Voiko karjalankarhukoiran häntä olla synnynnäisesti töpö?
Karjalankarhukoira
Koiran pää on edestä katsottuna kolmionmuotoinen, kirsu suuri ja musta. Silmät ovat aina ruskeat ja melko pienet. Pystyt, keskikokoiset korvat ovat kiinnittyneet verrattain ylös. Purenta on leikkaava ja tiivis. Keskipitkä ja ylös kiinnittynyt häntä kaartuu kippuraksi selän päälle. Sen pitäisi koskettaa runkoa kärkiosallaan joko sivulla tai selän päällä. Häntä voi olla myös synnynnäisesti töpö; tätä ei lueta rotumääritelmässä virheeksi. Karjalankarhukoira liikkuu mieluiten laukkaamalla. Liikkeet ovat kevyet ja vaivattomat.
Australian töpöhäntäinen karjakoira
Punakimo värityksen tulee olla tasaisen punakimo aluskarvaa myöten, punaiset merkit päässä ja rungossa ovat sallittuja. Valkoiset tai kermanväriset karvat eivät ole sallittuja. Australianpaimenkoira
Australianpaimenkoiran häntä typistetään usein maissa, joissa typistäminen on sallittu. Joskus pentu syntyy luonnostaan töpöhäntäisenä. Suomessa hännän typistäminen on kiellettyä. Korvat ovat keskikokoiset ja kolmionmuotoiset, päästään hiukan pyöristyneet ja sivulle tai eteenpäin taittuneet. Meksikonkarvatonkoira
Rodun erityispiirre on karvapeitteen täydellinen puuttuminen rungosta. Kuitenkin otsassa ja niskassa kasvaa lyhyttä, karkeaa ja tiheää karvaa, joka voi olla minkä väristä tahansa. Tämä karva ei koskaan saa muodostaa pitkää, laadultaan pehmeää päätupsua. Karkeaa karvaa esiintyy usein käpälissä ja hännänpäässä, sen puuttuminen ei kuitenkaan ole virhe. Pitkäkarvaisuus on hylkäävä virhe. Joillain yksilöillä on kokonainen karvapeite. Karhu
Karhun turkin väritys vaihtelee miltei mustasta aina vaalean kellanharmaaseen asti, jopa lähes valkoisia tavataan silloin tällöin.
Karhun jälki on luonnonvaraisista eläimistä Suomen suurin. Sen takakäpälän jälki muistuttaa ihmisen jälkeä, mutta jalkaterän painallus on hieman leveämpi ja kolmiomaisempi kuin ihmisellä. Karhun jäljessä näkyy viisi varpaan ja kynnen painallusta. Etukäpälän jälki ilman kynsiä on 12–15 senttimetriä pitkä ja takakäpälän 18–25 senttimetriä. Karhun jälki on 10–18 senttimetriä leveä. Pesukarhu
Pesukarhun tunnusomainen ulkoinen piirre ovat sen mustat silmänympärykset, jotka saavat eläimen näyttämään kuin sillä olisi ”rosvonaamio”. Pesukarhulla on tuuhea harmaa häntä, jossa on 4–10 mustaa raitaa. Pesukarhun turkki on harmaa, ruskea tai musta, riippuen hieman asuinympäristöstä. Turkki on varsin pitkäkarvainen. Etukäpälien kämmenet ovat erittäin herkät, ja pesukarhu käyttää käsiensä tuntoherkkyyttä etsiessään ravintoa. Käpälien tuntoherkkyys on hyvä lämpötilasta riippumatta. Etu- ja takakäpälissä on viisi varvasta. Aikuinen pesukarhu painaa asuinpaikasta riippuen noin 5,5–9,5 kg. Urokset painavat yleensä noin 10–30 % enemmän kuin naaraat. Pesukarhun ruumiin pituus vaihtelee noin 60 cm:stä 95 cm:iin, ja sen säkäkorkeus on noin 30 cm. Häntä on noin 19–40 cm pitkä. Pesukarhun kuulo ja pimeänäkö ovat erityisen herkät. Pesukarhun haju- ja makuaisti sen sijaan ovat suhteellisen heikot. Shar pei
Rodun ulkonäkö on varsin erikoinen, ellei jopa ainutlaatuinen. Shar pei on keskikokoinen koira, säkäkorkeus on 44–51 cm. Koira on ulkomuodoltaan neliömäinen ja tiivis. Kallo on lyhyehkö, silmät ovat pienet, mantelinmuotoiset ja syvällä kallossa, ilme on murjottava. Kuono on erikoinen, se ei kapene kärkeä kohden vaan on koko matkaltaan leveä, ja antaa yhdessä pienten, kallon myötäisesti taittuneiden korvien kanssa koiralle virtahepomaisen ilmeen. Korvat ovat pienet, paksut, kolmiomaiset ja päänmyötäiset. Suu on erikoinen: kieli ja kaikki limakalvot ovat tummanvioletit, haalistustekijää kantavilla (laimennusvärisillä) koirilla kieli on vaaleanvioletti.
Selkä on suora, häntä on kiinnittynyt korkealle. Häntä on tyvestä melko paksu, ja ohenee kärkeä kohti, on useimmiten kiertynyt selän päälle, joskus kahdellekin kierteelle.
Rodulle on tyypillistä että koira ja sen nahka kasvavat eri tahdissa, nuorella koiralla on runsaasti ihopoimuja koska nahka on sille liian suuri. Kun koira kasvaa täysikokoiseksi, poimuja on vain päässä, kaulassa, etuselässä, hännäntyvessä ja mahdollisesti kintereessä. Poimuisuus vaihtelee, alkuperäinen muunnos bone mouth ei ole läheskään yhtä poimuttunut kuin myöhemmin jalostettu meat mouth. Suurin osa kannasta on meat mouth- tyyppiä, jolla on massiivisempi pää kuin bone mouth-tyypillä. Turkki on lyhyt, jäykkä, karhea ja harjasmainen, pohjavillaa ei ole. Karvanlaatuja on kaksi: lyhytkarvainen horse coat ja pidempi brush coat. Snautseri
Snautseri on karkeakarvainen rotu, jonka päivittäinen turkinhoito on yksinkertaista: päivittäiseksi hoidoksi riittää harjaus ja takkujen selvittäminen. Snautseri on nypittävä rotu ja koiran trimmaaminen hoidetaan koiran käyttötarkoituksesta ja omistajan mieltymyksistä riippuen. Kotikoiralle riittää se, että sen nyppii 2-3 kertaa vuodessa pohjavillalle (kaikki karkea karva pois), minkä lisäksi ajettavia osia ja linjoja voi siistiä useammin. Näyttelykoiraa tulee trimmata useammin ja trimmausten ajankohdat tulee suunnitella näyttelyiden ajankohtia silmällä pitäen. Snautserin trimmauksessa koneella ajettavia osia ovat posket, kaula, hännän alus ja sisäreidet. Muut osat tulee nyppiä. Nypittäessä on muistettava, ettei karvaa saa repiä väkisin irti, vaan nypinnässä poistetaan ainoastaan helposti lähtevät "kuolleet karvat". Korvien karvan ollessa todella tiukasti korvissa kiinni, ne voi ajaa koneella. Koiran linjat (kulmakarvat, parta, korvan reunat, tassut, alalinja, häntä) siistitään saksimalla. Mikäli nypittävän alueen (karkeat karvat) ajaa koneella, turkki vähitellen pehmeneen, kiharoituu ja karvan karkeus häviää, minkä myötä turkki ei enää ole säänkestävä. Tämän vuoksi turkki tulisi aina nyppiä eikä ajaa. Vanhojen koirien turkkia kuitenkin tavataan ajaa koneella, jottei koiran tarvitse enää seist pikiä aikoja trimmipöydällä vanhuuden päivinään. Myös joidenkin kotikoirien turkkia ajetaan koneella, mutta tällöin menetetään turkin säänkestävyys. Schapendoes
Karva on laadultaan karkeahkoa ja hienolaatuista, mutta ei silkkistä. Sitä on runsaasti myös päässä, ja sillä on viikset ja parta. Karva on pitkä myös riippuvissa korvissa. Häntä on pitkä ja runsaskarvainen. Turkki on laineikas, mutta ei kuitenkaan kihara tai säkkärä. Kaikki värit ovat rotumääritelmän mukaan sallittuja, toivotuimmat värit ovat siniharmaasta mustaan. Rotu ei ole trimmattava. Schapendoes näyttää työkoiralta myös näyttelyissä. Turkiltaan sen pitää siis olla hoidettu mutta ei laitettu. Huolellinen kampaaminen 2-3 viikon välein riittää pitämään takut poissa. Alppienajokoira
Alppienajokoira on keskikokoinen, matalaraajainen, suorakaiteen muotoinen ja rakenteeltaan vankka metsästyskoira. Pää on hieman kiilamainen, kuono-osa hiukan kalloa pitempi. Kirsu on musta ja huulet kuivat. Korvat ovat suuret, pyöreäkärkiset ja leveät. Koiran turkki on kaksikerroksinen: runsasta pohjavillaa peittää vahva peitinkarva. Karvan pituus on rungossa 3–5 cm. Suositeltavin väri on tumma kauriinpunainen, jossa voi olla joukossa mustia karvoja. Valkoiset merkit eivät ole toivottuja. Myös musta punaruskein merkein hyväksytään, tällöin rinnassa voi olla valkoinen täplä. Pitkäkarvainen hollanninpaimenkoira
Pitkäkarvainen hollanninpaimenkoira on sopusuhtainen ja lihaksikas koira. Karva on koko rungossa pitkää, suoraa ja karkeaa, sen alla on villava pohjavilla. Päässä, korvissa, raajojen etuosassa ja käpälissä on lyhyttä sekä tiheää karvaa. Eturaajojen takaosassa on hapsut, hännän tulee olla tuuhea, takaraajoissa pitkäat karvat muodostavat housut. Karvapeitteen väri on aina brindle eli juovikas. Brindlessä voi olla mustia juovia keltaisella pohjalla (gold brindle) tai harmaalla pohjalla (silver brindle). Musta maski on toivottava. Uroksen säkäkorkeus on 57-62 cm ja nartun 55-60 cm, korkeuteensa nähden koiran tulee olla painoltaan sopusuhtainen. Rungon pituuden ja korkeuden suhde toisiinsa tulee olla 9:10.
