Onko pullokuonodelfiinin selkäevässä luuta tai lihasta?
Pullokuonodelfiini
Aikuisten delfiinien pituus voi vaihdella kahdesta neljään metriin ja paino 150 kilogrammasta 650 kilogrammaan. Useimmiten ne kuitenkin painavat noin 200–300 kg. Urokset ovat hiukan pidempiä ja huomattavasti painavampia kuin naaraat. Delfiinin koko näyttäisi riippuvan sen asuinalueesta. Suurin osa tähän liittyvästä tutkimuksesta on suoritettu pohjoisella Atlantilla, missä tutkijat ovat erottaneet kaksi ekotyyppiä. Lämpimämmissä ja matalammissa vesissä asuvat delfiinit ovat pienempikokoisempia kuin kylmien ja syvien vesien serkkunsa. Skotlannissa mitattujen delfiinien keskiarvo oli vähän alle 4 metriä, mutta Floridassa mitattujen vain noin 2,5 metriä. Kylmemmissä vesissä oleskelevilla delfiineillä on myös korkeampi rasvaprosentti ja niiden veri sopeutuu paremmin syviin sukelluksiin.
Pyrstönpäät ja selkäevä ovat muodostuneet tiheästä kudoksesta, eikä niissä ole luuta tai lihasta. Eläin liikkuu eteenpäin liikuttamalla pyrstöä ylös ja alas. Sivuevät toimivat ohjauksessa. Niissä on samantapainen luusto kuin maanisäkkäillä, joista delfiinit ja muut merinisäkkäät ovat kehittyneet 50 miljoonaa vuotta sitten.
Pullokuonodelfiini
Kaikesta huolimatta delfiinit ovat petoeläimiä, ja ne osoittavat aggressiivisuutta. Urokset taistelevat keskenään naaraista ja vallasta. Pullokuonodelfiinit ovat myös hyökkääviä haita ja pienempiä delfiinejä kohtaan. Lisääntymiskauden aikana urokset kamppailevat toistensa kanssa sitkeyttään ja kokoaan hyväksikäyttäen. Peikkoahvenet
Varhaisimmat peikkoahventen heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu mioseeni- ja plioseenikaudelle. Nykyään heimoon kuuluu yksi suku ja lähteestä riippuen 3–5 lajia. Lajeja ovat muun muassa peikkoahven ("Scombrops boops"), "Scombrops gilberti" ja "Scombrops oculatus". Toisinaan heimon lajit luokitellaan kuuluvaksi samaan heimoon sinikalan kanssa. Peikkoahvenilla on kaksi selkäevää, jotka ovat erillään toisistaan. Taaempi ja pehmeämpi selkäevä ja peräevä ovat suomupeitteiset. Kaksi selkäevää ovat mahdollisesti jäänne nykyisiä ahvenkaloja edeltäneiltä lajeilta. Muita primitiivisiä piirteitä ovat muun muassa makuhermot ja eräät kylkiviivan hermoista. Lajit voidaan erottaa toisistaan suomujen värin ja kylkiviivan suomujen määrän perusteella. Alaleuanluu
Alaleuanluu ("mandibula") on selkäjänteisten luu, johon alahampaat ovat kiinnittyneet. Rungon takaa suuntautuvat ylöspäin alaleukaluun haarat. Vasen ja oikea yläleuanluu sijaitsevat alaleuanluuta vasten niveltymättä siihen. Ihmisellä alaleuan kärjessä on leukakyhmy. Alaleuanluu niveltyy korvakäytävien lähellä ohimoluihin. Kyseiset leukanivelet liikkuvat suuta aukoessa. Lexovisaurus
Holotyyppi koostuu osittaisista jäänteistä, joihin kuuluu selkänikamia ja yksi piikki. Piikin sijaintikohdasta ollaan epävarmoja. Koska fossiileita on vähän, piikkien ja levyjen täsmällinen muoto ja järjestys selässä ja hännässä on tuntematon. Rekonstruktiot perustuvatkin muiden stegosaurien piikkien ja levyjen järjestyksiin. Tosin uusien yksilöiden jäänteet Englannista ja Ranskasta saattavat osoittaa, että "Lexovisauruksella" oli matalia levyjä ensimmäisessä puoliskossa kehoa ja pyöristyneitä piikkejä toisessa puoliskossa. Paleontologit tosin kiistelevät siitä, kuuluvatko näiden yksilöiden jäänteet "Lexovisaurukselle". Kala
Kalojen tukirangan huomattavin osa muodostuu selkärangasta ja kallosta. Tämä tukiranka voi olla joko rustoinen tai luutunut. Nikamien määrä vaihtelee eri kalaryhmien suhteen suuresti. Yleensä kalojen nikamien kaksiosainen selkähaarake on kärjestään sulautunut yhteen. Haarakkeiden väliin jäämässä pienessä tilassa sijaitsee selkäydin. Vartalonikamien kohdalla sivuilla suuntautuneet vatsahaarakkeet kannattavat kylkiluita. Kylkiluiden alapäät ovat vapaat, mikä johtuu rintalastan puuttumisesta. Kalojen rintaevät vastaavat maalla elävien selkärankaisten eturaajoja ja ne niveltyvät kiduskansien takana oleviin kalan hartioihin. Vatsaevät taas niveltyvät surkastuneeseen lantioon. Coelurosauravus
"Coelurosauravuksella" oli selässä pitkiä luusauvoja, joiden väliset ihopoimut toimivat siipinä. Pieni ja kevyt kallo auttoi "Coelurosauravusta" pysymään kauan ilmassa. Liitäessään se piti eturaajansa ojennettuina ja käytti häntäänsä peräsimenä. Se saattoi myös levittää siipensä nostaekseen lämpötilaansa kun se otti aurinkoa puiden rungoilla. Sen taipuisat kynnelliset sormet auttoivat sitä pysymään kiinni puissa. "Coelurosauravusten" uskotaan saalistaneen ja levänneen parvissa. Toisin kuin myöhemmin elänyt "Kuehneosaurus", "Coelurosauravus" pystyi laskostamaan siipensä levätessään. Niiden ravintoa olivat suuret hyönteiset, joita ne murskasivat terävillä hampaillaan. "Coelurosauravuksen" pituus oli 30-40 cm ja siipien kärkiväli noin 30 cm. Tuulenkalat
Tuulenkalat ovat merikaloja, joilla on pitkänomainen, soukka ruumis ja 52–78 selkänikamaa; pisimmät heimoon kuuluvista lajeista ovat noin 30 cm. Tuulenkalojen suomut ovat hyvin pienet ja pyöreät, ja kylkiviiva sijaitsee ylhäällä selässä. Kiduslehdet ovat erilliset ja kiinni seitsemässä kiduskaaressa. Tuulenkaloilla on pitkä selkäevä, jossa on 40–69 pehmeää ruotoa mutta ei yhtään piikkiä. Lyhyemmässä peräevässä ruotoja on 14–36, ja vatsaevät puuttuvat yleensä kokonaan. Tuulenkaloilla ei ole myöskään hampaita tai uimarakkoa. Iso valliriutta
Meriruohon keskellä laiduntaa runsas merilehmäpopulaatio, ja rauhallisemmilla alueilla elää suolaisen veden krokotiileja. Hiekkaiset rannat ovat merikilpikonnien tärkeitä pesimäpaikkoja. Meri parveilee erilaisia kaloja. Korallien seassa uiskentelee pullokuonodelfiinejä, kiinanvalkodelfiinejä, iravadindelfiinejä ja spinnerdelfiinejä. Syvemmissä vesissä uivat miekkavalaat, lahtivalaat ja ryhävalaat. Mustaposkidelfiini
Syntyessään mustaposkidelfiini on yhden metrin pituinen, ja täysikasvuisena 2,1 metriä. Painoa on noin 115 kg. Sillä on tummanharmaat kasvot ja leuka. Selkä on pitkälti musta, jonka poikki menee yksi luonnonvalkoinen kaareva raita, joka jakautuu selän kummallekin puolelle. Vatsa ja evien takaosat ovat valkoiset. Kylkievät ovat melko pienet ja pyrstöevän välissä on lovi. Linnunlaulu
Äänielimen ulkopinnalle kiinnittyvät lihakset säätelevät ilmakanavien poikkipinta-alaa ja jännitystä. Ulkoiset lihakset kiinnittyvät äänielimeen yhdestä päästään, ja toinen pää kiinnittyy syrinxin ulkopuolelle. Lihasten supistuminen vaikuttaa koko äänielimeen esimerkiksi vetämällä sitä pään suuntaan. Niiden lajien ääntely, joilta ulkoiset lihakset puuttuvat, on pääasiassa sihinää tai korinaa; näitä ovat esimerkiksi sileälastaiset, haikarat ja kondorit. Hyvillä laulajilla on äänielimissään ulkoisten lihasten lisäksi sisäisiä lihaksia. Niiden molemmat päät kiinnittyvät äänielimeen, joten ne ilmeisesti säätelevät syrinxin osien keskinäisiä asentoja. Varpuslinnuista "Passeres"-ryhmän lajeilla on äänielimessään on viidestä yhdeksään, Tyranni-ryhmällä yhdestä neljään. Trumpettiahvenet
