Minkä kokoisia imusolmukkeet ovat?
Imusolmuke
Imusolmuke "(nodus lymphoideus, nodus lymphaticus, lymphonodus)", jota joskus virheellisesti kutsutaan imurauhaseksi, on pieni, pavunmuotoinen, kotelon ympäröimä imukudoselin, jonka lävitse virtaa imuneste. Imusolmukkeita on runsaasti elimistön eri osissa (ihmisellä arviolta 500–600) erityisesti kaulan, nivusten, kainaloiden ja suoliston alueella. Niiden koko vaihtelee suuresti, ihmisellä ne ovat pituudeltaan normaalisti 1–25 millimetriä; imusolmukkeet suurenevat tavallisesti infektion tai kasvaimen yhteydessä, mutta toisinaan ne voivat terveelläkin ihmisellä tuntua satunnaisesti suurentuneilta. Imusolmukkeet ovat osa imusuonistoa, jonka tehtävät liittyvät elimistön immuunipuolustukseen; ne toimivat suodattimina, joiden lävitse imuneste siivilöityy matkallaan vereen ja jotka keräävät ja tuhoavat verestä bakteereita sekä viruksia.
Kolumbianmammutti
Kolumbianmammuteilla oli hyvin pitkät syöksyhampaat, jotka olivat käyrempiä kuin nykynorsujen syöksyhampaat. Suurin tunnettu mammutin syöksyhammas on 4,9 metriä, joka kuului kolumbianmammutille, lajin muiden syöksyhampaiden pituuden vaihdellessa 3,5 metristä 4,121 metriin. Kolumbianmammutin syöksyhampaat eivät olleet tavallisesti paljoa suurempia kuin villamammutin, jonka syöksyhampaat ylsivät noin 4,2 pituisiksi. Naaraiden syöksyhampaat olivat paljon pienempiä ja ohuempia. Syöksyhampaat olivat yleensä epäsymmetrisiä ja niissä oli huomattavaa vaihtelua; jotkin syöksyhampaat kaartuivat alaspäin sen sijaan, että olisivat kaartuneet itsestä poispäin, tai olivat katkeamisen takia lyhyempiä. Kolumbianmammutin syöksyhampaat olivat yleensä vähemmän käyristyneitä kuin villamammutin Kampavenussimpukka
Kampavenussimpukalla on luja ja leveä, soikionmuotoinen kuori, joka on halkaisijaltaan enintään 13 senttimetriä. Väritykseltään se on likaisenvalkoinen, himmeänharmaa tai vaaleanruskea. Kuoren puoliskot ovat epäsymmetriset mutta keskenään samankokoiset ja ‑muotoiset. Niiden pinnalla on hienoja säteittäisiä uurteita ja samankeskisiä renkaita, joista simpukan kasvuvaiheet näkee helposti. Nuorilla yksilöillä kasvurenkaat ovat kohollaan olevia harjanteita, jotka kuluvat iän myötä tasaisemmiksi. Umbot sijaitsevat simpukan keskiviivan etupuolella kahden painauman välissä, joista etummainen on leveä ja sydämenmuotoinen ja takimmainen kapeampi ja pitkänomainen. Niveljalkaiset
Useimmat niveljalkaiset ovat pienikokoisia. Ne voivat kasvaa kohtalaisen kokoisiksi vain meressä, missä vesi antaa niiden tukirungolle lisätukea. Merten niveljalkaisista suurin on jopa 20 kiloa painava jättiläistaskurapu. Maalla elävät hyönteiset tai hämähäkit eivät paina aikuisina yli sataa grammaa, mutta yhden kovakuoriaislajin toukka on yli 200-grammainen. Hiippasammalet
Hiippasammalet ovat pienikokoisia (0,5–5 cm). Meltit
Useimmat meltit ovat alle 15 cm pitkiä, mutta isomeltti ("Galaxias argenteus") voi kasvaa jopa kilon painoiseksi ja 40 cm pitkäksi. Melteillä ei ole suomuja, niiden iho on sileä ja liukas. Kyrmysimppu
Kyrmysimppu on pienehkö kala ja saavuttaa suurimmillaan noin 9 cm:n pituuden. Ruumiinrakenteeltaan se on korkea- ja litteäruumiinen ja sen kuono on pitkä. Kyrmysimpulla on kaksi toisistaan erillään olevaa selkäevää, kookkaat rintaevät ja pyöreähkö selkäevä. Rintaevän alimmat ruodot ovat muita ruotoja pidemmät ja paksummat. Kyrmysimpulla ei ole uimarakkoa. Kyrmysimput kykenevät vedestä nostettuna muodostamaan murahtelevia ääniä.Kalan suomut ovat piikikkäät. Pohjaväriltään kyrmysimppu on vaaleanruskea ja ruumiissa on epäsäännöllisiä tummemman ruskeita raitoja. Evät ovat oranssinpunaiset. Rohmukuoriainen
Rohmukuoriainen ("Tribolium destructor") on pimikkökuoriaisten heimoon ja varastopimiköiden sukuun kuuluva laji. Aikuinen rohmukuoriainen on noin 5 mm pitkä. Se on väriltään musta tai tummanruskea ja rakenteeltaan pitkänomainen ja melko litteä. Rohmukuoriaisen tuntosarvet ovat nuijamaiset ja peitinsiivissä on selvät pisterivit ja pitkittäisharjut. Rohmukuoriaisen toukka on noin 10 mm pitkä, kellertävä, kovapintainen ja lieriömäinen. Sormikaktus
Sormikaktus on yksivartinen, satunnaisesti mätästävä, matalakasvuinen, enintään tavallisesti 35 cm, satunnaisesti jopa 70 cm korkeaksi kasvava kaktus. Sen juuristo on laaja ja mehevä, varsi pallomainen tai lyhyen lieriömäinen ja vahvasti nystyinen. Nystyt ovat pitkiä, hieman lehtimäisiä, poikkileikkaukseltaan kolmiomaisia, 10-12 cm pitkiä, ja kunkin päässä on areoli. Siihen kiinnittyy joukko litistyneitä, taipuisia, paperimaisia, kellertäviä ja jopa 15 cm pitkiä piikkejä. Kukat kehittyvät areolin sisäreunaan, ovat auki päivällä ja kestävät usein monta päivää. Muodoltaan ne ovat suppilomaisia, väriltään keltaisia, läpimitaltaan 5-6 cm. Kukka tuoksuu, ja sen pohjus on suomuinen emin vartalon ympäriltä. Hedelmä on munamainen tai pitkänomainen, kypsänä kuiva ja enintään kolme cm pitkä; kuihtuneet kehälehdet ovat siinä jäljellä. Siemenet ovat leveän soikeita, mustia tai ruskeita. Sylkikuoriaiset
Sylkikuoriaisten väri on yleensä punamusta tai keltamusta. Niiden ruumis on pitkulainen ja ne ovat pituudeltaan 2–15 mm. Mykoplasmat
Mykoplasmat ("Mycoplasma"), joita on aiemmin nimitetty myös PPLO:ksi (, pleuropneumoniankaltaiset organismit), ovat pieniä pallomaisia soluseinättömiä esitumaisia bakteereja. Ne ovat usein pienikokoisia, läpimitaltaan noin 0,25 mikrometriä ja yleensä loisia. Mykoplasmat kuuluvat "Mollicutes"-heimoon: niillä on pieni genomi, 9,58–1,38 miljoonaa emäsparia. Suovalkku
Varsimukula itse on vain noin yhden senttimetrin korkuinen. Koska edellisen vuoden kasvu on yleensä kevääseen mennessä täysin sammalen peitossa, kasvaa uusi verso suoraan sen yläpuolelle. Kehittyvän varsimukulan yläosassa on kaksi tai kolme puolipyöreää, paksua lusikkamaista lehteä, joiden laidoissa on nähtävissä heikosti kehittyneitä itusilmuja. Lehtien välistä esiin työntyvä kukintovarsi on 2–15 senttimetriä korkea ja vihreäkukkainen. Yksittäisiä kukkia on 3–20 ja ne ovat halkaisijaltaan vain noin viiden millimetrin levyisiä. Kukkaperä on kiertynyt 360°. Tarkkaan katsomalla löytyy kämmekkäkasveille tyypillinen huuli, joka tällä lajilla osoittaa ylöspäin. Huuli on hieman kovera ja heikosti kelta-vihreäraitainen. Kannusta kukassa ei ole. Suovalkku kukkii heinä-elokuussa. Skorpionit