Pitkäkarvainen hollanninpaimenkoira on lempeä ja tottelevainen. Sillä on tyypillinen paimenkoiran luonne ja se on erittäin aktiivinen. Aktiivisuutensa vuoksi koira tarvitseekin paljon kaikenlaista toimintaa ja liikuntaa, tai se voi alkaa purkaa energiaansa epätoivottuna toimintana kuten kodin tuhoamisena ja hillittömiin mittasuhteisiin paisuvana vahtimisena. Kiharakarvainennoutaja
Koiranäyttelyissä kävijät trimmaavat turkin yleensä hännästä, korvista, mahasta ja jaloista. Turkin keritseminen ei ole hyväksyttävää. Narttukoirista lähtee karvaa eniten juoksuajan aikana (yleensä kaksi kertaa vuodessa). Runsainta karvanlähtö on keväällä, erityisesti niillä alueilla, joilla lämpötila muuttuu paljon vuodenaikojen mukaisesti. Skotlanninhirvikoira
Pienin toivottu säkäkorkeus uroksella on 76 senttimetriä, paino noin 45,5 kiloa; nartulla 71 senttimetriä ja noin 36,5 kiloa. Koiran turkki on karheaa, noin 8–10 senttiä pitkää. Karva voi olla väriltään tumman siniharmaa, tumman- tai vaaleanharmaa, juovikas, keltainen tai hiekan- / kellanpunainen. Skotin karkea turkki suojaa kosteudelta sekä koleudelta ja on ulkonäöstään huolimatta helppohoitoinen. Shar pei
Shar peillä voi esiintyä huulipoimujen tulehdusta, sillä runsaiden ihopoimujen väliin kertyy helposti kuolaa ja ruuantähteitä, jotka hautovat ihoa ja tarjoavat bakteereille erinomaisen kasvuympäristön. Poimujen puhdistaminen voi ehkäistä tulehduksia, mutta liiallinen puhdistaminen ärsyttää ihoa ja voi altistaa tulehduksille.
Shar pein kallo ei ole yhtä lyhyt kuin bokserilla tai bulldogilla, mutta sillä on silti lyhytkalloisille koirille ominaisia ahtaiden hengitysteiden ongelmia. Sierainaukot voivat olla liian ahtaat, pehmeä kitalaki voi olla liian pitkä ja henkitorvi liian ohut. Sierainaukot voidaan korjata kirurgisesti, samoin pehmeä kitalaki mutta henkitorvea ei saa suurennettua. Shar pei ei siis pysty hengittämään kovin hyvin, ja koska koirat jäähdyttävät itseään läähättämällä, shar pei ei myöskään pysty viilentämään itseään kovin tehokkaasti. Se ei siis kestä kuumaa, eikä myöskään rasitusta siinä määrin kuin samankokoinen koira terveillä ilmateillä varustettuna kestäisi. Shar pei on hengitysteittensä rakenteen vuoksi altis lämpöhalvaukselle. Kuorsaaminen on erittäin tyypillistä. 
Shar peillä on taipumusta saada keuhkotulehdus 6-12 viikon iässä, syynä saattaa olla rodussa esiintyvä IgA-puute. Rodussa esiintyy myös hengitysteiden limaa kuljettavien värekarvojen toimintahäiriötä, joka altistaa tulehduksille. Bichon frisé
Bichon frisén maksimisäkäkorkeus on sekä uroksella ja nartulla rotumääritelmän mukaan 30 cm. Ruumiinrakenteeltaan koira on vankka, sopusuhtainen ja hyväryhtinen. Koiran kallo on selvästi kuonoa pidempi ja litteä, mutta runsas karvoitus saa sen näyttämään pyöreältä. Kuono on pyöristynyt, sekä kirsu musta ja kiiltävä. Silmien pitää olla aina pyöreät, mutta ne eivät kuitenkaan saa olla ulkonevat eivätkä mantelin muotoiset. Rodulla on melko ohuet, riippuvat korvat. Kaula on pitkähkö. Häntä kaartuu pehmeästi selän ylle (ei koskaan spiraaliksi tai kippuralle). Pentu-Bichonit ovat ketteriä ja niillä on lyhyt, kihara karva. Länsigöötanmaanpystykorva
Koiran kuono on tylppä ja kirsu musta. Korvat ovat keskisuuret, pystyt ja hyvin liikkuvat. Länsigöötanmaanpystykorvan erikoispiirteenä on häntien monimuotoisuus. Rodussa esiintyy synnynnäistä töpöhäntäisyyttä, ja koiran hännän pituus voi olla mitä tahansa täysin hännättömästä pitkään häntään. Töpöhäntiä esiintyy eri mittaisina. Kun typistäminen oli sallittu, hännät typistettiin 10 cm:n pituuteen. Häntäänsä göötti voi kantaa eri tavoilla, joko alhaalla, sirpillä tai kippuralla. Näyttelyissä häntien pituuteen ei kiinnitetä huomiota arvostelussa. Hännän typistäminen kiellettiin Suomessa vuonna 1996. Cairnterrieri
Turkki on karkea ja se trimmataan sormilla nyppimällä niin sanottuun lepovaiheeseen siirtyneet karvat. Cairnterrieriä ei saa missään nimessä leikata saksilla, vaan turkki pidetään kunnossa nyppimällä, sillä leikattu karva ei kasva karkeaksi vaan jää pehmeäksi ja menettää säänkestävyytensä. Vain tassujen pyöristys ja peräaukon lähiympäristön siistiminen voidaan hoitaa saksien avulla. Cairnin väri voi vaihdella vehnänvaaleasta mustanharmaaseen, mutta valkoinen ja pikimusta eivät ole rotumääritelmän mukaisia värejä. Useilla koirilla kuono, korvat ja häntä erottuvat tummempina. Garafíanpaimenkoira
Karvapeite on joko fawn eli ”leijonanvärinen” ("leonada") tai sudenharmaa ("alobada") eri sävyissään. Erittäin vaaleat leijonanväriset yksilöt sekoitetaan usein vohvelinväriin. Joskus saattaa esiintyä poikkeuksellisesti myös erittäin tummasti pigmentoituneita (esp. "melánico") yksilöitä. Pennut ovat syntyessään vaalean- tai tummanruskeita ja väri muuttuu niiden kasvaessa aikuisiksi. Joillain yksilöillä voi esiintyä rinnassa, varpaissa tai hännänpäässä pieniä valkoisia laikkuja, jotka yleensä häviävät iän myötä. Karvapeite on runsasta, enemmän tai vähemmän pitkää ja yleensä tasaista, mutta joillain karkeaa. Se on pisintä korvien juurissa, niskassa, eturinnassa, hännässä, eturaajojen kulmauksissa ja selän alaosissa. Kaukasiankoira
Kaukasiankoiran säkäkorkeus on uroksilla 70–97 cm, naarailla 62–85 cm. Sen pää on massiivinen, selkä leveä ja lihaksikas. Päällyskarva on suoraa ja karheaa, aluskarva runsasta ja päällyskarva vaaleampaa. Karvatyyppiä on kahta, lyhyttä ja pitkää. Väreinä ovat harmaan eri sävyt; erilaiset, yleensä vaaleasta ruosteenväriseen olevat sävyt; ruosteenruskea, oljenkeltainen, valkoinen, maanvärinen, turkki voi olla juovikas tai myös laikukas tai täplikäs. Varsinkin urospuolisilla kaukasiankoirilla on kaulassaan petoeläimen puremilta suojaava löysästä nahasta muodostunut kurkkupussi. Coton de tuléar
Coton de tuléarin tavaramerkki on pitkä ja puuvillamaisen pehmeä erittäin runsas turkki, jossa ei ole aluskarvaa. Aluskarvan puuttumisen vuoksi koira ei välttämättä aiheuta suuria oireita allergikoille. Turkin pääväri on valkoinen, mutta pennuilla ja nuorilla koirilla saattaa esiintyä tummempia merkkejä, jotka kuitenkin haalistuvat tai katoavat kokonaan koiran aikuistuessa. Turkki kasvaa pitkäksi ja vaatii paljon hoitoa. Coton de tuléarin pentukarva on pehmeää, mutta karvan laatu vaihtuu noin 7–8 kuukauden iässä. Jo pentuna on hyvä totutella turkinhoitoon. Coton de tuléarin paino on välillä 3,5 ja 9 kilogrammaa ja säkäkorkeus on 23–28 cm. Coton de tuléarin pituus on korkeutta pidempi. Serbianvuoristokoira
Karvapeite on runsas, tiheä, jäykkä ja vähintään 6 cm pitkä. Se muodostaa niskan ympärille kauluksen, raajojen takaosiin pitkät "housukarvat" ja häntään tuuhean töyhtön. Pääväri on yleensä valkoinen eri värisin merkein, ja kokomusta on ainoa virheellinen väritys. Tämän ominaisuuden osalta rotu poikkeaa monista muista tyypillisistä jugoslavialaisista vuoristokoirista (bosnialaista tornjakia lukuun ottamatta) - mm. sarplaninacista, šar tipista, karstinpaimenkoirasta ja albaniansusikoirasta - jotka ovat sudenharmaita. Sen sijaan se muistuttaa enemmän bulgarialaista sarakatsaninkoiraa. 
Keskipitkä ravi on rodulle tyypillisin askellaji, ja liikkeiden tulee olla harmoniset ja elegantit, vailla "nykimistä" tai selän kaareutumista liikkeiden aikana. Oikeantyyppisten työkoiran liikkeiden merkitystä korostetaan niin paljon, että huonot liikkeet alentavat automaattisesti kokonaisarvostelua näyttelykehässä koiran ulkomuodon mahdollisesta erinomaisuudesta riippumatta.