Ruumiinmuodoltaan trumpettiahvenet ovat pitkänomaisia kaloja. Kaloilla on pitkä ja hyvin piikikäs selkäevä ja selkäevän keskellä on syvä lovi, joka jakaa selkäevän piikikkääseen ja pehmytruotoiseen osaan. Pyrstöevä on lajeilla haarautunut ja vatsa- ja rintaevät ovat pienehköt. Trumpettiahventen suu on melko pienikokoinen ja hampaat ovat pienet ja terävät. Linnut
Linnun siiven luut ovat keveitä, yleensä onttoja ja luupylväin vahvistettuja. Olkavarsi on lyhyt, ja siiven näkyvän tukirakenteen muodostavat kyynärvarsi ja kättä vastaavat luut. Siiven ulomman osan eli käsisiiven luusto muodostuu kahdesta ranneluusta ja kolmesta sormiluusta. Käden luut ovat sulautunut yhteen, ja ne poikkeavat selvästi maanisäkkäiden vastaavista luista. Toiseen sormiluuhun kiinnittyy pikkusiipi, ja kolmas ja neljäs muodostavat siiven kärjen. Kyynärsiivessä ovat kyynärluu ja värttinäluu. Siimaevät
Siimaevälajeja tavataan trooppisista ja subtrooppisista vesistä Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta. Osa lajeista elää murtovesissä ja eräät "Polynemus"-suvun lajit makeavetisissä joissa. Kalat elävät hiekka- tai mutapohjilla yleensä alle 150 metrin syvyydessä. Kalojen ravinto koostuu äyriäisistä ja pienemmistä kaloista, "Filimanus"-suvun lajit syövät planktonia. Siimaevien rintaevien rihmamainen osa toimii tuntoelimenä, jota ne käyttävät ravinnonetsintään mutapohjista. Heimon lajit liikkuvat usein parvina. Siimaevät ovat tärkeitä ruokakaloja trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla ja kalastettuihin lajeihin kuuluvat muun muassa kuningassiimaevä ("Pentanemus quinquarius") ja suurisiimaevä ("Polydactylus quadrifilis"). Krottikalat
Tyypillistä krottikaloille on selkäevän etumaisen ruodon muuntuminen saaliin houkuttimena toimivaksi "ongeksi ja syötiksi". Tämä piikkimäinen eväruoto ("illicum") sijaitsee muista erillään aivan kalan kuonon päällä. Rintaevät ovat jotenkin raajamaiset, ja vatsaevät sijaitsevat rintaevien etupuolella tai puuttuvat kokonaan. Eläinten käyttö sodassa
Yhdysvaltain laivasto käyttää pullokuonodelfiinejä ja kalifornianmerileijonia ohjelmissaan. Eläimiä käytetään muun muassa etsimään merimiinoja ja paljastamaan vihollisen sukeltajia. Dinosaurukset
Dinosaurusten hampaiden ja nokan muoto riippui niiden ruokavaliosta. Lihansyöjillä oli teräväreunaiset hampaat ja kasvinsyöjillä lehdenmuotoiset, hienontamiseen soveltuvat pureskeluhampaat ja usein teräväreunaiset, keratiinista muodostuneet nokat. Sauropodeilla ei ollut nokkaa tai pureskeluhampaita, vaan ne keräsivät lehtiä leukojen etuosan lusikanmuotoisilla hampailla. Suurin puruvoima on ollut "Tyrannosaurus rexillä", 39 000 newtonia. Valkokuvedelfiini
Valkokuvedelfiinin pullea ruumis on keskimäärin 2,5–3 metriä pitkä ja painaa 180–250 kilogrammaa. Sillä on sirpinmuotoiset evät, paksu pyrstö, ulkoneva kuono sekä 30–40 paria teräviä hampaita. Jopa 50 cm korkea selkäevä on teräväkärkinen, mistä tulee myös eläimen tieteellinen nimi ( tarkoittaa ’terävää’). Rintaevät ovat noin 30 cm ja pyrstön haarat 30–60 cm pitkät. Naaraat ovat yleensä huomattavasti pienempiä kuin koiraat. Thylacoleo
"Thylacoleo carnifex"in kallosta on päätelty, että sillä oli kaikista koskaan eläneistä nisäkkäistä kaikkein suurin puruvoima. Tästä syystä sen on päätelty olleen lihansyöjä ja metsästäneen esimerkiksi kenguruita ja "Diprotodoneja". Sen jaloissa oli kynnet jotka se saattoi kissan tapaan vetää sisään, niiden perusteella on päätelty että "Thylacoleo" saattoi kiivetä puihin. Sen häntä oli samanlainen kuin kengurulla ja sen uskotaan voineen käyttää sitä noustessaan kahdelle jalalle jolloin se saattoi käyttää tehokkaasti etujalkojaan raapimiseen. Useat tieteilijät uskovat että "Thylacoleo"-suvun lajit olivat kaikkien aikojen pisimmille kehittyneitä pussieläinlihansyöjiä. Lapaluu
Kavio- ja sorkkaeläinten lapaluuhun on liittyneenä suurehko lapaluun rusto () ja se lisää lihasten kiinnittymispinta-alaa sekä toimii tärinänvaimentimena. Lihansyöjien lapaluun rusto on vain pieni kaistale lapaluun päällä. Lapaluun rusto kalkkeutuu ja haurastuu iän myötä. Juovabassi
Juovabassilla on kaksi selkäevää, jotka erottaa toisistaan selvä rako. Niistä etummaisessa on 9–11 piikkiruotoa ja takimmaisessa 10–13 pehmeää ruotoa. Peräevässä on puolestaan 7–13 pehmeää ruotoa ja 3 piikkiruotoa, joista pisin on alle puolet peräevän korkeudesta. Juovabassin hampaat sijaitsevat kahdella alueella kielen takaosassa toisin kuin valkobassilla, jonka hampaat ovat keskittyneet vain yhdelle alueelle kielen tyvessä. Keuppia
Lajit "Keuppia levante" ja "Keuppia hyperbolaris" erosivat toisistaan selkäkilven kasvulinjan perusteella, mutta muuten ne olivat hyvin samanlaisia. Selkäkilpi ei ollut supistunut sauvoiksi kuten "Styletoctopuksella", mutta näyttää silti olleen lyhentynein siivin. Hyvin säilyneissä fossiileissa näkyvät kidukset, mustepussi sekä imukupit. "Keuppia" on "Palaeoctopuksen" lisäksi sijoitettu heimoon Palaeoctopodidae selkäkilven yhtäläisyyksen johdosta. Vaikka "Keuppialta" puuttuivat evät, sitä pidetään "Palaeoctopusta" suurempana ja voimakkaampana uimarina. Rustokudos
Rustokudos () on verisuonetonta tukikudosta, josta puuttuvat verisuonten lisäksi hermot ja imusuonet. Rustokudos saa ravintoaineensa diffuusiolla viereisistä kudoksista. Sitä on ihmisellä ja eläimillä muun muassa nivelten yhteydessä, korvalehdissä ja nenässä. Merkittävästi rustokudosta on myös kurkunpäässä ja rintalastaan niveltyvissä kylkirustoissa. Kliinisesti merkittävä on selkärangan nikamien välinen taipuisa rusto, nikamavälilevy. Rusto on taipuisampaa kuin luu, mutta murruttuaan vaikeammin korjaantuvaa. Rustokudostyyppejä ovat lasirusto eli hyaliinirusto, elastinen rusto eli kimmorusto ja syyrusto. Rustokudostyyppien luokittelu tehdään ruston sisältämien säikeiden perusteella. Linnut
Linnun aivokoppa on miltei pyöreä ja silmäkuopat poikkeuksellisen isot. Nokka on kiinni kallossa. Kallo liittyy selkärankaan yhden ainoan nivelnastan avulla, jonka nivelkuoppa on takaraivonluun pohjassa suuren takaraivonontelon etureunassa. Mustadelfiini
Mustadelfiini on keskikokoinen tai pieni muihin delfiineihin verrattuna. Eri alueiden yksilöillä on kuitenkin havaittu merkittäviä kokoeroja. Suurimmt yksilöt löytyvät Perun rannikolta, missä ne ovat jopa 210 cm pituisia ja 100 kg painoisia. Uudessa-Seelannissa asustavat pienimmät yksilöt; siellä niillä on mittaa 165–178 cm ja painoa 69–85 kg. Urokset ovat naaraita hivenen kookkaampia. Muita sukupuolten välisiä eroja ei juurikaan ole, vaikkakin urosten selkäevä on kaarevampi ja niiden rakenne on laajempi. Filee
