludvig Arppe, ja sen rahoitukseen osallistui viipurilaisen Hackman & Co -kauppahuoneen johtaja Johan Fredrik Hackman. Laivan rakennusmateriaalina oli puu ja se oli tyypiltään siipiratashinaaja, mitoiltaan 26,2 × 4 m. Englantilaisen Clarken konepajan valmistaman höyrykoneen teho oli 34 hevosvoimaa. SS Great Eastern
Syyskuun 9. päivänä alus oli viimein neitsytpurjehduksellaan. Se purjehti Thamesia pitkin kohti Englannin kanaalia. Se ohitti Hastingsin, kun aluksella sattui räjähdys. Räjähdys repi etukantta ja oli niin voimakas, että savupiippu numero 1 lensi ilmaan. Sitä seurasi valtava höyrypilven purkautuminen. Viisi merimiestä kuoli kuuman höyryn purkaukseen, neljä tai viisi loukkaantui (määrä ei ole tarkkaan selvillä) ja yksi hukkui lennettyään yli laidan. Scott Russell määräsi aluksen koneet välittömästi pysäytettäviksi. Brunel otti tiedon onnettomuudesta raskaasti – hän syytti siitä itseään. Hän kuoli muutamaa päivää myöhemmin halvauskohtaukseen. Hr. Ms. Utrecht (1898)
ALus lähti 1. syyskuuta 1909 Surinamista laivastovierailulle New Yorkiin, jossa se osallistui Hudson-Fulton juhlallisuuksiin. Juhla järjestettiin Hollannin Itä-Intian komppanian "Halve Maenilla" Amerikkaan saapuneen Henry Hudsonin ja Robert Fultonin suunnitteleman vuonna 1809 vesillelasketun höyrylaivan kunniaksi. Alus osallistui juhlallisuuksissa Hudson-joella järjestettyyn laivastokatselmukseen, jonka aikaan aluksen miehistö pukeutui 1600-luvun merimiespukuihin purjehtien Amsterdamin telakan valmistamalla "Halve Maenin" kopiolla. Aluksen kopio lahjoitettiin juhlatoimikunnan puheenjohtajalle. Kopio kuitenkin tuhoutui jonkin aikaa myöhemmin tulipalossa. M/S TransPaper
Aluksen runko rakennettiin Aker Wismarin telakalla Saksassa. Kesäkuussa 2006 alus sai nimen, kun Stora Enson silloisen toimitusjohtajan, Jukka Härmälän puoliso Marjatta Härmälä kastoi laivan Raumalla. 18. elokuuta 2006 alus luovutettiin Baltic Container Shippingin (Rederi AB Transatlantic) omistukseen. Tämän jälkeen Rederi AB Transatlantic alkoi kuljettaa Stora Enson tuotteita TransPaperilla sen nykyisellä reitillään. John Scott Russell
Insinööri Isambard Kingdom Brunel ehdotti Russelille vuonna 1851 uudenlaisen suurlaivan rakentamista. Russell arvioi, että aluksen uppouman tulisi olla noin 20 000 tonnia ja se vaatisi ainakin 850 hevosvoiman koneen, jotta se toteuttaisi Brunelin odotukset. Laivan suunnittelua ja rakentamista pidettiin vaikeana. Tämä S/S Great Easterniksi nimetty laiva oli yhdistetty purje- ja höyrylaiva. Laiva valmistui vuonna 1858, mutta sen liikennöinnissä sattui useita pieniä onnettomuuksia ja toiminta oli kannattamatonta. Vuonna 1864 se huutokaupattiin ja muunnettiin merikaapelin laskemistyöhön. SS Great Eastern
Eastern Steam Navigation Companyn johto oli pitkään etsinyt alustyyppiä, joka pystyisi lyömään meriä tuolloin hallinneet klipperit. Brunelin ja Russelin ehdotus kuulosti hyvältä, sillä suuri laiva kuljettaisi tarpeeksi hiiltä, jotta se voisi purjehtia ympäri maailman pysähtymättä täydentämään varantojaan. SS Great Eastern
Vuonna 1862 alus teki kaksi onnistunutta edestakaista Atlantin ylitystä, joista ensimmäinen oli taloudellinen menestys. Niin rahtia kuin matkustajiakin saatiin kuljetettua paljon. Alus myös paransi länsi-itäsuuntaista nopeusennätystään kaksitoista tuntia. Uusi ennätys oli 9 vuorokautta ja 12 tuntia. Pernon telakka
