Mitä rajajääkärit ovat?
Rajajääkäri
Rajavartiolaitos kouluttaa vuosittain pienen määrän varusmiehiä omiin kriisinajan tehtäviinsä. Rajajääkärin koulutus on verrattavissa Suomen puolustusvoimien antamaan sissi- ja tiedustelukoulutukseen. Lisäksi varusmiehille koulutetaan poikkeusolojen rajanvartioinnin perusteet. Rajajääkärikomppaniaan varusmiespalvelukseen hakeutuessa ei ole erillisiä pääsykokeita, mutta halukkuus täytyy ilmoittaa suoraan kutsunnoissa. Vaativaan koulutukseen hakeutuvilta edellytetään hyvää fyysistä kuntoa ja asennetta. Rajajääkärin tunnus on barettimerkkinä Rajavartiolaitoksen kultainen karhunpää, sekä RVL:n rintamerkki, joiden käyttöoikeus varusmiehen tulee ansaita palveluksensa aikana. Suomen Rajavartiolaitos
Rajavartiolaitoksessa annetaan varusmieskoulutusta kolmella paikkakunnalla: Imatralla erikoisrajajääkärikoulutusta sekä Onttolassa ja Ivalossa sissi- ja tiedustelukoulutusta. Koulutukseen pääsyn edellytyksenä on hyvä fyysinen kunto. Tyypillisesti Lapin ja Pohjois-Karjalan rajavartiostojen varusmiehet, rajajääkärit, koulutetaan sissi- ja tiedustelutoimintaan, joka olisi rajavartiostojen tehtävä laajamittaisen maahanhyökkäyksen sattuessa niillä alueilla, jotka ovat vihollisen hallussa. Lisäksi rajajääkäreille koulutetaan perusteet kriisiolojen rajavartioinnista vakinaisen henkilökunnan apuna. Raja- ja merivartiokoulun varusmiehet, erikoisrajajääkärit, koulutetaan Imatran Immolassa. Erikoisrajajääkärikomppaniaan hakeudutaan valintakokeiden kautta. Sotilasarvot Suomen puolustusvoimissa
"Ylirajajääkäri" on rajajääkärin ohella Rajavartiolaitoksessa asevelvollisuuttaan suorittavan tai naisten vapaaehtoisessa asepalveluksessa olevan sotilasarvo (Taspres asetus 637/2005 8§). Reservissä tai varareservissä oleva rajajääkäri ylennetään miehistön sotilasarvojen ylentämiskäytäntöjen mukaisesti ylirajajääkäriksi, ei korpraaliksi tai ylimatruusiksi. Rajajääkäri
Rajajääkäri (lyhenne rj) on Suomen rajavartiolaitoksen kouluttamille varusmiehille sotamiestä vastaava miehistön sotilasarvo. Rajajääkäristä seuraava ylempi sotilasarvo on korpraalin sijasta ylirajajääkäri.
Tiedustelija
Tiedustelijoita koulutetaan lisäksi mm. rajajääkärikomppanioissa. Luettelo jääkäreistä S
) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Johan Erik Stor ja Johanna Sofia Paxal. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli työmiehenä Mustasaaressa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 18. maaliskuuta 1916. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan varusmestariksi 5. Jääkärirykmentin 14. jääkäripataljoonaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella. Stor toimi sisällissodan jälkeen edelleen 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti 4. Rykmentissä hän toimi 7. elokuuta 1918 alkaen koulutusaliupseerina 5. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 5. syyskuuta 1918 alkaen Itämeren jalkaväkirykmentti 1:een, josta taasen muodostettiin myöhemmin Porin rykmentti. Porin rykmentissä hän palveli 4:nnessä ja 6. komppaniassa. Stor erosi armeijasta 30. syyskuuta 1920, mutta astui takaisin palvelukseen jo 1. toukokuuta 1921 Kaartin jääkäripataljoonaan, josta hän erosi 15. maaliskuuta 1923 ja muutti siirtolaiseksi Kanadaan. Hänet on haudattu Port Arthuriin, Ontarioon Kanadaan. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 18. huhtikuuta 1918, Vääpeli 10. heinäkuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. Sissiradisti
Suomen Puolustusvoimat kouluttaa varusmiehiä sissiradistin tehtäviin Jääkäriprikaatissa, Kainuun prikaatissa, Karjalan prikaatissa, Porin prikaatissa sekä Utin jääkärirykmentissä. Lisäksi Rajavartiolaitos kouluttaa sissiradisteja Lapin rajavartioston ja Pohjois-Karjalan rajavartioston Rajajääkärikomppanioissa sekä Erikoisrajajääkärikomppaniassa. Jääkärivero
Jääkärivero oli Ruotsin vallan aikana 1778–1786 Pohjois-Karjalaa puolustavan jääkärijoukon ylläpitämiseksi paikallisilta asukkailta valtiolle kannettu vero. Sitä kerättiin Ilomantsin, Kesälahden, Kiteen, Liperin, Pielisjärven ja Tohmajärven pitäjistä. Verolla oli tarkoitus ylläpitää värvätty jääkäriosasto, mutta sen tuotto ei riittänyt tähän. Kerätyt varat käytettiin 1788 perustettaessa Karjalan maanpuolustusväki -niminen joukko-osasto, jota alettiin pian kutsua Karjalan jääkärijoukoksi. Kalterijääkärit
Viimeiset kalterijääkärit sopivat keskenään jo ennen sotia, että kukin heistä pyrkii luomaan sopivan muistomerkin symboloimaan maanpuolustus- ja jääkäriaatetta. Muistomerkit tarkoitettiin maanpuolustusaatteen symboleiksi, ei niinkään henkilökohtaisiksi monumenteiksi. Jääkäri
Jääkäreiden perinne näkyy edelleen myös miehistön sotilasarvoissa ja kauluslaatoissa. Aikaisemmin Uudenmaan, Kymen, Hämeen, Lapin, ym. jääkäripataljoonat (myös Rannikkojääkäripataljoona Upinniemessä) vaalivat jääkäriliikkeen perinteitä, joten niissä miehistön kauluslaatassa oli keltaiset reunukset vihreällä pohjalla, ja alin miehistön sotilasarvo oli jääkäri. Muissa jalkaväen joukko-osastoissa (muun muassa Savon ja Kainuun prikaateissa) miehistön kauluslaatassa oli tuolloin harmaat reunukset vihreällä pohjalla, ja alin miehistön sotilasarvo oli sotamies. Sittemmin jääkäripataljoonat on liitetty joukkoyksikköinä prikaateihin, ja kaikki jalkaväkiyksiköiden sotilaat ovat nykyään jääkäreitä. Myös kauluslaatat ovat nykyisissä jalkaväkiyksiköissä keltareunuksisia ja vihreäpohjaisia. Jääkäriliikkeen perintöä on myös Panssariprikaatiin kuuluva Jääkäritykistörykmentti, entinen "Jääkäripatteristo". Tämän lisäksi kyseinen prikaati (kuten nykyään myös Karjalan prikaati) kouluttaa panssarijääkäreitä, jotka liikkuvat rynnäkköpanssarivaunulla ja taistelevat jalan. Luettelo jääkäreistä U
Siirry kirjaimeen → A B C D E F G H I J K L M 
N O P R S T U
V W Y Z Å Ä Ö
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat suutari Kustaa Udd ja Paulina Hammaren. Udd kävi kansakoulun ja työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 24. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Udd saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan ryhmänjohtajaksi 3. jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa. Hän palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin aluksi Savon jääkärirykmentti 3 ja myöhemmin Uudenmaan rykmentti. Tän toimi rykmentissä koulutusaliupseerina 2. komppaniassa. Armeijasta hän erosi 1. huhtikuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin harjoituspäälliköksi Reposaaren suojeluskuntaan. Reposaaressa hän palveli 1. huhtikuuta – 1. toukokuuta 1919 välisen ajan. Myöhemmin hän työskenteli merimiehenä vuoteen 1922 saakka, jolloin hän muutti Australiaan ja työskenteli työmiehenä muun muassa Queenslandissa. Toisen maailmansodan aikana hän oli työpalveluksessa vuosina 1942 – 1945, jonka jälkeen hän työskenteli puutarhatöissä Brisbanessa, jonne hänet myös haudattiin. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 2. toukokuuta 1918, Vääpeli 8. elokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali, Jääkärimerkki. Luettelo jääkäreistä P
Ylennykset: Hilfsgruppenführer 24. joulukuuta 1917, Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 3. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Suomen Leijonen ritarikunnan ritarimerkki, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Talvisodan muistomitali, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi, Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali, Maataloustuottajain Keskusliiton ansiomerkki, Suomen Nuorisoliiton hopeinen ansiomerkki. Kalterijääkärit
Kalterijääkärit tuomittiin eriasteisiin rangaistuksiin ja passitettiin Pietariin Krestyn ja Špalernajan vankiloihin. Kuuluisia kalterijääkäreitä olivat muun muassa Aarne Sihvo, Vihtori Kosola, Artturi Leinonen, Esko Riekki, Yrjö Ruutu ja Kyösti Wilkuna. Jääkärivero
Käkisalmen läänin erikoisaseman vuoksi Karjalassa ei koko Ruotsin vallan aikana toimeenpantu ruotujakolaitosta. Ruotsin hallituksella oli omat vakiintuneet epäluulonsa karjalaisten uskollisuutta kohtaan, eivätkä nämä epäluulot täysin hävinneet vielä 1700-luvullakaan. Rahvas oli luvannut sodan uhatessa puolustaa valtakunnan rajoja, mutta tällaista vapaaehtoista maanpuolustusta ei pidetty riittävänä. Vuonna 1721 tehdyn Uudenkaupungin rauhan jälkeen alettiin pohtia alueen puolustusta, sillä sen puolustusväkenä oli vain pieni rajavartio ja muutama tullimies. Jäätie
Jääteille asetettavien nopeusrajoitusten tarkoituksena on varmistaa jäätien turvallinen ylitys. Rajoitusten tarkoituksena on asettaa turvallinen tilannenopeus liukkaalla pinnalla, sekä estää jään murtuminen. Ylinopeudet jäätiellä voivat johtaa jääkuoren särkymiseen. Luettelo jääkäreistä E
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Pekka Esko (myöh. Koskenniemi) ja Laura Mäkitalo. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Hilda Sofia Rousun kanssa. Esko kävi kansakoulun ja työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 5. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Esko saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkuealiupseeriksi 12. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui 28. maaliskuuta 1918. Haavoistaan parannuttuaan hänet siirrettiin 1. Jääkärirykmentin täydennyspataljoonaan, josta hänet siirrettiin sisällissodan jälkeen 19. toukokuuta 1918 alkaen 1. Jääkärirykmentin II Jääkäripataljoonaan. Seuraavaksi hänet siirrettiin armeijan uudelleen järjestelyn yhteydessä Kaartin jääkäripataljoonaan ja edelleen 12. heinäkuuta 1918 alkaen koulutusaliupseeriksi Pioneerikoulutuspataljoonan 1. komppaniaan. Armeijasta Esko erosi 15. helmikuuta 1919 ja siirtyi rajavartiolaitoksen palvelukseen 1. kesäkuuta 1919 ja hänet sijoitettiin vartiomieheksi Luoteisrajan rajavartiostoon, missä hän palveli 1. kesäkuuta 1922 saakka. Rajavartiostosta hän siirtyi Tornion poliisilaitoksen palvelukseen konstaapeliksi 1. kesäkuuta 1922, josta hän siirtyi vuonna 1924 Etsivän keskuspoliisin palvelukseen, mistä hän siirtyi vuonna 1924 konstaapeliksi Kemin poliisilaitokselle. Kemissä hän työskenteli poliisina muutaman vuoden, jonka jälkeen hän siirtyi työmieheksi ja työskenteli useilla eri paikkakunnilla ollen muun muassa Veitsiluoto Oy:n palveluksessa useaan otteeseen. Esko kävi Poliisikoulun vuonna 1923 (myöhemmin vuonna 1940 hän toimi poliisikurssin vääpelinä). Nimensä Esko vaihtoi Koskenniemeksi vuonna 1925. Koskenniemi otti osaa jatkosotaan sotapoliisina Kemijärvellä ja Sallassa vuoteen 1942 saakka, jolloin hän palasi Veitsiluoto Oy:n palvelukseen puutyötehtaalle, selluloosatehtaalle ja kuljetusosastolle, missä hän työskenteli vuoteen 1951 saakka. Vuonna 1951 hän siirtyi viljelijäksi kotitilalleen Alatornion Ylivojakkalaan ja viljeli tilaa vuoteen 1956 saakka, jolloin hän siirtyi eläkkeelle ja asettui asumaan Kemiin. Hänet haudattiin Kemiin. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 1. kesäkuuta 1918, Vääpeli 6. heinäkuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Talvisodan muistomitali, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Lapin jääkäripataljoona
Rajakaste sai alkunsa vuonna 1926 upseerikokelas Antero Rautavaaran esittäessä ideansa AUK:n johtajalle, tulisieluiselle polkupyörämiehelle, ”Poika Reitolana” tunnetulle kapteeni K. Breitholzille. ”Poika” innostui ajatuksesta ja myi sen pataljoonan tuolloiselle komentajalle. Jokainen halukas vietiin Joutselkään, Jäppisen sillan luo, jossa hänet Veriojan suussa kastettiin arvokkain menoin täysiveriseksi rajasissiksi. Veriojan nimen taustalla oli legenda Joutselän taistelun 11.3.1555 ajalta, jolloin veri kuulemma virtasi tätä ojaa pitkin Rajajokeen. Rajakaste päättyi pyhään valaan ja kukin valanvannoja sai rajakastetodistuksen. Todistuksen teksti kuului mm. seuraavasti: "”Edessä idän orjuus tai kuolo, takana koti ja synnyinmaa. Jääkäri, paikallas seiso! Sinuun luottavi kansa ja maa.”" ja edelleen ” "…on ottanut vastaan rajakasteen Kivennavan Joutselässä, Rajajoen rannalla. Täten hänet on vihitty täysiveriseksi rajasissiksi, joka ymmärtää esi-isien sankarimaineen velvoituksen siten, että vainolainen pääsee Suomeen vasta jääkärin haudan yli. Valtakunnan rajalla, päiväys…”". Rajakastetodistuksen numero 1 sai itse oikeutetusti kokelasvääpeli (nykyisin upseerikokelas) Antero Rautavaara. Pataljoonan komentajan vaihtuessa vanha komentaja kävi kastamassa seuraajansa: "”…rajasissinä kastan Sinut rajasissien komentajaksi…"” Jääkäri
