Mistä meripihkaa saadaan?
Meripihka
Kivikaudelta saakka meripihkaa on saatu erityisen runsaasti nykyisten Liettuan ja Kaliningradin alueen rannoilta. Sitä käytettiin mm. korujen raaka-aineena. Suomessa raakameripihkaa on löydetty pieneltä alalta pellolta Inkoosta, lisäksi on muutamia hajalöytöjä Paraisilta ja Nauvosta. Mahdollisesti jäät ovat kuljettaneet sitä jostain eteläisemmältä Itämereltä. Suomesta meripihkaa on löydetty myös kivikautisilta asuinpaikoilta, kuten Yli-Iin Kierikistä. Meripihkaa kutsutaan myös nimellä "kivikauden kulta".
Kreikkalaiset ja roomalaiset hankkivat arvostamansa meripihkan vaihtamalla sitä metalleihin ja pronssiesineisiin. Meripihka oli tärkeä vaihdon väline tuohon aikaan. Useiden kielten sähköä tarkoittava sana tulee kreikan kielen meripihkaa merkitsevästä sanasta "elektron", sillä meripihka sähköistyy helposti hangattaessa. Pronssikauden meripihkakauppa
Itämeren ja Pohjanmeren meripihkaesiintymät ovat noin 50 miljoonaa vuotta vanhat ja ne sijaitsevat sekä maaperässä että merenpohjassa, minne jääkauden jäätikön virtaus on ne irroittanut paikallisesta kivestä. Meripihkan tiheys on 1,05–1,096 g/cm, joten meriveden noste keventää sitä ja myrskyjen aikana meriveden virtaukset ja aallokon voima tuo meripihkakappaleita merenrantaan. Sieltä ihmiset ovat niitä löytäneet ja keränneet talteen. Euroopan parhaita keräilyrantoja löytyy Etelä-Britanniasta, Länsi-Jyllannista ja Itämeren kaakkoisrannoilta. Meripihka
Meripihka on 20–100 miljoonaa vuotta sitten kasvaneiden havupuiden kivettynyttä pihkaa, joka on kerrostunut meren pohjaan. Sieltä sitä huuhtoutuu myrskyjen jälkeen rannoille. 
Euroopassa meripihkalla viitataan usein Itämeren ja Pohjanmeren rantojen meripihkaan.
Merituuli
Merituulirintamaksi kutsutaan sitä linjaa, johon asti merituulen vaikutus maalla yltää. Merituulirintaman takana lämpimän maan yllä olevan ilmamassan alueella voi olla kumpupilviä. Bernstein
Bernstein on saksalais-juutalainen sukunimi. Saksan sana "Bernstein" tarkoittaa meripihkaa. Tunnettuja Bernsteineja ovat muun muassa: Kalajauho
Kalajauhoa valmistetaan enimmäkseen varta vasten pyydetystä ulappaveden kalasta, joka on joko liian pientä ihmisravinnoksi tai jää käyttämättä markkinoiden puuttuessa. Toinen tärkeä raaka-aineen lähde ovat ruokakalan kuten esimerkiksi turskan perkuujätteet. Rehukalaksi käytettävän ulappakalan troolipyynti on viime vuosikymmeninä noussut keskeiseksi valtamerikalastuksen muodoksi. Esimerkiksi Koillis-Atlantilla teollisuuskalaksi pyydettävän mustakitaturskan saaliit ovat suuremmat kuin minkään muun kalan; Pohjanmeren kalastuksen kokonaissaaliista yli puolet oli kalajauhoksi prosessoitua tuulenkalaa. EU:ssa Tanskaa lukuun ottamatta kalajauhoa kuitenkin tuotetaan lähinnä perkuujätteistä. Shark Bay
Itse lahti on tunnettu meriruohon kasvupaikka. Siellä kasvaa 12 meriruoholajia, ja se on yksi maailman monipuolisimmista meriruohon kasvualueista. Meriruohot peittävät noin 4 000 neliökilometrin alueen lahdesta, ja 1 030 neliökilometrin laajuinen Wooramel Seagrass Bank on maailman suurin meriruohosärkkä. Runsaslukuisimmat lajit ovat "Amphibolis antarctica" ja "Posidonia australis", jotka muodostavat 90 prosenttia meriruohoniityistä. Meriputki
Suomessa meriputkea tavataan kaikilla rannikoilla paitsi Keski-Pohjanmaalla. Suomenlahden ja Ahvenanmaan rannikolla se on runsas. Meriputki kasvaa merenrannoilla, jotka ovat avoimia ja kivikkoisia. Merihapsikka
Merihapsikka ("Ruppia maritima") on hapsikkakasvien (Ruppiaceae) heimoon, hapsikoiden ("Ruppia") sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen vesikasvi, joka kasvaa kokonaan vedenpinnan alapuolella. Merihapsikka muistuttaa paljolti kiertohapsikkaa ("Ruppia cirrhosa") sekä jonkin verran myös joitakin vitalajeja, kuten hapsivitaa ("Potamogeton pectinatus") ja merivitaa ("Potamogeton filiformis"). Merihapsikasta voidaan erottaa erilaisia muunnoksia. Sārnaten suoasuinpaikka
Meripihkaa on ollut runsaasti saatavilla läheiseltä merenrannikolta, ja sen työstämisessä oltiin taitavia. Raaka-aineesta on työstetty muun muassa kaulariipuksia, nappeja, korujen osia ja renkaita. Kiinnityksiä varten pihkaan porattiin pieniä reikiä, joihin voitiin pujottaa ripustusnauha. Reiät saattoivat olla halkaisijaltaan muutaman millin. Kaulanauhan pitkissä lieriömäisissä helmissä reikä läpäisi pari senttiä pitkän helmen pituussuuntaan mutta oli kuitenkin vain muutaman millin leveä. Pyöreitä nappeja kiinnitettiin poraamalla napin taakse kaareva reikä, jonka läpi pujotettua nauhaa ei näkynyt etupuolelta. Eräs meripihkakoru muistutti eläintä. Arginiinimeripihkahappo
Arginiinimeripihkahappoa syntyy osana ureakiertoa ja sitrulliini-NO-kiertoa. Sitrulliiniaminohappo reagoi asparagiinihapon kanssa arginiinimeripihkahapposyntetaasin katalysoimana ja reaktio vaatii myös ATP-molekyylin. Seuraavassa vaiheessa arginiinimeripihkahappolyaasi hajottaa arginiinimeripihkahapon fumaarihapoksi ja arginiiniksi. Perhokalastus
Perhokalastuksessa käytettävän vapamateriaalin on pakko olla joustava, jotta heittäminen olisi mukavaa ja kalan väsytys kävisi helposti sillä vapa väsyttää kalaa.Suosituimmat materiaalit perhovapaan on greenheard, lasikuitu, hiilikuitu ja bambusäleistä tehty vapa. Bambuvavat ovat suosittuja nykypäivänäkin, mutta ne ovat kalliita ja nykyään bambuvapoja pystyy tekemään myös itse. Bambuvapa ohuella perukkeella on todellinen "supervapa" erityisesti haurasleukaista kalalajia väsytellessä. Moderneja hiilikuituvapoja on sekä hitaita (notkeita) herkutteluvapoja että nopeita ja jäykähköjä, pitkäheittoisia vapoja. Lisäksi useat niistä ovat varsin edullisia. Merihalikka