Filee () on teuraseläimen luuton selkäliha eli ruoanvalmistuksen kannalta ruhon paras osa. Tavallisimpia ovat naudan, sian ja lampaan ruhosta saadut lihat, joista selkärangan puoleisesta osasta käytetään nimitystä ulkofilee ja kyljen puoleisesta osasta sisäfilee. Parhaina pihveinä pidetään naudan sisäfileestä leikattuja lihakappaleita, kun taas ulkofileetä käytetään esimerkiksi pataruokien aineksena. Fileetä ja ohueksi nuijittua fileen viipaletta nimitetään toisinaan "seläkkeeksi," ja nimitystä "selys" käytetään sisä- tai ulkofileestä leikatusta lihaviipaleesta. "Parifilee" on naudan selästä tai sian kyljysselästä leikattu viipale, jossa on sekä sisä- että ulkofilee. Siitä valmistetaan esimerkiksi T-luupihvi. "Fileeselkä" tarkoittaa naudan, vasikan ja poron selän takaosasta eli ruhon parhaasta osasta leikattua lihaa. Käsitteellä tarkoitetaan sekä sisä- että ulkofileetä. Tavallisesti se kypsennetään pihveiksi paistinpannulla tai grillissä tai paistiksi uunissa, jolloin voidaan valmistaa esimerkiksi "paahtofilee" tai vasikansatula. Sian ja lampaan ruhosta vastaavasta kohdasta saatua lihaa ei nimitetä fileeseläksi vaan kyljysseläksi ja lampaasta saatua lihaa myös satulaksi. Lyhyteväpallopää
Lyhyteväpallopää eli isokuonopallopää eli pallopää ("Globicephala macrorhynchus") on pallopäävalaisiin kuuluva delfiinilaji. On mahdollista että nykyisin lyhyteväpallopäihin luokiteltavat delfiinit kuuluvat kahteen lajiin, sillä Japanin lähivesillä on tavattu ulkonäöltään poikkeavia delfiineitä. Selkälihas
Muiden lihasryhmien tavoin myös selkälihakset tarvitsevat harjoittelua, sillä vahvuudestaan huolimatta selkälihaksetkin voivat vahingoittua vääränlaisen kuormituksen tai huonon kuntonsa vuoksi täysin arkipäiväisessäkin tilanteessa. Selkälihasten harjoittaminen ehkäisee tehokkaasti muun muassa selkävaivoja, ja varsinkin skolioosia sairastaville selkälihakset ovat erityisen tärkeitä selkärangan tukemisen vuoksi. Lihasharjoitteluista johtuvat selkäkivut johtuvat useimmiten liian äkkinäisistä liikkeistä tai liian laajoista liikeradoista. Eväjalkaiset
Eväjalkaisilla on kaksi paria räpylöitä, etu- ja takaräpylät. Eläimen kyynärpäät ja nilkat ovat kehon sisällä. Eväjalkaiset ovat yleensä ottaen hitaampia uimareita kuin valaat; eväjalkaisten uimanopeus on tavallisesti noin 9-28 km/h kun taas useilla delfiinilajeilla se on 37 km/h. Eväjalkaiset ovat ketterämpiä ja taipuisampia, ja jotkin korvahylkeet, kuten kalifornianmerileijona, pystyvät taivuttamaan niskaansa taaksepäin niin pitkälle, että ylettävät takaräpylöihinsä asti, minkä ansiosta ne voivat tehdä dorsaalisia eli selänpuoleisia käännöksiä. Eväjalkaisille on kehittynyt useita veden vastusta vähentäviä adaptaatioita. Niiltä puuttuvat myös karvankohottajalihakset, minkä ansiosta turkki voi olla uidessa virtaviivaisesti. Selkä
Ihmisen selkä on pakaroiden ja niskan välissä, ihmisen takapuolella. Sen keskellä kulkee luinen selkäranka. Selkärankaa tukevat molemmin puolin voimakkaat selkälihakset. Selässä on rangan muotoisesti normaalisti kaareutumia pystysuunnassa: yläselässä taaksepäin (normaali kyfoosi) ja niskassa sekä lanneselässä eteenpäin (normaali lordoosi). Kieroutta sivulle eli skolioosia ei pitäisi terveessä selässä olla. Selkä voi toki taipua sivulle, eteen tai taakse. Sarvikuono (Dürer)
Dürerin puupiirros ei ole anatomisesti täysin tarkka esitys sarvikuonosta. Hänen kuvassaan eläimen ruumista peittävät kovat laatat, jotka muodostavat haarniskamaisen rakenteen, sillä on kaulus, kiinteältä vaikuttava rintapanssari ja ”niittejä” saumakohdissa. Hän on myös piirtänyt sarvikuonon niskaan pienen kierresarven, eläimen jalat ovat suomujen peittämät ja sen takapuoli sahalaitainen. Todellisella sarvikuonolla ei ole mitään näistä ominaisuuksista. On mahdollista, että sarvikuonolle tehtiin haarniska sen norsua vastaan käytyä taistelua varten Portugalissa, ja Dürerin kuvaamat piirteet olisivat osa haarniskaa. Vaihtoehtoisesti Dürerin ”haarniska” voi esittää intiansarvikuonon paksuja ihopoimuja, tai kuten muutkin epätarkkuudet, se voi olla Dürerin väärinymmärrys tai taiteellinen lisä. Dürer on myös piirtänyt sarvikuonon nahan suomumaiseksi, ”haarniska” mukaan luettuna. Tämä saattaa olla Dürerin yritys kuvata intiansarvikuonoa, jonka hartioita ja jalkojen yläosia peittävät syylämäiset kuhmut, sen rosoista ja lähes karvatonta nahkaa. Toisaalta pinnan rakenne voi johtua myös sarvikuonon Intiasta Portugaliin vieneen laivamatkan nelikuukautisen, ahtaan vankeuden aiheuttamasta ihotulehduksesta. Skolioosi
Leikkauksen suorittaa yleensä ortopedian erikoislääkäri. Leikkauksessa selkärankaan lisätään luuta, joka on kerätty muualta potilaan vartalosta, esimerkiksi lantiosta. Lisätty luuaines kasvaa yhteen selkärangan luun kanssa ja estää skolioosiasteen kasvamisen, vaikkakin vähentää selän liikkuvuutta. Lisäksi lähes kaikissa operaatioissa selkärankaan asennetaan metallinen instrumentti, joka auttaa rangan suoristumisessa ja lisäksi pitää sitä paremmin paikoillaan. Thescelosaurus
Samoista kerrostumista kuin "Thescelosaurus" on löydetty muita samaan heimoon kuuluneita dinosauruksia. Sen levinneisyysalueilla tavattiin myös sorsa-, kilpi-, paksupää-, ja sarvikuonoliskoja sekä niitä saalistaneita teropodeja.
Vuonna 1993 löydettiin Etelä-Dakotasta ainutlaatuinen 66 miljoonaa vuotta vanha "Thescelosauruksen" fossiili, jossa oli säilynyt kivettynyt sydän. Fossiili on nykyään näytteillä Pohjois-Carolinan luonnontieteellisessä museossa. "Willoksi" kutsuttu dinosauruksen fossiili kuvattiin tietokonetomografiassa vuonna 2000, jolloin paljastui, että sydän oli nelikammioinen ja sisälsi yhden aortan. Rakenteeltaan sydän muistutti enemmän nisäkkään tai linnun kuin matelijan sydäntä, joten se tukee teoriaa dinosaurusten tasalämpöisyydestä. Joidenkin tutkijoiden mielestä tämä "sydän" on vain kivettyneitä mineraaleja. Se, kumpaa sukupuolta Willo on, ei tiedetä. Tiimalasidelfiini
Elinympäristössään tiimalasidelfiini on kuitenkin helposti tunnistettavissa. Ainoastaan etelänhoikkadelfiini on vastaavankokoinen ja elää yhtä kaukana etelässä, mutta sillä ei ole selkäevää, joten nämä kaksi lajia ovat selvästi erotettavissa. Selkäevä vaihtelee eri yksilöillä. Se on yleensä korkea ja kaareva, ja voi kärjistyä varsinkin vanhemmilla delfiineillä. Pullokuonodelfiini
Delfiinin pitää nousta pintaan hengittämään 5–8 minuutin välein, mutta useimmin ne ovat veden alla vain muutamia minuutteja. Eläinten uni on hyvin kevyttä. Tiedemiehet ovat ehdottaneet, että delfiinin aivopuoliskot vuorottelisivat unirytmiä keskenään. On myös ehdotettu, että delfiineillä olisi lyhyitä "mikrounen" hetkiä. Kääpiömiekkavalas
Kääpiömiekkavalas eli hoikkapallopää ("Feresa attenuata") on huonosti tunnettu delfiinilaji. Sillä on hoikka, sikarinmuotoinen ruumis, joka kaventuu pyrstöevään päin. Pää on pyöreä ja tylppä, eikä sillä ole delfiineille tyypillistä kuonoa. Kääpiömiekkavalaan väri on tummanharmaasta mustaan, sen kyljet ovat vaaleammat, ja sillä on tumma ”viitta” selässä. Sen huulet ovat valkoreunaiset ja sen kohtalaisen pitkät evät ovat reunoiltaan pyöristyneet. Lajilla on pituutta 214–259 senttimetriä. Pullokuonodelfiini
