Mikä oli ohjaaja James Ivoryn ensimmäinen menestyselokuva?
James Ivory (ohjaaja)
"Hotelli Firenzessä" (1985) oli Ivoryn ensimmäinen menestyselokuva. Sitä seurasi kaksi muuta Forster-filmatisointia, joista "Talo jalavan varjossa" on yksi hänen parhaista elokuvistaan.
Hotelli Firenzessä
Hotelli Firenzessä ("A Room with a View") on James Ivoryn ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1985. Monien muiden Ivoryn elokuvien tapaan sen käsikirjoitti Ruth Prawer Jhabvala (E. M. Forsterin romaanista) ja tuotti Ismail Merchant. He olivat tehneet elokuvia yhdessä jo 1960-luvun alusta lähtien, mutta ilman suurempaa menestystä. "Hotelli Firenzessä" muodostui käännekohdaksi: se oli niin yleisö- kuin arvostelumenestyskin. Elokuva oli myös sekä Helena Bonham Carterin että Julian Sandsin läpimurto. Arrigo Frusta
Ambrosio Filmin nousu liittyy paljolti Arrigo Frustan työpanokseen. Hänen ensimmäinen menestyselokuvansa oli Honoré de Balzacin teokseen perustuva "Spergiura!" vuonna 1909. Seuraavina vuosina Frusta laati lukuisia elokuvakäsikirjoituksia ja sovituksia, joiden aiheet vaihtelivat historiallisista elokuvista jännitysseikkailuihin, melodraamoihin ja komedioihin. Frusta myös ohjasi muutamia elokuvia, jotka liittyivät hänen harrastamaansa vuorikiipeilyyn. Michael Cimino
Ciminon toinen elokuva oli hänen läpimurtonsa "Kauriinmetsästäjä", josta hän voitti parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon. Itse elokuva palkittiin parhaana elokuvana. "Kauriinmetsästäjä" oli ensimmäinen ison budjetin elokuva, joka käsitteli Vietnamin sotaa. Se kuvasi aihettaan sekä sotatantereella että kotirintamalla. Eddie Murphy
Vuonna 1989 Murphy ohjasi komediaelokuvan "Harlemin yöt", jossa hän itse näytteli pääosaa yhdessä esikuvansa Richard Pryorin kanssa. Vuosikymmenen vaihteessa hänen uransa lähti laskuun, joka taittui vuonna 1996 elokuvan "Pähkähullu professori" menestyksen myötä. Hän esitti elokuvassa seitsemää roolia, päähenkilö Sherman Klumpia, tämän alter egoa Buddy Lovea, neljää Klumpin perheen jäsentä ja Lance Perkinsiä. Murphy alkoi 1990-luvun jälkipuoliskolta alkaen esiintyä yhä useammissa perheystävällisissä komedioissa, joista menestyneimpiä ovat muun muassa "Eläintohtori" jatko-osineen, "" ja "Isi hoitaa". Jacques Tourneur
Tourneurin ensimmäinen ison budjetin elokuva Kunnian päivät – Gregory Peckin ensimmäinen elokuva. Se ei menestynyt, mutta Tourneur sai silti jatkaa A-luokan elokuvien ohjaamista. 1947 hän ohjasi film noirin klassikon "Varjot menneisyydestä". 1950-luvulla hän teki lännenelokuvia, muun muassa "Sanan voimalla", "Liekki ja nuoli" sekä "Lännen laki". Tourneur teki Britanniassa M.R. Jamesin kertomuksesta kauhuelokuvan "Paholaisen palvelija" (1957), josta on tullut kauhuelokuvan klassikko samaan tapaan kuten "Kissaihmisistä" ja "Yöstä voodoo-saarella". Barry Levinson
Levinsonin menestynein elokuva on kuitenkin vuonna 1988 valmistunut Tom Cruisen ja Dustin Hoffmanin tähdittämä "Sademies", joka voitti parhaan elokuvan Oscarin. Levinson voitti elokuvasta parhaan ohjauksen Oscarin. Hänen ohjausuransa muita merkittäviä elokuvia ovat "Hyvää huomenta, Vietnam", "Bugsy" ja "Wag the Dog – häntä heiluttaa koiraa". Levinson on yksi vastaavista tuottajista televisiosarjasta "Shades of Blue", joka alkoi Suomessa 16. elokuuta 2016. Denis Villeneuve
Jännityselokuva "Vangitut" (2013) oli Villeneuven ensimmäinen englanninkielinen elokuva, ja se sai muun muassa Oscar-ehdokkuuden parhaasta kuvauksesta. Psykologinen trilleri "Enemy" (2013) toi Villeneuvelle jälleen useita kanadalaisia palkintoja parhaasta ohjauksesta ja elokuvasta. "Sicario" (2015) on rikosdraama, joka nousi maailmanlaajuiseksi menestyselokuvaksi ja sai muun muassa kolme Oscar-ehdokkuutta ja kultainen palmu -ehdokkuuden Cannesissa. Irwin Winkler
Winklerin ura alkoi tuottajana vuonna 1967 "Ansa Elvikselle" -komedian myötä, jossa pääosaa näytteli Elvis Presley. Elokuvan taloudellinen menestys oli helpotus Winklerille, joka tuotti siitä lähtien yleensä kaksi tai kolme elokuvaa vuodessa. Normaalin Hollywood-viihteen lisäksi hän on hankkinut rahoituksen myös niin kutsutuille taide-elokuville, esimerkiksi "Mansikoita ja verta" (1970), Martin Scorsesen "New York, New York" (1977) ja "Mafiaveljet" (1990). Lewis Gilbert
Gilbertin ura elokuvien parissa alkoi dokumenttielokuvien ohjaajana 1940-luvulla. Vuosien kuluessa hän pääsi ohjaamaan fiktioelokuvia, joiden suosio jäi kuitenkin varsin pieneksi. 1950-luvulla hänen uransa lähti selkeään nousuun, ja ensimmäisen nykyisin klassikon asemaa nauttivan elokuvansa hän sai valmiiksi vuonna 1966. "Alfie – naisten viettelijä" oli merkittävä taloudellinen menestys, joka on myöhemmin saanut jatko-osan ja uusintafilmauksen. Jean Renoir
Renoir kirjoitti elokuvakäsikirjoituksen, josta tehtiin elokuva "Catherine" (1923). Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli "La Fille de l’eau" (1924). 1920-luvun lopulla Renoir sai innoitusta Émile Zolasta ja H. C. Andersenista. Hänen mykkäelokuvansa eivät vielä menestyneet, ja hän ajautui rahoitusvaikeuksiin. Äänielokuvan myötä 1930-luvulla Renoir ohjasi monet merkittävimmistä elokuvistaan, vaikka niidenkin menestys jäi vain keskinkertaiseksi. Renoirin merkittävimpiä elokuvia tuolta ajalta oli "Suuri illuusio" (1937), joka kertoo ensimmäisen maailmansodan sotavangeista, sekä "Pelin säännöt" (1939), jota pidetään nykyisin Renoirin mestariteoksena. Nuortenelokuva
1980-luvulla Hollywood alkoi panostaa entistä enemmän nuortenelokuviin muun muassa siksi, että uusia monen salin multiplex-teattereita alettiin perustaa nuorten suosimiin ostoskeskuksiin. Pontimena oli myös 1970-luvun lopun pienen budjetin kauhuelokuvan "Halloween – naamioiden yö" ja seksikomedian "Delta-jengi" loistava kaupallinen menestys. Vuonna 1983 Francis Ford Coppola toi ensi-iltaan S. E. Hintonin kirjojen pohjalta ohjaamaansa arvostetut nuorisodraamat "Outsiders – kolmen jengi" ja "Taistelukala". Suosittuja nuortendraamoja olivat myös "Sininen laguuni" (1980) ja "Karate Kid" (1984) jatko-osineen, John Hughesin "Breakfast Club" (1985), Joel Schumacherin "Treffit Elmossa" ja Peter Weirin "Kuolleiden runoilijoiden seura" (1989). Tanssi- ja musiikkiaiheiset romanttiset melodraamat "Fame" (1980), "Flashdance" (1983), "Footloose" (1984) ja "Dirty Dancing – kuuma tanssi" (1987) vetosivat nuoriin naisiin. 1980-luvun tunnetuimpia nuorisokomedioita ovat "Kuumat kinkut" (1982), "Synttärit" (1984), "Riiviöt" (1984), "Arkajalat" (1985), "Pretty in Pink – vaaleanpunainen unelma" (1986), "Vaihdetaan vapaalle, Ferris" (1986) ja "Menestyksen avain" (1987). Vuosikymmenen nuorten- ja perhe-elokuvien menestyneimmäksi tekijäksi Hollywoodissa nousi ohjaaja John Hughes, joka jatkoi elokuvien käsikirjoittajana ja tuottajana myös läpi 1990- ja 2000-luvun. Irving Reis
