Miten puhtaan järjen kritiikki määritellään?
Puhtaan järjen kritiikki
"Puhtaan järjen kritiikki" pyrkii vastaamaan kysymyksiin siitä, mitä tiedämme ja kuinka voimme tietää sen. Kant lähestyy näitä kysymyksiä tarkastelemalla järkeilyyn perustuvan tiedon (mitä tiedämme pelkästään logiikalla, ennen havaintoa tai havainnoista riippumatta, eli "a priori") ja kokemukseen perustuvan tiedon (mitä tiedämme perustuen aistiemme syötteisiin, eli "a posteriori") välistä suhdetta.
Käytännöllisen järjen kritiikki
Lopuksi johdanto esittää hahmotelman toisesta "Kritiikistä". Se on mallinnettu ensimmäisen "Kritiikin" mukaan: ”Analytiikka” tutkii kysymyksessä olevan kyvyn toimintoja, ”Dialektiikka” puolestaan tutkii, kuinka tämä kyky voidaan johtaa harhateille, ja ”Menetelmäoppi” käsittelee moraalisen kasvatuksen kysymyksiä. 30 päivää filosofiaa
Janicaud perustelee filosofian merkitystä esittämällä sen toimintana, johon jokainen voi osallistua. Ajattelusta saa hänen mukaansa vain sen, minkä sille itse antaa. Kun asioihin ottaa arvostelevaa etäisyyttä, ajattelun kurinalaisuus ja tietoisuus kasvaa. Kriittinen ajattelu on osa nykyaikaisen, kehittyneen ja demokraattisen yhteiskunnan elämää. Järkevien valintojen teko itsen ja muiden kannalta kuuluu niin talouteen kuin politiikkaan. Oletusten ja väitteiden etuja ja haittoja on osattava punnita. Kriittisyys merkitsee Janicaud’n mukaan kykyä toimia todellisuudessa. Taidekritiikki
Taidekritiikki eli taidearvostelu on julkisesti esitettyjen taideteosten ja teoskokonaisuuksien, taiteeseen liittyvien ilmiöiden, käsitysten, teorioiden ja taide- ja kulttuuripolitiikan ja taidehistoriallisen arvon ja merkityksen pohtimista ja määrittelemistä. Kritiikkiä harjoitetaan kaikilla taiteenaloilla, mutta tässä artikkelissa keskitytään kuvataiteiden arvosteluun. Puhdasoppinen
Puhdasoppinen eli puristi on henkilö, jonka mukaan joku tietty asia pitäisi pitää ”aitona” ja ”oikeaa” olemustaan heijastavana ja vapaana turmelevista vaikutteista. Nimitys on peräisin käsitteestä "purismi", joka tarkoittaa puhdas- tai oikeaoppisuutta.
Termiä voidaan soveltaa lukuisille ihmiselämän alueille, joskin se tunnetaan parhaiten kulttuurin ja uskonnon piiristä. Puristi voi olla itse annettu tai ulkopuolisten antama nimitys jonkun ihmisen asenteelle jotain ilmiötä kohtaan. Purismi voidaan nähdä positiivisena tai negatiivisena. Ulkopuoliset saattavat liittää siihen asenteellista jäykkyyttä, mutta puristi itse voi kokea puolustavansa jotain hyvää asiaa pilaantumiselta.Uskontojen piirissä puristisia kantoja voi olla monenlaisia, joko oppeihin tai käytäntöön liittyen. Kristinuskon piirissä purismi voi liittyä esimerkiksi liturgisiin käytäntöihin tai periaatteisiin. Uskonnollisessa praksiksessa purismi voi ilmetä esimerkiksi minimalismina tai vastakkaisesti traditionalismina. Uskonnollisen dogman kannalta purismi voi näkyä esimerkiksi kannassa, jonka mukaan periaatteellisella tasolla kieltäydytään tunnustamasta ns. vanhan kirkon uskontunnustuksia velvoittavina, pitäytyen pelkkään Raamattuun uskon ohjenuorana. Ns. luterilainen puhdasoppisuus taas on edustanut myöhemmän ajan silmissä tradition säilyttämistä. Luterilaista puhdasoppisuutta pidetään nykyisin vanhentuneena terminä, koska sen juuri on purismin sijasta varsinaisesti termissä ortodoksia. Termi purismi näkyy kristinuskon piirissä selvimmin historiallisessa puritanismissa. Varsinainen uskonnollinen fundamentalismi on filosofisesti, historiallisesti ja poliittisesti monisyinen ilmiö, jota ei voida jäsentää pelkästään purismista käsin. Ajattelu
Ajattelulla voidaan tarkoittaa yleistä pohdintaa, julkista järjen käyttöä eli filosofiaa. Todellisuuden, tiedon ja hyvän elämän luonne ovat vanhoja ajattelun aiheita. Ajattelulla arkikielessä usein tarkoitetaan erityisesti tietoista keskittynyttä ajattelua vastakohtana ajatuksen vapaalle vaeltelulle. Oikeudenmukaisuus
Oikeudenmukaisuus tarkoittaa oikeamielisyyttä, sitä mikä vastaa yleistä oikeuskäsitystä. Se voi tarkoittaa niin ihmisen hyvettä kuin sosiaalisen järjestelmän tai teon ominaisuutta. Käsitettä voidaan pohtia filosofisia, moraalisia, oikeudellisia tai teologisia näkökohtia painottaen. Oikeudenmukaisuuden määritteleminen on mahdollista vain hyvin yleisin käsittein, sillä sen tarkat määrittely-yritykset kilpistyvät ankariin vastaväitteisiin. Uskontokritiikki
Pihlströmin mukaan uskonto on inhimillisen elämän ongelmallinen osa, jonka hyväksyttävyyden arvioinnista jokaisen on otettava omassa elämässään sekä älyllinen että moraalinen vastuu. Kaiken uskontojen arvostelun lähtökohtana on omakohtainen älyllinen vastuu, jatkuva valmius itsensä arvosteluun, sekä yksilön että yhteisön tasolla. Pihlströmin mukaan se käytännöllinen jumalausko, joka on hänen mielestään periaatteessa (ongelmallisesti) oikeutettavissa, ei nojaudu mihinkään tiedolliseen arvovaltaan. Se nousee hänen mukaansa ihmisen aidoista uskonnollisista kokemuksista. Pihlström toteaa, että jos joku kykenee omasta elämästään kumpuavilla kysymyksillä rakentamaan uskontonsa, jumalansa, hänellä on siihen oikeus. Mutta jos hän tukeutuu pelkästään järjestäytyneiden uskontojen arvovaltaisina pitämien kirjoitusten välityksellä itsensä ilmaisevaan jumaluuteen, hän Pihlströmin mukaan ”epäinhimillistää uskonnon”, koska kaikki uskonnot ovat ihmisen luomuksia. Uskontokritiikki
Niiniluodon mukaan käsitys todellisuudesta on uskonnollinen, jos siihen sisältyy väitteitä, joiden ainoana tukena on vetoaminen joihinkin uskonnollisiin arvovaltoihin (esimerkiksi Raamatun kaltaisiin uskonnollisiin kirjoituksiin) tai henkilökohtaisiin uskonnollisiin kokemuksiin. Todellisuuskäsitys on epätieteellinen, jos se sisältää tieteellisen todellisuuskäsityksen kanssa ristiriidassa olevia väitteitä. Vaikka tieteessä ei olekaan ehdottomia takeita totuudesta, tällaisessa ristiriitatilanteessa on Niiniluodon mukaan järkiperäisempää hyväksyä tieteen tulokset. Näin ei tule menetellä siksi, että ne välttämättä olisivat tosia, vaan siksi, että ne on saavutettu kriittisen ja julkisesti valvottavissa olevan menetelmän avulla. Puhtaan järjen kritiikki
Kantin transsendentaali idealismi tulee erottaa sellaisista idealistisista järjestelmistä kuin George Berkeleyn filosofiasta. Vaikka Kant katsoi, että ilmiöt riippuivat aistimisen olosuhteista, ajasta, paikasta ja mielen syntetisoivasta toiminnasta, joka näkyy aistimusten sääntöihin perustuvassa rakentamisessa niin sanotuksi oliomaailmaksi eli todelliseksi todellisuudeksi, tämä väite ei kuitenkaan tarkoita Berkeleyn niin sanotulle subjektiiviselle idealismille ominaista riippuvaisuutta mielestä. Berkeleylle joku olio oli olemassa vain jos se aistittiin. Kantille sen sijaan aistiminen ei tarjonnut arviointiperustetta olion olemassaololle. Sen sijaan aistimisen olosuhteet ja ymmärryksen luokat tarjosivat ”episteemiset (tiedolliset) olosuhteet”, jotka mahdollistivat sen, että voimme tietää jotain ilmiömaailman eli meille ilmenevän todellisuuden olioista. Kriittinen realismi
