Milloin taidemaalarit alkoivat suosia öljyvärejä?
Taiteen historia
Ennen 1400-lukua valtaosa maailman maalauksista oli tehty korostamalla ääriviivoja, jollaisia luonnossa ei tavata. Öljyvärien kehittymisen myötä eurooppalaiset taiteilijat alkoivat kuitenkin suosia niin sanottua maalauksellista tekniikkaa, jossa muodot hahmotellaan värein ilman ääriviivoja. Samalla ryhdyttiin tekemään ero hajataittoisen päivänvalon ja heijastusvärien välillä. Ilmaperspektiivin avulla alettiin ilmaista etäisyyksiä värikontrasteja heikentämällä ja värisävyjä asteittain muuttamalla. Länsimaisessa taiteessa alkoi vallita todellisuudentunnun tavoittelu, josta luovuttiin vasta 1800-luvulla. Ranskalaiset impressionistit kyseenalaistivat 1850-luvulla käsityksen perinteisten värinkäsittelytaitojen kyvyn jäljitellä näköhavaintoa ja yrittivät jäljentää vain omat optiset havaintonsa. Värien ilmaisuvoimaa korostivat paljon esimerkiksi Vincent van Gogh ja Wassily Kandinsky, ja toisen maailmansodan jälkeen etenkin yhdysvaltalaiset taiteilijat luopuivat figuratiivisen esittävyyden lisäksi jopa muodoista. Öljyväri
Taidemaalarit alkoivat suosia öljyvärejä 1400-luvulla. Öljymaalaus
Öljyvärejä alettiin käyttää 1400-luvulla. Sitä ennen oli käytetty temperavärejä, joita tehtiin vedessä liotetuista väripigmenteistä, joihin sekoitettiin munankeltuaista tai kaseiinia. Hollantilaisen Jan van Eyckin sanotaan usein olleen ensimmäinen, joka käytti öljyä pigmenttien sideaineena. On kuitenkin todennäköistä, että jotkut häntä edeltäneet taiteilijatkin tekivät öljyväreillä kokeiluja. Saksalainen munkki Theophilus kuvaili jo noin vuonna 1100 puupinnalle öljyväreillä tehtyä maalausta ja samalla valitteli öljymaalin pitkää kuivumisaikaa. Öljyväreillä saatiin aikaan aiempaa tasaisempia ja kiiltävämpiä pintoja. Niiden joustavuus temperaväreihin verrattuna mahdollisti myös sen, että työ voitiin tehdä ateljeessa, kangas voitiin kääriä kokoon ja levittää toisaalla uudelleen. Öljyvärien pitempi kuivumisaika mahdollisti myös taiteilijalle aiempaa suuremman vapauden muokata työtään tekovaiheessa. Öljyväri
Öljyvärit tulivat suosituiksi 1400-luvulla. Hollantilaisen Jan van Eyckin sanotaan usein olleen ensimmäinen, joka käytti öljyä pigmenttien sideaineena. On kuitenkin todennäköistä, että jotkut häntä edeltäneet taiteilijatkin tekivät öljyväreillä kokeiluja. Saksalainen munkki Theophilus kuvaili jo noin vuonna 1100 puupinnalle öljyväreillä tehtyä maalausta ja samalla valitteli öljymaalin pitkää kuivumisaikaa.
Grisaille
Ensimmäisiä grisaille-maalauksia olivat sisterssiläisluostarien lasimaalaukset 1100-luvulla. Grisaillea käytettiin paljon maalausten suunnittelussa ja alusmaalauksissa 1300-luvulla, ja alankomaalaisessa maalaustaiteessa 1400-luvulla. Erityisen suosittua grisaille oli Ranskassa 1800-luvulla. Nándor Mikola
Akvarellimaalauksen ohella Mikola teki öljyväritöitä 1950-luvulle saakka. 1960-luvun informalistisessa vaiheessa hän yhdisti öljyväri- ja akvarellimaalauksen. 1970-luvulla Mikola palasi jälleen akvarellimaalaukseen. Tyypillistä hänen akvarellitöissään on runsas veden käyttö. 1980-luvulla Nándor Mikola kiinnostui Huippuvuorten valosta. Vuosikymmenen loppupuolella hän käytti töissään myös akvarelliliitua. 1990-luvulla hänen taiteensa oli enimmäkseen abstraktisia kokeiluja. Mikolan taiteessa on nähtävänä akvarellitaiteen klassisia aiheita kuten asetelmia, maisemia ja luontoa eri vuodenaikoina. Vincent van Gogh
Taiteilijanuransa alkuvuosina Van Gogh tutki ja kopioi mestareiden, etenkin Jean-François Millet’n, teoksia, mutta hänen muotokielensä oli jo omaperäinen. Van Gogh oli mieltynyt vaatimattomiin aiheisiin: karuihin maisemiin, köyhien arkielämään ja tavallisiin esineisiin. Hän oli itsekin kokenut paljon taloudellisia vaikeuksia, ja hän tunsi aina syvää myötätuntoa köyhiä kohtaan. Hänen paletissaan oli etenkin aihepiiriin sopivia tumman ruskeita sävyjä, ja piirroksissaan hän käytti syvän mustia tiiviitä ja raskaita varjostuksia. Opettajaltaan Mauvelta hän omaksui valohämyn, josta kirkkaat sävyt puuttuivat kokonaan. Hän kirjoitti pyrkimyksestään realismiin: ”Saan jotain merkittävää aikaan vain, jos paneudun piirtämiseen perusteellisesti ja tosissani, ja jos pyrin aina kuvaamaan todellisuutta.” Toisaalta hän kirjoitti vähän myöhemmin Theolle pelkän todellisuuden jäljentämisen riittämättömyydestä: ”Osaisinpa vain ilmaista, miltä minusta tuntuu” ja ”Haluan koskettaa ihmisiä taiteellani. Haluan heidän sanovan, ’Hän tuntee syvällisesti, hän tuntee hellästi’.”
Van Gogh kehitti postimpressionistisen tyylinsä vuosien 1886 ja 1888 välillä Pariisissa, jossa hän omaksui valoisan ja kirkkaan väripaletin. Hän oli maalatessaan spontaani, vaistonvarainen ja nopea pyrkiessään vangitsemaan ilmiön tai ohikiitävän tunnetilansa. Hän kirjoitti: ”On parempi olla uskalias vaikka tekisikin silloin paljon virheitä, kuin ahdaskatseinen ja yliharkitsevainen.” Yövartio (maalaus)
Taiteilijan suosion väheneminen ei luultavasti johtunut mistään yksittäisestä maalauksesta vaan makusuuntauksen yleisestä muutoksesta. 1640-luvulla varakkaat taiteensuosijat alkoivat pitää enemmän kirkkaista väreistä ja viehättävästä tyylistä, jonka ensimmäisiä edustajia oli flaamilainen muotokuvamaalari Antoon van Dyck. Pietro Perugino
Pietro Perugino (noin 1448–1523) oli italialainen taidemaalari. Hän oli Umbrian koulukunnan johtava maalari renessanssin aikana. Hän oli ensimmäisiä italialaisia taiteilijoita, jotka tekivät öljyvärimaalauksia. Historiamaalaus
Historian tutkimuksen kehittyminen 1800-luvulla toi yhä tarkempaa dokumentaarisuutta ja uutta, joskus teatraalista draamaa historiamaalauksiin. Romantiikan maalaustaide vuosisadan alussa suhtautui historia-aiheisiin tunteellisesti, kuten Goyan "Toukokuun kolmas 1808" (1814). Nationalismi suosi myös takautuvia historiallisia aiheita, kuten keskiaikaa ja barokkia. Vuosisadan lopulla esiintyivät isänmaallinen ja konservatiivinen historiamaalaus sekä radikaalit realistiset, suuriin yhteiskunnallisiin ongelmiin pureutuvat aiheet, kuten Ilja Repinin "Volgan lautturit" (1870–1873). Ilmaperspektiivi
Maalauksessa ilmaperspektiivillä eli väriperspektiivillä tarkoitetaan etäisyysvaikutelman tai syvyysilluusion luomista väreillä. Kaukaisemmat kohteet kuvataan vaaleammilla ja kylmemmillä sinisävyisillä väreillä kuin etuala. Ilmaperspektiiviä on käytetty alankomaalaisessa maalaustaiteessa 1400-luvulta lähtien. Muun muassa Leon Battista Alberti ja Leonardo da Vinci ovat kirjoittaneet sen käytöstä. Da Vinci käytti ilmaperspektiiviä monissa maalauksissaan, kuten Mona Lisa ja Neitsyt Maria, Jeesuslapsi, lammas ja Pyhä Anna. Suomessa kansallisromanttisessa ja kultakauden maisemaalauksessa ilmaperspektiiviä on käytetty usein, esimerkiksi Eero Järnefelt "Maisema Kolilta" ja "Raatajat rahanalaiset" -maalauksissaan. Valokuvauksen historia
Värikuvan alkuvaiheessa kuva värjättiin maalaamalla. Varsinaisen värikuvauksen kehittäjien oli aluksi selvitettävä värien fysikaalisia ominaisuuksia ja sitä, miten värisävyt muodostetaan päävärejä sekoittamalla eli reproduktiolla. Vuonna 1861 James Clerk Maxwell esitti väriopissaan kolmen päävärin järjestelmää. Aluksi kohteesta otettiin kolme eri kuvaa päävärien mukaisilla suotimilla. Venäläinen Sergei Prokudin-Gorski toteutti tämän 1900-luvun alkuvuosina siten, että kolme eri suotimilla otettua kuvaa yhdistettiin vasta kun kuva näytettiin projektorilla (eli "taikalampulla"). Hän käytti lasinegatiiveja ja tämä vuonna 1903 patentoitu menetelmä tunnetaan nimellä Autochrome. Eri värikerrosten yhdistäminen samalle värinegatiiville vaati runsaasti kehittelytyötä. Vanhimmat kuluttajien saatavilla olleet kolmivärifilmit olivat Chimicolor (1931), Technicolor IV (1932), Agfacolor (1932) ja Kodacolor (1935), mutta värikuvaus yleistyi vasta 1940-luvun puolivälin jälkeen. Värinegatiivien rinnalle tulivat silloin myös diafilmit, joita katsottiin projektoreilla. Rokokoo
Rokokookauden taidemaalarit suosivat öljyvärejä ja aiempaa enemmän myös pastellimaalausta. Tunnetuimpia tyylisuunnan edustajia olivat Antoine Watteau (1684–1721), Francois Boucher (1703–1770), Rosalba Carriera ja Jean-Honoré Fragonard (1732–1806). Impressionismi
Suomessa ei impressionismista syntynyt taidesuuntausta 1870- ja 1880-luvuilla. Suomessa elettiin naturalismin ja realismin aikaa, eikä impressionismi sopinut kansan kuvaamiseen. Varhaisten maisemaimpressionistien työt olivat Suomessa poikkeuksia ja herättivät hämmennystä tai välinpitämättömyyttä. Impressionismin kotikaupungista Pariisista tuli kylläkin suomalaisten taiteilijoiden tärkein opiskelupaikka 1880-luvulla, mutta silloin impressionismi taidesuuntauksena oli jo osittain sulautumassa muuhun taiteeseen. Tyylillä oli kuitenkin vaikutuksensa suomalaiseen taiteeseen. Berndt Lindholm, Victor Westerholm ja Torsten Wasastjerna paneutuivat impressionismin valo- ja värioppeihin, ja heitä kiinnostivat impressionistien tapaan maisemat ja kaupunkinäkymät. Elin Danielson ja Hanna Rönnberg keskittyivät 1880-luvulla ulkomaalaukseen. 1900-luvun alussa nuori suomalainen taiteilijapolvi innostui neoimpressionismista, ja heidän taiteensa perustaksi tulivat uusimpressionismin väriteoriat ja puhtaan paletin väri-ilmaisu. Monet'n maalaukseen sisältyvät abstraktin taiteen mahdollisuudet tajusi ensimmäisenä Suomessa Ellen Thesleff. Öljylamppu