Jääkäreistä tuli suosittu yksikkötyyppi Napoleonin sotien aikana, kun porvaristaustaiset vapaaehtoiset järjestäytyivät vastustamaan Napoleonin valloitusta Euroopan saksankielisillä alueilla. Aiempia perinteitä jatkaen nämä jääkärit olivat järjestäytyneitä isänmaallisia vapaaehtoisia, jotka omista varoistaan tai naapureiden ja tuttavien avustuksella kustansivat aseensa ja univormunsa. Napoleonia vastaan suoritettu toiminta aiheutti suuren määrän tappioita erityisesti vihollisen upseerien keskuudessa ja monia jääkäreitä ylennettiin. Napoleonin sotien loppupuolella useimmat aliupseerit saksankielisissä maissa olivat juuri ylennyksen saaneita jääkäreitä. Luettelo jääkäreistä L
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat nahkurimestari Juho Jaakko Luoma ja Liisa Kristiina Blomberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Emelia Karolina Rajalan kanssa, joka kuoli vuonna 1928. Toisen kerran Luoma avioitui vuonna Anna-Liisa Klemetsin kanssa. Luoma kävi kansakoulun ja työskenteli nahkurina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 3. huhtikuuta 1916. Täydennysjoukosta hänet komennettiin marraskuussa vuonna 1916 erikoistehtäviin Tanskaan, Ruotsiin ja Suomeen ja toimi tällä komennuksella muun muassa Uumajan etapilla Merenkurkun oppaana. Hän palasi takaisin pataljoonaan ja hänet määrättiin 1. komppaniaan 12. huhtikuuta 1917. Hän suoritti Berliinissä vuonna 1916 järjestetyn erikoiskurssin. Luoma astui Suomen armeijan palvelukseen jefreitteriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan kiväärinjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa. Luettelo jääkäreistä R
Gustav Robert Rothberg Rannikkojääkäri
Sodan ajan rannikkojääkärijoukot jakautuvat erillisiin rannikkojääkärikomppanioihin sekä rannikkojääkäripataljooniin, joista voidaan joustavasti organisoida eri kokoisia iskuosastoja kulloisenkin tehtävän edellyttämällä tavalla. Erilliset rannikkojääkärikomppaniat ovat rannikkoalueiden alaisia perusyksiköitä, joiden tyypillisiä tehtäviä ovat vastahyökkäykset, kohteen suojaus tai puolustaminen sekä sissitoiminta saaristossa. Rannikkojääkäripataljoonat ovat Merivoimien operatiivisiin joukkoihin kuuluvia isku- ja tulivoimaisia jalkaväkiyksiköitä, joiden päätaistelulaji on hyökkäys maihinnousujen ja maahanlaskujen torjuntaan liittyen, mutta niitä voidaan käyttää myös laajalle alueelle hajautettuna erikoisjoukkojen etsintään ja torjuntaan saaristoalueilla. Luettelo jääkäreistä H
Erkki Vilhelm Höijer (25. huhtikuuta 1895 Loimaa – 31. elokuuta 1946) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat seppä Vilhelm Höijer ja Fia Ståhlberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Elli Severiina Kestin kanssa. Tämä kansakoulun käynyt Loimaalainen työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 23. toukokuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan 2. komppaniaan 5. joulukuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. Höijer saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana jefreitteriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan kuormastopäälliköksi 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Karjalankannaksella muun muassa Kuokkalassa. Sisällissodan jälkeen Höijer palveli 2. Jääkärirykmentissä, joka tunnettiin myöhemmin nimellä Porin jalkaväkirykmentti n:o 2. Hän toimi rykmentissä koulutusaliupseerina 9. komppaniassa. Armeijasta hän erosi 12. helmikuuta 1919 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Alastaron suojeluskuntaan. Lappeenrannan ratsukoulun varusmestariksi hän siirtyi 1. elokuuta 1929 ja toimi varusmestarina 1. helmikuuta 1930 saakka, jolloin siirtyi Kuntain työlaitoksen vartijaksi Punkalaitumelle. Ylennykset: Jefreitteri 11. helmikuuta 1918, Aliupseeri 10. huhtikuuta 1918, Vääpeli 15. elokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Luettelo jääkäreistä V
(20. marraskuuta 1882 Sakkola – 12. lokakuuta 1938) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Yrjö Viskari ja Helena Tiinus. Hän kävi kansakoulun ja toimi maanviljelijänä Vuokselassa. Vuodet 1909–1914 hän vietti siirtolaisena Kanadassa. Hän liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 16. helmikuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahden rannikkoasemissa. Hänet siirrettiin 20. maaliskuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon hänen sairautensa takia, josta hänet palautettiin takaisin komppaniaansa 18. elokuuta 1917. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan kuormastonjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonaan, jonka riveissä otti osaa taisteluihin Tampereella ja Viipurissa. Sisällissodan jälkeen hän palveli 3. komppanian vääpelinä edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muuttui ensin Savon jääkärirykmentiksi ja myöhemmin Uudenmaan rykmentiksi. Armeijasta hän erosi 1. huhtikuuta 1919 ja ryhtyi viljelemään maata Viipurin pitäjässä ja palveli aina vuoteen 1927 saakka, kunnes siirtyi siirtolaiseksi Kanadaan, mistä hän palasi vuonna 1929 Räisälään ja toimi siellä työmiehenä. Hän oli myös toiminut Vuokselan suojeluskunnan kasvatuspäällikkönä. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 2. toukokuuta 1918, Vääpeli 8. elokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Rajasaari
Suurin osa saaresta on aidattua koirapuistoa eli koirien ulkoilu- ja uintialuetta. Liikuntavirasto pitää saarella kalastustoiminnan tukikohtaansa ja hoitaa veneiden talvisäilytyspaikkaa; saaresta on myös talviuintimahdollisuus. Rajasaaressa toimi jätevedenpuhdistamo 1939–1978 ja samassa rakennuksessa myöhemmin Viirus-teatteri. Jääkenttä
Jääkenttä on vuoristojen lakiosassa oleva laaja jäätikkö, joka mukautuu alustan muotoihin ja on siten melko ohut. Se ei ole niin kupera kuin lakijäätikkö. Jääkenttä-nimitystä käyteään monesti väärin suurista mannerjäätiköistä, jotka ovat jääkenttiä paljon suurempia ja paksumpia.
Suuria jääkenttiä ovat Beringin jäätikkö Alaskassa ja Patagonian jäätikkö Etelä-Amerikan eteläosissa. Jääkentän virtauskuvio riippuu lähinnä alustan muodosta.. Rajamerkki
"Rajakivi" on rajamerkkinä oleva kivi. Joskus rajakiviksi on voitu valita suuriakin, maisemassa kauas näkyviä siirtolohkareita, joiden kautta raja on määrätty kulkemaan, joskus rajamerkeiksi on valittu myös pienempiä, ehkä muodoltaan erikoisia luonnonkiviä. Tykkimies
Tykkimies on sotilasarvo Suomen Puolustusvoimissa. Tykkimies on alin miehistön sotilasarvo tykistö-aselajissa ja ilmatorjunnassa. Se vastaa jalkaväen jääkäriä. Merivoimissa rannikkojoukoissa (ns. vihreä linja) kaikki miehistöön kuuluvat ovat tykkimiehiä tai korpraaleja koulutushaarastaan riippumatta. Aiemmin Suomessa oli käytössä sotilasarvo "sotamies", jota käytettiin sekä tykistössä että jalkaväessä. Osa tykkimiehistä koulutetaan erikseen tykkien käsittelyyn, "tuliasemamiehiksi", joka on tykistön yksi koulutushaara. Luettelo jääkäreistä R
(14. joulukuuta 1889 Alatornio – 3. elokuuta 1927) oli suomalainen jääkäri ja maanviljelijä. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Jaakko Ruokanen ja Priita Liisa Vinblad. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Maria Amanda Tapion kanssa, josta hän erosi vuonna 1924. Tämä Alatorniolainen maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 11. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 10. huhtikuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet laskettiin siviilitöihin 13. heinäkuuta 1619. Takaisin pataljoona täydennysjoukkoon hän palasi 13. elokuuta 1917, josta hänet siirrettiin 2. komppaniaan 17. elokuuta 1917 ja uudelleen täydennysjoukkoon 13. joulukuuta 1917, josta hänet laskettiin siviililomalle. Hän palasi Suomeen vuoden 1919 alussa ja toimi sen jälkeen työmiehenä ja maanviljelijänä Alatorniolla ja Kemijärvellä. Kunniamerkit: Jääkärimerkki. Rajajärvet
Kolmesta lammesta alimman ja suurimman pinta-ala on 1,2 ha ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee metsäalueen keskellä kahden mäen välisessä laaksossa. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä ja rannat ovat metsämaata. Lammen länsirantaa viistää Ränskälänojaa seuraileva tie, josta poikkeaa itään metsäautotie. Tämän tien varressa sijaitsee vapaa-ajan asunto. Ränskälänojaa seuraa myös Asikkalan ja Hämeenlinnan välinen kuntaraja. Länsirannat ovat luonnonsuojelualuetta. Suomen Rajavartiolaitos
Jatkosodan sotatoimien päättyessä aselepoon rajajääkäripataljoonat vetäytyivät rajalle ja aloittivat samalla sen vartiointi- ja varmistustehtävät. RjP 1 toimi Kaakkois-Suomessa, RjP 2 välillä Imatra - Kitee, RjP 3 Ilomantsista Tohmajärvelle sekä RjP 6 Pielisjärveltä Kuhmoon. Rajajääkäriprikaati toimi ensin ylipäällikön reservinä ja tämän jälkeen III armeijakunnalle alistettuna, keskeisenä tehtävänään varmistaa suomalaisten saksalaisilta valtaamia alueita Lapin sodan tapahtumien edetessä. Luettelo jääkäreistä P
() oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat luotsi August Pått ja Maria Amanda Hellgren. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1937 Margit Karolina Nymanin kanssa. Pått kävi kansakoulun ja vuosina 1911–1913 Vaasan kauppakoulua. Hän työskenteli konttoristina Vaasassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 27. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 16. joulukuuta 1916 Altonan työosastoon, josta hänet laskettiin myöhemmin siviilitöihin Saksaan. Hän sairastui Saksassa ja oli sairaalahoidossa elokuusta 1917 helmikuuhun 1918. Takaisin Suomeen Pått palasi vuonna 1919 ja työskenteli sen jälkeen konttoristina ja kauppamatkustajana Vaasassa ja myöhemmin vuosina 1922–1962 Kutomo Oy:n palveluksessa edustajana ja prokuristina. Hän toimi myös vuosina 1965–1970 Jääkäriliiton Vaasan alaosaston kassanhoitajana. Kunniamerkit: Jääkärimerkki. Luettelo jääkäreistä R
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat kauppias Erkki Aukusti Riekki ja Aino Anna Helena Kauppi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Ester Alma Smedin kanssa. Riekki kävi kansakoulun ja työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 7. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Riekki siirrettiin pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen perustettuun 2. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917 alkaen. Riekki astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi joukkueenjohtajaksi ja myöhemmin komppanianpäälliköksi 2. Krenatöörirykmentin I Jyväskylän pataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Mannisessa, Korkeakoskella, Kuljussa, Sääksjärvellä, Tampereella ja Vesilahdella sekä rykmentin etenemiseen Pälkäneen, Aitoon ja Lammin kautta Koskelle. Luettelo jääkäreistä N
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat kirvesmies Lauri Nyyssönen ja Kristina Lovisa Hyvönen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1915 Hulda Seppälän kanssa. Nyyssönen työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 23. helmikuuta 1916, josta hänet komennettiin 26. toukokuuta 1916 alkaen tiedustelutehtäviin Suomeen ja Venäjälle. Tällä tiedustelumatkallaan hän joutui kumminkin venäläisten vangiksi ja oli pidätettynä Katajanokan vankilassa noin vuoden ajan. Vankilasta vapauduttuaan Nyyssönen osallistui sisällissodan valmisteluihin joulukuusta 1917 alkaen. Hänen tehtäviinsä kuului harjoittaa suojeluskuntajoukkoja Pohjois-Savon ja Kajaanin sotilaspiireissä. Lockstedter Lager
Lockstedter Lager sijaitsi Itzehoen ja Kellinghusen pikkukaupunkien lähellä, noin 60 kilometriä tuolloisen Hampurin luoteispuolella. Aluetta rajaavat Elbe-joki ja Kielin kanava. Alueen rakentaminen oli aloitettu vuosina 1870–1871 Saksan–Ranskan sodan aikana ranskalaisten sotavankien työnä.