Pullokuonodelfiini eli pullonokkadelfiini ("Tursiops truncatus") on yleisin ja tunnetuin delfiinilaji. Lajia tavataan miltei kaikissa merissä paitsi napa-alueiden merialueilla. Yleensä delfinaarioissa olevat delfiinit ovat pullokuonodelfiinejä. Nisäkkäät
Nisäkkäiden selkää tukee selkärangaksi kutsuttu luu, joka suojaa myös yhtä keskushermoston tärkeintä osaa eli selkäydintä. Selkäranka koostuu nikamista, joiden lukumäärä vaihtelee hieman nisäkkäiden kesken, vaikkakin suuria yhtäläisyyksiä esiintyy, mikä viittaa siihen ettei nisäkkäiden aksiaalinen luuranko pääkalloa lukuun ottamatta ole muuttunut paljoakaan. Kaikilla nisäkkäillä on esimerkiksi seitsemän niskanikamaa (sireenieläimillä kuusi ja laiskiaisilla kuusi tai yhdeksän). Rintanikamien lukumäärä vaihtelee suuresti. Sisäelimiä suojaavat kylkiluut ovat kiinnittyneet juuri rintanikamiin ja kehon toisella puolella ne ovat kiinnittyneet rintalastaan. Loppuja nikamia kutsutaan lanne-, risti- ja häntäluun nikamiksi. Lannenikamien lukumäärä on yleensä noin 4–7, mutta lukumäärä vaihtelee lajikohtaisesti erittäin paljon (2–21). Nisäkkäillä ole näihin nikamiin kiinnittyneitä ”kylkiluita”, kuten liskoilla. Alimpaan lannenikamaan on kiinnittynyt ristinikamien muodostama ristiluu. Häntäluiden lukumäärä taas riippuu onko nisäkkäällä häntää ja kuinka pitkä se on (5–50). Vaikka esimerkiksi ihmisellä ei olekaan häntää, on sillä surkastunut häntäluu muistuttamassa sen hännällisistä esi-isistä. Pullokuonodelfiini
Pullokuonodelfiinit syövät pieniä kaloja ja joskus kalmareita, rapuja, mustekaloja ja muita pieniä eläimiä. Niiden pyöreäpäiset hampaat sopivat pitelyyn mutteivät pureskeluun. Pullokuonodelfiinit saalistavat muiden delfiinien tavoin yleensä laumoissa. Kun kalaparvi on löytynyt, delfiinit toimivat ryhmänä ja pitävät kalat lähellä toisiaan. Ne paimentavat saaliskaloja tiheäksi parveksi, josta ne vuorotellen aterioivat. Delfiinit voivat myös ajaa kalaparven esimerkiksi matalikolle, jossa saalis on helpompi sumputtaa ja saada kiinni. Saalistuksessa saattaa olla mukana myös muita delfiinilajeja. Delfiini voi kalastaa myös yksinään, mutta silloin ruokana on pohjakaloja. Joskus eläimet iskevät kalan tajuttomaksi (tai tuovat pois vedestä) helpottaakseen kiinnisaamista ja syömistä. Ahvenet
Kaikilla ahvenilla on kaksi selkäevää, joista etummaiset ruodot ovat jäykät piikit, takimmaisen ruodot pehmeämmät. Useimmat lajit elävät lähellä pohjaa, ja niillä on surkastunut uimarakko. Ahvenet ovat pääosin petoja, ja syövät selkärangattomia ja pieniä kaloja. Limakalvo
Selkärankaisten limakalvon pinnassa on epiteelikudos ja sen alla on limakalvon tukikerros (), joka muodostuu sidekudoksesta. Limakalvon tukikerros toimii diffuusiotienä epiteelikudokselle, josta verisuonet puuttuvat. Joidenkin elimien, kuten ruuansulatuselimien, limakalvossa on lisäksi kolmas kerros limakalvon lihaskerros (), joka liikuttelee limakalvon poimuja. Limakalvo on usein runsaasti poimuttunut ja siinä on yleensä erilaisia rauhassoluja ja rauhasia, kuten pikarisoluja ja suolirauhasia. Tuki- ja liikuntaelin
On olemassa kolme lihastyyppia: sileä lihas, sydänlihas ja luustolihas. Sileät lihakset eivät kuulu TULE:en. Sydänlihaksia on vain sydämessä ja niiden ainoana tehtävänä on verenkierron ylläpito. Kuten sileitä lihaksia, sydänlihaksiakaan ihminen ei pysty omatahtoisesti liikuttamaan. Luustolihaksia käytetään kehon tai sen osien liikuttamiseen. Ne on yleensä ryhmitetty vastakkaisiin pareihin ja jänteiden ympärille. Lihakset saavat käskynsä hermoverkoston kautta aivoista sähköimpulssien avulla. Krokotiilieläimet
Krokotiilieläinten ruumis on selkä- ja vatsapuolelta litteä. Pyrstö taas on pystysuunnassa litteä, paksu ja usein runkoa pitempi. Hännän yläpinnan suuret pystysuuntaiset sarveiskilvet muodostavat leveän harjanteen, joka tehostaa krokotiilin uintia. Häntä on hyvin lihaksikas ja voimakas. Jalat sitä vastoin ovat melko lyhyet ja heikohkot, mutta useimmat krokotiilieläimet pystyvät kannattelemaan niiden varassa ruumistaan ja pystyvät jopa juoksemaan niiden avulla lyhyitä matkoja. Takaraajoissa on varpaiden välissä räpylät, joita eturaajoissa ei ole. Eturaajat ovat takaraajoja lyhyemmät. Eturaajoissa on viisi ja takaraajoissa neljä varvasta. Niistä kolmessa on melko tylpät kynnet. Kaikkien lajien ruumiinmuoto on virtaviivainen.
Krokotiilieläinten iho on paksu ja sarveistunut. Selkäpuolta peittävät neliskulmaiset, kyhmymäiset sarveislevyt. Ne ovat selän kohdalla paksuja, mutta ohenevat ja kapenevat häntää kohti. Myös kaulan, niskan ja kylkien sarveislevyt ovat selän levyjä pienemmät. Sarveislevyjen alla on myös paljon iholuutumina syntyneitä luulevyjä. Alligaattoreilla ja kaimaaneilla luulevyt ovat yleensä vatsapuolella, gaviaalilla selässä ja krokotiileilla vain rinnassa. Sekä luu- että sarveislevyt ovat yleensä irrallaan sekä luustosta että toisistaan. Kyljet ja vatsa ovat useimmilla lajeilla suomujen peitossa, mutta niissäkin voi olla luutumia ja sarveistumia. Suomupeite uusiutuu vähitellen sitä mukaa kuin se kuluu. Koko vaihtelee 1,5-metrisestä kääpiökaimaanista 7-metriseen suistokrokotiiliin. Pullokuonodelfiini
Pullokuonodelfiineiden väritys on harmaa. Se vaihtelee selkäevän tummanharmaasta hyvin vaaleanharmaaseen ja vatsanalusen melkein valkoiseen. Tämä väritys tekee delfiinistä hyvin vaikean erottaa niin ala- kuin yläpuoleltakin. Ylä- ja alaleukojen pituus antaa delfiinille sen pullokuono-nimen. Eläimen oikea kuono eli nokka eli nenä on kuitenkin pään päällä oleva puhallusaukko, missä näkyy nenän rakenne sen ollessa avoinna. Pullokuonodelfiinin kasvoilla on tunnusomainen ”hymy”. Valkokuonodelfiini
Valkokuonodelfiinien väritys vaihtelee suuresti. Niiden kuono on yleensä valkoinen ja harmaiden tai mustien täplien peitossa – se voi kuitenkin olla myös täysin harmaa. Selkäevän etupuoli ja otsakumpu ovat tummat. Joskus niitä erottaa toisistaan poikittainen vaaleanharmaa juova, harmaanruskea läiskä tai valkoinen alue, joka ympäröi puhallusreikää ja joillakin yksilöillä myös silmiä. Sivuilla on tummanharmaat alueet, joiden etupuolella rinnassa on vaaleampi, epämääräisenmuotoinen laikku. Laikun yläpuolella ja takana delfiinin iho on kirjavanharmaa tai lähes valkoinen selkäevän taakse asti. Vatsapuolella on keskellä kapea valkoinen nauha ja reunoilla vaaleanharmaat läiskät. Pyrstö ja rintaevät ovat yleensä tummat, ja pyrstönhaarojen alapuolella ja evien tyvessä on valkoisia täpliä. Yläleuan molemmissa puoliskoissa on 4–6 karvatuppea, mutta karvoja niissä on vain poikasilla. Merilehmät
Merilehmät eli dugongit ("Dugongidae") on toinen sireenieläinten lahkon heimoista. Siihen kuuluu nykyään vain yksi elävä laji, dugongi, ja sukupuuttoon kuollut stellerinmerilehmä ("Hydrodamalis gigas"). Dugongit erottaa toisesta sireenieläinten heimosta manaateista siitä, että niiden pyrstö on kaksikärkinen, takareunasta kovera ja muistuttaa valaan pyrstöä. Pyrstö on tehokkaampi kuin manaattien latuskahäntä. Merilehmien etuevissä ei ole kynsiä. Sierainaukot ovat kuonon pinnalla taempana kuin muilla sireenieläimillä. Kallo on raskasrakenteinen. Yläleuanluu on voimakas. Dugongi syö enimmäkseen meriruohoa, samoin kuin stellerinmerilehmä. Tunkioliero