Reis loi radiosarjan Columbia Workshop CBS:lle vuonna 1936 ja käsikirjoitti ja ohjasi useita sarjan jaksoja. Vuonna 1940 hän siirtyi RKO:n kutsumana Hollywoodiin, jossa hän aluksi toimi yhtiön B-luokan elokuvien ohjaajana. Ensimmäisen A-elokuvansa, Henry Fondan ja Lucille Ballin tähdittämän "The Big Street"in, Reis ohjasi 1942. Myöhemmin hän ohjasi muun muassa elokuvat "Minä näin hänet ensin" (1947), "Minä syytän" (1948) ja "Pylvässänky" (1952). Indiana Jones
Elokuvaohjaaja Steven Spielberg oli jo kauan ennen vuonna 1981 julkaistua ensimmäistä Indiana Jones -elokuvaa halunnut tehdä seikkailuelokuvan, jossa hahmot kiertäisivät maailmaa ja kävisivät eri paikoissa. Hän olisi halunnut ohjata James Bond -elokuvan ja tarjoutui niitä tuottavalle yhtiölle, joka palkkasi kuitenkin toisen ohjaajan. James Coco
New Yorkissa syntynyt Coco aloitti näyttelemisen lapsena. Broadway-debyyttinsä hän teki "Hotel Paradisossa" vuonna 1957. Hänen ensimmäinen suuri esiintymisensä oli kuitenkin "The Moon in Yellow Riverissä", josta hän voitti Obie-palkinnon. Seuraavina vuosina hän esiintyi lähinnä mainoksissa ja teatterinlavalla. Kauhuelokuva
Kauhuelokuva menestyi hyvin 1930-luvulla. Keskikokoisella budjetilla tehty Tod Browningin ohjaama "Dracula" (1931) oli Universal Picturesille suuri menestys. Termiä ”kauhuelokuva” käytettiin ensimmäisen kerran, kun tuotantoyhtiö ilmoitti Draculan suosion jälkeen tekevänsä lisää kauhuelokuvia. Draculan jälkeen Universal alkoi tuottaa valkokankaalle Mary Shelleyn "Frankensteinia". Elokuvan ohjaajaksi valittiin James Whale ja nimirooliin Boris Karloff. "Frankenstein" sai vuoden 1931 ennakkonäytöksissä katsojat kirkumaan ja pyörtymään, minkä jälkeen Universal leikkasi elokuvasta kohtauksia. Whale ohjasi elokuvalle myös jatko-osan "Frankensteinin morsian" (1935). Universalin hirviöelokuvien sarjaan kuuluivat lisäksi "Muumio" (1932) ja "Ihmissusi" (1941). "Ihmissuden" kuvasto ja symboliikka vakiintuivat myöhemmin ihmissusia käsittelevien elokuvien osaksi. Vladimir Motyl
Motylin elokuva "Aavikon laki" oli ensimmäinen siinä neuvostoelokuvan lajissa, jonka katsotaan vastaavan Hollywoodin westernejä. Elokuva on ollut kaikkien aikojen suosituimpia neuvostoliittolaisia elokuvia. Siitä huolimatta Motyl sai ensimmäisen virallisen palkinnon vasta Boris Jeltsinin aikaan. Tim Roth
Rothin ensimmäinen elokuvansa oli televisiossa esitetty "Made in Britain", jonka aikaan hän oli 21-vuotias. 1980-luvulla hän sai useita elokuvarooleja. Läpimurtonsa Roth teki kuitenkin vasta 1990-luvun alussa, kun hän muutti näyttelemään Yhdysvaltoihin. Tästä sai alkunsa myös Rothin ja ohjaaja Quentin Tarantinon yhteistyö, sillä hän esiintyi tämän elokuvissa "Reservoir Dogs" (1992), "Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta" (1994) sekä "Neljä huonetta" (1995), joista jälkimmäinen oli ainoa flopannut. John Schlesinger
Seuraava ohjaustyö "Keskiyön cowboy" (1969) oli hänen Hollywood-debyyttinsä, jonka päärooleihin palkattiin Jon Voight ja Dustin Hoffman. Alun perin jopa Elvis Presley oli ollut ehdolla Voightin miesprostituoidun rooliin, mutta studiojohtajat olisivat halunneet tehdä liikaa muutoksia käsikirjoitukseen. Elokuva oli suurmenestys, ja siitä tuli ensimmäinen K-18-elokuva, joka sai parhaan ohjauksen, elokuvan ja käsikirjoituksen Oscar-palkinnot. Elokuva sai lisäksi neljä muuta ehdokkuutta. Joy (elokuva)
Joy on vuonna 2015 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elämäkerrallinen draamakomedia, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut David O. Russell. Elokuva kertoo Joy Manganosta, Ingenious Designsin toimitusjohtajasta, joka keksi ”Miracle Mopin”. Sen päärooleissa ovat Jennifer Lawrence, Robert De Niro, Édgar Ramírez, Elisabeth Röhm ja Bradley Cooper. Clive Donner
Donnerin ensimmäinen Hollywood-tuotanto, komediaelokuva "Hei Pussycat" (1965), oli kaupallinen menestys. Vuoden 1969 historiallista draamaa "Veriset kilvet" pidettiin kuitenkin katastrofaalisen huonona, ja Donnerin elokuvaura hiipui. 1970–1980-luvuilla hän työskenteli mainoselokuvien, teatterin ja erityisesti television parissa. Hänen televisiouransa parhaiksi tuotoksiksi elokuvakriitikko Pertti Avola mainitsee Dickens-filmatisoinnit "Oliver Twist" (1982) ja "A Christmas Carol" (1984) sekä trillerin "Rogue Male" (1976). Jennifer Jones
Jones aloitti elokuvauransa vuonna 1939, jolloin häneltä ilmestyi kolme elokuvaa. Varsinainen läpimurto tapahtui neljä vuotta myöhemmin elokuvassa "Bernadetten laulu" (1943), joka toi hänelle parhaan naispääosan Oscarin. Jonesin muita kuuluisia elokuvia ovat "Kohtalokkaat kirjeet" (1945), "Kaksintaistelu auringossa" (1946) ja "Unelma Jennystä" (1948). Jennifer Aniston
Anistonin suurimmaksi menestykseksi osoittautui rooli elokuvassa "Bruce – taivaanlahja" (2003), jossa hän esittää päähenkilön Jim Carreyn tyttöystävää. Sen jälkeen Aniston esiintyi elokuvassa "Polly tuli kuvioihin" (2004), jossa hänen vastanäyttelijänään toimi Ben Stiller. Loppuvuodesta 2005 Aniston esiintyi kahdessa merkittävän elokuvastudion elokuvassa, "Houkutus" ja "Huhupuhetta". Vuonna 2006 hän esiintyi pienen budjetin elokuvassa "Rakkaat rikkaat ystävät", joka ensiesitettiin Sundancen elokuvajuhlilla. Anistonin seuraava elokuva "The Break-Up" julkaistiin kesäkuussa 2006. Samana vuonna hän ohjasi lyhytelokuvan "Room 10", jonka pääosia näyttelivät Robin Wright Penn ja Kris Kristofferson. Keenen Ivory Wayans
Wayansin ensimmäinen ohjaustyö oli hänen käsikirjoittamansa ja tähdittämänsä "Kosto elää" (1988), joka ei menestynyt erityisen hyvin. Paria vuotta myöhemmin hän sai mainetta "Riiviöt"-televisiosarjan käsikirjoittajana, ohjaajana ja yhtenä näyttelijöistä. Sarjan myötä maineeseen nousi myös Jim Carrey. Sarjassa olivat mukana myös Wayansin sisarukset Kim, Shawn ja Marlon. Keenen Ivory lähti show’sta neljän tuotantokauden jälkeen, koska koki televisiokanavan sensuroivan ohjelman sisältöä. Suosittu sarja toi hänelle yhden Emmy-palkinnon. Steven Spielberg
Ennen televisiosopimustaan Spielberg oli jo tehnyt yli 20 amatöörielokuvaa, jotka kestivät muutamasta minuutista yli kahteen tuntiin. Spielbergin ensimmäinen televisiotyö oli NBC:n "Night Galleryn" jakso ”Eyes”, jossa pääosaa näytteli Joan Crawford. Spielberg ohjasi vuosien 1969–1973 välillä 12 televisioelokuvaa, mukaan lukien "Columbon" avausjakson vuonna 1971. Spielbergin elokuva "Kauhun kilometrit" (1971) esitettiin television lisäksi elokuvateatterissa seuraavana vuonna. Elokuva kertoo autoilijasta, jota rekka-auto ajaa takaa maantiellä. Spielbergin ensimmäinen suoraan elokuvateatteriin tehty elokuva on "Kovat ratsastajat" (1974). Myös se tapahtuu maantiellä, mutta se on tunnelmaltaan kevyempi kuin edeltäjänsä. Noël Coward
Näytelmätuotannon lisäksi Coward teki uran monella muulla taiteen alalla. Hänen esiintymisensä näyttämöllä alkoivat jo ennen teini-ikää, ja myöhemmin hän näytteli teatterin lisäksi myös useissa elokuvissa. Esimerkiksi Carol Reedin Graham Greene -filmatisoinnissa "Miehemme Havannassa" (1959) hän näyttelee peribrittiläisen yläluokkaisen herrasmiehen ruumiillistumaa, agentti Hawthornea. Coward myös kieltäytyi joistain hänelle tarjotuista elokuvarooleista, kuten tohtori No’n osasta ensimmäisessä James Bond -elokuvassa "Salainen agentti 007 ja tohtori No" (1962), vaikka hänen ystävänsä Ian Fleming häntä siihen suostutteli. Keenen Ivory Wayans