Merihalikka eli halikka ("Mertensia maritima") on monivuotinen merenrannoilla kasvava lemmikkikasvilaji. Laji on myös koristekasvikäytössä. Lentotuhka
Lentotuhka on kivihiiltä poltettaessa palamistuotteena syntyvää hyvin pienistä hiukkasista koostuvaa tuhkaa. Hyvin kevyt lentotuhka poistuu hiilivoimalaitoksen palamistilasta savukaasujen mukana. Palamistilan pohjalle putoavaa karkeajakoisempaa tuhkaa kutsutaan pohjatuhkaksi. Kuuselankankaan asuinpaikka
Eniten meripihkan löytöaineistossa esiintyi nappeja (40 kappaletta), joihin on neulomista varten porattu taidokkaasti kaksi toisiinsa yhtyvää reikää napin samalle puolelle. Myös riipuksia oli saman verran (43 kappaletta). Riipukset ovat vähemmän säännöllisiä ja muodoltaan levymäisiä koruja, jotka on ripustettu reunaan portattusta rei'ästä. Helmiä tunnetaan vain muutamia (4 kappaletta). Ne on valmistettu pyöristämällä pallomainen tai pitkänmallinen meripihkapalaa ja poraamalla siihen pitkittäinen reikä helmen läpi narun pujottamista varten. Edellisistä poikkeava korutyyppi on meripihkarengas, johon on kairaamalla tehty laaja reikä. Kuuselankankaalta löytyi yksi ehjä rengas. Mehiläinen (kirja)
Kirja alkaa sadan miljoonan vuoden takaisesta ajasta, jolloin mehiläisiä on ainakin ollut, sillä on löydetty vanhaa meripihkaa, jossa on jähmettynyt raidallinen hyönteinen. Kirjan kullakin aukeamalla käsitellään yhtä mehiläiseen liittyvää aihetta. Viimeinen aukeama on omistettu pienille tietoiskuille, kuten että jäätyään eläkkeelle salapoliisi Sherlock Holmes ryhtyi harrastamaan mehiläisten hoitoa ja kirjoitti aiheesta opaskirjan "Practical Handbook of Bee Culture, with some Observations upon the Segregation of the Queen" ('Mehiläishoidon käytännön oppikirja – sisältää huomioita kuningattaren eristämisestä'). Sähkö
Hankaussähkö tunnettiin jo vanhalla ajalla. Sen mainitsi jo Thales. Tiedettiin, että varsinkin meripihka saa hangattaessa kyvyn vetää puoleensa lähellä olevia kevyitä esineitä ja saattaa lisäksi kipinöidä. Useissa nykyisissäkin kielissä sähköä tarkoittavat sanat johtuvat kreikan meripihkaa tarkoittavasta sanasta ελεκτρον, elektron. Pujo
Rannikkoalueilla esiintyy harvinaisena meripujoa ("Artemisia vulgaris" var. "coarctata"), jonka lehtiliuskat ovat kapeampia ja niiden reunat alaskäänteisiä, mykeröstö on hyvin tiivis ja kehto tiheäkarvainen. Siitepöly
Siitepölyä voidaan käyttää myös ravintolisänä. Usein tällainen siitepöly on mehiläisten keräämää ja sitä myydään rakeina tai toisinaan myös tabeletteina. Mehiläisten keräämä siitepöly sisältää proteiinia, aminohappoa, rasvoja, öljyjä ja erilaisia sokereita. Siitepölyssä on myös mm. aminohappoja ja flavonoideja. Mehiläisten kennoihin varastoimaa, maitohappokäymisen läpikäynyttä siitepölyä sanotaan mehiläisleiväksi eli pergaksi. Kierikkisaaren asuinpaikka
Kaivauksilta, joissa avattiin noin 500 m² maata, löytyi suomalaisittain paljon meripihkamateriaalia. Kaivauskertomuksiin on luetteloitu 51 meripihkaesinettä. Niistä olivat 41 riipuksia, 7 nappia ja yksi rengas. Meripihka on murentunut kosteassa maassa, mutta osa esineistä ovat aikoinaan hajotessaan pudonneet käyttäjältään. Ehjiä esineitä olivat enää 4 nappia, jollaisia valmistettiin eteläisessä Baltiassa. Löytöihin sisältyi myös kaksi raaka-aineen palasta, jotka olivat vielä työstämättä, ja eräs riipus, joka oli karkeasti työstetty. Renkaasta oli jäljellä vain katkelma. Erikoisena löytönä pidettiin eläimen hampaasta tehty riipus. Perhoset
Meripihkaan fossiloituneita pikkuperhosia tunnetaan runsaasti, mutta fossiloituneet päiväperhoset ovat suunnattoman harvinaisia ja niitä tunnetaan vain noin 50 kappaletta, kaikki noppa- tai aitotäpläperhosia, esimerkiksi "Lethe corbieri". Meripihkaan säilyneitä päiväperhosyksilöitä tunnetaan vain kourallinen Dominikaanisen tasavallan alueelta löydetyistä mioseenikautisista meripihkoista. Sen sijaan meripihkassa säilyneitä toukkia tunnetaan varsin monesta eri heimosta. Fossiiliaineiston niukkuuden katsotaan johtuvan enemmän prosessin riippuvuudesta ympäröivistä olosuhteista kuin perhosten vähäisyydestä. Rantamerbaupuu
Merbau on kovaa, säilyttää muotonsa kuivuessaan ja kestää termiittien hyökkäyksiä. Siksi sitä on käytetty kasvualueillaan lattioihin, ikkunankehyksiin, kaappeihin ja vastaaviin. Sitä on tuotu Eurooppaan parkettimateriaaliksi. Pohjanlahdenlauha
Pohjanlahdenlauha ("Deschampsia bottnica") on Itämeren kotoperäinen heinälaji. Se on monivuotinen, mätästävä ja kasvaa 50–100 senttimetriä korkeaksi. Laji muistuttaa melko paljon nurmilauhaa ("Deschampsia cespitosa"), mutta vihneet ovat selvästi helpeitä pidemmät. Pohjanlahdenlauha ja nurmilauha risteytyvät helposti. Meriputki
Meriputki ("Angelica archangelica" ssp. "litoralis") on sarjakukkaisiin kuuluva kaksi- tai kolmevuotinen onttovartinen putkilokasvi. Se on merenrannoilla kasvava väinönputken alalaji. Hiekkaranta
Hiekkaranta on rannikon muoto, jossa maaperä koostuu enimmäkseen hiekasta. Lisäksi hiekkarannan maaperä sisältää hieman muita hienorakenteisessa muodossa olevia mineraaleja. Lauhkealla vyöhykkeellä sijaitsevilla rannoilla näistä yleisin on pii. Korallihiekkarannat taas sisältävät merkittävässä määrin kalkkia, joka on peräisin polyyppieläinten jäänteistä. Hiekkarannat ovat yleensä sitä matalampia, mitä hienompaa niiden hiekka on, kun taas kivirannat ovat yleensä sitä jyrkempiä, mitä suurempi on kivien keskikoko. Kreikanpihta
Kreikanpihta kasvaa luonnonvaraisena ainoastaan Kreikassa. Laji viihtyy 900–1 700 metrin korkeudessa vuoristoissa, joissa sademäärä ylittää 1 000 millimetriä. Pinja