Rotu on kunnioitusta herättävä, peloton ja rohkea, mutta samalla uskollinen, rauhallinen ja hyväluonteinen. Työkoirana se on erittäin valpas ja lahjomaton, ja se luottaa täysin omistajaansa, jonka läsnä ollessa se on täysin tyyni. Karvasvalmuska
Karvasvalmuska ("Leucopaxillus gentianeus") on jalomalikoihin kuuluva sieni. Sen lakki voi kasvaa jopa 15 cm leveäksi ja on pinnaltaan kuiva ja samettimainen. Väriltään se on punaruskea. Jalka voi olla korkeimmillaan 8 cm pitkä. Heltat ovat valkoiset ja tiheässä. Ikääntyneissä yksilöissä heltat tulevat pilkukkaiksi. Haju on jauhomainen ja maku on erittäin karvas.Kasvaa havumetsissä vanhojen kuusten läheisyydessä. Käyttökelvoton pahan makunsa takia. [1] Kerrynterrieri
Kerryn väritys on aina vaaleneva harmaa, jota rodulla kutsutaan siniseksi. Pennut syntyvät mustina. Väri muuttuu siniharmaaksi joillakin jo pikkupentuna, toisilla vasta kolmevuotiaana. Rotumääritelmän mukaan koiran tulee olla siniharmaa viimeistään 18 kuukauden iässä, musta pää ja raajojen kärjet sallitaan. Turkki on silkkimäinen, pehmeä ja laineikas. Silkkimäisyyden ylläpitämiseksi turkki tarvitsee hoitoa. Siitä ei irtoa karvaa, mutta se ei silti ole allergiavapaa rotu. Gyeongjunkoira
Gyeongjunkoiran silmiin pistävin tunnuspiirre erotuksena muihin korealaisiin pystykorviin on sen häntä: se syntyy joko kokonaan hännättömänä ("無尾") tai töpöhäntäisenä ("短尾"). Jälkimmäinen vaihtoehto on vain yhden nikaman mittainen ja muistuttaa kauriinhäntää. Karvapeite voi olla joko valkoinen, keltainen, brindle tai musta. Säkäkorkeus vaihtelee virallisesti uroksilla 54–60 cm välillä (ihanne 57 cm) ja nartuilla 49–57 cm välillä (ihanne 53 cm), mutta Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestön ylläpitämän "Domestic Animal Diversity Information System" -datakannan mukaan virallisesti mitatut urokset ovat keskimäärin vain 49 cm ja nartut 45 cm korkeita. Labradoodle
F1 labradoodlella turkki on yleisimmin ns karkeakarvainen. Sen voi halutessaan nyppiä. Karkeakarvainen turkki kypsyy kasvaessaan, jolloin se irtoaa helposti karvatupesta nyppimällä. Karkeakarvaisen turkin voi myös ajaa koneella. Silloin karvatuppi muuttuu ja karva ei irtoa enää nyppimällä, vaan se tulee jatkossa ajaa aina. Jos karkeakarvaiselta labradoodlesta halutaan mahdollisimman irtoamaton karva, se kannattaa ajaa koneella, jolloin karvatupen rakenne muuttuu. Karkeakarvainen kettuterrieri
Rotu ei kuulu Suomen Kennelliiton PEVISA:an (Perinnöllisten vikojen ja sairauksien vastustamisohjelma), mutta jalostukseen käytettävien koirien tutkimista suositellaan. Koska rodun yksilöitä on tutkittu hyvin vähän, ei tarkkaa tietoa rodun terveystilanteesta ole. Rotuyhdistyksen vuonna 2005 tekemän terveyskyselyn mukaan suurimpina ongelmina karkeakarvaisilla kettuterriereillä on allergiat, iho-ongelmat ja korvatulehdukset. Lhasa apso
Lhasa apson ihannesäkäkorkeus on uroksilla 25 cm; nartut ovat hieman pienempiä. Sen selkä on hieman säkäkorkeutta pidempi, muttei niin paljon että sillä olisi heikko selkäranka. Ihannepaino on viidestä seitsemään kiloon. Sen ruokahalu on sopusoinnussa pienen koon kanssa. Karvapeite on pitkää sekä suoraa ja väriltään se on kultainen, hiekanvärinen, hunajanvärinen, tummanharmaankirjava ("grizzle"), liuskeenharmaa, savunharmaa, kirjava, musta, valkoinen tai ruskea. Nykypäivän lhasa apsolla on täydellinen turkki ja ulkonäkö, mutta näyttelyiden loistokkuutta ei voi saavuttaa ilman kovaa työtä. Pitkä karvapeite vaatii useita shampoopesuja. 
Runsaan kasvot peittävän karvapeitteen alla on paljon samaa kuin pienissä terriereissä. Se on saanut kotiseudultaan Tiibetistä tottumuksen kylmään ilmaan. Pitkä turkki silmien edessä suojaakin lhasa apsoa sen kotiseudun Tiibetin häikäisevältä lumelta. Se on tottunut kävelemään pitkiä matkoja, ja rakastaakin pitkiä ulkoiluja. Lhasa apso on luonteeltaan itsenäinen ja vieraita kohtaan varautunut, mutta omiansa kohtaan se on hempeä ja rakkautta kaipaava. Villakoira
Villakoira tunnetaan huomiota herättävästä perinteisestä trimmaustyylistään: kuono, kaula, käpälät ja hännänalus sekä mahdollisesti myös koiran takaosa ajellaan lyhyiksi, pään, niskan ja rinnan alueelle sekä nilkkoihin ja häntään jätetään pidempää karvaa. Leikkaustyylin kerrotaan polveutuvan vuosisatojen takaisesta metsästäjien tavasta leikata kiharakarvaisilta vesinoutajiltaan osa karvoituksesta pois, jotta koira voisi uida ketterämmin noutaessaan ammuttuja lintuja. Lyhyeksi ajellut raajojen otaksutaan helpottaneen liikkumista vedessä, rinnan ja nilkkojen ympärille jätetyn karvan pitäneen koiran lämpimänä, ja viuhtovan häntätupsun helpottaneen koiran seuraamista kauempaa. Päälaen karvoituksen annettiin kasvaa pidemmäksi ja se sidottiin pois silmiltä nauhalla, jonka väristä voitiin helposti erottaa toisistaan seurueen samanväriset koirat. Villakoiran tultua seurakoiraksi tuli muotiin antaa turkin kasvaa paljon metsästysleikkausta pidemmäksi ja leikata turkkia eri tavoin muodin mukaan. Ennen hiustenkuivaimen keksimistä koristeellisten trimmaustyylien vaatima kuivaustapa harjaten vaati paljon työtä ja oli ylellisyyden merkki. Näin alkuperäisestä käytännöllisestä käyttökoiran kehittyi valtavasti hoitoa vaativia muotityylejä. Erityisesti Pariisissa perustettiin jopa villakoirien trimmaukseen erikoistuneita salonkeja. Karvakehrääjät
Karvakehrääjät ovat enimmäkseen yöaktiivisia, joskin myös päivällä lentäviä lajeja on, ja vaihtelevat kooltaan keskikokoisista suuriin. Perhosen ruumis ja siipien tyviosat ovat tuuheakarvaiset. Siivet ovat suojaväriset ja niiden pohjaväri vaihtelee lajista riippuen vaaleankeltaisesta punaruskeaan ja tummanharmaaseen. Siipisuonitus on heimolle tunnusomainen. Naaraat ovat usein selvästi koirasta kookkaampia. Naaraiden siivet ovat pitemmät ja kapeammat, pohjaväriltään koirasta selvästi vaaleammat ja siipien kuviointi on vaaleampaa. Tuntosarvet ovat naarailla vain heikosti kampamaiset kun koiraalla kaksoiskampamaisuus erottuu selvästi. Naaraan takaruumiin kärjessä on monilla lajeilla tuuhea, pyöreä karvatupsu. Imukärsä on surkastunut tai puuttuu. Verkkosilmät ovat melko pienet ja karvaiset. Raajat ovat lyhyet ja tukevat. Karstinpaimenkoira
Karstinpaimenkoira on keskikokoinen, pitkäkarvainen ja tiivisrakenteinen molossityyppinen paimenkoira. Uros on 57–63 cm korkea (ihanne 60 cm) ja painaa 30–42 kg. Narttu on 54–60 cm korkea (ihanne 57 cm) ja painaa 25–37 kg.
Karvapeite on kaksikerroksinen ja väri vaihtelee raudanharmaan eri sävyihin, joista tumma on toivotuin. Karjalankarhukoira
Karjalankarhukoira on hyvin rohkea ja peräänantamaton koira. Se tunnetaan sitkeänä, sisukkaana, valppaana, urheana ja omalla tavallaan myös hyvin älykkäänä ja oppivana koirana. Se on itsevarma ja saattaa käyttäytyä aggressiivisesti toisia koiria kohtaan. Ihmisiin sen tulee suhtautua kuitenkin aina ystävällisesti, joskin vieraita kohtaan se voi aluksi olla hieman varautunut. Karjalankarhukoira on muuttunut alkuperäistä avoimemmaksi ja sosiaalisemmaksi, mutta kuten kaikki koirat, sekin tarvitsee kunnollisen sosiaalistamisen ja peruskoulutuksen pystyäkseen työskentelemään hyvin yhdessä omistajansa ja muiden eläinten kanssa. Koulutuksessa on oltava päättäväinen, mutta ei ankara, koska kovakourainen omistaja menettää koiran luottamuksen. Koira on myös fyysisesti voimakas, ja omistajan on kyettävä pitämään se hallinnassaan. Rotu on jalostettu toimimaan hyvin itsenäisesti. Karjalankarhukoiraa on perinteisesti pidetty rotuna, joka pitää metsässä kohtalaisen hyvin yhteyttä isäntäänsä. Nykyisin tavataan kuitenkin yhä enemmän "ylisitkeitä" yksilöitä, jotka hakevat ja haukkuvat riistaa lukuisia tunteja ilman yhteyttä omistajaansa. Villakoira
Villakoiran korvien sisällä olevat karvat kasvavat muun karvoituksen tavoin jatkuvasti, ja voivat hoitamattomana kasvaa korvakäytävään mytyksi, joka erityisesti korvavahaa kerätessään tai kiharaksi kasvaessaan voi muodostaa tulpan. Kaikilta villakoirilta onkin syytä nyppiä korvan sisällä kasvavat karvat ainakin osittain pois korvan ilmavuuden parantamiseksi ja tulehdusten ehkäisemiseksi. Perunkarvatonkoira
50 % Hh (karvaton) ja 50 % hh (karvallinen).