Suomalaisia sotilaskoulutusta hakevia vapaaehtoisia pfadfindereitä eli ”partiolaiskurssilaisia”, ensimmäisiä jääkäreitä, alkoi saapua leirille 25. helmikuuta 1915 muodostaen Lockstedtin koulutusjoukon, josta muodostettiin Jääkäripataljoona 27. Viimeisenä suomalaispataljoonaan kuuluneena osastona siellä majaili ja harjoitteli täydennysosasto helmikuuhun 1918 asti. Suomalaisten keskuudessa leiristä käytettiin myös nimilyhennettä ”LoLa” (nimestä Lockstedter Lager). Luettelo jääkäreistä E
(16. heinäkuuta 1894 Rauma – 3. huhtikuuta 1960) oli suomalainen suojeluskuntavääpeli ja työnjohtaja. Hänen vanhempansa olivat kauppias Johan Ludvig Eklund ja Vilhelmina Charlotta Fröberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Anna Elisabet Göranssonin kanssa. Tämä viisi luokkaa Rauman yhteislyseota käynyt liikeapulainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 21. lokakuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet laskettiin hänen sairautensa johdosta siviililomalle 8. elokuuta 1917. Hän saapui Suomeen Ruotsinkautta 16. elokuuta 1917 ja toimi sen jälkeen Rauman suojeluskunnassa ryhmänjohtajana ja koulutusaliupseerina. Hän astui sisällissodan jälkeen armeijan palvelukseen asevelvollisena 30. heinäkuuta 1918 ja sijoitettiin Karjalan kaartin rykmenttiin, jossa hoiti aluksi 8. komppanian vääpelin ja syyskuusta 1918 3. pataljoonan esikuntavääpelin ja joulukuun puolivälistä 1918 pataljoonan talousosaston kirjurin tehtäviä. Armeijasta hän erosi 12. helmikuuta 1919. Hän toimi sen jälkeen Raumalla kauppiaana ja konttoristina vuosina 1919–1932 sekä maanviljelijänä Eurajoella ja Lempäälässä vuosina 1932–1934. Talvisotaan hän osallistui aluksi Lentolaivue 28:ssa Säkylässä ja myöhemmin ase- ja ammusvaraston hoitajana Turussa. Välirauhan aikana hän toimi samassa tehtävässä ja jatkosodan sytyttyä hän toimi työnjohtajana Raumalaisissa rahtausliikkeissä. Aluksi Ab Grundström & Heinrichs Oy:ssä ja vuodesta 1948 alkaen Wass & Lundberg Oy:ssä. Hänet on haudattu Raumalle. Ylennykset: Aliupseeri 8. syyskuuta 1918, Suojeluskuntavääpeli 16. huhtikuuta 1921. Kunniamerkit: Jääkärimerkki. Luettelo jääkäreistä K
() oli suomalainen jääkärivaravääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Johan Jakob Kunnari ja Maria Lavast. Kunnari työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 23. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Luettelo jääkäreistä R
Gustaf Runar Renholm Suomen Rajavartiolaitos
Rajavartiolaitos perustettiin 21. maaliskuuta 1919 valvomaan Suomen rajoja, painopisteenä Neuvosto-Venäjän vastainen raja. Sen henkilöstö muodostui puolustusvoimien palveluksesta siirtyneistä jääkäriupseereista ja aliupseereista sekä varusmiehistä. Alusta asti palvelukseen otettiin myös värvättyä miehistöä. Toiminnan painopisteenä oli levottoman rajan vartiointi ja tuolloin yleisten laittomien rajanylitysten estäminen. Väestö ei raja-alueilla pitänyt rajalinjaa merkityksellisenä ja ylitti rajaa vapaasti. Erityisesti Lapissa olosuhteet olivat 1920-luvun taitteessa erittäin levottomat. Muun muassa vuonna 1922 ns. läskikapinan yhteydessä suomalaisten punaupseerien joukko perusti Värriöllä tukkityömaan miehistä n. 300-miehisen sotilasosaston, joka ryösti erään rajavartioaseman ja poistui kenenkään estämättä Venäjälle. Vähäisempää rajan pinnan tiedustelutoimintaa esiintyi huomattavasti.
Rajavartiolaitoksen tehtäviin oli alusta lähtien kuulunut osallistuminen maanpuolustukseen, mutta Suomen kohottaessa puolustusvalmiuttaan 1930-luvulla rajavartiostojen valmiustehtäviä lisättiin ja niiden vahvuutta kohotettiin. Vuonna 1931 Rajavartiolaitos vakinaistettiin säätämällä siitä lailla. Asetuksella määriteltiin Salmin, Joensuun, Kainuun ja Lapin rajavartiostot. Väliaikaiseksi jäi tuolloin Kannaksen rajavartiosto. Sitä koskeva uudistus tapahtui vuonna 1936. Luettelo jääkäreistä N
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Kustaa Näsi ja Wilhelmiina Jakobson. Hän oli vuosina 1920 – 1948 avioliitossa valtiopäiväedustaja Tuomas Suokkaan tyttären, Alma Jorosen (o.s. Suokas) kanssa. Näsi kävi kolme luokkaa kansakoulua ja työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 28. joulukuuta 1915. Hänet vapautettiin sairauden takia sotapalvelukseen kykenemättömänä palveluksesta jo 26. helmikuuta 1916. Hän palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 27. heinäkuuta 1918 ja astui armeijan palvelukseen asevelvollisena 25. elokuuta 1918 ja hänet sijoitettiin Suomen valkoisen kaartin 8. komppaniaan. Komppaniassa hän toimi aluksi koulutusaliupseerina ja kaksi kuukautta päävartion vääpelinä. Myöhemmin hän toimi 3. pataljoonan rehumestarina ennen kuin erosi palveluksesta 1. kesäkuuta 1919. Myöhemmin hän toimi Vuokselan suojeluskunnan paikallispäällikkönä 1. marraskuuta 1919 -15. kesäkuuta 1920 välisenä aikana, jonka jälkeen hän työskenteli maanviljelijänä Valkjärven Puustinlahdella ja toimi samalla Pasurin majatalon pitäjänä. Luottamustoimissa Näsi toimi Valkjärven kunnanvaltuustossa jäsenenä vuosina 1923 – 1925 ja oli kansakoulun johtokunnan jäsenenä vuodesta 1921 alkaen ja puheenjohtajana vuosina 1923 – 1925. Verotuslautakunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1925 – 1926 ja majoituslautakunnan jäsenenä vuodesta 1923 alkaen ja sen puheenjohtajana vuosina 1923 – 1928 sekä toimi Valkjärven suojeluskunnan paikallisesikunnan jäsenenä vuodesta 1921 alkaen. Rajajääkäripataljoona 4
Rajajääkäripataljoona 4 (RjP 4) oli Suomen maavoimien rajamiehistä koottu pataljoona jatkosodassa. Se perustettiin Syvärillä 4. joulukuuta 1941. Pataljoona kunnostautui viivytys- ja torjuntataistelussa vetäytymisvaiheen aikana ja se lakkautettiin 27. marraskuuta 1944, jolloin vakinaisessa palveluksessa olleet rajamiehet siirrettiin rajanvartiointi tehtäviin uudelle rajalle ja reserviläiset kotiutettiin. Jäänmurtaja
Jäänmurtaja on laiva, joka on suunniteltu vesistön pinnalla olevan jään särkemiseen vesiväylältä, satamasta tai muulta alueelta. Se mahdollistaa talvimerenkulun merialueilla, joilla vesi jäätyy ja joilla satamat olisivat muuten kiinni jopa useita kuukausia vuodessa. Alus murtaa jään omalla painollaan ja painaa syntyneet jäälohkareet sivuilleen ja alleen. Näin syntyy kulkukelpoinen uoma murtajalle itselleen tai avustettavina oleville muille aluksille. Raja- ja merivartiokoulu
Raja- ja merivartiokoulun erikoisrajajääkärikomppania Imatran Immolassa kouluttaa erikoisrajajääkäreitä Rajavartiolaitoksen reserviin. Se on Lapin ja Pohjois-Karjalan rajavartiostojen rajajääkärikomppanioiden ohella yksi Rajavartiolaitoksen varusmieskoulutusta antavista perusyksiköistä ja ainoa erikoisrajajääkäreitä kouluttava yksikkö. Komppania aloitti toimintansa kesällä 2007 entisen Rajääkärikomppanian tiloissa. Luettelo jääkäreistä S
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Johan Erik Stagnäs ja Ulrika Sofia Söderman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Signe Erika Erikssonin kanssa. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli autonkuljettajana Vaasassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan3. maaliskuuta 1916. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, Schmardenissa ja Aa-joella. Hän haavoittui lievästi Riianlahdella 3. joulukuuta 1916. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen hän kävi moottoripyöräkurssin. Stagnäs saapui Suomeen (Vaasaan) jääkärien pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin sisällissotaa käyvään Suomen Valkoiseen armeijaan joukkueen varajohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan ja osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Vuohiniemellä ja Säiniöllä sekä Viipurissa. Stagnäs siirrettiin sisällissodan jälkeen 12. heinäkuuta 1918 alkaen Pioneerikoulutuspataljoonaan, jossa hän palveli aluksi 3. ja myöhemmin 2. komppaniassa. Pioneerikoulutuspataljoonasta hänet siirrettiin 1. marraskuuta 1918 alkaen Suomen valkoisen kaartiin, jossa hänet sijoitettiin 7. komppaniaan. Valkoisesta kaartista hänet komennettiin 17. joulukuuta 1918 alkaen harjoituspäälliköksi Tuusulan suojeluskuntaan. Hän erosi armeijasta 11. helmikuuta 1919, mutta jatkoi vielä harjoituspäällikkönä Tuusulan suojeluskunnassa 1. tammikuuta 1920 saakka. Myöhemmin hän työskenteli liikemiehenä. Hänen kohtalonaan oli hukkua 10. marraskuuta 1927 Sundomin saaristossa. Ylennykset: Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917, Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 10. huhtikuuta 1918, Vääpeli kesällä 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk., Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. Jääkäriliike
Vajaat 200 saksankielentaitoista pfadfinder-tarjokasta ujutettiin Tukholmaan ja eteenpäin esimerkiksi opintomatkojen varjolla. Lockstedtin harjoitusjoukon miehistön värväystä ja kuljetusta varten oli suunniteltava erityyppinen organisaatio. Rajan laillinen ylitys vaikeutui jo syksyn 1915 kuluessa ja helmikuussa 1916 se sulkeutui täysin "jääkäri-ikäisiltä" 19–35-vuotiailta miehiltä, kun passeja ei enää myönnetty. Luettelo jääkäreistä N
() oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Julian Nygård ja Anna Lovisa Aspholm. Nygård työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 30. heinäkuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän sairastui tuberkuloosiin ja oli hoidettavana useissa sairaaloissa, viimeksi Itä-Preussissa Osteroden yleisessä sairaalassa, missä hän kuoli 20. kesäkuuta 1918 ja haudattiin paikalliselle hautausmaalle. Kunniamerkit: Jääkärimerkki. Rajamerkki
Rajamerkkejä asetetaan kiinteistötoimitusten eli maanmittaustoimitusten yhteydessä. Kiinteistötoimituksia tekevät viranomaiset, joita ovat Maanmittauslaitos sekä kaupungit asemakaava-alueilla, mittaavat rajamerkeille koordinaatit. Kiinteistötietojärjestelmässä (KTJ) on noin 12 miljoonaa rajamerkkiä, joille on määritelty sijaintitarkkuus. Todellinen rajamerkkien lukumäärä on tätä paljon suurempi. Luettelo jääkäreistä B