Pinja on alun perin kotoisin luultavasti Pyreneiden niemimaalta. Välimeren alueella sitä on kuitenkin kasvatettu siementen vuoksi jo niin kauan, että se on levinnyt luontoon, ja sitä pidetään usein alkuperäisenä lajina. Siemenillä on käyty myös kauppaa jo varhain. Noin vuodesta 1700 lähtien pinjoja on viety myös muille välimerenilmastoa muistuttaville alueille, kuten Kaliforniaan, Etelä-Afrikkaan ja Australiaan. Länsi-Euroopassa se voi selvitä Etelä-Skotlannissa saakka ja Yhdysvaltain itärannikolla New Jerseyssä saakka. Meripihka
Meripihkaa kutsutaan joskus "keltaiseksi ambraksi" ja kaskelotin suolistosta saatavaa ambraa "harmaaksi ambraksi", vaikka ne ovat aivan eri aineita. Yhteistä ambralle ja meripihkalle on vain se, että molempia kerätään merestä ja rannoilta. Markkinoilla tarjotaan myös kopaalia meripihkana, joka sekin on kyllä pihkaa mutta vain noin 10 000 vuotta vanhaa. Viherhiukkanen
On olemassa eräitä merietanalajeja ("Elysia chlorotica" ja "Elysia viridis"), joka kykenevät siirtämään syömiensä levien viherhiukkaset ihonsa alaiseen kudokseen ja siten saamaan energiaa yhteyttämisen kautta kasvien tapaan. Osa yhteyttämisen edellyttämistä apugeeneistä on siirtynyt merietanoiden perimään, jolloin viherhiukkaset saavat tarvitsemiaan välttämättömiä valkuaisaineita. Evoluutio ei kuitenkaan ole edennyt niin pitkälle, että nämä merietanat kykenisivät siirtämään viherhiukkaset jälkeläisilleen, vaan niiden on saatava viherhiukkaset ravinnostaan. Sää
Ilmakehän kosteudesta 90 prosenttia on peräisin meristä. Merestä haihtuva kosteus tiivistyy pilviksi, jotka aiheuttavat sateita. Myös merivirrat vaikuttavat rannikkoalueiden säähän ja ilmastoon. Esimerkiksi lämmin Golfvirta aiheuttaa Länsi-Eurooppaan leutoja säitä. Merivirrat vaikuttavat myös sateiden ja myrskyjen syntymiseen. Meren lämmönsäilytyskyvyn vuoksi rannikoilla on keväisin suhteellisen viileää ja syksyisin lämmintä. Rannikkotuulet voivat kesäisin viilentää rannikon ilmaa. Kylmän meri-ilman ja lämpimän maan yllä olevan ilman sekoittuminen aiheuttaa sankkoja sumuja. Merinäkinruoho
Merinäkinruohoa tavataan laajalti ympäri Euroopan, levinnäisyyden painopisteen ollessa Keski- ja Etelä-Euroopassa. Lajia ja sen alalajeja tavataan hajanaisesti myös Etelä- ja Keski-Aasiassa, Afrikassa, Polynesiassa, Australiassa sekä Pohjois-Amerikassa. Suomessa merinäkinruohoa on alkuperäislaji. Sitä on tavattu Suomenlahden rannikon itäosista Pohjanlahden rannikolle Keski-Pohjanmaan pohjoisosan korkeudelle saakka. Laji on kuitenkin taantunut tai kadonnut monin paikoin erityisesti Suomenlahdella. Vahvimmat kannat lajilla on Varsinais-Suomen ja Satakunnan rannikkoalueilla. Suomessa tavattavat merinäkinruohot kuuluvat alalajiin ssp. "marina". Meriajokas
Meriajokas ("Zostera marina") on merten rannikkoalueilla kasvava putkilokasvilaji, Se on meren pohjassa kasvava uposkasvi, joka muodostaa laajoja vedenalaisia niittyjä hiekkapohjille. Se kiinnittyy juurakollaan hiekkapohjaan, ja sen kukkimattomat versot voivat olla jopa 2 metriä pitkiä. Kukkivat versot ovat lyhyempiä. Meriajokasta tavataan lähes koko Euroopan rannikkoalueilla, ja se on levinnyt lisäksi Pohjois-Amerikan ja Aasian rannikoille. Meriajokkaan laajat niityt ovat ekologisesti tärkeitä, sillä se on tärkeä elinympäristö monille leville, selkärangattomille ja kalanpoikasille. Arginiinimeripihkahapposyntetaasi
Arginiinimeripihkahapposyntetaasi on entsyymi, joka osallistuu eliöissä solujen sisältävän liiallisen ammoniakin poistoon osana ureakiertoa. Entsyymi katalysoi arginiinimeripihkahapon muodostumista kahdesta aminohaposta: sitrulliinista ja asparagiinihaposta. Energian lähteenä reaktiossa toimii ATP-molekyyli, joka hydrolysoituu AMP:ksi ja pyrofosfaatti-ioniksi. Arginiinimeripihkahapposyntetaasin EC-numero on EC 6.3.4.5 ja CAS-numero 9023-58-9. Merimetso
Merimetso tekee pesänsä levästä tai risuista, ja munii 3–4 munaa joita se hautoo kuukauden verran. Suomessa merimetso pesii yleensä maassa, levinneisyysalueensa muissa osissa sen sijaan yleensä puussa. Terpeenit
Terpeenit ( = pihka, hartsi) ovat laaja hiilivetyjen aineryhmä. Ne tunnetaan myös nimellä "isoprenoidit", sillä ne ovat isopreenin eli 2-metyyli-1,3-butadieenin polymeroitumistuotteita, joiden bruttokaava on (CH). Terpeenejä tavataan runsaasti havupuiden pihkasta, erityisesti tiehytpihkasta, mutta niitä on myös kasvien eteerisissä öljyissä. Lapsenpihka
Lapsenpihka eli mekonium tai mekoniumi on vastasyntyneen lapsen ensimmäisistä, vihertävän mustista ja tahmeista ulosteista käytetty nimitys. Siinä on lapsivettä, limaa, lanugoa, sappea ja ihon ja suolten soluja. Joskus vauvalta tulee lapsenpihkaa jo kohdussa, ja sen päätyminen tämän keuhkoihin on mahdollista; tällaisesta tilanteesta käytetään nimitystä mekoniumaspiraatio. Merihiiri
Merihiiri ("Aphrodita aculeata") on monisukasmatoihin ("Polychaeta") kuuluva suolaisten vesien eläinlaji, jota tavataan Pohjois-Atlantilla, Pohjanmerellä, Itämerellä ja Välimerellä. Sen ruumista peittävät tiheässä kasvavat sukaset, joiden muodostamasta "karvapeitteestä" se on saanut nimensä. Laji kuuluu antiikin Kreikan rakkauden jumalattaren Afroditen mukaan nimettyyn "Aphrodita"-sukuun. Pronssikauden meripihkakauppa
Eteläinen reitti katkesi noin 1300 eaa. Pohjois-Saksaan levinneen Uurnakenttäkulttuurin leviämisen yhteydessä tapahtuneisiin hyökkäyksiin. Silloin Alppien seudulle tuotiin korvaava meripihka Välimereltä. Pohjoinen meripihka palautti suosionsa kauppayhteyksien taas auettua noin 900–750 eaa. Rantakaurat