Ennen petroliaikakautta, joka alkoi 1850-luvulla, ehti käytössä olla myös öljykäyttöisiä lamppuja mm. Argand-lamppu joka patentoitiin 1780-luvulla. Öljykäyttöiset öljylamput vaativat kuitenkin monimutkaisia virityksiä mm. kellomekanismeja (Carcel-lamppu) joten petroli syrjäytti yksinkertaisuudellaan ja puhtaudellaan nopeasti (kasvi)öljyn käytön lamppujen polttoaineena. Akvarelli
Akvarellivärit ovat enimmäkseen kuultavia, vaikka esimerkiksi kadmiumpigmentit ovat melko peittäviä. Akvarellin maalaaminen on perinteisesti aloitettu vaaleista sävyistä, jolloin työskentelyä on jatkettu tummemmilla, mutta muukin järjestys soveltuu hyvin, varsinkin jos aluksi maalatut tummat värit eivät ole helposti poishuuhtoutuvia. Kuivuttuaan vesivärimaalaus vaalenee jonkin verran. Kaarlo Tauriainen
Tauriainen osoitti jo kouluikäisenä kiinnostusta maalaamiseen, sillä kodin lähelle majoittuneen oululaisperheen pojan kerrotaan antaneen hänen kokeilla vesiväreillä maalaamista, kun pojasta ei ollut auttamaan isäänsä halkotöissä. Hän suoritti kansakoulun oppimäärän kolmessa kuukaudessa vuonna 1914 ja kaksi vuotta myöhemmin siirtyi maamieskouluun, jossa koulun kuvataiteenopettaja huomioi Tauriaisen taiteellisen lahjakkuuden ja lahjoitti hänelle öljyvärit. Jo vapaussodan aikana samalla kun Tauriainen palveli Rannikkotykistössä vääpelinä ja vt. patterin päällikkönä, hän maalasi aktiivisesti tulojensa kartuttamiseksi. Öljymaalaus
Valokuvaus syrjäytti realistisuuteen pyrkivän öljymaalauksen ja maalaustyyli muuttui vähemmän realistiseksi (esim. impressionismi). Luca della Robbia
Luca della Robbia alkoi käyttää lasitettua terrakottaa vuoden 1440 tienoilla. Sitä ennen hän oli veistänyt marmoria ja pronssia. Ihmishahmot olivat della Robbian teoksissa yleensä valkoisia klassisessa hengessä. Väriä käytettiin etenkin taivaansinisen taustan luomiseen ja kukkiin. Posliininmaalaus
Amerikkalaisessa maalaustekniikassa käytetään yleensä avointa öljyä. Tällöin värit sekoitetaan paletille valmiiksi. Koska öljy ei kuivu, värit säilyvät paletilla jopa vuosia. Leonardo da Vinci
Vuonna 1476, kun Leonardo toimi Verrocchion työpajassa, Hugo van der Goes saapui Firenzeen ja toi "Portinarin alttaritaulun" ja uusia maalaustekniikoita Keski-Euroopasta. Niillä oli syvä vaikutus Leonardoon, Ghirlandaioon, Peruginoon ja muihin taiteilijoihin. Vuonna 1479 sisilialainen taidemaalari Antonello da Messina, joka työskenteli kattavasti öljyväreillä, matkusti pohjoiseen Venetsiaan, jossa johtava taidemaalari Giovanni Bellini otti käyttöön öljyvärimaalauksen. Siitä tuli pian suosituin maalaustapa Venetsiassa. Leonardo kävi myös Venetsiassa myöhemmin. Estetismi
Estetistit painottivat ennen kaikkea taidetta. He suosivat vahvoja, yksinkertaisia värejä, kirkasta sinistä, vihreää ja erityisesti keltaista. Näitä värejä käytettiin sisustuksissa, joiden huonekalut olivat usein mustia, ja jotka saivat vaikutteita Japanin lakkatöistä. Auringonkukka oli suosittu aihe, koska sen väri oli voimakas ja sen yksinkertaista hahmoa saatettiin tyylitellä. Impressionismi
Ranskalaiset taiteilijat lähtivät ulos luontoon maalaamaan, ja 1830-luvulla Barbizoniin Fontainebleaun metsän reunalle kerääntyi kesäisin taiteilijaryhmä harrastamaan ulkoilmamaalausta, "pleinairismia". Théodore Rousseau ja Charles-François Daubigny olivat ensimmäisiä ulkoilmamaalareita, jotka maalasivat maiseman alusta loppuun asti luonnossa. Daubignysta tulikin impressionistien juhlittu esikuva, sillä hänen maalauksensa olivat luonnosmaisia vaikutelmia, tosin arvostelijoiden mukaan vain ”vierekkäin olevia väriläikkiä”. Daubignyn Théophile Gautieriltä saamassaan kritiikissä myös esiintyy ensimmäisen kerran käsite ”impressio” eli vaikutelma. Jean-Baptiste Camille Corot’n tuotannossa Daubignyn väriläikkiä vastasi ”valöörien merkitys”, kuten hän itse kuvaili. Corot’n mukaan maisemaa ei rakenneta yksin viivoilla vaan paljon enemmän valööreillä. Ulkoilmamaalauksen yleistymistä helpottivat 1840-luvulla värien säilyttämiseen kehitetyt tinaputkilot. Akvarelli
Akvarellivärien tyyppisiä vesiliukoisia värejä käytettiin jo esihistoriassa. Vesivärien kehitykseen ovat vaikuttaneet muiden muassa Albrecht Dürer ja William Turner. Kehityksen tuloksena nykyisinkin käytettävät kuultavat vesivärit eriytyivät peittävistä guassiväreistä. Varhaisin tunnettu eurooppalainen akvarellisti on italialainen renessanssimaalari Raffaello Santi (1483–1520). Ruotsalainen Carl Larsson oli tunnettu 1800-luvun lopun akvarellisti, jonka töille on tunnusomaista herkkä lyijykynäviiva vesivärin alla. Impressionismi
Impressionistit ihailivat Delacroix’n ilmaisuvoimaista värimaailmaa. He siirsivät näkemänsä maailman kankaalle muutamin puhtain, kirkkain värein. Varjojen mustan he korvasivat väreillä sekä välttivät maavärejä. He havaitsivat, että esineiden väri ei ollut ”pysyvä” vaan muuttui ympäristön vaikutuksesta. Impressionistien väriajattelu perustui kemisti Eugène Chevreulin ”simultaanirinnastuksen lakiin”, jonka mukaan kahden värin erot korostuvat vahvimmin, kun värit ovat vieretysten. Chevreulin mukaan vahvimmillaan vaikutus on komplementtiväreissä. Gerhard Richter
Richter alkoi kerätä valokuvia, mainoksia, aikakauslehtien kuvia ja postikortteja 1960-luvun alussa. Hän kehitti näin menetelmän, jolla saattoi minimoida maalauksen aiheeseen liittyvän pohdinnan. Valmiiden kuva-aiheiden käyttö oli tyypillistä myös pop-taiteelle, mutta Richter kehitti vähitellen omalaatuisen maalaustekniikan, jossa alkuperäistä kuvaa himmennetään tai häivytetään. Näin valokuvan kovuus pehmenee ja katsoja ikään kuin etääntyy alkuperäisen kuvan tunnelmasta. Öljymaalauksissa korostuvat maalin materiaaliset, plastiset ja optiset ominaisuudet. Merimaalaus
Merimaalaus on maisemamaalauksen laji, jonka aihepiirinä on meri, rannikko, satamanäkymät tai laivat. Se kuvaa tavallisesti tunnelmaa tai historiallista tapahtumaa, kuten meritaistelua. Merimaalaus itsenäistyi omaksi maalaustaiteen lajiksi Alankomaissa 1500-luvun lopulla. Kuuluisia 1600-luvun merimaalareita olivat muun muassa alankomaalaiset Jan van de Cappelle (1624–1679), Jan Porcellis (noin 1580–1632), Willem van de Velde nuorempi (1633–1707) ja Simon de Vlieger (1601–1653). Seuraavan vuosisadan mestari oli ranskalainen Joseph Vernet (1714–1789). Romantiikan ajan merimaalareita 1700-1800-luvulla olivat esimerkiksi englantilainen William Turner ja venäläinen Ivan Aivazovski ja myös impressionismin aikana tehtiin merimaalauksia. Suomessa tätä kuvataiteen lajia edustivat esimerkiksi Berndt Lindholm ja Oskar Kleineh. Vastaväri
Perinteisessä 1700-luvulla kehitetyssä väriympyrässä, jota ovat käyttäneet muun muassa Claude Monet ja Vincent van Gogh sekä monet taidemaalarit vielä nykyisinkin, perusväreiksi katsottiin punainen, keltainen ja sininen. Näistä kunkin vasta- eli komplementtiväriksi katsottiin se, joka saadaan kahta muuta yhdistämällä, toisin sanoen punaisen vastaväriksi katsottiin vihreä, keltaisen vastaväriksi violetti (tai Boutet'n väriympyrässä purppura) ja sinisen vastaväriksi oranssi.. Tätä värimallia sanotaan RYB-malliksi (red-yellow-blue). Sen mukaisesti on värioppia pitkään opetettu myös Suomen kouluissa. Taulumaalaus
Taulumaalaus eli staffliamaalaus on siirrettävissä oleva maalaus, joka on tehty irralliselle maalauspohjalle, tavallisesti puulle tai kankaalle. Pääosin taulumaalaus kehittyi öljymaalauksen myötä 1400-luvulla. Taulumaalausten lisäksi on olemassa tiettyyn paikkaan tehtyjä seinämaalauksia ja kiinteitä alttarilaitteita sekä esimerkiksi pergamentille maalattuja miniatyyrikuvituksia. Taulumaalauksesta käytetään myös nimeä paneelimaalaus, joka sisältää vain puulevylle ja vastaavalle pohjalle tehdyt maalaukset. Öljymaalaus
Öljymaalaus eli öljyvärimaalaus on öljyväreillä tehty maalaus. Usein öljymaalaukset tehdään kankaalle, mutta aiemmin puu oli yleisempi pohjamateriaali. Öljymaalauksia alettiin tehdä 1400-luvulla. Sitä ennen tehtiin temperamaalauksia. Öljymaalaukset ovat oleellinen osa länsimaisen taiteen historiaa renessanssista lähtien. Mahdollisimman realistisia öljymaalauksia tehtiin ennen valokuvausta, ja valokuvauksen yleistyttyä maalaustyyli muuttui vähemmän realistiseksi. Öljymaalauksen kuivuminen kestää kauan, sillä maalauksissa käytetyt öljyvärit kuivuvat hitaasti. Adolph von Menzel
Menzel teki ensimmäiset öljymaalauksensa jo 1830-luvun puolivälissä, mutta ryhtyi maalaamaan aktiivisesti vasta yli 30-vuotiaana. Vuonna 1849 hän aloitti sarjan Fredrik Suurta ja tämän hovia esittäneitä historiamaalauksia, jotka saivat runsaasti huomiota. Hän kuvasi historiallisia aiheitaan tarkan realistisesti ja psykologisen täsmällisesti. Menzel oli hyvin tarkka historiamaalaustensa autenttisuudesta ja tutki niitä varten tarkoin historiallisten univormujen ja aseiden yksityiskohtia. Fredrik Suuren ohella hän teki maalauksia myös tuolloin vielä vallassa olleesta kuningas Vilhelm I:stä. Monet hänen maalauksistaan päätyivät myöhemmin Berliinin Kansallisgallerian omistukseen. Ryijy