Kriittinen realismi on tietoteoreettinen näkemys ja havaitsemisen teoria, jonka mukaan todellisuutta ei pystytä havaitsemaan sellaisenaan, mutta tiede yrittää saavuttaa yhä parempaa tietoa todellisuudesta. Käsitykset eivät siis vastaa totuutta täydellisesti, mutta tieteen itseäänkorjaavan menetelmän myötä lähestyvät sitä, eli käsitysten totuudenkaltaisuus kasvaa. Arvostelukyvyn kritiikki
Kriittinen projekti eli tiedon rajojen ja ehtojen etsiminen alkoi "Puhtaan järjen kritiikistä", jossa Kant esitti transendentaalisen estetiikkansa, lähestymistavan havainnon ongelmaan, jossa ajan ja avaruuden ei katsota olevan riippumattomia, itsenäisiä entiteettejä vaan tapoja, joilla mieli järjestää ja strukturoi aistimaailmaa. Kantin johtopäätös oli, että ihmisjärjellä on tiettyjä perustavanlaatuisia antinomioita, erityisesti, että ei ole mahdollista ajatella toisaalta, että kaikki toiminta ja ajattelu olisi ulkoisten syiden määräämää, ja toisaalta että ihmisen käyttäytymisessä vaikuttaisi "spontaani" kausaalinen periaate. Tiedekritiikki
Fenomenologi Edmund Husserl (1859–1938) katsoi tieteellisen tutkimuksen perustuvan niin sanottuun luonnolliseen asenteeseen, joka ei tarkastele. kuinka se itse jäsentää todellisuutta. Husserlin mukaan luonnontieteessä on sisäänrakentuneena pyrkimys pinnallistaa itsensä ja unohtaa oma ontologinen eli olemassaoloa koskeva alkuperänsä. Tämän vuoksi tieteelliset selitysjärjestelmät tehdään ainoiksi oikeutetuiksi käsityksiksi todellisuudesta. Matemaattinen luonnontiede pelkistää hänen mukaansa todellisuuden matemaattiseksi todellisuudeksi ja tuottaa ajattelunsa mukaisia tuloksia ja näin karsii periaatteessa juuri ne kysymykset jotka ovat ihmiselle polttavimpia: kysymykset inhimillisen olemassaolon merkityksestä tai merkityksettömyydestä. Husserlin mukaan ei kuitenkaan ole olemassa yleistä tieteellisen puolueettomuuden arviointiperustetta, vaan ihmiselämän ja tieteen eri alueilla on omat pätevyysvaatimuksensa eli piiriontologiansa. Hannah Arendt
Arendtin mukaan juuri poliittinen toiminta on ihmisen olemassaoloa puhtaimmillaan. Hän puolustaa politiikkaa vapaana toimintana, jossa järjenkäyttö ja omantunnon kuuleminen antavat mahdollisuuden toimia vapaana massakulttuurin ja ideologioiden kahleista. Politiikka on Arendtille itseisarvo ja siksi vapaata mutta ei abstraktia pohdintaa vaan toimintaa yhteisessä arkimaailmassa. Tiedekritiikki
Analyyttisen psykologian perustajan C. G. Jungin (1875–1961) mukaan järjen korostuminen tieteellisessä maailmankäsityksessä on johtanut ihmisen vieraantumiseen alitajuisista ja tiedostamattomista mielen tapahtumista. Tämä on johtanut ihmisen itsetuntemuksen kapenemiseen ja ilmenee hänen mukaansa muun muassa neurooseina ja yhteisöllisinä harhakuvitelmina. Jungin mukaan järkiperäisen todellisuuskäsityksen taistelu myyttejä ja rituaaleja vastaan on johtanut siihen, ettei ihminen pysty saamaan yhteyttä tiedostamattomiin arkkityyppeihinsä ja on vaarassa jäädä kokonaan niiden uhriksi. Tältä voidaan hänen mukaansa välttyä vain tulemalla tietoiseksi tiedostamattomien tapahtumien toiminnasta myyttien tai rituaalien avulla. Keskustelun periaatteet
Gricen periaatteet sopivat analysoimaan erityisesti vihjailevaa, epäsuoraa kielenkäyttöä.
”Grice lähtee siitä, että jos puhuja A esittää puheenvuoron, joka ei kuulijan mielestä tunnu sopivan tilanteeseen vaan rikkoo jotakin keskustelumaksiimia esim. puhumalla liikaa tai esittämällä ilmeisen epätotuuden, hän tällä silmiinpistävällä käytöksellään pyrkiikin esittämään jotakin muuta kuin hänen sanomansa kirjaimellisessa, konventionaalisessa merkityssisällössä on esillä.” Kommunikatiivinen rationalismi
Näiden teorioiden mukaan järjellisyyden mahdollisuus on sisäänrakennettuna kommunikaatiossa. Tämän väitteen mukaisesti Habermas on muodostanut käsityksen kommunikatiivisesta järjellisyydestä, joka johtuu tästä epäsuorasta potentiaalista ja muotoutuu selkeäksi tiedoksi. Tavoitteena on muuntaa epäsuora taitotieto suoraksi tietotaidoksi. Ilmiöt, joita pyritään selventämään, ovat "intuitiiviseti hallittuja sääntöjä ymmärryksen saavuttamiseksi ja keskustelun käymiseksi". Lopputulos on monimuotoinen konsepti perusteista, jotka Habermasin mukaan pätevät suurimpaan osaan 1900 -luvun merkittävistä filosofisista suuntauksista, samalla välttäen postmodernismille luonteenomaisen suhteellisuuden ja jotka tuottavat normeja kriittiselle arvioinnille. (Habermas, 1992) Puhtaan järjen kritiikki
Kantin tulkitaan nykyään yleensä sanoneen, että subjekti myötävaikuttaa ajan ja paikan kokemuksen ennakkoehtoihin. Kantin väite oli, että jotta subjekti voisi saada mitään kokemuksia, sillä täytyy olla kokemusta näistä ajan ja avaruuden muodoista. Jotkut tutkijat ovat nähneet tämän psykologisena nativismina, joka arvostelee joitakin perinteisen kokemusajattelun piirteitä. Aristoteleen etiikka
Älylliset hyveet sisältävät järjen käytön, viisauden, arvostelukyvyn ja harkitsevaisuuden. Osaa älyllisiksi hyveiksi luokitelluista hyveistä ei välttämättä kutsuttaisi hyveiksi nykyään, mutta ne ovat tärkeitä siltä kannalta, että niiden avulla voidaan tunnistaa kultainen keskitie kussakin tilanteessa, ja käyttäytyä sen mukaan. Harkitsevaisuus tarkoittaa kultaisen keskitien noudattamista yleensä, ja sen avulla voidaan löytää moraaliset hyveet, joista kukin on keskitie kahden ei-harkitun käyttäytymisen tai paheen välillä. Vanhoillislestadiolaisuuden kritiikki
Kritiikki ilmenee evankelis-luterilaisen kirkon piirissä käydyssä keskustelussa , muualla julkisessa kansalaiskeskustelussa ja mediassa (esimerkiksi television ajankohtaisohjelmissa) sekä liikkeestä irrottautuneiden ja sen opetusta ja Raamatun tulkintaa epäilevien nettiyhteisöissä. Kategorinen arvostelma
Immanuel Kant esitti teoksessaan "Puhtaan järjen kritiikki" arvostelmamuotojen luettelon, joka kuvasi perinteisen logiikan täydellisimmässä muodossaan. Kantin järjestelmän mukaisesti jokaisella arvostelmalla on neljä momenttia, yksi kustakin kolmen momentin ryhmästä: Rationaalisuus
Rationaalisuus tarkoittaa järjen (latinaksi "ratio") käyttöä päätöksentekoon tunteiden, vaistojen ja tradition lisäksi tai niiden sijaan. Jaottelun on esittänyt Max Weber teoksessaan Wirtschaft und Gesellschaft (1912). Rationaalisuuteen kuuluu vaihtoehtojen tietoinen ajatuksellinen arviointi ja usein myös jonkin formaalin järjestelmän kuten logiikan tai matematiikan käyttö avuksi. Rationaalisuuteen kuuluu tavoitteen määrittäminen ja sen saavuttamiseksi käytettävissä olevien toimenpiteiden arviointi, toteutettavan toimenpiteen valinta ja toteutus sekä edelleen toteutuksen arviointi, jne. Rationaaliselta ajattelulta edellytetään väitteiden johdonmukaista ja ristiriidatonta perustelua.