(18. heinäkuuta 1889 Laukaa – 9. tammikuuta 1933) oli suomalainen jääkärivääpeli ja maanviljelijä. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Robert Bergman ja Anna Emilia Colliander. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1928 Hilja Vilhelmiina Laurilan kanssa. Tämä kansakoulun käynyt maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 10. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella, jossa hän haavoittui 28. marraskuuta 1916 ja Aa-joella. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 4. jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Komppaniansa mukana hän osallistui sisällissodassa Viipurin valloitukseen. Sisällissodan jälkeen hän jäi palvelukseen komppanian vääpelinä edellä mainittuun joukko-osastoon, josta muodostettiin Jääkäripataljoona N:o 2 ja jonka nimi muutettiin myöhemmin Pohjolan jääkäripataljoonaksi. Edellä mainitusta joukko-osastosta hänet siirrettiin 11. lokakuuta 1918 Karjalan kaartin rykmenttiin, josta hän erosi 19. tammikuuta 1919. Eronsa jälkeen hän ryhtyi viljelemään kotitilaansa Laukaassa. Maanviljelyn ohella hän toimi myös Laukaan suojeluskunnassa joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä ja myöhäisemmässä vaiheessa jäsenenä vuosina 1919–1930. Hän on toiminut Laukaan kunnan luottamustoimissa vaalilautakunnassa ja vuokralautakunnassa. Hänet on haudattu Laukaaseen. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 1. toukokuuta 1918, Vääpeli 7. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 3. lk. miekkojen kera, Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali, Jääkärimerkki, Saksan haavoittumismerkki. Luettelo jääkäreistä N
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Erik Robert Nordberg ja Naema Erika Johansson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Agnes Ragnhild Johanssonin kanssa, josta hän erosi vuonna 1928 ja avioitui toisen kerran vuonna 1933 Saga Margit Mustosen kanssa. Nordberg kävi kansakoulun ja Ahvenanmaan kansanopiston vuosina 1913 – 1914 sekä jatkoi opintojaan Uudenkaarlepyyn seminaarissa, josta hän valmistui kansakoulunopettajaksi vuonna 1920. Nordberg liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 2. helmikuuta 1917, josta hänet siirrettiin pataljoona 4. komppaniaan 12. kesäkuuta 1917. Nordberg astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueen varajohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella sekä Viipurissa. Nordberg palveli sisällissodan jälkeen 3. jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Savon jääkärirykmentti 3 ja sitten Uudenmaan rykmentti. Hän toimi rykmentissä koulutusaliupseerina 8. komppaniassa. Armeijasta hän erosi 30. maaliskuuta 1919. Armeijasta eronsa jälkeen Nordberg toimi väliaikaisena opettajana Sulvan kansakoulussa lukukaudella 1920 – 1921. Hänen virkansa vakinaistettiin Sulvan Rimalin kansakouluun vuonna 1921, Sulvasta hän siirtyi opettajaksi Västanfjärdin Brännbodan kouluun vuonna 1923 ja Jomalan pitäjän Gottbyn kouluun vuonna 1931. Opettajan toimensa ohella hän toimi Sulvan suojeluskunnan paikallispäällikkönä vuosina 1920 – 1922 ja joukkueenjohtajana Västanfjärdin suojeluskunnassa vuosina 1925 – 1930. Rajajääkäri
Koulutusta annetaan nykyisin kolmessa rajavartiostojen yhteydessä toimivassa komppaniassa:Kukin komppania on vahvuudeltaan noin 100 miestä. Kajaanin rajajääkärikomppania lakkautettiin kokonaan 5. heinäkuuta 2007 ja Ivalon rajajääkärikomppanian vahvuutta lasketaan säästösyiden vuoksi. Palvelusaika miehistöllä on 6 kuukautta ja aliupseereilla sekä reserviupseereilla 12 kuukautta. Naisia rajajääkäreiksi otetaan vuosittain 10 ja heidät koulutetaan Onttolassa. Sotilasarvot Suomen puolustusvoimissa
Jääkäripataljoona 27:llä oli Saksassa oma sotilasarvojärjestelmänsä. Jääkärien lähtiessä Suomeen he saivat uudet sotilasarvot jääkäristä majuriin eikä entisiä arvoja, kuten "Hilfsgruppenführer" ("ryhmän varajohtaja"), enää käytetty, poikkeuksena alin arvo "Jäger", joka jäi käyttöön jääkäriksi suomennettuna. Myöhemmin niin sanotun jääkärikonfliktin jälkimainingeissa ylipäällikkö Mannerheim myönsi Jääkäripataljoona 27:ssä palvelleille oikeuden käyttää sotilasarvossaan etuliitettä "jääkäri" (esimerkiksi jääkärimajuri). Luettelo jääkäreistä P
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Juho Aappo Palosaari ja Karoliina Rapakko. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Eevi Elisabet Tervosen kanssa. Palosaari työskenteli työmiehenä Pohjois-Suomessa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 12. tammikuuta 1915, josta hänet siirrettiin 16. maaliskuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja palasi takaisin komppaniaansa 21. heinäkuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 14. joulukuuta 1916 uudelleen täydennysjoukkoon, josta palasi takaisin pioneerikomppaniaan 20. toukokuuta 1917. Lopulta hänet siirrettiin 23. syyskuuta 1917 alkaen pataljoonan 1. komppaniaan. Palosaari astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet määrättiin maaliskuun lopulla koillisrintamalle, missä hän toimi 1. koulutusaliupseerina ja joukkueenvarajohtajana Kuolajärven pataljoonan 2. komppaniassa. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kuivitsassa ja Kilislammilla. Palosaari palveli sisällissodan jälkeen Sallan rykmentissä ja siitä muodostetussa Lapin I rajavartiopataljoonassa sekä Lapin ryhmän II pataljoonassa. Hänet siirrettiin 2. tammikuuta 1919 alkaen I pataljoonaan Kajaaniin. Rajavartiostosta hän erosi 15. huhtikuuta 1919 ja työskenteli sen jälkeen työmiehenä Tervolassa. Hän kuoli keuhkotautiin 4. maaliskuuta 1923. Sotilaskoulutusta Palosaari sai käymällä Haminan taistelukoulun vuonna 1918. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Kersantti 21. heinäkuuta 1918, Varavääpeli 1. lokakuuta 1918, Vääpeli 19. marraskuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. Luettelo jääkäreistä M
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Juho Malm ja Matilda Antintytär. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1906 Karin Augusta Hermanssonin kanssa, josta hän erosi vuonna 1922. Malm kirjoitti ylioppilaaksi Nya svenska läroverket i Helsingfors-nimisestä oppilaitoksesta vuonna 1910 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1910 - 1914. Malm liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Hän erosi kursseilta hänellä todetun sairauden takia 13. kesäkuuta 1915 ja palasi Suomeen. Suomessa hän osallistui paluunsa jälkeen jääkärivärväystehtäviin. Suomessa hänet vangittiin kesäkuussa vuonna 1916 ja karkotettiin sen jälkeen Venäjälle. Hänet vangittiin toistamiseen lokakuussa ja vietiin sen jälkeen ensin Peresilnajan ja myöhemmin Spalernajan vankilaan. Spalernajasta hän vapautui Venäjän vallankumouksen alku tuoksinassa 12. maaliskuuta 1917. Suomen sisällissotaan hän ei osallistunut vaan astui sisällissodan jälkeen 26. kesäkuuta 1918 alkaen armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin 1. Rannikkotykistöpataljoonan 3. patteriin, jossa hän toimi patterinvääpelinä. Rannikkotykistöpataljoonasta hänet siirrettiin 27. tammikuuta 1919 opettajaksi aliupseerikouluun. Myöhemmin hän erosi armeijasta ja matkusti Viroon, missä hän osallistui Viron vapaussotaan. Virosta palattuaan hän työskenteli yksityisenä matematiikan opettajana Helsingissä. Hänet haudattiin Helsingin uudelle hautausmaalle. Ylennykset: Vääpeli 26. kesäkuuta 1918. Kunniamerkit: Jääkärimerkki. Jääkäri
Jääkäri tarkoittaa nopeasti liikkuvaa jalkaväkisotilasta. Suomessa jääkäreiksi on kutsuttu erityisesti jääkäriliikkeeseen liittyneitä Saksassa 1915–1917 sotilaskoulutuksen saaneita ”Saksan jääkäreitä”. Nykyään Suomen puolustusvoimien jalkaväkiyksiköiden sotamiesten yleinen nimitys on jääkäri. Rannikkojääkäri
Rannikkojääkärien tunnus on tummanvihreä baretti, jonka lakkimerkkinä on kullanvärinen merikotkanpää. Vihreän baretin saadakseen rannikkojääkärin on juostava Cooperin testissä vähintään 2900 metriä, uitava 200 metriä alle viidessä ja puolessa minuutissa sekä saavutettava lihaskunto- ja ampumataitotesteissä riittävän hyvä tulos. Lisäksi rannikkojääkärin on suoritettava noin 30 tuntia kestävä barettimarssi, jossa edetään täystaisteluvarustuksessa 60-70 kilometriä marssien ja juosten. Matkan varrella marssijoita testataan erilaisilla taistelutilanteita jäljittelevillä tehtävillä, kuten haavoittuneiden evakuoinnilla. Barettimarssiin kuuluu myös hyinen vesistönylitys, ja suojeluhälytyksen jälkeen edetään muutama kilometri kaasunaamari päässä. Barettimarssin vaativuutta kuvaa se, että jopa 40 prosenttia osallistujista saattaa joutua keskeyttämään suorituksen. Rannikkojääkäripataljoona
1980-luvulla rannikkojääkärien tärkein tehtävä oli vastustajan osittain valtaaman linnakesaaren takaisinvaltaus. Iskuosastohyökkäysten ohella rannikkojääkärien tehtäviin kuuluivat tiedustelu, sissitoiminta, väyläntorjunta ja erikoiskohteiden tuhoaminen. Tähystyspaikkojen perustamisen lisäksi tiedusteluun voitiin käyttää pintauimareita, kohdetta saatettiin lähestyä veneellä tai kanootilla ja jatkaa lähemmäksi uiden tai jalan. Tiedustelutehtävä saattoi muuttua sopivien kohteiden ilmaannuttua sissitoiminnaksi, jossa tehtiin koottuja iskuja vastustajan erityskohteisiin, kuten esikunnat, komentopaikat, alukset, satamat, huoltokeskukset ja varastot. Rannikkojääkärikoulun oppilaat saivat myös monipuolisen ase- ja ampumakoulutuksen, johon kuuluivat kaikkien jalkaväen keveiden ja raskaiden aseiden lisäksi linnakkeiden ilmatorjuntatykkien käsittelytaito sekä suora-ammunta rannikkotykeillä. Luettelo jääkäreistä R
() oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat maalari Gustaf Jakob Rosenström ja Sofia Wekblad. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1912 Gerda Alida Maria Lindströmin kanssa. Rosenström kävi kansakoulun ja suoritti Helsingin teollisuuskoulussa 2. luokan konemestarin tutkinnon vuonna 1913 ja 1. luokan konemestarin tutkinnon vuonna 1919. Roos työskenteli konemestarina Suomen höyrylaiva Oy:n laivoissa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppaniaan 27. syyskuuta 1915, josta hänet komennettiin Suomeen tammikuussa vuonna 1916. Suomeen suuntautuvalla matkallaan hän joutui haaksirikkoon Pohjanlahdella Tukholmasta Poriin matkalla olleessa höyrylaiva "S/S Arielissa". Laivan upottua hänen onnistui ystävineen pelastua aluksesta ja monien vaikeuksien jälkeen päästä jääteitse Suomen puolelle. Hän kumminkin sairastui matkan rasituksista, ja santarmit pidättivät hänet myöhemmin useita kertoja. Hän oli siinä määrin sairas Suomen sisällissodan aikana, ettei voinut osallistua sotatoimiin. Hänet määrättiin toukokuussa vuonna 1918 Saimaan luotsipiirin Villmanstrand-nimisen tarkastusaluksen konemestariksi, mutta hän kuoli jo seuraavana keväänä. Kunniamerkit: Jääkärimerkki. Luettelo jääkäreistä J
Siirry kirjaimeen → A B C D E F G H I J K L M 
N O P R S T U
V W Y Z Å Ä Ö
(14. huhtikuuta 1886 Valkeala – 6. helmikuuta 1961) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen äitinsä oli Anna Jaakkola. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Anna Elina Nergin kanssa.