Suurimmat skorpionit ovat yleensä melko harmittomia ihmisille ja ne käyttävät saksiaan puolustaakseen itseään piikin (ja myrkyn) sijasta. Vaaralliset skorpionit ovat yleensä alle 10 cm pitkiä. Poikkeuksina tähän on muutama yli 10 cm pituiseksi kasvava "Parabuthus"-ryhmän laji eteläisessä Afrikassa. Skorpionit, joilla on isot voimakkaat sakset ovat yleensä harmittomia (poikkeuksena "Hemiscorpius lepturus"). Skorpionit, joilla on ohuet, solakat sakset voivat olla vaarallisia. Tähän ryhmään kuuluu toisaalta myös paljon harmittomia lajeja. Helmisilmät
Helmisilmien heimoon kuuluu 4 sukua ja 17 lajia. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkänomaisia, hoikkia ja litteähköjä kaloja. Kooltaan ne ovat pienehköjä kaloja, tyypillisesti noin 5–23 cm pitkiä. Heimon lajien ainnutlaatuinen piirre on niiden kookkaat teleskooppimaiset silmät, joissa on kaksi verkkokalvoa. Silmien pinnalla on valoinen täplä, joka on yhteydessä sekundääriretinaan. Tämän laajentaa helmisilmien näkökenttää. Muita tyypillisiä helmisilmälajien piirteitä ovat suuri suu, hampaat alaleuassa ja kielessä, lyhyehkö selkäevä ja rasvaevä. Pyrstöevä on haarautunut. Heimon kaloilla ei ole uimarakkoa. Kylkiviivan suomut ovat muita kookkaammat ja väriltään kalat ovat hopeanharmaita, ruskeita tai mustia ja eräillä lajeilla on tumma juova kylkiviivan ylä- tai alapuolella. Helmisilmät ovat hermafrodiitteja. Viitasammakko
Mätimunat viitasammakko laskee muutamaan ryhmään, ja niitä on 500–2 000 naaraan koosta riippuen. Kuturyhmä painuu yleensä pohjan tuntumaan eikä nouse pintaan kuten sammakolla. Mätimuna on päältä musta ja alta vaalea. Munan halkaisija on 2 mm ja sitä ympäröivän hyytelön läpimitta noin 8 mm. Munista kuoriutuvat nuijapäät muistuttavat sammakon toukkia. Vastakuoriutunut nuijapää on noin 3 mm pitkä, juuri ennen muodonvaihdosta noin 3–4 cm. Nuoret sammakot ovat noin 1 cm:n mittaisia. Ensimmäisenä kesänään ne saavuttavat runsaan kahden sentin pituuden, toisena yli 3 cm ja kolmantena 4 cm:n pituuden. Eläinkunta
Kaikilla eläimillä on eläinsoluja, jotka ovat aitotumaisia eli niissä on tuma ja sitä suojaava tumakotelo (nisäkkäillä poikkeus: punasolu). Solut ovat erikoistuneet tiettyyn tehtävään ja ne muodostavat kudoksia. Esimerkiksi hermosolut muodostavat hermokudoksia. Solujen koko ja muoto vaihtelevat hyvin paljon. Esimerkiksi ihmisen kohdalla munasolu on koko ihmiskehon suurin solu, ja sen voi nähdä jopa paljain silmin (halkaisija n. 1 mm), mutta pienin on taas siittiö (alle 60 µm pitkä). Toisaalta ihmiskehon pisin hermosolu on jopa metrin pituinen. Juustopunkki
Koko 0,45–0,7 mm pitkä, naaras on koirasta suurempi. Juustopunkin ruumis on valkoinen ja niiden jalat ovat ruskeat. Eri Tyroclichus-lajit erotetaan toisistaan jalkojen sukasten määrästä. Ulappavalokalat
Ulappavalokaloja elää kuusi lajia, jotka jaetaan kolmeen sukuun. Lajeihin kuuluu muun muassa suomuvalokala ("Neoscopelus macrolepidotus"). Ulappavalokalat ovat melko pieniä ja kooltaan 15–30 cm. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat hoikkia. Heimon lajit eroavat valokalojen heimon ("Myctophidae") lajeista lyhyemmän ja taaempana sijaitsevan peräevän ja päästä puuttuvien valoelimien perusteella. "Neoscopelus"-suvun lajeilla on vatsassa kolme riviä valoelimiä. Valokalojen tavoin lajeilla on rasvaevä. Silmät ovat ulappavalokaloilla suuret tai keskikokoiset ja suomut ovat suuret, "Solivomer"-suvun lajeilla sahalaitaiset. Suu sijaitsee kuonon päässä ja on suuri, hampaat ovat pienet. "Scopelengys"-suvun laijeilla ei ole uimarakkoa, muilla on. Timbaalit
Samaan tapaan kuin bongoissa, myös timbaalien rummut ovat erikokoisia. Suurempi rumpu ("feminiininen" rumpu, "hembra") tuottaa matalampaa ja pienempi ("maskuliininen" rumpu, "macho") korkeampaa ääntä. Rumpujen halkaisija on tavallisesti 30–40 cm ja rumpuparin halkaisijoiden ero kolmisen senttiä. Timbaaleiden yhteydessä käytetään niiden tukirunkoon kiinnitettynä tavallisesti yhtä tai kahta lehmänkelloa ja joskus myös symbaaleja. Lepakot
Suurimmat lepakkolajit ovat kilogramman painoisia, ja niiden siipiväli voi olla lähes puolitoista metriä. Suurimpien lajien ruokavalio koostuu hedelmistä. Lihan- ja hyönteissyöjälepakoiden koko on selvästi pienempi. Suurin hyönteisiä syövä laji on 250 grammaa painava kaljulepakko ("Cheiromeles torquatus"), kun suurin lihaa syövä laji, vampyyrileikko ("Vampyrum spectrum"), on vieläkin pienempi, alle 200 grammaa. Siankuonolepakko eli kimalaislepakko ("Craseonycteris thonglongyai") on kaikista lepakoista pienin, painaen vain kaksi grammaa ja kilpaillen näin myös pienimmän nisäkkään sijasta etruskipäästäisen kanssa. Suurin osa lepakoista painaa alle 50 grammaa, ja yli 100 grammaa painavat lajit kuuluvat vähemmistöön. Muihin nisäkkäisiin verrattuna kaikki lepakkolajit ovat keskimääräistä pienempiä, mutta kaikista nisäkkäistä niiden sydän on ruumiinkokoon suhteutettuna kaikkein suurin. Rasituksessa sydän voi pumpata sekunnin aikana 20 ja levossakin viisi kertaa. Merimonnit
Merimonnien heimoon kuuluu lähteestä riippuen 14–26 sukua ja 120–133 lajia. Merimonnit ovat keskikokoisia tai suuria kaloja ja suurimmat lajit voivat ylittää metrin pituuden. Ruumiinrekenteeltaan ne ovat pitkulaisia ja kuono on pyöreähkö. Tyypillisiä piirteitä ovat päätä suojaava luulevy, lähellä toisiaan sijaitsevat sieraimet ja lyhyt ja usein korkea selkäevä. Selkäevässä ja rintaevissä on piikki, joka on myrkyllinen. Heimon kaloilla on myös rasvaevä. Merimonnien pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Kuonossa on 2 tai 3 paria viiksisäikeitä. Väritykseltään merimonnilajit ovat tyypillisesti harmita, harmahtavan sinisiä, ruskeita tai kellertäviä. Ruumiissa voi olla mustia laikkuja. Loisnokkelit
Loisnokkelit ovat hieman yli 20 sentin pituisia solakkaruumiisia lintuja. Nokka on leveä ja vankka, tyviosasta pyöristynyt, ylempää litteähkö ja kärjestä vähän kaareva. Jalat ovat lyhyet. Lajit erottaa parhaiten nokan väristä: loisnokkelin nokka on kokonaan punainen, isoloisnokkelin taas punaista kärkeä lukuun ottamatta keltainen. Isoloisnokkelin tunnistaa lennossa vaaleasta alaperästä. Molemmat lajit ovat muutoin lähes ruskeita. Niille on myös tyypillistä pitkä pyrstö. Lummelampikorento