Wayans päätti kokeilla uudelleen täyspitkän elokuvan tekemistä. Hän käsikirjoitti, ohjasi, tuotti ja näytteli toimintakomedian "A Low Down Dirty Shame", joka julkaistiin marraskuussa 1994. Vaikka elokuva menestyi kohtuullisesti, ei Wayansia arvostettu ohjaajana. Kuuden vuoden tauon jälkeen hän palasi ohjaajan tehtäviin "Scary Movie" -parodian myötä, jonka hän myös käsikirjoitti yhdessä veljiensä kanssa. Pienehköllä parinkymmenenmiljoonan dollarin budjetilla toteutettu elokuva nousi yllätyshitiksi ja maksoi itsensä takaisin jo avausviikonloppuna. Elokuvan esityskopioiden määrää lisättiin, ja lopulta tuottoa kertyi 278 miljoonaa dollaria. Michael Caton-Jones
Catonin ura ohjaajana alkoi 1980-luvun lopulla televisioelokuvien parissa. Vuonna 1989 hän sai ohjattavaksi ensimmäisen teatterielokuvansa "Skandaali", jonka pääosissa nähtiin John Hurt ja Bridget Fonda. Seuraavana vuonna hän monikansallisen sotaelokuvan "Memphis Belle", jonka taloudellinen menestys jäi heikoksi. Vuonna 1991 valmistunut "Doc Hollywood" oli Caton-Jonesin ensimmäinen reilusti näkyvyyttä julkaisuaikanaan saanut ohjaustyö. Yli 54 miljoonaa dollaria tuottaneen elokuvan pääroolissa nähtiin 1980-luvun lopun ja 1990-luvun alun suosituin uusi nimi, Michael J. Fox. Kevin Williamson
Williamson pyrki menestymään alun perin näyttelijänä. Hän teki yhden elokuvaroolin ja televisioesiintymisen ennen kuin sai myytyä ”Scary Movie” -käsikirjoituksensa Dimension Filmsille. Käsikirjoituksesta oli kiinnostunut useampikin taho, mutta Dimension teki korkeimman tarjouksen. Käsikirjoituksen nimi muuttui "Scream"-muotoon, ja ohjaajaksi palkattiin Wes Craven. Vain 15 miljoonan dollarin budjetilla toteutettu elokuva nousi vuonna 1996 yllätyshitiksi, ja tuotti yli 160 miljoonaa dollaria. Ennen kaikkea se aloitti niin kutsuttujen teinikauhuelokuvien sarjan. Myöhemmin Williamson kirjoitti "Screamille" kaksi jatko-osaa, jotka ohjasi niin ikään Craven. "Screamin" muodostuttua hitiksi Williamsonin Lois Duncanin romaanista sovittama käsikirjoitus meni kaupaksi, ja ilmestyi teattereihin vuonna 1997 nimellä "Tiedän, mitä teit viime kesänä". Myös se oli hitti keräten yli 125 miljoonaa dollaria. Joel ja Ethan Coen
Coenit nousivat tunnetuiksi trillerillään "Blood Simple" (1984). Sen menestyksen ansiosta veljekset saivat sopimuksen independent-tuotantoyhtiön kanssa, joka tarjosi heille täydellisen luovan vapauden. Seuraavilla elokuvillaan kuten "Arizona Baby" (1987) Coenit saivat maineen monipuolisina ja omalaatuisina lahjakkuuksina. "Barton Fink" (1991) sai muun muassa parhaan elokuvan ja parhaan ohjauksen palkinnot Cannesin elokuvajuhlilla. Coenien seuraava elokuva "Valtapeli" (1994) oli Hollywood-elokuva, jossa esiintyi tähtinäyttelijöitä kuten Paul Newman, mutta se ei noussut kriitikoiden tai yleisön suosioon. "Fargo" (1996) oli jälleen pienen budjetin independent-elokuva. Se voitti kaksi Oscaria, mukaan lukien parhaasta alkuperäisestä käsikirjoituksesta. "Big Lebowski" (1998) ei saavuttanut suuria lipputuloja, mutta siitä on tullut kulttielokuva. "Voi veljet, missä lienet?" (2000) toi veljeksille heidän toisen Oscar-ehdokkuutensa parhaasta käsikirjoituksesta. "Mies joka ei ollut siellä" (2001) sai tunnustusta film noir -tyylistään. Hyvästi toiveuni
"Hyvästi toiveuni" sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 19. toukokuuta vuonna 1951. Suomeen elokuva tuli ensi-iltaan 19. lokakuuta 1951. Elokuva ei ollut menestys; "Hyvästi toiveuni" tuotti Yhdysvalloissa vain 1 130 000 dollaria. Maailmanlaajuisesti elokuva tuotti 1 358 000 dollaria. Tämä on Elvis
Tämä on Elvis ("Elvis: That's the Way it Is") on Elvis Presleyn ensimmäinen konserttielokuva. Se oli niin suuri kansainvälinen menestys, että se julkaistiin 2000-luvun alussa suurella rahalla uudistettuna special edition -DVD:nä.
Elokuva näyttää Elviksen ja hänen taustajoukkojensa valmistautumisen Las Vegas show'hun ja kuudesta konsertista noin tunnin mittaiseksi leikatun konsertin. Savages (vuoden 1972 elokuva)
Savages on vuoden 1972 elokuva, jonka ohjasi James Ivory ja käsikirjoittivat Ivoryn idean pohjalta George Swift Trow ja Michael O'Donoghue. Barry Levinson
Saatuaan mainetta käsikirjoittajana muun muassa elokuvista "Pähkähullujen paratiisi" ja "Ja oikeutta kaikille" (josta hän myös sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta alkuperäisestä käsikirjoituksesta), Levinson siirtyi ohjauksen pariin. Hänen ensimmäinen ohjauksensa oli "Svengijengi vauhdissa jälleen", jonka hän myös käsikirjoitti. Levinson oli ehdolla elokuvasta toistamiseen Oscar-palkintoon. José Ferrer
Ferrer teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1948 elokuvassa "Orleansin neitsyt" ("Joan of Arc"). Hänen muita tunnettuja elokuvia ovat muun muassa "Näkymätön vastustaja" ("Whirlpool", 1949), "Lavastettu 'paratiisi'" ("Crisis", 1950), "Cyrano – miekan mestari" ("Cyrano de Bergerac", 1950), "Punainen mylly" ("Moulin Rouge", 1952) ja "Pirunsaaren vanki" ("I Accuse!", 1958). Hän sai parhaan miespääosan Oscar-palkinnon elokuvasta "Cyrano – miekan sankari". Näyttelemisen lisäksi Ferrer myös ohjasi kahdeksan elokuvaa. Hän on saanut urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle. Kiihkeitä rytmejä
Elviksen ensimmäisen elokuvan "Rakasta minua hellästi" valmistautuessa ensi-iltaan syksyllä 1956 tuottaja Hal B. Wallis ilmoitti, että Elviksen seuraava elokuva "Lonesome Cowboy" aloitettaisiin vuodenvaihteessa 1957. Tulevan elokuvan käsikirjoittajaksi ja ohjaajaksi Wallis valitsi Hal Kanterin, joka oli aiemmin työskennellyt muun muassa Wallisin Jerry Lewis & Dean Martin -komedian "Artists and Models" käsikirjoituksen parissa, sekä ohjannut televisiossa George Gobel -show’ta. Elokuvan käsikirjoituksen pohjana oli Mary Agnes Thompsonin "Good Housekeeping" -lehdessä julkaistu jatkosarja "Call for Mitch Miller", josta Kanterin piti nyt sorvata Elvikselle sopiva paketti. Kanter lähti joulukuussa Memphisiin tapaamaan Elvistä, jatkaen tämän mukana Shreveportiin Louisiana Hayride -keikalle, todistamaan paikan päällä Presleymaniaa. Näkemänsä ja kokemansa pohjalta Kanter kirjoitti erilaisia pieniä yksityiskohtia elokuvan käsikirjoitukseen, mm. Elviksen esityksessä yleisön joukossa olevat identtiset kaksoistytöt, jotka lyövät toistensa käsiä yhteen musiikin tahdissa, oli todellisuudesta elokuvaan siirretty kohtaus. Kanter olisi halunnut tehdä elokuvasta enemmän satiiria, mutta eversti Parkerilla ja tuottaja Wallisilla oli oma käsityksensä siitä, miten homma hoidetaan, muovaten elokuvasta prototyypin, jonka pohjalta tulevat Elvis-elokuvat sitten syntyivätkin, hieman lavasteita ja lauluja vaihtamalla. Steve McQueen (ohjaaja)