Vasta 1920-luvun lopulla alkoi kansallisromanttisten mallien mukainen tyyli lopullisesti väistyä uusien taidesuuntausten, kubismin ja funktionalismin tieltä. Kansallisromanttisten koristelujen sijaan ryijy jaettiin nyt jyrkästi rajattuihin nelikulmioihin ja värit muuttuivat kirkkaammiksi. 1930-luvun lopulla Impi Sotavalta loi niin sanotun valööriryijyn, jossa oli luovuttu selvistä väripinnoista, ja Eva Brummer niin sanotun reliefiryijyn. Sodan jälkeen 1940- ja 1950-luvuilla Eva Brummer, Kirsti Ilvessalo ja Uhra-Beata Simberg-Ehrström loivat näillä uusilla tekniikoilla maalauksellisia ja värikkäitä ryijyjä. Erityisesti 1960-luvulla värikkäät taideryijyt olivat moderniin kotiin kuuluvia taide-esineitä. Anj Smith
Smith tekee öljymaalauksia, joissa hän yhdistää Sara Hildénin museon johtajan Päivi Loimaalan mukaan perinteistä öljyvesimaalausta käsitteelliseen nykytaiteeseen. Smithin teoksissa on mukana elementtejä monista perinteisistä maalaustaiteen alalajeista, kuten maisema-, muotokuva- ja asetelmamaalauksesta. Öljyvärejä Smith hän käyttää monipuolisesti ja luo läpikuultavia ja paksuja maalikerroksia, ohuilla siveltimillä yksityiskohtia ja puristaa paikoin väriä myös suoraan tuubista. Smithin maalaukset ovat yksityiskohtaisuuden lisäksi pieniä. Värikynä
Värikyniä on ollut saatavilla 1800-luvun alusta alkaen. Kynissä oli aluksi enimmillään 15-20 värin valikoima. Täytteen pigmenttipitoisuus ei tuolloin ollut vielä kovin korkea, ja täytteessä käytettiin vahaakin vähemmän kuin nykyisin. Niitä ei myöskään markkinoitu taiteilijoille, vaan mainoskäyttöön ja merkkauskyniksi. Saksalaisen A. W. Faberin Faber-Castell Polychromos -kynien 60 värin valikoima tuli markkinoille vuonna 1908, ja vuonna 1924 sveitsiläinen Caran d’Ache alkoi valmistaa taiteilijoille tarkoitettuja värikyniä. Tehtaan perustaja oli nimennyt yrityksen pilapiirtäjä Caran d’Achen mukaan; venäläissyntyisen Ranskassa toimineen piirtäjän taiteilijanimi tuli venäjän kynää tarkoittavasta sanasta (карандаш). Seuraavana vuonna myös saksalainen Schwan-Stabilo alkoi valmistaa värikyniä. Englantilaiset Derwent-kynät tulivat markkinoille 1930-luvulla. Vastaväri
1800-luvun alussa tiedemiehet ja filosofit kaikkialla Euroopassa alkoivat tutkia värien luonnetta ja vuorovaikutusta. Saksalainen runoilija Johann Wolfgang von Goethe esitti vuonna 1810 oman teoriansa, jonka mukaan kaksi perusväriä olivat ne, joiden välinen vastakohtaisuus oli suurin, nimittäin keltainen ja sininen, jotka esittivät valoa ja pimeää. Hänen mukaansa keltainen oli pimeän himmentämää valoa, sininen valon heikentämää pimeyttä. Sinisen ja keltaisen vastakkaisuudesta syntyi "steigerung" -prosessilla ("nousemisella") kolmas väri, punainen. Goethe myös esitti useita komplementtivärien pareja, jotka "vaativat" toisiaan. Goethen mukaan keltainen "vaatii" violettia, oranssi sinistä, purppura vihreää ja päinvastoin. Goethen ideat olivat hyvin omaperäisin ja usein ristiriidassa tieteellisten tutkimustulosten kanssa, mutta ne tulivat hyvin suosituiksi ja vaikuttivat moniin huomattaviin taiteilijoihin kuten William Turneriin. Impressionismi
Yhteisnäyttelyjen loppumisen jälkeen impressionistinen tyyli jatkoi kehitystään, ja impressionistien yksityiset taiteilijapersoonallisuudet pääsivät selvemmin esille ja eroavaisuudet alkoivat näkyä. Alkuperäinen impressionismi loppui 1880-luvulla kun Seurat’n ja Signacin uusi teoreettinen maalaustapa tuli muotiin. Monet’n, Renoir’n ja Sisleyn myöhäistuotantoon eivät Seurat’n väriteoria ja Pissarron ”tieteellinen impressionismi” vaikuttaneet. Pissarrokin palasi vapaamman impressionismin linjoille. Renoir sen sijaan muutti tyyliään 1880-luvulla ja keskittyi tarkkaan piirtämiseen ja sommitteluun valon tutkimisen sijaan. Carol Rama
Rama kehitti vesivärimaalauksiaan 1930-luvulla, joihin hän kertoi maalanneensa omia pelkojaan. Rama debytoi vuonna 1945 Torinossa. Mary Cassatt
Opiskeltuaan Euroopan tärkeissä museoissa Cassatt kehitti tyylinsä vuoteen 1872 mennessä. Hän opiskeli lisää Pariisissa Camille Pissarron johdolla. Hän sai enimmäisen maalauksensa Pariisin salonkiin 1872. Arvostelijat pitivät hänen värejään liian kirkkaina. Cassatt löysi kaltaistaan seuraa impressionisteista ja maalasi ja asetti töitään näytteille heidän kanssaan 1874–1886. Vuonna 1891 hän toi esille litografiatöitä, jotka olivat saaneet vaikutteita japanilaisesta taiteesta. Niistä alkoi erkaantuminen impressionistien piiristä. Rogier van der Weyden
Van der Weyden käytti maalauksissaan öljymaaleja, mistä johtuen hänen teostensa värit vaikuttavat tavallista syvemmiltä. Hänen maalauksiaan vietiin myös Etelä-Eurooppaan, minkä ansiosta öljymaalien käyttö renessanssitaiteessa yleistyi. Vincent van Gogh
Pariisi oli vuonna 1886 täynnä uutta luovia ihmisiä etenkin taiteen alalla. Kaupungissa Van Gogh tutustui Édouard Manet’n, Edgar Degas’n ja Paul Cézannen sekä impressionistien, pointillistien ja symbolistien maailmaan sekä japanilaisiin vaikutteisiin. Hän oppi tuntemaan Camille Pissarron, Toulouse-Lautrecin, Paul Signacin ja Paul Gauguinin sekä muita avantgarde-maalareita, ja hän tutki heidän töitään ja ideoitaan tarkasti. Tämän seurauksena Van Goghin tyyli muuttui kahden vuoden aikana täysin: hänen töihinsä tuli uutta keveyttä ja valoa, raatavien maatyöläisten tummat hahmot vaihtuivat eloisiin lähikuviin uusista ystävistä ja taiteilijasta itsestään, ja hän alkoi maalata myös rauhallisia kahviloiden sisätiloja ja tuulenvireisiä maisemia. Van Gogh teki tyylillisiä kokeiluja pointillismilla, japanilaisella tyylillä ja etenkin impressionismilla. Impressionismin hän oppi Camille Pissarrolta, joka yhdessä Theon ja Toulouse-Lautrecin kanssa arvosti Van Goghin taidetta ehkä eniten. Jäljittelemällä japanilaisia ukiyo-e-puupiirroksia Van Gogh omaksui kirkkaat värit ja selkeät ääriviivat. Hän hankki satojen vedosten kokoelman ja vertasi japanilaisia mestareita suurimpiin eurooppalaisiin mestareihin kuten Rembrandtiin ja Vermeeriin. Pointillisti Georges Seurat’lta Van Gogh omaksui vastavärit, joita hän käytti myöhäistuotannossaan poikkeuksellisen paljon. Matti Kujasalo
Alkuvaiheessa Kujasalo käytti voimakkaita värejä ja tasaisia väripintoja, mutta värit alkoivat vähentyä. Ensimmäinen mustavalkoinen maalaus on vuodelta 1975. Mustan ja valkoisen ohella Kujasalo on sittemmin käyttänyt vain himmeää siniharmaata. Öljykausi
Maaöljyn jalostamiseen ja poraamiseen tarkoitettu teknologia alkoi kehittyä 1800-luvun puolivälissä. Karl Benz keksi bensiinikäyttöisen polttomoottorin vuonna 1879 ja valmisti ensimmäisen kaupallisen auton vuonna 1885. Öljykauden katsotaan kuitenkin varsinaisesti alkaneen vasta laajamittaisen öljyntuotannon käynnistymisestä Yhdysvalloissa vuonna 1901. Öljyn merkitystä kasvatti aluksi erityisesti autoteollisuuden kehitys, jonka edelläkävijänä toimi vuonna 1903 Detroitiin perustettu Ford Motor Company. Öljyllä oli ratkaiseva merkitys myös 1930-luvun laman jälkeisen Yhdysvalloissa toteutetun New Deal-politiikan onnistumiselle sekä toiseen maailmansotaan liittyvän sotatarviketeollisuuden taloutta ja työllisyyttä kasvattaneelle vaikutukselle. Andrejs Šulcs
Šulcs teki lähinnä öljyväritöitä maa- ja merimaisemista. Hänen ensimmäinen ammattimainen taidenäyttelynsä avattiin vuonna 1931 Ventspilsissä, ja sen jälkeen hänellä oli useita näyttelyitä Ventspilsissä sekä Riiassa. Erityisen paljon hänen näyttelyitään oli 1980-luvulla. Hänen töitään on ollut esillä myös muun muassa Virossa, Suomessa, Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Brasiliassa. Hänen töidensä tyyliä on kuvailtu kirkkaaksi ja värikkääksi. Mi Fu
Maisemamaalauksen yleistymisen jälkeen seurasi aika, jolloin taiteilijat maalasivat muun muassa uskonnollisia hahmoja, lintuja, kukkia ja bambu-maalauksia maisemien ohella. Nämä taidemaalarit olivat kaikki hyvin älykkäitä ja useimmille maalaaminen ei ollut ainoa ammatti vaan vain yksi tapa ilmaista älyllisiä reaktioita suhteessa ympäröivään maailmaan ja luontoon. Runous ja kuvallinen kirjoittaminen olivat tavallaan maalaamista arvostetumpia taidemuotoja. Taiteilijat työskentelivät usein valtion virkamiehinä elleivät he kyenneet elämään perheensä varojen turvin. Vaikka jotkin heistä olivat kalligrafian mestareita, he kuitenkin pyrkivät välttelemään julkisuutta ja heitä alettiin kutsua herrasmiesmaalareiksi. Taide oli näille henkilöille enemmänkin harrastus kuin työ. Kaikesta huolimatta heidän ammattitaitonsa perusta oli kalligrafian opinnoissa, jotka mahdollistivat heidän välittää ajatuksia symbolien välityksellä yhtä vaivattomasti kuin tavallisten kirjainten avulla. Heidän taiteelleen onkin ominaista hyvin intiimi ilmaisu. Ulkoilmamaalaus
Taiteilijat olivat jo pitkään maalanneet ulkona, mutta vielä 1800-luvun alkupuolella oli tapana maalata lopulliset teokset valmiiksi ateljeessa. 