Pian omistajavaihdoksen jälkeen Pernon telakalle alkoi sadella uusia tilauksia. Merkittävimpiä olivat japanilaisen Yusen Kaisha -varustamon tilaama risteilyalus ja Arabiemiraateista tilatut neljä LNG-säiliöalusta. 1990-luvun lopulla Pernon telakalla rakennettiin ensimmäinen Royal Caribbean Internationalin (RCI) tilaama Voyager-luokan risteilyalus joka poiki neljä jatkotilausta. Valmistuessaan nämä alukset olivat maailman suurimpia. Näitä on seurannut kolme samaan konseptiin pohjautunutta Freedom-luokan alusta sekä kaksi vieläkin suurempaa Oasis-luokan alusta, jotka ovat maailman suurimpia risteilyaluksia tällä hetkellä. Näiden alusten valmistaminen kesti pitkälle Akerin sekä STX Europen omistajakaudelle, joiden aikana rakennettiin myös Color Linelle kaksi maailman suurinta matkustaja-autolauttaa. Henry Maudslay
Maudslayn Lambethin paja erikoistui valmistamaan höyrykoneita laivoihin. Hän käytti laivoissa "side-lever"-tyyppistä rakennetta, jossa vipuvarsi on sijoitettu sylinterin viereen, jolloin koneen rakennekorkeus jää pienemmäksi. Tämä säästää tilaa ahtaissa hörylaivojen konehuoneissa. Ensimmäinen 17 hevosvoiman laivamoottori rakennettiin 1815 ja sijoitettiin Thamesillä liikkuneeseen "Richmond"-siipirataslaivaan. Vuonna 1923 Maudslyn höyrykone asennettiin laivaston ensimmäiseen höyryalukseen nimeltä "Lightning". Vuonna 1829 toimitettiin laivastolle "HMS Dee" alukseen 400 hevosvoiman "side-lever"-tyyppinen höyrykone, joka oli silloin suurin valmistettu höyrykone. Einar Olofsson
Olofsson työskenteli Kone ja Silta Oy:ssa piirtäjänä opiskeltuaan sitä ennen Turun teollisuuskoulussa. Olofsson oli Helsingfors Segelsällskapetin epävirallinen pääsuunnittelija 1910- ja 1920-luvuilla suunnitellen saaristoristeilijöitä, erityisesti 22m2-luokan veneitä jotka menestyivät ja vahvistivat HSS:n asemaa maan johtavana pienten köliveneiden kilpapurjehdusseurana. Olofsson herätti huomiota venesuunnittelijana voitettuaan NJK:n konstruktiokilpailun vuonna 1914 kutosella Puck. Andrée &amp; Rosenqvist
Andrée & Rosenqvist rakensi myös purjeveneitä, joista suuren osan suunnitteli Carl Andrée, mutta suunnittelijoina oli myös tunnettuja kotimaisia veneensuunnittelijoita, kuten Gustaf Estlander. H-vene
H-vene on suomalaisen Hans Groopin vuonna 1967 suunnittelema retki- ja kilpakäyttöön soveltuva purjevene. H-vene on Suomen ja Euroopan suurin kansainvälisen purjehtijaliiton, ISAFin hyväksymä kilpaileva köliveneluokka. Groop suunnitteli ja rakensi veneen pursiseuransa HSS:n tukemana. H-vene syrjäytti määrällisesti nopeasti siihen asti pieniä köliveneluokkia hallinneen Hai-veneen. H-veneitä on Suomessa rakennettu kaikkeaan 950 kappaletta ja kansainvälisesti noin 5 000 kappaletta. H-veneen kilpailumiehitys on kolme henkilöä. Naisia tai junioreja saa kilpailuissa olla neljä. Retkikäytössä paras miehistön koko on 2–4 henkilöä purjehtimista ja veneessä yöpymistä ajatellen, mutta H-venettä voi purjehtia myös yksin tai jopa viiden henkilön miehistöllä. Veneessä on yöpymispaikat neljälle hengelle. Retkikäytössä usein varustettu noin neljän hevosvoiman pitkärikisellä perämoottorilla. SS Great Eastern
New Yorkissa alus tutkittiin, ja huomattiin, että se oli sittenkin vaurioitunut. Sen kylki oli saanut 2,7 metriä leveän ja 25 metriä pitkän repeämän. Korjaaminen olisi vaikeaa, sillä "Great Eastern" oli niin suuri, että se ei mahtunut Yhdysvalloissa millekään telakalle. Björn Nyberg (veneenrakentaja)