Tämä kansakoulun käynyt työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 11. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) aliupseeriksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin joukkueen varajohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Jonka mukana otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa. Sisällissodan jälkeen hänet määrättiin armeijan uudelleen järjestelyn seurauksena Suomen valkoiseen kaartiin, jossa hän toimi joukkueenjohtajana 9. komppaniassa. Armeijasta hän erosi 22. marraskuuta 1919 ja siirtyi Viitasaarelle työmieheksi ja tekikin työmiehen töitä vuoteen 1936 saakka, jolloin ryhtyi ruokalan pitäjäksi ja vuodesta alkaen hän ryhtyi hautausurakoitsijaksi. Talvisotaan hän osallistui vääpelinä Jalkaväenkoulutuskeskus 3:ssa, Välirauhasta alkaen hän jatkoi hautausurakoitsijana Viitasaarella, mutta siirsi liiketoimintansa jatkosodan aikana Pihtiputaalle, jossa harjoitti liiketoimintaansa lisäten sen repertuaaria myös hautaustarvikkeisiin sekä puusepän liiketoimintaan. Yritystään hän pyöritti aina vuoteen 1954 saakka. Hänet on haudattu Pihtiputaalle. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 1. toukokuuta 1918, Vääpeli 24. joulukuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaudenmitali 2. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Talvisodan muistomitali, Jääkärimerkki. Jääkäri
Jääkäri (, ’metsästäjä’) on kevyen jalkaväkiyksikön sotilas. Rannikkojääkäri
Rannikkojääkäripataljoonassa toimi vuosina 1979-1988 Rannikkojääkärikoulu (RannJK), jossa annettiin erikoiskoulutusta iskuosastohyökkäyksiin ja tiedustelutehtäviin rannikon ja saariston vaativissa olosuhteissa. Rannikkojääkärikouluun hakeuduttiin vapaaehtoisena valintakokeiden fyysisten testien, psykologisten soveltuvuuskokeiden ja haastattelujen kautta samaan tapaan kuin silloiseen Laskuvarjojääkärikouluun. Suurin osa hakijoista karsiutui. Esimerkiksi Cooperin testissä Rannikkojääkärikouluun hyväksyttyjen keskiarvo oli 3000 metriä, joka kurssin aikana nousi 3200 metriin. Kaikki Rannikkojääkärikoulun oppilaat saivat 11 kuukautta kestäneen kurssin aikana vähintään aliupseeritasoisen johtajakoulutuksen ja noin viidesosa kävi Reserviupseerikoulun Haminassa. Tasavallan presidentti myönsi 19. syyskuuta 1980 Rannikkojääkärikoululle tummanvihreän, kullanvärisellä merikotkamerkillä varustetun baretin käyttöoikeuden merijalkaväen erikoiskoulutusta osoittamaan. Tuolloin Suomen puolustusvoimissa barettia saivat käyttää vain laskuvarjojääkärit ja rannikkojääkärit. Rannikkojoukkojen uudelleenjärjestelyn seurauksena Upinniemessä toiminut itsenäinen Rannikkojääkäripataljoona ja sen myötä myös Rannikkojääkärikoulu lakkautettiin vuonna 1989. Rajamerkki
Rajamerkit yksilöidään ja numeroidaan. Rajamerkkejä voivat olla muun muassa yksikivinen pyykki (rajakivi), nelikulmainen pyykki tai turvepyykki. Kiinteistöjen rajamerkkeinä käytetään myös maahan upotettuja metalliputkia ("putkipyykki") sekä kiveen tai kallioon upotettuja metallipultteja. Rajaviisari on rajamerkki, joka osoittaa pitkällä kiinteistörajalla rajan suuntaa. Rajan pääte- tai kulmapisteen paikka voidaan tarvittaessa osoittaa myös ns. siirtopyykkinä, jos päätepiste sattuu sellaiseen paikkaan, johon pyykkiä ei voida sijoittaa. Mallisuojattuja putkipyykkejä alettiin valmistaa Suomessa 1970. Rajakreivi
Rajakreivi (, suomeksi joskus markkreivi) oli keskiaikainen aatelisarvo, joka annettiin valtakunnan rajaprovinssien hallitsijoille. Rajakreiveillä oli usein valtakunnan muuta maa-aatelia suurempi armeija ja itsenäisempi asema kuninkaaseen nähden, vaikka erot tasoittuivatkin keskiajan loppua kohden. Myös ranskalainen aatelisarvo markiisi tarkoittaa rajakreiviä. Luettelo jääkäreistä L
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Frans Julius Lönnqvist ja Augusta Wilhelmiina Röholm. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1935 Lydia Martta Tolosen kanssa. Lönnqvist kävi kansakoulun ja työskenteli merimiehenä maailmansodan aikana ruotsalaisessa höyrylaiva S/S Götalandissa, jonka saksalainen sukellusvene pidätti Pohjanmerellä ja kuljetti Cuxhaveniin, mistä laiva sitten siirrettiin Hampuriin. Lönnqvist joutui näin internoiduksi, mutta vapautui kun hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 22. syyskuuta 1915. Pioneerikomppaniasta hän pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella. Lönnqvist astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan kuormastovääpeliksi Jääkäritykistön 1. patteriin. Edellä mainitun patterin mukana hän osallistu taisteluihin Tampereella. Myöhemmin hänet siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen suoritetun tykistön uudelleen järjestelyn yhteydessä muodostettuun Jääkäritykistöprikaatin 1. jääkäripatteriston 2. patteriin ja osallistui sen joukoissa taisteluihin Viipurissa. Lönnqvist palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, josta hänet siirrettiin Kenttätykistörykmentti 3:een. Armeijasta hän erosi 22. helmikuuta 1919. Kauan ei Lönnqvistin rauhassa elo kestänyt, kun hän liittyi vuoden 1919 loppupuoliskolla jaosjohtajaksi vuoristopatteriin, joka osallistui Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän osallistui taisteluihin muun muassa Rajakonnussa ja Kangasjärvellä. Sotaretkeltä palattuaan hän työskenteli J. V. Paulinin ahtausliikkeen palveluksessa Viipurissa, missä hän toimi vuodesta 1927 alkaen työnjohtajana. Suomen myöhempien sotien aikana hän toimi Oy Åkerman Stevedoring Ab:n palveluksessa aina vuoteen 1966 saakka. Ylennykset: Hilfsgruppenführer 19. syyskuuta 1917, Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 7. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Aunuksen vapaussodan muistomitali, Jääkärimerkki, Helsingin Kauppakamarin 20 vuotis ansiomerkki. Jääkäri
Saksassa näitä sotilaita kutsuttiin jääkäreiksi ("Jäger"), Ranskassa "tiraljööreiksi" ("tiralleur") tai chasseureiksi ("chasseur"), kun taas Britanniassa puhuttiin yleisemmin kevyestä jalkaväestä ("Light Infantry") tai kivääriyksiköistä ("Rifles"). Osastojen taktiikka ja tehtävä taistelukentällä oli kuitenkin sama kaikkialla. Jääkäriprikaati
Jääkäriprikaati (JPR) on Sodankylässä ja Rovaniemellä sijaitseva joukko-osasto, joka kouluttaa jääkärijoukkoja arktisiin olosuhteisiin. Rovaniemen Ilmatorjuntapatteristo yhdistettiin Jääkäriprikaatiin vuoden 2015 alussa organisaatiomuutosten yhteydessä. Sodankylän yksikkö on varustettu Bandvagn 206 -telakuorma-autoin ja edustaa valmiusprikaatien ohella operatiivisten joukkojen iskukykyä. Asevelvollisuuden suorittaa vuosittain noin 2200 varusmiestä Sodankylän ja Rovaniemen varuskunnissa, suurin osa heistä Sodankylässä Lapin Jääkäripataljoonassa.Lisäksi Jääkäriprikaatiin kuuluu esikunta (E/JPR), Lapin aluetoimisto ja huoltokeskukset Sodankylässä (HKESK1) ja Someronharjulla (HKESK2). Luettelo jääkäreistä R
(16. heinäkuuta 1895 Kemi – 16. tammikuuta 1918 Osnabrück) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat työmies Gustaf Herman Ruth ja Maria Susanna Körkö. Tämä kansakoulun käynyt maalari Kemistä liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 13. marraskuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa, Schmardenissa ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa. Hän kuoli työlomalle matkustaessaan 16. tammikuuta 1918 lähellä Osnabrückin kaupunkia tapahtuneessa rautatieonnettomuudessa. Hänet haudattiin 11 muun samassa onnettomuudessa kuolleen jääkärin kanssa Osnabrückin hautausmaahan. Kunniamerkit: Jääkärimerkki. Luettelo jääkäreistä R
() oli suomalainen jääkärivaravääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Rannanjärvi ja Maria Antintytär. Rannanjärvi kävi kansakoulun ja Ilmajoen kansanopiston sekä työskenteli maanviljelijänä Ylihärmässä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 16. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rannanjärvi astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918. Tässä yhteydessä hänet ylennettiin aliupseeriksi. Takaisin Suomeen hän palasi jääkärien etujoukon mukana 18. helmikuuta 1918 Vaasaan. Suomen sisällissotaan hän osallistui komppanianpäällikkönä Virtain (Hallströmin) pataljoonan 4. komppaniassa. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Vaskivedellä, Kurussa, Muroleessa, Teiskossa, Viljakkalassa ja Ylöjärvellä, missä hän kaatui 25. maaliskuuta 1918. Hänet on haudattu Ylihärmän sankarihautaan. Ylennykset: Aliupseeri 7. helmikuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. Pohjois-Karjalan rajavartiosto
Rajavartiosto vastaa rajatarkastuksista Joensuun lentoaseman ja Niiralan kansainvälisillä rajanylityspaikoilla sekä Lieksan Inarin ja Ilomantsin Leminahon ja Ruhovaaran tilapäisillä rajanylityspaikoilla. Toimimattomina ovat tällä hetkellä Kivipuron, Kokkojärven, Haapovaaran ja Valkeavaaran tilapäiset rajanylityspaikat. Rajatarkastuksilla tarkoitetaan lainmukaisen maastalähdön ja maahantulon valvontaa. Rajatarkastusten lisäksi rajavartioston toinen päätehtävä on rajavalvonta rajanylityspaikkojen välisillä alueilla. Rajavalvonta toteutetaan maastossa liikkuvilla partioilla sekä teknisellä valvonnalla. 
Valkeavaaran (Kitee), Ruukinpohjan (Ilomantsi) ja Aittovaaran (Lieksa) valvontatornit sekä Ruukinpohjan partiomaja huutokaupattiin kesäkuussa 2012 teknisen valvonnan korvattua tähystyspartioinnin alueella. Luettelo jääkäreistä M
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat kaivertaja Anders Edvard Mörk ja Engla Erika Lindert. Mörk kävi kansakoulun ja työskenteli hammasteknikkona Helsingissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 21. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Libaussa järjestetyille autokursseille. Mörk astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa. Mörk palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä. josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Hän toimi rykmentissä rykmentin asemestarina. Hänet komennettiin 8. heinäkuuta 1918 alkaen Vaasaan asemestarikursseille ja siirrettiin sen jälkeen 15. tammikuuta 1919 alkaen Autopataljoonaan. Armeijasta hän erosi 28. helmikuuta 1919, mutta uudelleen armeijan palvelukseen jo l. toukokuuta 1919 ja hänet sijoitettiin asemestariksi Uudenmaan rykmenttiin. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle. Ylennykset: varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 4. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. Rajakerros
Aerodynaamisen rajakerroksen havaitsi 1900-luvun alussa saksalainen fyysikko Ludwig Prandtl. Se on aerodynamiikan tärkeimpiä keksintöjä, sillä se selittää nesteen seassa uivan tai lentävän kappaleen kokeman vastuksen. Purjekoneiden ja liikennelentokoneiden suunnittelussa kiinnitetään paljon huomiota rajakerroksen optimointiin, jotta vastus saataisiin minimoitua. Ensinnäkin rajakerros lisää kappaleen efektiivistä poikkipinta-alaa ja siten sen kokemaa vastusta. Toisekseen virtauksen shear siiven pinnalla aiheuttaa pintakitkaa. Luettelo jääkäreistä T
(käytti Saksassa peitenimeä Gustafsson), (15. huhtikuuta 1892 Kokkolan maalaiskunta – 15. kesäkuuta 1961) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Gustav Michelsson ja Maria Sofia Rönnqvist. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Sylvia Viklundin kanssa. Tallgren kävi kansakoulun. Tallgren työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 2. helmikuuta 1917, josta hänet siirrettiin pataljoonan 4. komppaniaan 12. kesäkuuta 1917. Tallgren saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan ryhmänjohtajaksi ensin 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin 3. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan 13. maaliskuuta 1918. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella, Kämärällä ja Viipurissa. Sisällissodan jälkeen hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1918 Helsingin jalkaväkirykmenttiin, josta muodostettiin ensin Itämeren jalkaväkirykmentti n:o l ja myöhemmin Porin rykmentti. Hän toimi rykmentissä koulutusaliupseerina eri komppanioissa. Uudenmaan rykmenttiin hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1921, missä hän toimi 7. komppaniassa ase- ja varusmestarina, komppanianvääpelinä ja koulutusaliupseerina. Armeijasta hän erosi 31. maaliskuuta 1923 ja siirtyi tullilaitoksen palvelukseen 24. huhtikuuta 1923 alkaen ja toimi tullivahtimestarina Helsingin tullikamarissa. Hänet haudattiin Honkanummen hautausmaahan. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Kersantti 1. heinäkuuta 1918, Vääpeli 16. heinäkuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaudenmitali 2. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki.