1800-luvun lopulla maisemien ja maisemaan sijoitettujen ihmisten maalaaminen ulkona, luonnonvalossa tuli yleiseksi. Ulkoilmamaalausta on pidetty alun perin Ranskasta lähtöisin olevana maalaustapana. Barbizonin koulukunta ja impressionistit aloittivat ulkoilmamaalauksen. Myös Newlynin koulukunta, Englannissa 1880-luvulta 1900-luvun alkuun pienessä Cornwallin kalastajakylässä toiminut taiteilijasiirtokunta painotti ulkoilmamaalausta. Useissa ajan taiteilijakolonioissa eli taiteilijasiirtokunnissa harjoitettiin ulkoilmamaalausta. Myös suomalaiset taiteilijat omaksuivat uuden maalaustavan, ja Suomessa Ahvenanmaalla toimi Önningebyn taiteilijasiirtokunta, joka keskittyi ulkoilmamaalaukseen. 
Berndt Lindholm kuvaili ulkoilmamaalausta näin:: Taidepsykologia
Värihavaintotutkimuksissa fysiologisella psykologialla oli paljon merkitystä 1800-luvun alkupuolella. Michel Eugène Chevreulin tutkimukset ja Hermann von Helmholtzin väriteoria 1860-luvulta vaikuttivat impressionismiin ja neoimpressionismiin. Samaan tapaan havaintopsykologialla ja hahmoteorialla oli merkitystä 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Paul Klee
Lapsena Klee osoitti musikaalista lahjakkuutta, ja hänen vanhempansa toivoivat hänestä viulistia. Aikuistuessaan hän päätti kuitenkin valita ammatikseen kuvataiteen, ja musiikki jäi tärkeän harrastuksen asemaan. Klee aloitti taideopintonsa Münchenin taideakatemiassa vuonna 1898, jolloin hän alkoi pitää päiväkirjaa vuoteen 1918 asti. Hänestä kehittyi vähitellen taitava ja kekseliäs piirtäjä. Öljyväritekniikka aiheutti hänelle pitkään päänvaivaa. Myös värienkäyttö oli pitkään varovaista. Värioppi
Jo antiikissa pohdittiin väriä. Aristoteleen väriä koskevilla ajatuksilla oli pitkään arvovaltainen asema. Uuden näkökulman väreihin toi Isaac Newton teoksessaan "Opticks" vuonna 1704. Hänen vaikutuksestaan fysiikasta ja optiikasta tuli tärkeä osa värioppia. Siinä valo ja valon väri ovat tärkeitä värin selittäjiä. Goethe julkaisi oman värioppinsa vuonna 1810, osin vastaväitteenä Newtonille. Impasto
Impastoa käytettiin jo ennen Rembrandtia ja barokkia, joskin öljyväreillä maalattiin pitkään ohuina läpikuultavina kerroksina kuten temperalla aiemmin. Giovanni Bellinin sanotaan olleen ensimmäisiä, jotka kokeilivat peittävämpää ja paksumpaa maalausta, joka muistutti impastoa. Myös Tizian käytti impastoa maalauksissaan. Myöhemmin ranskalainen impressionistinen koulukunta ja abstraktit ekspressionistit sovelsivat impastoa, josta tuli suositumpaa tehdasvalmisteisten öljyvärien tultua markkinoille. Impasto kuuluu olennaisena osana myös toimintamaalaukseen ja ekspressionismiin. Maali
Vaatteiden värjäystä on harjoitettu tuhansia vuosia ja näissä on käytetty erilaisia väriaineita. Väriaineiden levittäminen seinälle on vaatinut liotinta ja jotakin sideainetta maalin pysymiseksi seinällä. Vanha menetelmä on esimerkiksi kalkkimaalaus. Puuta on voitu värjätä pelkällä värillä, joka on tunkeutunut puuhun, kuten petsi. Sellakka tuli Eurooppaan siirtomaakaupan myötä. Sillä saatiin aikaan kiiltäviä puupintoja ja sitä voitiin sävyttää. Sideaineena on käytetty useita erilaisia liimoja ja myös munan valkuaista, kuten temperamaalauksessa. Temperalla maalattiin myös huoneita. Keskiajalla tuli käyttöön erilaisia hartseja, esimerkiksi vernissa. 1700-luvulla talojen ja huoneiden maalaus yleistyi. Useat väriaineet, esimerkiksi lyijyvalkoinen, elohopea pitoinen sinoperi ja vihreä kupariarsenaatti olivat varsin myrkyllisiä. Maalarit, jotka sekoittivat värit, sairastuivat usein lyijymyrkytykseen. Myös sideaineena perinteisesti käytetty pellavaöljy on vaarallista, koska se voi syttyä itsestään. Vuonna 1790 Englannissa aloitti ensimmäinen maalitehdas. Kirkkaat värit ovat olleet aina arvostettuja ja kalliimpia. Värien haalistumista ei ole voitu estää, joten usein vallitsee mielikuva vanhoista rauhallisistä sävyistä, vaikka alkujaan maalatut pinnat ovat olleet voimakkaan värisiä. Titaanivalkoinen tuli käyttöön maaleissa vasta 1940-luvulla. Sitä ennen ei ollut käytössä puhtaan valkoista maalia. Öljymaalaus
Tavallista paksumpaa värikerrosta maalauksessa kutsutaan "impastoksi". Siinä väriä voidaan levittää maalaukselle suoraan putkilosta ja muotoilla siveltimellä, veitsellä tai sormella. Impaston kuivuminen voi kestää useita päiviä. Impastoa käytetään usein tiettyjen kohtien korostamiseen, jolloin ne ikään kuin työntyvät maalauksesta esiin. Kuriirishakki
Todennäköisesti ensimmäisen shakkiaiheisen öljyvärimaalauksen "Shakinpelaajat" maalasi hollantilainen Lucas van Leyden vuonna 1508. Maalauksessa pelataan kuriirishakkia. Öljymaalaus
Aluksi öljyvärejä käytettiin temperavärin kanssa sekatekniikkana, ja myös öljyllä maalattiin puulle. Antonello da Messinan sanotaan tuoneen öljyvärin Italiaan. Läpi renessanssiajan öljyvärejä käytettiin ohuina kerroksina, joiden läpi pohjustus tai pohjamaalaus kuulsi. Giovanni Bellini kokeili ensimmäisten joukossa peittävämpää öljymaalausta. Täyteläisempiä ja sileämpiä öljyväripintoja saatiin aikaan laseeraamalla. Myöhemmin siveltimenjäljestä tehtiin paksumpi, ja siitä tuli maalauksen keskeinen tekijä; tällaisesta tyylistä tunnettu esimerkki on Rembrandt ja myöhemmin impressionistit. Neutraloituminen
Jo 1644 Robert Boyle kuvaili useiden kasveista eristettyjen indikaattorien värimuutosten johtuvan liuoksen happamuudesta (happamasta mausta) julkaisussaan "Experiments and considerations touching colours". Samalla hän tunnisti olevan olemassa neutraaleita yhdisteitä, jotka eivät saaneet aikaan värimuutoksia kumoten tuolloin joissain piireissä vallinneen käsityksen siitä, että aineet ovat joko happamia tai emäksisiä. Julkaisua voidaan pitää indikaattorien varhaishistorian yhtenä merkittävimmistä. Boyle ei kuitenkaan löytänyt indikaattoreita vaikka tunnisti niiden kemiallisen merkityksen. Esimerkiksi litmus-indikaattoreita käytti tiettävästi espanjalainen alkemisti Arnaldus de Villa Nova jo noin vuonna 1300 ja englantilainen lääkäri Edward Jorden (1569–1632) kuvasi ennen Boylea emästen muuntavan erään punertavan kankaan sinertäväksi ja happojen palauttavan punaisen värin. Lisäksi kasvien indikaattorivärejä käytettiin keskiajalla laajalti kankaiden värjäykseen. Mauveiini
Violettien ja mauve-sävyjen tullessa käyttöön niiden suosio kasvoi etenkin Ranskassa. Siellä muodin leviämiseen vaikutti suuresti se, että Ranskan keisarinna Eugénien mielestä mauve sopi hänen silmiensä väriin. Seurauksena mauvesta tuli kaikkien muotia seuraavien ranskattarien suosikkiväri. Lyonsilaiset silkkivärjärit ottivat värin tuotantoon ja nimesivät sen mauveksi (ransk. / engl. mauve =malvanvärinen) kukan mukaan (toisten lähteiden mukaan mauve sai nimensä Van Goghin serkun, taidemaalari Anton Mauven mukaan). Brittiläinen värjärikunta pysytteli väreissä, jotka tunsi entuudestaan. Kuningatar Viktoria piti mauvenvärisiä vaatteita tyttärensä häissä 1858, jonka jälkeen mauve nousi muotiin myös Englannissa. Stuart Davis
Davis perehtyi maalaustaiteeseen Robert Henrin ohjauksessa ja noudatti aluksi realistista tyyliä. 1920-luvulla hän siirtyi abstraktisuuteen, jossa hän rinnasti abstrakteja muotoja realistisiin esineisiin, kuten esimerkiksi savukerasioihin. Pariisin matka vuosina 1928–1929 vahvisti hänen linjaansa, jossa näkyi selvästi jazz-vaikutteinen työskentelytapa. Voimakkaat värit ja muodot korostuivat hänen 1940-luvun kuvissaan, ja 1950-luvulla työt kasvoivat kookkaiksi ja iskeviksi. Näissä töissä hän kuvasi kulutusyhteiskuntaa jo ennen Andy Warholin esilletuloa. Unikkoöljy
Unikkoöljyä on käytetty maalausten sideaineena jo pitkään. Yksi vanhimpia maalauksia, jossa sitä todennäköisesti on käytetty, on löydetty afganistanilaisesta luolamaalauksesta noin vuodelta 640 eaa. Maalaustaide
Modernismi pyrki taiteen vallankumoukseen. Vaikutusvaltainen amerikkalainen taidekriitikko Clement Greenberg tähdensi maalauksen kaksiulotteisuutta, jota varsinkin abstrakti ekspressionismi ja informalismi korostivat.