Nyberg suunnitteli Scylla-purjeveneen. Sen esikuvana Nyberg käytti muun muassa norjalaisen Colin Archerin suunnittelemia luotsikuttereita. Hän yhdisti norjalaiset ja ruotsalaiset vaikutteet vanhaan luvialaiseen veneenrakennusperinteeseen ja onnistui luomaan venetyypin, josta tuli suosittu purjehtijoiden keskuudessa. Nybergin veneveistämö valmisti neljänkymmenen vuoden aikana yli 70 Scylla-venettä. S/S Frostvik
Laiva valmistui 6. syyskuuta 1943 Kaiser Shipyards, Permanente Metals Corporationin telakalta Richmondissä Kaliforniassa ja sai nimekseen "Emile Berliner" mikrofonin ja gramofonin keksijän, amerikansaksalaisen Emile Berlinerin mukaan. Laiva oli sitten United Fruit Companyn käytössä. Laivanrakennus
Ongelmina alkuaikojen höyryaluksissa olivat siipirattaan huono kesto merenkäynnissä ja hiilen runsas kulutus. Ensimmäinen parannus höyrykoneissa oli korkeapainekattiloiden käyttö, mikä pudotti hiilen kulutuksen kolmasosaan. Toinen parannus oli kaksivaiheinen paisunta, jolla kulutus laski vielä lähes puoleen. Ruuvimainen potkuri on ideana vanha. Amerikkalainen keksijä David Bushnell suunnitteli 1775 puisen sukellusveneen Turtle, jossa oli käsikäyttöiset ruuvimaiset potkurit. Vanhimpia patentteja on Joseph Bramahin vuodelta 1785. Potkurin käyttöön höyrykoneiden teho ei vielä ollut riittävä. Ensimmäisen toimivan potkurin rakensi Josef Ressel Triestessä, Itävalta-Unkariissa ja sai sille patentin 1827 Itävalta-Unkarissa. 1836 sai kaksikin potkuria patentin: ruotsalaisen John Ericssonin (1803–1889) rataspotkuri ja englantilaisen Francis Pettit Smithin ruuvipotkuri. Isambard Kingdom Brunel rakensi 1843 ensimmäisen potkurikäyttöisen aluksen, SS Great Britainin, joka ylitti Atlantin. Alus oli 98,2 metriä pitkä. Laivasto oli kuitenkin yhä epäileväinen potkurien suhteen. Vuonna 1845 Britannian amiraliteetin järjestämässä kilpailussa samantehoiset potkuri- ja siipirataslaivat vetivät toisiaan. Smithin potkuri pystyi vetämään vastaanpanevaa höyrylaivaa 2,8 solmun nopeudella. Tämän jälkeen epäluulo potkureita kohtaan poistui. Potkurit ja höyrykoneet olivat nyt niin voimakkaita, että alusten puurunko ei enää kestänyt. Tähän lujuusongelmaan otettiin avuksi rauta. Rautalevyjä oli alettu valssata 1780-luvulla ja ensimmäinen rautainen alus rakennettiinkin jo 1787. Rauta oli kuitenkin haurasta, ja 1870-luvulle saakka laivat tehtiin puusta rautavahvisteisina. Esimerkiksi klipperit tehtiin rautakaarilla, mutta puulaudoituksella. Laudoitus voitiin myös peittää rautalevyillä kuten Nansenin Fram. 1800-luvun puolenvälin jälkeen höyrylaivoista tuli kilpailukykyisiä purjelaivoihin nähden. Britannian kauppalaivastosta vuonna 1885 yli puolet kulki höyryllä. Purjelaivatkin vielä kehittyivät ja kokivat pienen nousukauden 1850-luvulla, kun amerikkalaiset kehittivät kapearunkoisen ja nopean laivatyypin, klipperin. Suezin kanavan avaaminen 1869 antoi höyrylaivoille niin suuren edun klippereihin nähden, jotka joutuivat kiertämään Afrikan, että purjelaivoille jäivät enää pisimmät Australian ja Etelä-Amerikan reitit. Viimeinen purjelaivojen kehitysaskel oli teräsrunkoinen rakenne ja vahvistetut mastot, mikä piti purjelaivoja vielä jonkin aikaa kilpailukykyisenä höyryaluksiin nähden. Nämä 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa rakennetut purjelaivat, kuten Preussen tai seitsenmastoinen kahvelikuunari Thomas W. Lawson olivat suurimpia purjealuksia. Gustaf Estlander