Georg Vilhelm Tallqvist myöh. Seponlahti Luettelo jääkäreistä M
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Olli Mestari ja Maria Keskitalo. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Lilja Kristina Pekurin kanssa. Mestari kävi kaksi luokkaa kansakoulua ja työskenteli työmiehenä Revonlahdella ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 19. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Mestari joutui jäämään Saksaan sairaalahoitoon, kun muu pataljoona kotiutettiin helmikuussa vuonna 1918. Hän palasi takaisin Suomeen Ruotsin kautta 1. maaliskuuta 1918 ja astui Suomen armeijaan aliupseeriksi ylennettynä. Hänet määrättiin Valkoiseen armeijaan koulutusaliupseeriksi 1. Jääkärirykmentin täydennyspataljoonaan Vaasaan, missä hän palveli sisällissodan loppuun saakka. Sisällissodan jälkeen hän palveli 1. kesäkuuta 1918 alkaen Suomen valkoisessa kaartissa, mistä hänet määrättiin I pataljoonan 2. komppaniaan koulutusaliupseeriksi ja myöhemmin varastonhoitajaksi. Armeijasta hän erosi 13. lokakuuta 1918 ja työskenteli sen jälkeen autonkuljettajana ja polkupyörä- sekä automekaanikkona Paavolan pitäjän Rankin kylässä. Hän toimi myös omien töidensä ohella kouluttajana Paavolan suojeluskunnassa vuodesta 1925 alkaen. Suomen sotien aikana hän kantoi kortensa kekoon osallistumalla vartiopalvelukseen kotiseudullaan. Hänet haudattiin Paavolaan. Ylennykset: Aliupseeri 1. maaliskuuta 1918, Vääpeli 13. heinäkuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 2. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Luettelo jääkäreistä P
Jalmari Pehkonen () oli suomalainen jääkärivääpeli. Hän oli yksi neljästä jääkäriksi lähteneestä Pehkosten veljeksestä, joka oli yhtä suuri veljeskaarti jääkäreitä kuin Sihvoilla. Hänen vanhempansa olivat työmies Matti Pehkonen ja Greta Augusta Myllylä. Pehkonen työskenteli ensimmäisen maailmansodan alussa Muurmannin rautatien rakennustöissä ennen liittymistään jääkäriliikkeeseen. Hän matkusti Saksaan 6. syyskuuta 1916 jääkarietappitietä käyttäen, jossa hänet sijoitettiin Muurmannin olojen tuntijana jääkärikomennuskuntaan, joka otti osaa Berliinissä pidettyihin räjäytyskursseihin. Kurssin jälkeen hänet ystävineen varustettiin lähtemään erikoistehtäviin Suomeen ja Itä-Karjalaan. Hän saapuikin Suomeen 24. maaliskuuta 1918 S/S Arcturuksen toisella retkellä. Suomeen saavuttuaan hän astui huhtikuussa 1918 palvelukseen Vaasan rykmentin II pataljoonan 2. komppaniaan, missä hän toimi ryhmänjohtajana. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa. Armeijasta hän erosi 4. kesäkuuta 1918 ja työskenteli sen jälkeen metsä- ja maataloustöissä Pohjois-Suomessa. Hänet on haudattu Rovaniemelle. Ylennykset: Vääpeli toukokuussa 1918. Kunniamerkit: Vapaussodan muistomitali. Jääkäri
Ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikana Saksan armeija otti jääkäri-nimen käyttöön useille kevyille yksiköille, kuten vuoristossa toimiville joukoille sekä sotien välissä myös uudenlaisille laskuvarjojääkäreille ("Fallschirmjäger"). Luettelo jääkäreistä R
Emil Johannes Rauta Rannikkojääkäri
Rannikkojääkäreitä koulutetaan Uudenmaan Prikaatiin kuuluvassa Vaasan Rannikkojääkäripataljoonassa. Palvelusaika on miehistölle 165 tai 255 vuorokautta, ryhmän- ja joukkueenjohtajille 347 vuorokautta. Rannikkojääkärien pääasiallisina kuljetusvälineinä ovat U-600 Jurmo-luokan joukkojenkuljetusveneet. Jatkossa Jurmot korvataan U-700 Jehu-luokan maihinnousuveneillä, joista ensimmäiset otettiin käyttöön vuonna 2015. Luettelo jääkäreistä H
(23. toukokuuta 1896 Vimpeli – 26. heinäkuuta 1919 Rajakontu) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat työmies Antti Harju ja Sofia Kujansuu. Tämä kaksi luokkaa kansakoulua käynyt Vimpeliläinen työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 28. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin 21. kesäkuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet lähetettiin myöhemmin Altonan työosastoon, josta hänet laskettiin siviilitöihin elokuussa vuonna 1917. Suomeen hän palasi 29. marraskuuta 1918 ja liittyi Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan ja toimi 1. pataljoonan 1. komppaniassa tiedusteluryhmän johtajana. Hän otti osaa mm. Vitelen, Kavannon ja Rajakonnun taisteluihin. Hän kaatui Rajakonnussa 26. heinäkuuta 1919. Kunniamerkit: Aunuksen muistomitali, Jääkärimerkki. Luettelo jääkäreistä J
(10. maaliskuuta 1896 Oulu – 16. kesäkuuta 1958) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat nahkuri Heikki Jokiperä ja Johanna Sofia Bryggman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Aino Maria Veivon kanssa, josta hän erosi vuonna 1930. Jokiperä kävi viisi luokkaa Oulun suomalaista klassillista lyseota ja työskenteli vuonna 1914 harjoittelijana valtionrautateillä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 28. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 11. helmikuuta 1917 Altonan työosastoon, mistä hänet laskettiin edelleen elokuussa 1917 siviilitöihin. Suomeen hän palasi takaisin 29. marraskuuta 1918 ja siirtyi tullilaitoksen palvelukseen vuonna 1919 ja toimi tullivartijana Oulussa ja Helsingissä vuoteen 1929 saakka, jolloin liittyi Lapin rajavartioston palvelukseen matruusina ja työskenteli vartioalus Turiassa Petsamossa, kunnes vuonna 1930 hän erosi rajavartiostosta ja siirtyi H. A. Elfvingin kalastuslaivueen palvelukseen. Myöhemmin hän toimi työmiehenä ja merimiehenä. Talvisotaan Jokiperä osallistui varastonhoitajana ja linnoitustyömiehenä Päämajan Linnoitusosastossa työskennellen aluksi Karjalankannaksella 5. Divisioonan alueella ja myöhemmin Lappeen suunnalla. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, mutta siirrettiin myöhemmin Petsamoon, missä hän astui Lapin Rajavartioston palvelukseen. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin työnjohtajaksi (vorabeiter) Hirvaan muonavarikolle. Muonavarikolla hän työskenteli vuoteen 1942 saakka, jonka jälkeen siirtyi työnjohtajaksi ja tulkiksi Valjas Oy:lle Rovaniemelle ja toimi tehtävässä aina vuoteen 1944 saakka. Sodan loppuvaiheilla hänet komennettiin työnjohtajaksi Linnoitus rakennuspataljoona 612:een Viipurin Kivityömaille. Josta hänet kotiutettiin vielä samana vuonna. Sotien jälkeen hän astui uudelleen Valjas Oy:n palvelukseen ja palveli yritystä vuoteen 1950 saakka, jonka jälkeen hän työskenteli rakennustyöläisenä Lapin jälleenrakennuksessa. Vuodesta 1953 alkaen hän työskenteli Petäjäskosken voimalaitostyömaalla Jaatilassa. Hänet haudattiin Ouluun. Kunniamerkit: Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. 
Feeliks Jokipii Jääkäriprikaati (täsmennyssivu)
Jääkäriprikaati yleisnimenä viittaa myös sodanajan jääkäriprikaatiin, joka on jalkaväkiprikaatia paremmin varustettu. Sodanajan puolustusvoimissa on kolme jääkäriprikaatia M05 ja kaksi jääkäriprikaatia M90. Jääkäriprikaatit muodostavat operatiivisten joukkojen pääosan. Luettelo jääkäreistä K
Rafael Johannes Kajander Luettelo jääkäreistä R
(25. joulukuuta 1894 Viipuri – 12. elokuuta 1943) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat ratavartija Petter Ruuth ja Helena Maria Hartikainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Lahja Maria Kohon kanssa. Hänen vaimonsa kuoli vuonna 1933 ja hän avioitui toisen kerran vuonna 1937 Anna Vilhelmiina Mäenpään kanssa. Tämä kansakoulun ja kolme luokkaa Viipurin suomalaista klassillista lyseota käynyt Viipurilainen työnjohtaja liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 7. maaliskuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, mistä hänet siirrettiin 26. marraskuuta 1916 Altonan työosastoon ja laskettiin elokuussa 1917 siviilitöihin. Hän palasi Ruotsin kautta Suomeen maaliskuun alussa vuonna 1918 ja astui 10. maaliskuuta 1918 jefreitterinä palvelukseen 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonaan, jossa hän toimi ensin koulutusaliupseerina 3. komppaniassa ja 7. huhtikuuta 1918 alkaen 2. komppanian vääpelinä. Hän otti osaa Raudan ja rajaseudun taisteluihin. Sisällissodan jälkeen hän toimi komppanianvääpelinä 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, jonka nimi muuttui ensin Jääkäripataljoona n:o 2:ksi, sitten Pohjolan jääkäripataljoonaksi ja viimeksi Kajaanin sissipataljoonaksi. Hän siirtyi 26. huhtikuuta 1919 Viipurin vartiopataljoonan 1. komppanian vääpeliksi. Armeijasta hän erosi 16. elokuuta 1919, mutta astui uudelleen palvelukseen jo 1. tammikuuta 1920 ja komppanianvääpelinä Terijoen rajavartiopataljoonan 6. komppaniassa (muuttui 17. tammikuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmentin 6. komppaniaksi) 30. huhtikuuta 1920 saakka. Karjalan kaartin rykmentin 1. konekiväärikomppaniassa hän palveli 15. heinäkuuta 1920 – 1. elokuuta 1922 välisen ajan. Armeijapalveluksensa jälkeen hän toimi vuoden ajan Attilan kenkätehtaan Viipurin konttorissa varastonhoitajana, kunnes astui jälleen palvelukseen armeijassa 9. joulukuuta 1924 ja hänet sijoitettiin Salmin rajavartioston 3. komppaniaan. Tehtävästä hän erosi 22. maaliskuuta 1925 ja toimi sen jälkeen Viipurin saha oy:ssä puutavaran vastaanottajana ja 1. marraskuuta 1927 – 6. syyskuuta 1928 Muonavarikko 2:n varastomiehenä. Hän astui jälleen armeijan palvelukseen 20. syyskuuta 1928 ja sijoitettiin Savon Prikaatin I pataljoonaan, josta hänet siirrettiin 1. syyskuuta 1930 Karjalan kaartin rykmenttiin ja 1. helmikuuta 1932 alkaen Käkisalmen Jääkäripataljoonaan, missä hän toimi koulutusaliupseerina ja komppanianvääpelinä. Armeijasta hän erosi 31. toukokuuta 1932 ja oli sen jälkeen työnjohtajan apulaisena maantietöissä Viipurin seuduilla vuosina 1932–1934 sekä sen jälkeen tilapäistöissä mm. Jääkärikodissa Kuolemajärvellä sekä varastomiehenä Muonavarikko 3:ssa ja Muonavarikko 1:ssä vuosina 1937–1939. Taistelukoulun kanta-aliupseerikurssin hän suoritti vuonna 1929. Talvisotaan hän osallistui varastonhoitajana Rakennuspataljoona 4:ssä Laatokan koillispuolella. Välirauhan aikana hän toimi konekiväärikomppanianvääpelinä Erillinen Pataljoona 1:ssä (JR 5). Jatkosotaan hän osallistui Jalkaväenkoulutuskeskus 4:ssä, josta hän joutui hoidettavaksi ensin kenttä- ja myöhemmin sotilassairaalaan. Hänet on haudattu Ylihärmään. Ylennykset: Jefreitteri 10. maaliskuuta 1918, Aliupseeri 23. huhtikuuta 1918, Varavääpeli 25. huhtikuuta 1918, Vääpeli 7. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk; miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Rannikkojääkäri
Suomen käymät viime sodat osoittivat saaristo- ja rannikko-olosuhteisiin tottuneiden taistelijoiden tarpeen. Jatkosodan kiivaimmat rannikkotaistelut käytiin kesällä 1944 Viipurinlahdella. Näistä 1.–5. heinäkuuta 1944 käydyt Teikarin taistelut on nimetty Vaasan Rannikkojääkäripataljoonan perinnetaisteluiksi ja 5. heinäkuuta joukko-osaston vuosipäiväksi. Suomenlahden sotatapahtumista saatuja kokemuksia ryhdyttiin soveltamaan koulutukseen siten, että vuonna 1952 perustettiin RT 1:een Rannikkopataljoona. Se toimi aluksi Suomenlinnassa ja Miessaaressa. Itsenäinen Rannikkojääkäripataljoona (RannJP) perustettiin vuonna 1960 Neuvostoliiton palauttamalle Porkkalan vuokra-alueelle Upinniemeen. Vuonna 1962 Rannikkojääkäripataljoonan komentaja eversti Toivo Knuuttila määritteli rannikkojääkärien tehtävät seuraavasti: saaren valtaus, itsenäisesti toteutettu maihinnousuhyökkäys, maihinnousuhyökkäys suuremman joukon ensimmäisenä portaana, tilapäinen puolustus, viivytys ja sissitoiminta saaristossa sekä tavanomaiset jääkärijoukon tehtävät maarintamalla. Erillinen rajajääkäripataljoona 2
Rajajääkäreistä kootulla rajajääkäripataljoonalla oli asemasotavaiheen tehtävät tulleet tutuiksi jo koulutuksessa, rauhan aikana rajan vartioinnissa ja joillekin talvisodassa. Kuukaudet vierähtivät vuosiksi välillä aktiivisesti etulinjassa puolustaen ja välillä reservissä linnoitustöissä. Vuosi 1944 kului Tammiselkä-Sykiälä-Vaskisavotta-Lempaala -akselilla taisteluhaudoissa rajaa vartioiden, sekä reservissä monipuolisissa sotilaallisissa tehtävissä. Huomionarvoista on, että Erillinen rajajääkäripataljoona 2:n nimi vaihdettiin yleisen rajajoukkojen uudelleenjärjestelyjen kanssa Rajajääkäripataljoona 2:ksi. Käsky edellytti myös pataljoonan nuorennusta ja 4. komppanian siirtoa muualle. Laskuvarjojääkäri
Laskuvarjojääkärit ovat osa maahanlaskujoukkoja (). Historian aikana maahanlaskujoukot ovat käyttäneet myös liitokoneita, mutta Korean sodasta alkaen kuljetusväline on ollut yhä useammin helikopteri. Muun muassa Suomen tulevat valmiusprikaatit ovat osittain ilmakuljetteisia. Punajääkärit
Punajääkärit tai punaiset jääkärit olivat jääkäriliikkeeseen osallistuneita, Jääkäripataljoona 27:ssä koulutettuja, vasemmistolaisesti suuntautuneita työläisjääkäreitä. Osa heistä taisteli punaisten puolella Suomen sisällissodassa. Heistä annettu kuva on sävyttynyt sisällissodan voittajapuolen kannan mukaiseksi. Tutkimusta heistä on tehty verraten vähän.