Maalauksessa tarvitaan maalauspohja ja värejä, joiden sideaine vaihtelee. Värin levittämiseen käytetään erilaisia siveltimiä tai maalausveitsia.
Öljymaalaus on öljyvärein tehty maalaus. Öljymaalauksessa käytetään pigmenttien sideaineena kuivuvaa öljyä. Öljymaalaus yleistyi 1400-luvulta alkaen. Öljyväri
Väriaineen öljynimukyky ilmoitetaan lukuna, joka on pienin määrä pellavaöljyä, jonka avulla 100 grammasta väriainetta saadaan koossapysyvä tahna. Jokainen väriaine tarvitsee eri määrän öljyä, sillä pigmenttien öljynimukyky vaihtelee suuresti. Öljyn imeytymiseen vaikuttavat esimerkiksi värihiukkasten muoto, väriaineen ominaispaino sekä väriaineen volyymi. Yli 70-prosenttisen öljysekoitteen tarvitsevat yleensä esimerkiksi poltettu umbra, polttamaton ja poltettu siena, ftalosyaanit, alitsariini, kobolttivärit, kinakridonit ja lamppumusta. Alle 55 prosenttia öljyä tarvitsevat esimerkiksi ultramariini, mangaanisininen ja lyijyvalkoinen. Maalatessa on suositeltavaa välttää vähän öljyä sisältävillä maaleilla maalaamista paljon öljyä sisältävien maalien päälle, sillä se voi johtaa maalin halkeiluun. Alankomaiden taide
Alankomaalaisen maalaustaiteen aloittivat kirjaminiatyyrit 1000- ja 1100-luvulla. Erityisesti Stavelot'n Raamattu-kuvitukset 1094–1097 ja Job-Moralia noin 1150. Maastrichtissa toimi tärkein kirjankuvituksen koulukunta. Edellytykset van Eyckin veljesten työlle loivat noin 1400 Burgundin hoville lähinnä miniatyyrejä maalanneet Melchior Broederlam ja Limburgin veljekset maalaustensa luonnonmukaisuudella. Hubert van Eyckin ja Jan van Eyckin maalauksia pidetään varsinaisen vanhan alankomaalaisen maalaustaiteen alkuna ja heidän maalauksensa olivatkin vertaansa vailla Alppien pohjoispuolella. He kehittivät taulumaalaukselle tärkeän öljyhartsitekniikan. Pastellimaalaus
Leonardo da Vinci mainitsi pastelliliidut ensimmäisenä, vuonna 1495. Punaliitu on lähellä pastelleja. Punaliidulla tai hiilellä ja valkoisella liidulla sävytetylle pohjalle piirtäminen onkin hyvin lähellä pastellimaalausta. Imprimituuri
Vanhat maalaustekniikat ovat nousseet uudelleen suosioon etenkin 1990-luvulta alkaen. Suomalaisista esimerkiksi Kaj Stenvall kertoo käyttävänsä imprimituuria, kuten okraa antamaan maalaukselle yhtenäisen lämpimän sävyn sekä helpottamaan valon esiin nostamista ja varjojen säilymistä sävykkäinä. Impressionismi
Heittäytymällä kokonaan ensimmäisen vaikutelmansa johdateltavaksi impressionistit löysivät uuden ja ennen käyttämättömän tien maalaustaiteessa. He kehittivät uudenlaisen värien ja niiden vaikutusten käytön, jolla he kiinnittivät äkkinäisen vaikutelman kankaalle. He luopuivat muotoilun ja perspektiivin perinnäisistä säännöistä. Tarkkailemalla kärsivällisesti luontoa impressionistit oppivat värien yhteissoinnun. Monet’n mukaan maalaustaide on ”valoefektien ja värien kokeilukenttä”. Impressionistien uusi keksintö oli se, että vasta valo luo esineellisen maailman ja sen vaihtelut atmosfääristen ilmiöiden vaihdellessa. Valon mukana ilmenee myös esineiden väriheijasteita, jota taiteilijat alkoivat nyt jäljentämään kevyin värisivelyin. Valosta tuli enemmän ja enemmän maalauksen varsinainen aihe, ja sen avulla haluttiin toistaa tarkalleen se, mitä nähtiin. Muotoilu ja keskiöperspektiivi, sommittelu ja piirustus menettivät johtavan asemansa, ja myös itse aiheen merkitys väheni. Pääväri
Kun teoreetikot 1700-luvulla oppivat tuntemaan Isaac Newtonin valolla ja prismoilla tekemät tieteelliset kokeet, alettiin punaista, keltaista ja sinistä yleisesti pitää kolmena perusvärinä. Niiden otaksuttiin olevan perustavat aistikvaliteetit, joita yhdistämällä voitiin saada kaikki mahdolliset väriaistimukset, ja myös vastaavia väriaineita sekoittamalla kaikki mahdolliset värit. Tästä teoriasta tuli vakiintunut opinkappale, vaikka kokemus osoitti, ettei näitä värejä yhdistämällä voida saada aikaan kaikkia mahdollisia värisävyjä, ja se esiintyy yleisenä käsityksenä laajalti edelleen, myös Suomen koulujen opetuksessa. Marianne North
Toisista viktoriaanisen ajan kukkamaalareista poiketen North maalasi kasveja ja eläimiä niiden luonnollisissa elinpaikoissa, jolloin kuviin tuli mukaan niiden elinympäristö. Kun värivalokuvausta ei vielä ollut olemassa, yksityiskohtaiset ja värikkäät maalaukset tallensivat katsojille ainutlaatuisen tilaisuuden nähdä kaukaistakin luontoa. Northin maalaustyyli olikin värikäs ja voimakas. Museoihin säilötyt kasvinäytteet haalistuivat ajan kanssa, mutta maalaukset säilyttivät loistonsa. Kuvien voimallisuuteen ja säilymiseen vaikutti myös se, että North käytti öljyvärejä. Hienolle naiselle sopivampaa olisi ollut maalata vesiväreillä. Vesiliukoiset värit kuitenkin soveltuivat huonosti Mariannen työhön useimmiten kosteassa ilmanalassa. Auguste Renoir
Renoirin aiheenvalinta ja maalaustyyli muuttuivat hänen Italian-matkansa 1881–1882 jälkeen. Impressionistiset katkonaiset siveltimenvedot ja epäselvät muodot vaihtuivat lujempiin ääriviivoihin ja hillitympiin väreihin. Renoir kuitenkin palasi pehmeämpään ja notkeampaan muotokieleen 1880-luvun lopulla, joskin se oli impressionismia mahtipontisempaa, pelkistetympää ja väritykseltään lämpimämpää. Hänen myöhäistuotantonsa väriskaala on korostetun punasävyinen ja henkilöhahmojen muodot liioitellun pyöreitä. Raffaello Gambogi
Gambogin taide yhdistetään useimmiten öljymaalauksiin. Hänen opettajiansa ja vaikuttajiansa olivat italialaiset maalarit Angelo Tommasi ja Giovanni Fattori. Hän kuului italialaiseen taiteilijaryhmään, jota kutsuttiin Macchiaioliksi italialaisen "tahraa" merkitsevän sanan mukaan. Käsitteellä kuvattiin maalaustekniikkaa, jolla oli tiettyä sukulaisuutta impressionismiin. Ryhmä otti vaikutteita ranskalaisesta ulkoilmamaalauksesta ja heitä verrattiin myös venäläisiin peredvizhnikoihin. Heleät ja eloisat värit luonnehtivat Gambogin taidetta. Vaimonsa kautta hän tutustui pohjoismaiseen symbolistiseen maalaustaiteeseen ja väitetään, että sen vaikutukset näkyvät hänen taiteessaan avioliiton solmimisen jälkeisinä vuosina. Hänen taiteensa katsotaan kokonaisuudessaan kehittyneen Elin Danielsonin vaikutuksesta - mahdollisesti sama pätee myös toisinpäin. Temperamaalaus
Temperamaalaus on maalaus, jossa värien sideaineena on munankeltuainen tai kaseiini. Sana "tempera" tulee latinan sanasta temperare, joka tarkoittaa sekoittamista. Tempera on alun perin tarkoittanut kaikkia sideaineita, sittemmin nimenomaan munatemperaa.