Molemmat yhdistelmät ovat sallittuja. Ainoastaan kahden karvallisen yhdistäminen on kielletty, koska siitä ei voi syntyä karvatonta pentua. Laskennallisesti pentueeseen syntyvien elinkelpoisten pentujen määrä on suurempi, kun vanhemmat ovat karvaton ja karvallinen, sillä yksikään koira ei voi saada karvattomuusgeeniä molemmilta vanhemmiltaan. Sarakatsaninkoira
Niskassa, ylälinjassa, takapäässä, raajojen takaosissa ja hännässä karva on pitkää ja karheaa. Peitinkarva on suoraa ja jäykkää. Päässä ja raajojen etuosissa karva on lyhyttä ja ihonmyötäistä. Alusvilla on raskas. Karvapeite on joko kaksi- tai kolmivärinen ja siinä on laikkuja. Toivotuimmat ovat selvästi erottuvat mustat laikut valkoisella pohjalla tai suuret valkoiset laikut tummalla pohjalla. Karkeakarvainen istrianajokoira
Rodun karkea karva on hyvin säänkestävä. Peitinkarva on noin 5-8cm pitkää ja koiralla on pohjavilla. Koiran pääväri on puhtaan valkoinen ja siinä yleensä on oransseja laikkuja. Korvat ovat lupat ja häntä piiskamainen. Koiran yleisilmeeseen kuluvat tuuheat kulmakarvat ja viikset. Karkeakarvainen kettuterrieri
Karkeakarvainen kettuterrieri on säkäkorkeudeltaan vajaa 40 cm korkea, neliömäinen koira. Kallo on yhtä pitkä kuin kuono-osa, ja molemmat kapenevat hieman. Tummien silmien ilme on älykäs, kirsun pitää olla musta. Korvat ovat tukevat, pienet ja V:n muotoiset taittuessaan selvästi poskia kohti. Runko on lihaksikas ja tiivis. Raajojen tulee olla suorat ja tasapainoisesti kulmautuneet. Perinteisesti häntä on typistetty (Suomessa typistyskielto), pitkänä häntä ei saa kaartua selän päälle. Hampaiden pitää olla täydelliset ja tasapurennassa. Liikkeet suorat ja yhdensuuntaiset, takajaloissa joustava työntö. Karva on tiheää ja hyvin karkeaa. Runsaampi karvoitus kuonossa, kulmakarvoissa sekä jaloissa. Karkeakarvaisen kettuterrierin turkki on yleensä kirjava, eli siinä on pääosin ruskeaa, mustaa ja valkoista. Australian töpöhäntäinen karjakoira
Sillä on työkoiran luonne, luontainen kyky työskennellä ja hallita karjaansa, se on uskollinen, rohkea ja työintoinen. "Töpö" on aina valpas, tarkkaavainen ja useimmiten epäluuloinen vieraita kohtaan. Näyttelyissä sen on kuitenkin oltava käsiteltävissä, eikä rotu saa olla aggressiivinen tai arka missään tilanteessa. Karjalankarhukoira
Karjalankarhukoiralla on voimakkaan metsästysvaiston lisäksi myös vahva vahtimisvietti. Joillakin yksilöillä voi esiintyä myös puolustusviettiä. Karjalankarhukoiran kanssa voi metsästyksen ohella käydä vetokoirakokeissa, tottelevaisuuskokeissa (TOKO) tai pelastuskoirakokeissa. Myös agilityn harrastaminen on mahdollista. Karjalankarhukoira
Karjalankarhukoira muistuttaa ulkonäöllisesti venäläis-eurooppalaista laikaa, joka polveutuu myös muun muassa syrjäänien koirista. Jamora
Jamoran turkkia ei tule leikata, se pysyy kunnossa viikoittaisella harjaamisella, mutta nuoria kaneja, joilla on poikaskarva, tulee harjata useammin. Jamora vaihtaa karvansa toisin kuin angora. Pitkästa karvastaan huolimatta jamora ei sovi ulkokaniksi, sillä se kestää huonosti vetoa. Karjalankarhukoira
Perhekoirana karjalankarhukoira on uskollinen ja rakastava. Se on valmis suojelemaan perhettään ja on myös hyvin nöyrä koira. Se on leikkisä ja tulee myös toimeen lasten kanssa. Tästä syystä sitä ei tulisikaan jättää yksin tarhaan tai pihalle narun päähän. Toisaalta karjalankarhukoira ei lainkaan sovellu pelkäksi sohvakoiraksi sisätiloihin – se on ulkoilma- ja metsästyskoira, joka tarvitsee paljon tilaa ja tekemistä sekä omaa rauhaa. Myöskään pelkäksi seurakoiraksi karjalankarhukoiraa ei suositella: jalostuksessa metsästysominaisuuksien vaaliminen on keskeisellä sijalla. Pitkästyessään koira saattaa kaivaa pihamaan uuteen uskoon tai karata. Sileäkarvainen kettuterrieri
Sileäkarvainen kettuterrieri on säkäkorkeudeltaan vajaa 40 cm korkea, ruumiinrakenteeltaan neliömäinen koira. Kallo on yhtä pitkä kuin kuono-osa, ja molemmat kapenevat hieman. Tummien silmien ilme on älykäs, kirsun pitää olla musta. Korvat ovat tukevat, pienet ja V:n muotoiset taittuessaan selvästi poskia kohti. Runko on lihaksikas ja tiivis. Raajojen tulee olla suorat ja tasapainoisesti kulmautuneet. Perinteisesti häntä on typistetty (Suomessa typistyskielto), pitkänä häntä ei saa kaartua selän päälle. Hampaiden pitää olla täydelliset ja purennan leikkaava. Liikeet ovat suorat ja yhdensuuntaiset, takajaloissa joustava työntö. Karva on runsasta, pinnanmyötäistä sileää ja suoraa. Kettuterrieri on pääväriltään valkoinen, mutta sillä voi olla mustia, ruskeita tai molempia merkkejä. Hierronsusikoira
Karvapeite on lyhyt ja suora ja pohjavilla erittäin tiheää. Talviturkki on hieman kesäturkkia pidempi ja tuuheampi. Väritys on yleensä tummanharmaa, kellanharmaa tai hopeanharmaa. Vaikka harmaa onkin ensisijainen väri, myös punaruskeita, fawneja, kermanvärisiä ja valkoisia yksilöitä esiintyy. Harmaalla, punaisella ja fawnilla tulee olla kuonon, leuan ja poskien alueen kattava vaalea "maski", joka ei saa kuitenkaan ulottua kuononselän alueelle. Silmien yläpuolella tulee yhtä lailla olla samansävyiset vaaleat merkit. Kermanväriset ja valkoiset yksilöt ovat jo itsessään niin vaaleita, ettei maskia eikä silmämerkkejä esiinny niillä. Keskimääräinen säkäkorkeus on uroksilla 54 cm ja nartuilla 52 cm. Urokset painavat suunnilleen 22 kg ja nartut 18 kg. Urosten tulee olla selkeästi narttuja kookkaampia. Papillon (koirarotu)
Pitkä karvapeite korvissa, raajojen takaosassa, varpaiden välissä ja hännässä. Turkki on pohjaväriltään valkoinen. Laikuissa kaikki värit ovat sallittuja, mutta yleisimpiä ovat tummanruskea ja punertava. Päässä valkoinen väri ei saisi olla vallitseva, mutta otsapiirto on toivottava. Koira on rakenteeltaan hyvin siro, siksi kovia töytäisyjä varottava. Chow chow
Pentuturkki vaatii aikaa ja työtä, mutta aikuisen kiinanpystykorvan turkin hoito on varsin helppoa. Pentuikäisen chow chow'n turkki takkuuntuu helposti, joten sitä on harjattava säännöllisesti. Lisäksi on tärkeää totuttaa pentu turkin käsittelyyn. Aikuisenkin chow chow'n turkki tarvitsee säännöllistä hoitoa, jotta iho saa ilmaa ja voi hengittää, näin ehkäistään iho-ongelmia. Karvanlähtöaika on pari kertaa vuodessa, ja silloin turkista olisi hyvä harjata pois irtoava pohjavilla. Chow chow ei ole trimmattava rotu. Welsh corgi pembroke
Pembroke on ruumiinrakenteeltaan pitkä ja matala sekä suhteellisen vankka. Korvat ovat huomattavan suuret, pystyt ja pyöreäkärkiset. Pembroken häntä voi olla luonnostaan töpö tai täyspitkä, jolloin se on selkälinjan tasolla. Corgin vahva, puolipitkä ja kaksinkertainen turkki on helppohoitoinen. Karvanlähtöaika on tyypillisesti kahdesti vuodessa. Pembroken pää on ketun pään tapainen. Rodulla on taipumusta ylensyöntiin, mikä saattaa aiheuttaa sille selkävaivoja. Baijerinvuoristovihikoira
Baijerinvuoristovihikoira on melko kevytrakenteinen, keskikokoinen, hieman korkeuttaan pidempi koira. Karvapeite on lyhyt ja tiheä, hieman pidempää ja karheampaa rungossa, raajoissa ja hännässä. Väreinä sallitaan useita keltaisen, punaisen ja ruskean sävyjä. Pitkät, pyöreät korvat ovat tummat, samoin kuono. Myös muualla karvan joukossa voi olla tummia karvoja. Koshijinkoira
Entisellä Taishon alueella (Sendaissa lähellä nykyistä Atago-siltaa) Sendain Koshijissa sendainkoirapentueeseen syntyi kaksi pitkä- ja pehmeäkarvaista mutaatiopentua. Niiden omistajat halusivat luoda uuden rodun, sillä sendainkoiralla pitkää karvapeitettä ei sallita ja karvapeite leikataan "virheellisiltä" yksilöiltä edellä mainitun syyn vuoksi usein lyhyeksi. Koshijinkoiran kasvatus jatkui, ja heräsikin kysymys oliko järkevää luokitella pitkäkarvaiset virheellisiksi pelkän karvapeitteen perusteella. Joka tapauksessa paikalliset metsästäjät edelleen syrjivät pitkäkarvaisia sendainkoiria. Estrelanvuoristokoira
Estrelanvuoristokoiran karva on suoraa ja kevyesti laineikasta. Turkin vahvuus vaihtelee rungon eri osissa. Karva on lyhyempää raajoissa kintereiden alapuolella, samoin päässä. Korvientyvessä on pitempää karvaa, samoin hännässä, joka pitkäkarvaisella on hapsuinen. Pitkäkarvaisella estrelanvuoristokoiralla on pieni karvakaulus ja selvät hapsut raajojen takana. Pitkäkarvaisen estrelan runsas pohjavilla on peitinkarvaa vaaleampaa. Väri on useimmiten kellanruskea tai keltainen ja harvemmin sudenharmaa tai laikukas keltainen. Australiankarjakoira