Ruotsinkielisten pfadfindereitten ja suomenkielisten "rivijääkäreitten" välillä oli eri syistä ristiriitoja. Ns. jääkärioppositio järjestäytyi kesäkuussa 1917 pataljoonanneuvostoksi, jonka perustamiseen oli otettu vaikutteita Venäjällä samoihin aikoihin muodostuneista sotamiesneuvostoista. Pataljoonanneuvostoon kuului esimerkiksi Juho Kemppainen. Jääkärikonflikti
Jääkärikonflikti, "Vaasan jääkärikonflikti" tai "jääkäriselkkaus" tarkoittaa jääkärien ja kenraali Mannerheimin välisiä, jääkärien Suomeen paluun jälkeen helmikuussa 1918 Vaasassa esille tulleita erimielisyyksiä. Ristiriidat johtuivat jääkärien ja heidän taustavoimiensa ja toisaalta Mannerheimin näkemyseroista erityisesti siinä, millä tavoin jääkäreitä tulisi käyttää hallituksen joukoissa sisällissodassa. Keskeisesti konfliktiin vaikutti myös yksinkertaisesti se, etteivät osapuolet vielä tunteneet toisiaan vaan toimivat lähtökohtiensa vastakkaisuutta korostavien ennakkoluulojen pohjalta. Luettelo jääkäreistä M
() oli suomalainen jääkärivääpeli Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Vihtori Mäkelä ja Sanna Maria Stenman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Fanny Eliina Kalijärven kanssa, josta hän erosi vuonna 1931. Mäkelä kävi kansakoulun ja työskenteli maanviljelijänä Alahärmässä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 29. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Luettelo jääkäreistä Å
(4. toukokuuta 1892 Raippaluoto – 3. helmikuuta 1954) oli suomalainen jääkäri (Jefreitteri). Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johan Erik Åkerman ja Anna Beata Andersintytär. Tämä kansakoulun käynyt maanviljelijä liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 13. maaliskuuta 1916 ja hänet sijoitettiin pataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahden rannikkoasemissa ja Aa-joen talvitaisteluissa. Hän haavoittui 14. lokakuuta 1916 Riianlahden rannikkoasemissa. Hänet siirrettiin 8. maaliskuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon ja laskettiin sairauden takia siviilitöihin, josta hän palasi takaisin pataljoonaan 8. helmikuuta 1918. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 jefreitteriksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan kouluttajaksi, missä toimessa hän oli Kristiinankaupungissa ja Vaasassa, mutta hänet vapautettiin sotapalveluksesta hänen heikon terveydentilansa takia. Myöhemmin hän toimi maanviljelijänä Raippaluodossa ja Mustasaaressa. Ylennykset: Jefreitteri 11. helmikuuta 1918. Kunniamerkit: Jääkärimerkki. Luettelo jääkäreistä L
Käytti Yhdysvalloissa nimeä John Lind () oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat välskäri Juho Lindström ja Amanda Fredrika Säteri. Lindström kävi kansakoulun ja työskenteli mekaanikkona ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 7. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet lähetettiin pataljoonan palattua rintamalta Altonan työosastoon 10. helmikuuta 1917, mistä hänet laskettiin edelleen siviilitöihin Saksaan 18. elokuuta 1917. Takaisin Suomeen hän palasi 24. maaliskuuta 1918 ja astui sisällissotaa käyvän Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä. Hänet sijoitettiin 5. Jääkärirykmentin 13. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kuokkalassa. Hän palveli sisällissodan jälkeen vääpelinä 1. pataljoonan konekiväärikomppaniassa ja edelleen 5. Jääkärirykmentissä, joka tunnettiin myöhemmin nimellä Kuopion jalkaväkirykmentti 4. Hänet siirrettiin Ilmailuvoimiin 19. lokakuuta 1918. Armeijasta hän erosi 11. helmikuuta 1919 ja työskenteli sen jälkeen merimiehenä, mutta muutti myöhemmin siirtolaiseksi USA:aan, missä hän työskenteli puuseppänä rakennustöissä New Yorkissa ja Yhdysvalloista hän muutti myöhemmin Etelä-Amerikkaan, missä hän työskenteli autonkuljettajana vuoteen 1961 saakka. Hänet haudattiin Loimaalle. Ylennykset: Aliupseeri 24. maaliskuuta 1918, Vääpeli 13. heinäkuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. Uudenmaan prikaati
Uudenmaan prikaati (lyh. UUDPR, , lyh. NYLBR) on Suomen merivoimien joukko-osasto ja samalla Suomen Puolustusvoimien ainoa ruotsinkielinen joukko-osasto. Se sijaitsee Tammisaaren lähellä Dragsvikissä nykyisessä Raaseporin kaupungissa. Uudenmaan prikaati kouluttaa varusmiehiä Vaasan rannikkojääkäripataljoonassa ja Tammisaaren rannikkopataljoonassa. Organisaatioon kuuluvat seuraavat osat ja joukkoyksiköt:Uudenmaan prikaati kouluttaa merijalkaväkeä eli liikkuvia rannikkojoukkoja merivoimien sodanajan tarpeisiin sekä kansainvälisiin tehtäviin. Prikaati kouluttaa mm. rannikkojääkäreitä, kranaatinheitinmiehiä, pioneereja, sotilaspoliiseja, ajoneuvonkuljettajia, veneenkuljettajia sekä esikunta- ja viestikomppanioita. Lisäksi koulutusta annetaan moniin erikoistehtäviin, kuten tulenjohto-, viesti- ja mittaustehtäviin sekä lääkintä- ja huoltotehtäviin. Suomen Rajavartiolaitos
Talvi- ja jatkosodan aikana rajavartiostot muodostivat rajapataljoonia, myöhemmin rajajääkäripataljoonia ja osallistuivat taisteluihin muun armeijan rinnalla. Jatkosodan päätyttyä rajalle sijoitetut armeijan yhtymät hoitivat rajavartiointia 1. joulukuuta 1944 saakka, jolloin rajavartiointi siirtyi takaisin Rajavartiolaitoksen vastuulle. Laskuvarjojääkäri
Laskuvarjojääkäreitä kutsutaan toisinaan lempinimellä ”punaiset paholaiset”, koska useissa maissa heidän tunnuksenaan on punainen baretti. Suomessa sen käyttöoikeuden saa ensimmäisen laskuvarjohypyn jälkeen ja on palveluksen suorittaneille suuri ylpeyden aihe. Baretin väri kuitenkin vaihtelee eri maissa. Esimerkiksi Ranskan muukalaislegioonassa laskuvarjojääkärit käyttävät vihreää barettia, brittiläisten erikoisjoukkoyksikkö SAS vaalean kellanruskeaa, venäläinen VDV vaaleansinistä barettia ja joissain maissa taas punainen baretti on sotilaspoliisien päähine. Luettelo jääkäreistä R
() oli suomalainen jääkärivaravääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Salomon Rintala ja Maria Pykäri. Rintala työskenteli jalkinetyöntekijänä Ylihärmässä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 11. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin 22. helmikuuta 1917 Altonan työosastoon, josta hänet laskettiin edelleen siviilitöihin Saksaan elokuussa 1917. Rintala palasi takaisin Suomeen Ruotsin kautta 14. maaliskuuta ja astuin Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä. Hänet sijoitettiin joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 14. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella. Rintala palveli sisällissodan jälkeen edelleen 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti 4. Hän toimi rykmentissä koulutusaliupseerina eri komppanioissa. Rintala erosi armeijan palveluksesta 11. helmikuuta 1919 vain liittyäkseen Karjalan (Aunuksen) retkeen, jossa hänet sijoitettiin 1. rykmentin I pataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui kyseisellä retkellä taisteluihin Tuuloksen rintamalla, jossa hän kaatui 6. kesäkuuta 1919. Hänet on haudattu Ylihärmän sankarihautaan. Ylennykset: Aliupseeri 14. maaliskuuta 1918, Varavääpeli 15. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk., Vapaussodan muistomitali soljen kera, Aunuksen Vapaussodan muistomitali, Jääkärimerkki. Korpraali
Suomen puolustusvoimissa korpraali on ylin miehistön sotilasarvo maa- ja ilmavoimissa sekä merivoimien rannikkojoukoissa. Korpraalin arvomerkissä on yksi ohut kaluunakulma. Merivoimien vastine laivastojoukoissa on ylimatruusi (lyhenne ylimatr.). Rajavartiostossa vastaava arvo on ylirajajääkäri (lyhenne ylirj). Seuraavaksi alempi arvo on sotamies (tai vastaava) ja seuraavaksi ylempi alikersantti. Luettelo jääkäreistä R
Rajander käytti Saksassa peitenimeä Fredriksson, () oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat kauppias Gustaf Fredrik Rajander ja Augusta Margareta Bergsten. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1900 Maria Mathilda Holmin kanssa. Rajander kävi kansakoulun ja työskenteli liikemiehenä Vaasassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 29. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 23. heinäkuuta 1916 pataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rajander astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan lähettialiupseeriksi 1. jääkäriprikaatin esikuntaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Kämärällä ja Viipurissa. Sisällissodan jälkeen Rajander sijoitettiin armeijan uudelleen järjestelyn yhteydessä kansliavääpeliksi Suomen valkoisen kaartin esikuntaan, josta hänet siirrettiin 7. marraskuuta 1918 Kaartin jääkäripataljoonaan, jossa hän toimi toimi upseerikerhon hoitajana. Armeijasta Rajander erosi 31. toukokuuta 1919 ja työskenteli sen jälkeen kanslistina ja työnjohtajana Kruunupyyn työlaitoksella. Myöhemmin hän työskenteli Strengbergin tupakkatehtaan palveluksessa vahtimestarina aina vuoteen 1942 saakka. Ylennykset: Aliupseeri 1 1. helmikuuta 1918, Varavääpeli 9. kesäkuuta 1918, Vääpeli 4. lokakuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk. , Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Luettelo jääkäreistä S
() oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat merikapteeni, johtaja Johan Gerhard Wilhelm Snellman ja Annie Selinda Emilia Locke. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kristiinankaupungin ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1910 ja liittyi Vaasalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1914 ja maisteritutkinnon seuraavana vuonna. Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 28. helmikuuta 1915 ja sijoitettiin 2. komppaniaan. Hän kumminkin erosi kurssilta jo 22. toukokuuta 1915 ja matkusti Ruotsiin, jossa hän työskenteli vuoden ajan Tukholmassa Nyman & Schultzin liikkeessä ja myöhemmin Suomen-Amerikan höyrylaivalinjan palveluksessa. Takaisin Suomeen hän palasi keväällä 1917. Paluunsa jälkeen hänet vangittiin Keravan asemalla ja vietti koko kesän Katajanokan vankilassa. Vankilasta vapauduttuaan hän muutti Pielavedelle, jossa hän asui Sisällissodan ajan .Sisällissodan jälkeen hän muutti Helsinkiin, jossa asui muutaman vuoden. Hän sairastui vuonna 1920 ja oli sen jälkeen hoidettavana Nikkilän mielisairaalassa elämänsä loppuun saakka. Luettelo jääkäreistä M