Temperavärit kehitettiin luultavasti antiikin aikana, ja keskiajalla niistä tuli yleisemmin käytettyjä värejä. Renessanssimaalauksista esimerkiksi Sandro Botticellin maalaus Venus ja Mars National Galleryssä on maalattu lukuisilla päällekkäisillä temperakerroksilla. Temperaan ja etenkin rasvaiseen temperaan pohjautuneet öljyvärit syrjäyttivät temperan 1500-luvulla. Temperalla maalaaminen tuli kuitenkin uudestaan muotiin 1800-luvun lopulla. Myös 1990-luvulla ja 2000-luvulla munatempera on kokenut aika ajoin pieniä renessansseja. Öljymaalaus
Öljyvärit mahdollistavat useita erilaisia maalaustekniikoita. Öljyvärejä voi levittää ohuesti tai paksusti. Väriä voi liikutella maalauksen pinnalla, ja sen voi raaputtaa pois. Raaputusta voi käyttää myös itsellisenä menetelmänään, sillä raaputettuun pintaan jää alkuperäisen kuvan himmeä varjokuva. Menetelmällä saadaan aikaan hienostuneita värisävyjä tai sumuisia maisemia. Märän öljymaalin raaputtamista kutsutaan "sgraffitoksi". Menetelmän avulla voidaan luoda pintavaikutelmia tai alla olevan kuivan värin paljastamiseksi. Rembrandt käytti sgraffitoa viiksien ja vaatteiden kuvioiden luomiseen. Tennessee Williams
Tennessee Williams teki toisen uransa taidemaalarina. Hänen taiteilijatoverinsa Michael Garady muistelee, että maalaaminen oli hänelle intohimo, jota hän teki toisena ammattinaan. Williams alkoi maalata 1960-luvulla, ja Garadyn mukaan hän omistautui maalaamiselle ja piti sitä terapeuttisena. Markku Kosonen (kuvataiteilija)
Kosonen alkoi maalata vasta 1980-luvun alussa, mutta monilta ympäri maailmaa ulottuneilta merimatkoilta Kososen maalauksiin jäi aiheita muun muassa Etelä-Amerikasta, kuten Amazonilta 1979, samoin kuin hehkuvia värejä. Kosonen asettui maihin yli 20 vuoden merillä olon jälkeen vuoden 1982 lopussa ja ryhtyi maalamaan, muun muassa vesiväreillä ja guassi- sekä liitutekniikoilla. Kososen maalauksia on luonnehdittu primitiiviseksi ja värikylläiseksi naivismiksi. Hänen töitään oli ensimmäisen kerran esillä Turun taiteilijaseuran 60-vuotisnäyttelyssä Wäinö Aaltosen museossa vuonna 1984 ja sen jälkeen eri näyttelyissä lähes vuosittain. Rembrandt
Pieter Lastmanilta saatu oppi oli ratkaisevampaa Rembrandtin taiteelliselle kehitykselle kuin Swaneburghin vaikutus. Nuoren Rembrandtin töissä näkyy Leidenin kaudella (1625–1631) Lastmanin vaikutus: hänen maalauksensa olivat silloin vielä verrattaen pienikokoisia, valovaikutelmaltaan voimakkaita ja henkilöiden eleet ja ilmeet eloisia. Pääväreinä olivat uran alussa keltainen ja sinivihreä ja aiheet olivat usein uskonnollisia ja vertauskuvallisia. Rembrandtin väripaletti oli hänen uransa alussa verrattain kylmä, mutta vuodesta 1640 lähtien hän alkoi käyttää lämpimämpiä värejä, kuten täyteläisen ruskeita ja viimeisinä vuosina myös punaisia ja kullanruskeita. Hänen maalaustensa kuuluisa valohämy myös pehmeni ja rikastui loppua kohti. Valohämyyn Rembrandt oli tutustunut erityisesti Lastmanin opastuksella. Rembrandt saavutti täyden kypsyyden Amsterdamin muuttoa vuonna 1631 seuranneina neljänä vuonna. Töistä tuli suurikokoisia ja aiheet olivat dramaattisia. Hän maalasi paljon muotokuvia, mutta myös mytologisia ja raamatun aiheita sekä maisemaalauksia ja muita luontoaiheita. Rembrandtin tyyliin tuli 1640-luvun vaikeuksien jälkeen hiljaista surumielisyyttä. Rembrandtin myöhäiskauden tunnusmerkkejä ovat leveämmät ja näkyvämmät siveltimenvedot, jotka vaikuttavat joskus myös aiempaa vapaammilta ja sattumanvaraisemmilta. Muotokuvien hahmot ovat kuitenkin liikkumattomia. Myöhäiskaudella maalauksista tuli kooltaan pienempiä, mutta vuodesta 1650 töiden koot alkoivat taas suureta. 1660-luvulla hän maalasi lukuisa muotokuvia ja omakuvia. Hänen kypsälle tuotannolleen ovat ominaista emotionaalinen aitous, vapautuminen taiteen sovinnaisista kaavoista sekä väkevä sivellintyöskentely. Magnus von Wright
Wright maalasi 1838 ensimmäisen öljymaalauksensa, joka kuvasi tilhiä. Hän teki 1857 lyhyen opintomatkan romanttisen maisemamaalauksen keskuspaikkaan Düsseldorfiin. Wright maalasi lisäksi runsaasti kukka- ja hedelmäasetelmia. István Sándorfi
Sándorfi aloitti öljyväreillä maalaamisen 12-vuotiaana. 1970-luvulta lähtien 15 vuoden ajan hän toimi itse omana mallinaan, sillä hän ei halunnut muiden näkevän työskentelyään. Sándorfin ensimmäinen näyttelynsä pidettiin pienessä pariisilaisessa galleriassa hänen ollessaan 17-vuotias. Ensimmäinen merkittävä näyttely järjestettiin vuonna 1973 Pariisin modernin taiteen museossa. Sen jälkeen hänen töitään oli näytteillä Euroopan ja Yhdysvaltojen eri kaupungeissa, kuten Pariisissa ja New Yorkissa. Emil Nolde
Vuodesta 1908 lähtien Nolde alkoi käyttää töissään sekoittamattomia voimakkaita värejä, joita hän levitti paksuina kerroksina kankaalle. Näin hän loi omaperäisen tyylin, joka edustaa saksalaista ekspressionismia intensiivisimmillään. Hänen aiheinaan olivat muun muassa Jyllannin niemimaan laakeat rannikkomaisemat, kukka-asetelmat ja Raamatun tapahtumat. Lyijykynä
Valmistajat alkoivat maalata lyijykyniä 1800-luvun lopulla. Noihin aikoihin paras grafiitti saatiin Kiinasta, joten kynien tuottajat halusivat viestiä kynän sisältävän juuri kiinalaista grafiittia. Kiinassa keltainen väri yhdistettiin kuninkaallisiin ja arvostettuun asemaan, joten lyijykyniä alettiin tuotteistaa maalaamalla ne keltaisiksi. Nykyisin 75 prosenttia Yhdysvalloissa myytävistä lyijykynistä on väriltään keltaisia, Euroopassa kysyntä jakautuu tasaisemmin eri väristen lyijykynien kesken. Henry Wuorila-Stenberg
Wuorila-Stenberg aloitti ekspressionistina, mutta suuntautui 1980-luvulla abstrakteihin aiheisiin ja vaihtoi samalla öljyvärit akryyliväreihin. Sittemmin hän on yhdistänyt mainittuja tyylilajeja ja käyttänyt teoksissaan myös öljypastelliliituja. Lauri Välke
Kesällä 1923 Lauri Välke teki matkan Tanskaan ja Ruotsiin. Matkan vaikutuksesta hänen maalaustyylinsä muuttui tummempisävyiseksi. Samalla hän luopui leveästä siveltimestä ja paksuista maalikerroksista. Ensimmäisen näyttelynsä Helsingissä hän piti vuonna 1925 yhdessä taiteilija Oskari Hirvikallion kanssa. Näyttely ei saanut suurta menestystä, ja ehkä osin tästä syystä Välke luopui pian öljymaalauksesta lähes kahdeksikymmeneksi vuodeksi ja keskittyi kirkkomaalaukseen. Impressionismi
Impressionistit kehittivät myös perspektiiviä kokeillessaan valolla ja väreillä. Sommittelu suunnattiin yhä keskiöperspektiivin lakien mukaan, mutta syvyys, tila ja plastiset ilmiöt toistettiin värien säkenöivällä soinnilla. Impressionistit suosivat puhtaita värejä ja etsivät väriä myös varjosta kylmän värisinä vastakohtina valossa kylpeville lämpimille sävyille. Väreiksi taiteilija valitsi ne luonnolliset värit, joita kukin esine tai kohde maalaushetken olosuhteissa tarjosi. Tiilenpunainen katto saattoi loistaa lehtevän puun välittömässä läheisyydessä vihertävänä tai tummanpunaisena, salaman iskiessä vaaleanpunaisena, lähes valkoisena.
Aiheinaan impressionistit käyttivät ennen kaikkea maisemaa ja asetelmia, ja esineet tunnistettiin valon leikkiessä niiden pinnalla. Suosittuja aiheita olivat pilvimuodostelmat taivaalla ja peilikuvat vedessä tai lasissa, sillä ne olivat itsekin valonheijasteita. Impressionistit maalasivat paljon Pariisissa, joka oli 1870-luvulla muutettu ahtaasta keskiaikaisesta kaupungista uudenaikaiseksi metropoliksi kahviloiden, ravintoloiden ja teattereiden reunustaminen pitkine bulevardeineen. Kaupunkilaisten vapaa-ajanvietto ja huvittelu kahviloissa, ravintoloissa, teattereissa ja tanssilavoilla oli impressionistien suosima aihe. Vaikka ulkoilmamaalaus olikin impressionistien suosiossa, Degas maalasi kokonaan sisätiloissa. Luontoa impressionistit kuvasivat yhteiskunnallisena kokemuksena. Heidän maisemamaalauksissaan ihminen on aina läsnä vähintäänkin veneen, talon tai heinäsuovan kautta. Moni impressionisti kuvasi maalauksissaan omaa puutarhaansa. Usein he kuvasivat puutarhoissa käyskenteleviä porvarisnaisia lapsineen, mutta maanläheinen Pissarro kuvasi puutarhassa tehtävää työtä. Naisimpressionistit Berthe Morisot, Mary Cassatt ja Marie Bracquemond kuvasivat perheen, kodin ja puutarhan yksityistä aluetta. Junat ja Batignollesin Saint-Lazaren juna-asema olivat myös suosittu aihe. Manet ja Degas kuvasivat joskus laukkakilpailuja ja Degas myös tanssijattaria.Impressionistista taidetta tehtiin muuallakin maailmassa kuin Pariisissa, kun taiteilijat siirtyivät kirkkaisiin väreihin ja maalaamaan taivasalle. Italiassa kehittyi itsenäisesti Macchiaioli-ryhmä, ja muualla impressionistisia vaikutteita haettiin näyttelyistä tai opiskelulla Pariisissa. Georges von Swetlik
Von Swetlik alkoi 1930-luvulla ottaa vastaan muun muassa Serlachiuksen välittämiä muotokuvatilauksia. Näin hän maalasi lukuisia merkittävien talous- ja kulttuurielämän vaikuttajien muotokuvia. Sotavuodet 1939–1940 olivat hänelle vaikeita hänen venäläisen taustansa takia. Se saattoi johtaa siihen, että hänen taiteensa kehittyi sotien jälkeen valoisampaan ja impressionistisempaan suuntaan. Muotokuvien lisäksi hän maalasi maisemia ja sisäkuvia. Hänellä oli 1950-luvulla viisivuotinen abstraktin taiteen kausi. Hän ei kuitenkaan koskaan luopunut todellisuuden kuvaamisesta ja työsti luontokuvia myös ei-esittävässä taiteessaan. Pohjolan valoisien öiden läpinäkyvä valaistus muodosti johtavan teeman, mutta töissä voi myös aistia etelän paahtavan auringon ja korventuneen maan. Nonfiguratiivisissa töissään hän kehitti väri- ja muotokieltä, joka myöhemmin oli luonteenomaista hänen taiteelleen. Hän luopui lähes kokonaan öljymaalauksesta ja kehitti oman sovelluksensa klassisesta munaöljytemperatekniikasta, josta myöhemmin muodostui hänen pääasiallinen tekniikkansa.