Rantakaurat ("Ammophila") on kasvisuku heinäkasvien heimossa. Sihen kuuluu kolme lajia, joita kasvaa Pohjois-Amerikassa, Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa. Rantakauraa ("Ammophila arenaria") käytetään hyödyksi esimerkiksi hiekansitojana ja kuitukasvina. Jotkin rantakaurat voivat risteytyä kastikoiden ("Calamagrostis") suvun lajien kanssa. Tällainen risteymä on esimerkiksi itämerenkaurikka ("Ammophila arenaria" × "Calamagrostis epigejos"). Pronssikauden meripihkakauppa
Kivikaudella meripihkaa on keräilty rannoilta näissä kolmessa kohteessa ja sillä on silloinkin ollut kaupallista arvoa. Meripihkaa on löydetty satojen kilometrien päässä löytöpaikoistaan vainajien hauta-antimina. Arkeologiset löytöjen alkuperä on mahdollista paikallistaa meripihkan sisältämien karboksyylihappojen määrän mukaan. Pohjoiset meripihkat sisältävät enemmän happoja kuin Välimeren eteläiset meripihkat. Tehdyt kemialliset analyysit kertovat, että valtaosa Välimeren ympäristön kulttuurien meripihkasta on ollut pohjoista alkuperää. Välimeren meripihkaesiintymät on ilmeisesti otettu voimalliseen tuotantoon vasta rautakaudella. Turvepehku
Turvepehku on hienonnettua, kuivattua suoturvetta, jota käytetään maataloudessa kuivikkeena kotieläimille. Sitä on käytetty myös kaupunkien puhtaanapitolaitoksien desinfioinnissa. Se imee kosteutta ainakin 12 kertaa oman painonsa verran ja sitoo erityisesti ammoniakkia ja muita kaasuja. Maaseudulla saattoi aiemmin olla turvepehkuosuuskuntia, ja turpeennoston jälkiä voi olla vielä nähtävissä soilla. Soilla saattoi olla myös turpeen kuivatukseen tarkoitettuja turvelatoja. Muodostettaville kiinteistöille saatettiin niin ikään turpeenottoa varten erottaa soilta pieniä turvepalstoja. Nori
Nori on Japanissa käytetty yleisnimi useista syötävistä merilevälajeista, yleisimmin "Porphyra yezoensis" ja "Porphyra tenera". Levää kuivatetaan paperinvalmistusta muistuttavassa prosessissa arkeiksi ja myydään käytettäväksi muun muassa sushin valmistukseen.
Sitä myydään myös hiutaleina. Merisuola
Merisuolaa saadaan haihduttamalla merivettä suurissa altaissa niin, että suola jää pohjalle, kun vesi on haihtunut. Suolaa saadaan 30 kilogrammaa kuutiometristä vettä. Merisuola on tavallisesti hieman harmaata, sen kiteet ovat joko pieniä tai suuria ja suola itsessään joko kosteaa tai kuivaa. Merisuolaa suositellaan käytettäväksi kala- ja äyriäisruoissa. Merenvaha
Tavallisimmin merenvahaa käytetään valmistettaessa tupakkapiipunkoppia ja -imukkeita, jotka polton seurauksena muuttuvat vähitellen keltaisiksi. 
Merenvahaa on löydetty muun muassa Turkin Anatoliasta, Kreikasta, Espanjasta ja Norjasta. Pronssikauden meripihkakauppa
Pronssikauden meripihkakauppa on Euroopan pronssikaudella tapahtunut ekonominen ilmiö, joka vaikutti Britannian etelärannikon, Etelä-Skandinavian ja Baltiassa Itämeren kaakkoisrannikon väestöjen taloustilanteeseen merkittävästi. Meripihkalla on käyty kauppaa jo kivikaudella, mutta pronssikaudella sen merkitys kaukokaupassa kasvoi suuresti ja samanlaisena jatkui tilanne myös rautakaudella. Meripihkaa tuotetaan ja myydään edelleen suuria määriä nykyaikanakin. Pronssikauden meripihkakauppa
Koska Välimeren kauppaa käyttiin kauppalaivaston avulla, voidaan ajatella myös sitä mahdollisuutta, että laivat olisivat hakeneet meripihkan Tanskasta. Yhdessä jokipurjehduksen kanssa meripurjehdus olisi toiminut joidenkin etappien välillä. Etuna olisi siten laivojen suuret kantavuudet, mikä olisi tehostanut kaupankäyntiä. Kun pronssikausi alkoi Brittein saarilla noin 2100 eaa., johtui se todennäköisesti siellä louhittavan tinan vuoksi. Tästä oli matkana enää lyhyt matka Tanskaan, mutta ajallisesti sen ottaminen kesti yli 300 vuotta. Tanskan arvokkain kauppa-artikkeli meripihka vei vain vähän tilaa ja sitä saattoi kuljettaa sekä merilaivoilla että jokiveneillä. Esitetyn teorian mukaan, Skandinavian kauppa Välimeren suuntaan alkoi merilaivojen ilmaannuttua sinne. Todisteena tästä käytetään ruotsalaisia kalliopiirroksia, joiden laivat muistuttavat hyvin paljon sekä Välimeren laivoja että myös Välimeren kalliopiirroksien laivoja. Toisaalta, emme edelleenkään tiedä varmasti millaisia olivat pronssikauden alussa skandinaviset laivat. Yhtään sellaista ei olla vieläkään löydetty, mutta Pohjois-Norjasta löydetyt pronssiajan kalliopiirrokset laivoista arvellaan arvellaan esittävän nahkapohjaisia veneitä. Merijuolavehnä
Merijuolavehnän levinneisyysaluetta ovat Euroopan, Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän merenrannat. Se kasvaa Välimeren, Mustanmeren, Itämeren, Pohjanmeren ja Iso-Britannian, Irlannin, Ranskan, Espanjan ja Portugalin alueiden Atlantin valtameren rannoilla. Pohjoismaissa merijuolavehnä on eteläinen merenrantahietikoilla kasvava laji. Pronssikauden meripihkakauppa
Pohjoisen meripihkaa kulkeutui pronssikauden alussa (Monteliuksen periodit I–II) heti Tonavalle asti. Kauppa katkesi noin 1300 eaa. (Monteliuksen periodi III) Uurnakenttäkulttuurin leviämiseen ja eri väestöjen ylikansoituksesta alkaneisiin sotiin. Samalla alkoivat myös hyökkäykset Meklenburgin alueelle, joka on ollut Skandinavisen pronssikauden kulttuurin eteläreunaa. Myös Alppien pohjoispuolella sijainneet kaupan keskukset olivat tuohon aikaan linnoittautuneet ja lopulta ne oli myös valloitettu. Kauppa etelään katkesi ja sen kaakkoon päin toimiva haara vahvistui nyt valtareitiksi. Alueella sijaitsivat Uurnakenttäkulttuurin sydänmaat ja pronssin tuotantoalueet. Alueella oli paljon kuparin ja tinan tuotantoa ja pohjoisen meripihkakauppa suuntautui siksi sinne. Meripihkalle vaihtokauppassa annettavien pronssiesineiden tyyli vaihtui. Meripihkalla ostettiin uudentyyppisiä aseita, pronssiesineitä sekä myös pronssiharkkoja. Vaikka vaihtokaupassa käytettiin myös kultaesineitä, ei meripihkaa ole löydetty kullan tuotantoalueilta Transylvaaniasta. Puuhiili