McQueenin ensimmäinen näytelmäelokuva "Hunger" (2008) kertoi irlantilaisten nälkälakosta vuonna 1981. Ohjaaja sai Caméra d'Or -palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla ynnä muita palkintoja. Hänen toinen elokuvansa "Shame" (2011) sijoittui New Yorkiin ja käsitteli seksiriippuvuutta. Hänen kolmas elokuvansa "12 Years a Slave" (2013) perustuu Solomon Northupin omaelämäkertaan. Sen pääosissa ovat Chiwetel Ejiofor, Michael Fassbender ja Brad Pitt. Elokuva sai yhteensä yhdeksän Oscar-ehdokkuutta muun muassa parhaasta elokuvasta ja ohjauksesta, ja palkintoja elokuva sai kolme, muun muassa parhaan elokuvan palkinnon. Peplum
Kaikkiaan Italiassa tehtiin vuosina 1957–1965 noin 180 peplum-elokuvaa. 1960-luvun puolivälissä peplumin tilalle tuli uusi genre, italowestern, jonka ensimmäinen suuri menestys oli Sergio Leonen ohjaama "Kourallinen dollareita" vuonna 1964. 1980-luvun alussa Italiassa kuvattiin jälleen muutamia peplum-elokuvia. Niillä on paljon yhtymäkohtia "Conan – barbaaria" (1982) seuranneeseen miekka ja magia -genreen, jossa on kuitenkin selvästi enemmän fantasia- ja maagisia aineksia. Barbaarielokuva muodostuikin peplumin henkiseksi perilliseksi. Italian jälkipeplumin parhaana elokuvana pidetään Luigi Cozzin "Herculesta" (1983). Winona Ryder
Ryderin läpimurtorooli oli Tim Burtonin vuoden 1988 kauhukomediassa "Beetlejuice", jossa hän esitti rikkaan perheen goottitytärtä Lydiaa. Kriitikot kehuivat sekä elokuvaa että Ryderin suoritusta. "Beetlejuice" menestyi hyvin myös kaupallisesti. Läpimurron myötä Ryder sai pian osat satiirisesta nuorisoelokuvasta "Heathers" ja Jerry Lee Lewisin elämästä kertovasta elokuvasta "Great Balls Of Fire!". Ensin mainittu on independent-elokuva, jossa kuvataan satiirisesti kapinallista teinielämää. Arvostelijoiden reaktio oli laajalti positiivinen, mutta elokuva oli kaupallinen floppi. Sittemmin se on kuitenkin noussut kulttielokuvaksi. Talo jalavan varjossa
Talo jalavan varjossa () on James Ivoryn ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1992. Se oli Ivoryn kolmas elokuva, joka perustui E. M. Forsterin romaaniin – sitä edelsivät "Hotelli Firenzessä" ja "Maurice". Käsikirjoituksen teki Ivoryn pitkäaikainen yhteistyökumppani Ruth Prawer Jhabvala ja elokuvan tuotti Ismail Merchant. Sitä pidetään yleisesti yhtenä Ivoryn parhaista elokuvista ja parhaana Forsterin teoksiin perustuvista elokuvista. Irvin Kershner
Kershner ohjasi myös muita tunnettuja elokuvia, kuten epävirallisen James Bond -jännärin "Älä kieltäydy kahdesti" ja "RoboCop 2:n". Ensiesiintymisensä näyttelijänä hän teki vuonna 1988 Martin Scorsesen elokuvassa "Kristuksen viimeinen kiusaus". Japanilainen elokuva
Japanilaisen elokuvan kulta-aikaa oli 1950-luku. Akira Kurosawa teki ensimmäiset elokuvansa 1940-luvulla ja voitti Venetsian elokuvajuhlien hopeisen leijonan teoksellaan "Rashōmon" (1950). Muita hänen mestariteoksiaan ovat "Seitsemän samuraita" vuodelta 1954 ja "Ikiru", sotaa edeltävän draaman humanismia ja realismia jatkava teos vuodelta 1952. Kenji Mizoguchi aloitti vuorostaan työskentelyn jo 1920-luvulla kuvaten erityisesti naisten kohtaloa – hänen tunnetuin teoksensa on myös hopeisen leijonan voittanut "Ugetsu – kalpean kuun tarinoita". Kaikkein merkittävimpänä ohjaajana monet pitävät kuitenkin Yasujirō Ozua, joka loi minimalistisia kuvauksia japanilaisesta perheestä. Hänen tunnetuimpiin ohjauksiinsa kuuluu keskimääräisen perheen hajoamista kuvaava hiljainen, eleginen tarina "Ensimmäinen matka" vuodelta 1953. 1960-luvulla television yleistymisen myötä elokuvan merkitys väheni ja lippumyynti laski viidesosaan huippuluvuistaan. Kallimman tuotannon korvasivat gangsterit, teinielokuvat, hirviöteemat (Godzilla) ja pehmoporno. Japanilaisen elokuvan ovat pitäneet elinvoimaisena erityisesti itsenäiset ohjaajat, kuten Nagisa Ōshima, Shōhei Imamura ja Jūzō Itami. Zombielokuva
Ensimmäinen nykyaikainen zombielokuva oli George A. Romeron ohjaama ja vuonna 1968 ensi-iltansa saanut "Elävien kuolleiden yö", jossa joukko ihmisiä linnoittautuu autiotaloon zombeilta. Elokuva herätti ilmestyessään kiistelyä, koska se rikkoi monia elokuvan tabuja esittämällä katsojalle kannibalismin ja äidinmurhan kaltaista graafista väkivaltaa sekä myös ensimmäistä kertaa elokuvan historiassa mustaihoisen miehen pääosassa. Kohusta huolimatta "Elävien kuolleiden yö" menestyi erittäin hyvin, ja sitä pidetään yhtenä merkittävimmistä moderneista kauhuelokuvista. Romeron zombielokuvat ovat myös tunnettuja siitä, että Romero liittää niihin nykyaikaiseen länsimaiseen yhteiskuntaan kohdistuvaa kritiikkiä. Jamie Foxx
Foxx teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1992 komediaelokuvassa "Toys", jonka pääosaa esitti Robin Williams. Ensimmäinen draamaelokuva, jossa hän esiintyi, oli vuonna 1999 ensi-iltansa saanut Oliver Stonen ohjaama "Minä päivänä tahansa". Hänen roolinsa elokuvassa on amerikkalaisen jalkapallon pelaaja Willie Beamen. Varsinaisen läpimurtonsa elokuvanäyttelijänä Foxx teki vuonna 2004 elokuvien "Collateral – väärä aika, väärä paikka" ja "Ray" myötä. Ensiksi mainitussa hän esitti taksikuski Maxia ja jälkimmäisessä muusikko Ray Charlesia. Jeremy Irons
Irons aloitti näyttelijänuransa esiintymällä West End -teatterissa Bristolissa ja suoritti elokuvadebyyttinsä draamaelokuvassa "Ninjinsky" vuodelta 1980. Hän teki ensimmäisen pääosaroolinsa jo seuraavassa elokuvassaan, vuonna 1981 ilmestyneessä "Ranskalaisen luutnantin naisessa". Lopullisesti hän tuli kuuluisaksi samana vuonna ilmestyneestä klassisesta televisiosarjasta "Mennyt maailma", jossa hän esitti päähenkilöä. Irons jatkoi näyttelemistä ja esiintyi elokuvissa, televisiosarjoissa sekä teatterissa. Vuonna 1984 hän voitti Tony-palkinnon esiinnyttyään näytelmässä "The Real Thing". Hän myös voitti parhaan miespääosan Oscar-palkinnon esitettyään Claus von Bülowia draamaelokuvassa "Onnen kulissit" vuodelta 1990. Mel Gibson
Vuoden 1995 kesällä ensi-iltansa saanut "Braveheart – taipumaton" on kenties Gibsonin uran tunnetuin ja arvostetuin elokuva. Hän ohjasi, tuotti ja tähditti elokuvan ja saavutti sekä parhaan ohjaajan Oscar- että Golden Globe-palkinnon. "Braveheart – taipumaton" oli ehdolla yhteensä kymmeneen Oscar-palkintoon ja se oli julkaisuvuotensa tuottoisimpia elokuvia ympäri maailman lujittaen Gibsonin asemaa elokuvamaailman kärkinimistössä. Gibsonin suunnitelmiin kuului jälleen olla ainoastaan elokuvan ohjaajana ja tuottajana koska hän koki olevansa liian iäkäs esittääkseen pääosaa. Hän halusi Jason Patricin näyttelevän elokuvan pääosan kunnes päätyi itse myös näyttelemään elokuvassa ohjaajan ja tuottajan roolinsa ohella. Vuonna 1995 hän toimi myös John Smithin ääninäyttelijänä Disneyn piirroselokuvassa "Pocahontas", joka palkittiin kahdella Oscar-palkinnolla. Gibsonille tarjottiin myös toista kertaa urallaan pestiä Batman-elokuvasarjaan, tällä kertaa Batman-konna Kaksinaaman rooliin elokuvaan "Batman Forever". Gibson pyrittiin hankkimaan myös James Bondin osaan elokuvaan "007 ja kultainen silmä" mutta tuolloin etenkin "Braveheartin" tiukan työstämisaikataulun vuoksi kiireinen Gibson kieltäytyi molemmista tarjouksista. Hänen sijastaan "Batman Foreveriin" Kaksinaaman rooliin valittiin Tommy Lee Jones ja James Bondin näyttelijäksi Pierce Brosnan. Samuel Goldwyn