"Formaali rationaalisuus" eli "keinorationaalisuus" tarkoittaa tietynlaista laskelmoivaa toimintaa. Toimija yrittää saavuttaa tietynlaisen asioiden tilan (päämäärän) valitsemalla sopivimmat välineet huomioon ottaen tilanteen tosiseikat. Toiminnan rationaalisuus on sen tehokkuus "saavuttaa haluttu päämäärä". Uskontokritiikki
Filosofi Juha Räikän mukaan uskonnon seurausten ja käytäntöjen arviointi ja uskonnollisen oppijärjestelmän moraalinen arviointi ovat kaksi eri asiaa. Uskonnon kannattaja voi toimia moraalittomasti, mutta uskonnollinen oppi ei välttämättä kehota toimimaan moraalittomasti. Toiseksi Räikkä huomauttaa, että vaikka esimerkiksi kristinuskoa ei olisi ollut, ihmiset olisivat harjoittaneet julmuuksia jonkin toisen uskonnon piirissä tai uskonnoista riippumatta. Satiiri
Satiiri nauraa kohteille, joissa on jotain pahaa, vahingollista ja tuhoavaa, mutta ei harmittomille kohteille kuten mille huumorissa nauretaan. Satiirissa naurettava tulkitaan eettisessä valossa, hyvän vastakohtana. Tähän poikkeus on typeryyden pilkkaamiseen keskittyvä satiiri. Johann Andreas Quenstedt
Quenstedt vakuutti, ettei hän tahtonut poistaa järkeä tykkänään, sillä passiivisesti käytetty järki on välttämätön tiedon hankkimiseen ja ymmärtämiseen. Se on tässä mielessä välikappale ("principium quo"), sillä vain järkensä eli älynsä välityksellä ihminen voi ymmärtää. Tätä välikappaletta käytetään välttämättömillä säännöillä, kuten logiikka, kieli sekä kielioppi. Jollei järkeä olisi, ei kukaan voisi työskennellä teologian parissa, sillä sitä ei voida esittää mykille eläimille, joilla ei ole käsityskykyä. Järkeä lähteenä ("principium quod") ei voi kuitenkaan käyttää teologisessa tieteessä. Järjen palveluskäyttö ("ratio ministerialis") ei ole koskaan tuomittava asia, koska se on kaikelle ymmärrykselle välttämätön. Kristuskin opetti järjen mukaan käyttäessään vertauksia ja havainnollistuksia. Vain järjen käyttäminen Jumalan sanan yläpuolelle asettuvana määrääjänä ("ratio magisterialis") on tuomittavaa. Tieteenfilosofia
Kriittinen realismi väittää, että ihmiset eivät pysty havaitsemaan todellisuutta sellaisenaan mutta tiede yrittää saavuttaa yhä parempaa tietoa todellisuudesta. Tiede siis pyrkii lähestymään totuutta. Kriittisen realismin mukaan on järkevää olettaa elektronien olevan olemassa, koska näkemystä tukevat monet kokeet. Modaalinen realismi
Joidenkin mukaan modaalinen realismi ei ole yhdenmukainen sen kanssa, miten käsitämme todellisuuden intuitiivisesti arkijärjellämme. Lewis hyväksyy arkijärjen suurilta osin, mutta ei kaikilta osiltaan — muutoin hänen mukaansa filosofialle ei olisi lainkaan sijaa. Hänen mukaansa teorian vaihtoehdot rikkovat yhtä lailla modaalisia väittämiä koskevia intuitioitamme. Immanuel Kant
Kant käytti hiljaisen vuosikymmenensä pohtien ratkaisua esitettyyn ongelmaan. Kun hän lopetti hiljaisuuden toukokuussa 1781, hänen vastauksensa oli "Puhtaan järjen kritiikki". Vaikka "Kritiikki" on nykyään eräs filosofian historian kuuluisimmista teoksista, siitä ei välitetty juuri lainkaan sen ensimmäisellä julkaisukerralla. Kirja oli pitkä, alkuperäisenä saksankielisenä painoksena yli 800 sivua, ja se oli kirjoitettu kuivalla koulufilosofisella tyylillä. Se sai vain muutamia arvosteluja, ensimmäisen ilmestyessä vasta tammikuussa 1782, eivätkä arvostelijat ymmärtäneet "Kritiikin" vallankumouksellista luonnetta. Kant pettyi teoksen saamaan vastaanottoon. Hän kuitenkin ymmärsi teoksen epäselvyyden ja kirjoitti teoksen "Prolegomena", joka teki yhteenvedon "Kritiikin" pääkohdista. Kant myös rohkaisi ystäväänsä Johann Schultzia julkaisemaan lyhyen selitysteoksen "Kritiikkiin". Kristinuskon kritiikki
Nietzschen mukaan synnin käsite on pappien apuväline ihmisten alistamisessa. Synnistä puhuminen pakottaa ihmiset nöyristelemään kuvitellun jumalan edessä. Hyvät ihmiset joutuvat katumaan aivan tavallisia elämän asioita. Heidät pakotetaan katumaan itsenäisyyttään ja arvokkuuttaan. He joutuvat katumaan omaa itseään ja itsenäistymistään keskenkasvuisesta aikuiseksi. Raamattu väittää Nietzschen mukaan synnin olevan vain sitä, että jumalan kunniaa loukataan. Synti on pelkkä majesteettirikos. Jumala on pikkumainen hirmuvaltias, joka antaa armoa vain nöyristelijöille. Näin rikotaan ihmisen vapautta vastaan ja turmellaan humanismin perintö, jonka kreikkalainen filosofia on maailmalle antanut. Jumala ei ole kiinnostunut siitä, mitä seurauksia väärällä käyttäytymisellä on ihmisten elämässä. Synti on vain rikos jumalaa vastaan, ei ihmisiä vastaan. Kristinusko perustuu pelotteluun ja rangaistuksiin. ”Ei se työnnä meitä pois, että emme löydä jumalaa historiassa tai luonnossa tai luonnon takana – vaan se, että emme tunne 'jumalalliseksi' sitä, mitä jumalana kunnioitetaan, vaan pidämme sitä surkuteltavana, mielettömänä, vahingollisena, emme ainoastaan erhetyksenä, vaan rikoksena elämää vastaan.” Uskontokritiikki
Nykyinen kognitiivinen uskontotiede tarkastelee uskontoa ihmisen mielen toimintana. Uskontotieteilijä Pascal Boyerin mukaan ”Uskonto on kognitiivinen loinen, joka pesii aivoissa.” Pascal Boyerin mukaan uskonnolliset käsitteet voidaan yksinkertaistaen selittää siten, että niiden arkiajattelun vastaiset piirteet loukkaavat ihmismielen muodostamien todellisuuskäsityksen luokkien jäsenten ominaisuuksia. Arkiajattelua vastaamaton piirre voi olla esimerkiksi kuollut esi-isä, joka vaeltaa näkymättömänä ihmisten keskuudessa. Arkiajattelun vastaisuutta ei kuitenkaan saa olla liikaa, vaan juuri sopiva määrä, koska liian arkiajattelun vastaiset käsitykset ovat vaikeita käsitellä mielessä ja ne unohtuvat nopeasti. Sen sijaan sopivassa määrin arkiajattelun vastaiset käsitykset loisivat aivoissa myötäsyntyisten todellisuuden luokitusten loukkauksina. Boyerin mukaan uskonnossa on jotain, mikä saa sen välittymään sukupolvelta toiselle. Kyse on elinkelpoisten ajatusten siirrosta, jota on luonnehdittu meemin eli mielen viruksen käsitteen avulla. Puhtaan järjen kritiikki
"Puhtaan järjen kritiikki" koostuu johdannosta sekä kahdesta kirjasta, joista ensimmäinen käsittelee Kantin niin sanotun transsendentaalisen idealismin perusosasia ja toinen sen menetelmiä. Johdannossa Kant käsittelee ”puhtaan” ja kokemusperäisen tiedon eroja, analyyttisten ja synteettisten arvostelmien eroja, apriorisen tiedon mahdollisuuksia ja ”puhtaan järjen” ongelmaa yleensä. Miller-testi
Kriitikot väittävät, että säädyttömyyden määritelmä on paradoksaalinen, mielivaltainen ja subketiivinen. Tämän vuoksi se on "tyhjä sisällöltään" (eng. void for vagueness) ja täten mahdoton valvoa ja laillisesti arveluttava. Puhtaan järjen kritiikki
Kant aloittaa aristoteelisen logiikan, eli Aristoteleen "Kategorioissa" esittämän kategoriajaon, tyyliin määrittelemällä neljä näkökantaa, joiden perusteella arvostelmia voidaan luokitella: kvantiteetti (määrä), kvaliteetti (laatu), suhde ja modaalisuus. Jokainen näistä arvostelman ”momentista” jakaantuu edelleen kolmeen luokitteluun. Esimerkiksi määrää koskeva arvostelma voi olla ykseyttä, moninaisuutta tai kaikkeutta koskeva, ja suhdearvostelma voi olla ominaisuutta ja niiden kantajaa, syytä ja seurausta, tai yhteisyyttä koskeva. Marxilainen uskontokritiikki
Ei ainoastaan paholaisella, vaan myös ihmisellä on vapaa tahto. Tämä on tärkeää synnin käsitteen kannalta. Vain sellainen olento, jolla on vapaa tahto, voi tehdä syntiä, koska vain hän olisi voinut toimia myös toisin. Arvostelukyvyn kritiikki
Arvostelukyvyn kritiikki () on Immanuel Kantin vuonna 1790 julkaisema filosofinen teos. Se tunnetaan myös "kolmantena "Kritiikkinä"" — edeltäjinään "Puhtaan järjen kritiikki" (1781) ja "Käytännöllisen järjen kritiikki" (1788). Kriittinen rationalismi