Rodun perusvärit ovat "sininen" (musta päistärikkö tan-merkein) ja "punainen" (ruskea päistärikkö tan-merkein). Pennut syntyvät valkoisina, väri kehittyy vasta myöhemmin. Koiran turkki koostuu valkoisista ja värillisistä karvoista, mutta myös pelkästään värillisistä karvoista koostuvia alueita voi olla päässä tai laikkuina muualla ruumiissa. Päässä ja hännässä ne ovat sallittuja, mutta muualla kehossa ovat ei toivottuja. Täplät ovat todennäköisesti perintöä dalmatialaiselta, jota käytettiin rodun jalostukseen, samoin pentujen valkoinen väri. Raajoissa sekä rinnassa on tan-väriä (vaaleanruskeaa). Mustat merkit päässä ovat sallittuja, mutta muualla ruumiissa eivät toivottavia. Punainen australiankarjakoira on kokonaan punakirjava. Jos merkkejä on, nekin ovat punaisia. Lunnikoira
Lunnikoiran turkki on tiivis ja kaksikerroksinen: karkean, lyhyehkön ulkoturkin alla on pehmeä pohjavilla. Karva on hieman pidempää kaulassa, rinnassa ja raajojen takaosissa sekä hännässä. Hännän asento vaihtelee selän päälle kiertyneestä kippurasta riippuvaan. Sallitut värit ovat eri ruskean sävyt, musta, harmaa sekä valkoinen tummin merkein. Myös valkoiset merkit sallitaan. Karvojen kärjet ovat ruskeilla koirilla yleensä mustat, ja väri tummuu tavallisesti koiran vanhetessa. Itävallanajokoira
Väritys on rodulle hyvin tärkeä: sen pitää olla musta pienin, selvästi erottuvin merkein, joiden sävy vaihtelee vaaleasta tummaan punaruskeaan. Silmien yläpuolella täytyy olla punaruskeat merkit. Karvapeite on sileää, tiivistä ja lyhyttä (noin 2 cm pitkää). Pitkä häntä on hieman kaareva. Korvat ovat keskipitkät ja kärjistään pyöristyneet. Säkäkorkeus on 48–56 cm. Mudi
Mudilla on eloisat, kolmionmuotoiset korvat, joilla se viestii omistajansa kanssa. Mudin silmät ovat aina mahdollisimman tummat, hieman vinot, ja niissä on avoin ja älykäs ilme. Pigmentti on sopusoinnussa koiran värityksen kanssa – ruskealla mudilla on ruskea pigmentti, tuhkanvärisellä grafiitinharmaa, ja muunvärisillä musta. Mudilla on ilmeikäs, hapsullinen häntä, jonka asennosta näkee koiran mielentilan. Häntä on levossa alhaalla, ja liikkeessä tai koiran ollessa tarkkaavainen se nousee kiepille selän päälle. Joskus syntyy harvinaisia synnynnäisiä töpöhäntiä, joiden pituus voi vaihdella aivan muutaman nikaman mittaisesta hännästä puolikas- tai ¾-mittaiseen häntään. Unkarissa mudien häntiä on perinteisesti myös typistetty, mutta Suomessa typistäminen on ollut kiellettyä jo useiden vuosien ajan. Karjalankarhukoira
Karjalankarhukoira on pääasiassa hirven ja karhun metsästykseen käytettävä suomalainen pystykorvarotu. Rodun kantakoirat ovat kotoisin Karjalasta, jossa niitä käytettiin erilaisten riistaeläinten metsästykseen. Karjalankarhukoira on Suomessa yleinen. Se kuuluu FCI:n roturyhmään 5 (Pystykorvat ja alkukantaiset koirat). Pitkäkarvainen saksanseisoja
Rodun yleisin terveysongelma on lonkkanivelten kasvuhäiriö. Tällöin koira kärsii perinnöllisestä lonkkanivelten löysyydestä. Suomessa tilanne on huonompi kuin Saksassa, sillä aikaisemmin jalostuksessa käytettiin koiria, joilla oli lonkkavikaa. Muita merkittäviä sairauksia ovat olkanivelten osteokondroosi, kyynärnivelten kasvuhäiriöt, harmaakaihi, hammaspuutokset, purentavika, kivesviat ja silmäluomien asentovirheet. Maltankoira
Maltankoirilla on pitkä ja valkoinen turkki, jossa ei ole aluskarvaa. Turkki on hyvin kaunis ja tuo koiraan tiettyä eleganttiutta ja arvokkuutta. Karva on silkkistä ja suoraa, eikä siinä yleensä ole ainakaan erityisen huomattavia kiharoita. Joissakin kohdin turkissa saattaa kuitenkin olla kevyesti lainehtivaa karvaa. Hyvin hoidettuna turkki ei takkuunnu, mutta jotkut pitävät karvan parin kolmen sentin mittaisena hoidon helpottamiseksi. Turkki tulee kammata päivittäin, koska se takkuuntuu ja likaantuu helposti. Sanotaan, että sukulaistensa villakoiran ja bichon frisén tavoin rotu ei aiheuta allergiaa yhtä helposti kuin koirat yleensä. Koiralle syntyy helposti silmännurkkiin tummat läiskät, joita voi ehkäistä pitämällä kasvot puhtaina ja kuivina. Kannattaa myös suosia ruokaa, johon ei ole lisätty väriaineita. Kantabrianvesikoira
Kantabrianvesikoira on keskikokoinen, lihaksikas, elegantti ja tasapainoinen koira. Kirsu, huulet ja silmäluomet ovat joko mustat tai ruskeat. Iho on joustavaa, ohutta ja tiivistä. Karvapeite on vesikoirille tyypilliseen tapaan kihara, vedenkestävä ja tiheä. Runsas alusvilla muodostaa kasvaessaan karvapeitteeseen rastamaisia "laattoja", minkä vuoksi karvapeite on pysyy helppohoitoisempana jos sen leikkaa säännöllisesti lyhyeksi. Väri on yleensä valkoinen, mutta myös mustia, musta-valkoisia ja fawn-valkoisia yksilöitä esiintyy. Urosten säkäkorkeus on 42–45 cm ja paino 15–17 kg, nartuilla vastaavat mitat ovat 40–43 cm ja 12–14 kg. Karkeakarvainen hollanninpaimenkoira
Karkeakarvainen hollanninpaimenkoira on sopusuhtainen ja lihaksikas koira. Karva on paksua, karkeaa, kovaa ja pörröistä, ja siinä on vielä tiheä ja villava pohjavilla. Kuonossa ja kulmakarvoissa tulee olla pystyä karvaa. Päässä ja korvissa karva ei ole yhtä runsasta kuin muualla rungossa. Hännässä on runsas karvapeite. Karvapeitteen väri on aina brindle eli juovikas. Brindlessä voi olla mustia juovia keltaisella pohjalla (gold brindle) tai harmaalla pohjalla (silver brindle). Musta maski on toivottava. Aikaisemmin karkeakarvalle hyväksyttiin väreiksi myös siniharmaa ja pippuri&suola. Uroksen säkäkorkeus on 57-62 cm ja nartun 55-60 cm, korkeuteensa nähden koiran tulee olla painoltaan sopusuhtainen. Rungon pituuden ja korkeuden suhde toisiinsa tulee olla 9:10. Cornish rex
Cornish rex -rotuisten kissojen silmiinpistävimmät piirteet ovat siro ja korkeajalkainen vartalo, suuret korvat ja kihara karva. Kysymyksessä ei kuitenkaan ole samanlainen kihara turkki kuin esimerkiksi villakoirilla, vaan aaltomaisesti lainehtiva karva, joka ei kasva pituutta pentuajan jälkeen. Cornish rexin karva on hyvin pehmeää, silkkisen tuntuista. Kasvoissa karva on hyvin lyhyttä ja samettimaista, ja esimerkiksi kotikissoille tyypillinen korva-aukkojen edessä kasvava suojaava karvoitus puuttuu kokonaan. Myös viikset ja kulmakarvat ovat kiharat. Cornish rexeillä on kiilamainen pää ja keskikokoiset ovaalinmuotoiset silmät. Ulkoinen olemus voi johtaa tottumattoman harhaan: syliin hypännyt siro otus painaa paljon enemmän kuin odottaisi. Cornish rexit ovat hyvin lihaksikkaita, jopa niiden häntä on vahva. Niillä on pitkät varpaat, joilla ne pystyvät käsittelemään esineitä hyvin taitavasti. Schipperke
Suurimmalla osalla schipperkeistä on pitkä selän päälle kiertyvä häntä, mutta osa syntyy myös töpöhäntäisinä. Schipperke kuuluu rotuihin, joiden häntiä typistetään niissä maissa, joissa se on laillista. Suomessa tämä on kiellettyä. Jättiläismetsäkarju
Savenväristä nahkaa peittävät pitkät ja erittäin karkeat tummanruskeat tai mustat karvat. Karvoitus voi ohentua huomattavasti iän myötä, mutta otsaa ja niskaa peittävä harja pysyy tuuheana. Niskan harja nousee pystyyn eläimen kiihtyessä. Harjan karvojen pituus voi olla jopa 18 senttimetriä. Muista sikalajeista poiketen jättiläismetsäkarjulla on kummankin silmän etupuolella rako, johon naamarauhaset avautuvat. Toinen erikoinen piirre on kallon yläosassa sijaitseva painauma. Emakoilla on neljä nisää. Gampr
Yleensä lyhyttä kuonossa, korvissa ja eturaajoissa. Kaksinkertaisen karvapeitteen ja alusvillan tulee olla hyvinkehittynyt jotta se voisi suojella koiraa minkälaisessa ilmastossa tahansa. Riippuen karvan pituudesta, on olemassa kaksi karvamuunnosta: pitkäkarvainen - pitkin päällyskarvoin - ja lyhytkarvainen - tihein, suhteellisen lyhyin karvoin. Yorkshirenterrieri
Yorkshirenterrierillä on pitkä, silkkinen karvapeite, joka laskeutuu suorana ja sileänä maahan saakka. Rotu on ryhdikäs, pystykorvainen ja terrierimäinen, sen runko on hieman korkeutta pidempi. Aluskarvaton turkki on pitkää, päässä ja rinnassa on kullanväristä ja muualla turkin väri on tumman teräksensininen. Yorkshirenterrierin paino on 1,5 kg-6,5 kg. Etenkin turkin pituuden suhteen ollaan varsin tarkkoja, sillä juuri pitkä silkkikarvainen turkki tekee koirasta rotupuhtaan. Rodun korkeasta jalostusasteesta ja jalostusketjun lyhyydestä johtuen varsin usea koira kasvaa yli 3,1 kg. Myös värivirheitä esiintyy paljon. Etenkin kokomustan värityksen aikaansaava geenivirhe on ilmeisen hallitseva, josta seuraa, että kaikista mustan koiran pennuista tulee automaattisesti mustia. Yorkshirenterrieri on maailman toiseksi pienin koirarotu chihuahuan jälkeen.