Lummelampikorento on 33–37 mm pitkä. Sen takaruumis on noin 25 mm pitkä ja muodoltaan nuijamainen, mikä erottaa sen muista lampikorennoista. Aikuisena sekä koiras että naaras ovat yleisväriltään mustia. Koiraan takaruumis on sinihärmäinen ja sen siivissä on yläpuolelta valkeat siipitäplät. Naaraassa ja nuorissa koiraissa on hentoja oranssinsävyisiä pilkkuja mustalla pohjalla. Hemosyaniini
Hemosyaniini (1500 kDa) on paljon suurikokoisempi molekyyli kuin hemoglobiini (68 kDa) joten siksi se kulkeekin vapaasti nilviäisten veriplasmassa eikä ole sitoutunut soluihin kuten hemoglobiini punaisiin verisoluihin Ohutsuoli
Limakalvossa on useita miljoonia pieniä ulokkeita, joita kutsutaan nukkalisäkkeiksi eli villuksiksi. Näiden pienten ulokkeiden kautta ravintoaineet imeytyvät elimistöön. Nukkalisäkkeiden sisällä on pieniä verisuonia, jotka ottavat ravintoaineet vastaan ja kuljettavat ne edelleen elimistöön niitä tarvitseviin soluihin. Sillikuninkaat
Sillikuninkaiden kuono on lyhyt ja pyöreä. Ensimmäinen selkäevä on korkea ja sen edessä on terävä myrkkypiikki. Myrkky aiheuttaa kipua myös ihmiselle. Toinen selkäevistä on pitkä ja matala ja ulottuu siimamaisen pyrstön kärkeen asti. Sillikuninkaiden rintaevät ovat suuret ja kalat käyttävät niitä liikkumiseen. Suurikokoisin sillikuninkaista on "Chimaera lignaria", joka voi kasvaa 120 cm pitkäksi.
Sillikuninkaiden ravintoa ovat pienet kalat ja pohjan selkärangattomat eläimet. Sillikuninkaiden hedelmöitys on sisäinen, ja naaras munii kaksi noin 17 cm pitkää munakoteloa, jotka tarttuvat pohjaan. Mikrotubulus
Mikrotubulukset eli mikroputket muodostavat mikro- eli aktiinifilamenttien ja välikokoisten säikeiden kanssa solun tukirangan. Niiden läpimitta on noin 24 nm ja ne muodostuvat yhteenliittyneistä α- ja β-tubuliinidimeereistä jotka ovat proteiineja. Mikrotubulus on polaarinen molekyyli, joka kasvaa vain plus-päästään. Sen miinuspää kiinnittyy mikrotubuluksia organisoivaan keskukseen (, MTOC) gammatubuliinien välityksellä. MTOC toimii eläinsolussa sentrosomina. Mikrotubulukset ovat erittäin epästabiileja, mikä mahdollistaa niiden muodostaman verkoston nopean uudelleenorganisoinnin solun sisällä. Useat mikrotubuluksiin liittyvät proteiinit voivat myös joko vahvistaa tai heikentää tubuluksen vakautta. Arolukit
Kelikerit ovat ruumiin kokoon nähden suhteettoman suuret. Ne rakentuvat kahdesta osasta, jotka muodostavat kummankin kelikerin kärkeen vahvan, pihtimäisesti toimivan ulokkeen. Monien lajien koirailla kelikerin yläpinnalla on lisäksi siimamainen uloke, jonka tarkkaa merkitystä ei tunneta ja jonka muoto vaihtelee lajeittain. Pari verraten kookkaita pistesilmiä sijaitsee pienellä kumpareella päälaella, aivan kelikerien tyvellä. Isoverenimijä
Isoverenimijä on keskikokoinen, harmaanruskea hännätön lepakko, jonka ruumiin pituus on 7,5–9 cm, kyynärvarren pituus 5–6,3 cm ja paino 18–42 g. Imusuonisto
Imuhiussuonet yhtyvät suuremmiksi imusuoniksi, "imusuonirungoiksi" (toisinaan käytetään myös nimeä imutierungot) "(trunci lymphatici)":Suurin imusuonirunko on "rintatiehyt" "(ductus thoracicus)", joksi yhtyvät alaruumiista ja yläruumiin vasemmasta puoliskosta imunestettä tuovat imusuonirungot. Rintatiehyt laskee verenkiertoon vasemman solislaskimon "(vena subclavia)" ja vasemman sisemmän kaulalaskimon "(vena jugularis interna)" kulmauksessa. Oikean puolen pään ja rinnanseudun imuneste kerääntyy kuitenkin "oikeaan imutiehyeen" "(ductus lymphaticus dexter)", joka laskee verenkiertoon oikean solislaskimon "(vena subclavia)" ja oikean sisemmän kaulalaskimon "(vena jugularis interna)" kulmauksessa. Ennen verenkiertoon laskemistaan imuneste suodattuu ainakin yhden imusolmukkeen lävitse. Tähtilumikello
Tähtilumikello kasvaa 10–30 senttimetriä korkeaksi. Varsi ja lehdet ovat väriltään sinivihreät. Kaksi tasasoukkaa pyöreähkökärkistä tyvilehteä ovat 10–30 millimetriä leveät. Ylempi lehti kiertyy alemman päälle. Tähtilumikellon kukan kehälehdistä ulommat ovat valkoisia, sisemmät valkovihreitä. Sisäkehälehdissä on tyvessä ja kärjessä vihreä laikku, joita voi yhdistää vihreä juova. Kukan sikiäimen tyvi on tylppä ja hieman leveämpi kuin lähilajeilla. Kukan tuoksu on makeahko. Hedelmä on kolmiliuskainen kota. Sukkulamonnit
Sukkulamonnien heimoon kuuluu 3 sukua ja noin 18 lajia. Kooltaan ne ovat pieniä ja kasvavat korkeintaan noin 10 cm pitkiksi ja ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkulaisia. Selkäevä sekä rinta- ja vatsaevät ovat paksun nahan peittämät. Lajeilla on rasvaevä, joka on joskus yhtynyt selkäevän kanssa ja rintaevissä on piikki. Sukkulamonnilajien kuonossa on neljäparia viiksisäikeitä. Kylkiviiva on epätäydellinen ja uimarakko on pienikokoinen. Molekyyliseula
Tyypillisimmät molekyyliseulamateriaalit ovat zeoliitit, jotka ovat alkali- ja maa-alkalimetallien aluminosilikaatteja sekä huokoinen borosilikaattilasi. Molekyyliseulat jaetaan kolmeen luokkaan riippuen niiden huokoskoosta. Huokoskoko voidaan ilmoittaa joko nanometreinä tai ångströmeinä. Pienimmät huokoskoot ovat mikrohuokoisilla molekyyliseuloilla, joiden huokoskoko on alle 2 nm (20 Å). Tällaisia ovat muun muassa yleisimmin käytetyt zeoliitti- ja lasimolekyyliseulat sekä aktiivihiiliseulat. Mesohuokoisen materiaalin huokoskoko on välillä 2–50 nm (20–500 Å) ja makrohuokoisten molekyyliseulojen huokoskoko on yli 50 nm (500 Å). Mesohuokoisia ja makrohuokoisia molekyyliseuloja ovat muun muassa eräät metallioksidit, metalliseokset ja epäorgaaniset polymeerit. Alkueliöt
Yksisoluisten eliöiden lisäksi eräät alkueliöt muodostavat filamentteja, pieniä yhdyskuntia tai eräät ruskeat levät jopa suuria sekovartisia eliöitä. Useimmat ovat kuitenkin kooltaan mikroskooppisia: niiden koko vaihtelee 5 mikrometristä 2–3 millimetriin. Eräät loiset ja levät ovat vain yhden mikrometrin kokoisia, mutta ruskolevät voivat saavuttaa kymmenien metrien pituuden. Yksisoluisille on usein tyypillistä solurakenteen monimutkaisuus: soluelimet ovat kehittyneemmät ja niitä on enemmän, koska solujen täytyy kyetä elämään itsenäisesti; lisäksi solujen pinnalle on usein kehittynyt erityisiä siimoja tai ripsiä, joiden avulla eliöt pystyvät liikkumaan. Ameboilla ja juurijalkaisilla on puolestaan solulimasta työntyviä valejalkoja, joiden avulla ne pystyvät ryömimään eteenpäin. Keltasompasammal