Ne tietoväitteet, jotka on mahdollista falsifioida, voidaan tämän jälkeen ottaa osaksi empiiristä tiedettä, ja erotella sen mukaan, ovatko ne vielä päteviä vai todella falsifioitu. Jos tietoväitteet ovat päteviä, ne voidaan edelleen erotella sen mukaan, kuinka paljolle kritiikille ne ovat olleet alistettuina, kuinka vakavaa kritiikki on ollut, ja kuinka todennäköinen teoria on. Teorioista, joita ei vielä ole falsifioitu, tulee suosia sitä, joka on kaikkein epätodennäköisin. Se, että kriittisessä rationalismissa valitaan suosittavaksi nimenomaan "epätodennäköisin" teoria, erottaa kannan perinteisistä tiedenäkemyksistä, kuten positivismista, joiden mukaan tulisi hyväksyä kaikkein "todennäköisin" teoria. Puhtaan järjen kritiikki
Kant oli sitä mieltä, että Humen johtopäätökset perustuivat siihen alkuoletukseen, että kaikki ideat eli ajatukset ovat aistikokemusten esityksiä (tunnetaan niin sanottuna mielen ideaaliteoriana). Humen havaitsema ongelma oli, että perustavanlaatuisia periaatteita, kuten syytä ja seurausta, ei voi johtaa pelkästään aistihavainnoista. Kantin tavoitteena oli löytää joku keino johtaa syy ja seuraus ilman riippuvuutta kokemusperäisestä tiedosta. Kant hylkäsi analyyttiset menetelmät tämän saavuttamiseksi, katsoen, että analyyttinen päättely ei voi kertoa meille mitään, mikä ei ole jo itsestään selvää. Sen sijaan Kant katsoi, että meidän tulee käyttää synteettistä päättelyä. Tästä seurasi kuitenkin uusi ongelma: Kuinka meillä voi olla synteettistä tietoa, joka ei perustu kokemusperäisiin havaintoihin, eli kuinka voimme saavuttaa synteettisiä apriorisia totuuksia. Taidekritiikki
Taidekritiikkiä on kahdenlaista. Baudelairen määritelmän mukaan se voi olla subjektiivista, jolloin puhutaan usein "kriitikosta taiteilijana", jossa kriitikko kuvaa omia tunteitaan, reaktioitaan ja kontaktejaan tarkasteltavan taiteen suhteen. Toinen perinteinen kritiikin suuntaus tarkastelee taidetta taidehistorian, tieteellisen objektiivisuuden, valistuksen ja etäisyyden näkökulmasta, jolloin puhutaan tavallisesti akateemisista taidekriitikoista. Kriittinen rationalismi
Kriittinen rationalismi hylkää samalla perinteisen näkemyksen tiedosta hyvin perusteltuna totena käsityksenä; sen sijaan se hyväksyy päinvastaisen: että yleensä tieto on perustelematon epätosi epäkäsitys. Tieto on perustelematonta, koska hyviä perusteita ei ole olemassa. Se on epätotta, koska se sisältää yleensä virheitä, joita ei aina huomata satoihin vuosiin. Kysymyksessä ei myöskään ole käsitys, koska tieteellinen tieto ei sijoitu kenenkään henkilön mieleen. Se on saatavilla vain kirjoissa. Puhtaan järjen kritiikki
Kant väitti, että on olemassa synteettistä apriorista tietoa. Hän järkeili, että esimerkiksi geometrian ja newtonilaisen fysiikan väittämät ovat synteettistä apriorista tietoa, ja halusi selvittää ja määritellä, kuinka tämä saattoi olla mahdollista. Tämä johti hänet kysymään, oliko mahdollista perustaa synteettinen apriorinen tieto niin sanotun metafysiikan tutkimukselle, koska suurin osa metafysiikasta Platonista Kantin välittömiin edeltäjiin oli tehnyt todellisuudesta, jumalasta tai sielusta ennakko-oletuksia, jotka eivät olleet itsestäänselviä, mutta joita ei voitu johtaa kokemusperäisistä havainnoista. Kant hylkäsi pyrkimyksen yrittää tietää jotain todellisuudesta ”sellaisenaan”, aistihavainnoista riippumatta. Hän käytti esimerkkinä ajatuskoetta, jolla hän näytti, että ihmiset eivät voi käsittää mielekkäästi sellaisia asioita, jotka ovat ajan ja paikan ulkopuolella tai jotka eivät ole rakentuneet ymmärryksen kategorioiden eli luokkien, kuten substanssin eli perusaineksen ja kausaliteetin eli syysuhteen, mukaisesti. Vaikka ihmiset eivät voikaan käsittää sellaisia olioita, ei ole mitään tapaa osoittaa, että sellaisia olioita ei ole. Siksi Kant katsoi, että metafysiikan ei pidä yrittää puhua siitä mitä on, vaan siitä, mitä koetaan ja miten se koetaan. Tiedekritiikki
Spenglerin mukaan tieteet kehittyvät kohti loppuaan lopulta ”järjen tyrannian” vaiheen kautta. Tällaiseksi hän nimittää aikakautta, jonka antiikki kohtasi myöhäishellenismissä ja jonka länsimainen kulttuuri kohtasi barokissa. ”Järjen tyrannian” ilmauksia ovat ”eksaktien tieteiden, dialektiikan, todistelun, kokemuksen ja kausaliteetin kultti”. Spengler pitääkin tiedettä vahvasti uskonnon kaltaisena myyttien järjestelmänä. Lopulta hänen mukaansa länsimaiset tieteet eivät kykene enää uusiin mittaviin saavutuksiin kun kulttuurin sisäinen henkinen rakenne on ammennettu tyhjiin ja ne ovat toteuttaneet itsensä ”faustisen sielullisuuden idean” kuvana. Tämän vuoksi länsimaisen tieteen suurten innovaatioiden päivät ovat ohi ja tiede lopulta näivettyy liialliseen hienosteluun ja pikkutarkkuuteen, eikä herätä enää suuria tunteita. Uutena kaikkien absoluuttisuuksien suhteellistamisen vaiheena hän lyhyesti esittelee 1900-luvun alussa syntyneen suhteellisuusteorian ja siihen liittyviä ristiriitoja. Uuskritiikki
Ehkä juuri siksi, että uuskritiikki oli käyttökelpoinen poliittisen kritiikin työkalu, se säilyi kylmän sodan ajan. Osallistuva lukeminen tai lähilukeminen on kirjallisuuskritiikin perustyökalu, jopa tuki jälkistrukturalismille, jolla on yhteyksiä radikaaliin poliittisen kulttuurin kritiikkiin. Uuskriittinen lukeminen antaa painoarvoa erityiseen yleisen kustannuksella, kiinnittäen huomiota yksityisiin sanoihin, syntakseihin ja siihen järjestykseen, jossa lauseet ja ajatukset avautuvat kun niitä luetaan. Tarkastellaan esimerkiksi mielikuvia, metaforia, ryhmiä, metriikkaa ja niin edelleen. Puhtaan järjen kritiikki
Kant päättää todistuksensa avaruuden apriorisuudesta geometriseen esimerkkiin. Hän päättelee, että jos jotakin on olemassa, sen tulee olla ymmärrettävää. Jos hyökkäsimme tätä todistelua vastaan, epäilisimme geometrian yleispätevyyttä — mitä kukaan vilpitön ihminen ei voi Kantin mukaan tehdä. Tiedekritiikki
Samaa aihetta käsittelee myös Aulis Aarnio artikkelissaan "Pitäisikö filosofienkin vaieta?" Hän vastustaa tieteen korottamista absoluuttiseen asemaan ja myös näkemystä, jonka mukaan olisi olemassa tieteellinen menetelmä, joka tuottaa ainoita ja oikeita tuloksia. Aarnion mukaan tiede on nähtävä näkökulmasidonnaisena ja inhimillisenä toimintana. Dialektiikka
Immanuel Kant erotti "Puhtaan järjen kritiikki" -nimisessä teoksessaan toisistaan dialektiikan ja analytiikan. Filosofin mukaan analytiikka tutkii ymmärryksen toimintaa ja sen suhdetta aistihavaintoihin. Dialektiikka sen sijaan tutkii järjen työskentelyä silloin, kun järki pyrkii etenemään yksittäisistä aistihavainnoista kohti laajempaan kokonaisnäkemystä. Puhtaan järjen kritiikki
"Puhtaan järjen kritiikin" ensimmäinen kirja jakaantuu transsendentaalisen estetiikan ja logiikan esityksiin. Puhtaan järjen kritiikki
Kantin väite rajoittuu ilmentymiin (tai ilmiöihin, "fenomenon") ja siitä seuraa, että emme voi tuntea asioita tai olioita itsessään ("noumenon"). Tässä piilee kantilaisen filosofian paradoksi: jopa aprioriset muodot, jotka mahdollistavat minkä tahansa tietämisen järjen mukaan, estävät meitä tietämästä asioita ehdottomasti itsessään. Tieteenfilosofia
Immanuel Kant otti kantaa empirismiin ja rationalismiin teoksessaan "Puhtaan järjen kritiikki" (1781). Kantin mukaan ihminen ei voi tietää, millaisia ovat ”oliot sinänsä”. Tieto rajoittuu ”ilmiöihin”, joita ihmiset havaitsevat. Satiiri
Satiiriin kuuluu lahjomaton tuomitseminen. Satiirikot sanovat pyrkivänsä kertomaan totuuden tai tuomaan esiin havaitsemiaan näennäisarvoja tai valheellisuutta. Satiirikon totuudessa on toki usein myös subjektiivisuutta, valikointia ja liioittelua. Satiiri on usein nähty sananvapauden pioneerina, jolla on lupa rangaistuksetta, suorapuheisesti ja sopivuuden rajoja koetellen kritisoida yhteiskunnallista kehitystä ja paljastaa ihmisten paheita. Usko ja järki