Brasiliassa puuhiiltä on käytetty maanparannukseen, tällä tavoin parannettu maa tunnetaan terra preta -nimellä. Saksalaiset tutkijat ovat alkaneet tutkia puuhiiltä Brasiliassa, mutta tutkimukset ovat aivan alussa. Puuhiili olisi tehokas keino myös Itämeren puhdistukseen. Puuhiili on supertehokas suodatin, joka pelloille levitettynä estää ravinteita huuhtoutumasta mereen, Isomäki kertoo. Merivesi
Meriveden tiheys kasvaa mikäli lämpötila laskee, suolaisuus kasvaa tai paine kasvaa. Pintakerroksessa meriveden tiheys on 1020–1030 kilogrammaa kuutiometriä kohti eli hiukan enemmän kuin puhtaan veden tiheys. Kymmenen kilometrin syvyydessä veden tiheys on viisi prosenttia suurempi. Merityräkki
Merityräkki on tyvestään haarova ruoho, joka kasvaa 20–60 senttimetriä korkeaksi. Sen varsi on möyheä, kalju ja sinivihreä. Lehdet ovat muodoltaan ehyet, vaihdellen pitkulaisen soikeasta pyöreään. Ylälehdet ovat pyöreimpiä. Merityräkin sarjamainen latvakukinto on 3–6-säteinen. Kukkien pikarimaisten suojusten sisällä sijaitsevat pienet hede- ja emikukat sekä munuaismaisia mesiäisiä. Hedelmänä on kota, joka on kooltaan 4 x 5 millimetriä. Merkurius
Merkuriuksen kaasukehä on äärimmäisen ohut, ja sen magneettikenttä on hyvin heikko. Kaasukehä on syntynyt aurinkotuulen irrottamasta pintamateriaalista. Kaasukehässä on enimmäkseen heliumia, natriumia ja happea sekä pieniä määriä vetyä ja kaliumia. Merkuriuksella on myös pitkä avaruuteen ulottuva natriumpyrstö, joka havaittiin vuonna 2001. Kaasukehän paine on noin kaksi miljoonasosaa Maan vastaavasta. Välimerenpihlaja
Välimerenpihlaja ("Sorbus domestica") on Välimeren ympäristössä luontaisesti kasvava pihlajalaji. Huopa
Huopa on villasta valmistettua kutomatonta kangasta, jossa villan kuidut ovat takertuneena toisiinsa ja muodostavat yhtenäisen kangaspinnan. Huovasta valmistetaan muun muassa hattuja ja jalkineita. Huopapeittoa kutsutaan usein viltiksi tai filtiksi. Huopaa, nykyisin usein tekokuiduista valmistettua, käytetään myös teollisuudessa suodatin- ja viirakankaina sekä puristinhuopana. Pronssikauden meripihkakauppa
Vaikka meripihkalla oli käyty kauppaa Britanniassa, Jyllannissa ja Itämerellä myöhäisellä neoliittisella kivikaudellakin, oli sen intensiivisin vaihe juuri alkamassa. Pronssikaudella toimi jo Välimeren itäosissa kaupunkivaltioiden ylläpitämä kauppaverkosto, joka välitti pronssikaudella pääasiassa viljaa, kankaita, yleellisyystarvikkeita, erilaisia metalleja ja metalliesineitä. Sen kauppaverkosto kykeni välittämään aikaisempaa suuremman määrän meripihkaa. Etelä-Britannian pääsy mukaan tähän kauppaverkostoon johtui sen laajoista tinan varannoista. Sem etelärannikoilla oli myös meripihkaa, jota kaupattiin etelään Iberiaan ja Välimerelle. Kauppiaina olivat tuolloin ilmeisesti Egeanmeren kulttuurien laivastot. Kaupan vuoksi Britanniassa opittiin valmistamaan pronssiesineitä 2300 eaa. alkaen. Arkeologiset todisteet suorasta kaupankäynnistä ovat kuitenkin hatarammalla pohjalla verrattuna Jyllannin meripihkakauppaan eikä Britanniaan tulevista kauppareiteistä ole täyttä varmuutta. Tiedetään kuitenkin, että myöhemmin foinikialaiset ovat purjehtineet Atlantin kautta suoraan Etelä-Britanniaan käydäkseen siellä kauppaa. Tanskan meripihkan reiteistä on todisteina kemialliset analyysit, joiden perusteella meripihkan alkuperäalueet voidaan rajata. Erityinen suora todiste Tanskalaisesta meripihkasta kaupantekovälineenä löytyi Uluburunin hylyn tutkimuksissa. Sieltä löytyi useita meripihkan kaulanauhoja. Espartoheinä
Espartoheinä on kotoisin Välimeren alueelta ja sitä on tavattu Kreetalta ja Etelä-Italiasta länteen päin Iberian niemimaalle asti sekä Pohjois-Afrikassa. Espartoheinä kasvaa mereisessä ilmastossa noin 100–1000 m korkeudella merenpinnasta ja usein korkeammalla kuin espartohöyhenheinä ("Stipa tenacissima"). Merilevä
Merilevä on mikä tahansa monisoluinen, suurikokoinen meressä kasvava levä. Merileviä on sekä viher-, rusko- että punalevissä. Hyötykäytössä olevista merilevistä mainittakoon esimerkiksi kombu, jota saadaan etupäässä Hokkaidon saaren ympäristön vesistä. Muita ovat wakame ja nori. Meripihkahappoanhydridi
Meripihkahappoanhydridi (CHCO)O on orgaaninen yhdiste, joka puhtaana huoneenlämmössä esiintyy kiteisenä valkoisena jauheena. Se on meripihkahapon anhydridi, ja sitä syntetisoidaankin juuri meripihkahaposta dehydraamalla. Pyyhe
Pyyhe on kankaasta, pehmopaperista tai muusta imevästä materiaalista valmistettu kappale, jota käytetään pyyhkimällä tapahtuvaan puhdistamiseen ja pesun jälkeiseen kuivaamiseen. Yleisimmin pyhkeellä tarkoitetaan peseytymisessä ja astioiden pesussa tarvittavia kuivausliinoja. Myös siivouksessa käytettäviä pesu- ja kuivausliinoja (arkikielellä ”rättejä” tai ”riepuja”) kutsutaan pyyhkeiksi (esim. "pölypyyhe, lattiapyyhe, ikkunapyyhe"). Metaaniklatraatti
Metaaniklatraatteja on valtamerien sedimenteissä useiden satojen metrien syvyydessä. UNEP:n mukaan merenpohjan metaaniklatraattien määräksi arvioidaan 2 000–5 000 mrd tonnia tai jopa 10 000 mrd tonnia hiiltä metaanina. Ilmakehässä on nyt 800 mrd tonnia hiiltä hiilidioksidina. Arktisilla alueilla metaaniklatraatteja on merenpohjassa lähellä pintaa, esimerkiksi jäätikön ja ikiroudan alla. Metaaniklatraattia on kaikissa maailman merissä ja esiintymät ovat valtaisat. Metaaniklatraatteja arvioidaan olevan hiileksi mitattuna kaksi kertaa niin paljon kuin maailman tunnetut hiili-, öljy- ja maakaasuesiintymät yhteensä. Polypii
