Milloin Anna Huotarista tuli SDP jäsen?
Anni Huotari
Anna Maria ”Anni” Huotari (o.s. Torvelainen, 13. heinäkuuta 1874 Viipuri – 15. huhtikuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen ompelija ja käsityönopettaja, joka toimi sosialidemokraattisen puolueen kansanedustajana useaan eri otteeseen vuodesta 1907 lähtien aina kuolemaansa 1943 saakka. Hän oli samalla myös yksi Suomen ensimmäisen yksikamarisen eduskunnan kansanedustajista.
Minna Lintonen
Maaliskuussa 2012 SDP:n puoluevaltuuston kokouksessa väistynyt puoluesihteeri Mikael Jungner totesi puolueen tarvitsevan "enemmän kristakiuruja ja vähemmän minnalintosia" kritisoiden häntä arvostellutta Lintosta selän takana puhujaksi. Myöhemmin Jungner pyysi Lintoselta puheitaan anteeksi. Jungnerin kannanoton jälkeen Lintonen ilmoitti harkitsevansa puolueen jäsenkirjasta luopumista. Myöhemmin hän kertoi pysyvänsä puolueessa, mutta väistyvänsä sen luottamustehtävistä vuoden lopussa. Lintonen pyrki eduskuntaan vuosien 2007, 2011 ja 2015 vaaleissa muttei tullut valituksi. Suomen Sosialidemokraattinen Puolue
Eduskuntavaaleissa 2011 SDP:n kannatus jatkoi laskua alimmalle tasolle Suomen historiassa. Koska keskustan kannatus laski alemmaksi, SDP:stä tuli toiseksi suurin puolue. SDP liittyi Kataisen sateenkaarihallitukseen. Sillä on kuusi ministeriä hallituksessa. SDP sai hallitusohjelmassa ajettua läpi vaalilupauksensa, ettei eläkeikää nosteta kyseisellä vaalikaudella. Joidenkin arvioiden mukaan SDP menestyi neuvotteluissa paremmin kuin kokoomus. Jutta Urpilainen
Jutta Pauliina Urpilainen (s. 4. elokuuta 1975 Lapua) on suomalainen SDP:tä edustava poliitikko ja kansanedustaja vuodesta 2003. Hän toimi SDP:n puheenjohtajana vuosina 2008–2014 ja Kataisen hallituksen valtiovarainministerinä 2011–2014. Matti Putkonen
Putkonen liittyi SDP:hen vuonna 1968. Vuosina 1972–1981 hän oli Mäntän kaupunginvaltuuston jäsen. EU-kansanäänestyksen aikana 1994 Putkonen profiloitui Kyllä-liikkeen kannattajiin Hän erosi puolueesta vuonna 2010 oltuaan sen jäsen yli 40 vuotta. Syyksi hän kertoi SDP:n ”viherhumpan”, joka hänen mukaansa uhkaa teollisuustyöpaikkoja. Eron jälkeen hän liittyi perussuomalaisiin ja työskenteli puolueen vaalityöntekijänä vuoden 2011 eduskuntavaaleissa. Hän työskentelee perussuomalaisten puoluetoimistolla "työmiehenä". Eduskuntavaalit 1987
SMP:n kansanedustaja, aikaisemmin myös puoluesihteerinä toiminut Urpo Leppänen erosi puolueesta talvella 1989 ja perusti aluksi oman "Vapaat demokraatit" -eduskuntaryhmänsä, kunnes liittyi Liberaaliseen Kansanpuolueeseen, joka näin palasi eduskuntapuolueeksi. SDP:n kansanedustaja Pirjo Ala-Kapee siirtyi Vantaan kaupunginjohtajaksi ja SMP:n kansanedustaja J. Juhani Kortesalmi Mikkelin läänin maaherraksi kevään 1989 aikana. Ala-Kapeen tilalle tuli tiedotussihteeri Tarja Kautto ja Kortesalmen tilalle merkantti Pentti Kettunen. Puhemies Matti Ahde joutui luovuttamaan paikkansa ulkoministerin tehtävistä eronneelle Kalevi Sorsalle helmikuussa 1989. Aino Lehtokoski
Lehtokoski oli SDP:n kansanedustajana 30 vuoden ajan vuosina 1919–1949 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän kuoli syksyllä 1949 kesken edustajakautensa ja hänen seuraajakseen tuli Yrjö Helenius. Lehtokoski oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa ja hän oli jäsenenä myös Ulvilan kunnanvaltuustossa. Lehtokoski kuului muun muassa Sosialidemokraattisen työläisnaisliiton ja raittiusliiton liittotoimikuntiin sekä huoltoasiain ja raittius- ja alkoholiasiain neuvottelukuntiin. Aino Lehtokoski on Suomen kolmanneksi pitkäaikaisin naiskansanedustaja Miina Sillanpään ja Aino Malkamäen jälkeen istuttuaan 35 valtiopäivät. Anna Toivari
Anna Stiina Toivari (14. syyskuuta 1874 Virolahti – 2. joulukuuta 1947 Luopioinen) oli suomalainen sosialidemokraattien kansanedustaja. Anna-Liisa Korpinen
Anna-Liisa Korpinen erosi eduskunnasta tammikuussa 1974 ja siirtyi Rautaruukin työsuojeluasioiden johtajaksi. Korpisen nimi mainittiin syksyllä 1981 yhtenä mahdollisena SKDL:n presidenttiehdokkaana, mutta hän kieltäytyi jyrkästi edes keskustelemasta asiasta. Anna Bertills
Bertills oli kesäkuusta 2008 kesäkuuhun 2010 yksi puolueensa kolmesta varapuheenjohtajasta. Hän ei ollut ehdolla kolmannelle varapuheenjohtajakaudelle puoluekokouksessa 2010. Hän on toiminut myös RKP:n Vöyri-Maksamaan paikallisosaston puheenjohtajana vuosina 2007–2009 ja puolueensa nuorisojärjestön Svensk Ungdomin puheenjohtajana toukokuusta 2005 toukokuuhun 2007. Bertills on ollut RKP:n ehdokkaana neljissä vaaleissa. Kunnallisvaaleissa 2012 hänet valittiin Vaasan kaupunginvaltuuston jäseneksi. Kunnallisvaaleissa 2004 hän jäi Turussa kolmannelle varasijalle. Hän oli ehdolla myös eduskuntavaaleissa 2007, joissa sai 1 393 ääntä Vaasan vaalipiirissä, ja europarlamenttivaaleissa 2009, joissa sai 6 000 ääntä, kuudenneksi eniten puolueensa ehdokkaista. Suurin osa hänen eurovaaleissa saamistaan äänistä, 4 447, tuli Vaasan vaalipiirin alueelta. Anni Savolainen-Tapaninen
Savolainen-Tapaninen oli SDP:n kansanedustajana 1908−1918 ja 1924−1927 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamies vuoden 1925 presidentinvaaleissa ja kuului myös Rautavaaran kunnanvaltuustoon sekä oli jäsenenä Sosialidemokraattisen naisliiton liittotoimikunnassa. Anna-Kaarina Aalto
Aalto nousi kansanedustajaksi Juha Rihtniemen yllättävän kuoleman jälkeen helmikuussa 1971. Eduskunnassa hän istui vuoden 1972 vaaleihin saakka. Aalto edusti Kymen läänin vaalipiiriä, ja hän oli Maa- ja metsätalousvaliokunnan jäsen. Lisäksi Aalto toimi Lappeenrannan kaupunginvaltuutettuna ja oli vuoden 1968 vaalissa presidentin valitsijamiehenä. Hän oli Naisten raittiuskeskuksen puheenjohtaja ja Raittiuden ystävien varapuheenjohtaja. Onni Peltonen
Peltonen oli SDP:n kansanedustajana 1933–1961 Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä valittuna. Politiikan eturiviin hän nousi 1945 tultuaan valituksi SDP:n eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi. Hän oli eduskunnan toinen varapuhemies 1958. Ministerinä Peltonen toimi kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä Paasikiven III hallituksessa 1945–1946 ja sosiaaliministerinä Pekkalan hallituksessa 1946–1948. Hän oli kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Fagerholmin hallituksessa 1948–1950, Kekkosen II hallituksessa 1951 ja Kekkosen III hallituksessa 1951–1952. Viimeksi Peltonen oli sosiaaliministerinä Kekkosen V hallituksessa 1954–1956. Peltonen oli jäsenenä Suomen ja Neuvostoliiton YYA-sopimusneuvotteluissa maalis-huhtikuussa 1948. Suomen Sosialidemokraattinen Puolue
SDP tuki presidentti Urho Kekkosta vuoden 1968 vaaleista aina 1970-luvun lopulle. Suomen ensimmäinen vasemmistopuolueesta tullut presidentti oli SDP:n Mauno Koivisto, joka voitti presidentinvaalit vuonna 1982. Tätä seurasi 30 vuoden aikakausi, jolloin maassa oli sosiaalidemokraattistaustainen presidentti. Merkittävimmät epäonnistumiset presidentinvaaleissa ovat olleet vuoden 1962 vaaleissa, jolloin Rafael Paasio sai vain 13,1 %-osuuden äänistä ja vuoden 2012 vaaleissa, jolloin Paavo Lipponen keräsi 6,7 prosenttiyksikön ääniosuuden. Atos Wirtanen
Wirtanen nousi eduskuntaan SDP:n listoilta, mutta vuonna 1946 hän loikkasi Suomen kansan demokraattisen liiton (SKDL) eduskuntaryhmään. Wirtanen siirtyi samalla Sosialistiseen yhtenäisyyspuolueeseen (SYP), jonka puheenjohtajaksi hän nousi 1948. Wirtanen riitaantui 1950-luvulla SKDL:n kanssa ja hän johdatti myös SYP:n ulos liitosta 1955. Tarja Halonen