Usko ja järki ovat kaksi asiaa, joille käsitykset todellisuudesta voivat perustua. James Swindalin mukaan usko on järjen ohella vakaumusten lähtökohta. Järki käsitetään tavallisesti älyllisen, esteettisen, moraalisen tai uskonnollisen tutkimuksen periaatteeksi, joka sisältää jonkinlaisen algoritmisen todistuksen ajatuksen. Usko puolestaan ilmenee vakaumuksena, joka ei ainakaan sillä hetkellä ole todistettavissa järjellä ja on siten eräänlainen luottamuksen ja hyväksymisen asenne. Uskon ja järjen suhde on uskonnonfilosofian keskeisiä ongelmia. Fideismi
Fideismi on ajatus, ettei uskonnollisia näkemyksiä ei voi eikä pidäkään arvioida rationaalisesti. Uskonnossa ei sen mukaan ole kysymys tosiseikoista vaan elämän ja todellisuuden merkityksestä, eikä uskonnollisia kysymyksiä siksi pidä arvioida järkikriteereillä. Se on kristillisessä teologiassa ja uskonnonfilosofiassa oppi, jonka mukaan järki on tarpeeton uskonnolliselle uskolle. Joidenkin fideismin suuntausten mukaan järki on vastakohta uskolle. Toisten suuntausten mukaan uskonto on tavoittamaton järjelle, ja siksi järki ei voi todistaa tai kumota uskontoa. Joskus sanaa fideismi käytetään myös protestanttien opista, jonka mukaan ihminen pelastuu yksin uskosta. Murhe ja melankolia sekä muita kirjoituksia
Lisäksi Freud tarkastelee arvostelukyvyn kahta tehtävää. Ensinnäkin arvostelukyky liittää olioon ominaisuuden ”hyvä” tai ”huono”, ja oraalisessa kehitysvaiheessa tämä ilmenee siinä, kuinka vauva haluaa syödä hyvän ja sylkäistä pahan ulos suustaan. Toisekseen arvostelukyky ratkaisee, onko jokin mielle todella olemassa, voidaanko se tavoittaa uudelleen; tätä nimitetään realiteetintestaukseksi eli todellisuudentajuksi. Aihetta on Freudin jälkeen tutkinut René Spitz. Sofismi
Perinteisessä loogisessa argumentoinnissa joukko premissejä liittyy toisiinsa logiikan sääntöjen mukaisesti ja niistä voidaan näin olleen johtaa joku johtopäätös. Kun joku arvostelee argumenttia, se tapahtuu joko pyrkimällä osoittamaan joko joku väärä oletus premisseissä tai looginen epäjohdonmukaisuus itse päättelyssä. Tällainen kritiikki asettuu puolestaan vastakritiikin kohteeksi, ja niin edelleen. Lopulta joku tuomari tai yleisö päättää lopputuloksen, ja näin saavutetaan yhteisymmärrys totuudesta. Kriittinen rationalismi
Kriittinen rationalismi on tietoteoreettinen kanta, jonka muotoilijana tunnetaan Karl Popper. Popper kirjoitti kriittisestä rationalismista teoksissaan "Avoin yhteiskunta ja sen viholliset" ja "Arvauksia ja kumoamisia". Puhtaan järjen kritiikki
Kant antoi kriittiselle eli aikaisempia käsityksiä arvostelevalle filosofialleen nimen ”transsendentaali idealismi”, mikä hänelle liittyi läheisesti niin sanottuun empiiriseen realismiin. Tämä tarkoitti sitä, että kokemusperäinen tieto on totta, mutta se ei voi tietää mitään asioista, jotka ylittävät inhimillisten tiedollisten kykyjen toiminnot. Transsendentaalin idealismin järjestelmä kuvaa Kantin menetelmän etsiä todellisuutta koskevan tiedon mahdollisuuksien ehtoja ja tiedostaa, että on olemassa asioita, jotka ylittävät ihmisen tiedolliset eli mielelliset kyvyt. Tämän uuden asenteen vuoksi Kant vertasi "Puhtaan järjen kritiikin" toisessa esipuheessaan filosofiaansa Kopernikuksen aloittamaan tähtitieteelliseen vallankumoukseen eli niin sanottuun kopernikaaniseen vallankumoukseen, jossa vanha maakeskinen maailmankuva korvautui aurinkokeskisellä. Hän kirjoitti: "”Tähän asti on oletettu, että kaiken tiedon tulee olla yhdenmukaista olioiden kanssa. Mutta kaikki pyrkimykset laajentaa tietämystämme olioista perustuen johonkin aprioriseen tietoon niistä, käsitteiden avulla, ovat – – päättyneet epäonnistumiseen. Meidän täytyy siksi tehdä tutkimusta, emmekö onnistuisi paremmin metafysiikan askareissa, jos oletamme, että olioiden tulee olla yhdenmukaisia tiedon kanssa”" [Bxvi]. Aivan kuten Kopernikus mullisti tähtitieteen muuttamalla näkökulman ja ottamalla havaitsijan tilanteen huomioon, Kantin kriittinen filosofia otti huomioon tietäjän tilan yleensä ja paljasti sen vaikutuksen hänen tietämänsä maailman rakenteeseen. Analyyttinen filosofia
Quinen kritiikki loogista positivismia kohtaan suuntautui kahteen seikkaan, jotka hänen mielestään olivat loogisen positivismin perusta: 1) totuudet voidaan jakaa analyyttisiin ja synteettisiin, 2) jokainen merkityksellinen väitelause voidaan kääntää kokemusta koskevaksi. Quinen mukaan nämä erottelut olivat äärimmäisen epämääräisiä. Quinen mukaan nämä kaksi teesiä edellyttivät toisiaan ja muodostivat näin ollen kehän. Koska sanoilla ei ole tarkkoja merkityksiä, vaan ne paljastuvat vasta kontekstissa, ei lauseita voi jakaa analyyttisiin ja synteettisiin. Psykologinen nativismi
Filosofi Immanuel Kant esitti teoksessaan "Puhtaan järjen kritiikki", että mieli on tietoinen asioista "a priori". Kantin mukaan ihmiset syntymästä lähtien joutuvat kokemaan kaikki asiat suhteessa aikaan ja paikkaan. Immanuel Kant
"Kritiikin" osassa ”Kauneuden analytiikka” Kant sanoi, että kauneus ei ole taide-esineen tai luonnonilmiön ominaisuus vaan mielentila – nautinto joka seuraa mieltymystä koskevasta arvostelmasta. Vaikka vaikuttaa siltä, että käytämme järkeämme päättäessämme mikä on kaunista ja tunnemme, että voimme saada toiset vakuuttuneeksi mielipiteestämme, mieltymystä koskeva arvostelma on puhtaasti subjektiivinen eikä perustu mihinkään muuhun kuin olion arvostukseen itseensä: se on epäitsekäs nautinto. Kant uskoi myös, että mieltymystä koskevien arvostelmien tekemiseen käytetyt kyvyt ovat samoja joita käytetään moraalisten arvostelmien tekemiseen: kummatkin ovat epäitsekkäitä ja katsomme kummankin olevan universaaleja. Hän väitti myös, että jalouden ja ylevyyden kokeminen auttaa moraalisen luonteen kehittymisessä. Uskontokritiikki
Filosofi Bertrand Russell arvosteli uskon käsitettä. Russell kirjoitti sekä kristittyjen että kommunistien pitävän omaa uskoaan hyvänä. Hänen mukaansa usko on kuitenkin aina vahingollista, jos se on lujaa uskoa johonkin, josta ei ole todisteita. Russellin mukaan uskosta puhutaan silloin, kun todisteita ei ole. Tällöin todisteet korvataan hänen mukaansa tunteella. Usko ja järki
Swindalin mielestä keskeisin filosofinen kysymys uskon ja järjen suhteessa on sen määrittäminen, miten uskon ja järjen vaikutus vuorovaikuttavat siinä prosessissa, jolla uskonnollista uskoa pidetään oikeana tai perusteltuna. Kristinuskon teologista puolustamista kutsutaan usein apologetiikaksi. Uskontokritiikki
Uskontoa koskevat käsitykset kytkeytyvät Pihlströmin mukaan usein yleisempiin ajattelutaipumuksiin, jotka voivat muuttua vain vähitellen, jatkuvan keskustelun ja kyseenalaistamisen myötä. Uskontoja arvostelevan älymystön edustajan on Pihlströmin mukaan turha kuvitella, että uskova henkilö olisi kovinkaan kiinnostunut hänen todisteluistaan. Pihlströmin mielestä hänen olisi siltikin jatkettava keskustelua siitä, kuinka todellisuus tulisi mahdollisimman vastuullisesti hahmottaa. Samalla uskonnon arvostelusta välittämistä voidaan Pihlströmin mielestä pitää elämänsä ja toimintansa perustasta kiinnostuneen uskovan ihmisen keskeisenä älyllisenä velvollisuutena. Uskova ei saisi sulkea silmiään ja jättää ateistisia vastaväitteitä sikseen. Keskustelusta kieltäytymistä seuraa hänen mielestään helposti uppoaminen relativismiin eli näkemykseen, jonka mukaan kaikki käsitykset ovat yhtä oikeutettuja. Ilkka Niiniluoto taas pitää vaatimusta liian suurena: uskovat eivät ole välttämättä tästä kiinnostuneita. Tiede
Kriittinen rationalismi sen sijaan katsoo, ettei täydellinen objektiivisuus ole mahdollista ja ettei luonnollisen ja yliluonnollisen selityksen välistä rajaa voida kaikissa tapauksissa tiukasti vetää. Sen sijaan kriittinen rationalismi ehdottaa tilalle empiiristen teorioiden falsifioitavuutta ja pitää falsifikointia yleisenä empiirisenä menetelmänä. Se katsoo, että tieteelle on ominaista koetellun tiedon määrän jatkuva kasvu, mutta toisaalta se kieltää tieteeltä täydellisen auktoriteetin painottamalla, että sen tulokset ovat aina vajavaisia ja kumottavissa (fallibilismi). Sen mukaan tiede pyrkii virheiden rationaaliseen eliminoimiseen teorioista, ei teorioiden verifioimiseen; sekä teorian esittäminen että niiden falsifioiminen ovat kriittisessä rationalismissa luonteeltaan vain metodologisia ja väliaikaisia. Dialektiikka