Polypii eli monikiteinen pii on materiaali, jossa pii on kiteisessä muodossa. Sitä käytetään ohutkalvoissa ja johtavana transistorikanavana MOSFET- ja CMOS-piirien valmistuksessa. Näitä mikropiirejä varten monikiteinen pii kasvatetaan kaasufaasissa korkeassa lämpötilassa ja sitä doupataan runsaasti n- tai p-tyypin puolijohteeksi. Kvarsihiekasta puhdistettu monikiteistä piitä sulatettuna käytetään vedettäessä yksikiteisiä piitankoja, joista saadaan sahaamalla piikiekkoja. Helpommin valmistettava on sulasta piistä valettava monikiteinen aihio, josta sahataan ohuita polypiilevyjä aurinkokennojen valmistukseen. Näissä monikiteisissä aurinkokennoissa kiteet ovat yli 1 millimetrin kokoisia ja silminnähtävissä. Lentohiekka
Lentohiekka on hienoa hiekkaa, joka liikkuu tuulen mukana. Sitä esiintyy kuivilla ja kuumilla alueilla dyyneinä eli lentohiekkakinoksina, jotka liikkuvat tuulen mukana, koska kasvillisuus ei sido niitä paikoilleen. Lisäksi lentohiekkaa on rannoilla, missä jää ja meriveden korkeuden vaihtelut estävät kasvipeitteen muodostumisen. Piki
Piki oli tervanpolton tärkein sivutuote. Sitä käytettiin muun muassa laivanrakennuksessa saumojen tiivistämiseen. Pikeä valmistettiin tervahaudasta alkuvaiheessa saatavasta paksusta ryynimäisestä tervasta. Se keitettiin kokoon suurissa kuparipannuissa. Pikeä valmistettiin Suomessa tervanpolton aikakaudella, kuten esim. Oulussa Oulun kauppaseuran omistamassa Pikiruukissa. Merikohokki
Suomessa merikohokkia tavataan Pohjanlahden rannikkoalueella ja läntisen Suomenlahden rannikolla. Suomessa se on alkuperäislaji. Merenvaha
Merenvaha eli sepioliitti (MgSiO(OH) · 6HO) on koristekivenä käytettävä kivilaji, joka on syntynyt serpentiinin rapautumistuotteena. Merenvaha on vesipitoista magnesiumsilikaattia, erittäin huokoista kiveä, joka on väriltään valkoista, kellertävää, harmaata tai punertavaa. Merenvahan Mohsin kovuus on 2–2,5, ominaispaino 2 ja valon taitekerroin n = 1,53. Merenvahalla on voimakas rasvakiilto, jota voidaan korostaa rasvalla kyllästämällä. Merilapiosammal
Merilapiosammal on pienikokoinen ja muodostaa 2,5 millimetriä korkeaa kellertävänvihreää tai ruskeaa kasvustoa. Itiöpesäkkeen perä on kiertynyt ja suhteellisesti erikoisen pitkä, enimmillään yli yhden senttimetrin. Itiöpesäkkeessä on pitkä ja viisto kansi, jonka pesäkkeen jäykkä keskipylväs nostaa itiöiden kypsyessä ylemmäs jolloin se muistuttaa velhon hattua. Merijuolavehnä
Merijuolavehnä eli haprajuola ("Elytrigia juncea", syn. "Elymus farctus") on monivuotinen heinäkasvi, joka muistuttaa juolavehnää ("Elymus repens"). Sitä tavataan Euroopan ja lähimaanosien merenrannoilla. Merikohokki
Suomessa tavattavista muista kohokkilajeista merikohokki muistutta nurmikohokkia ("S. vulgaris"), jonka kanssa se voi myös risteytyä. Merikohokkia on aikaisemmin pidetty nurmikohokin alalajina ("S. vulgaris" ssp. "maritima"). Meripihkakotilo
Meripihkakotilo ("Succinea putris") on ohutkuorinen maalla elävä kotilo, jota tavataan myös Suomessa. Sen kokonaislevinneisyys ulottuu Euroopasta Länsi- ja Pohjois-Aasiaan. Merta
Merta on kalastuspyydys, jota käytetään sekä kalojen että rapujen pyyntiin. Se on nykyisin yleensä muovisen, kankaisen tai metallisen verkon muodostama kori, jonka muoto pyrkii ohjaamaan ravut tai kalat sisään niin että ne eivät löydä enää ulos. Aiemmin rapumertoja tehtiin myös päreistä ja oksista. Nahkiaisen pyynnissä pajun oksista tehtyjä mertoja tehdään ja käytetään vielä nykyisinkin. Merimiespihvi
Merimiespihvi on padassa hauduttamalla valmistettu liharuoka, jonka keskeisinä valmistusaineina ovat viipaloitu naudanliha, viipaloidut perunat ja sipuli. Mausteina käytetään muun muassa maustepippuria ja laakerinlehteä. Valmistuksessa perunat, lihaviipaleet ja sipulilohkot asetetaan kerroksittain pataan (alimmaisena ja päällimmäisenä peruna), ja joukkoon lisätään runsaasti nestettä, joka on tavallisesti olutta mutta myös lihalientä tai molempia. Naudanpaistin mureudesta riippuen sitä kannattaa hieman esikypsentää esimerkiksi pannulla. Hauduttaminen kestää 1–1,5 tuntia. Merimiespihvin lisäkkeiksi sopivat etikkapunajuuri ja maustekurkku. Kuninkaanpihta
Kuninkaanpihta on luultavasti hybridi, joka on syntynyt saksanpihdan ja kreikanpihdan risteymänä. On myös ehdotettu, että se ei olisi ainakaan tuore risteymä vaan osa Välimeren seudulla kasvavaa lajiryhmää, josta Euroopan ja Lähi-idän pihdat ovat eriytyneet. Merenpohja
Merenpohja on veden peittämää maata meren pohjassa. Alpakka (villa)
Alpakka on tekstiilikuitu, jota saadaan alpakkaeläinten karvasta. Maailman suurin alpakanvillan tuottajamaa on Peru, jossa alpakantuotanto toimii suomalaisen porotalouden tapaan. Australialaisessa alpakanvillateollisuudessa alpakkalankaan sekoitetaan toisinaan myös merinolampaan karvaa. Alpakka muistuttaa lampaan villaa, mutta on kevyempää, silkkisemmän tuntuista, lämpimämpää, ei pistele eikä sisällä lanoliinia, jonka takia se ei yleensä aiheuta allergioita. Pipo
Pipo valmistetaan usein villalangasta neulomalla tai virkkaamalla. Teollisesti tuotetuissa pipoissa käytetään usein keinokuituja. Parkitseminen
Parkkinahka valmistetaan usein naudasta. Ensimmäinen vaihe on raakavuodan hankkiminen teurastamolta. Liotuksen ja karvanpoiston jälkeen vuodat vielä puhdistetaan aluskudoksesta. Sitten vuodat parkitaan ja tästä lähtien materiaalia kutsutaan parkkinahaksi (esim. poroparkki). Puolimetalli