Hän työskenteli New Yorkin osavaltiossa sijainneessa hansikastehtaassa muun muassa myyntimiehenä. Yhdessä lankonsa Jesse L. Laskyn kanssa hän perusti elokuvatuotantoyhtiö Jesse Lasky Feature Play Companyn, jonka ensimmäinen elokuva oli vuonna 1914 julkaistu Cecil B. DeMillen "The Squaw Man", joka oli ensimmäisiä täyspitkiä Hollywood-elokuvia. Yritys fuusioitui 1917 Adolph Zukorin Famous Players Film Companyn kanssa, ja Goldwynistä tuli syntyneen Famous Players-Lasky Companyn hallituksen puheenjohtaja. Samana vuonna hän perusti Goldwyn Pictures Corporationin, joka vuonna 1924 liitettiin osaksi Metro-Goldwyn-Mayeria. Tämän jälkeen Goldwyn toimi itsenäisenä tuottajana. Shelley Fabares
Ensimmäisen näyttelijäntyönsä Fabares teki vuonna 1955 elokuvassa "The Girl Rush", jonka jälkeen hänet nähtiin useissa rooleissa eri elokuvissa. Fabaresin uran käännekohta tapahtui vuonna 1964, kun hän sai naispääosan Elvis Presleyn tähdittämästä elokuvasta "Tyttöjen Elvis". Hän näytteli naispääosaa myös Elviksen seuraavissa elokuvissa "Loma Kaliforniassa" (1966) ja "Vauhtia ja vedenneitoja" (1967). Terence Young
Youngin ensimmäiset ohjaukset olivat lyhytelokuvia ja dokumentteja, mutta jo 1940-luvulla hän aloitti pitkien brittielokuvien ohjaamisen. Jayne Mansfieldin tähdittämä "Liian kuumaa tavaraa" (1960) oli Youngin ensimmäinen suurta näkyvyyttä saanut ohjaustyö. Youngin kansainväliseksi läpimurtoelokuvaksi muodostui ensimmäinen James Bond -filmatisointi "Salainen agentti 007 ja tohtori No" (1962), joka tehtiin pienellä budjetilla, mutta tuotti suuresti voittoa. Young sai ohjattavakseen myös jatko-osan "Salainen agentti 007 Istanbulissa" (1962), ja vielä "Pallosalaman" vuonna 1965. Victor Fleming
Vuonna 1939 saivat ensi-iltansa Flemingin tunnetuimmat teokset: "Ihmemaa Oz" ja "Tuulen viemää". Kumpaankin elokuvaan hänet palkattiin korvaamaan aikaisemmat ohjaajat. "Ihmemaa Oz" ei menestynyt hyvin, joidenkin lähteiden mukaan se olisi jo tuottanut tappiota ensi-iltakierroksellaan, mutta televisioesitysten myötä siitä on tullut klassikko. "Tuulen viemää" sen sijaan oli jättimenestys heti alusta alkaen. Lee Marvin
Marvin aloitti elokuvauransa 1950-luvun alussa. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat "Gangsterikuningas" (The Big Heat, 1953), Marlon Brandon tähdittämä "Hurjapäät" (The Wild One, 1953), Humphrey Bogartin tähdittämä "Cainen kapina" (The Caine Mutiny, 1954), "Helvetti 1944" (Attack, 1956), "Paukkurauta-Kati" (Cat Ballou, 1965) ja "Likainen tusina" (The Dirty Dozen, 1967), "Likainen tusina 2" (The dirty dozen: The next mission 1985) . Hänet palkittiin parhaan miespääosan Oscarilla roolistaan elokuvassa "Paukkurauta-Kati" (Cat Ballou, 1965). Richard Attenborough
Attenborough aloitti uransa Britanniassa teatterissa ja elokuvissa ja esiintyi kahden vuoden ajan muun muassa Agatha Christien näytelmän "Hiirenloukku" alkuperäisessä kokoonpanossa. Vuonna 1959 Attenborough perusti Bryan Forbesin kanssa Beaver Filmsin, jolle Attenborough tuotti joitakin elokuvia. Hänen ensimmäinen Hollywood-elokuva oli "Suuri pakoretki" (1963) ja ensimmäinen ohjaustyö "Oi! Mikä ihana sota" (1969). Lopulta vuonna 1982 ilmestyi Attenborough'n noin 20 vuoden ajan suunnittelema "Gandhi", josta Attenborough palkittiin parhaan ohjauksen Oscarilla. "Gandhin" jälkeenkin monet Attenborough'n ohjaukset olivat elämäkertaelokuvia, ja lisäksi hän palasi vielä näyttelijäksi "Jurassic Parkissa" ja sen jatko-osassa. Jamaica Innin rannikkorosvot
Elokuvan naispääosaan Pommer ja Laughton olivat löytäneet nuoren ja tuntemattoman Maureen O'Haran. O'Hara oli tehnyt omasta mielestään epäonnistuneen koekuvauksen, jonka Pommer ja Laughton olivat nähneet ja palkanneet hänet elokuvaan "My Irish Molly" (1938). "Jamaica Inn" oli seuraava elokuva ja se oli O'Haran ensimmäinen päärooli. Laughton palkkasi O'Haran myös seuraavaan elokuvaansa "Notre Damen kellonsoittaja", joka kuvattiin vielä samana vuonna Hollywoodissa. Guy Hamilton
Hamilton toimi uransa alussa apulaisohjaajana. Vuonna 1952 valmistui "The Ringer" -elokuva, joka oli hänen ensimmäinen oma ohjauksensa. Hamilton ohjasi Britanniassa monta kohtalaisen suosittua toiminta- ja draamaelokuvaa. Läpimurron hän teki vuonna 1964 "007 ja Kultasormi" -elokuvan ohjauksen myötä. Elokuva oli jatkoa erinomaisesti menestyneelle "James Bond" -agenttielokuvasarjalle. Steven Seagal
Seagalin ensikosketus elokuvateollisuuteen oli taistelukoreografina 1982 julkaistussa "The Challenge" nimisessä elokuvassa. Samassa roolissa hän myös toimi 1983 elokuvassa James Bond: Älä kieltäydy kahdesti. Seagalin elokuvaura sai alkunsa sattumalta, kun Michael Ovitz, eräs Hollywoodin kykyjenetsijä vieraili hänen Kaliforniassa sijainneessa aikidokoulussa ja vakuuttui hänen kyvyistään. Hän järjesti Seagalin koekuvauksiin 1987 ja Warner Bros., joka etsi näyttelijöitä toimintaelokuviinsa vakuuttui hänen kyvyistään ja solmi neljän elokuvan mittaisen sopimuksen. Seagal debytoi ensimmäisen kerran elokuvassa "Nico" ("Above the Law"), joka pitkälti oli hänen taistelulajitaitojensa varassa ja pian Seagalista tulikin yksi toimintaelokuvien fanien suosikeista tulevien elokuviensa myötä. Michelangelo Antonioni
Antonioni oli 1960-luvun puolivälissä maailman tunnetuimpia ja ristiriitaisimpia elokuvaohjaajia. Hänen elokuviansa esitettiin säännöllisesti elokuvajuhlilla, ja hän oli lukuisien esseiden ja lehtijuttujen aiheena. Hollywoodissakin kiinnostuttiin Antonionista, joka teki Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa sopimuksen kolmesta elokuvasta. Hänen ensimmäinen elokuvansa MGM:lle oli Englannissa kuvattu "Blow-Up – erään suudelman jälkeen", jonka pääosissa oli brittinäyttelijät David Hemmings ja Vanessa Redgrave. Elokuva oli tyylillisesti perinteisempi ja nopeatempoisempi kuin Antonionin aiemmat elokuvat, ja se oli myös hänen uransa taloudellisesti menestynein. Elokuva oli satiirinen kuvaus Lontoosta, ja se vaikutti merkittävästi myös niin kutsuttuun ”uuteen Hollywoodiin”. "Blow-Up" voitti Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun ja oli ehdolla kolmeen Bafta-palkintoon, kahteen Oscar-palkintoon ja Golden Globeen. Lisäksi se voitti Italiassa parhaan vieraskielisen elokuvan Nastro d’argenton. Jackie Chan
Chanin ensimmäinen oma menestyselokuva oli "Kotkan varjo" (1978). Sitä seurasi uusia menestyksiä, ja muutamassa vuodessa Chanista oli tullut supertähti Aasiassa. Chan näytteli itse kaikki stunttinsa ja hänellä oli täysi määräysvalta useimpiin elokuviinsa, joista hän ohjasi ja tuotti osan sekä lauloi joskus tunnuslaulutkin. Chanin ensimmäinen oma ohjaustyö oli "Nuori lohikäärme" (1980), joka oli ensimmäinen slapstick-komediaa ja toimintaa yhdistelevä taistelulajielokuva. Chan ei kuitenkaan yrityksistä huolimatta onnistunut tekemään läpimurtoa Hollywoodiin vielä 1980-luvulla. Metro-Goldwyn-Mayer