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Jafet Mykkänen ja Riika Koivisto. Mykkänen kävi kansakoulun ja työskenteli työmiehenä Kemissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 13. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella, josta hänet laskettiin siviililomalle 10. tammikuuta 1918. Lomalle lähdettyään hän joutui junaonnettomuuteen Osnabrückin lähellä 16. tammikuuta 18 ja jäi sairaalahoitoon Lyypekkiin. Hän oli yksi harvoista jotka selviytyivät turmasta hengissä. Mykkänen palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 10.kesäkuuta 1918 ja astui armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin 3. Jääkärirykmenttiin, jossa hän palveli aliupseerina III pataljoonassa. Myöhemmin hänet siirrettiin vääpeliksi Pioneeri koulutuspataljoonaan, missä hän palveli vuoteen 1919 saakka, jonka jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi poliisikonstaapeliksi Valkealan nimismiespiiriin. Ylennykset: Aliupseeri 10. kesäkuuta 1918, Varavääpeli 10. heinäkuuta 1918, Vääpeli 8. elokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk; Jääkärimerkki. Luettelo jääkäreistä R
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat kauppias Jaakko Rauhala ja Eliina Pilpakka. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Ida Hankalan kanssa. Rauhala kävi kansakoulun ja Tuomarniemen metsäkoulun vuosina 1920-1922. Hän työskenteli työmiehenä Vimpelissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 6. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella, josta hänet siirrettiin 11. helmikuuta 1917 Altonan työosastoon. Altonasta hänet laskettiin siviilitöihin Saksaan 4. elokuuta 1917. Rauhala palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 2. heinäkuuta 1920 ja siirtyi Kymi oy:n palvelukseen piirityönjohtajaksi. Yrityksessä hän palveli 1. lokakuuta 1922 – 30. joulukuuta 1923 välisen ajan. Kymi oy:ltä hän siirtyi 1. tammikuuta 1924 Mikkelin läänin lääninmetsänvartijaksi ja oli toimessa 30. syyskuuta 1924 saakka. Hän siirtyi seuraavaksi Evon hoitoalueen metsätyönjohtajaksi 1. lokakuuta 1924 alkaen ja työskenteli tehtävässä aina vuoteen 1939 saakka. Rauhala työskenteli talvisodan aikana hiiltotyönjohtajana Oulu Oy:ssä ja työnjohtajien kouluttajana Ruukissa. Välirauhan aikana hän toimi siviilitoimensa ohella ilmasuojelu kouluttajana sekä piti hiiltokursseja muun muassa Evolla ja Sotkamossa. Myöhemmin hän toimi Lammin kunnan kulontorjuntapäällikkönä. Jatkosodan puhjettua hän toimi edelleen Lammin kunnan kulontorjuntapäällikkönä ja toimi samalla alueen ilmasuojelu- ja väestönsuojelutehtävissä Hän oli myös jäsenenä Lammin suojeluskunnan esikunnassa. Sotien jälkeen Rauhala toimi edelleen Evon metsänhoitoalueen metsäteknikkona aina vuoteen 1959 saakka. Ylennykset: Suojeluskuntavääpeli 1930. Kunniamerkit: Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali kultaristin kera, Jatkosodan muistomitali, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Luettelo jääkäreistä R
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat räätäli Kalle Grönroos ja Emma Kaarin Maijala. Rautasäle kävi kansakoulun ja Tampereen teollisuuskoulun kulkulaitososaston vuosina 1928–1930. Hän työskenteli kauppa-apulaisena ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 13. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin 1. maaliskuuta 1916 hänellä todetun sairauden vuoksi pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet laskettiin edelleen 25. lokakuuta 1917 alkaen siviilitöihin Saksaan. Saksassa hän työskenteli räjähdysainetehtaissa. Rautasäle palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 29. marraskuuta 1918 ja astui 16. helmikuuta 1919 kersanttina Suomen armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin Porin jalkaväkirykmentti 2:een, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti. Rykmentissä hän toimi aluksi 5. komppaniassa ja 7. huhtikuuta 1919 alkaen 3. pataljoonan talousvääpelinä ja 15. helmikuuta 1921 lähtien pataljoonan varusmestarina. Hän erosi armeijasta 31. maaliskuuta 1925, mutta astui uudelleen palvelukseen jo 1. heinäkuuta 1925 ja tällä kertaa hänet sijoitettiin varusvaraston hoitajaksi Ilmailukoulun varusvarastolle. Toistamiseen hän erosi armeijasta 30. kesäkuuta 1928 ja työskenteli sen jälkeen rakennusmestarina Oulun tie- ja vesirakennuspiirissä aina vuoteen 1938 saakka, jona vuonna hänet nimitettiin nuoremmaksi rakennusmestariksi 27. kesäkuuta 1938. Ennen tavisotaa Rautasäle työskenteli rakennusmestarina Oulujoen-Laukan tien rakennustyöissä, joista hänet kutsuttiin ylimääräisiin harjoituksiin (YH), mutta palautettiin takaisin työmaalle ja annettiin uusi tehtävä rajatietyömaalle Palojoensuu-Kaaresuvanto-Kilpisjärvi, missä hän työskentelikin talvisodan ajan. Välirauhan aikana hän työskenteli Rovaniemen-Liinahamarin tietyömaalla. Jatkosodan puhjettua hänen toimensa rakennusmestarina saivat jäädä, kun hänet komennettiin komppanian vääpeliksi 9. Tienhoitokomppaniaan, jossa hän toimi vuoteen 1942, saakka. Edellisessä tehtävässä hän toimi sodan aikana Kuusamo-Pisto-Kiestinki akselilla. Myöhemmin samana vuonna 1942 Rautasäle siirrettiin III Armeijakunnan Pioneerikomppanian esikuntaan, josta hänet vapautettiin aseellisesta palveluksesta sairauden vuoksi hieman tulonsa jälkeen. Siviilissä hän työskenteli vielä rakennusmestarina Lapin tie - ja vesirakennuspiirissä, mutta tästäkin tehtävästä hän jättäytyi pois vuonna 1943 edellä viitattuun sairauden johdosta sairauden takia. Hänet on haudattu Mellilään. Jääkäriliike
Paikallisvärväreitä oli helpoin löytää Pohjanmaalla ja Karjalassa. Muualle oli lähetettävä ylioppilasvärväreitä Helsingistä ja kutsuttava jääkäreitä Saksasta. Tunnettuja värvääjäjääkäreitä ovat muun muassa Aarne Sihvo ja Sulo-Weikko Pekkola. Suomen Rajavartiolaitos
Rajavartijan peruskurssille hyväksyttävän tuli vuonna 2012 olla: Rajavartiolaitoksen johtotehtävissä toimivat upseerit, jotka ovat saaneet koulutuksensa Maanpuolustuskorkeakoulun rajavartio- ja merivartio-opintosuunnilla. Palveluksessa on myös opistoupseereja, joiden koulutus on kuitenkin lopetettu. Teknisissä tehtävissä työskentelee noin 60 erikoisupseeria ja erilaisissa huolto- ja toimistotehtävissä noin 500 siviiliä. Lisäksi Rajavartiolaitoksella on pieni varusmiesten joukko kolmessa paikassa sijaitsevissa Rajajääkärikomppanioissa. Rajavartiolaitoksen liikekannallepanovahvuus on 11 600 henkilöä.
Lisäksi 30 rannikkovartiovenettä, 30 partiovenettä ja 7 ilmatyynyalusta (mm. Hovercraft-merkkisiä). Luettelo jääkäreistä P
() oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat kauppias Nikolai Peltonen ja Alexina Rönnberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1935 Anna Katarina Toivosen kanssa. Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 9. helmikuuta 1916, mutta saksalaiset vastavakoiluviranomaiset pidättivät hänet jo 12. huhtikuuta 1916. Hän oli sen jälkeen tutkintavankilassa ja vankileirillä. Kotimaahan palattuaan hän työskenteli kauppiaana muun muassa Turussa ja Loimaalla. Rannikkojääkäripataljoona
Rannikkojääkäripataljoona (RannJP) oli Suomen puolustusvoimien rannikkojääkärikoulutukseen erikoistunut maavoimien joukko-osasto, joka toimi Porkkalan varuskunnassa Upinniemessä () vuosina 1960-1989. Suomen tasavallan presidentti myönsi 19. syyskuuta 1980 rannikkojääkäreille tummanvihreän, kullanvärisellä merikotkamerkillä varustetun baretin käyttöoikeuden merijalkäväen erikoiskoulutusta osoittamaan. Tuolloin Suomen puolustusvoimissa barettia saivat käyttää vain laskuvarjojääkärit ja rannikkojääkärit. Hydrokopteri
Suomessa pieniä hydrokoptereita on lähinnä saaristossa asuvilla yksityishenkilöillä. Rajavartiostolla on vielä vanhentunutta hydrokopterikalustoa. Nämä rakensi aikoinaan Paraisten Lielahdessa Erikssonin paja. Nils Eriksson oli hydrokopterin keksijä. Nykyaikaisia suomalaisia hydrokopteita ovat Arctic Ant (Suomen pelastustoimi sekä Rajavartiolaitos käyttävät kyseistä laitetta esim. kelirikkoaikaan) ja Arctic Airboat. Jälkimmäisessä on 500 hevosvoiman V-8 moottori, joka mahdollistaa suuren hyötykuorman kuljettamisen kaikissa olosuhteissa. Luettelo jääkäreistä S
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Anders Sten ja Anna Karolina Rönn. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Maria Alina Johan-Erikintytären (Nyback) kanssa. Hän kävi kansakoulun ja suoritti rannikkolaivurintutkinnon vuonna 1924. Hän työskenteli tullivahtimestarina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 2. kesäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin 6. lokakuuta 1916 alkaen pataljoonan haupitsipatteriin. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. Sten palasi takaisin Suomeen jääkärien pääjoukon mukana Vaasaan aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Vaasassa hänet sijoitettiin sisällissotaa käyvään Suomen Valkoiseen armeijaan Jääkärirykistön 1. patteriin. Hän osallistui edellä mainitussa joukossa taisteluihin Messukylässä ja Tampereella. Tampereen valtauksen jälkeen hänet siirrettiin tykistön uudelleen järjestelyn yhteydessä perustetun Jääkäritykistöprikaatin 1. jääkäripatteriston 2. patteriin ja osallistui sen riveissä taisteluihin Viipurissa, jossa hän haavoittui 26. huhtikuuta 1918. Sten palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa. Hän erosi armeijasta 29. syyskuuta 1918 ja astui Tullilaitoksen palvelukseen, jossa hän toimi vuosina 1919–1924 tullimoottori N. W. 42:n päällikkönä ja vuosina 1924–1926 moottorilaiva Nordenin päällikkönä. Myöhemmin hän matkusti Australiaan, josta hän palasi vuonna 1931 ja työskenteli sen jälkeen kirvesmiehenä Vaasassa. Vuonna 1934 hän pääsi töihin Vaasan kaupungin satamajäänsärkijälle, jossa hän työskenteli vuoteen 1936 saakka. Myöhemmin hän toimi satamajäänsärkijä S/S Fartin päällikkönä ja sen lähinnä satunnaisissa töissä, kunnes palasi takaisin moottorilaiva Nordenin päälliköksi vuonna 1940 ja oli päällikkönä vuoteen 1950 saakka. Hänet on haudattu Raippaluotoon. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 10. huhtikuuta 1918, Vääpeli 7. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk. , Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.