Tunkiolierojen ruoansulatusjärjestelmä on jossakin määrin samankaltainen kuin ihmisillä. Lieron ensimmäisen lihasrenkaan kohdalla sijaitsee niiden suuaukko joka johtaa suuonteloon. Suullaan se imee tai nielee ravinnon sisäänsä. Suuontelossa ainekseen sekoittuu syljen kaltaisia aineita. Tunkiolieroilla ei ole hampaita. Suuontelon sisäpuolella on joillakin yksilöillä tavattu kalsiumpitoisia kovettumia, mutta ne eivät varsinaisesti pureskele ruokaansa, vaan nielty aines on jo kooltaan hienojakoista. Suuontelosta liero nielee ruokansa kapeaan ruokatorveen, jota pitkin se päätyy mahalaukun kaltaiseen laajentumaan väliaikaiseen säilöön. Olkanivel
Olkanivel () on eturaajan pallonivel, joka liittää lapaluun ja olkaluun toisiinsa. Sitä liikuttavat olkapää- ja rintalihakset sekä leveät selkälihakset. Olkanivelessä ei ole varsinaisia nivelsiteitä vaan sen rakennetta tukevat ympäröivät lihakset ja niiden jänteet. Olkaniveltä tukevia lihaksia ovat alempi ja ylempi lapalihas, lavanaluslihas ja pieni liereälihas. Valkokuonodelfiini
Valkokuonodelfiini eli kirjokuonodelfiini eli valkonokkadelfiini ("Lagenorhynchus albirostris") on Pohjois-Atlantilla elävä delfiinilaji, jonka maailmanlaajuisen kannan kooksi arvioidaan yli satatuhatta yksilöä. Molekyylianalyysien perusteella se ei ole läheistä sukua muille valkokuvedelfiinilajeille ("Lagenorhynchus"), joten sen taksonominen luokittelu saattaa muuttua. Myös Pohjois-Atlantin itä- ja länsiosissa elävistä valkokuonodelfiineistä on löydetty morfologisia eroavaisuuksia. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut lajille uutta suomenkielistä nimeä "kirjokuonodelfiini". Vesinokkaeläin
Sukellukset kestävät tavallisesti puolisen minuuttia, joskus pitempäänkin. Harvoin ne kuitenkaan ylittävät arvioitua happea käyttävän ja ilman happea tapahtuvan sukelluksen välistä 40 sekunnin rajaa. Sukellusten välillä pinnalla käytetty palautumisaika on yleensä 10–20 sekuntia. Vesinokkaeläin on lihansyöjä: sen ravintoon kuuluvat nivelmadot ja toukat, makean veden katkaravut sekä ravut, joita se kaivaa nokallaan esiin joenuomasta ja ottaa uidessaan kiinni. Se kuljettaa saaliinsa poskipusseissa pinnalle syömistä varten. Vesinokkaeläimen täytyy syödä päivittäin 20 prosenttia omasta painostaan. Siksi sillä kuluu 12 tuntia vuorokaudessa ruoan etsimiseen. Kun vesinokkaeläin ei ole vedessä, se vetäytyy lepokoloon, joka sijaitsee lähellä joentörmää hieman veden pinnan yläpuolella. Lepokolo on lyhyt ja suora, poikkileikkaukseltaan soikea ja usein juurivyyhdin alla piilossa. Pullokuonodelfiini
Ainoastaan Mustallamerellä tavattava "Tursiops truncatus ponticus"-alalaji on arvioitu erittäin uhanalaiseksi. Värttinäluu
Värttinäluu () on toinen kyynärvarren kahdesta luusta. Se sijaitsee peukalon puolella ja muodostaa yhdessä kyynärluun kanssa kyynärvarren. Ihmisellä ja lihansyöjillä näiden kahden luun välissä oleva luuvälikalvo tekee niistä yhden kokonaisuuden. Kyynär- ja värttinäluun kiertyminen toistensa ympäri mahdollistaa niin sanotun avaimenkiertoliikkeen. Sialla luut ovat kiinni toisissaan tiiviillä sidekudoksella, joka ei salli kovin suurta kyynärvarren kiertoliikettä. Märehtijöillä ja hevosella luut ovat luutuneet toisiinsa kiinni. Saksanpaimenkoira
Luusto-ongelmat koskevat pääsääntöisesti selkää: ristiluun jakauma, ylimääräiset selkänikamat ja hermokanavien ahtaumat. Saksanpaimenkoiralla tulisikin kuvata Suomen Kennelliittoon lähetettävien virallisten lonkka- ja kyynärkuvien yhteydessä myös selkäranka, olat sekä polvet. Rotu kuuluu lonkkien ja kyynernivelien osalta kennelliiton PEVISA-ohjelmaan. C-, D- tai E-lonkkaisia koiria on ollut vuosina 2002–2007 vuosittain 39,1 prosenttia tutkituista saksanpaimenkoirista. Läikedelfiini
Läikedelfiini eli vanhoilta nimiltään ohjasdelfiini tai hoikkadelfiini ("Stenella attenuata") on noin kahden metrin pituinen hammasvalaslaji. Laji on saanut nimensä ihoa kirjovista tummemmista täplistä, joita tosin poikasilla ei vielä ole. Läikedelfiinit elävät Atlantin melko lämpimissä vesissä ja ovat muiden delfiinien tavoin hyvin leikkisiä ja älykkäitä. Ne liikkuvat usein melko pienissä, alle 20 yksilön parvissa.
Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on täplädelfiini. Delfiinit
Pullonokkadelfiinin aivojen massa on noin 1800 grammaa, kun ihmisellä 1300 grammaa. Valaiden suurempia aivoja selittää suurempi tarve lämmönsäätelyyn. Delfiinin aivot ovat ihmisen aivoihin verrattuna yksinkertaiset ja heikosti kehittyneet. Dolfiini
Dolfiini voi kasvaa lähes kaksi metriä pitkäksi ja painaa 20–40 kg. Sen kiiltävät suomut ovat selän puolella vihreitä ja alas mentäessä ne muuttuvat keltaisiksi. Selkäevä on peitsimäinen, väriltään sinivihreästä siniharmaaseen. Se on hyvin pitkä ulottuen lähes kalan päästä pyrstöön. Peräevän pituus on noin puolet selkäevästä. Pyrstössä on kaksi pitkää haaraa. Välikorva
Välikorvanontelo sisältää täryjouhi-nimisen hermon ("chorda tympani") ja kolme kuuloluuta: vasaran ("malleus"), alasimen ("incus") ja jalustimen ("stapes"). Kunkin kuuloluun nimi kuvastaa kyseisen luun muotoa, ja luut ovat järjestyneet ketjuksi joka yhdistää tärykalvon ja soikean ikkunan toisiinsa. Kuuloluihin liittyy kaksi lihasta, vasaraan kiinnittyvä tärykalvon jännittäjälihas ("musculus tensor tympani") ja jalustimeen kiinnittyvä jalustinlihas ("m. stapedius"). Aivo- ja selkäydinkalvot
Lukinkalvo kiinnittyy pehmytkalvoon sidekudospylväillä muodostaen lukinkalvonontelon eli subaraknoidaalitilan. Subaraknoidaalitila on aivo-selkäydinnesteen täyttämä. Kovakalvon ja lukinkalvon väliin jää selkärangassa subduraalitila, joka on ekstrasellulaarinesteen täyttämä ahdas ontelo. Dura materin lehtien välissä on epiduraalitila. Kalojen anatomia
Kalan ruumis voidaan karkeasti jakaa päähän, keskivartaloon ja pyrstöön, vaikka osat eivät ole selvärajaisia. Kiduskannen kaudaalireuna toimii useimmilla lajeilla rajana pään ja keskivartalon välillä. Kalan pyrstövarsi on sen ruumiin kapea osa pyrstönpuoleisessa päässä. Selkänikamien määrä vaihtelee suuresti eri kalaryhmillä. Yleensä nikamien kaksiosainen selkähaarake on kärjestään sulautunut yhteen, ja haarakkeiden välisessä pienessä tilassa kulkee selkäydin. Vartalonikamien kohdalla sivuille suuntautuneet vatsahaarakkeet kannattavat kylkiluita. Kylkiluiden alapäät ovat vapaat, mikä johtuu rintalastan puuttumisesta. Kalan luut ovat pääosin tyvestään liikkuvia taipuisia ruotoja. Sillikuninkaat
Sillikuninkaiden kuono on lyhyt ja pyöreä. Ensimmäinen selkäevä on korkea ja sen edessä on terävä myrkkypiikki. Myrkky aiheuttaa kipua myös ihmiselle. Toinen selkäevistä on pitkä ja matala ja ulottuu siimamaisen pyrstön kärkeen asti. Sillikuninkaiden rintaevät ovat suuret ja kalat käyttävät niitä liikkumiseen. Suurikokoisin sillikuninkaista on "Chimaera lignaria", joka voi kasvaa 120 cm pitkäksi.