Keltasompasammal on lyhytikäinen ja kasvaa pieneksi, yhdestä kahteen senttimetriä korkeaksi. Lehdet ovat leveät, niissä on lyhyt ja terävä kärki sekä selvä keskisuoni. Lajin itiöpesäke on huomattavan suuri ja pitkäperäinen, jopa 15 senttimetriä pitkä. Pesäke on pysty, pitkänomainen ja haiseva. Sen alla on leveä ja vaaleankeltainen kaulaosan laajentuma, joka toimii laskeutumisalustana lajin itiöitä levittäville kärpäsille. Putkikellot
Putkikellot kuuluvat lyömäsoitinten ryhmään, metallofonien alaryhmään. Putkikellot koostuvat erimittaisista kromaattisesti viritetyistä metalliputkista, jotka on valmistettu yleensä messingistä. Putket ovat halkaisijaltaan 30–40 mm ja pituudeltaan 75–155 cm. Yleisimmissä putkikelloissa on 18 putkea (1½ oktaavia: C–F), harvinaisempia ovat 25 putken soittimet (2 oktaavia: F–F). Ääni syntyy, kun putkia lyödään pienellä nahka- tai muovivasaralla. Suomuluri
Linnun pituus on noin 23 cm. Aikuisen linnun höyhenpuku on yleisväriltään vihreä. Rinnan ja vatsan höyhenet ovat keltaisia levein vihrein reunoin saaden ne näyttämään suomumaisilta. Pyrstön alapeitinhöyhenet, reidet ja kupeiden alaosa ovat vihreät voimakkain keltaisin kuvioin. Siipien alapeitinhöyhenet ja siipisulkien alapinnalla oleva leveä vyö ovat oranssinpunaiset. Nokka punainen, iiris oranssinkeltainen ja koivet harmaanruskeat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuorella linnulla iiris on vaaleanruskea ja nokka ruskehtava keltaisin täplin. Keltanuolimyrkkysammakko
Keltanuolimyrkkysammakko ("Dendrobates leucomelas") on nuolimyrkkysammakkoihin kuuluva sammakkolaji. Se on keltainen, ja siinä on mustia juovia ja läiskiä. Kooltaan se on noin 3–4 senttiä. Maksasolu
Mitokondriot ovat 1–4 μm:n paksuisia rakkuloita. Ne muodostavat noin viidesosan solujen tilavuudesta (1 500–2 000 kpl/solu) Limasienet
Limasienet ovat saaneet nimensä tsygootista kehittyvän elänmänvaiheen mukaan. Merkittävin limasienten ryhmä on plasmodiolimasienet ("Myxogastria"), jotka elämänkiertonsa näkyvimmässä vaiheessa ryömivät hitaasti ravinnon perässä heleänvärisinä massoina, joita kutsutaan "limakoiksi" eli "plasmodioiksi". Plasmodio koostuu lukuisista tumista, joiden välillä ei kuitenkaan ole soluseiniä. Sitä voidaan siten pitää myös yhtenä jättikokoisena soluna, jonka koko vaihtelee mikroskooppisen pienestä jopa kahteen neliömetriin. Kaikki plasmodion tumat jakaantuvat samanaikaisesti. Väriltään plasmodiot ovat usein kirkkaan keltaisia, ruskeita tai valkoisia. Plasmodio liikkuu tavallisesti noin millimetrin tunnissa, mutta jotkut lajit voivat edetä jopa kaksi senttimetriä minuutissa. Ne käyttävät ravintonaan esimerkiksi bakteereja, sieniä ja hajoavia kasvinjätteitä. Eräiden limasienten on todettu myös syövän muita limasieniä. Limakot voidaan jakaa kokonsa ja rakenteensa puolesta kolmeen ryhmään. Isosulkukotilo
Isosulkukotilo on noin 18 millimetriä pitkä ja noin 4,2 millimetrin levyinen sulkukotilo. Isosulkukotilo on kookkain sulkukotilolaji Suomessa. Isosulkukotilon vasenkierteisessä kuoressa on 11 kierrettä, joista kärkikierteet ovat suhteellisen kapeat ja muut kierteet levenevät nopeasti, jonka takia kotilo vaikuttaa pullealta. Kuoren suu on laaja, ja jossa on lajille tyypilliset kalkkipoimut eli sälöt. Kuoren suun oikealla puolella olevasta kaksihaaraisesta sälöstä isosulkukotilon erottaa sen sukulaisesta harmaasulkukotilosta. Bakteerit
Bakteerit (eli eubakteerit tai aitobakteerit) (kreikan sanasta βακτήριον, "baktērion" ”sauva”) on yksi kuudesta eliökunnan kunnasta (ks. systematiikka). Bakteerit ovat yksisoluisia mikroskooppisen pieniä eliöitä eli mikrobeja. Bakteerien koko on yleensä 0,2–2 mikrometriä eli 0,2–2 millimetrin tuhannesosaa. Suurin tunnettu bakteeri (Thiomargarita namibiensis) on 0,75 millimetriä eli 750 mikrometriä pitkä ja erottuu jo paljaalla silmällä. Bakteerit ovat esitumallisia, mikä tarkoittaa, että niiden perintöaineksen ympärillä ei ole tumakoteloa. Ribosomeja lukuun ottamatta bakteereilla ei ole soluelimiä. Ne ovat evolutiivisesti hyvin vanhoja eliöitä. Bakteereja elää kaikkialla, missä on elämää: vedessä, maassa ja muissa eliöissä. Monet bakteerit elävät loisina muissa eliöissä ja voivat olla haitallisia. Jotkut bakteereista ovat kuitenkin hyödyllisiä tai jopa välttämättömiä kantajalleen. Pegmatiitti
Pegmatiittien raekoko ja koostumus vaihtelevat. Raekoko on tyypillisesti suurimmillaan juonten keskiosissa. Kaikkein karkearakeisimmissa pegmatiiteissa rakeiden koko voi olla jopa useita metrejä; esimerkiksi Norjasta tunnetaan jopa yli 10 metrin kokoisia maasälpärakeita. Muita esimerkkejä jättiläismäisistä rakeista ovat Intian 85 tonnin painoiset muskoviittikiteet, Brasilian 200 tonnin painoiset beryllikiteet ja Yhdysvaltojen Etelä-Dakotan 16 metrin kokoiset ja 90 tonnin painoiset spodumeenikiteet. Lymfooma
Lymfooma eli imusolmukesyöpä on yleisnimitys laajalle joukolle syöpäsairauksia. Lymfoomissa on useita eri alatyyppejä. Lymfoomat jaetaan kahteen pääryhmään, Hodgkinin tautiin ja non-Hodgkin-lymfoomiin. Onttolaskimot
Onttolaskimot ovat noin 2,5 cm paksuja verisuonia. Ne ovat ison verenkierron päälaskimot. Ne tuovat vähähappisen veren sydämen oikeaan eteiseen. Onttolaskimoita on kaksi, ylä- ja alaonttolaskimo. Rummuttajat
Vanhimmat rummuttajien heimoon kuuluvien lajien fossiilit on löydetty Pohjois-Amerikasta ja ajoitettu eoseenikaudelle. Nykyään heimoon kuuluu 70 sukua ja noin 270 lajia. Ne ovat litteähkäjä kaloja ja kasvavat kooltaan 5–200 cm pitkiksi. Tyypillisiä piirteitä ovat pyrstöön asti jatkuva kylkiviiva ja pitkä selkäevä, jonka etu- ja takaosaa erottaa selvä notko. Eräillä lajeilla on kuonossaan viiksisäikeitä. Rummuttajat kykenevät muodostamaan uimarakkonsa ja lihaksiensa avulla raakkuvia tai rummunpärinältä kuulostavia ääniä, mistä ne ovat saaneet nimensä. Tyypillinen piirre on myös se, että kaloilla on poikkeuksellisen suuret kuulokivet. Pohjaväriltään rummuttajalajit ovat valkeahkoja, hopeanharmaita tai tummanruskeita. Ruumiissa voi olla tummempia pysty- tai vinoraitoja. Nuorilla kaloilla voi olla ruumiissaan laikkuja tai raitoja. Kymmenjalkaiset
Kymmenjalkaisten nimi viittaa kävelyraajojen lukumäärään, joita on keskiruumiissa viisi paria. Pareista etumainen muodostaa usein suuret sakset. Näiden edessä on vielä kolme paria suuosiksi muodostuneita leukaraajoja. Takaruumiin raajat (pleopodit) taas toimivat uintieliminä tai munien kantolaitteena. Viimeisten jaokkeiden raajat, uropodit, muodostavat pyrstön päättökilven (telson) kanssa pyrstöviuhkan.