Vuoden 2003 eduskuntavaalit muodostuivat SDP:n ja keskustan kaksintaisteluksi ja keskeiseksi teemaksi nousi se, kenestä tulee seuraavan hallituksen pääministeri. Ankarassa kisassa pääministerin paikasta lyömäaseeksi nousi niin sanottu Irak-vuoto. Keskustan puheenjohtaja ja oppositiojohtaja Anneli Jäätteenmäki käytti vaalien aikana tietojaan Irakin sodasta SDP:n Paavo Lipposta vastaan. Keskusta nousi vaalien voittajaksi ja Jäätteenmäki Suomen seuraavaksi pääministeriksi. Halonen oli alkuun tyytyväinen Jäätteenmäen noususta pääministeriksi ja iloitsi etenkin siitä, että Suomi oli vihdoin saanut naisen pääministeriksi. Heti vaalien jälkeen ryhdyttiin selvittämään, mistä Jäätteenmäki oli saanut Irakia koskevat tietonsa ja tällöin kävi ilmi, että Jäätteenmäki oli lainannut arvostelussaan ulkoministeriön salaisiksi julistamia asiakirjoja. Pääministeriksi noussut Jäätteenmäki antoi asiasta selonteon eduskunnalle 18. kesäkuuta 2003, mutta häntä syytettiin valehtelusta. Jäätteenmäen ilmoitus johti poliittiseen kriisiin, jonka seurauksena Jäätteenmäki ilmoitti presidentti Haloselle eroavansa pääministerin tehtävästä 24. kesäkuuta Naantalin Kultarannassa. Jäätteenmäen seuraajaksi nousi keskustalainen puolustusministeri Matti Vanhanen. Myöhemmin vuonna 2005 julkaistussa kirjassa "Tarja Halonen – yksi meistä" Halonen arvosteli Jäätteenmäkeä siitä, ettei tämä ajatellut Suomen etua hankkiessaan salaa Irak-asiakirjoja presidentinkansliasta. Vuonna 2011 Ylen A-studion haastattelussa Halonen kuvasi kesän 2003 tapahtumia erittäin surullisiksi. Halonen totesi olevansa iloinen ettei samankaltaisia tilanteita tule kovinkaan usein vastaan. Jutta Urpilainen
Kevään 2011 eduskuntavaaleissa SDP:stä tuli toiseksi suurin eduskuntapuolue, vaikka se menetti kolme eduskuntapaikkaa ja 2,3 prosenttiyksikköä kannatuksestaan. Urpilainen valittiin vaaleissa kolmannelle kaudelleen 11 670 äänellä. Hänen kampanjakulunsa olivat reilut 35 000 euroa, joista omia varoja reilut 15 000 euroa ja loput puolueelta saatua tukea. Vaalien jälkeen hän toimi huhti-kesäkuussa eduskunnan varapuhemiehenä. Kesällä 2011 vaikeiden hallitusneuvotteluiden jälkeen SDP nousi hallitukseen ja Urpilaisesta tuli Kataisen hallituksen valtiovarainministeri ja samalla Suomen ensimmäinen nainen virassa. Eduskuntavaalit 1927
Eduskunnasta putosivat muun muassa SDP:n Anni Huotari ja Anni Savolainen-Tapaninen. Eduskunnan jättivät muun muassa SDP:n Väinö Tanner ja Wäinö Wuolijoki, Kokoomuksen Erkki Kaila, Juho Mannermaa ja E. N. Setälä, RKP:n Eirik Hornborg sekä Edistyspuolueen Ilmari Auer ja Kaarlo Wuokoski. Pirkko Turpeinen-Saari
Vuosina 1976–1984 Turpeinen oli Suomen kansan demokraattisen liiton ja Suomen kommunistisen puolueen jäsen. Hän toimi SKDL:n liittoneuvostossa vuodet 1982–1985. Vuonna 1985 hän siirtyi SKP:n järjestöjen toimikuntaan, joka seuraavana vuonna vaihtoi nimensä Suomen kommunistiseksi puolueeksi (yhtenäisyys). Hänet valittiin SKP:n järjestöjen keskuskomiteaan ja poliittiseen toimikuntaan vuonna 1986 sekä SKPy:n vastaaviin elimiin edustajakokouksessa 1987. Turpeinen toimi Devan sivistysjärjestö Demokraattisen sivistysliiton (DSL) ensimmäisenä puheenjohtajana (1986–1989). Vuosina 1991–2015 hän oli SDP:n jäsen. Vuodesta 2018 alkaen hän on vasemmistoliiton jäsen.Näiden lisäksi hän on julkaissut noin 40 tieteellistä julkaisua riippuvuusongelmista, luovuudesta ja tiedostusprosessista kansainvälisissä sarjoissa. Sulo Hostila
Hostila oli SDP:n kansanedustajana Kymen läänin vaalipiiristä 1956–1975. Hän tuli alun perin edustaja Penna Tervon tilalle 6. maaliskuuta 1956 tämän kuoltua liikenneonnettomuudessa. Hostila oli eduskunnan sosiaalivaliokunnan puheenjohtaja 1970–1971 ja Kansaneläkelaitoksen valtuutettujen puheenjohtaja. Hän oli puolustusministerinä Paasion II sos.dem. vähemmistöhallituksessa 1972. Hostila oli presidentin valitsijamies vuosien 1962 ja 1968 presidentinvaaleissa ja oli mukana kunnallispolitiikassa Karhulan kauppalanvaltuuston jäsenenä. Kalevi Sorsa
Puoluesihteerin paikalta Sorsa valittiin puolueen puheenjohtajaksi vuonna 1975, ja tässä toimessa hän oli vuoteen 1987 eli yhteensä 12 vuotta . Sorsan nimi oli esillä presidenttiehdokaskaavailuissa 1970-luvun lopulta lähtien, mutta lähimpänä presidenttiehdokkuus oli vuonna 1994. Tuolloin SDP järjesti kaikille avoimen esivaalin puolueen presidentinvaaliehdokkaan valitsemiseksi. Sorsa hävisi esivaalin Martti Ahtisaarelle, joka oli Suomen presidenttinä vuosina 1994–2000. Algot Untola
Untola kannatti aluksi Suomalaista puoluetta, mutta riitaantui ja liittyi SDP:hen. Kesällä 1916 Untola kirjoitti Työmies-lehteen kolme "Porvarikirjettä", jotka olivat hänen jäähyväisensä Suomalaiselle puolueelle. Syksystä 1917 lähtien Untola toimi Työmies-lehden vakituisena avustajana ja sittemmin toimittajana. Vanhasen I hallitus
8. syyskuuta 2005 SDP päätti vaihtaa ministereitään puolueen puheenjohtajaksi nousseen Eero Heinäluoman aloitteesta siten, että hallitukseen nousivat Heinäluoma itse (valtiovarainministeriksi) ja kansanedustaja Susanna Huovinen (liikenne- ja viestintäministeriksi) ja aiempien SDP:n ministerien (Antti Kalliomäki, Tuula Haatainen ja Leena Luhtanen) salkut vaihtuivat. Vanhoista ministereistä Johannes Koskinen ja Sinikka Mönkäre jättivät hallituksen. Nimitykset astuivat voimaan 23. syyskuuta. Tarja Halonen
Politiikka alkoi kiinnostaa Halosta enemmän viimeistään 1970-luvun puolivälissä, kun SDP:n silloinen puheenjohtaja ja ulkoministeri Kalevi Sorsa pyysi häntä eduskuntasihteerikseen. Halonen suostui tehtävään, mutta jatkoi samanaikaisesti työtään myös SAK:n juristina. Sorsa muisteli myöhemmin, että hän tarvitsi eduskuntasihteerikseen henkilön, jolla olisi sekä laintuntemusta että hyvät yhteydet työmarkkinajärjestöihin. Halosesta tulikin yksi SDP:tä, hallitusta ja ammattiyhdistysliikettä yhdistävistä siteistä. Kalevi Sorsa huomasi pian, että SAK:n puheenjohtajan Niilo Hämäläisen ”lainaama” nuori juristi oli itsenäisesti ajatteleva mutta samalla hallitukselle lojaali työtoveri. Saksan työväenpuolue
Syyskuun lopulla Hitler kirjattiin DAP:n jäseneksi numero 555. Hitler itse kertoi liittyneensä puolueeseen päiväkausien pohdiskelujen jälkeen, mutta on myös mahdollista että hänen esimiehensä yksinkertaisesti määräsivät hänet soluttautumaan puolueeseen. Häntä ei esimerkiksi erotettu armeijasta, mikä oli tuolloin sääntönä mikäli Reichswehrin jäsen liittyi johonkin puolueeseen. Hitler itse mainitsee kirjassaan Taisteluni jäsennumeronsa olleen seitsemän, vaikka todellisuudessa hän oli DAP:n komitean seitsemäs jäsen. Tarja Halonen
SDP oli yksi vuoden 1991 eduskuntavaalien häviäjistä, ja Halonen siirtyi puolueen mukana kansanedustajaksi oppositioon, kun Esko Ahosta tuli uuden porvarihallituksen pääministeri. Neljä vuotta myöhemmin SDP sai vuoden 1995 eduskuntavaaleissa murskavoiton, ja pääministeriksi nousi SDP:n puheenjohtaja Paavo Lipponen. Lipponen pyysi Halosta sateenkaarihallituksensa ulkoministeriksi, mikä tuli yllätyksenä myös monille sosiaalidemokraateille. Ulkoministerin salkkua oli pedattu SDP:n pitkän linjan vaikuttajalle Pertti Paasiolle, eikä yksikään nainen ollut aiemmin toiminut ulkoministerinä. Maria Guzenina
Kesäkuussa 2008 Guzenina valittiin SDP:n 2. varapuheenjohtajaksi. Hän nousi samana vuonna myös Sosialidemokraattisten Naisten puheenjohtajaksi. Toukokuussa 2010 hänet valittiin SDP:n 1. varapuheenjohtajaksi, jona hän toimi toukokuuhun 2012 asti. Kevään 2011 vaaleja seuranneiden hallitusneuvottelujen jälkeen hänet nimitettiin Jyrki Kataisen hallituksen peruspalveluministeriksi. Guzenina valittiin SDP:n puoluehallituksen jäseneksi Lahden puoluekokouksessa helmikuussa 2017. Alli Lahtinen
Lahtinen työskenteli invalidien työhönsijoitustoimiston hoitajana 1958–1959 ja Kotkan sosiaalilautakunnan lastensuojelujohtajana 1959–1968. Hän oli Kotkan kaupunginvaltuuston jäsen 1954–1968 ja hänellä oli myös runsaasti muita paikallisia luottamustoimia. Samanaikaisesti Lahtinen rakensi uraa SDP:n naisjärjestöissä ja kohosi pian puolueen eturivin naispoliitikkoihin, muttei ollut koskaan ehdolla eduskuntaan. Puolueen hajaannuksessa 1950–1960-luvuilla Lahtinen kuului niin sanottuihin leskisläisiin. Tulevaisuus (lehti)