Piitä havaitaan auringossa ja tähdissä. Pii on pääkomponenttina kivimeteoriiteissa, mutta sitä havaitaan myös luonnonlasissa, tektiitissä. Maan kuoren massasta 25,7 % on piitä ja se on toiseksi runsain alkuaine maassa. Piitä ei ole puhtaana luonnossa, mutta sitä havaitaan oksideina ja silikaatteina. Luonnollisella piillä on kolme isotooppia, mutta sillä on myös 24 radioaktiivista isotooppia. Amorfinen pii on ruskeaa jauhetta ja kiteinen pii on metallinharmaa ja kiiltävä. Pii on pääasiassa inertti mutta reagoi halogeenien ja laimeiden alkalien kanssa. Monet hapot eivät vaikuta siihen paitsi fluorivetyhappo. Kreikanpihta
Kreikanpihta ("Abies cephalonica") on pihtalaji ("Abies"). Se on ainavihanta havupuu, joka kasvaa luonnonvaraisena Kreikan vuoristoissa, etenkin Peloponnesoksen niemimaalla ja Kefalonián saarella. Merinäkinruoho
Suomessa merinäkinruohoa tavataan murtovedessä suojaisissa, pehmeäpohjaisissa lahdissa. Lajia voi esiintyä rannikolla myös äskettäin kuroutuneissa järvissä sekä joskus myös sisämaajärvissä. Meripihkaimidi
Meripihkaimidiä valmistetaan meripihkahappoanhydridin ja ammoniakin välisellä reaktiolla. Toinen tapa on kuumentaa meripihkahapon ja ammoniakin tai urean muodostamaa meripihkahappodiamidin vesiliuosta. Muodostuva meripihkaimidi puhdistetaan kiteyttämällä. Merivehnä
Merivehnä eli merihaprajuola ("Elymus farctus" ssp. "boreoatlanticus", syn. "Elytrigia juncea" ssp. "boreoatlantica") on Euroopassa merenrannoilla tavattava heinäkasvi. Laji on tunnusomainen erityisesti Atlantin rannikon hiekka- ja dyynirannoilla. Suomessa merivehnä on äärimmäisen uhanalainen ja rauhoitettu laji. Kopaali
Lakan valmistuksessa käytettiin ennen usein meripihkaa ja muita kovempia, usein Afrikasta peräisin olevia "gummi"-hartseja. Tosin nykyisin helpoimmin saatava kopaali on Aasiasta tuotava manilla-kopaali sekä Madagaskarilta saatava kovempi kopaali. Lakan valmistustyössä oli välttämätöntä saada aikaan korkea – kopaalilajikkeesta riippuen +250–450 celcius-asteen – lämpötila, että hartsi saatiin pysyvästi sekoittumaan pellavaöljyyn. Lopuksi lakan jäähdyttyä siihen voitiin lisätä vielä liuotinta ja kuivikeainetta, ja se suodatettiin. Valmistettaessa lakkaa kiinanpuuöljystä – joka myös oli yleistä varsinkin Aasiassa, käytetään erilaisia valmistusmenetelmiä kiinanpuuöljyn erilaisten ominaisuuksien vuoksi. Öljyväkirehu
Öljyväkirehu on proteiinia sisältävää, eläinten ruokintaan käytettävää väkirehua, jota saadaan öljykasvien siemenistä. Väkirehuksi nimitetään rehua, jossa on paljon energiaa painoyksikköä kohti. Öljyväkirehuja saadaan kasviöljypuristamoiden ja -uuttamoiden sivutuotteina. Maailman käytetyin öljyväkirehu on soijarouhe, jota tuodaan Suomeenkin ulkomailta. Suomessa kasvatetuista viljoista valmistetaan rypsi- ja rapsirouhetta. Öljyväkirehuja saadaan myös maapähkinän, pellavan, puuvillan ja auringonkukan siemenistä. Kierikkikankaan asuinpaikka
Tyypillisellä kampakeraamisella kaudella meripihkakorut ovat olleet harvinaisempia kuin sitä seuranneella kulttuurikaudella. Meripihkan määrä Kierikin alueella on Suomessa huomattava ja siksi siihen kiinnitetään paljon huomiota. Kierikkikankaalla meripihkan suurtuonti oli vasta alkamassa. Vuonna 2006 löytyi kaksi putkihelmeä. Putkihelmi on pyöristetty palanen, jonka läpi pituussuuntaan on porattu reikä pujottamista varten. Tutkija on todennut, että reikä on tehty ensiluokkaisen hyvin. Seuraavana vuonna löytyi meripihkarengas, joka oli kuitenkin katkennut. Katklmaa on vielä kannettu koruna, sillä sen nurkkaan on porattu ripustamista varten reikä. Samana vuonna löytyi toinen putkihelmi, joka on vain 5 millimetriä pitkä. Vuonna 2009 löytyi yhä yksi putkihelmi. Suomenpihlaja
Suomenpihlajan marjoista voi tehdä mehua. Puuaines on lujaa ja vaaleata ja puusepänteollisuudessa kysyttyä. Meripihkahappo
Kuumennettaessa meripihkahappoa riittävästi siitä lohkeaa eliminaatioreaktiossa vettä (HO) ja syntyy meripihkahappoanhydridia (CHO). Meripihka
Meripihka voi vaihdella väriltään valkoisesta mustaan. Yleisimmät värit ovat keltaisen eri sävyt, ruskea, punainen ja vihreä. Dominikaanisesta tasavallasta ja Baltiasta tunnetaan myös harvinaista sinistä meripihkaa. Meripihka liukenee kloroformiin, alkoholiin ja eetteriin ja se kelluu suolavedessä. Ambra
Meripihkaa kutsutaan joskus "keltaiseksi ambraksi" ja ambraa "harmaaksi ambraksi", vaikka ne ovat aivan eri ainetta. Yhteistä ambralle ja meripihkalle on vain se, että molempia kerätään merestä ja rannoilta. Heinä
Heinä on heinäkasvien tai muiden ruohovartisten kasvien korsiintunutta, kuivatettua kasvismassaa, jota käytetään pääasiassa karjan rehuksi. Heinää saadaan ennen siementen tuleentumista niitetyistä ja kuivatuista heinäkasveista tai muista ruohovartisista kasveista, kuten esimerkiksi suo- tai järvenrantaniityillä kasvavista saroista. Esimerkkejä heinän muusta kuin rehukäytöstä ovat heinälaatikko ja kenkäheinä. Kalajauho
Kalajauho on joko kokonaisesta kalasta tai ruokakalan perkuujätteistä keittämällä, puristamalla, kuivaamalla ja lopuksi jauhamalla valmistettu teollisuustuote, jota käytetään ensi sijassa kasvatetun kalan ja karjan rehuna. Lopputuotteena on ruskea jauho tai pelletit. Puristusvaiheessa kalasta poistetaan rasva ja saadaan kalaöljyä, joka voidaankin katsoa kalajauhoteollisuuden toiseksi päätuotteeksi. Merituuli
Mantereen ylle syntyy ilmakehän epävakaisuutta ja kumpupilviä varsinkin juuri merituulen vaikutusalan ulkopuolelle. Monesti syntyy rannikon seutuville kylmää rintamaa muistuttava merituulirintama, jonka kohdalla pilveilyn ja ukkosenkin todennäköisyys voi olla suuri.