Hänen yksittäinen tunnetuin, vielä Suomessa edelleen aktiivisesti purjehtiva veneensä on 8mR-luokkaan kuuluva, vuonna 1928 entiselle arkkitehtikollegalleen Sigurd Frosterukselle suunniteltu Sphinx. Toinen kuuluisa Suomessa purjehtiva vene on 6mR-luokan Ian. Estlander suunnitteli veneen itselleen vuonna 1929, ja kilpaili sillä Suomessa viimeisen kerran elokuussa samana vuonna, voittaen kaikki kolme lähtöä. Kaiken kaikkeaan rakennettiin yli Estlanderin suunnittelemaa venettä. North River Steamboat
Hudsonjoen liikennöintiin New Yorkin ja Albanyn kaupungin välillä käytetyn aluksen rakensivat sijoittaja ja poliitikko Robert R. Livingston (1746-1813) ja keksijä Robert Fulton (1765–1815). Alus oli 43 metriä pitkä ja 4,3 metriä leveä. Sen syväys oli 4,8 metriä. Tässä siipirataslaivassa käytettiin Boultonin ja Wattin tehtaan höyrykonetta. Aluksen nopeus oli 4,7 solmua. Laiva poistettiin käytöstä vuonna 1814. SS Great Eastern
Aluksen neitsytmatkan piti alkaa 30. elokuuta 1859, mutta sitä siirrettiin syyskuun 6. päivään. Määränpäänä oli Weymouth, mistä myöhemmin tehtäisiin vaaditut koeajot Atlantille. Sieltä purjehdittaisiin Holyheadiin, aluksen Amerikan-matkojen kotisatamaan. Kanadan Grand Trunk Railwayn kanssa oli tehty sopimus, jonka mukaan Portland Mainessa olisi aluksen määräsatama Yhdysvalloissa. Sitä varten Portlandin satamaan tehtiin uusi laituri. Kapteeniksi sovittiin William Harrison. Andrée &amp; Rosenqvist
Vaikka Andrée & Rosenqvist ei rakentanutkaan höyrykoneita, siltä tilattiin kahdeksan höyrykaateria, jotka oli määrä toimittaa seuraavan vuoden huhti-kesäkuuhun välissä. Alukset valmistettiin lopulta moottoreineen alihankintana viereisellä Crichtonin telakalla. Venäjän laivaston suurin, yhteensä 24 18-metristä kaateria kattanut tilaus tuli mahdollisesti vuoden 1916 alkupuolella. Laivoja ei kuitenkaan ehditty luovuttaa ennen helmikuun vallankumousta. Andrée & Rosenqvist sai todennäköisesti vain ensimmäisen maksuerän laivoista. Vuonna 1918 hiljakkoin itsenäistyneen Suomen hallitus otti haltuunsa Suomen alueella olevat Venäjän laivaston alukset, joihin kuului 70 eri kokoista kaateria, joista 20 luovutettiin edelleen Neuvosto-Venäjälle Tarton rauhansopimuksen perusteella. Yritys sai mahdollisesti vain 250 000 markan suuruisen korvauksen Suomen valtiolta Venäjän laivaston tilaamista aluksista. Viimeiset Venäjän-kaupat olivat käydä kohtalokkaiksi, mutta yritys toipui pian tappioista. Venäjän laivastolle luovutettujen alusten kokonaismäärä ei ole tiedossa. RN Vettor Pisani (1869)
Aluksen höyrykoneen valmisti napolilainen Guppy. Carl Johan Korsman
20 vuotta kestäneen sotilasuran jälkeen Korsman toimi laivanvarustajana ensin Turussa 1868–1876 ja sitten Hangossa 1876–1894. Korsman perusti "höyrylaivayhtiö Ahkeran" 1868, "Turun rannikkohöyryalusyhtiön" 1870, "laivayhtiö Åbon" 1872 ja "laivayhtiö Turun" 1878. Korsman rakennutti 1868 Suomen ensimmäisen potkurirannikkohöyrylaivan S/S Ahkeran. SS Kaiser Wilhelm der Grosse
SS Kaiser Wilhelm der Grosse oli saksalainen Norddeutscher LLoydin omistama Atlantin linjalaiva. Se sai nimensä yhdistyneen Saksan ensimmäisen keisarin 
Wilhelm I:n mukaan. Alus oli ensimmäinen neljällä savupiipulla varustettu höyrylaiva.