Suomessa rotu on melko harvinainen, ja yorkshirenterriereitä rekisteröidään vajaa 300 vuodessa. Rotumääritelmän sanoin yorkshirenterrieri on valpas, älykäs, vilkas sekä tasapainoinen kääpiöterrieri. Se on iso koira pienessä koossa, jota voisi kuvata suorastaan uhkarohkeaksi. Koulutus saattaa olla hieman haastavaa kuten muillakin terriereillä, sillä miellyttämishalua ei ole yhtä paljon kuin esimerkiksi paimenkoirilla. Chow chow
Chow chow on melko vankka ja lyhytrunkoinen, olemukseltaan ryhdikäs ja omanarvontuntoinen koira. Kiinanpystykorvilla on hyvin tiheä turkki, ja ne voivat olla lyhyt- tai pitkäkarvaisia. Turkki on erityisen paksu niskan alueella, mikä luo koiralle leijonamaisen harjan. Myös raajojen takaosassa turkki on pidempää. Turkki on useimmin punainen, mutta voi olla myös musta, kermanvärinen, sinertävä, valkoinen tai kanelinvärinen (fawn). Karkeahkon peitinkarvan alla on tiheä pohjavilla. Saukkokoira
Ulkonäöltään saukkokoira on suuri, vahva ja suoraraajainen. Pää on majesteettinen ja puhdaspiirteinen. Rodun silmien tulisi näyttää älykkäiltä ja sijaita kohtuullisen syvällä päässä. Keltaiset silmät eivät ole toivotut saukkokoiralla. Karvapeite on pitkää (noin 4-8 cm), karheaa ja vedenkestävää. Thaimaanpystykorva
Thaimaanpystykorva on keskikokoinen pystykorva. Se on tiivisrakenteinen ja ääriviivoiltaan neliömäinen. Se on mittasuhteiltaan tasapainoinen ja sen käynti on pehmeää. Kaksinkertainen karvapeite koostuu lyhyestä pohjavillasta ja pidemmästä peitinkarvasta. Karva on tiheämpää ja pidempää niskassa, rintakehässä ja selässä. Ensin mainitussa se muodostaa leijonamaisen kauluksen, joka on uroksilla selkeämmin erottuva. Koira kantaa tuuheaa, töyhtömäistä häntäänsä kohtalaisen ylhäällä selän ylle kiertyneenä. Pohjaväri on valkoinen, jossa on joko keltaiset, punaiset, harmaat, ruskeat tai mustat merkit. Pään värillisen alueen tulisi olla symmetrinen ja ulottua korvien ja silmien alueelle. Tumma maski hyväksytään. Urosten sallittu säkäkorkeus on 46–55 cm ja narttujen 41–46 cm. Painoa ei ole erikseen määritetty. Australian töpöhäntäinen karjakoira
Koira on töpöhäntäinen, neliömäinen. Uroksen säkäkorkeus on 46–51 cm, nartun 43–48 cm. Pitkäkarvainen hollanninpaimenkoira
Pitkäkarvainen muunnos on tänä päivänä Suomessa lonkkatilastoiltaan heikoin muunnos, joskaan D- tai E-lonkkia rodussa ei juurikaan tavata. Yleistyvä ongelma varsinkin pitkäkarvaisilla hollanninpaimenkoirilla on kilpirauhasen vajaatoiminta, mikä suositellaankin testattavaksi jalostukseen käytettäviltä koirilta. Koira
Koirien kesyyntymistä on tutkittu myös empiirisesti. Biologi Dmitri Beljajev on onnistunut jalostamaan turkistarhan ketuista ihmisystävällisiä jo kuudennessa sukupolvessa. Samalla sivuvaikutuksena kettujen ulkomuoto muuttui koiramaisemmaksi (muun muassa laikukas turkki, kippurahäntä ja luppakorvat) ja ne aikuistuivat hitaammin. Kromfohrländer
Karkeakarvaisen kromfohrländerin tunnusmerkki on parta, jota sileäkarvaisella kromfohrländerillä ei ole. Sileäkarvaisella koiralla karva muodostaa hapsuja raajoihin ja häntään; lisäksi korvissa ja rinnassa karva on pidempää. Väriltään kromfohrländer on valkoinen ruskein merkein. Koiralla on merkit pään molemmin puolin korvista poskiin asti sekä lisäksi suurikokoisia laikkuja tai satulanmuotoinen kuvio selässä. Kuonosta otsaan tai niskaan asti kulkee valkoinen piirto. Merkkien väri vaihtelee ruskean eri sävyissä. Aluskarva voi olla myös ruskeaa, jolloin karvojen päät voivat olla mustat. Welsh corgi
Cardigan on yleisesti ottaen hieman rotevampi ja "kirveellä veistetympi" kuin pembroke. Corgin, varsinkin cardiganin, pystykorvat ovat suuret, minkä takia corgin ravistaessa päätään sen korvat hakkaavat päätä vasten samoin kuin luppakorvaisilla koirilla. Cardiganin korvat ovat pyöreämpikärkiset kuin pembroken. Myös luonteessa on jonkin verran eroa: cardigan on selkeämmin oman perheen koira, pembroke ystävystyy helpommin myös muiden ihmisten kanssa. Karva on keskipitkää. Cardiganin häntä on pidempi ja näyttävämpi kuin pembroken. Monissa maissa pembroken häntä typistetään, ellei koira synny töpöhäntäisenä.Suomessa koirien häntien typistäminen on kuitenkin ollut kiellettyä vuodesta 1996. Silloin tällöin syntyy myös niin sanottuja fluffy-pentuja eli corgeja, joilla on näyttelyissä virheellisenä pidettävä pitkä karva. Karvapäämuura
Kooltaan karvapäämuura on noin 15 cm. Koiraskarvapäämuura on selästään ja vatsastaan yksivärisen tummanruskea. Siivet ovat selkää ja vatsaa punaruskeammat. Koiraan pää on musta lukuun ottamatta päälakea ja otsaa, jotka ovat kellanruskeat. Päälaen höyhenet ovat ohuita ja karvamaisia ja toisinaan koiras nostaa ne pystyyn harjamaiseksi töyhdöksi. Silmien ympärillä on höyhenistä paljas vaaleansininen alue. Naaraskarvapäämuura muistuttaa koirasta, mutta selässä on musta juova ja hieman vaaleanrusehtavaa pilkutusta. Australiankarjakoira
Australiankarjakoira on ruumiinrakenteeltaan sopusuhtainen työkoira. Se on erittäin voimakas, energinen ja ketterä ja sopii siten hyvin erilaisiin käyttötarkoituksiin. Turkki on kaksikerroksinen: lyhyen aluskarvan päällä on tiivis, vedenpitävä päällyskarva. Karvanlähtöaika on kerran tai kaksi vuodessa. Kuono on keskipituinen ja kirsu musta. Silmät ovat tummanruskeat, keskikokoiset korvat pystyt ja terävät. Häntä on tuuhea ja roikkuu rentona, kun koira on paikoillaan ja levollinen. Maissa joissa typistäminen sallitaan, jotkut kasvattajat ovat harjoittaneet hännän typistämistä, mikä ei kuitenkaan ole suotavaa. Koira tarvitsee häntäänsä tasapainon säilyttämiseen ja "peräsimenä". Tahltaninkarhukoira
Tahltaninkarhukoira oli rungoltaan kuin pystykorvan ja paariakoiran välimuoto. Sen rakenteen tuli olla ennen kaikkea atleettinen ja ketterä. Se oli ulkonäöltään kettumainen. Sen häntä oli lyhyt, tuuhea, pystyssä kannettu ja erilainen kuin muilla koirilla, ja sitä on kuvailtu partasudiksi ja pölyhuiskuksi. Sen karvapeite oli lyhyttä, tiheää ja kovaa. Väri vaihteli paljon, mutta yleisin oli musta valkoisin merkein. Kuten muillekin samantyyppisille roduille, tahltaninkarhukoiralle oli tyypillistä erikoinen jodlaava ääni. Säkäkorkeus oli 30-40 cm ja paino 7 kg. Harmaa norjanhirvikoira
Harmaa norjanhirvikoira on tyypillinen pystykorva lyhyine kehoineen, raskaine rakenteineen ja hyvine ryhteineen. Häntä on kiertynyt tiukalle kiepille selän keskiviivan päälle. Karvapeite on runsas mutta ei tiukka, silmät ovat tummat. Harmaa norjanhirvikoira on melko rotevarakenteinen, kestävä ja sietää hyvin sadetta sekä koleaa säätä. Rodun ihannesäkäkorkeus on 52 cm uroksilla (-3/+4) ja 49 cm nartuilla (-3/+4).