Nonfiguratiivisen kauden jälkeen hän alkoi pääasiassa työstää omia, vapaita figuratiivisia kompositioitaan. Hänen syvällinen historian-, kulttuurihistorian- ja filosofiantuntemuksensa vei hänet antiikin myytteihin, Raamatun tapahtumiin ja kohtauksiin klassisesta kirjallisuudesta, eli teemoihin, joita hän työsti lopun elämänsä. Vaikka näissä aiheissa oli sanoma, von Swetlikiä ne palvelivat lähinnä vapaan kuvasommitelman lähtökohtana. Von Swetlik kuvailee tematiikkaansa näin: ”On olemassa kuvia, jotka ihmiskunta on tuntenut siitä asti kun se on ollut tietoinen ympäristöstään ja jotka aikojen saatossa ovat kristallisoituneet ikuisiksi muodoiksi ihmisen tietoisuudessa. Mikään muu ei tarjoa ihmiselle niin täydellistä ilmaisunvapautta kuin tämä ihmiskunnan kristallisoitunut henki, kun ihminen pyrkii syvälle tietoisuuteensa ilman pelkoa siitä, että hän kompastelisi maailman turhuuksiin, joita elämä hänen ympärilleen sirottelee.” Von Swetlik maalasi 1960-luvulla useita tärkeimpiä töitään, muun muassa figuurikompositiosarjoja, joista hän teki loputtomia variaatioita. Ne pantiin näytteille Pariisissa vuonna 1967. Pastellimaalaus
Pastellivärejä on neljänlaisia: pehmeitä pastellivärejä, kovia pastellivärejä, pastellikyniä sekä öljypastellivärejä. Pehmeät pastellivärit koostuvat lähes kokonaan pigmentistä. Niiden väri on hohtava, mutta ne ovat hauraita. Pehmeissä pastelliväreissä on pastelliväreistä kaikkein laajin värivalikoima. Kovissa pastelliväreissä on enemmän sideaineita kuin pehmeissä, eivätkä ne siksi murene yhtä helposti. Liidun kova pää voidaan myös teroittaa. Kovat pastellivärit soveltuvat yleensä paremmin pastellipiirustukseen kuin maalaamiseen. Pastellikynät ovat kovuudeltaan kovien ja pehmeiden pastellivärien väliltä. Öljypastellivärien sideaineena on kumin sijaan öljy, joten niitä ei voi käyttää tavallisten pastellivärien kanssa, vaan ne ovat pehmeiden pastellivärien vaihtoehto. Niiden väri voidaan "sulattaa" tärpätillä tai alkoholilla ja levittää paperille siveltimellä. Olavi Vikainen
Myöhempinä vuosinaan Vikainen oli keskittynyt öljyvärimaalaukseen. Öljyväri
Öljyväri saa värinsä väriaineesta eli pigmentistä, joka on kiinteää, yksittäisistä hiukkasista muodostuvaa ainetta. Väriaine on dispergoitava sideaineeseen, kuten öljyyn, ennen kuin sitä voidaan käyttää. Kun öljy on kuivunut, se toimii värihiukkasten sideaineena ja suojaa niitä, liimaa väriaineen maalauspohjaan sekä korostaa värien syvyyttä ja sävykkyyttä. Maaliaineen on oltava koostumukseltaan tasaista niin että jokainen värihiukkanen on erillään ja kokonaan sideainekalvon ympäröimä. Taiteilijat yhdistivät pigmentin öljyyn ennen vanhaan itse hiertämällä esimerkiksi hiertolevyn ja hiertimen avulla. Nykyisin dispergoinnin tekevät erityiset värialan ammattilaiset. Öljymaalaus
Öljyvärit ovat maaleja, joita tehdään hiertämällä pigmenttijauhetta kuivuvaan öljyyn, joka toimii sideaineena. Hiertämisen jälkeen pigmentin jokainen värihiukkanen on öljyn ympäröimä, jolloin maalisekoite on samalla sekä riittävän taipuisaa että riittävän tahmeaa maalaamiseen. Sideaineiden lisäksi maalatessa voidaan käyttää maalausnesteitä ja ohenteita, kuten pellavaöljyä, dammarhartsivernissaa ja ranskalaista tärpättiä. Pomade
Rasvaiset kampaukset olivat useaan otteeseen muodissa 1900-luvulla, varsinkin vuosisadan alkupuolella. Ensimmäinen aalto nähtiin niin sanotulla kultaisella kaksikymmenluvulla, jolloin elokuvatähti Rudolph Valentino, "suuri latinorakastaja", nousi mykän elokuvan seksisymboliksi. Rasva oli noihin aikoihin suosittua Yhdysvaltain mustan väestön keskuudessa, koska se mahdollisti kiharien ja takkuistenkin hiusten kampaamisen. Afroamerikkalaisiin kohdistui tuolloin painetta peittää rotupiirteitään muun muassa suoristamalla hiuksiaan ja vaalentamalla ihoaan. Clement Greenberg
Braque pyrki pääsemään eroon silmää harhauttavasta trompe l’œil-maalauksen traditiosta, totesi Greenberg. Vuosina 1911 ja 1912 Picasso ja Braque alkoivat sekoittaa hiekkaa ja muita maalauksen ulkoisia aineksia maaliin, jonka rakeisuus kiinnitti yhä enemmän huomiota maalauksen pintaan. Joissakin kuvissaan Braque alkoi maalata jäljittelemällä tarkasti puun syitä tai marmoria. Greenberg totesi Braquen ottaneen syyskuussa 1912 radikaalin ja kumouksellisen askeleen liimatessaan puun syitä jäljittelevän tapetin palasia paperilla olevaan piirustukseen, sen sijaan että olisi yrittänyt simuloida sen pintarakennetta maalilla. Picasso sanoi tehneensä ensimmäisen kollaasinsa vuoden 1911 lopulla liimatessaan ruokoa jäljittelevää öljykangasta kankaalle tehtyyn maalaukseen. Bob Ross
Ross myös huomasi pian tienaavansa paremmin maalauksillaan kuin työllään ilmavoimissa, minkä johdosta hän ryhtyi oppilaaksi jo ennestään kuuluisalle maalari William Alexanderille, joka veti omaa maalausohjelmaansa "The Magic World of Oil Painting" vuosina 1970–1982. Eugène Delacroix
Hehkuvaan värien käyttöönsä Delacroix sai vaikutteita John Constablen maalaustekniikasta, ja käydessään Englannissa 1825 Delacroix tutustui myös Henry Fuselin, William Blaken sekä William Turnerin töihin. Pitkä matka Pohjois-Afrikkaan 1832 vaikutti lisäksi suuresti hänen dramaattiseen tyyliinsä. Delacroix'n tekniikasta tuli esikuva muille taiteilijoille. Hänen ekspressiivinen värinkäyttönsä vaikutti myös impressionismiin.
Delacroix'n tunnetuin työ on "Vapaus johtaa kansaa" (1830), joka kuvaa heinäkuun vallankumouksen tapahtumia, ja on harvoja Delacroix'n avoimesti poliittisia töitä. Suurin osa Delacroix'n maalauksista perustui kuitenkin kirjallisuuden tai mytologian aiheisiin. Delacroix oli myös suosittu muotokuvamaalari. Yksi hänen tunnetuimmista muotokuvistaan on vuonna 1838 valmistunut muotokuva hänen ystävästään, säveltäjä Frédéric Chopinista. Taulumaalaus
Länsi-Euroopassa taulumaalaus nousi alttarilaitteiden ohella suosioon 1100-luvun lopun jälkeen uusien liturgisten käytäntöjen ansiosta. Pappi toimi seurakunnan tavoin alttarin etupuolella, joten alttarille jäi tilaa. Italiassa 1200- ja 1300-luku olivat taulumaalauksen, etenkin alttaritaulujen aikaa, joskin yli 90 prosenttia tauluista oletetaan kadonneen. Myös Alankomaissa taulumaalaus nousi suosioon. Jan van Eyckiltä tunnetaan monia puulle maalattuja teoksia. Yksi vanhimpia säilyneitä kankaalle maalattuja öljymaalauksia on Berliinin Gemäldegaleriessä oleva ranskalainen maalaus "Madonna ja enkeleitä" noin vuodelta 1410. Pigmentti
1700-luvulta alkaen vesivärien laatu ja suosio kasvoivat. Taiteilijat eivät enää valmistaneet omia värejään, vaan syntyi erityinen värinvalmistajien ammattikunta. Uusia pigmenttejä olivat synteettinen preussinsininen ja koboltinvihreä. 1800-luvulla kehitettiin ensimmäiset tinaputkilot värien säilyttämiseen, ja pellavaöljy otettiin käyttöön sideaineena, mikä antoi taiteilijoille uusia vapauksia ja johti muun muassa impressionismin syntyyn. Uusia väriaineita olivat muun muassa kromikeltainen ja -oranssi, marsinpunainen, koboltinsininen, viridian, kadmiumkeltainen, seruliinisininen, synteettinen ultramariini, sinkkivalkoinen, kobolttivioletti ja smaragdinvihreä. Uudet väriaineet kehitettiin yleensä aluksi värjäysteollisuuden tarpeisiin, ja ne levisivät sieltä hitaasti taiteilijoidenkin käyttöön. Etenkin impressionistit hyödynsivät uutta kirkasta väripalettiaan innokkaasti. Intiassa valmistettua Intiankeltaista käytettiin Euroopassa 1800-luvun ajan, kunnes siitä luovuttiin 1900-luvun alussa eettisistä syistä, kun saatiin selville, että pigmenttiä tuotettiin pelkillä mangonlehdillä ruokitun karjan virtsasta. Kerrosmaalaus
Monet taidehistorian koulukunnat ovat maalanneet kerroksittain. Tärkeä muutos tässä suhteessa tapahtui renessanssin aikoihin, kun valkoinen maalauspohja korvattiin tummemmalla alusmaalauksella. Etenkin venetsialaiset maalarit suosivat tummaa pohjamaalausta, samoin Rembrandt myöhemmin barokin aikaan. Vanhoilla mestareilla alusmaalaukseen sisältyi piirustus, päämuodot, vaaleiden ja tummien pintojen hahmottelu ja yleensä maalauksen käsityöpuoli, jonka oppilaat saivat usein tehdä. Mestarit maalasivat alusmaalauksen päälle hieman alla priman tapaan, jolloin on mahdollista tavoittaa tuore ilme. GVK Coating Technology
Vuonna 1959 yritykseen tuli töihin vastavalmistunut kemisti Bo-Erik Jensen. Hän kehitti yrityksen ensimmäisen öljymaalin ulkokäyttöön. Alkuun maaleja valmistettiin vanhassa saunassa. Tuotteita mainostettiin paikallislehdissä koko Suomessa ja niitä myytiin 10 ja 20 litran maitotonkissa. Maalia voitiin aluksi valmistaa vain kesäaikaan. Siltanäköala