Kymmenjalkaisten silmät ovat varrelliset. Lajien koko vaihtelee suurimmasta niveljalkaisesta jättiläistaskuravusta, jonka saksien väli on lähes neljä metriä, muutamien millien kokoisiin lajeihin. Tyrskykalat
Tyrskykalat ovat pienikokoisia kaloja ja saavuttavat korkeintaan noin 5 cm:n pituuden. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat korkeahkoja ja litteähköjä. Rintaevät sijaitsevat poikkeuksellisen korkealla ja lähellä selkää. "Iso"-suvun lajeilla on kaksi selkäevää, kun "Nothocheirus"-suvun lajilla selkäeviä on yksi. Pyrstöevä on tyrskykaloilla haarautunut. Heimon lajien suomut ovat pienet ja väriltään hopeanhohtoiset. Isolumme
Kukat isolumpeella ovat 10–15 cm leveitä ja muodoltaan puolipallomaisia. Kukan verhiö on nelilehtinen. Teriö on väriltään valkoinen, joskus myös punertava tai kokonaan punainen. Kukkapohjus kapenee loivasti kukkaperäksi ja on leveydeltään 1/5–1/4 verhiön pituudesta. Verholehdet ovat vedenpinnan myötäisiä ja suikeita. Terälehdet ovat kapeita, pitkiä ja harittavia. Kukan sikiäin on osittain kehänalainen. Heteen palhot ovat pitkiä, sisimmät ponsien levyisiä, tasalevyisiä ja väriltään tavallisesti vaaleankeltaisia. Läpikuultavat siitepölyhiukkaset ovat 30–34 µm pitkiä, pallomaisia ja niiden pinnalla on nystermiä ja lähes aina myös tappeja. Luottisäteitä on tavallisesti 15–20. Suomessa isolumme kukkii kesä-syyskuussa. Lumpeenkukka tuoksuu makealle, hiukan saippuaiselle, ja houkuttaa paljon hyönteisiä. Kukinnan jälkeen kukkaperä kiertyy ja vetää hedelmän upoksiin kypsymään. Siemenet ovat 4–6 mm pitkiä. Siemenkota kypsyy syksyllä ja hajoaa kelluviksi kappaleiksi, jotka leviävät pitkin vesistöä ja vajoavat lopulta pohjaan itämään. Lumpeen kukka sulkeutuu yöksi ja pilvisen sään takia joskus päiväsaikaankin. Solunulkoiset vesikkelit
Solunulkoiset vesikkelit (extracellular vesicles, EV), mukaan lukien , t ja apoptoottiset kappaleet ovat solujen tuottamia kalvorakkuloita, joita on löydetty ja eristetty useista lähteistä, kuten veren plasmasta, virtsasta ja soluviljelmien kasvatusnesteestä. Solunulkoiset vesikkelit ovat pieniä ja vaihtelevat halkaisijaltaan kymmenien nanometrin koosta aina muutaman mikrometrin kokoon. Kooltaan ne ovat siis suurempia kuin low-density-lipoproteiinit (LDL), mutta paljon pienempiä kuin esimerkiksi verihiutaleet ja punasolut. Solunulkoisia vesikkeleitä voi muodostua multivesikkelisten rakkuloiden (engl. multivesicular body) sulautuessa solukalvoon (eksosomit) tai kuroutumalla suoraan solukalvosta (mikrovesikkelit). Keihäskalat
Ruumiinrakenteeltaan keihäskalalajit ovat pitkiä ja hoikkia. Kooltaan ne voivat kasvaa noin metrin mittaisiksi. Heimon kaloilla ei ole selkäevää, mutta niillä on hyvin kehittynyt rasvaevä. Muut evät ovat kooltaan pieniä. Tyypillinen piirre on suurikokoinen pää, suu ja pitkät leuat. Suussa on useita isokokoisia hampaita. Keihäskaloilla ei ole uimarakkoa. Lajeilla ei ole suomuja ja ne ovat nuorina hopeanharmaita ja vanhempana mustia. Keihäskalat ovat hermadrodiitteja ja niillä on sekä koiraiden että naaraiden sukupuolielimet. Suistokrokotiili
Terve suistokrokotiiliuros saavuttaa tyypillisesti 4,8–5 metrin pituuden, mutta voi kasvaa 6–7-metriseksikin. Suurinta varmistettua kokoennätystä pitää hallussaan ”Lolongiksi” nimetty eläin, jolla oli pituutta 6,17 metriä ja painoa 1 075 kiloa. Myös suurempia pituuksia on ilmoitettu, mutta niiden uskotaan olevan liioiteltuja, sillä yli viisimetriset suistokrokotiilit ovat harvinaisia. Naaraspuoliset suistokrokotiilit eivät kasva yhtä suuriksi kuin urokset. Jo 2,5 metriä pitkää yksilöä voi pitää suurena, eivätkä naaraat tavallisesti kasva kolmea metriä pidemmiksi. Viisi metriä pitkä aikuinen suistokrokotiili painaa yleensä 400–500 kiloa, mutta uros voi painaa 770 kiloa. Munuainen
Aikuisen ihmisen munuaiset ovat pavunmuotoiset, noin 11 cm pitkät, 6 cm leveät, 3 cm paksut. Niiden yhteispaino on noin 300 g. Munuaisia ympäröivän sidekudoskotelon alla on kuorikerros, jonka sisäpuolella on ydinkerros. Ydin jakautuu 10-15 lohkoon, munuaispyramidiin, joiden leveä tyviosa on kuorikerrosta vasten ja kapea kärki (munuaisnysty) ulottuu munuaisaltaaseen. Munuaiset ovat koveria selkärankaan päin. Koverassa kohdassa on munuaisportti, joka liittää virtsajohtimen, munuaisvaltimon ja -laskimon munuaiseen. Mucor
Pesäkkeet ovat tyypillisesti vaaleita, joko täysin valkoisia tai sitten vaalean harmaita. Vanhetessaan homepesäkkeet muuttuvat tummemmiksi. Optimaalisessa ympäristössä pesäkkeet voivat kasvaa jopa useiden senttimetrien korkuiseksi. Liskoankeriaat
Kooltaan liskoankeriaat ovat yleensä alle metrin. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkulaisia ja pyrstö sekä kuono ovat pitkät. Selkäeviä on yksi ja peräevä on hyvin pitkä. Liskoankeriaslajien suomut ovat melko kookkaat ja sykloidin muotoiset, väriltään ruskeat tai harmahtavat. Hampaat ovat kaloilla melko pienet. Koiraiden sieraimet ovat hyvin kehittyneet ja naaraat mahdollisesti viestivät koiraille feromonien välityksellä. Kuten naiskaloilla ja ankeriailla liskoankeriaiden poikanen on nauhamainen. Imukarpit
Suurimmat imukarppilajit voivat saavuttaa 1 metrin pituuden, mutta suurin osa jää alle 60 cm pitkiksi. Selkäevä alkaa ennen vatsaevää ja peräevä sijaitsee ruumiin takaosassa. Peräevä on aikuisilla koirailla pidempi kuin naarailla. Tyypillinen piirre imukarpeille ovat paksut huulet, joilla ne tarttuvat kiviin voimakkaasti virtaavissa joissa ja puroissa. Suolinkainen