Kumpupilvistä voi noin kuudessa tunnissa kasvaa ukkosmyrskyjä. Samaan aikaan kun merituulen rajalla sisämaassa sataa kuuroina ja ehkä ukkostaa, rannikolla voi olla täysin aurinkoista. Kuuropilvet voivat ajautua merituulen päätyttyä sisämaasta rannikolle. Merituulivoima
Merituulivoima eli offshore-tuulivoima on merelle rakennettujen tuulivoimaloiden tuottamaa tuulivoimaa. Merituulivoimaa on pidetty on yhtenä keinona saavuttaa Euroopan Unionin asettama 20 % uusiutuvan energian tuotantotavoite. Tämä edellyttää voimalarakentamista ja tuotantoa subventoivia poliittisia päätöksiä ja sitä, että voimalateollisuus näkee tämän energiateollisuuden alan kannattavana toimintana. Merikissat
Merikissalajeja tavataan kylmistä vesistä Atlantin ja Tyynenmeren pohjoisosista. Ne elävät tyypillisesti rannikon läheisyydessä lähellä pohjaa. Kalojen ravintoa ovat kovakuoriset selkärangattomat eläimet, kuten merisiilit, simpukat ja meritähdet. Naarasmerikissojen mäti on suurikokoista ja lajeilla on mahdollisesti sisäinen hedelmöitys. Guano
Guano (ketšuan sanasta ”wanu” espanjan kautta) on merilintujen tai lepakoiden ulostetta, joka on kertynyt kerroksiksi eläinten elinpaikoille. Guano sisältää runsaasti fosforia ja typpeä ja sitä kerätään lannoitteeksi ja ruudin valmistukseen. Guanoa kertyy parhaiten kuivissa ilmastoissa. Joillain merilintujen asuttamilla saarilla sitä on kertynyt vuosisatojen ajan metrien paksuiseksi kerrokseksi. Maapihka
Maapihka eli maavaha eli otsokeriitti on pehmeää tai huokoista kovaa massaa, joka koostuu lähinnä suurimolekyylisistä tyydyttyneistä hiilivedyistä. Se on väriltään keltaista, ruskeaa tai melkein mustaa. Se sulaa 50–100 °C:ssa. Merisukaheinä
Merisukaheinä ("Polypogon maritimus") on sukaheinien ("Polypogon") sukuun kuuluva heinäkasvilaji. Aiemmin se on sijoitettu sutiheinien ("Chaetopogon") sukuun nimellä "Chaetopogon creticus". Kuuselankankaan asuinpaikka
Suurin osa meripihkalöydöistä on tehty asuinalueen pihamaasta tai asumuksen pohjalta eli sen sisältä, jonne rikkoutunut koru on pudonnut ja hautautunut hiekkaan. Uutena meripihka on kestävä ja sitkeä materiaali ja helposti työstettävää. Valolle ja ilmalle altistuessaan se menettää nämä ominaisuutensa. On selvää, että lopulta korut hajoavat ja putoavat maahan. Useimmille meripihkakoruille on varmaan käynnyt juuri näin. Muuten ne olisivat päätyneet ihmisen mukana hautaan, josta ne sitten olisivat hauta-antimina löytyneet. Runsaat esiintymät asumusten lähellä ovat tutkijoiden mielestä osoitus siitä, että ne annettiin eteenpäin nuoremmille, joiden käytössä ne sitten lopulta murenivat ja hävisivät. Merirannikki
Merirannikki on 5–15 senttimetriä korkea kasvi, jota tavataan Suomessa rannikolla Suomenlahdelta Pohjanlahden perukoille meriveden huuhtelemilla rantaniityillä, kivien lomassa ja sorarannoilla. Se muodostaa joskus runsaita kasvustoja. Se kukkii kesä–heinäkuussa. Parabeenit
Pa­ra­bee­ne­ja on löy­det­ty ih­mis­ten virt­sas­ta. Vuonna 2015 julkaistussa tutkimuksessa parabeenien on todettu kertyvän merinisäkkäisiin. Yh­dys­val­to­jen ran­nik­ko­ve­siltä Flo­ri­das­sa, Ka­li­for­nias­sa, Was­hing­to­nis­sa ja Alas­kas­sa kerätyissä näytteissä kaikissa havaittiin me­tyy­li­pa­ra­bee­nin ai­neen­vaih­dun­ta­tuo­tet­ta 4-hyd­rok­si­bent­soe­hap­poa. Joistain näytteistä löy­tyi myös me­tyy­li­pa­ra­bee­nia. Saksanpihta
Saksanpihta on peräisin Etelä- ja Keski-Euroopasta: Pohjois-Espanjasta Keski-Ranskaan, Etelä-Italiaan ja Pohjois-Kreikkaan sekä edelleen Romaniaan, Etelä-Puolaan ja -Saksaan. Erityisesti lajia tavataan ylänkö- ja vuoristoalueilta Pyreneillä, Alpeilla, Apenniineilla, Balkanilla ja Karpaateilla. Suomessa saksanpihta on harvinainen viljelykarkulainen Ahvenanmaalla ja aivan eteläisimmässä Suomessa. Nahka
Nahka on materiaali, jota saadaan parkitsemalla eläinten vuodista. Sitä käytetään muun muassa huonekalujen, kenkien, laukkujen ja asusteiden valmistuksessa. Nahan lähteenä ovat yleensä teuras- tai turkiseläimet. Pronssikauden meripihkakauppa
Meripihkan arvostusta Välimeren itärannikoilla ilmaisee suhdeluvut 1:2:200, missä suhteessa arvostettiin kulta:hopea:kupari. Suhdelukujen mukaan 1 kilogramma kultaa vastatsi 200 kilogrammaa kuparia. Meripihka vastasi likimain kullan painoarvoa ainakin Palestiinassa ja Egyptissä. Merinäkinruoho
Kaksikotinen merinäkinruoho kasvattaa 10–60 pitkän sileän tai piikkisen varren. Tavallisesti varsi on runsashaarainen. Hedekasvi on emikasvia pienempi. Ruodittomat, tupelliset lehdet ovat vastakkain tai joskus kolmen tai useamman lehden kiehkuroina. Lehdet ovat muodoltaan kooltaan 1–4 cm pitkiä ja 1–2 mm leveitä, ja muodoltaan tasasoukkia sekä iso-, harva- ja karkeahampaisia. Lehden tuppi on lyhyt ja lähes korvaakkeeton. Kukat sijaitsevat lehtihangoissa ja ovat pieniä, perättömiä ja yksineuvoisia. Hedekukissa on kaksiliuskainen, kalvomainen kehä ja yksi luotti. Emikukat ovat kehättömiä ja niissä on yksi emi ja kolme luottia. Hedelmä on pieni, 3–6 x 1,5 mm kokoinen pähkylä. Merinäkinruoho kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Hedelmä on pähkylä.