Suomen sosialidemokraattisen naisliiton ja sen lehden "Työläisnaisen" jouduttua kommunistien käsiin vuonna 1920 SDP:n naiset perustivat seuraavana vuonna Suomen sosialidemokraattisen työläisnaisliiton. Vuonna 1922 sen äänenkannattajana alkoi ilmestyä aikakauslehti "Toveritar" aluksi kerran ja vuoden 1927 alusta lähtien kahdesti kuukaudessa. Edeltäjäänsä verrattuna "Toveritar" korosti alaotsikkonsa "työläiskotien perhelehti" mukaisesti perhettä ja äitiyttä. Lehdessä käsiteltiin ajankohtaisia kysymyksiä kuten perhesuunnitelua, lasten päivähoitoa, miesten ja naisten palkkaeroja sekä naimattoman naisen asemaa. Lisäksi julkaistiin kevyempää aineistoa kuten kaunokirjallisuutta ja käsityöohjeita. Susanna Huovinen
Krista Anri Susanna Huovinen (s. 10. kesäkuuta 1972 Liminka) on suomalainen poliitikko. Huovinen oli 1999–2018 SDP:n kansanedustaja Keski-Suomen vaalipiiristä. Vuosina 2005–2007 hän oli Vanhasen I hallituksen liikenne- ja viestintäministeri ja vuosina 2013–2015 Kataisen ja Stubbin hallitusten peruspalveluministeri. Vuosina 1992–2008 Huovinen oli Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen. Susanna Rahkonen
Susanna Irene Rahkonen (s. 18. toukokuuta 1968 Helsinki) on suomalainen poliitikko. Hän oli SDP:n kansanedustaja kaksi kautta Uudenmaan vaalipiiristä 1999–2007. Kesäkuussa 2012 Rahkonen kertoi siirtyneensä vihreisiin. Tarja Halonen
Liittyessään SDP:hen Halonen kuului sen vasemmistosiipeen. Vuonna 1973 Halonen oli mukana allekirjoittamassa vasemmiston yhteistä ”EEC-kauppasopimus torjuttava” -adressia, ja vuosina 1970–1972 hän osallistui varapuheenjohtajana ja SAK:n edustajana n toimintaan, mistä Halosta myöhemmin vuoden 2006 presidentinvaalien aikaan arvosteltiin. Halonen torjui arvostelun ja totesi, että komitean jäsenenä oli ollut myös oikeistopoliitikkoja ja että vuonna 1973 Suomi tunnusti sekä Saksan liittotasavallan että Saksan demokraattisen tasavallan. Anna-Liisa Jokinen
Anna-Liisa Jokinen (18. lokakuuta 1923 Pöytyä – 10. huhtikuuta 2018 Turku) oli suomalainen vasemmistoliittolainen poliitikko. Jokinen toimi kansanedustajana yli 20 vuotta (1970–1991). Hän oli myös aktiivinen kunnallis- ja ay-poliitikko. Jokinen edusti vuoteen 1990 Suomen Kansan Demokraattista Liittoa. Anne Huotari
Huotari oli Kajaanin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1988–2004 ja kaupunginhallituksessa 1993–1995. Vuosina 2004–2008 hän oli Kainuun maakuntavaltuuston jäsen, joka valittiin suorilla vaaleilla. Huotari toimi maakuntavaltuuston varapuheenjohtajana. Seppo Hentilä
Opiskellessaan Hentilä toimi Akateemisen Sosialistiseuran johtokunnassa ja vuodesta 1973 oli SDP:n jäsen. Hän jatko-opiskeli DDR:ssä. Anton Drexler
Tästä opintopiiristä syntyi 5. tammikuuta 1919 "Deutsche Arbeiterpartei" (Saksalainen työväenpuolue) eli DAP. Puolueen nimeksi muutettiin 24. helmikuuta 1920 "Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei" (Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue) eli NSDAP. Anton Drexleristä tuli ensin puolueen varapuheenjohtaja (puheenjohtajana toimi puolueen kanssaperustaja Karl Harrer), vuosina 1920–1921 hän oli puolueen puheenjohtaja. Puolueeseen liittynyt entinen rintamasotilas Adolf Hitler alkoi kuitenkin määrätietoisesti ottaa puoluetta omaan johtoonsa. Hitlerin ollessa vierailulla Berliinissä, kasvavasta yksinapaisuudesta huolestunut Anton Drexler ja muut perustajajäsenet yrittivät heikentää hänen valtaansa puolueessa kirjoittamalla syytekirjelmän, jossa Hitleriä syytettiin diktatorisista otteista ja jopa juutalaismaisesta toiminnasta. Hitler teki tästä teeman julkisessa kokouksessa ja Drexler joutui eroamaan. Kirjassaan "Taisteluni" Hitler kuvasi Drexleriä yksinkertaiseksi työläiseksi, armeijaa käymättömäksi ja sotaa kokemattomaksi, lahjattomaksi puhujaksi, intohimottomaksi ja liian heikoksi johtamaan puoluetta, jonka johtoon kaivattiin miestä, joka on ”nopea kuin vinttikoira, sitkeä kuin nahka ja kova kuin Kruppin teräs”. Hitler valittiin Drexlerin seuraajana puolueen johtajaksi 1921, samalla Drexleristä tuli puolueen kunniapuheenjohtaja. Anna Toivari
Toivari oli kansanedustajana 1920–1922 edustaen Kuopion läänin itäistä vaalipiiriä. Hän tuli eduskuntaan lokakuussa 1920 kesken edustajakautensa kuolleen sosialidemokraattien Toivo Turtiaisen tilalle. Suomi 1990-luvulla
Suomen ja Neuvostoliiton välinen YYA-sopimus raukesi Neuvostoliiton romahtaessa vuonna 1991, jonka tilalle solmittiin Naapuruussopimus. Keskustelua Suomen jäsenyydestä silloisessa Euroopan yhteisössä virittivät vuoden 1991 eduskuntavaalien jälkeen SDP:n ja Kokoomuksen puheenjohtajat Pertti Paasio ja Pertti Salolainen. Presidentti Mauno Koivisto torjui ajatuksen vielä kesäkuussa 1991 hallitukselle pitämässään ulkopoliittisessa katsauksessa, mutta tilanne muuttui Neuvostoliiton luhistuttua ja varsinkin Ruotsin jätettyä jäsenhakemuksen EY:lle keväällä 1992. Suomi liittyi vuoden 1995 alussa Euroopan unionin jäseneksi ja erosi Euroopan vapaakauppajärjestöstä. Huomattavana ulkopoliittisena taustavaikuttajana tunnettu ministeri Max Jakobson nostatti vuosikymmenen puolivälissä keskustelua Suomen liittymisestä sotilasliitto Natoon.Syyskuuhun 1997 asti Suomessa oli käytössä niin sanotut vanhat läänit. Läänejä oli tuolloin kaksitoista. 1. syyskuuta 1997 toteutettiin lääniuudistus, joka vähensi läänien määrän kuuteen. Maakuntien merkitys kasvoi, kun aiemmat maakunnalliset läänit korvattiin hallinnollisilla suurlääneillä, minkä tarkoituksena olivat julkishallinnon keventäminen ja 20 prosentin säästöt hallintokuluissa. Uuteen Etelä-Suomen lääniin liitettiin Uudenmaan lääni, Kymen lääni, Hämeen läänistä Kanta-Häme ja Lahden seutukunta sekä Mikkelin läänistä Heinolan seutukunta. Uuteen Länsi-Suomen lääniin liitettiin Turun ja Porin lääni, Vaasan lääni, Keski-Suomen lääni sekä Hämeen lääniin kuuluneet Pirkanmaan kunnat. Uuteen Itä-Suomen lääniin liitettiin Kuopion lääni, Pohjois-Karjalan lääni sekä pääosa Mikkelin läänistä. Oulun lääni, Lapin lääni ja Ahvenanmaan lääni eivät muuttuneet uudistuksessa. K. F. Haapasalo
Haapasalo oli kansanedustajana vuosina 1951–1975. Lisäksi hän oli "Vapaus"-lehden päätoimittaja ja maakuntaneuvos, ja vaikutti laajasti SDP:n Mikkelin alueen luottamustehtävissä. Hänen äitinsä oli kansanedustaja Anna Haapasalo. Haapasalo kuului sosiaalidemokraattien asevelisosialistien ryhmään. Anton Huotari
Tampereelle Kansan lehteen Huotari siirtyi 1906. Lehden päätoimittajana hän toimi 1911–1918 ja työskenteli sen ohella Maanvuokraaja-lehden toimittajana 1911–1912. Vuonna 1918 hän joutui vankilaan poliittisista syistä neljäksi vuodeksi. Kansan lehden toimittajaksi hän palasi vapauduttuaan 1922. "Suomen Sosialidemokraatin" päätoimittajaksi Huotari valittiin seuraavana vuonna eli 1923. Tässä tehtävässä hän toimi kuolemaansa saakka, Huotari hirttäytyi työhuoneessaan marraskuussa 1931. Huotari oli paitsi sanomalehtimies ja Sosialidemokraattisen sanomalehtimiesliiton perustajia, myös kaunokirjallisten tekstien tuottaja. Vuonna 1902 hän julkaisi kertomuskokoelman "Kärsimysten tiellä". Tekla Hultin
Hultin yritti saada kaikkien yhteiskuntaluokkien naiset yhteistyöhön näissä kysymyksissä, mistä naisasiaan sinänsä myönteisesti suhtautunut SDP varoitteli omiaan. Nuorsuomalaisen puolueen hajottua hän liittyi Kansalliseen kokoomuspuolueeseen. Matti Luttinen
Vuonna 1962 Luttinen liittyi Lahden sosialidemokraattisen työväenyhdistyksen jäseneksi ja vuonna 1963 SDP:n jäseneksi. Vuosina 1965–1969 hän toimi Lahden sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön sihteerinä, minkä jälkeen hän työskenteli Lahden osuuskaupan jäsenasiasihteerinä, tiedotus- ja suhdetoimintaosaston osastopäällikkönä ja hallintokuntien sihteerinä, kunnes hänet valittiin kansanedustajaksi eduskuntavaaleissa 1975. Kansanedustajana hän toimi vuoteen 1995, jolloin hän jäi eläkkeelle. August Raatikainen (sosialisti)
Raatikainen oli mukana perustamassa uutta puoluetta SDP:n vasemmalle puolelle. Hän oli SSTP:n väliaikaisen puoluetoimikunnan jäsen 17. helmikuuta – 14. toukokuuta 1920 ja valittiin perustavassa kokouksessa 13. toukokuuta 1920 uuden puolueen puheenjohtajaksi. Seuraavana päivänä poliisi pidätti kokouksen johtajat ja heidät tuomittiin valtiopetoksesta, sillä SSTP oli päättänyt liittyä Kommunistiseen Internationaaliin. Raatikainen joutui istumaan vankilassa vuoteen 1925.