Aikuiselle suolinkaiselle tyypillistä on sen melko suuri koko. Aikuinen koirassuolinkainen on keskimäärin 2–4 mm paksu ja 15–31 cm pitkä. Väriltään suolinkainen on vaalean kellertävä. Naaraat ovat keskimäärin 3–6 mm leveitä ja 20–49 cm pitkiä. Naaraan sukuelimet sijaitsevat kehon loppuosassa, ja sen osuus on noin kolmasosa koko madon pituudesta. Madossa voi olla jopa 27 miljoonaa munaa kerrallaan, ja mato voi munia 200 000 munaa päivässä. Hedelmöitetyt munat ovat soikeahkoja, ja ne ovat 45–75 mikrometriä pitkiä ja 35–50 mikrometriä leveitä. Imusolmuke
Uloimpana imusolmukkeessa on sidekudoksinen "kapseli", josta työntyy väliseinämäisiä "sidekudosjuosteita" "(trabeculae)" imusolmukkeen sisäosiin. Kolmas imusolmuketta tukeva rakenne on "verkkomainen sidekudos", joka koostuu alkeellisista mesenkyymisoluja muistuttavista soluista sekä niiden tuottamista verkkosyistä ja jotka muodostavat hienon tukiverkon läpi koko elimen. Imusolmuke
Korteksissa on sidekudosverkoston tukemia tuhansien imusolujen muodostamia soluryhmiä, "imukeräsiä" eli "lymfafollikkeleita" "(noduli lymphoidei)". Pääosin pienistä lymfosyyteistä koostuvia imukeräsiä kutsutaan primaarikeräsiksi. Sekundaarikeräsiä puolestaan ovat imukeräset, joiden keskellä on kalpeampi alue, "itukeskus" "(centrum germinale)". Itukeskus muodostuu (ja tällöin myös primaarikeräinen muuttuu sekundaarikeräseksi), kun B-imusolut alkavat antigeenikosketuksen jälkeen jakaantua aktiivisesti ja muuttua plasmasoluiksi. Korteksin medullaa lähinnä oleva osa (ns. syvä korteksi, jukstamedullaarikorteksi tai parakorteksi) "(paracortex)" ei sisällä imukeräsiä vaan pääasiassa T-imusoluja ja sen muodostuminen on riippuvainen kateenkorvasta. Vaeltajasimpukka
Vaeltajasimpukka ("Dreissena polymorpha") on pienikokoinen, ensisijaisesti sisävesissä elävä simpukkalaji. Se on levinnyt vieraslajina moniin luontaisen elinalueensa ulkopuolella sijaitseviin vesistöihin, ja sitä pidetään maailmanlaajuisesti yhtenä sadasta haitallisimmasta vieraslajista.
__notoc__
Vaeltajasimpukka kasvaa 15–30 mm pitkäksi. Kuoren muoto on ympyrän sektorin kaltainen. Väritys vaihtelee, lajista on kellanruskea, punaruskea ja ruskeavalkoraitainen värimuoto. Näistä raidallinen on yleisin. Siipisimppu
Siipisimppu ("Pterois volitans") kuuluu skorpionisimppujen heimoon ja sillä, kuten muillakin heimon lajeilla on selkä- ja sivuevissään myrkkypiikit, joiden sisältämä myrkky on ihmisellekin vaarallista ja voi ilman asianmukaista hoitoa aiheuttaa jopa kuoleman. Siipisimpun koko on noin 40 cm. Jättiläiskalmarit
Jättiläiskalmarin ruumis koostuu vaipasta, päästä sekä kymmenestä lonkerosta, joista kaksi on muita huomattavasti pidempiä pyyntilonkeroita. Nämä pyyntilonkerot voivat olla jopa 10 metriä pitkät. Tavallisten lonkeroiden sisäpinnalla on kaksi riviä imukuppeja, pyyntilonkeroissa neljä. Imukupeissa on jokseenkin pyöreä, sahalaitainen kitiinireunus, joka tehostaa saaliiseen tarttumista. Pyyntilonkeroiden kärjet ovat nuijamaiset; näissä kärkiosissa imukuppeja on tiheässä, kolmessa erilaisessa vyöhykkeessä (kuva), varsiosassa niitä on harvassa. Imukuppien halkaisija on 2–5 cm. Imukupeista syntyneitä pyöreitä arpia havaitaan usein jättiläiskalmareja saalistavien kaskelottien ihossa. Suomumatelijat
Suomumatelijat (Squamata) on matelijoihin kuuluva lahko. Se on suurin matelijoiden lahko, sisältäen liskot, käärmeet ja matoliskot. Suomumatelijat erottaa muista matelijoista niiden suomumaisen ihon perustella. Ne pystyvät myös liikuttamaan yläleuan äärimmäisen ylös, minkä näkee erityisen hyvin käärmeillä niiden syödessä suurta saalista. Suomumatelijoiden koiraat ovat ainoita selkärankaisia, joilla on hemipenis. Suomumatelijat on myös ainut matelijoiden lahko, johon kuuluu sekä ovovivipaarisia, vivipaarisia ja tyypillisiä ovipaarisia lajeja, eli toiset lajit munivat ja toiset synnyttävät eläviä poikasia. Imusolmuke
Imusolmukkeeseen tulee sen kuperalta puolelta lukuisia imusuonia. Imusolmukkeen kovera puoli on nimeltään "imusolmukeportti" "(hilum)" ja sen kohdalla kulkevat imusolmukkeeseen verta tuovat ja vievät verisuonet sekä imunestettä solmukkeesta vievät imusuonet (yksi tai enintään muutama). Ihmisen suolisto
Paksusuoli on noin metrin mittainen ja viiden sentin paksuinen pätkä suolistoa. Paksusuoli jaetaan umpisuoleen, koolonin nousevaan, poikittaiseen ja laskevaan ja sigmasuoli-osaan sekä peräsuoleen. Paksusuolessa asustavat mikrobit, jotka myös huolehtivat suoleen tulevan materiaalin käsittelystä yhdessä suolen mekaanisten toimien kanssa. Mikrobien epätasapainotila aiheuttaa ruuansulatusvaivoja. Paksusuolessa jylläävät muun muassa kolibakteerit, listeria, salmonella ja maitohappobakteeri. Jättiläissimpukat
Suurin jättiläissimpukkalajeista on "Tridacna gigas", joka voi kasvaa halkaisijaltaan puolitoistametriseksi ja painaa 200 kiloa. Muiden lajien halkaisija on tavallisesti 15–40 cm. Pienin laji on "Tridacna crocea", joka on aikuisena halkaisijaltaan noin 12–23 cm. Lima-ahvenet
Lima-ahvenet ovat pienikokoisia ja saavuttavat vain harvoin 16 cm:n pituuden. Ruumiinrakenne kaloilla on litteä. Suomut ovat pienikokoisia ja puuttuvat päästä kokonaan. Kala on myös limamaisen eritteen peitossa. Kalat ovat tyypillisesti väriltään hopeanharmaita. Lajien erikoisuus on niiden valoelimet, joissa elää symbioosissa fotoluminoivia "Photobacterium"-suvun bakteereja. Koiraiden valoelin on kookkaampi kuin naaraiden ja valoelin myös kirkastuu lisääntymiskauden aikana. Selkä- ja peräevät ovat lima-ahvenilla hyvin pitkät ja pyrstöevä on haarautunut. Lajit pystyvät työntämään leukojaan eteenpäin, jolloin suusta muodostuu putkimainen. Lippusimput