Kant teki luettelon järjen antinomioista eli ristiriidoista, joihin järki ajautuu silloin, kun yrittää soveltaa aistikokemuksiin liittyviä kriteereitä järkeen. Filosofin mukaan järjen antinomioihin ajaudutaan silloin, kun ihminen yrittää ymmärtää: 1) kaikkeuden rajoja, 2) aineen loputonta jaettavuutta, 3) vapaata tahtoa ja determinismiä, 4) välttämättömän olennon olemassaoloa (Jumala). Tiedekritiikki
Tiedekritiikki arvioi tieteellistä menetelmää tiedon hankinnassa sekä tieteen tulosten merkitystä ja hyödyntämistä. Samalla tieteen kritiikki pyrkii arvioimaan ja selventämään tieteen merkitystä todellisuuskäsityksen muodostamisessa. Tiedekritiikki ei ole sama asia kuin tiedevastaisuus. Arvostelu
Uskontokritiikki tarkoittaa uskonnon arvostelemista erilaisilla perusteilla. Esimerkiksi Suomen kouluissa lukion elämänkatsomustiedon syventävän kurssin opetussuunnitelmaan kuuluu sosiologinen, moraalinen, antropologinen ja psykologinen uskontokritiikki. Käytännöllisen järjen kritiikki
Kant esittää, että vaikka ensimmäinen "Kritiikki" oli antanut ymmärtää, että Jumala, vapaus ja kuolemattomuus ovat tuntemattomia, toinen "Kritiikki" lieventää tätä väitettä. vapaus voidaan tuntea, koska se on moraalilain paljastama. Jumala ja kuolemattomuus pysyvät tuntemattomina, mutta käytännöllinen järki vaatii uskoa näihin "järjen postulaatteihin". Kant kutsuu tyytymättömät kriitikkonsa jälleen kerran tarjoamaan todistuksen Jumalan olemassaololle ja näyttää, että tämä on mahdotonta, koska erilaiset argumentit (kuten ontologinen, kosmologinen ja teleologinen todistus) Jumalan olemassaololle riippuvat kaikki olennaisesti siitä ajatuksesta, että olemassaolo on Jumalan käsitteeseen luonnostaan kuuluva ominaisuus. Kant katsoi, että teos oli itsenäinen aiemmin ilmestyneeseen "Tapojen metafysiikan perustukseen" nähden, vaikka se käsitteleekin sitä vastaan esitettyä kritiikkiä. "Käytännöllisen järjen kritiikki" toimii korkeammalla abstraktiotasolla kuin aiempi teos. Alister McGrath
McGrathin arvostelu kohdistuu valistuksen ajalle tyypilliseen järjen käsitteeseen ja tämän liittämiseen tieteeseen muun muassa tietoteoreettisen foundationalismin tavoin. Tällainen järjen käsite sulkee uskonnot pois ja katsoo voivansa esittää järkiperäisyyden tunnusmerkkejä muillakin kulttuurin ja ihmiselämän alueilla. McGrath katsoo kuitenkin, ettei valistuksen aikanakaan pystytty luomaan kaikkia tyydyttäviä järjen tunnusmerkkejä. Postmodernistisen ajattelun tapaan McGrath näkee, että on olemassa lukuisia erilaisia järkiä, joista mikään ei tule toimeen ilman omaa perinnettään. Tämän ajattelun mukaisesti hän katsoo esimerkiksi ”luonnon” käsitteen olevan vahvasti kulttuurisidonnainen. Käytännöllisen järjen kritiikki
Kant vastaa teoksessaan saamaansa aiheelliseen arvosteluun, mutta hylkää ison osan arvostelusta, jonka katsoo hyödyttömäksi. Hän katsoo, että monet ongelmat, joita lukijat ovat löytäneet hänen teoksestaan, ovat vain heidän omissa aivoissaan, jotka ovat liian laiskoja ymmärtämään hänen eettistä järjestelmäänsä kokonaisuudessaan. Ne, jotka syyttävät Kantia käsittämättömästä filosofisesta kielestä, Kant haastaa keksimään sopivamman kielen hänen ajatustensa esittämiseen tai todistamaan, että hänen ilmaisunsa ovat todella vailla merkitystä. Hän tyynnyttelee lukijaa sanoen, että toinen "Kritiikki" on helpommin lähestyttävissä kuin ensimmäinen. Puhtaan järjen kritiikki
Puhtaan järjen kritiikki () on saksalaisen filosofin Immanuel Kantin tunnetuin ja vaikutusvaltaisin filosofinen teos ja yksi koko länsimaisen filosofian kuuluisimmista teoksista. Se julkaistiin ensimmäisen kerran Riiassa vuonna 1781, toinen painos vuonna 1787. Siihen viitataan usein nimellä ”Ensimmäinen kritiikki”, ja sitä seurasivat myöhemmin "Käytännöllisen järjen kritiikki" (1788) ja "Arvostelukyvyn kritiikki" (1790). Käytännöllisen järjen kritiikki
Käytännöllisen järjen kritiikki () on Immanuel Kantin vuonna 1788 julkaisema kirja, jota pidetään hänen moraaliopillisena pääteoksenaan. Teos käsittelee velvollisuusetiikkaa, ja se tunnetaan myös ”toisena "Kritiikkinä"” — sitä edelsi "Puhtaan järjen kritiikki" (1781) ja seurasi "Arvostelukyvyn kritiikki" (1790). Bertrand Russellin haaste
Älyllinen arvostelu koskee uskonnon totuutta ja moraalinen arvostelu uskonnon vaikutuksia yksilökohtaisen moraalin ja yhteiskunnallisten laitosten kautta. Nämä kysymykset eivät Russellin mukaan ole erillisiä, vaan kannanotto uskonnon moraalisiin vaikutuksiin on sidoksissa uskonnon totuuteen. Tässä mielessä uskonnon totuus on perustavampi kysymys kuin uskonnon seuraukset, sillä uskonnon totuuden hyväksymisestä tai hylkäämisestä seuraavat erilaiset arviointiperusteet hyvälle ja moraaliselle elämälle: Buddhalaisuuden kritiikki
Buddhalaisuuden kritiikki tarkoittaa buddhalaisuuden arvostelua uskontokriittisistä syistä, buddhalaisten omaa tai muiden uskontojen jäsenien esittämää arvostelua. Puhtaan järjen kritiikki
Transsendentaalinen logiikka on "Puhtaan järjen kritiikin" se osa, jossa Kant tutkii ymmärrystä ja sen roolia tietomme konstruoimisessa. Hän määrittelee ymmärryksen mielen kyvyksi, joka käsittelee käsitteitä (A51-52/B75-76). Transsendentaalinen logiikka jakaantuu kahteen osaan: analytiikkaan ja dialektiikkaan. Analytiikassa Kant tutkii ymmärryksen panosta tietoon. Dialektiikassa hän tutkii ymmärryksen rajoja. Kaksi vääryyttä tuottaa yhden oikeuden
Kaksi vääryyttä tuottaa yhden oikeuden on ajatus, että vääryys voi oikeuttaa toisen vääryyden. Sitä käytetään esimerkiksi oikeutuksena vääryydelle, jos muutkin tekevät samoin, ja kritiikiltä puolustautumisena sillä perusteella, että kritisoija tekee myös itse samankaltaista vääryyttä. Ajatusta saatetaan pitää argumentointivirheenä, mutta sitä voidaan pitää myös pätevänä argumenttina joissakin tapauksissa, esimerkiksi kansalaistottelemattomuus voidaan oikeuttaa poliittisten vallanpitäjien tekemillä vääryyksillä. Tiedekritiikki
Tieteen tulisi olla itse itseään korjaava, itsekriittinen hanke. Tieteenfilosofi Thomas Kuhnin (1922–1996) mukaan tieteen kehitys ei etene tieteenharjoittajien itsekritiikin kautta, vaan tieteellisissä vallankumouksissa ja hyvin usein onnellisten sattumien kautta. ”Normaalitieteen” aikana tieteenharjoittajat pitävät tiukasti kiinni tieteellisistä teorioistaan, estävät niiden arvostelun, eivätkä aseta niitä kyseenalaisiksi. Vasta uuden tutkijasukupolven kautta voi tapahtua ”tieteellinen vallankumous”, joka hetkellisesti asettaa tieteelliset teoriat kyseenalaiseksi, kunnes palaa taas uuteen normaalitieteen vaiheeseen. Tällainen vallankumous on samalla maailmankuvaa koskeva muutos. Puhtaan järjen kritiikki
Transsendentaalisen estetiikan toinen osa väittää, että aika on puhdasta apriorista intuitiota, joka tekee matematiikasta mahdollista. Kuten oli avaruuden suhteen, aikakaan ei ole käsite, koska muuton se noudattaisi formaalia loogista analyysiä (ja siten ristiriidattomuuden lakia). Aika kuitenkin mahdollistaa ristiriidattomuuden periaatteesta poikkeamisen: on mahdollista sanoa, että A ja ei-A ovat samassa paikassa, jos niiden ajatellaan olevan siellä eri aikaan ja tilojen välillä tapahtuisi riittävä muutos. Aikaa ja avaruutta ei siten voi pitää olevina itsessään. Ne ovat aisti-intuition apriorisia muotoja. Kokeilla ei voida koskaan löytää mitään, mitä ei voida sijoittaa aikaan ja avaruuteen. Kirjallisuuskritiikki
Joidenkuiden kirjallisuusarvostelijoiden mielestä kirjallisuusarvostelu on kirjallisuustieteen käytännön sovellus, koska arvostelu on aina välittömästi tekemisissä kirjallisuuden kanssa, vaikka ei teoreettisesta näkökulmasta. 