Vapauduttuaan Raatikainen toimi 1925–1930 Suomen Nahkatyöntekijäin Liiton sihteerinä, vaikkei hänellä ollut alan työkokemusta. Hän johti muutamaa poikkeuksellisen pitkäksi ja katkeraksi venynyttä lakkotaistelua, joista Nokian kumitehtaan lakko päättyi työntekijöiden kannalta surullisesti. Suomen ammattiyhdistysliikkeen johdon hajotessa vuonna 1929 Raatikainen siirtyi kommunisteista erkaantuneisiin "hoipertelijoihin". Hän kuului sosialistisen Suomen työväen vasemmistoryhmän keskustoimikuntaan. Nahka- ja Kumiteollisuustyöväen Liitto lakkautettiin ja Raatikainen pidätettiin jälleen keväällä 1930. Hän ei enää myöhemmin palannut näkyvään rooliin politiikassa tai ammattiyhdistysliikkeessä. Anne Huotari
Anne Päivi Aulikki Huotari (s. 31. joulukuuta 1959 Vaala) on suomalainen poliitikko. Hän oli vasemmistoliiton kansanedustaja vuosina 1995–2007 Oulun vaalipiiristä. Kunnallisvaaleissa 2008 Huotari valittiin Oulun kaupunginvaltuustoon, johon hän tuli valituksi myös 2012 ja 2017 kunnallisvaaleissa. Hän on ollut myös kaupunginhallituksen jäsen. Anna Haapasalo
Anna Haapasalo () oli suomalainen liikkeenharjoittaja ja pienviljelijä sekä sosialidemokraattien kansanedustaja. Suomen Sosialidemokraattinen Puolue
Puolueen naisjärjestö on vuonna 1979 perustettu Sosialidemokraattiset Naiset, jonka puheenjohtaja on 2011 lähtien Tuula Peltonen. Järjestö kuulu Sosialistiseen naisinternationaaliin. Nykyistä järjestöä edelsivät Suomen Sosialidemokraattinen Naisliitto (1900–1920), Sosialidemokraattinen Naisliitto (1921–1959) ja Sosialidemokraattisten Naisten Keskusliitto (1959–1979). Ensimmäinen naisliitoista ryhtyi vuonna 1920 kannattamaan Suomen Sosialistista Työväenpuoluetta, jolloin sosiaalidemokraatit jättivät sen ja perustivat uuden järjestön. Uusi naisliitto jäi 1950-luvun lopun puolueriidassa Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattisen Liiton kannattajille, mikä johti jälleen uuden liiton perustamiseen. Vuonna 1979 naisliitto ja naisten keskusliitto sopivat riitansa ja yhdistyivät nykyiseksi järjestöksi. Hilda Hannunen
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen listoilla vaaleissa 1919 ollut Hannunen nousi eduskuntaan varasijalta marraskuussa 1920. Hän kuului SDP:n radikaaliin siipeen ja piti itseään kommunistina. Huhtikuussa 1921 Hannunen ja Ville Vainio tekivät eduskunta-aloitteen Suomen hallitusmuodon muuttamisesta Neuvosto-Venäjän mallin mukaiseksi. Vaaleissa 1922 Hannunen valittiin kansanedustajaksi Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen listalta. Turun sosialidemokraattinen naisyhdistys
Äänioikeusuudistuksen toteuduttua naisyhdistys oli mukana vaalityössä ja edesauttoi mm. Ida Aalle-Teljon valintaa kansanedustajaksi Turun eteläisestä vaalipiiristä. Myöhemmin Aino Lehtokoskesta tuli naisyhdistyksen pitkäaikainen "oma" kansanedustaja. Ensimmäinen eduskuntaan valittu yhdistyksen jäsen oli vuoden 1914 vaaleissa valituksi tullut Elviira Wihersalo. Hänen kohtalonaan oli menehtyä kansalaissodan jälkeen Venäjällä. Luettelo Suomen työväenliikkeen varhaisvuosien vaikuttajista
Hannes Stolt, ruotsinkielinen toimittaja Uudeltamaalta. Vuoden 1918 sisällissodan jälkeen pidetyssä suuressa sosialidemokraattisen työväen kokouksessa valittiin SDP:n väliaikaiseen puoluetoimikuntaan. "Arbetarbladetin" päätoimittaja vuonna 1921. Puoliso Gustaf Wistbackan tytär Edith (k. 1958). Haudattu Helsinkiin Kulosaaren hautausmaalle. Riitta Myller
Kansainvälisestä yhteistyöstä kiinnostunut Myller suhtautui myönteisesti Suomen jäsenyyteen Euroopan unionissa, ja kun liittymispäätös oli vuonna 1994 tehty, valitsi SDP hänet yhdeksi neljästä Euroopan parlamentin suomalaisesta sosialidemokraattiedustajasta. Hän edusti Euroopan sosialidemokraattista puoluetta eli sosialistiryhmää. Myller aloitti työnsä europarlamentissa Suomen liittyessä unioniin vuoden 1995 alusta ja hänet valittiin edustajaksi myös vuoden 1996 ja vuoden 1999 eurovaaleissa. Hän sai lisävastuuta ryhmässään kun hänestä tuli vuonna 1997 sosialistiryhmän varapuheenjohtaja. Hän toimi tehtävässä seitsemän vuotta vuoden 2004 eurovaaleihin saakka. Myller sai vaaleissa Suomen kahdeksanneksi suurimman äänimäärän ja tuli valituksi kolmannelle kaudelleen yli 55 000 äänen turvin. Maunu Ihalainen
Ihalaisen ura Sosialidemokraattisessa puolueessa kesti yli neljäkymmentä vuotta. Opiskeltuaan Työväen Akatemiassa hän aloitti puolueen Keski-Suomen piirisihteerinä. Vuonna 1967 hän siirtyi Helsinkiin puoluetoimistoon maaseutusihteeriksi ja sitten ensin toimistopäälliköksi ja sitten puolueen hallintopäälliköksi, jonka vastuulla olivat puolueen raha-asiat. Hän oli myös mukana Saariniemenkatu 6:een rakennetun puoluetalon suunnittelussa ja rakentamisessa ja on pahoitellut sen myymistä vuonna 2015. Hän jäi eläkkeelle 2000. Vuonna 2013 hänet tuomittiin muiden ohella sakkoihin puolueen ja SDP:n urheiluopistosäätiön välisessä niin sanotussa taulukauppajutussa. Puolueen puheenjohtajaa valittaessa vuonna 2014 hän oli Jutta Urpilaisen takana. Eduskuntavaalit 1975
SDP:n kansanedustaja Antti Pohjonen siirtyi Vaasan läänin maaherraksi lokakuun alussa 1977 ja uudeksi kansanedustajaksi tuli Juhani Raudasoja. SKDL:n kansanedustaja Aarne Pulkkinen kuoli joulukuussa 1977 ja hänen tilalleen eduskuntaan tuli Veikko J. Rytkönen. SKDL:n kansanedustaja Kauko Hjerppe siirtyi Kuopion läänin maaherraksi elokuun alussa 1978 ja uudeksi kansanedustajaksi tuli Juhani Vähäkangas. Kokoomuksen kansanedustaja, puolueen puheenjohtaja Harri Holkeri jätti eduskunnan siirtyessään Suomen Pankin johtokunnan jäseneksi ja uudeksi kansanedustajaksi tuli Ritva Laurila. SDP:n kansanedustaja Uljas Mäkelä siirtyi Rauman kaupunginjohtajaksi ja hänen tilalleen tuli Pirkko Valtonen. Anna (Englanti)