Aluksen tilasi saksalainen varustamo Norddeutscher Lloyd Stettinin (nyk.Szczecin) telakalta. Se laskettiin vesille 4. toukokuuta 1897 ja se lähti Brememistä neitsytmatkalleen 19. syyskuuta 1898 päällikkönään kapteeni Engelbart. Se vieraili seuraavana päivänä Southamptonissa. 
Vuosien 1903 - 1907 välisenä aikana Norddeutscher LLoyd rakennutti sille kolme sisaralusta. Alus voitti yleensä brittiläisten hallitseman Sinisen nauhan Saksalle nopeimmasta Pohjois-Atlantin ylityksestä maaliskuussa 1898. Sen keskinopeus oli tuolloin 22,3 solmua. SS John Grafton
Akashi hankki Lontoosta lastin kuljetusta varten "John Grafton" -nimisen 315 nettorekisteritonnin rahtilaivan. 158 jalkaa pitkä John Grafton oli rakennettu Newcastlessa vuonna 1883 ja siinä oli 80 hevosvoiman höyrykone. Lisäksi tarvittiin matalan syväyksen aluksia purkamaan aselastia Suomen matalalla ja karikkoisella rannikolla. Apualuksiksi ostettiin lopulta "Cecel" ja "Cysne" -nimiset höyryjahdit, joista jälkimmäisen kölittömyyden pelättiin tekevän siitä merenkulkukelvottoman Pohjanmeren ylittämiseen. John Graftonin päällikkönä oli aktivisteihin kuulunut John William Nylander ja luotseina toimi Pohjanmaan rannikot tuntevia miehiä. Muu miehistö oli värvätty Lontoon East Endin ja Whitechapelin merimieskapakoista. Tämän miehistön alkoholin käyttö aiheutti useita vaaratilanteita matkan aikana. Japanilaiset järjestivät aselastin junakuljetuksen Sveitsistä Rotterdamin satamaan jossa ne lastattiin heinäkuussa 1905 Ranskasta lähteneeseen John Graftoniin. S/S Wellamo (1927)
S/S Wellamo (III) rakennettiin vuonna 1927 A/S Kjøbenhavns Flydedok & Skibsværft:illa Suomen Höyrylaiva Oy:n laskuun. Höyrylaiva Wellamo oli toinen samanniminen laiva yhtiön laivastossa, ensimmäinen Wellamo oli upotettu vuonna 1916. Wellamo suunniteltiin S/S Ariadnen pariksi Helsinki–Tallinna–Stettin-linjalle sekä kulkemaan Lyypekin ja Helsingin väliä. Vuonna 1931 S/S Oberonin haaksirikon jälkeen Wellamo siirtyi Helsinki–Kööpenhamina–Hull-linjalle. HMS Shannon (1875)
Alus oli suunniteltu matkaamaan sekä purjein että höyryvoimalla. Vaikka höyrykone oli käytössä taisteluissa, purjeet olivat välttämättömiä operoitaessa kaukaisilla vesillä, missä ei kyetty täydentämään hiilivarastoja. Aluksella käytössä ollut nostettava potkuri paransi sen purjeiden tehoa parantaen laivan hydrodynamiikkaa. Aluksella oli kolme mastoa, jotka mahdollistivat 24 000 neliöjalan takilan käytön. Palveluksessa olon aikana takila supistettiin 21 500 neliöjalan parkkitakilaksi. Aluksen höyrykoneena oli Lairdin valmistama compound-höyrykone, jonka korkeapainesylinterin halkaisija oli 44 tuumaa ja matalapainesylinterin 85 tuumaa. Höyrytuotettiin kahdeksalla sylinterikattilalla, jotka tuottivat 70 paunan paineen. Sen suunniteltu huippunopeus oli 13 solmua, mutta se kykeni vain 12,25 solmuun. Virtausvastuksen vähentämiseksi aluksen pohja oli vuorattu osittain sinkillä. Courageous-luokka (risteilijä)