Kirjallisuusarvostelua on esiintynyt luultavasti yhtä kauan kuin kirjallisuuttakin. Aristoteles kirjoitti neljännellä vuosisadalla eaa. "Runousopin", joka on monien kirjallisuuden lajien typologia ja kuvaus ja jossa on erityistä kriittisyyttä suhteessa moniin nykyajan taideteoksiin. "Runousopissa" esiteltiin ensimmäistä kertaa mimesiksen ja katharsiksen käsite, jotka ovat vieläkin keskeisiä kirjallisuudentutkimuksessa. Platonin hyökkäykset runoutta vastaan jäljittelevänä, toissijaisena ja epäaitona olivat myös rakentavia. Älyllinen epärehellisyys
Älyllinen epärehellisyys on epärehellisyyttä ajattelussa tai kommunikoinnissa. 
Esimerkiksi:
Retoriikka on älyllistä epärehellisyyttä, kun sitä käytetään vahvistamaan omaa agendaa tai itselle tärkeitä uskomuksia huolimatta muuta osoittavista todisteista. Jos henkilö on näistä todisteista tietoinen ja ymmärtää mihin johtopäätökseen ne johtavat, mutta pitää silti kiinni muusta näkemyksestä, hänen toimintansa on älyllisesti epärehellistä. Jos taas henkilö ei ole tietoinen todisteista, mikä tahansa mielipide on tietämättömyyttä, vaikka sattuisikin olemaan oikea. Jos henkilö on tietoinen, että kannan muodostamiseen asiasta liittyy muitakin todisteita, mutta jättää ne tarkistamatta ja käsittelee asiaa varmistettuna, on toiminta älyllisesti epärehellistä. Rationalismi
Rationalismi on yleisesti järjen kannattamista korostava ajattelutapa. Platoninen realismi
Toinen kritiikki koskee käsitteiden muodostamista ilman aistihavaintoa. Platonin mukaan punaisuuden ajatteleminen yleensä on Punaisuuden idean ajattelua. Voidaan kuitenkin kysyä, kuinka meillä voi olla jonkin idean käsite aika-avaruudesta erillisenä, koska tällainen käsite ei voi olla peräisin aistihavainnoista. Vaikka voimme nähdä omenan ja sen punaisuuden, kriitikon mukaan kyseessä ei ole Omenuuden ja Punaisuuden käsittäminen. Kriitikko siis kyseenalaistaisi käsitteen alkuperän. Analyyttinen filosofia
Analyyttinen filosofia on sateenvarjotermi, joka kattaa monia erilaisia näkemyksiä. Historiallisesti analyyttisen filosofian piiriin on luettu looginen empirismi, looginen atomismi, logisismi, arkikielen filosofia ja uuspragmatismi. Niiden yhteisenä piirteenä pidetään loogista selkeyttä painottavaa argumentaatiotapaa, johdonmukaisuutta sekä käsitteellistä yksiselitteisyyttä filosofisten ongelmien käsittelyssä. Tämä pyrkimys on johtanut usein kielifilosofisiin tarkasteluihin ja tieteellistä katsantokantaa painottavaan filosofiaan. Kriitikko
Sanat kriitikko ja kritiikki viittaavat tavallisesti jonkun henkilön valitseman alan tai alojen järjestelmälliseen tutkimukseen. Niillä tarkoitetaan yleensä tähän työhön omistautumista, pikemminkin kuin vain henkilökohtaisten mielipiteiden lausumista. Ajan ja avaruuden filosofia
Immanuel Kant esitti teoksessaan "Puhtaan järjen kritiikki", että aika ja paikka ovat ihmisen havaintomuotoja, joiden avulla väistämättä hahmotamme kaiken havaitsemamme ja jotka mahdollistavat sen, että voimme ymmärtää havaintokokemusta. Sellaisina ne ovat apriorisia, mutta oliot sinänsä eivät ole sidoksissa aikaan ja paikkaan. Avaruudellisia ulottuvuuksia käytetään määrittämään fysikaalisten kappaleiden välisiä etäisyyksiä, ja ajallista ulottuvuutta käytetään määrittämään tapahtumien välisiä etäisyyksiä tai niiden kestoa. Vapaa-ajattelijain liitto
Kari Saaren mukaan vapaa-ajattelu määritellään nykyisin käsitykseksi, jolle on tunnusomaista järkiperäisyys ja avoimuus uusille perustelluille näkemyksille, sekä kyky jatkuvaan uudistumiseen. Vapaa-ajattelu arvostaa järjen vapaata käyttöä ja tieteellistä ajattelua. Vapaa-ajattelijat eivät pidä totena mitään muuta kuin sellaista, mikä on älyllisesti perusteltua. W. K. Cliffordin tunnetun lausuman mukaan on aina ja kaikkialla väärin uskoa mihinkään riittämättömin perustein. Saaren mukaan aina tulee olemaan asioita, josta ei tiettynä hetkenä ole inhimillistä tietoa. Ei ole kuitenkaan luottamista siihen, että olisi olemassa jokin kokemusperäisen tutkimuksen ja havainnoinnin ylittävä keino hankkia tietoa kaikkeudesta, kuten henkilökohtaiset kokemukset tai pyhien kirjojen tapaiset arvovallat. Vapaa-ajatteluun kuuluu pyrkimys taistella henkistä urautumista ja auktoriteettiuskoa vastaan. Puhtaan järjen kritiikki
Kantin näkemyksen mukaan aprioriset ajatukset ja käsitteet tarjoavat apriorista tietoa, joka tarjoaa myös taustan aposterioriselle tiedolle. Kant esimerkiksi oli sitä mieltä, että aika ja avaruus eivät ole osa jotain, mitä voitaisiin pitää todellisena todellisuutena, vaan ne ovat osa aistivälineistöä, ja syysuhde puolestaan on käsitteellinen järjestämisperiaate, jota ihmismieli käyttää luonnon asemoimiseen. Toisin sanoen aika ja avaruus ovat näkemisen muotoja ja syys-seuraussuhde on tietämisen muoto. Sekä aika, avaruus että käsitteelliset periaatteet ja prosessit rakentavat ennalta kokemusta. Avoin kirje
Avoimet kirjeet on tavallisesti kirjoitettu tietylle henkilölle tai yhteisölle, mutta ne kuitenkin julkistetaan sanomalehtien tai muun median kautta. Erityisen yleisiä ovat kriittiset avoimet kirjeet poliittisille päätöksentekijöille. Tarkoituksena voi olla esimerkiksi kannan esittäminen, toimenpiteen vaatiminen, laajan julkisen keskustelun käynnistäminen tai päättäminen, sekä huumori. Käytännöllisen järjen kritiikki
"Puhtaan järjen kritiikki" käsitteli puhtaan teoreettisen järjen kritiikkiä metafyysisten totuuksien saavuttamisessa. Kant katsoi, että metafyysiset totuudet ovat puhtaan teoreettisen järjen saavuttamattomissa, ja hänen johtopäätöksensä oli, että puhtaalla järjellä tulee olla rajat, koska se tuottaa epäselviä argumentteja silloin, kun sitä käytetään sille soveliaan alueen ulkopuolella. "Käytännöllisen järjen kritiikki" ei kuitenkaan ole "puhtaan" käytännöllisen järjen kritiikki vaan enemmänkin sen puolustus. Kant katsoi, että se on kykenevämpi toimimaan paremman moraalisen toiminnan pohjana kuin haluihin pohjautuva käytännöllinen järki. Näin teos on "sovelletun" käytännöllisen järjen kritiikki. Puhdasta käytännöllistä järkeä ei tullut rajoittaa vaan kehittää. Kamppailu Jumalasta
Moraalikysymysten ja opillisen väljyyden pohdinnan ohessa käsitellään myös uskontoon liittyvää tulkinnanvaraisuutta. Niemelä syyttää kristittyjen moraalin valikoivan niin sanotusti rusinat pullasta. Uskon ja opin keskiössä olevasta Raamatusta voi tulkita loputtomasti erilaisia ja ristiriitaisia moraaliohjeita. Heinimäki kuitenkin vastaa, että Raamattua tulisi lukea myös kriittisesti. Tulkinta ei ole mielivaltainen, vaan se on tehtävä tiettyjen kriteerien ohjaamana. Absoluuttinen idealismi