Vuonna 1673 Annan isän kääntyminen roomalaiskatoliseen uskoon tuli julkiseksi. Vuonna 1677 Annan läheinen ystävä Sarah Jennings meni naimisiin John Churchillin kanssa. John Churchillista tuli myöhemmin Marlboroughin herttua ja yksi Annan tärkeimmistä kenraaleista. Vuonna 1683 Anna itse meni naimisiin Tanskan prinssi Yrjön kanssa. Avioliitto heidän välillään ei ollut suosittu, mutta siitä huolimatta se oli onnellinen. Heille syntyi kaikkiaan 17 lasta, joista yksikään ei tosin elänyt aikuisikään asti. Sarah Churchillista tuli Annan kamarineito, ja Annan päätöksestä naiset hylkäsivät kaikki muodollisuudet väliltään. Espanjan perimyssodan aikana vuosina 1701–1714 Sarah ja Marlboroughn herttua joutuivat kuitenkin Annan epäsuosioon Sarahin riitaannuttua kuningattaren kanssa. Herttua erotettiin virastaan, ja parlamentti lopetti Blenheimin palatsin rahoituksen. He matkustivat pois Britanniasta ja palasivat maahan vasta kuningatar Annan kuoltua vuonna 1714. Anna Haapasalo
Kansanedustajana Haapasalo toimi Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä vuosina 1919–1922. Eduskunnassa hän toimi Suuren valiokunnan jäsenenä. Lisäksi hän oli mm. Sortavalan maalaiskunnan kunnanvaltuuston ja Sosialidemokraattisen naispiirin piiritoimikunnan jäsen. Hilda Seppälä
Seppälä toimi myös Helsingin kaupunginvaltuutettuna, Sosialidemokraattisen Työläisnaisliiton sihteerinä vuosina 1919–1932 sekä työskenteli toimittajana "Toveritar"-lehdessä 1927–1932. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosien 1925 ja 1931 vaaleissa. Seppälä kuoli kesken kansanedustajakautensa, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Anni Huotari. Anna Wiik
Ruotsinkielisestä työläiskodista lähtöisin ollut Wiik meni mukaan sosialidemokraattisen liikkeen toimintaan jo 16-vuotiaana, vaikuttaen erityisesti sen sivistys- ja opintokerholiikkeissä. Ennen vuoden 1918 sisällissotaa hän toimi luennoitsijana ja kouluttajana suomenruotsalaisissa työväenyhdistyksissä. Sodan jälkiselvittelyissä hän sai poliittisesta toiminnastaan vankilatuomion ja kärsi sitä Katajanokan vankilassa syksyn 1918 joukkoarmahdukseen saakka. Sinipunahallitus
Holkerin hallitus vuosina 1987–1991 oli ensimmäinen sinipunahallitus. Se muodostettiin presidentti Mauno Koiviston nimitettyä Harri Holkerin hallituksen muodostajaksi. Kokoomus meni SDP:n kanssa hallitukseen jättäen lopulta ottamatta huomioon puheenjohtajansa Ilkka Suomisen, RKP:n puheenjohtaja Ole Norrbackin sekä Keskustan puheenjohtaja Paavo Väyrysen ennen vaaleja allekirjoittaman kassakaappisopimuksen, jonka mukaan porvaripuolueet eivät käy hallitusneuvotteluja toisistaan riippumatta. Sopimuksen tarkoituksena oli muodostaa porvarihallitus, jolloin SDP olisi jäänyt oppositioon ja hallitus olisi ryhtynyt ajamaan teollisuutta suosivaa rakennepolitiikkaa. Tämä toteutui lopulta vasta 1991–1995, kun SDP vaalitappion vuoksi jättäytyi vapaaehtoisesti oppositioon ja perustettiin lyhytikäiseksi arveltu Esko Ahon hallitus. Lempi Lehto
Lehto oli oli sosialidemokraattien kansanedustajana 1943–1944 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä ja 1954–1962 edustaen Helsingin kaupungin vaalipiiriä. Lehto tuli ensimmäiselle kaudelleen huhtikuussa 1943 kuolleen Anni Huotarin tilalle mutta hänen edustajanvaltakirjansa peruttiin 4. marraskuuta 1944 ja hänen tilalleen eduskuntaan tuli Vihtori Huhta. Huhta oli ollut Huotarin varsinainen varamies mutta vuonna 1943 hän oli jo eduskunnassa Mikko Ampujan varamiehenä. Ampujan palattua takaisin eduskuntaan Huhta palasi alkuperäiselleen paikalleen Huotarin seuraajana. Tarja Halonen
Anna Halonen syntyi vain vähän onnettomuuden jälkeen Helsingissä. Halonen oli jo pitkään odottanut perhe-elämän alkamista, mutta Kari Pekkonen joutui viettämään työnsä vuoksi paljon aikaa poissa kotoa. Halonen on myöhemmin todennut, että hänen miehensä lähti oikeastaan aika samalla tavalla pois hänen elämästään kuin hänen isänsä aikoinaan eikä Halonen puhunut hänestä enää myöhemmin pahaa mutta ei hyvääkään. Vuonna 1979 Halonen valittiin kansanedustajaksi Helsingin vaalipiiristä. Pienen lapsen äiti otti vauvansa mukaan eduskuntaan. Nykyisen miehensä Pentti Arajärven Halonen tapasi 1980-luvulla eduskunnassa, kun Halonen toimi eduskunnan sosiaalivaliokunnan puheenjohtajana ja Arajärvi oli saman valiokunnan sihteeri. Halonen ja Arajärvi asuivat pitkään samassa talossa, mutta eri huoneistoissa Wallininkatu 10:ssä Kalliossa. He menivät naimisiin vasta Mäntyniemessä 26. elokuuta 2000, muutama kuukausi sen jälkeen, kun Halonen oli valittu presidentiksi. Alun perin Halonen ja Arajärvi kutsuivat ystävät ja omaiset sadonkorjuujuhliin, mutta yllättivät vieraat menemällä naimisiin. Vuoden 2000 presidentinvaalikamppailun aikana Halosen avoliittoa Arajärven kanssa pidettiin paljon esillä, kun vastapuolen ehdokas, keskustan Esko Aho, nosti etenkin kampanjansa alkuvaiheessa perheensä esiin. Ennen avioliittoa Pentti Arajärven titteli nousi keskustelunaiheeksi muun muassa ennen valtiovierailua Ruotsiin keväällä 2000, jolloin pohdittiin, voidaanko avopuolisosta presidentin kanslian käytännön mukaan kutsua ruotsiksi nimellä make. Tällöin päädyttiin presidenttiparin omasta toivomuksesta käyttämään vain titteliä valiokuntaneuvos. Anni Huotari
Työleiriltä vapauduttuaan Huotari oli vanhentunut, väsynyt ja laihtunut. Hän palasi kuitenkin välittömästi järjestötoimintaan, vaikkei kansalaisluottamuksensa menettäneenä voinut olla mukana yhdistyksissä varsinaisena jäsenenä. Tämän vuoksi hän osallistui aluksi kokouksiin Tampereelle perustetun "Kansan Sanan" toimittajana. Vuonna 1920 Huotari valittiin jälleen Tampereen työväenyhdistyksen naisosaston puheenjohtajaksi. Anton Huotari vapautui tammikuussa 1922, jonka jälkeen Anni pystyi jälleen lähtemään täysipainoisesti mukaan politiikkaan. Vuoden 1922 kunnallisvaaleissa hänet valittiin Tampereen kaupunginvaltuustoon, ja saman vuoden eduskuntavaaleissa Huotari oli SDP:n naisten pääehdokas. Vuonna 1923 perhe muutti Helsinkiin Anton Huotarin tultua valituksi "Suomen Sosialidemokraatin" päätoimittajan tehtävään. Janne Hakulinen
Janne Hakulisen vanhemmat olivat kirvesmies, myöhemmin kauppias Heikki Hakulinen ja ompelija Serafiina Lappalainen. Hakulinen liittyi Suomen Sosialidemokraattiseen Puolueeseen (SDP) vuonna 1924 ja työskenteli vuodesta 1930 Suomen Liiketyöntekijäin liiton toimitsijana. Hän toimi liiton sihteerinä 1939–1946 ja puheenjohtajana 1946–1950. Hän oli SAK:n valtuuston jäsenenä vuodesta 1937, SAK:n työvaliokunnan jäsenenä 1942–1952 sekä toimi myös SAK:n tilintarkastajana. Hakulinen johti SDP:ssä 1950-luvun puolivälissä toiminutta ns. keskiluokkatoimikuntaa. Hakulisen toimistossa kokoontui 1950-luvulla "korkeat toverit" -niminen keskusteluryhmä, johon kuului SDP:n silloisen puheenjohtajan Emil Skogin ympärille ryhmittynitä poliitikkoja ja ammattiyhdistysjohtajia. Ryhmä perustettiin vastapainoksi puolueessa Väinö Leskisen johdolla toimieelle ns. "Bunkkeri"-ryhmälle. Hertta Kuusinen