Lippusimppujen heimoon kuuluu 3 sukua ja 8 lajia. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkänomaisia ja pienin laji "Nautichthys robustus" kasvaa korkeintaan noin 8 cm pitkäksi, kun suurin laji kitalippusimppu ("Hemitripterus bolini") voi saavuttaa 73 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat piikikkäät suomut, suuri pää, hyvin kookkaat rintaevät ja 2 selkäevää, joistaetumainen on korkea erityisesti rengaslippusimpulla ("Nautichthys oculofasciatus"). Heimon kaloilla ei ole uimarakkoa. Väritykseltään lippusimppulajit ovat vaihtelevia ja kykenevät muuttamaan väritystään pohjan mukaan. Usein ruumiissa on täpliä tai renkaita. Hammasvalaat
Hammasvalaat ovat keskimäärin hetulavalaita pienempiä. Pienimpien lajien pituus on noin metri, kookkain laji taas on 18 metrin pituinen kaskelotti. Koiras on aina naarasta suurempi. Hammasvalaiden saaliseläimet ovat paljon suurikokoisempia kuin hetulavalaiden. Punasolu
Punasolu on nisäkkäillä tumaton, muodoltaan litteä, kaksoiskovera kiekkomainen solu. Linnuilla ja sammakkoeläimillä se on tumallinen ja muodoltaan ellipsoidi. Koalalla ja kultahamsterilla osa punasoluista saattaa olla tumallisia. Kaikista veren soluista niitä on 99 prosenttia. Se onkin veren tavallisin verisolutyyppi. Koska sen halkaisija on vain noin kahdeksan mikrometriä ja se on kimmoisa ja mukautuva, mahtuu se pienimmistäkin hiussuonista. Kolmasosa punasolusta on hemoglobiinia, joka antaa sille punaisen värin. Pilkkiminen
Mormuska ("morri"," mormu"," mormyska") on eräänlainen painokoukku. Mormuskat ovat muihin pilkkeihin verrattuna hyvin pieniä: pienimmät mormuskat saattavat olla vain muutamia millimetrejä halkaisijaltaan, suurimmatkin ovat korkeintaan parisenttisiä. Pelkällä mormuskalla pilkkiminen vaatii ohuen siiman, eikä onnistu kovin syvässä vedessä, sillä kevyt mormuska vajoaa pohjaan varsin hitaasti. Pienimmät yksinään uitettaviksi tarkoitetut mormuskat painotetaan usein volframilla, mutta isommat ja pystypilkin kanssa käytettävät painotetaan kevyemmällä, mutta helpommin muovattavalla lyijyllä. Valmis mormuska pinnoitetaan halutun väriseksi. Syöttinä voi käyttää esimerkiksi kärpäsen tai surviaissääsken toukkaa. Osteriahvenet
Osteriahvenlajit ovat pienehköjä kaloja ja kasvavat suurimmillaan noin 19 cm:n pituisiksi. Tyypillinen piirre niille on, että kallon luut muodostavat pään suojaksi ikään kuin kypärän. Kiduskannessa on suurikokoinen piikki ja myös etumainen selkäevä ja peräevä ovat piikikkäät. Selkäeviä kaloilla on kaksi. Osteriahventen suomut ovat pienikokoiset. Poikaset eroavat aikuisista kaloista ruumiinmuodoltaan ollen hyvin korkearuumiisia ja suuripäisiä. Mammutit
Kooltaan mammutit olivat keskimäärin nykyisten norsujen kokoisia eli 2,75–3,4-metrisiä, mutta suurin laji, aromammutti ("Mammuthus trogontherii"), kasvoi säkäkorkeudeltaan 4,3-metriseksi. Kalifornian kääpiomammutit sen sijaan olivat 1,2–1,8-metrisiä. Villamammutin syöksyhampaat olivat 2,4–2,7 metriä pitkät, mutta pituusennätyksenä on 4,2 metriä. Kolumbianmammutin syöksyhampaat olivat samaa luokkaa villamammutin kanssa, ja suurimmat löydetyt norsueläinten syöksyhampaat kuuluivat Teksasista löydetylle kolumbianmammutille. Mammuttien syöksyhampaat erosivat nykynorsujen syöksyhampaista kaarevuudellaan ja käyryydellään. Yleisestä käsityksestä poiketen on hyvin epätodennäköistä, että mammutit olisivat käyttäneet syöksyhampaitaan lumen luomiseen kasvillisuuden päältä, sillä mammutit eivät suurimmaksi osaksi eläneet lumialueilla. Rumpusetti
Rumpusetissä on näinä päivinä yleensä vähintään yksi pikku tom-tom ( tai "rack tom") ja yksi lattia-/iso tom-tom (). Useammat tom-tomit mahdollistavat laaja-alaisemmat "fillit". Pienet tomit on kiinnitetty omaan telineeseen, bassorumpuun, lautastelineeseen tai räkkiin. Niiden halkaisija vaihtelee välillä 6"–14" ja syvyys on n. 6"–12". Lattiatomit (iso tom) seisovat omilla jaloillaan tai ne on kiinnitetty lautastelineeseen tai räkkiin. Niiden halkaisija vaihtelee välillä 14"–18" ja syvyys välillä 12"–16". Solu
Solut voivat olla hyvin erikokoisia. Yleensä niiden läpimitta vaihtelee 0,01–0,1 millimetrin välillä, mutta esimerkiksi jotkin hermosolut voivat olla yli metrinkin pituisia. Ihmisen suurimpia soluja ovat munasolut, hermosolut ja lihassolut ja pienimpiä siittiösolut ja punasolut. Ihosolun koko on noin 11–12 µm. Ihmisen solut elävät yleensä kuukausia tai vuosia, mutta suolen sisäpinnan solut ja jotkin valkosolut elävät vain vuorokausia. Hermo- ja lihassolut sen sijaan ovat hyvinkin pitkäikäisiä ja aivosolut saattavat elää yli sata vuotta. Kummitusneulat
Varhaisimmat kummistusneulojen heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle. Nykyään heimossa elää 1 suku ja 5 lajia. Lajit ovat kummitusneula ("Solenostomus paradoxus"), lehväkummitusneula ("S. cyanopterus"), purjekummitusneula ("S. armatus"), ripsukummitusneula ("S. leptosomus") ja "S. halimeda". Heimon kalat ovat kooltaan pienehköjä ja suurimmat lajit voivat saavuttaa 16 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä heimon kaloille ovat pitkulainen ruumis, jota ympäröivät luulevyt, pitkä putkimainen kuono, kookkaat rintaevät ja 2 selkäevää. Kummitusneulojen väritys ja ruumiinmuoto kätkevät ne hyvin kasvillisuuden sekaan. Eräillä lajeilla on ruumiissan ripsumaisia ulokkeita. Solubiologia
Vaikka solujen koot voivat vaihdella näinkin paljon, useimpien organismien solut ovat 10–30 µm halkaisijaltaan. Bakteerisolut (1–2 µm) ovat paljon pienempiä. Useimmat solut ovat näkymättömiä paljaalle silmälle. Solujen pienen koon ansiosta etäisyydet ovat riittävän pieniä diffuusion kannalta ja solut voivat muun muassa vastata ärsykkeisiin nopeasti. Ruiskumadot