Ekelund aloitti uransa ekspressionistisena taiteilijana, jonka intensiiviset siveltimenvedot 1910-luvulla vaihtuivat cèzannemaiseen värinkäyttöön ja nyt, 1920-luvulla tähän uuteen viivatyyliksikin kutsuttuun ilmaisuun. Tähän vaikutti etenkin hänen vuonna 1920 tekemänsä Pariisin matka, jonka yhteydessä hän sai inspiraatiota Maurice Utrillolta ja André Derainilta. Taiteen historia
Maalaustaiteessa on aina pyritty kehittämään uusia menetelmiä saada väriaineet sidottua maalauspohjaan. Freskomaalauksessa väri imeytyy rapatuille muuri- ja seinäpinnoille: menetelmä on hyvin vanha, ja sen kehitti huippuunsa italialainen Giotto 1200-luvun lopulla. Temperavärit sekoitettiin munankeltuaiseen, ja niitä käytettiin puupohjalle maalattaessa Euroopassa 1200-luvulta lähtien. 1400-luvulla yleistyivät öljyvärit, jotka kuivuvat nopeasti ja mahdollistivat ennennäkemättömät yksityiskohdat ja väriloiston sekä öljyvärimaalauksen uusia maalaustekniikoita. Preussinsininen
Jo vuosisatojen ajan oli ollut puutetta sopivasta suhteellisen halvasta ja kestävästä sinisestä väripigmentistä, joten preussinsininen yleistyi nopeasti. Uutta väriä käytettiin suorastaan tuhlailevasti esineissä ja interiööreissä. Väri oli taiteilijoiden käytössä 1720-luvulla, ja kului vielä parikymmentä vuotta kunnes se oli käytössä kaikkialla Euroopassa. Claude Monet
Monet työskenteli ripeästi: hän levitti maalia joko levein soljuvin vedoin tai reippailla sivalluksilla. Hän suosi yleensä puhtaiden värien muodostamaa rajoitettua palettia, joita hän siveli vaalealle kankaalle. Uransa alkuvaiheessa Monet maalasi usein henkilöhahmoja, mutta myöhemmin hän kiinnostui luonnosta sellaisenaan. Hän oli myös ensimmäinen taiteilija, joka teki sarjoja samasta aiheesta. Niistä tunnetuimman sarjan muodostavat lummemaalaukse, joihin hän keskittyi vuoden 1905 jälkeen. Ilkka Lammi
Lammi suuntautui taiteen maailmaan varhaislapsuudestaan lähtien. Hän ilmaisi mielellään itseään piirtämällä ja kiinnitti huomiota luonnon väreihin, valoon ja varjoihin. Lammi oli tavattoman ahkera ja harjoitteli jatkuvasti: hän piirsi kaikkea, mitä näki, kuvitti pieniä tarinoita, loi omia sarjakuva- ja fantasiahahmoja ja ihaili suuria taiteilijoita. Ensimmäiset kokeilut öljyväreillä hän teki vuonna 1988. Hän piti esikuvinaan erityisesti ruotsalaista Anders Zornia ja Akseli Gallen-Kallelaa. Georges Seurat
Neoimpressionistiset taiteilijat olivat kiinnostuneita ranskalaisen kemistin Eugene Chevreulin värien ja optiikan teorioista. Chevreul oli ensimmäinen, joka muun muassa keksi väriympyrän, jossa päävärit ovat punainen, sininen ja keltainen ja välivärit vihreä, oranssi ja violetti. Pigmentti
Renessanssimaalarit alkoivat käyttää kasviöljyjä munatemperan sijaan, mikä antoi taiteilijoille suurempia teknisiä vapauksia. Uusia pigmenttejä olivat napolinkeltainen, sininen smaltti ja karmiinilakka. Ajan tunnetuimpien taiteilijoiden kuten Hieronymus Boschin, Caravaggion ja Rembrandtin paletista löytyi myös okraa, umbraa, atsuriittia, vermilionia, lyijynkeltaista, malakiittia, kupariresinaattia, lyijynvalkoista, luumustaa, hiilimustaa, vandykeruskeaa ja ultramariinia. Andy Warhol
Seuraavaksi Warhol alkoi maalata sarjoja dollarin seteleistä ja Campbellin tomaattikeittopurkeista. Hän oli joulukuussa 1961 saanut aiheen sisustussuunnittelijalta ja gallerianomistajalta Muriel Latow’lta. Warhol oli kaivannut vaikuttavaa ja yksilöllistä ideaa ja pyysi Latow’lta apua. Tämä ehdotti 50 dollarin maksua vastaan, että Warhol maalaisi sitä, mistä piti eniten maailmassa – rahaa – tai minkä kaikki tuntevat, kuten Campbellin keittopurkkeja. Warhol ihastui ehdotuksiin ja aloitti työt välittömästi. Kolmenkymmenenkahden Campbell-purkin sarja herätti huomiota, ja maalauksista koottiin vuonna 1962 näyttely Los Angelesiin. Warhol kertoi Time-lehden haastattelussa 11. toukokuuta 1962: 
Warhol teki kesällä 1962 Campbellin keittopurkkien lisäksi muitakin toistoon perustuvia maalaussarjoja, kuten sarjan Coca-Cola-pulloista. Hän otti käyttöön silkkipainomenetelmän eli serigrafian, jolla hän pystyi toistamaan samoja kuvia nopeasti eri värisinä. Ensimmäinen tällä tekniikalla valmistunut teos oli Marilyn Monroen valokuvasta tehty 23 erivärisen muotokuvan sarja. Warhol alkoi saada tunnustusta ja mainetta myös vakavana taiteilijana. Taidekriitikot sanoivat hänen olevan pop-taiteen lipunkantaja ja purkavan korkeakulttuuriin kytketyt mystifioinnit. Pop-taiteen arvostelijat taas ottivat Warholin kohteekseen ja kutsuivat hänen töitään muun muassa ”sisällyksettömiksi huijauksiksi”. Kielteisesti Warholiin suhtautuivat etenkin abstraktin ekpressionismin edustajat, kuten Willem de Kooning ja Mark Rothko.
Vuonna 1963 Warhol vuokrasi ateljeen tyhjäksi jääneeltä paloasemalta, sillä hänen asuntonsa oli jo käynyt ahtaaksi työskentelyyn, ja palkkasi assistentin auttamaan serigrafioiden tekemisessä. Keväällä ja kesällä 1963 Warhol maalasi joukon merkittäviä muotokuvia, kuten sarjan 180-senttisiä, hopeanvärisiä Elviksen kuvia. Warhol pyrki koko ajan löytämään uusia, tyrmistyttäviä ideoita. Välillä hän kuvasi synkkiä aiheita, kuten väkivaltaa, onnettomuuksia ja kuolemaa. Warholin vuosien 1961–1966 maalaukset voidaankin jakaa kahteen luokkaan: yhtäältä kulutustuotetta kuvaaviin teoksiin, kuten Coca-Cola-pulloihin, elokuvatähtiin ja etsintäkuulutettuihin, toisaalta tilannekuviin, kuten kuolema- ja onnettomuuskuviin. Warholin maalaukset eivät kuitenkaan olleet yhteiskuntakriittisiä. Hän sanoi itse: ”Minulla on tunne, että edustan taiteessani Yhdysvaltoja, mutta en ole yhteiskuntakriitikko. Minä maalaan ne maalauksiini siksi, että ne ovat minulle tutuinta. En yritä millään tavalla kritisoida Yhdysvaltoja, en lainkaan yritä näyttää rumuutta. Olen vain puhdas taiteilija.” Warhol kokeili pornografisiakin maalauksia, kunnes huomasi, että niitä oli mahdotonta saada kaupaksi. Taideterapia
Kuvataideterapian tunnetuimpia suuntauksia on ekspressiivinen taideterapia ja käytetyimpiä muotoja maalaaminen. Maalauksen ohella voidaan käyttää muun muassa savitöitä ja piirustusta. Työskentely muuttuu terapiaksi silloin, kun sillä haetaan muutosta, kuten tasapainoa ja eheytymistä. Taideterapiamaalauksen alullepanijoita oli Rudolf Steiner. Vincent van Gogh
Provencessa 1888–1889 Van Gogh pyrki vangitsemaan kankaalle etenkin valon ja varjojen vaikutuksen ja maalasi siksi mielellään keskipäivällä. Hän käytti vaaleita värejä, joita hän levitti sekoittamattomina kankaalle erivahvuisina viivoina ja kaarina, ja jäsensi ne ohuin ääriviivoin ja loi niistä vastaväreillä kontrasteja. Hän käytti voimakkaita siveltimenvetoja myös välittääkseen käsityksen taiteilijan omista voimakkaista tunteista. Väriä hän levitti usein hyvin paksulti. Neoimpressionismi
Neoimpressionismin alkuun panevana voimana oli Georges Seurat ja hänen kiinnostuksensa erilaisiin väriteorioihin. Liikkeeseen vaikuttivat impressionistit sekä muun muassa Charles Blancin, Michel Eugène Chevreulin ja Ogden Roodin väriteoriat. Ensimmäinen neoimpressionistinen teos "Kylpijöitä Asnièressa" esiteltiin vuoden 1884 riippumattomien salongissa. Keittomaali
Keittomaali kehitettiin keskiajalla, todennäköisesti Ruotsissa, sillä rakennusten pintakäsittelynä keittomaali tunnetaan lähinnä Pohjoismaissa. Joidenkin oletusten mukaan maali ja ensimmäiset reseptit kehitettiin alun perin Saksassa, jossa punamultamaalia olisi käytetty tiililinnojen korjausten pintakäsittelynä. Ruotsissa maalin valmistus alkoi keskiajalla, jolloin valmistukseen käytettiin Falunin Kopparbergin kuparikaivosten jätekivestä valmistettua "kaivoslesettä" eli "teknistä punamultaa". Maalia valmistetaan vielä nykyisinkin. Suomessa punamultamaalia käytettiin 1500-luvulta lähtien lautakattojen sekä puisten ja tiilirakenteisten julkisivujen pintakäsittelynä. Tavoitteena oli siistiä tiilimuurausta tai saada puupinta jäljittelemään tiilen väriä. Keittomaalikäsittely oli varsin harvinaista 1700-luvulle asti, lähinnä sitä käytettiin kirkkojen ja raatihuoneiden maalaukseen. 
1700-luvulla kehittyi nykyisinkin käytetty valmistustapa: käytettiin ruisjauhoa, punamultaa, rautavihtrilliä ja vettä. Perusainesten joukkoon lisättiin joskus esimerkiksi tervaa, vernissaa tai suolaa. Samalla maalin käyttö yleistyi, mutta tavanomaiseksi pintakäsittelytavaksi se nousi vasta 1800-luvun kuluessa. 1900-luvun puolivälissä markkinoille tulivat teolliset maalit: alkydimaalit 1930-luvulla ja lateksimaalit 1960-luvulla, ja keittomaalin käyttö harvinaistui. Teolliset maalit lähes syrjäyttivät keittomaalin (punamultamaalin), mutta viime vuosikymmeninä ko. perinnemaalien käyttö on kasvanut.