Ensimmäisissä sodanjälkeisissä eduskuntavaaleissa vuonna 1945 Kuusinen valittiin SKDL:n listalta kansanedustajaksi. Hän oli sivistysvaliokunnan puheenjohtaja 1945–1946 ja samalla ensimmäinen nainen eduskunnan valiokunnan puheenjohtajana. Kuusinen toimi vuonna 1948 Suomen toisena naisministerinä Miina Sillanpään jälkeen. Kuusinen hoiti Pekkalan hallituksessa kahta tehtävää: 26. toukokuuta – 4. kesäkuuta hän oli salkuton ministeri ja 4. kesäkuuta – 29. heinäkuuta ministeri valtioneuvoston kansliassa. Anton Huotari
Huotari oli Helsingin kaupunginvaltuutettu, eduskunnassa hän toimi SDP:n ryhmässä vuosina 1908–1909, 1911–1914 ja 1917. Hänet valittiin kansanedustajaksi Hämeen läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Myös Huotarin puoliso vuodesta 1902 Anni Huotari (o.s. Torvelainen, k. 1943) oli SDP:n kansanedustaja. Johan Helo
Vuoden 1940 presidentinvaalissa Helo oli SDP:stä erotettujen perustaman Sosialistisen eduskuntaryhmän eli niin sanottujen kuutosten ehdokas ja sai neljä valitsijamiesääntä. Sotien aikana hän oli vankilassa poliittisista syistä. Sotien jälkeen Helo valittiin Suomen Kansan Demokraattisen Liiton kansanedustajaksi, mutta hän luopui virasta tammikuussa 1946 tultuaan valituksi Suomen Pariisin lähettilääksi. Hänen tilalleen nousi Antti Virtanen. (Suur)lähettiläänä hän oli vuoteen 1956 asti. Magda Goebbels
29-vuotiaana Magdan oli vallannut sisäinen tyhjyys ja tylsyyden tunne, joka varmasti johti hänen päätökseensä lähteä etsimään elämälleen sisältöä politiikasta. Magda liittyi 1. syyskuuta 1930 Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen. Magda syventyi aatteeseen koko sydämestään ja luki paljon puolueen kirjoja, kuten esimerkiksi Hitlerin "Taisteluni". Anna Gabriel
Anna Gabriel i Sabaté (s. 1975 Sallent) on katalonialainen poliitikko ja oikeushistorioitsija. Hän edusti vuosina 2015–2017 Katalonian alueparlamentissa vasemmistolaista Candidatura d’Unitat Popular -puoluetta, joka tuki Katalonian hallituksen järjestämää kansanäänestystä Katalonian itsenäisyydestä hallituksen ulkopuolelta. Helmikuussa 2018 Gabriel lähti Sveitsiin maanpakoon Espanjan nostettua Katalonian hallituksen lisäksi Gabrieliakin vastaan syytteen itsenäisyysäänestyksen järjestämisen takia "kapinasta" (), josta voi Espanjan lain mukaan saada 30 vuoden vankeustuomion. Myöhemmin Gabrieliin kohdistuvan syytteen nimikettä lievennettiin niin, että nyt häntä syytetään "kansalaistottelemattomuudesta" (). Suomen sosialidemokraattinen naisliitto
Työläisnaisten liitto järjesti vuonna 1903 Helsingin Rautatientorilla naisten yleisen äänioikeuskokouksen, johon otti osaa 10 000 ihmistä. Se oli vain yksi monista kampanjassa, joka alkoi kehittyä liiton kannalta suotuisasti. Vuoden 1904 päättyessä liittoon kuului 39 osastoa. Vuoden 1905 aikana liiton jäsenmäärä kolminkertaistui (varsinkin) äänioikeustaistelussa osoitetun johdonmukaisuuden ansiosta. Porvarillinen naisliike tuomittiin, kun sen edustajat olivat valmiita asettamaan äänioikeudelle taloudellisia ehtoja. Loppuvuodesta 1905 kaksi työläisnaista, Ida Ahlstedt ja Mimmi Kanervo, valittiin suurlakkokomitean jäseniksi. Matti Ahde
Ahde valittiin SDP:n kansanedustajaksi Oulun läänin vaalipiiristä vuoden 1970 eduskuntavaaleissa. Hän istui eduskunnassa yhtäjaksoisesti vuoteen 1990 ja oli SDP:n eduskuntaryhmän puheenjohtaja vuosina 1975–1982 sekä puoluetoimikunnan jäsen 1972–1990. Vuosina 1984–1987 Ahde oli SDP:n toinen varapuheenjohtaja ja 1987–1990 ensimmäinen varapuheenjohtaja. Yrjö Ruutu
Suomen Kansallissosialistinen Liitto yritti kosiskella työväestöä myös demagogisilla keinoilla, mutta ei saanut juuri lainkaan vastakaikua. Puolueelle perustetut paikallisosastot hiljenivät heti alkuunsa. Puolue ei saanut yhtään kansanedustajia vuoden 1933 eduskuntavaaleissa, mistä Ruutu ja Konkka syyttivät Uotin edustamaa linjaa. Erotettuaan äärioikeistolaiset puolueesta he suuntasivat sen linjan selkeämmin vasemmalle ja korostivat myönteistä suhtautumista sosiaalidemokraattiseen työväenliikkeeseen. Tämä ei kuitenkaan lisännyt puolueen vähäistä kannatusta. Vuoden 1936 eduskuntavaaleissa Ruutu oli itse ehdokkaana Uudenmaan läänin vaalipiirissä, jossa hänen puolueellaan oli vaaliliitto edistyspuolueen kanssa, mutta hän jäi silti valitsematta. Vuoden 1937 alussa Suomalaissosialistinen puolue lopetti toimintansa ja Ruutu liittyi Sosialidemokraattiseen puolueeseen (SDP), joka hänen mukaansa oli luopunut aiemmasta jyrkästä luokkalinjastaan. Hänen kanssaan SDP:hen siirtyivät SKSL:stä muun muassa Yrjö Kilpeläinen ja Unto Varjonen. Oman puolueensa epäonnistumisen Ruutu katsoi johtuneen siitä, etteivät suomalaissosialistit kyenneet tarpeeksi selvästi erottautumaan natsismista. ”"Hitleriläisyys voitti meidät"”. SDP:hen liittymisen jälkeen Ruutu hylkäsi lopullisesti pohdinnat diktatuurien oikeutuksesta ja siirtyi varauksetta kannattamaan parlamentaarista demokratiaa. Anton Huotari
Anton Huotari (21. tammikuuta 1881 Nurmes – 7. marraskuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen kansanedustaja ja päätoimittaja. Anton Salakari
Tampereen kaupunginvaltuustoon Salakari valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1901 kunnallisvaaleissa. Hän oli Suomen Työväenpuolueen ehdokkaana, vaikka äänestikin itse Suomalaisen puolueen listaa, josta vaalien jälkeen sai ankaraa kritiikkiä "Kansan Lehteen" kirjoittaneelta Yrjö Mäkeliniltä. Vuoden 1905 valtiopäivämiesvaaleissa Salakari oli työväenpuolueen ja nuorsuomalaisten yhteislistan ehdokkaana, mutta ei tullut valituksi. Loka–marraskuussa 1905 Salakari toimi Tampereen suurlakkokomitean puheenjohtajana ja hän oli myös yksi kuuluisan "Punaisen julistuksen" allekirjoittajista. Lakon päättymisen jälkeen Salakari osallistui marraskuun lopussa 1905 Tampereella järjestettyyn SDP:n ylimääräiseen puoluekokoukseen.