Sillikuninkaiden ravintoa ovat pienet kalat ja pohjan selkärangattomat eläimet. Sillikuninkaiden hedelmöitys on sisäinen, ja naaras munii kaksi noin 17 cm pitkää munakoteloa, jotka tarttuvat pohjaan. Siipi
Linnun siiven luut ovat keveitä, yleensä onttoja ja luupylväin vahvistettuja. Olkavarsi on lyhyt, ja siiven näkyvän tukirakenteen muodostavat kyynärvarsi ja kättä vastaavat luut. Siiven ulomman osan eli käsisiiven luusto muodostuu kahdesta ranneluusta ja kolmesta sormiluusta. Käden luut ovat sulautunut yhteen, ja ne poikkeavat selvästi maanisäkkäiden vastaavista luista. Toiseen sormiluuhun kiinnittyy pikkusiipi, ja kolmas ja neljäs muodostavat siiven kärjen. Kyynärsiivessä ovat kyynärluu ja värttinäluu. Varsieväiset
Varsieväiset ("Sarcopterygii") on luukalaluokka, johon perinteisesti luetaan kuuluviksi varsieväiset kalat, muun muassa keuhkokalat. Varsieväiset kykenevät liikuttamaan rintaeviään ja vastaeviään edestakaisin, ja kääntämään niitä, mihin muut kalat eivät kykene. Vain hyvin pieni osa nykyisistä kalalajeista kuuluu varsieväisiin. Suurin osa on viuhkaeväisiä. Kypärädelfiini
Kypärädelfiini muistuttaa paljon pyöriäisdelfiiniä ("Stenella longirostris"), ja se tunnistettiin eri lajiksi vasta vuonna 1981. Lajit erottaa toisistaan kuonon yläpuolella olevasta mustasta viiksimäisestä juovasta, jota pyöriäisdelfiinillä ei ole. Kypärädelfiini on 170-200 cm pitkä ja voi painaa jopa 80 kg. Naaraat ovat pienempiä kuin koiraat. Sen selkäevä on kolmiomainen. Vartalo on muuten pääosin harmaa, mutta mahapuoli on valkoinen ja pään päällä on musta kypärä. Vesinokkaeläin
Nykyisten vesinokkaeläinten nuorilla yksilöillä on sekä ylä- että alaleuassa kolme hammasta, jotka ne menettävät ennen synnyinpesästä poistumistaan tai juuri sen jälkeen. Täysikasvuisilla yksilöillä on hampaiden tilalla voimakkaasti sarveistunutta kudosta. Vesinokkaeläimen leuan rakenne poikkeaa muista nisäkkäistä: koko alaleuanluun pituudelta kulkee alaleuanvaltimon ja kolmoishermon sisältävä ylikasvanut käytävä, ja leuan keskellä on nystyrä. Myös leukaa avaava lihas on erilainen. Kuten kaikilla aidoilla nisäkkäillä, vesinokkaeläimelläkin välikorvan pienet ääntä johtavat luut ovat kiinni kallossa eivätkä leuoissa, kuten cynodonteilla ja muilla nisäkkäitä edeltäneillä synapsideilla. Korvan ulkoinen aukko sijaitsee kuitenkin leuan juuressa. Vesinokkaeläimellä on olkapäiden ympäristössä ylimääräisiä luita, joita ei ole muilla nisäkkäillä, ja sen hartiavyö muistuttaa matelijoiden rakennetta. Sen kävelytyyli on matelijamainen, eli jalat ovat sen kävellessä ruumiin sivulla eivätkä alla. Vesinokkaeläinurosten kivekset sijaitsevat kehon sisäpuolella lähellä munuaisia: ne eivät siis missään vaiheessa laskeudu kehon ulkopuolelle. Lintujen ja matelijoiden tapaan vesinokkaeläimellä on yhteissuoli. Siimaevät
Siimaevien heimoon kuuluu kahdeksan sukua ja lähteestä riippuen 33–41 lajia. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkulaisia ja heimon suurin laji jättisiimaevä ("Eleutheronema tetradactylum") voi saavuttaa 180 cm:n pituuden. Lajien selkein tuntomerkki on kaksiosainen rintaevä. Ylempi osa on kiinni kiduskannessa, mutta alempi osa koostuu useasta pitkästä siimamaisesta ruodosta. Selkäeviä siimaevillä on kaksi ja ne ovat melko kaukana toisistaan. Selkäevistä etumainen on piikikäs. Pyrstöevä on kaloilla selkeästi haarautunut. Siimaevien suomut ovat pienikokoiset ja kalat ovat väritykseltään tyypillisesti hopeanharmaita tai ruskehtavia. Luurankolihas
Luustolihakset eli luurankolihakset käsittävät suurimman osan elimistön lihaksista. Niiden lihassoluja kutsutaan usein poikkijuovaiseksi lihaskudokseksi. Ihminen liikkuu niiden avulla ja pystyy hallitsemaan kehon eri osien liikkeitä. Poikkijuovaiset lihassolut ovat jättisoluja, joissa on satoja tumia yhdessä solussa. Luustolihakset kuuluvat somaattisen hermoston eli tahdonalaisen hermoston hermottamiin elimistön osiin. Linnut
Linnun suuret lihakset ovat keskittyneet vartalon keskivaiheille, jotta tasapainopiste olisi mahdollisimman keskellä. Siivessä on 45 lihasta. Linnun suurin lihas on olkaluuhun kiinnittyvä iso rintalihas, joka vastaa siiven alaspäin suuntautuvasta liikkeestä. Siipeä kohottaa sen takana sijaitseva pieni rintalihas. Jalan lihakset vaihtelevat huomattavasti sen mukaan, miten lintu käyttää jalkojaan. Petolinnuilla on erityisen voimakkaat jalat. Jalkalihakset ovat suurimmaksi osaksi jalan tyvessä. Pyrstölihaksillaan lintu liikuttaa pyrstöä ja levittää pyrstösulat haralleen. Linnun nokkaa liikuttaa kahdeksan lihasta, joiden rakenne vaihtelee huomattavasti lajista riippuen. Ihmisen anatomia
Keskushermosto, eli sentriaalinen hermosto, on ihmistoiminnan ydin. Keskushermostoon kuuluvat selkäydin ja aivot. Aivoissa käsitellään lähes kaikkea tietoa, jota ne saavat ympäristöstään. Selkäydin käsittelee lähinnä vaistonvaraisuuteen liittyviä asioita kuten refleksejä. Jos refleksit käsiteltäisiin aivoissa, tiedon analysointiin ja uuden käskyn antoon menisi kauan aikaa, eikä ihminen voisi toimia refleksinomaisesti.Ihmisen luuranko koostuu luista. Ihmiskehossa on noin 206 luuta ja vastasyntyneillä luita on 350. Pisin ja vahvin ihmisruumiin luu on reisiluu. Pienin luu on korvasta löytyvä jalustinluu. Luun keskustassa on ns. luuydin. Luuytimessä muodostuu uusia punasoluja. Luuydin voidaan jakaa kahteen osaan: punaiseen ja keltaiseen. Punaisessa syntyvät verisoluja. Keltainen on lähinnä rasva- ja sidekudosta. Luuranko tukee lihaksia ja antaa lihaksien kanssa ihmiselle kyvyn liikkua. Lihaksen ja luun välisenä kiinnittäjänä on jänne. Jokiluikero
Jokiluikero on yleensä reilun kymmenen sentin mittainen. Jokiluikerolla on yksi huomattavan pitkä selkäevä ja samoin pitkänmallinen peräevä. Vatsaevä on jäykkä, ja kala voi levätä pohjassa sen varassa. Pyrstöevä on pyöreäkärkinen. Kalalla ei ole suomuja. Sen kyljillä on laikkua. Koiraskalan erottaa päälaen harjanteesta. Sekä ylä- että alaleuassa on pari muita pitempiä hampaita, jotka eivät ole kuitenkaan kulmahampaat fylogeneettisessä mielessä. Dolfiinit
Dolfiinit ("Coryphaenidae") on ahvenkalaheimo trooppisten ja subtrooppisten valtamerten kaloja. Heimoon kuuluu ainoastaan yksi suku "Coryphaena", johon kuuluu ainoastaan kaksi lajia dolfiini ("C. hippurus") ja pikkudolfiini ("C. equiselis"). Dolfiinit tunnistaa suuresta päästä, suipponevasta ruumiista ja vahvasti halkoisesta pyrstöstä. Selkäevä on pitkä ja loistavan vihreä. Dolfiini kasvaa noin 1,5 metrin mittaiseksi ja pikkudolfiini siitä puolet lyhyemmäksi. Dolfiinikoiras on naarasta suurempi. Dolfiinit syövät toisia pieniä kaloja. Ne vierailevatkin mielellään kelluvien sargassolevälauttojen luona koska niiden seasta löytyy usein saalista. Jalustinlihas
Jalustinlihas ("musculus stapedius") on välikorvan kuuloluuketjun jalustimeen kiinnittynyt lihas, joka vaimentaa liian kovia ääniä vasaraan liittyvien lihasten kanssa jäykistämällä kuuloluuketjua. Lihakset eivät kuitenkaan pysty suojaamaan korvaa kovin äkillisiltä ääniltä, koska niiden reaktioaika on noin 0,015 sekuntia. Jalustinlihasten supistumista kovien äänien saapuessa korvaan kutsutaan jalustinheijasteeksi. Jalustinheijaste kuuluu yhdessä koukistusheijasteen ja räpytysheijasteen kanssa suojaheijasteisiin. Mustadelfiini
Väritys on selkäpuolella tummanharmaa tai musta ja selkäevä kaksivärinen; etureuna on saman värinen kuin selkä mutta takareuna on selvästi vaaleampi. Pään sivusta, silmien edestä johtaa pitkä vaaleanharmaa laikku mustaan tai tummanharmaaseen kuonoon. Kurkku ja vatsa ovat valkoiset, ja nokka ja alaleuka tummanharmaat tai mustat. Mustadelfiini on sivusta harmahtavan valkoinen. Selkäevän alapuolella on valkoisen keskellä musta piikkimäinen kuvio. Kuono on delfiineille epäominaisen lyhyt. Laululinnut
Laululinnut muodostavat yhden monipuolisimmista maalla elävistä selkärankaisryhmistä. Laululinnut on varpuslintujen alalahko, eli kaikki varpuslinnut eivät ole laululintuja. Kaikki eurooppalaiset varpuslinnut ovat kuitenkin laululintuja. Spinosaurus