Alusten suunnittelu pohjautui amiraali Fisherin ideaan valmistaa taisteluristeilijöiden taistelukyvyn omaavia aluksia, jotka kykenivät purjehtimaan Tanskan salmista Saksan Itämeren rannikolle. Alusten panssarointia jouduttiin uppouman pienentämiseksi keventämään niin paljon, että ne eivät kyenneet toimimaan Suuren laivaston raskaiden yksiköiden mukana, mikäli jouduttaisiin raskaiden pinta-alusten välisiin tykistötaisteluihin. HMS Easton
Alus tilattiin 19. heinäkuuta 1940 J. Samuel White and Companyltä Cowesista osana vuoden 1940 hätäohjelmaa. Sen köli laskettiin 25. maaliskuuta 1941 ja alus laskettiin vesille 11. heinäkuuta 1942. Alus valmistui saman vuoden lopulla 7. joulukuuta. Saaristoristeilijä
Saaristoristeiljä on klassinen purjevene, joka on rakennettu perustuen Svenska Seglarförbundetin vuonna 1908 vahvistamaan saaristoristeilijäsääntöön. Säännön oli tarkoitus täydentää R-mittasääntöä, jota monet purjehtijat eivät pitäneet sopivaksi Pohjoismaiden saaristo-olosuhteisiin .
Kaksi saaristoristeiljöiden kokoluokkaa eli SK 30 ja SK 40 valittiin vuoden 1920 Brysselin kesäolympialaisiin. Alun perin saaristoristeilijät purjehtivat miltei poikkeuksetta Itämerellä, mutta tänään saaristoristeilijät ovat levinneet erityiseti Keski-Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin, jossa venettä arvostetaan kauneutensa ja nopeutensa vuoksi. Erityisesti Saksassa SK 30 ovat kasvaneet suureksi luokaksi ja moni alun perin ruotsalaisvene purjehtii tänään Saksan Itämeren rannikolla. Suomen runsaasta kolmestakymmenestä saaristoristeilijästä suurimmat ovat 75 neliömetrisiä. Ruotsissa purjehtii useita 95 neliömetrisiä ja jopa pari 150 neliömetristä, josta tunnetuin on yli kahdenkymmenen metrin pituinen Beatrice Aurore. Viime vuosina Suomeen on tullut useita uusia veneitä Ruotsista ostettuina. Suomessa oli kesällä 2010 yhteensä 33 saaristoristeilijää. 
Näistä noin kolmasosa löytyy HSS-pursiseuran klassikkolaiturilta. Ennen toista maailmansotaa seura oli yksi Pohjoismaiden menestyienmpiä 22 neliömetristen kilpapurjehdusseuroja. Suomessa on rakennettu kaiken kaikkiaan noin 1000 saaristoristeilijää 1900-luvun alkupuoliskolla. Suomessa rakennetuista veneistä on tähän päivään säilynyt arvioiden n. 30 kappaletta. Yksi näistä on Gustaf Estlanderin suunnittelema, Helsingissä rakennettu Colibri VI (SK 22) vuodelta 1922, joka kuuluu Suomen merimuseon kokoelmaan ja on esillä Merikeskus Vellamossa. SS Great Eastern
Vesillelasku epäonnistui ja sitä yritettiin uudelleen 19. ja 28. tammikuuta 1858, mutta molemmat yritykset epäonnistuivat. Aluksen vesillelasku onnistui vasta 31. tammikuuta 1858. Ensimmäisessä vesillelaskussa kuoli yksi katsoja. SS Islander
SS Islander oli brittiläinen höyrylaiva, joka purjehti henkilö- ja tavaraliikenteessä Pohjois-Amerikan Tyynenmeren rannikon laivareiteillä 1900-luvun alussa. Aluksen kotisatama oli Victoria Brittiläisessä Kolumbiassa, Kanadassa, ja sen omisti Canadian Pacific Steam Navigation Company. Alus oli rakennettu Skotlannissa vuonna 1888, ja se oli 71 metrin pituinen, teräsrunkoinen ja kaksipotkurinen höyryalus. TrSS St Patrick (1906)
Aluksen rakensi John Brown and Company Great Western Railwayille se oli yksi kolmesta uudesta aluksesta, jonka kaksi muuta sisaralusta olivat TrSS St George ja TrSS St David.