G. E. Mooren kapinointi absoluuttista idealismia vastaan ilmeni arkijärjen puolustamisena absolutismin epäintuitiivisia johtopäätelmiä (esim. aika on epätodellista, muutos on epätodellista, erillisyys on epätodellista, epätäydellisyys on epätodellista, jne.) vastaan. Moore hyödynsi myös loogista analyysiä absolutisteja vastaan. Bertrand Russell julisti tätä edelleen ja aloitti analyyttisen filosofian perinteen, joka suuntautui hänen edeltäjiään vastaan. Omaa henkistä kehitystään kuvaillessaan Russell kertoi: ""Joitakin vuosia sen jälkeen kun hylkäsin [absolutismin] [...] ajattelin, että kaiken mitä Hegel on kieltänyt täytyy olla totta"". Hänen mukaansa ""G. E. Moore otti johdon kapinassa, ja minä seurasin, tuntien vapautuneeni. [Absolutismi] väitti, että kaikki mitä arkijärki uskoo on pelkästään näennäistä. Me palasimme toiseen ääripäähän ja ajattelimme, että kaikki, mitä arkijärki filosofian tai teologian vaikutuksesta riippumattomana pitää totena, on totta"". Yhteiskuntakritiikki
Yhteiskuntakritiikki on yhteiskunnan toimintaan, ja sen eri osa-alueisiin kohdistuvaa arvostelua. Sen tarkoituksena on yleensä pyrkiä kehittämään yhteiskuntaa, sekä korjaamaan vallitsevia epäkohtia että mahdollisesti torjua niitä ennakolta. Kirjallisuus sekä musiikki ovat usein käytettyjä menetelmiä. Myös kuvataiteita voidaan käyttää ilmaisukeinoina yhteiskuntakritiikin osoittamisessa. Protestoiminen on yksi tapa osoittaa yhteiskuntakritiikkiä. Kritiikin katsotaan kuuluvan olennaisena osana nykyaikaiseen yhteiskunnalliseen demokratiaan. Puhtaan järjen kritiikki
Kant jakaa mielen kahteen kykyyn: intuitioon ja ymmärrykseen. Transsendentaalinen estetiikka on "Puhtaan järjen kritiikin" se osa, joka käsittelee intuition panosta tietoon tai havaintoihin. Kant sanoo intuitiosta: ”"Kohdistuupa kognitio kohteisiin millä tavalla tahansa ja minkä välityksellä hyvänsä, niin se, minkä kautta kognitio on niihin välittömässä suhteessa ja mihin kaikki ajattelu välineenä tähtää, on "intuitio".”" (A19/B33). Intuitio on vastuussa siitä, että se tarjoaa mielelle oliot ”ilmentymien” kautta. Fanaattisuus
Filosofi John Passmoren mukaan fanaattisuus-sana voi rappeutua pelkäksi haukkumasanaksi, jolla vastustetaan uusia ajatuksia ja yhteiskunnallista toimeliaisuutta. Passmoren mielestä on tehtävä ero niiden välillä, jotka ovat fanaattisia ja niiden jotka eivät ole fanaattisia keskittyessään asiaansa. Vastakohdaksi Passmore asettaa vapaan keskustelun harjoittamisen, osallistujien kannustamisen asettamaan kysymyksiä, selkeyttämään vastaväitteensä ja erimielisyytensä perusteet. Pehmeää suvaitsevuutta on Passmoren mukaan se, että ajattelija on suvaitsematon virheellisinä pitämiään todisteluita, epäselvää ajattelua ja kyseenalaistamattomia oletuksia kohtaan. Suvaitsevuuden ongelmaksi nousee Passmoren mukaan se, että suvaitsevuuden vaatimus voi tulla niiltä, jotka heti valtaa saatuaan ovat täysin suvaitsemattomia. Eksistentialismi
Sartre näki järjen eräänä "huonon uskon" muotona, minän pyrkimyksenä tyrkyttää rakenteellisuutta ilmiöiden maailmaan — "toiseen" — joka on perusteiltaan irrationaalinen ja sattumanvarainen. Sartren mukaan rationaalisuus ja muut "huonon uskon" muodot estävät meitä löytämästä merkitystä vapaudesta. Yrittämällä tukahduttaa tunteemme levottomuuteen ja pelkoon rajaamme itsemme jokapäiväisen kokemuksen piiriin, samalla luopuen vapaudestamme ja alistuen muodossa tai toisessa "toisen" valtaan. Encyclopédie
Neutraalin tiedon lisäksi teokseen oli kuitenkin myös piilotettu huomattava määrä kritiikkiä yhteiskuntajärjestystä kohtaan. Tuohon aikaan julkaisut sensuroitiin tarkasti. Kirjoittajien oli piilotettava kritiikkinsä neutraaleihin hakusanoihin niin, että lukijaa opastettiin siirtymään hakusanoista toiseen, ja samalla selvisi kritisoitu asia ja kritiikin kohde. Menetelmä itsessään oli selitetty hakusanassa "Encyclopédie". Kritiikin piilottamista tehtiin niinkin, että artikkeli oli teeskennellyn naiivi tai liioitteleva. Niinpä lapsen kuolemasta todettiin, että aidon kristityn on iloittava lapsensa kuolemasta, koska kuolema suo lapselle ikuisen autuuden. Nykyajan lukijan on joskus vaikea ymmärtää tällaisten lauseiden takana olevaa ajatusta. Marxilainen uskontokritiikki
Karl Marxin mukaan uskonnollinen kurjuus on eräs todellisen kurjuuden ilmauksista ja vastalause todellista kurjuutta vastaan. Uskonto on ahdistetun luontokappaleen huokaus, sydämettömän maailman ydin, kuten se on hengettömän asiantilan henki. Uskonto on kansan oopiumi. Uskonnon kumoaminen kansan näennäisenä onnena merkitsee kansan todellisen onnen vaatimista. Vaatimus hylätä harhaluulot omasta olotilasta merkitsee vaatimusta hylätä ne olosuhteet, jotka vaativat harhakuvaa. Uskonnon arvostelu on siis perinteisestä marxilaisesta näkökulmasta sen kurjuuden arvostelua, jonka pyhitys uskonto on. Arvostelu
Tiedekritiikki arvioi tieteellistä menetelmää tiedon hankinnassa sekä tieteen tulosten merkitystä ja hyödyntämistä. Samalla tieteen kritiikki pyrkii arvioimaan ja selventämään tieteen merkitystä todellisuuskäsityksen muodostamisessa. Arvostelukyvyn kritiikki
"Arvostelukyvyn kritiikki" käsittelee arvostelman itsensä paikkaa. Kant katsoi, että sen täytyy olla päällekkäinen sekä ymmärryksen (joka liittyy determinismiin) että järjen (joka liittyy spontaanisuuteen) kanssa. Kriittinen rationalismi
Kriittinen rationalismi kääntää normaalin käsityksen rationalismista tai realismista päälaelleen. Erityisesti se ajatus, että teoria on sitä parempi mitä epätodennäköisemmin se on tosi, on suoraan päinvastainen perinteisen empiristisen näkemyksen kanssa, jonka mukaan tulisi etsiä teorioita, jotka ovat mahdollisimman todennäköisiä. Popper itse muistutti Arthur Schopenhauerin huomautuksesta, jonka mukaan ongelman ratkaisu vaikuttaa usein aluksi paradoksaaliselta ja myöhemmin itsestäänselvyydeltä. Arvostelu
Taidekritiikki eli taidearvostelu on julkisesti esitettävien taideteosten tai teoskokonaisuuksien, taiteeseen liittyvien ilmiöiden, käsitysten, teorioiden tai taide- ja kulttuuripolitiikan ja taidehistoriallisen arvon ja merkityksen pohtimista ja määrittelemistä. Kritiikkiä harjoitetaan kaikilla taiteenaloilla, mutta usein sana "taidekritiikki" viittaa nimenomaan kuvataiteen arvosteluun. Puhtaan järjen kritiikki
Lopussa Kant riisuu oppinsa kaikista subjektiivisen idealismin rippeistä, jotka kieltäisivät ulkopuolisten olioiden olemassaolon. Kant ei tee muuta kuin erottaa ilmiöt olioista. Tämä ei tarkoita sitä, että itsen ja oman tietoisuuden ulkopuolella ei olisi mitään, niin kuin subjektiivinen idealisti sanoisi, vaan että tieto rajoittuu ilmiöihin eikä voi tutkia asioita itsessään. Lisäksi Kant kumoaa idealismin selvästi luvussa "Ideaalisuudesta (ulkopuolisiin suhteisiin nähden)". Hän määrittelee oman näkökantansa "transsendentaaliksi idealismiksi" erotukseksi subjektiivisesta idealismista. Hans Kelsen
Puhdas oikeusoppi on tieteellinen teoria oikeudesta ja Kelsenin tunnetuin teoria. Puhtaasta oikeusopista puhuttaessa mainitaan säännönmukaisesti myös perusnormi ja normipyramidi. Yhtä usein unohdetaan mainita, että puhtaaseen oikeusoppiin sisältyy runsaasti muutakin oleellisesti ja syvälle oikeusteorian ytimiin pureutuvaa analyysiä. Kelsen ottaa teoksessa kantaa perinteiseen kysymykseen lain sitovuudesta, tehokkuudesta ja pätevyydestä, sekä puuttuu edelleen kysymyksiin oikeuden ja moraalin välisestä suhteesta sekä normilauseiden totuusarvosta.