"Spinosaurus" oli suurin teropodi ja samalla mahdollisesti suurin koskaan maalla elänyt lihansyöjä; suurempi kuin "Giganotosaurus", "Carcharodontosaurus" ja "Tyrannosaurus rex". Vuosien 2005 ja 2007 arvioiden mukaan "Spinosaurus" oli noin 12,6–18 metriä pitkä ja 7–20,9 tonnin painoinen. Vuonna 2018 sen pituudeksi arvioitiin noin 16 metriä pitkä ja painoksi 6,5 tonnia. "Spinosauruksen" kallo oli pitkä, kapea ja se muistutti suuresti krokotiilieläinten kalloa. "Spinosauruksen" tiedetään saalistaneen suuria kaloja, ja monet tutkijat uskovat sen eläneen ja saalistaneen puoleksi vedessä ja puoleksi maalla, kuten nykyiset krokotiilieläimetkin. "Spinosauruksen" erikoisominaisuuksiin kuului sen selkäpurje, joka koostui noin 1,65 metriä pitkistä selkänikamista. Selkäpurje saattoi auttaa "Spinosaurusta" ruuminlämmössä. Pääkallo
Pääkallo () on selkärankaisten aivoja suojaava luinen tai rustoinen kuori. Useimmiten pääkallossa on silmäkuopat silmämunia varten ja reiät sieraimille. Kaikilla selkärankaisilla, leuattomia imukaloja lukuun ottamatta, pääkalloon kuuluu nivelen välityksellä leukaluu tai leukarustoja, joiden liikkeen avulla suu voidaan avata ja sulkea. Monilla selkärankaisilla on leukaluussa ja sen vastapuolella yläleuassa kovia hampaita, joilla ne saalistavat tai tarttuvat saaliiseensa tai joiden välissä ne hienontavat tämän. Monilla maaeläimillä pääkallossa on korva-aukot, joissa on erillisiä kuuloluita. Kirjodelfiini
Lajilla on hyvin erottuva kuviointi. Pää, selkäevä, kylkievät, pyrstö ja vatsa ovat mustia. Kurkku, vatsa ja suurin osa torsosta ovat valkoisen peitossa. Kirjodelfiinin ruho on tanakka ja evät pieniä. Selkäevä on todella kaareva ja tylppä. Se on yksi pienimmistä valaslajeista 1,3–1,5 metrin pituudellaan ja runsaan 20 kilon painollaan. Sen voi ulkomuotonsa puolesta helposti sekoittaa pyöriäiseen. Delfiinit
Delfiinit pystyvät ymmärtämään käsitteitä kuten "monta" ja "muutama". Toisaalta samaan pystyvät myös hyönteiset. Tutkijat ovat eräässä kokeessa opettaneet pullonokkadelfiinin tunnistamaan 40 erilaista symbolia. Toisaalta myös eräät papukaijat ja merileijonat pystyvät samaan. On myös tulkittu että delfiini läpäisisi peilitestin eli tunnistaisi itsensä peilikuvastaan. Kriitikkojen mukaan delfiinin näkö ei kuitenkaan ole niin hyvä, että se pystyisi tähän. Väite delfiinien työkalujen käytöstä liittyy havaintoon, jossa eräät pullonokkadelfiinit Australian länsirannikolla ovat oppineet pitämään nokassaan pesusieniä tonkiessaan merenpohjaa. Ei ole selvää, mihin käytöksellä pyritään. Oviraptor
"Oviraptor" oli noin kahden metrin pituinen ja se lienee painanut korkeintaan 100 kiloa. Laji käveli pystyasennossa ja sen ruumiinmuoto muistuttaa muita petodinosauruksia. Niistä sen erottaa kuitenkin sen lyhyt ja korkea kallo, jossa on nokka ja sen kitalaessa pari piikkimäistä hammasta. Tämän lisäksi "Oviraptorin" pään päällä oli eräänlainen kypärä. Pään harjanne on voinut toimia viestinä lajitovereille esimerkiksi lisääntymisaikana, vaikka se tosin oli kummallakin sukupuolella. Kypärä on voinut toimia myös hengitysilman lämmittimenä, hajuaistin tehostajana tai aivojen viilentäjänä. Aivot olivat dinosauruksen aivoiksi isot, suurin piirtein nykyisen strutsin tai emun aivojen kokoiset. On epäilty, että sen ansiosta "Oviraptor" on voinut olla hyvin sosiaalinen. Suvun lajien eturaajat olivat taipuneet lintumaisesti sivuille levossa. Ranneluiden rakenne on antanut ymmärtää, että eturaajat olivat taipuisat. "Oviraptorilla" on voinut olla myös höyhenpeite.
Ensimmäinen "Oviraptor" löydettiin munapesän läheltä, jonka munien luultiin kuuluneen "Protoceratopsille". Tästä sen päteltiin olleen rosvoamassa pesää, joten sen nimi tarkoittaakin ’munavarasta’. Myös sen nokan ja kitalaen hampaiden sanottiin sopivan munien rikkomiseen. Kuitenkin vuonna 1992 löydettiin pesä, jossa oli poikasia ja emo. Osoittautui, että pesä olikin sen oma, ja se vartioi tai hautoi pesää. Yksilö joutui hiekkamyrskyn tai mutavyöryn kouriin ja menehtyi pesälle. Kuuloluut
Kuuloluita on ihmisellä kolme kappaletta – vasara ("malleus"), alasin ("incus") ja jalustin ("stapes") – ja ne sijaitsevat välikorvassa välikorvanontelossa. Kaikilla nisäkkäillä on edellä mainittuja korvaluun osia kolme kappaletta. Muilla selkärankaisilla on vain yksi kuuloluu, joka vastaa lähinnä jalustinta. Kaloilla ei ole kuuloluita. Polyteenikromosomi
Polyteenikromosomeja tavataan hyönteisillä joissakin kudoksissa, jotka eivät erilaistu aikuisen hyönteisen rakenteiksi. Esimerkiksi surviaissääskellä ja banaanikärpäsellä on polyteenikromosomisto toukan sylkirauhasten soluissa. Muissa eliöryhmissä polyteenikromosomeja tavataan esimerkiksi palkokasvien syöttösoluissa ja joillakin yksisoluisilla, kuten ripsieläimillä. Niihin kuuluvalla tohvelieläimellä on kaksi tumaa, joista toisessa on RNA-synteesistä vastaava polyteenikromosomisto (nk. RNA-synteesituma). Eräiden sammakkoeläinten ja selkärangattomien kypsyvissä oosyyteissä esiintyvät, tyypillisen ulkonäkönsä mukaan nimensä saaneet lamppuharjakromosomit () ovat myös vastaavia jättiläiskromosomeja. Myös Drosophilidae-heimon kärpästen spermatosyyttien tumissa on lamppuharjakromosomeja. Peukalo
Peukalossa on yksi nivel vähemmän kuin muissa sormissa. Peukalossa on lihaksia toisin kuin muissa sormissa. Se on pituudeltaan joillakin ihmisillä lyhyin sormi, toisilla pikkusormi on vielä lyhyempi. Peukalossa on kaksi luuta, "phalanx distalis" ja "phalanx proximalis", ja sitä liikuttaa kahdeksan eri lihasta: "opponens pollicis", "abductor pollicis brevis", "flexor pollicis brevis", "adductor pollicis", "flexor pollicis longus", "abductor pollicis longus", "extensor pollicis brevis" ja "extensor pollicis longus". Neljä ensimmäistä näistä lihaksista ovat kädessä ja loput tulevat kyynärvarresta. Plioseeni
Plioseenilla eli sekä vanhempia kissamaisia eläimiä että uudentyyppisiä "Felinae"-heimon kissaeläimiä. "Hoplophoneinae"-heimon johdannainen sapelihampainen "Sansanosmilus" eli plioseenin alku- ja keskivaiheilla ja hävisi hieman enne kauden loppua. Toinen kissamaisten eläinten vanhempi haara, "Nimravinae"-alaheimon nimravidit ("Nimravides") elivät ainakin plioseenin keskivaiheille asti. Sapelihampaisten "Machairodontinae"-kissoista elivät plioseenin alkuvaiheella "Macharoidus", ja loppupuolella "Homotherium" sekä tunnetun "Smilodon"in edeltäjä "Megantereon". Alkeellinen "Felinae"-kissoja lähellä oleva kissa "Dinofelis" eli plioseenin alkupuolella. "Felinae"-kissa "Felis" ilmestyi plioseenin alussa, ja ilves ilmestyi plioseenin keskivaiheilla. Kiertäjäkalvosin
Kiertäjäkalvosin on anatominen termi, joka tarkoittaa olkanivelen nivelpussin yläosaa, jota vahvistaa neljä olkapäätä tukevan ja liikuttavan lihaksen jännettä. Nämä lihakset ovat lavanaluslihas ("musculus subscapularis", olkavarren sisäkierto), ylempi lapalihas ("m. supraspinatus", olkavarren loitonnus), alempi lapalihas ("m. infraspinatus", olkavarren uloskierto) ja pieni liereälihas ("m. teres minor", olkavarren uloskierto). Selkärankaiset
Selkärankaiset sisältävät myös viiksiympyräsuiset, joilla ei kuitenkaan ole selkärankaa, eikä juuri muutakaan luustontapaista, kun taas niiden lähimmillä sukulaisilla, nahkiaisilla, on selkäranka. Viiksiympyräsuisilla on kuitenkin alkeellinen rustosta koostuva pääkallo. Tästä syystä selkärankaisia kutsutaan joskus nimellä ”Craniata”. Sisäfilee
Sisäfilee eli sisäfile on pala lihaa, joka on leikattu tietystä osasta teuraseläimen ruhosta, useimmin naudasta, lampaasta tai porsaasta. Anatomisesti se on osa isoa lannelihasta (psoas major) joka ei tee kovin rankkaa työtä eläimen liikkuessa. Siksi se on mureinta lihaa. Kalojen anatomia
Kaikki kalat kuuluvat vaihtolämpöisiin selkärankaisiin eläimiin. Kalojen ruumiin kantavana tukirankona toimii siten selkäranka ja siihen liittyvä kallo. Suurimmalla kalaryhmällä, luukaloilla, selkäranka ja siihen liittyvä muu tukiranko on luinen, mutta rustokalojen (hait, rauskut ja sillikuninkaat) ja ympyräsuisten (nahkiaiset) tukiranka muodostuu lähes kokonaan rustosta, ja ympyräsuisilta puuttuu lisäksi leuat. Vatsaontelo