Harmaa norjanhirvikoira on tiivisrakenteinen, neliömäinen, ryhdikäs, tyypillinen pystykorva. Sen korvat ovat kiinnittyneet korkealle ja ovat jäykästi pystyt, kärjistään terävät, verraten pienet. Silmät ovat ruskeat, mieluummin tumman ruskeat. Runko on tiivisrakenteinen ja lyhyt. Etutassut ovat aina vaaleat edestä päin katsottuna. Häntä on korkealle kiinnittynyt, voimakas ja verraten lyhyt, tiiviillä kiehkuralla, mieluummin selän keskiviivalla. Fonninpaimenkoira
Häntä: Ei kovin korkealle kiinnittynyt, juuri kinnernivelen yläpuolelle yltävä. Tyvestä leveä, paksu ja voimakas, kärkeä kohden asteittain kapeneva. Levossa pumpun kahvan muotoinen. Liikkeessä yltää hieman selkälinjan yläpuolelle, mutta koiran ei pidä koskaan kantaa sitä pystysuorassa. Jotkut pennut syntyvät hännättöminä tai töpöhäntäisinä, mutta pitkän hännän typistäminen on kielletty myös Italiassa. Japanin bobtail
Rodulla on erityispiirteenä lyhyt töpöhäntä, joka on seurausta häntänikamien mutkaisuudesta eli sen häntä on yhtä häntämutkaa. Ominaisuus on perinnöllinen ja resessiivinen, eli jos Japanin bobtailit saavat yhteisiä jälkeläisiä, on niillä kaikilla perinnöllisesti töpöhäntä. Se ei siis ole hännänkasvussa tapahtunut vika tai mutaatio kuten Manx -kissalla, ja Japanin bobtail on täysin terve kissarotu. Vehnäterrieri
Vehnäterrierin turkki on silkkinen ja pehmeä: karva laskeutuu laineikkaasti koiran kylkiä ja jalkoja pitkin alas. Turkki ei ole kuitenkaan pystyssä, kuten esimerkiksi villakoirilla. Pennun ja nuoren koiran karvanlaatu on erilainen ja muuttuu useita kertoja aikuisikään mennessä. Vehnäterrierin turkki vaatii paljon hoitoa pysyäkseen kunnossa. Varsinkin nuoren vehnäterrierin turkkia on kammattava päivittäin, koska se menee hyvin helposti takkuun. Oikein hoidettuna vehnäterriereillä ei ole karvanlähtöä, mutta karvaa irtoaa kammatessa ja pesukertojen yhteydessä. Vehnäterrieri kuuluu trimmattaviin koirarotuihin. Trimmaus tehdään leikkaamalla 2–4 kertaa vuodessa. Vehnäterrieriä ei ole pakko trimmata. Labradoodle
Labradoodlea mainostetaan hyvänä vaihtoehtona allergiasta kärsiville, sillä sen turkista ei irtoa juuri lainkaan karvoja. Todellisuudessa labradoodle ei ole homogeeninen turkin laadun suhteen ja monilla yksilöillä on tavanomainen kaksi kertaa vuodessa vaihtuva ja muina aikoina hiljaksiin variseva karvapeite. Myös kaikenlaisia välimuotoja esiintyy. Koira-allergia johtuu yliherkkyydestä jollekin koiran kehon proteiinille, joita irtoaa karvan lisäksi muun muassa ihon hilseestä ja syljestä. Irtoamatonkaan karvapeite ei siis takaa hypoallergeenisuutta, vaikkakin se helpottaa allergeenien leviämisen hallitsemista: yksinkertainen jatkuvakasvuinen karvapeite voidaan ajella lyhyeksi turkin laadun siitä kärsimättä toisin kuin kaksinkertainen karvapeite; lyhyenä se on myös varsin vaivaton pestä, mikä vähentää turkissa olevien koiraperäisten ja muiden allergeenien määrää. Afganistaninpaimenkoira
Runkoa peittävät yleensä tummat läiskät, jotka eivät erotu karvapeitteen läpi. Läiskiä voi olla myös suussa, kuononselässä ja vatsassa. Karvan pituus ja laatu eivät ole merkittäviä tekijöitä. Tavallisimmin pidempi, karheampi karva peittää koko selkälinjan, kun taas niskassa erottuu sekä tiheä ja liukas pohjavilla että hieman pidempi karva kuin muualla rungossa. Väritys vaihtelee suuresti, eikä ole tärkeä ominaisuus. Ardennienkarjakoira
Ardennienkarjakoira tuo ulkoisesti mieleen picardienpaimenkoiran ja belgianpaimenkoira laekenoisin. Se voi olla minkä värinen tahansa paitsi valkoinen. Useimmiten se on juovikas tai pippurin värinen. Sillä on keskipitkä, karhea, kihara karvapeite, jossa on 'parta' ja 'kulmakarvat'. Koira voi olla 52-62 cm korkea, jossa sallitaan 1 senttimetrin vaihtelu molempiin suuntiin. Koiralla on lyhyet, teräväkärkiset korvat ja innokkaat silmät. Rodussa esiintyy luonnontöpö sekä pitkähäntäisiä yksilöitä. Kummatkin on sallittu, mutta luonnontöpö on ihannoiduin. Tenterfieldinterrieri
Tenterfieldinterrierillä on neliömäinen, kiinteä runko eikä sen rakenteessa saa olla liioiteltuja piirteitä. Tämän vuoksi sillä ei tule olla samanlaista pitkänomaista päätä kuin kettuterrierillä. Sen pää on pikemminkin kiilanmuotoinen, takaraivon ja otsapenkereen välisen etäisyyden ollessa yhtä pitkä kuin otsapenkereen ja kuononkärjen välinen etäisyys. Tämän vuoksi sen pää on terrierille epätyypillinen. Rodun ainutlaatuinen ominaisuus on luonnontöpö häntä, joka voi kuitenkin olla minkä pituinen tahansa. Tenterfieldinterrierillä voi myös olla puolipystyt, pystyt tai typistetyt korvat. Hyväksytyt värit ovat maksanruskea-valkoinen, musta-valkoinen, kolmivärinen maksanruskea-parkinruskea-valkoinen ja kolmivärinen musta-parkinruskea-valkoinen. Sallittu säkäkorkeus vaihtelee 25,5-30,5 cm välillä, josta ihannekorkeus on 28 cm. Lemmikkikani
Kanista ei lähde paljoa karvaa, mutta sen totuttamista turkin harjaamiseen suositellaan. karvanlähtöaikaan kani nuolee itseään, ja jos se saa liikaa karvaa vatsaansa, tämä voi haitata suoliston toimintaa. Pitkäkarvaisen kanin turkki voi takkuuntua, ja sen takia sitä pitää kammata säännöllisesti, ettei se missään nimessä pääse takkuuntumaan. Angoran turkkia pitää keriä noin kolmen kuukauden välein, koska se kasvaa jatkuvasti. Myös kanien tassunpohjien karvat kannattaa kammata, sillä ne voivat huopaantua ja kerätä likaa ja taudinaiheuttajia ihon ja huopaantuneen karvan väliin, jolloin vaarana on muun muassa tassunpohjatulehdus. Mäyräkoira
Karkeakarvaisen mäyräkoiran karva on rungonmyötäinen ja sen alla on aluskarva. Koiralla on selkeä parta ja tuuheat kulmakarvat. Väri on tavallisesti vaalea tai riistanvärinen. Lisäksi sallitaan kulonkeltainen ja lyhytkarvaisen mäyräkoiran värit. Karva ei saa olla pehmeää. Kromfohrländer
Kromfohrländer on keskikokoinen, korkeuttaan pidempi ja melko kevytrakenteinen koira. Rodusta on olemassa karkeakarvainen ja sileäkarvainen muunnos. Karva on molemmilla tiheää ja lyhyehköä (korkeintaan 7 cm), mutta laadultaan erilaista. Aluskarva on lyhyttä ja pehmeää. Nahka ja karva ovat tiiviisti rungonmyötäiset, raajat lihaksikkaat. Korvat ovat kolmionmuotoiset ja taittuneet. Häntä on keskipitkä ja kaareva, liikkeessä se nousee selän päälle. Karkeakarvainen saksanseisoja
Uroksen säkäkorkeus on 61–68 cm ja nartun 57–64 cm. Pää on melko pitkä, kallo leveä ja kuono voimakas. Silmien tulee olla tummat ja kirkkaat, korvien keskipitkät ja riippuvat. Rintakehä on syvä ja melko leveä. Karkeakarvainen saksanseisoja on neliömäinen, korkeintaan 3 cm korkeuttaan pitempi. Suomessa hännän typistäminen ei ole sallittua. Typistämättömänä häntä ulottuu kintereeseen asti. Karvan tulee olla karkeaa, rungonmyötäistä ja sormilla koettaessa selvästi kierteistä. Karvanpeitteen tulee olla peittävää. Koiralla tulee olla pohjavillaa. Karkeakarvaisen saksanseisojan rodullisia tuntomerkkejä ovat myös tuuhea parta ja kulmakarvat. Väri on joko valkopohjainen ruskein merkein, valkopohjainen mustin merkein, ruskea päistärikkö, musta päistärikkö tai kokoruskea. Kiharakarvainennoutaja
Turkki on tämän rodun tavaramerkki. Turkin pitäisi olla täynnä pieniä kiharoita, jotka ovat lähellä nahkaa. Kasvattajat pyrkivät tiukkoihin, huoliteltuihin, yksittäisiin kiharoihin. Turkki on melko tiukka, jotta se pystyisi suojaamaan koiraa kylmältä säältä ja karhunvatukkapensailta. Ainoat kohdat, jotka eivät ole tiukkojen kiharoiden peitossa, ovat otsa, kasvot ja jalat. Niissä karvan täytyy olla lyhyt, tasainen ja suora. Löysät kiharat ovat hyväksyttäviä korvissa. Rodulla ei pitäisi olla turkin sisäkerrosta. Kaljuja paikkoja saattaa olla kasvavilla pennuilla, joiden turkki muuttuu aikuisen koiran turkiksi, sekä nartuilla, jotka ovat juuri synnyttäneet. Tanskalais-ruotsalainen pihakoira