Vuonna 1930 Clark Gable ryhtyi yhteistyöhön MGM:n kanssa. Viisi vuotta myöhemmin vuonna 1935 yhtiön nimi alkoi tulla tunnetuksi, kun "Kapina laivalla" -elokuva voitti parhaan elokuvan Oscarin.. Vuonna 1939 saivat ensi-iltansa klassikkoelokuvat "Ihmemaa Oz" ja "Tuulen viemää". David O. Selznick toimi ohjaajana useimmissa MGM:n elokuvissa. Shahid Kapoor
Aloitettuaan uransa työskentelemällä musiikkivideoissa ja mainoksissa, Kapoor teki näyttelijändebyyttinsä romanttisessa komediassa "Ishq Vishk" (2003), josta hän voitti parhaan miestulokkaan Filmfare Awards -palkinnon. Hänen ensimmäinen suuri kaupallinen menestyksensä oli romanttinen draama "Vivah" (2006). Sitä seurasivat romanttinen komedia "Jab We Met" (2007) ja trilleri "Kaminey" (2009), joista hän sai parhaan miespääosan Filmfare Awards -ehdokkuudet. Hänen seuraavat elokuvansa eivät menestyneet kaupallisesti, ennen melko hyvin menestynyttä "R… Rajkumaria" (2013) ja kriitikoiden ylistämää "Haideria" (2014), josta Kapoor voitti parhaan miespääosan Filmfare Awards -palkinnon. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti parhaan miesnäyttelijän Filmfare Awards -kriitikkopalkinnon roolistaan huumeongelmaisena laulajana rikosdraamassa "Udta Punjab". Meryl Streep
Oltuaan sivurooleissa kahdessa 1970-luvun menestyselokuvassa Streep alkoi saada elokuvien pääosia 1980-luvun alussa. Ensimmäinen niistä oli vuonna 1981 ensi-iltansa saanut Karel Reiszin ohjaama elokuva "Ranskalaisen luutnantin nainen", jossa hänen vastanäyttelijänään on Jeremy Irons. New York -lehdessä sanottiin että ”Streep on kuin kameleontti, joka pystyy näyttelemään minkälaisen roolin tahansa”. Streep palkittiin roolisuorituksestaan parhaan naispääosan Baftalla. John Woo
Vuonna 1969 23-vuotias Woo sai Cathay Studiosilta käsikirjoittajan työpaikan. Vuonna 1971 hän siirtyi Shaw Brothers Studiosin palvelukseen, jossa häntä opetti maineikas elokuvaohjaaja Chang Cheh. Woon ensiohjaus oli toimintaelokuva "The Young Dragons" vuodelta 1974. Elokuvan kanssa työskenteli muiden muassa nouseva elokuvatähti Jackie Chan. Vuonna 1977 ilmestyi Woon ohjaama komediaelokuva "Money Crazy", joka osoittautui Kiinassa valtaisaksi menestykseksi. J. Lee Thompson
Vuonna 1961 valmistunut "Navaronen tykit" ("The Guns of Navarone") oli Thompsonin uran suurin menestys, joka voitti Oscarin parhaista erikoisefekteistä. Lisäksi elokuva sai kuusi Oscar-ehdokkuutta, joista yksi oli J. Lee Thompsonin ehdokkuus parhaasta ohjauksesta. Elokuva oli myös Thompsonin ensimmäinen Hollywoodissa, jossa täydellinen aloitus merkitsi varmaa työtarjontaa. James Lapine
Vuonna 1991 James Lapine toi ensi-iltaan ensimmäisen elokuvaohjauksensa "Impromptu", jonka käsikirjoituksen teki hänen vaimonsa Sarah Kernochan. George Sandin ja Frédéric Chopinin romanssista kertovan elokuvan pääosia näyttelevät Judy Davis ja Hugh Grant. Hänen seuraava elokuvansa oli Michael J. Foxin tähdittämä "Life of Mikey". Vuonna 1999 Lapine ohjasi HBO:lle televisioelokuvan "Maallista rikkautta" Anne Tylerin romaanin "Pako (Earthly Possessions)" pohjalta. Sen pääosia esittävät Susan Sarandon ja Stephen Dorff. Lapine teki käsikirjoituksen vuonna 2014 ensi-iltansa saaneeseen Robin Marshallin ohjaamaan elokuvaan "Into the Woods", joka on filmatisointi Lapinen ja Sondheimin musikaalista. Herra ja rouva Bridge
Herra ja rouva Bridge ("Mr. & Mrs. Bridge") on James Ivoryn ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1990. Sen on käsikirjoittanut Ruth Prawer Jhabvala, ja tarinan pohjana ovat Evan S. Connellin kaksi romaania "Mrs. Bridge" ja "Mr. Bridge". Tarina kuvaa perinteistä porvarillista avioliittoa 1930- ja 1940-luvun taitteessa. Pääosia näyttelevät Paul Newman ja Joanne Woodward, jotka olivat aviopari myös todellisessa elämässä. Robert Harmon
Vuonna 1996 Harmon ohjasi televisioon "Gotti"-elokuvan, joka sai kuusi Emmy-ehdokkuutta ja yhden -voiton. Vuonna 2002 hän ohjasi yhdessä Rick Botan kanssa Wes Cravenin tuottaman kauhuelokuvan "They". Seuraavana vuonna valmistui "Highwaymen", joka osoittautui hitiksi videolevityksessä päätähti James Caviezelin noustua tähdeksi seuraavana vuonna. Seuraavana vuonna valmistunut televisioelokuva "Ike: Countdown to D-Day" sai kuusi Emmy-ehdokkuutta. Viime vuodet Harmon on ohjannut TV-elokuvia tähtenään Tom Selleck. Villit juhlat
Villit juhlat ("The Wild Party") on James Ivoryn ohjaama ja Ismail Merchantin tuottama yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1975. Sen pääosissa ovat James Coco ja Raquel Welch. Val Lewton
Ensimmäinen Koernerin antama elokuvan nimi oli "Kissaihmiset". Se kertoo nuoresta naisesta, joka on vakuuttunut, että hänellä on kissaihmisten kirous ja hän muuttuisi pantteriksi ollessaan mustasukkainen. Elokuva kuvattiin nopeasti ja alle budjetin. Se menestyi erittäin hyvin ja tuotti yli 3 000 000 dollaria. Käytännössä se pelasti RKO:n vararikolta. Lewtonin seuraavat kaksi elokuvaa menestyivät myös hyvin. "Kissaihmisiä" seurasi "Yö voodoo-saarella" ("I Walked with a Zombie", 1943). Lewton ei pitänyt elokuva nimestä ('Kävelin zombien kanssa'), joten hän päätti tehdä siitä modernin sovituksen "Kotiopettajattaren romaanista". "Leopardimies" (1943) kertoo murhasarjasta, jonka syylliseksi epäillään mustaa pantteria. Tourneur ohjasi kummatkin elokuvat. Iloisia veijareita
"Iloisia veijareita" -elokuvan tuotanto alkoi 19. elokuuta 1936 ja päättyi 12. syyskuuta 1936. Elokuva kuvattiin Metro-Goldwyn-Mayerin studioilla Kalifornian Culver Cityssä 578 000 dollarin budjetilla. "Iloisia veijareita" sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 20. marraskuuta vuonna 1936 ja Suomessa 19. maaliskuuta vuonna 1937. Ilmestyessään elokuva oli taloudellinen menestys; elokuva tuotti ilmestymisvuonnaan 1 860 000 dollaria. "Iloisia veijareita" julkaistiin Yhdysvalloissa DVD:lle 23. maaliskuuta vuonna 2009. James Cameron
Cameron ohjasi elokuvan "Piranha II – Lentävät tappajat" vuonna 1981. Elokuva menestyi huonosti, mistä Cameron rohkaistui kirjoittamaan omia käsikirjoituksiaan. Tuloksena oli "Terminator – tuhoaja", joka oli Cameronin lisäksi myös Arnold Schwarzeneggerin läpimurtoelokuva. Muita tunnettuja Cameronin ohjaamia elokuvia ovat "Terminator 2 – Tuomion päivä", "Tosi valheita" ja "Aliens – paluu". Hän on ollut käsikirjoittamassa elokuvaa "Rambo – taistelija 2" ja ollut vastaavana tuottajana "Sanctumissa". "Dark Angel" -televisiosarjan lisäksi hän on keskittynyt dokumenttielokuvien tekoon. Fiktion lisäksi hän on tuottanut dokumentteja hylyistä, kuten Bismarckista ja Titanicista. Vuonna 2012 hän sukelsi Mariaanien hautaan Deepsea Challenger -aluksella. Elijah Wood
Vuonna 1994 Wood näytteli elokuvassa "The War – unelmien kesä" yhdessä Kevin Costnerin kanssa. Samana vuonna Wood näytteli myös Rob Reinerin elokuvassa "Vanhemmat vaihtoon". Elokuva epäonnistui, mutta Woodin osaa kehuttiin. Ensi-iltansa vuonna 1996 saanut "Flipper" toi Woodille pääroolin, mutta elokuva ei menestynyt kovin hyvin. Ang Leen ohjaaman "Jäämyrskyn" (1997) ansiosta Woodin ura kääntyi parempaan suuntaan. Samana vuonna Wood esitti Artful Dodgeria elokuvassa "Oliver Twist". Woodin vuoden 1998 elokuvat "Deep Impact" ja "Kauhun oppitunnit" menestyivät hyvin ja edistivät hänen kehitystään lapsitähdestä arvostetuksi nuoreksi näyttelijäksi. Koiranelämää (elokuva)