Tammikuussa 1917 57-vuotiaana kuollut Salakari on haudattu Tampereelle Kalevankankaan hautausmaalle. Anni Huotari
Anni Huotari syntyi Viipurissa piika Ulla Maria Torvelaisen aviottomana lapsena vuonna 1874. Hän aloitti yläkansakoulun 11-vuotiaana ja lopetti sen neljän luokan jälkeen 1889. Huotari sai parhaat arvosanansa lukuaineista, mutta köyhällä äidillä ei ollut varaa laittaa tytärtään kuin käsityökouluun, josta Huotari valmistui vuonna 1892 ja ryhtyi ompelijaksi. Hänen yhteiskunnallinen toimintansa alkoi raittiusyhdistyksestä, mutta Huotari osallistui jo 1890-luvulla ensimmäistä kertaa myös Viipurin työväenyhdistyksen kokouksiin. Vuonna 1900 hänet valittiin Viipurin ompelijattarien ammattiosaston ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. SDP:n puoluekokouksiin Huotari osallistui Viipurin työväenyhdistyksen edustajana vuosina 1901 ja 1903. Susanna Huovinen
Toukokuussa 2013 SDP kierrätti jälleen ministereitään ja Huovinen valittiin Kataisen hallituksen peruspalveluministeriksi Maria Guzenina-Richardsonin seuraajaksi. Vasemmistoliiton vetäydyttyä hallituksesta huhtikuussa 2014 myös tasa-arvoasiat siirrettiin Huoviselle. Hänen kaudellaan suurena hankkeena oli myös sote-uudistus. Huovinen on kannattanut alkoholilainsäädännön tiukentamista ja ehdottanut esimerkiksi alkoholiveron korottamista ja keskioluen myynnin siirtämistä kaupoista takaisin Alkoon. Jörn Donner
Vuoden 2003 eduskuntavaaleissa Donner valittiin eduskunnan varasijalle sitoutumattomana RKP:n ehdokkaana. Pian sen jälkeen hän kuitenkin liittyi Suomen sosialidemokraattiseen puolueeseen. Donner nousi uudelleen eduskuntaan Eva Biaudet’n siirtyessä kansainvälisiin tehtäviin vuoden 2007 alussa. Noustessaan varasijalta eduskuntaan Donner erosi SDP:n jäsenyydestä voidakseen liittyä RKP:n eduskuntaryhmään. Kevään 2007 eduskuntavaaleissa Donner ei enää ollut ehdolla, joten hänen toinen visiittinsä eduskuntaan jäi muutaman kuukauden mittaiseksi. Jaakko Iloniemi
1990-luvulla Iloniemi oli tukemassa Suomen EU-jäsenyyshanketta. Vahva vaikutus Iloniemellä oli myös Martti Ahtisaaren valintaan Suomen presidentiksi 1994 esimerkiksi tämän puheiden taustakirjoittajana, vaikka alkuvaiheessa myös Iloniemeä itseään ehdotettiin SDP:n presidenttiehdokkaaksi. Ahtisaari totesi Iloniemestä: Suomi 2000-luvulla
Suomi siirtyi kolmannelle vuosituhannelle presidenttinään Martti Ahtisaari. Talvella 2000 tasavallan presidentiksi valittiin ensimmäistä kertaa nainen, sosiaalidemokraattien Tarja Halonen, joka istui kaksi kautta. Suomen uusi perustuslaki tuli voimaan maaliskuussa 2000: uudistus vahvisti parlamentaarista demokratiaa ja korosti pääministerin asemaa. Presidentin valta supistui. Jutta Urpilainen
Helmikuussa 2008 Eero Heinäluoma ilmoitti, ettei aio jatkaa SDP:n johdossa huonon vaalimenestyksen vuoksi. Hän luopui puheenjohtajuudesta kesän 2008 puoluekokouksessa. Urpilainen asettui ehdolle ja voitti lopullisessa äänestyksessä Erkki Tuomiojan äänin 218–132. Hänestä tuli SDP:n ensimmäinen naispuheenjohtaja ja 32-vuotiaana myös nuorin puheenjohtaja. Urpilaisen ensimmäiset vaalit puolueen johdossa olivat syksyn 2008 kunnallisvaalit, joissa SDP menetti kannatustaan. Hugo Aattela
Hugo Emil Aattela (vuoteen 1921 Virtanen, 13. huhtikuuta 1897 Hollola – 7. joulukuuta 1959 Lahti) oli suomalainen SDP:n kansanedustaja. Aattela tuli kansanedustajaksi varasijalta kesken kauden syyskuussa 1929 Iida Vihurin kuoltua. Hän jatkoi Hämeen läänin pohjoisen vaalipiirin edustajana aina vuoteen 1945. Aattela nousi uudelleen kesken kauden eduskuntaan huhtikuussa 1949 kun Alpo Lumme siirtyi Mikkelin läänin maaherraksi. Kausi jatkui heinäkuuhun 1951. Presidentin valitsijamiehenä Aattela oli vuosina 1925, 1931, 1937, 1940, 1943 ja 1950. Armo Vuotila
Vuotila kuului 1920-luvun lopulla Akateemiseen Sosialistiseuraan ja 1930-luvulla hän kuului SDP:n vasemmisto-oppositioon. Vuotilat erosivat kirkosta 1934 ja vuonna 1936 Armo Vuotilasta tuli vastaperustetun "Tampereen seudun siviilirekisteriyhdistys ry":n puheenjohtaja. Vuotilan kirjoituksia ilmestyi yhdistyksen vuosina 1937–1939 julkaisemassa "Ajatuksen Vapaus" -aikakauslehdessä. Vuonna 1937 perustettiin Suomen siviilirekisteriyhdistysten keskusjärjestöksi "Suomen Siviilirekisteriyhdistysten Keskusliitto ry" (SSKL) ja Vuotila oli keskusliiton sihteerinä 1937–1939. Erkki Laatikainen
Laatikainen sanoi puoluekannakseen ”riippumaton keskustalainen”. Hän ei ollut päätoimittaja-aikanaan keskustapuolueen jäsen. Laatikainen otti kantaa politiikkaan ja keskustan puheenjohtajavalintoihin, esimerkiksi Anneli Jäätteenmäen puolesta 2002 ja Paavo Väyrysen puolesta 2012. Päätoimittajana tapahtuneen erittäin aktiivisen vaikuttamisen vuoksi entinen pääministeri Paavo Lipponen viittasi Laatikaiseen ja Seinäjoella ilmestyvän sanomalehti "Ilkan" silloiseen päätoimittajaan Kari Hokkaseen käsitteellä ”maakuntaansa terrorisoiva satraappi”. Ernst Reuter
Reuter liittyi Saksan sosiaalidemokraattiseen puolueeseen (SPD) vuonna 1912. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli Saksan armeijassa ja jäi 1916 venäläisten sotavangiksi. Venäjällä hän liittyi vallankumouksen jälkeen bolševikkeihin ja toimi vuonna 1918 komissaarina Volgan saksalaisten sosialistisessa neuvostotasavallassa. Reuter palasi Saksaan sodan jälkeen ja hänestä tuli Saksan kommunistisen puolueen Berliinin-sihteeri. Hän kuitenkin irtaantui kommunismista ja liittyi takaisin sosiaalidemokraatteihin vuonna 1922. Hänet valittiin 1926 Berliinin kaupunginvaltuustoon, 1931 Magdeburgin pormestariksi ja 1932 valtiopäiväedustajaksi. Anni Huotari
Anni Huotarin viimeisiä vuosia varjostivat hänen läheistensä kuolemat. Perheen nuorin lapsi, vuonna 1912 syntynyt Tapio, kuoli jo vanhempiensa vankeusaikana, ja Anton Huotari puolestaan teki itsemurhan vuonna 1931. Pariskunnan 1903 syntynyt ensimmäinen lapsi Aune, joka oli myös itse mukana yhteiskunnallisessa toiminnassa, kuoli keuhkotautiin vuonna 1933, ja vanhempi poika Tauno (s. 1908) kaatui jatkosodassa vuonna 1942. Huotarin terveys heikkeni viimeisinä elinvuosina, mutta hän jaksoi edelleen hoitaa yhteiskunnallisia tehtäviään. Huotari kuoli huhtikuussa 1943 liikenneonnettomuudessa ollessaan palaamassa Helsingin työväentalolla järjestetystä naisliiton kokouksesta. Hänen ruumiinsiunauksensa Hietaniemen krematorion kappelissa toimitti kokoomuksen kansanedustaja ja entinen ministeri Paavo Virkkunen. Tilaisuudessa puhuivat muun muassa Sylvi-Kyllikki Kilpi ja Väinö Tanner. Huotarin tilalle eduskuntaan nousi Lempi Lehto. Anna-Liisa Hyvönen
Sodan päätyttyä Hyvönen liittyi SKP:n jäseneksi Hertta Kuusisen suosittelemana. Hänet kutsuttiin marraskuussa 1944 perustamaan uutta nuorisojärjestöä, josta tuli Suomen Demokraattisen Nuorisoliitto (SDNL). 1940-luvun puolivälistä alkaen Hyvönen työskenteli järjestötehtävissä SDNL:ssä (1945–1946, 1953–1959), Demokraattisen nuorison maailmanliiton Skandinavian sihteerinä Pariisissa ja Budapestissä (1950–1953), Suomen Rauhanpuolustajien järjestösihteerinä (1955), Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) kulttuurisihteerinä 1959–1968 ja Suomen naisten demokraattisen liiton (SNDL) pääsihteerinä 1968–1977. Hyvönen on kertonut joutuneensa naisliikkeeseen vasten tahtoaan ehkäisemään vähemmistöläisyyden etenemistä SKP:n liittokokouksessa. Lasse Lehtinen
Vuoden 1972 eduskuntavaaleissa Lehtinen valittiin kansanedustajaksi Kuopion läänin vaalipiiristä. Hän toimi kansanedustajana kolme kautta vuoteen 1983. Puolueensa oikean laidan kulkijana Lehtinen ei ollut koskaan puheenjohtaja Kalevi Sorsan suosiossa, joten ministerinpaikat ja muut korkeat poliittiset tehtävät kiersivät hänet. Myöhemmin Lehtinen oli yksi Martti Ahtisaaren ”keksijöistä”, jotka ryhtyivät ajamaan politiikan ulkopuolista valtiosihteeri Ahtisaarta SDP:n presidenttiehdokkaaksi vuoden 1994 vaaleihin. Puolueen esivaalissa Ahtisaari löi Kalevi Sorsan ja nousi lopulta presidentiksi. Artur Dinter
Dinteristä tuli aikaa myöten oikeistolaisuudessaan ja antisemitismissään radikaalimpi. Hän oli mukana "Deutschvölkischer Schutz- und Trutzbund" -järjestön johdossa, kunnes se kiellettiin 1922. Dinter lähentyi Hitleriä ja hänestä tuli kansallissosialistisen puolueen jäsen. Vuonna 1925 Adolf Hitler päästyä Landsbergin vankilasta, johon hänet oli tuomitti epäonnistuneen oluttupavallankaappauksen jälkeen, hän teki Dinteristä kansallissosialistisen puolueen Thüringenin hallintoalueen Gauleiterin. Noihin aikoihin Dinter julkaisi myös Weimarissa ilmestyvää puolueen lehteä "Der Nationalsozialist". Kiitokseksi lojaalisuudesta kansallissosialistista puoluetta kohtaan Dinterille annettiin yksinumeroinen jäsennumero ”5”. Kofi Annan