Pihakoira on pienikokoinen lyhytkarvainen rotu. Karva on kovaa, lyhyttä ja sileää. Valkoinen väri on vallitseva. Yksi- tai useanvärisiä läiskiä eri yhdistelminä. Koira on pienikokoinen ja tiivis, lähes neliömäinen. Ulkomuodoltaan hitaasti kehittyvä rotu. Pää on kolmiomainen ja kooltaan suhteellisen pieni. Silmät ovat pyöreähköt tai mantelinmuotoiset. Ruusukorvat tai eteenpäin taittuneet siten, että vähintään puolet korvasta on taittunut. Häntä ei saa olla liian korkealle kiinnittynyt. Se voi olla luonnostaan pitkä, lyhyeksi typistetty tai synnynnäinen töpöhäntä. (Huom. Suomessa typistyskielto.) Typistämätön häntä ei ole asennoltaan kiertynyt eikä tiiviisti selän päällä. Säkäkorkeus uroksilla 34–37 cm, nartuilla 32–35 cm. Sallittu poikkeama on +/– 2 cm. Villakoira
Villakoiran säkäkorkeuden ja rungon pituuden tulisi olla osapuilleen sama ja sivuprofiilin (asennossa seisottaessa) neliömäinen. Selän tulisi olla suora, takajalkojen kulmauksiltaan hillityt, hännän korkealle kiinnittynyt ja suora, ei selän päälle kaartuva. Koiran tulisi kantaa häntänsä tyvestä katsoen pystyssä. Häntä tavattiin perinteisesti typistää ennen typistyskiellon voimaantuloa useissa Euroopan maissa, mistä syystä ei-ihanteelliset hännät ovat vielä varsin yleisiä rodussa. Niissä maissa, joissa typistys sallitaan, on rodun typistysmuoti muuttunut pidemmäksi, jopa typistämättömän näköiseksi. Villakoiran liikkeet ovat kevyet, eloisat ja ketterät. Tiikeri
Tiikerin turkin väritys ja paksuus riippuu sekin alalajista. Kylmillä alueilla elävällä siperiantiikerillä karvojen pituus saattaa olla talvella jopa 10 senttimetriä. Tyypillisesti turkki on lyhyt ja tiheä. Kiiltävän karvapeitteen pohjaväri on oranssiin vivahtava ja muuttuu vatsassa valkoiseksi. Lisäksi tiikerillä on valkeita täpliä korvien takana ja naamassa. Tummat poikkijuovat alkavat selkäviivalta ja päättyvät vatsan tuntumaan. Hännässä juovat ovat rengasmaiset ja jaloissa vaakasuorat. Jokaisen tiikerin juovitus on yksilöllinen kuin ihmisen sormenjälki, ja eri yksilöt voi tunnistaa kuvioinnin perusteella. Harva tietää, että tiikerin ihossakin on juovia. Pennut syntyvät raidallisina, mutta pohjaväriltään hieman aikuisia haaleampina. Cairnterrieri
Cairnit ovat pienikokoisia, mutta tukevaluustoisia koiria. Yleensä cairnit ovat säkäkorkeudeltaan 28–31 senttimetriä. Korvat ovat pystyt, häntä suora ja seisoma-asennossa paino nojaa etutassuille. Rotumääritelmä kuvaa cairnterrieriä luonnollisen näköiseksi, ja sellaisia ne ovatkin. 
Cairnien turkki on kaksiosainen, siinä on pehmeä alusvilla ja karkea päällysturkki. Turkkinsa ansiosta cairn ei palele talvella eikä sillä ole kuuma kesällä. Turkki on niin sanottu säänkestävä ja likaahylkivä. Cairnin turkkia ei suositella pestäväksi (sampoopesu) kovin usein, 1–2 kertaa vuodessa on sopiva määrä, ellei se sattumalta pyörittele itseään esimerkiksi ulosteissa. Normaalit tassupesut vedellä kuuluvat toki cairnin arkipäivään. American curl
Curlit voivat olla joko pitkä- tai lyhytkarvaisia, vaikka Kaliforniassa alkujaan kasvatetut kissat olivat pitkäkarvaisia. Kaikilla american curleilla on vartalon pituinen häntä, ja pitkäkarvaisten häntä on kuin paksu töyhtö. Curleilla hyväksytään kaikki mahdolliset värit ja kuviot. Niiden turkki on helppohoitoinen, pitkäkarvamuunnoksellakin on vain vähän pohjakarvaa ja turkki on hyvin silkkinen laadultaan. Myös silmien väri voi olla mikä tahansa, vain naamiomuunnoksilla vaaditaan siniset silmät. Kotona American curlin sanotaan olevan leikkisä, sopeutuva ja yhtä maltillinen kuin sen ulkomuotokin. Sen turkki tarvitsee vain suhteellisen kevyttä harjausta.Curleja on suomessa on vähän mutta amerikassa rotu on suosittu Akita (koira)
Akita on tyypillisen pystykorvan näköinen. Sillä on lyhyt kippura häntä, pystyt korvat ja vahva rakenne. Vinot silmät ovat hyvin tunnusomaiset aasialaisille pystykorville. Akitalla kuuluu olla kohtalaiset kulmaukset, mutta on myös koiria, joilla takaraajat ovat lähes suorat. Näyttelykoirissa urosten ihannesäkäkorkeus on 66  cm ja narttujen 61 cm. Kolmen senttimetrin poikkeama molempiin suuntiin sallitaan. Karvapeite on tiheää ja keskipitkää. Turkinhoito on helppoa, mutta karva on tärkeää harjata säännöllisin väliajoin ettei se huopaannu. Karhumakaki
Karhumakaki on tummanruskea, sen päälaen turkissa on pyörtyäinen ja turkki harvenee otsan ympärillä muodostaen kaljun ja paljastaen ryppyisen otsan. Karvattomat kasvot ovat punaiset ja niissä on usein tummia täpliä. Ruumis on noin 50cm pitkä, ja häntä puuttuu kokonaan. Koirankarvan kehräys
Koirankarvalangan materiaaliksi kelpaa niin koirasta kammattu pohjavilla kuin myös siitä trimmattu (ts. leikattu) karva. Koirankarvalangan lopputulos riippuu aina kehrättävän materiaalin koirarodusta ja sen karvan ominaisuuksista. Koirankarva työstetään langaksi tavanomaisen kehruun tavoin. Tsekinvuoristokoira
Karvapeite on tiheä, suora, jäykkä ja n. 10 cm pitkä; se on lyhyempi päässä ja eturaajoissa. Väritys on valkoinen ruskein, mustin tai muunvärisin merkein. Kuten pyreneittenmastiffilla, myös tällä rodulla pää on aina värillinen, vaikka rungon värimerkit ovatkin epäsäännölliset. Cockerspanieli
Cockerspanieli on rohkea, pieni­kokoinen ja sopu­suhtainen. Koiran silmien tulisi olla tumman väriset ja korvien alas sijoittuneet. Cocker­spanielin häntä on perinteisesti typistetty, mutta Suomessa ja monissa muissa Euroopan maissa hännän typistäminen on nykyisin kielletty. Gordoninsetteri
Karva on kauttaaltaan mahdollisimman vartalonmyötäistä. Eturaajojen ja reisien takaosassa karva on pitkää ja sileää. Myös vatsan alapuolella karva on hieman pitempää. Gordoninsetterin turkin väri on kiiltävän musta parkinruskein tan-merkein. Valkoinen täplä rinnassa on sallittu. Rodun jalostuksen alkuaikoina valkoinen väri nähtiin suorastaan sairautena, vaikka sillä ei koiran ulkomuotoon tai käyttöominaisuuksiin olekaan mitään vaikutusta. Jackrussellinterrieri
Russelin karva voi olla sileää, karheaa tai karkeaa (broken). Valkoisen värin tulee olla vallitseva, ja siinä saa olla mustia, ruskeita tai molempia merkkejä (tricolour). Näyttelyihin muun muassa siistitään koiran häntä. Karkea koira nypitään muutaman kerran vuodessa, kun karva on ’kypsää’ irtoamaan. Karkeakarvaiset pärjäävätkin näyttelyissä yleensä paremmin, koska taitavalla trimmauksella voi pienet virheet piilottaa karvan alle. Amerikankarvatonterrieri
Amerikankarvatonterrierejä on myös karvallisia. Vuoteen 2014 on sallittu AHT:n ja amerikanrottaterrierin risteyttäminen, mikä on erittäin tärkeää geenipohjan monimuotoisuuden säilyttämiseksi. Karvalliset AHT:t ovat kannalle erittäin arvokkaita. AHT:n karvattomuus periytyy resessiivisesti eli kummankin vanhemmista on kannettava karvattomuusgeeniä, ja sellaisen alleelin on ohjauduttava pennulle, jotta se syntyy karvattomana. Kahden karvattoman vanhemman jälkeläiset ovat aina karvattomia. Koala
Koala on pussieläimeksi keskikokoinen ja sen ruumista peittää paksu turkki. Karvapeite on väriltään harmaa tai ruskea ja siinä voi olla valkoista. Albiinot ovat harvinaisia, mutta mahdollisia. Koalan turkkia pidetään lämmöneristyskyvyltään yhtenä eläinkunnan parhaista. Aikuinen koala kasvaa keskimäärin noin 70–80 cm:n pituiseksi. Urokset voivat olla jopa puolet naaraita suurempia. Koalan pää on muuhun ruumiiseen verrattuna iso ja sillä on huomattavan kokoinen nenä sekä isot karvaiset korvat. Silmät ovat eteenpäin suuntautuneet ja otsa on korkea. Muista puissa elävistä pussieläimistä poiketen koalalla ei ole häntää. Sillä on vain 11 kylkiluuta, eikä ollenkaan polvilumpioita