"Koiranelämää" sai ensi-iltansa 14. huhtikuuta 1918. Se oli taloudellisesti Chaplinin uran siihenastisesti menestynein teos. Sitä on usein mainostettu Chaplinin ensimmäisenä elokuvana, joka tuotti yli miljoona dollaria. Elokuva menestyi myös hyvin kriitikoiden keskuudessa, ja esimerkiksi ranskalainen elokuvaohjaaja ja kriitikko Louis Delluc kutsui sitä ”elokuvan ensimmäiseksi täydelliseksi taideteokseksi”. "Koiranelämää"-elokuvan menestyksen ansiosta Chaplin pystyi jatkamaan uraansa itsenäisenä elokuvantekijänä, ja hän alkoi myös kokeilla pidempien elokuvian tekemistä. Kolme vuotta myöhemmin ilmestyikin Chaplinin ensimmäinen täyspitkä elokuva "Chaplinin poika". Ewan McGregor
Vuonna 1994 McGregor esiintyi Danny Boylen ohjaamassa elokuvassa "Shallow Grave – murhaleikki" ja vuonna 1996 hän teki kansainvälisen läpimurtonsa esitettyään heroiiniriippuvaista Mark Rentonia saman ohjaajan elokuvassa "Trainspotting". McGregorin ja Boylen yhteistyö jatkui vielä elokuvassa "Epätavallista elämää" vuonna 1997. Hänet palkittiin kaikista kolmesta Boylen kanssa tekemästään elokuvasta Empire-lehden jakamalla parhaan brittiläisen miesnäyttelijän palkinnolla, minkä lisäksi BAFTA-järjestön Skotlannin osasto palkitsi hänet parhaan miespääosan palkinnolla suorituksestaan "Trainspottingissa". Myöhemmin Empire-lehti on palkinnut hänet parhaana brittiläisenä miesnäyttelijänä myös suorituksestaan elokuvamusikaalissa "Moulin Rouge!", minkä lisäksi hän on saanut lehden ikonipalkinnon (Empire Icon Award) vuonna 2008, ja Skotlannin BAFTA parhaasta skotlantilaisen elokuvan miespääosasta suorituksestaan elokuvassa "Nuori Adam". Mario Camerini
Camerini aloitti elokuvauransa ensimmäisen maailmansodan jälkeen Augusto Geninan ja veljensä Antonion assistenttina. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli "Jolly, clown da circo" (”Sirkusklouni Jolly”) vuonna 1923. Italialaisen elokuvan kriisivuosina Camerini työskenteli Stefano Pittalugan studioilla Torinossa, mutta riitaannuttuaan tämän kanssa hän liittyi riippumattomien ohjaajien tuotantoyhtiöön Autori
Direttori Italiani Associati. Camerinin ensimmäinen menestyselokuva oli itsemurhaa suunnittelevasta pariskunnasta kertova voimakas melodraama "Rotaie" (”Kiskot”, 1929), josta hän teki ääniversion vuonna 1931. RMS Titanic
"Titanicista" kertovia draamaelokuvia on tehty useita. Ensimmäinen niistä, "Saved from the Titanic", julkaistiin vain 29 päivää laivan uppoamisen jälkeen. Sen pääosaa esitti "Titanicin" uppoamisesta selvinnyt mykkäelokuvatähti Dorothy Gibson. Natsi-Saksa hyödynsi onnettomuutta propagandaelokuvassa "Titanic" (1943). Tämän lisäksi tarina on esiintynyt amerikkalaisessa melodraamassa "Titanic" (1953). Isossa-Britanniassa tuotettua elokuvaa "Titanicin kohtalonyö" ("A Night to Remember", 1958) pidetään yhä historiallisesti totuudenmukaisimpana, mutta taloudellisesti parhaiten on menestynyt James Cameronin "Titanic" (1997), joka oli aikanaan eniten tuottanut elokuva. James Clavell
Vuoteen 1946 mennessä Clavell oli ylennyt kapteeniksi, mutta moottoripyöräonnettomuus päätti hänen sotilasuransa. Clavell kirjoittautui Birminghamin yliopistoon, jossa hän tapasi tulevan vaimonsa April Striden, näyttelijän. Tämän kautta Clavell tutustui elokuvateollisuuteen ja innostui ohjaajan urasta. Hän muutti perheensä kanssa New Yorkiin vuonna 1953 ja työskenteli televisiossa ja pian sen jälkeen Hollywoodissa. Lopulta hän saavutti menestystä elokuvakirjailijana, esimerkiksi elokuvilla "The Fly" ja "Watusi". Clavell osittain käsikirjoitti ja tuotti klassikkoelokuvan "The Great Escape", joka vankisti hänen mainettaan Hollywoodissa. Vuoteen 1959 mennessä hän tuotti ja ohjasi omia elokuviaan. Michelangelo Antonioni
Vuonna 1955 ensi-iltansa saanut Cesare Pavesen romaaniin löyhästi perustunut "Pikku ystävättäriä" oli Antonionin ensimmäinen todellinen menestyselokuva. Se voitti Venetsian elokuvajuhlilla Hopeisen leijonan ja kaksi Nastro d’argentoa. Donald Petrie
Ohjaajauransa Petrie aloitti vasta vuonna 1985 "Ihmemies MacGyver" -sarjan myötä, jota hän ohjasi kaksi jaksoa. Ensimmäisen teatterilevitykseen päässeen elokuvansa "Mystic Pizza" hän ohjasi vuonna 1988. Elokuva tuotti tuotantokustannuksensa takaisin kaksinkertaisesti ja voitti independent-elokuvantekijöiden palkinnon ohjauksestaan. Vuonna 1990 hän työskenteli jo Universal-studiolle, jolle hän ohjasi ensimmäiseksi "Rikos kannattaa" -komedian, joka menestyi vain kohtuullisesti. Sininen Havaiji
Sininen Havaiji (tai Sininen Hawaiji, "Blue Hawaii") on Elvis Presleyn kaupallisesti menestynein elokuva, jonka ensi-ilta oli 22. marraskuuta 1961. Kuvaukset aloitettiin maaliskuun 17. päivänä, ja työ oli valmis marraskuun 13. päivänä. Suomessa elokuvan ensi-ilta oli 16. maaliskuuta 1962. Cecil B. DeMille
Arizonasta DeMille muutti Los Angelesiin, missä hän jatkoi elokuvien tekemistä. Hän otti ensimmäisenä ohjaajana käyttöön megafonin ja pukeutui tyylillä, joka hänen myötään opittiin yhdistämään elokuvaohjaajiin. DeMille ohjasi vuosien 1914 ja 1917 välillä yhteensä 30 elokuvaa.
DeMille ohjasi ensimmäisen spektaakkelinsa, Jeanne d’Arcista kertovan elokuvan "Joan the Woman" vuonna 1917. Elokuva oli poikkeuksellisen pitkä, mutta se ei osoittautunut menestykseksi kuten ei moni DeMillen seuraavistakaan elokuvista. DeMille ryhtyi siksi tekemään komedioita, joista kriitikot eivät pitäneet mutta joita yleisö tuli katsomaan. DeMille oli mukana perustamassa Haysin toimistoa, joka tarkkaili Hollywoodin elokuvien seksuaalista ja moraalista sisältöä. Nico (elokuva)
Nico ("Above the Law") on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Andrew Davis ja pääosassa oli Steven Seagal. Rooli oli Seagalille ensimmäinen ja Nicon jälkeen hän on ollut monessa muussa menestyneessä toimintaelokuvassa. Elokuva tuotti Yhdysvalloissa lähes 20 miljoonaa dollaria. Seagal myös vastasi elokuvan taistelukohtausten koreografiasta. Humphrey Bogart
Seuraavaksi Warner Bros. otti Bogartin töihin. Hän teki yhtiölle vaatimattomia elokuvia ja jäi suurelle yleisölle tuntemattomaksi. Bogart taisteli Jack Warnerin kanssa paremmista rooleista; Warnerille tärkeää oli raha ja Bogartille laatu ja oma tulevaisuus. Bogart piti huumorista mutta ei suhtautunut mihinkään muuhun niin vakavasti kuin omaan työhönsä, jonka onnistumista hän puolusti kaikin keinoin.
Warnerin studioilla Bogart aloitti ensimmäisenä vuonna 12 elokuvaa, joista useimmissa hän näytteli gangsteria tai murhaajaa; rooleja joiden Warner halusi jatkavan menestystä tuonutta linjaa. Ensimmäinen menestyselokuva oli vuonna 1940 valmistunut film noir -tyylinen "Maltan haukka" jossa Bogart esitti kyynistä yksityisetsivää Sam Spadea. Seuraava menestys oli "Casablancan" romanttinen rooli Ingrid Bergmanin kanssa. Elokuva sai kolme Oscaria, mutta Bogart jäi ilman palkintoa.