Vatsaontelon seinämiä verhoaa suojakalvo, jota kutsutaan vatsakalvoksi ("peritoneum"). Osa elimistä jää vatsakalvon taakse (ns. retroperitoneaaliset elimet: pohjukkaisuoli, nouseva koolon, laskeva koolon, peräsuolen loppuosa, haima, munuaiset). Muut vatsaontelon elimet ovat vatsakalvon ympäröimiä eli intraperitoneaalisia. Vatsakalvo muodostaa lisäksi lievemäisiä rakenteita, jotka kannattelevat ja kiinnittävät eri elimiä vatsaontelossa. Liepeiden sisällä kulkevat myös elimiin menevät hermot, verisuonet ja imusuonet. Näitä liepeitä ovat suolilieve ja koolonin liepeet. Sinikala
Sinikalalla on kaksi selkäevää, joista etummainen on lyhyt ja matala ja taempi selvästi pitempi. Etummaisessa selkäevässä on 7–8 ohutta, kalvon yhdistämää piikkiruotoa ja takimmaisessa yksi vankka piikkiruoto sekä 23–28 pehmeämpää ruotoa. Peräevä on etummaista selkäevää hieman lyhyempi ja siinä on 2 piikkiruotoa ja 23–27 pehmeämpää ruotoa. Sekä selkä- että peräevät ovat vaaleanvihreät ja vivahtavat keltaiseen samoin kuin lovinen, sameanvihreä pyrstöevä. Rintaevät ovat tyvestään sinertävät ja yleensä niin lyhyet, ettei niiden kärki ulotu etummaisen selkäevän etureunan tasalle. Delfiinit
Delfiinit ("Delphinidae") on valaiden lahkoon kuuluva nisäkäsheimo. Kaikki lajit ovat lihansyöjiä ja käyttävät ravinnokseen kalaa ja mustekaloja. Delfiinien heimoon ja pyöriäisiin kuuluu 40 eri lajia. Afrikankyttyrädelfiini
Afrikankyttyrädelfiini kasvaa 120–250 senttimetriä pitkäksi ja painaa 75–150 kilogrammaa. Nuoret yksilöt ovat kermanvärisiä, vanhemmat harmaita. Nimensä ne ovat saaneet erikoisenmuotoisesta selkäevästä, joka muodostaa taakseen kyttyrän. Putkikuonot
Putkikuonojen heimoon kuuluu 1 suku ja 1 laji, putkikuono ("Aulorhynchus flavidus"). Kooltaan se on pienehkö ja voi saavuttaa 17 cm:n pituuden. Putkikuonolla on pitkulainen ruumis, melko takana sijaitseva selkäevä, jota edeltää noin 25 yksittäistä piikkiä, myös vatsaevissä on piikki. Suu on pienikokoinen ja pitkän putkimaisen kuonon päässä. Maitoahven
Tyypillisesti maitoahvenet kasvavat noin 30 cm:n pituisiksi, mutta voivat saavuttaa 40 cm:n pituuden. Ruumiinmuodoltaan ne ovat melko suuripäisiä. Maitoahvenella on kaksi selkäevää; taempi selkäevä on suomupeitteinen ja sen ruodot ovat pehmeämmät. Myös peräevä on suomupeitteinen. Pyrstöevä on haarautunut. Maitoahvenen suomut ovat hopeanharmaat ja selässä sinertävänhohtoiset. Evät ovat vaaleankeltaiset. Suu on suuri ja kummassakin leuassa on kaksi hammasta. Alaleuka työntyy hieman yläleukaa pidemmälle. Nisäkkäiden anatomia
Nisäkkäiden selkää tukee selkärangaksi kutsuttu luu, joka suojaa myös yhtä keskushermoston tärkeintä osaa eli selkäydintä. Selkäranka koostuu nikamista, joiden lukumäärä vaihtelee hieman nisäkkäiden kesken, vaikkakin suuria yhtäläisyyksiä esiintyy, mikä viittaa siihen ettei nisäkkäiden aksiaalinen luuranko pääkalloa lukuun ottamatta ole muuttunut paljoakaan. Kaikilla nisäkkäillä on esimerkiksi seitsemän niskanikamaa (sireenieläimillä kuusi ja laiskiaisilla kuusi tai yhdeksän). Rintanikamien lukumäärä vaihtelee suuresti. Sisäelimiä suojaavat kylkiluut ovat kiinnittyneet juuri rintanikamiin ja kehon toisella puolella ne ovat kiinnittyneet rintalastaan. Loppuja nikamia kutsutaan lanne-, risti- ja häntäluun nikamiksi. Lannenikamien lukumäärä on yleensä noin 4–7, mutta lukumäärä vaihtelee lajikohtaisesti erittäin paljon (2–21). Nisäkkäillä ole näihin nikamiin kiinnittyneitä ”kylkiluita”, kuten liskoilla. Alimpaan lannenikamaan on kiinnittynyt ristinikamien muodostama ristiluu. Häntäluiden lukumäärä taas riippuu onko nisäkkäällä häntää ja kuinka pitkä se on (5–50). Vaikka esimerkiksi ihmisellä ei olekaan häntää, on sillä surkastunut häntäluu muistuttamassa sen hännällisistä esi-isistä. Etelämanner
Luonnonvaraisia maanisäkkäitä ei ole, mutta mannerta ympäröivässä meressä viihtyvät muun muassa merileijonat, hylkeet ja valaat. Eteläisellä Intian valtamerellä sijaitsevalle Kerguelenin saarelle on istutettu poroja. Alueella elää useita lintulajeja, kuten etelänmyrskylintuja, pingviinejä, albatrosseja ja lokkeja. Itse Etelä­mantereen maaeläimistö muodostuu kokonaan selkärangattomista ja on suurelta osin mikroskooppista. Maaeläimistöön kuuluu punkkeja, karhukaisia, sukkulamatoja, rataselämiä ja hyppyhäntäisiä. Kookkain kokonaan maalla elävä eläin on "Belgica antarctica" -surviaissääski. Meressä elää runsaasti kalalajeja, kuten "Champsocephalus gunnari" ja "Dissostichus eleginoides" sekä krillejä ja nilviäisiä. Monet Antarktista ympäröivillä merialueilla tavattavat lajit ovat endeemisiä. Kalastusta lähivesillä rajoitetaan kansainvälisen oikeuden normeilla. Valkokuvedelfiini
Valkokuvedelfiini eli valkokylkidelfiini eli keltalaikkudelfiini ("Lagenorhynchus acutus") on Pohjois-Atlantilla elävä kirjava delfiinilaji, jonka maailmanlaajuisen kannan kooksi arvioidaan yli satatuhatta yksilöä. Molekyylianalyysien perusteella se ei ole läheistä sukua muille valkokuvedelfiinilajeille ("Lagenorhynchus"), joten sen taksonominen luokittelu saattaa vielä muuttua. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että lajin suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin keltalaikkudelfiini. Selkäranka
Ihmisen selkäranka on normaalisti sivulta katsoen mutkalla: rintarangan kohdalla on "kyfoosi" eli mutka, joka tekee selkärangan taaksepäin kuperaksi. Kaularangan ja lannerangan alueella taas on tavallisesti "lordoosi" eli mutka, joka tekee selkärangasta takaa nähden koveran. Lannerangan alapuolella ristiluu ja häntäluu muodostavat yhdessä pienen kyfoosin. Chilendelfiini
Chilendelfiinin kuono ei juuri erotu muusta päästä. Sillä on pyöreät rintaevät ja suhteessa suuri selkäevä. Kurkun yli kulkee tumma raita rintaevästä toiseen. Chilendolfiini kasvaa noin 1,7 m pitkäksi ja painaa 60 kiloa. Lantio
Lantion pohjalla tarkoitetaan niitä pehmeitä rakenteita, jotka rajaavat lantion aukon alaosan. Lantion pohjan muodostavat peräaukon kohottajalihas ("musculus levator ani"), häntälihas ("musculus coccygeus") ja sidekudoskalvo ("fascia"). Peräaukon kohottajalihaksen oikea ja vasen osa yhdessä muodostavat lantion välipohjan ("diaphragma pelvis"). Käytetään myös termiä lantion alapohja ("diaphragma urogenitale"), joka koostuu virtsaputken sulkijalihaksesta ("musculus sphincter urethrae"), "musculus transversus perinei profundus"- ja "musculus transversus perinei superficialis"-lihaksista ja välilihan kalvosta. Teropodit
Kaikki Maniraptoromorpha-kladiin kuulumattomat teropodit olivat pääasiassa lihansyöjiä, jotka hyökkäsivät saaliseläimen kimppuun ja tappoivat sen veitsenterävillä hampailla ja/tai kynsillä. Suuret teropodit, kuten "Allosaurus", saalistivat linnunlantioisia ja sauropodeja, kun taas pienemmät, kuten varhainen "Coelophysis", saalistivat luultavasti pieniä matelijoita ja nisäkkäitä. Erään "Compsognathuksen" fossiilin vatsasta on löydetty lisko. Dromaeosaurit saalistivat laumassa ja hyökkäsivät paljon itseään suurempien eläinten kimppuun ja tappoivat sen sirppikynnellä. Useimpien lihansyöjäteropodien hampaat saattoivat katketa osuessaan luuhun, mutta "Tyrannosaurus rexin" vahvat leuat kykenivät murskamaan luita. Spinosaurit ja "Masiakasaurus" erosivat muista teropodeista siten, että ne söivät pääasiassa kalaa. Delfiinit
Delfiinit ovat pieniä tai keskikokoisia valaita. Niiden koko vaihtelee noin 1,5 metristä ja 50 kilosta miekkavalaan 10 metriin ja 7 000 kiloon. Monilla delfiinilajeilla on tyypillinen pullistuma otsassa nokkamaisen kuonon yläpuolella. Joiltain lajeilta puuttuu pitkä nokka, jolloin otsan pullistuma tekee päästä laatikommaisen näköisen. Suurin osa lajeista on sulavalinjaisia, ja osalla on huomiota herättävää kuviointia, mutta osa lajeista on lähes yksivärisiä. Kirjodelfiini
Uroilla ja naarailla on erilainen musta läiskä vatsassa; uroilla se on kyyneleen muotoinen ja naarailla pyöreämpi.