13. joulukuuta 1996 Annania suositeltiin turvallisuusneuvostossa YK:n uudeksi pääsihteeriksi, ja neljä päivää myöhemmin yleiskokous valitsi hänet. Hän aloitti virassa 1. tammikuuta 1997. Annan seurasi egyptiläistä Boutros Boutros-Ghalia, ja hänestä tuli ensimmäinen mustaihoinen afrikkalainen pääsihteeri. Merkkinä suuresta kansansuosiosta Annan nimitettiin uudelleen pääsihteerin virkaan 1. tammikuuta 2002. Angela Merkel
Angela Merkelin poliittinen ura alkoi vuonna 1989, jolloin hän liittyi oppositioliike Demokraattiseen allianssiin (DA) ja pääsi sen riveissä parlamenttiin vapaissa vaaleissa 18. maaliskuuta 1990. Hänestä tuli Lothar de Maizièren yhdistymishallituksen lehdistösihteeri. Liike yhdistyi samana vuonna CDU:hun. Arvo Hautala
Hautala liittyi SKP:hen joulukuussa 1945. Vuonna 1949 hän siirtyi SKP:n palkalliseksi toimitsijaksi jouduttuaan työnantajien mustalle listalle. Hautala suoritti Sirolan 1951, jonka jälkeen hän siirtyi sihteeriksi. Hautala kuului 1960-luvun alussa SKP:n vaikutusvaltaisimpiin ammattiyhdistyspoliitikoihin. SEL:n puheenjohtaja tunnettiin myös puolueen aktiivisena uudistajana ja stalinististen virtausten vastustajana. SEL:ssä Hautala ajoi ammattiyhdistysliikkeen suurempaa itsenäisyyttä puoluepolitiikasta. SAK:n johdossa Hautala oli hyväksymässä ensimmäistä tulopoliittista sopimusta (Liinamaa I) vuonna 1968. Anna Hultin
Anna Hultin on eduskunnan pääsihteerinä 1975-1983 toimineen Eiler Hultinin tytär. Anne Holmlund
Vuoden 1988 kunnallisvaaleissa Holmlund nousi ääniharavana Ulvilan valtuustoon. Eduskuntaan hän nousi vuonna 2002 varasijalta Satakunnan vaalipiiristä Olli-Pekka Heinosen siirtyessä johtajaksi Yleisradioon. Suomen Sosialidemokraattinen Puolue
Vuonna 2014 SDP:n puheenjohtajaksi valittiin Antti Rinne. Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa SDP:n äänestäjien määrä laski sen historian alimmalle tasolle. Kuntavaaleissa 2017 puolueen kannatus oli 19,4 %. Libertaaripuolue (Yhdysvallat)
Ensimmäinen libertaaripuolueen kokous järjestettiin kesäkuussa 1972. Vuonna 1978 Dick Randolph valittiin ensimmäisenä puolueen listoilta Alaskassa osavaltion lainsäädäntöelimeen. Vuoden 1980 liittovaltion vaalien jälkeen libertaaripuolue omaksui itselleen Yhdysvaltain kolmanneksi suurimman puolueen tittelin ennen Amerikan Itsenäisyyspuoluetta sekä New Yorkin konservatiivipuoluetta jotka tuohon aikaan olivat maan suurimpia pienpuolueita. Vuoden 1994 vaalien jälkeen yli neljäkymmentä libertaarien ehdokasta äänestettiin tai nimitettiin johonkin tehtävään joka oli siihen astinen ennätys puolueelle. Puolue asetti John Hospersin ehdolle vuoden 1972 presidentinvaaleissa ja tuolloin Tonie Nathan toimi hänen varapresidenttiehdokkaanaan. Nathan oli samalla sekä ensimmäinen nainen että ensimmäinen juutalainen joka sai valitsijamiesääniä. Hospers puolestaan oli tuolloin ensimmäinen avoimesti homoseksuaali henkilö joka oli pyrkinyt Yhdysvaltain presidentiksi. Anni Huotari
Anni Huotarin puoliso oli kansanedustaja ja päätoimittaja Anton Huotari. Sorsan IV hallitus
Eduskunnan syksyllä 1982 tekemän päätöksen mukaisesti perustettu ympäristöministeriö aloitti toimintansa lokakuun alussa 1983, ja ensimmäiseksi ympäristöministeriksi tuli sisäministeri Matti Ahde. Toinen sosiaali- ja terveysministeri Vappu Taipale siirtyi joulukuun alussa 1984 sosiaalihallituksen pääjohtajaksi, ja tässä yhteydessä SDP päätyi kierrättämään ministeriensä salkkuja siten, että Taipaleen paikan peri liikenneministeri Matti Puhakka, uudeksi liikenneministeriksi siirtyi sisäministeri Matti Luttinen ja uudeksi sisäministeriksi nousi kansanedustaja Kaisa Raatikainen. Ahti Pekkala, joka oli toiminut valtiovarainministerinä kauemmin kuin kukaan hänen edeltäjistään, siirtyi helmikuun alussa 1986 Oulun läänin maaherraksi, ja hänen tilalleen hallitukseen tuli Suomen Pankin johtokunnan jäsen Esko Ollila. Opetusministeri Kaarina Suonio siirtyi kesäkuun alussa 1986 Tampereen apulaiskaupunginjohtajaksi ja hänen tilalleen tuli kansanedustaja Pirjo Ala-Kapee. Alli Lahtinen
Lahtisen vanhemmat olivat korpilahtelainen osuuskaupan myymälänhoitaja Muisto Ilomäki ja siivooja sekä keittäjä Lyydia Johanna Salonen. Perhe muutti vuonna 1929 Hyvinkäälle, jossa isä kuului kauppalanvaltuustoon sosiaalidemokraattien edustajana. Alli Lahtinen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1944 ja liittyi samana vuonna SDP:hen. Ylioppilasvuonnaan hän muutti Kotkaan, jossa työskenteli kaksi vuotta Eteenpäin-lehden toimittajana ja sen jälkeen Kotkan kaupungin lastensuojelulautakunnan virkailijana 1946–1949 sekä työväenopiston suomen kielen ja laskennon opettajana 1947–1950. Vuodesta 1947 hän oli naimisissa palomies Kaarlo Lahtisen kanssa. Alli Lahtinen jatkoi Kotkasta käsin opiskelua Helsingin Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa pääaineenaan sosiaalipolitiikka. Hän valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1956 tehtyään lopputyönsä Kotkan satamatyöläisten työnsaanti- ja ansiomahdollisuuksista. Andrus Ansip
Ansip opiskeli orgaanista kemiaa Tarton valtionyliopistossa vuosina 1974–1979. Valmistuttuaan hän työskenteli yliopistolla vanhemman insinöörin tehtävässä vuosina 1979–1987, lukuun ottamatta kaksivuotista asepalvelustaan vuosina 1981–1983. Ansip oli kommunistisen puolueen jäsenenä vuosina 1978–1989. Reformipuolueen jäseneksi hän liittyi 1994, kun puolue perustettiin. Anton Kotonen
Kotonen valittiin vuonna 1919 eduskunnan ensimmäiseksi varapuhemieheksi ja seuraavana vuonna lakivaliokunnan sekä SDP:n eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi. Hän kuului myös valtakunnanoikeuteen ja oli jäsenenä luotsikomiteassa 1919, Ahvenanmaan komiteassa 1919–1920, valtiopäiväjärjestyksen tarkastuskomiteassa 1921–1922 sekä virastojen työaikakomiteassa ja virastokomiteassa 1922. Syksyllä 1920 Kotonen vastusti SDP:n eduskuntaryhmän päätöstä ajaa punavankien armahduskysymystä jarrutuskeskustelun avulla, minkä seurauksena hänet erotettiin ryhmän puheenjohtajan paikalta ja lopulta koko puolueesta. Tämän jälkeen hän siirtyi poliittisesti oikealle ja liittyi lopulta Isänmaalliseen kansanliikkeeseen (IKL). Ayaan Hirsi Ali
Lokakuussa 2002 Hirsi Ali loikkasi työväenpuolueesta liberaaliseen kansanpuolueeseen, jonka parlamenttivaalilistalle hänet otettiin ehdokkaaksi. Tammikuun 2003 vaaleissa Ayaan Hirsi Ali valittiin alahuoneen jäseneksi. Eduskuntavaalit 1979
SDP:n kansanedustaja Salme Myyryläinen kuoli syyskuussa 1980 ja Kokoomuksen Irma Rihtniemi-Koski tammikuussa 1981. Myyryläisen tilalle uudeksi kansanedustajaksi tuli oikeustieteen kandidaatti Jouko Skinnari ja Rihtniemi-Kosken tilalle arkkitehti Jouni J. Särkijärvi. SKDL:n kansanedustaja Anna-Liisa Hyvönen siirtyi syysistuntokauden 1980 alussa Helsingin apulaiskaupunginjohtajaksi ja uudeksi kansanedustajaksi tuli aiemminkin varasijalta eduskuntaan noussut valtiotieteen kandidaatti Kati Peltola. Anna-Liisa Hyvönen
Hyvönen kuului SKP:n keskuskomiteaan vuosina 1963–1981 ja sen poliittiseen toimikuntaan vuosina 1965–1981. Hän oli SKP:n radikaaleimpia uudistajia 1960-luvulla ja vankasti enemmistön puolella. Hyvönen oli aloittanut poliittisen itsekritiikin Nikita Hruštšovin Stalin-paljastusten (1956) jälkeen ja läheni ajatuksissaan Italian kommunistisen puolueessa esitettyjä (polysentrisiä) käsityksiä. Eino Kilpi
Kun Anton Huotari siirtyi Helsinkiin, Kilvestä tuli seuraavana vuonna (1921) Kansan Lehden päätoimittaja; hän jatkoi tehtävässä vuoteen 1932. Sosiaalidemokraattisen vakaumuksensa vahvistuttua hän tuli myös mukaan kunnallispolitiikkaan, ja hänet valittiin Tampereen kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäseneksi sekä SDP:n Tampereen kunnallisjärjestön puheenjohtajaksi. SDP:ssä Kilvestä tuli vakaa Väinö Tannerin linjan kannattaja. Hänet nimitettiin – jälleen Huotarin seuraajana – myös Suomen Sosialidemokraatin päätoimittajaksi helmikuussa 1932 nimenomaan puolueen ”tannerilaisten” edustajana. Ensimmäisen kansanedustajakautensa päätyttyä vuonna 1933 Kilpi uppoutui päätoimittajan työhönsä, mutta toimi myös Helsingin kunnallispolitiikassa.