Bogart teki vaimonsa Lauren Bacallin kanssa neljä suosittua elokuvaa: "Kirjava satama" ("To Have and Have Not", 1944), "Syvä uni" ("The Big Sleep", 1946), "Pimeä käytävä" ("Dark Passage", 1947) ja "Myrskyvaroitus" ("Key Largo", 1948). John Woo
2000-luvun alussa Woo teki kolme suuren budjetin elokuvaa: "Vaarallinen tehtävä II", "Windtalkers" ja "Paycheck". "Vaarallinen tehtävä II" osoittautui valtaisaksi menestykseksi, mutta kaksi seuraavaa menestyivät huonosti. Virginia Mayo
Samuel Goldwyn näki Virgina Mayon mahdollisuudet elokuvauralla. Mayon ensimmäinen merkittävä elokuva oli "Jack London" vuonna 1943. Siitä seurasi useampi elokuva Danny Kayen kanssa. Vuonna 1946 hän teki yhden merkittävimmistä rooleistaan elokuvassa "Parhaat vuodet" ("The Best Years of Our Lives"), joka voitti Oscarin. Vuonna 1947 Virginia Mayo avioitui vastanäyttelijänsä Michael O'Shean kanssa – samalla hän oli elokuvayhtiö Warner Brosin suurin kassamagneetti. Toinen huippurooli Mayolle oli vuonna 1949 elokuvassa "Valkoinen hehku" ("White Heat"), jossa hän oli James Cagneyn esittämän paatuneen rikollisen vaimon roolissa. Hotel International
Vaikka elokuva sai osakseen köyhää kritiikkistä palautetta, se menestyi erittäin hyvin taloudellisesti. "Hotel Internationalin" taloudellista menestystä auttoi kesällä 1963 ilmestynyt Elizabeth Taylorin ja Richard Burtonin ensimmäinen yhteistyö eeppinen elokuva "Kleopatra", joka oli myös vuoden 1963 menestynein elokuva. "Hotel International" oli yksi kahdestatoista menestyneimmistä elokuvista Isossa-Britanniassa vuonna 1963. John Wayne
Waynen ensimmäinen ohjaustyö oli "Alamo" (1960). Hän myös näytteli elokuvassa, mutta ei kuitenkaan saanut työstään suurta kiitosta arvostelijoilta. Waynen ohjaama "Vihreät baretit" (1968) menestyi hyvin, mutta sai kriitikoilta arvostelua kliseisyydestään ja Vietnamin sodalle myönteisestä propagandistisuudestaan. My Little Princess
"My Little Princess" sai ensi-iltansa vuoden 2011 Cannesin elokuvajuhlilla "Semaine de la critique" -esityssarjassa, missä Ionesco oli ehdokkaana parhaan elokuvan Kultaisen kameran ja Queer Palmin saajaksi. Ionesco palkittiin Mumbain elokuvajuhlien parhaan elokuvan Kultaisella portilla ja parhaan ohjaajan Hopeisella portilla. Isabelle Huppert ja Anamaria Vartolomei palkittiin roolisuorituksistaan Mumbain elokuvajuhlien jaetulla parhaan naisnäyttelijän palkinnolla. Elokuva sai muun muassa myös kaksi César-ehdokkuutta parhaasta elokuvadebyytistä ja puvustuksesta. Jimmy Cliff
Jimmy Cliff tuli kansainvälisesti tunnetuksi reggaetähdeksi 1960-luvun lopulla hiteillään "Vietnam" ja "Wonderful World Beautiful People". Lopullisen läpimurtonsa hän teki Perry Henzellin ohjaamassa elokuvassa "Kingstonin kovanaama" ("The Harder They Come", 1972), jonka soundtrack-levy oli menestys myös Yhdysvalloissa. Elokuvassa Cliff näyttelee gangsteriksi päätyvää laulajaa Ivanhoe Martinia. Philippe Mora
Vuonna 1982 Mora ohjasi ensimmäisen Hollywood-elokuvansa, jonka levittäjäksi ryhtyi Metro-Goldwyn-Mayer. Elokuva keräsi peräti 8 miljoonan dollarin lipputulot, minkä ansiosta Morasta tuli uusi merkittävä nimi b-elokuvien maailmassa. Seuraavassa elokuvassaan "The Return of Captain Invicible" (1983) hän pääsi ohjaamaan Christopher Leetä, joka oli tähtenä myöhemminkin Moran elokuvissa. Filmi tuotettiin Australiassa. Stephen Root
Root aloitti uransa National Shakespeare Companyn kiertueilla 1970-luvulla. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli George A. Romeron elokuvassa "Vihan lähettiläs" vuonna 1988. Hänen seuraava suuri roolinsa tuli vasta vuonna 1995, kun hän sai Jimmy Jamesin roolin televisiosarjasta "NewsRadio". Hän esitti hahmoa sarjan loppuun, vuoteen 1999 asti. Samana vuonna tuli ensi-iltaan Mike Judgen elokuva "Konttorirotat". Elokuvasta tuli kulttiklassikko ja Rootin esittämä Milton-hahmo on edelleen hänen tunnistettavimpia roolejaan. Claude Chabrol
Chabrol voitti jo varhaisella elokuvallaan "Ystävyksillä" ("Le Beau Serge", 1958) Jean Vigo -palkinnon vuonna 1959. "Ystävyksiä" pidetään ensimmäisenä ranskalaisen uuden aallon elokuvana. Chabrol voitti Berliinin elokuvajuhlien Kultaisen karhun seuraavalla elokuvallaan "Rohkea nuoruus" (1959). Thomas Crownin tapaus
Thomas Crownin tapaus ("The Thomas Crown Affair") on Norman Jewisonin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva, jonka pääosissa ovat Steve McQueen ja Faye Dunaway. Vuonna 1968 ensi-iltansa saanut elokuva saavutti kaksi Oscar-ehdokkuutta, Michel Legrandin alkuperäismusiikista sekä hänen säveltämästään tunnuskappaleesta ”The Windmills of Your Mind”, joka voittikin parhaan laulun Oscarin. Elokuvasta tehtiin uudelleenfilmatisointi vuonna 1999 nimellä "Seikkailija Thomas Crown". Jim Wynorski
Wynorskin ensimmäinen ohjaustyö oli vuonna 1983 valmistunut The Lost Empire, jossa näytteli muun muassa povipommi Raven De La Croix. Tämän jälkeen Wynorski on ohjannut yli 60 täyspitkää elokuvaa. Steven Spielberg
Spielbergin läpimurtoelokuva on "Tappajahai" (1975). Kuvaukset olivat olosuhteiden vuoksi täynnä vaikeuksia ja budjetti ylitettiin monikertaisesti, mutta elokuva menestyi erinomaisesti lippuluukuilla. Spielbergin tapa ohjata elokuvaa vapaamuotoisesta aiheesta pienellä kuvausryhmällä oli Hollywoodissa tuolloin vielä melko uutta. "Tappajahai" aloitti Hollywoodissa myös teini-ikäisille yleisöille suunnattujen, kesällä julkaistujen menestyselokuvien perinteen. Elokuvan menestyksen ansiosta Spielbergistä tuli Hollywoodin eturivin ohjaaja, ja hänelle annettiin täydellinen taiteellinen vapaus tuleviin elokuviinsa. James Ivory (ohjaaja)
James Ivory (s. 7. kesäkuuta 1928 Berkeley, Kalifornia) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja Oscar-palkittu elokuvakäsikirjoittaja. Hän on ohjannut monia niin perienglantilaisia elokuvia, että monet ovat yllättyneitä saadessaan tietää, että Ivory onkin itse asiassa yhdysvaltalainen. Suurimman osan elokuvistaan Ivory on tehnyt yhteistyössä tuottaja Ismail Merchantin ja käsikirjoittaja Ruth Prawer Jhabvalan kanssa. Ivory tunnetaan ennen muuta onnistuneista E. M. Forsterin edvardiaaniseen aikaan sijoittuneiden romaanien filmatisoinneista: "Hotelli Firenzessä" (1985), "Maurice" (1987) ja "Talo jalavan varjossa" (1991). Luigi Maggi
Teatterissa työskennellyt Maggi aloitti elokuvauransa vuonna 1906 Arturo Ambrosion tuotantoyhtiön näyttelijänä. Jo samana vuonna hän ohjasi muutamia lyhytelokuvia. Pian Maggista tuli Ambrosio Filmin pääohjaaja. Hänen ensimmäinen suuri menestyksensä oli Edward Bulwer-Lyttonin romaaniin perustuva "Pompeijin viimeiset päivät" (1908), joka aloitti historiallisten suurelokuvien sarjan. "Keisari Nero" (1909) menestyi hyvin myös ulkomailla. Ohjaajan parhaana pidetty elokuva on vuonna 1911 valmistunut "Nozze d’oro" (”Kultahäät”), jossa hän näytteli toista pääosaa. Huomiota herätti myös "Saatana" (1912), jonka on nähty vaikuttaneen D. W. Griffithin "Suvaitsemattomuuteen" (1916). Alain Cavalier
Cavalier aloitti Édouard Molinaron ja Louis Mallen apulaisena, ja hänen ensimmäinen oma ohjauksensa oli lyhytelokuva "L’américain" vuodelta 1958. Cavalier’n ensimmäinen kokopitkä elokuva oli vuoden 1962 "Taistelu saarella". Hänen tunnetuin elokuvansa lienee vuoden 1968 "Levoton sydän", jonka pääosassa esiintyi Catherine Deneuve. J. Lee Thompson
Ohjaajana hän aloitti vuonna 1950 valmistuneella elokuvalla "Murder Without Crime". Vuonna 1956 hän oli ehdolla Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun voittajaksi ohjaustyöllään "Yield to the Night". "Paluu helvetistä" ("Ice Cold in Alex", 1958) oli hänen ensimmäinen suuri yleisömenestyksensä, joka toi hänelle palkinnon Berliinin elokuvajuhlilta sekä elokuvalle kolme Bafta-ehdokkuutta. Seuraavana vuonna valmistunut "Intiassa palaa" ("North West Frontier") oli myös arvostelu- ja yleisömenestys. "Tiger Bay" (1959) menestyi sekä Bafta-gaalassa että Berliinin elokuvajuhlilla. Jack Lemmon
Jack Lemmonin elokuvadebyytti oli pieni rooli vuonna 1949 elokuvassa "Neiti Mustekala" ("The Lady Takes a Sailor", 1949), vaikka hänen läpimurtonsa olikin elokuva "Yllätystyttö" ("It Should Happen to You", 1954), jossa vastanäyttelijänä oli Judy Holliday. Lemmon oli ohjaaja Billy Wilderin suosikki ja tekikin useita suosittuja Wilderin elokuvia, kuten "Piukat paikat" ("Some Like It Hot", 1959), "Poikamiesboksi" ("The Apartment", 1960), "Irma la Douce – pikku pariisitar" ("Irma la Douce", 1963) ja "Varsinaiset kumppanukset" ("Buddy Buddy", 1981). James Ivory (ohjaaja)
Ivory voitti vuonna 2018 siihen mennessä vanhimpana ihmisenä Oscar-palkinnon parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta elokuvasta "Call Me by Your Name". James Ivory (ohjaaja)
Kun Ismail Merchant kuoli vuonna 2005, Ivory ei pelkästään menettänyt pitkäaikaista yhteistyökumppaniaan vaan myös yhtä pitkäaikaisen miesystävänsä. James Stewart
Stewart aloitti elokuvauransa 1930-luvulla. Hän esiintyi useissa Frank Capran elokuvissa, muun muassa "Herra Smith lähtee Washingtoniin" (1938) ja "Ihmeellinen on elämä" (1946), josta on tullut osa anglosaksista jouluperinnettä. Elokuvasta "Skandaalihäät" (1940) Stewart sai Oscar-palkinnon.