Tähtimatojen ruumis on kaksiosainen, siinä on pussimäinen takaosa ja siihen nähden pituudeltaan 1/2-10 kertainen kärsä. Kärsän kärjessä on suu, jonka ympärillä olevia lonkeroita liikuttavat niiden sisällä olevan vesiputkiston paineen vaihtelut. Suuosa on sisään vedettävä. Madot ovat 1–50 cm pitkiä, yleensä kuitenkin alle 10 cm. Piikkinuoliaiset
Ruumiinmuodoltaan piikkinuoliaiset ovat pitkulaisia, eräät jopa matomaisia, kaloja. Ne ovat pienehköjä ja suurimmat lajit saavuttavat noin 40 cm:n pituuden. Selkäeviä on yksi, rinta- ja vatsaevät ovat lähes samankokoiset ja peräevä sijaitsee lähellä pyrstöevää. Tyypillisiä piirteitä heimon lajeille ovat 3–6 paria viiksisäikeitä kuonossa ja silmän takana sijaitseva piikki, jonka kalat voivat kohottaa ja jäykistää. Piikkinuoliaiset ovat suomuttomia ja monilla heimon lajeilla on ruumiissaan tummia juovia. Helmi-imunuoliainen
Helmi-imunuoliainen kasvaa 4.5 cm pitkäksi. Se on tylppäpäinen ja muistuttaa rinnan kohdalta poikkileikkaukseltaan kirkonkelloa. Rintaevät ovat suuret ja pyöreämuotoiset, ja painautuvat pohjaa vasten. Helmi-imunuoliaisessa on tummanruskealla pohjalla vaaleampia pilkkuja. Selkä- ja pyrstöevissä pohjaväri on lähes musta, ja valkoiset pilkut muodostavat juovia. Sitä sekoitetaan helposti lähilajeihin kuten pilkkuimunuoliainen "Gastromyzon scitulus", josta sen erottaa pyrstön ja evien kuvioinnin perusteella. Maakameleontit
Maakameleontit on maanvärisiä, ja elävät useimmista kameleonteista poiketen maassa. Häntä on lyhyt, eikä sitä voida käyttää pitelemään kiinni oksista. Kaikki lajit ovat pieniä, ja kaikista pienimmät kameleontit kuuluvat tähän sukuun. "Brookesia micra" -lajin aikuiset yksilöt ovat aina alle 30 millimetriä pitkiä, ja se on yksi pienimmistä nelijalkaisista. Karamellitokko
Karamellitokko ("Koumansetta rainfordi", monissa lähteissä vielä "Amblygobius rainfordi") on tokkoihin kuuluva kala. 
Karamellitokko kasvaa noin 7 cm pitkäksi. Sen puikkomainen vartalo on pohjaväriltään vihertävänruskea, ja sitä kirjovat ohuet oranssit vaakajuovat. Evissä on viisi valkeaa pistettä, ja selkäevän keskellä musta silmäkuvio.
Karamellitokko elää luonnossa Tyynenmeren länsiosissa. Sitä tavataan yleensä 3–20 m:n syvyydestä, hiekka- tai mutapohjaisilta alueilta läheltä rannikoiden koralliriuttoja. Se pysyttelee tyypillisesti alle puolen metrin etäisyydellä pohjasta.
Karamellitokot elävät luonnossa yksikseen, eivät pareina. Akvaariossa se on harvoin aggressiivinen muita kaloja kuin lähisukulaisiaan kohtaan. 
Karamellitokot syövät levää, etenkin akvaarioharrastajien vihaamaa kuitumaista "Bryopsis"-levää. Luonnossa ne saavat levän joukossa eläinplanktonia, akvaariossa voi onnistua opettamaan ne syömään myös pakasteruokaa, mutta elävä levä on useimmille lähes elinehto. Maksasolu
Maksasolu on läpimitaltaan noin 30 (μm) ja muodoltaan monikulmio. Maksasolun pinnat ovat joko sinusoidiin, sappitiehyeisiin tai toisiin maksasoluihin päin. Aikuisen maksan soluissa on useimmiten vain yksi tuma. Sen koko on noin 10 % solun tilavuudesta, ja se sijaitsee keskellä maksasolua. Tuma on vaaleahko ja kromatiini on siinä hajallaan. Tumassa on yksi tai useampia tumajyväsiä. Kaksitumaisia soluja tavataan vanhuksilla ja regeneraation yhteydessä. Tumavakuolit ovat melko yleisiä. Tavallisesti maksasolut sisältävät ruskeita jyväsiä, lipofuskiinia, jonka määrä lisääntyy iän myötä. Uudet tekniikat ovat mahdollistaneet solurungon havainnollistamisen valomikroskooppisesti. Maksasolu on pitkäikäinen: jopa puoli vuotta ja mm. tästä syystä maksakudoksessa nähdään mitooseja todella harvoin. Mustekalat
Mustekalojen koko vaihtelee suuresti. Niihin kuuluvat suurimmat nykyään elävät selkärangattomat eläimet, jättiläis- ja kolossikalmarit, jotka ovat enimmillään yli 13 metriä pitkiä ja 500 kg:n painoisia. Pienimmät lajit ovat senttimetrin kokoluokkaa.
Mustekalan pääosia ovat pää, siihen suoraan liittyvät lihaksikkaat lonkerot sekä lihaksikkaan vaipan muodostama pään takana oleva vaippaontelo. Lonkeroita on joko 8 tai 10 ja niissä on vaihteleva määrä imukuppeja. Lonkeroita käytetään sekä saalistukseen että liikkumiseen. Lonkeroita yhdistää toisiinsa tyvikalvo, jonka leveys vaihtelee eri mustekalaryhmissä. Lonkeroiden keskellä olevassa suussa on kaksi papukaijannokkaa muistuttavaa vahvaa kitiinileukaa sekä raastinkieli ("radula").
Pussimaisen vaippaontelon sisällä mustekaloilla on kaksi kidusta. Vaippaontelosta johtaa ulos kartiomainen lihaksikas suppilo ("sifoni"), joka anatomisesti vastannee muiden nilviäisten jalkaa. Mustekalat voivat liikkua reaktiovoimalla, so. puristamalla vaippaonteloon otetun veden suppilon kautta ulos eteenpäin niin että vesisuihku työntää eläintä taaksepäin. Tämä liikkumistapa on energeettisesti varsin raskas, ja monet lajit voivat myös uida eväreunuksen avulla tai käyttää lonkeroitaan liikkumiseen. Antennimonnit
Antennimonnilajit vaihtelevat kooltaan huomattavasti, tyypillisimmin ne ovat noin 20–80 cm pitkiä. Pienimmät lajit ovat vain muutamia senttimetrejä pitkiä, kun suurin laji jättilapamonni ("Brachyplatystoma filamentosum") voi saavuttaa jopa 3 metrin pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat usein litteähkö pää, kuonon 3 pitkää viiksisäieparia, jotka voivat olla jopa pidempiä kuin kalan ruumis, hyvin kookas rasvaevä, voimakkaasti haarautunut pyrstöevä ja suomuton iho. Suurin osa antennimonneista on pohjaväriltään harmaita, ruskeita tai mustia ja ruumiissa voi olla vaaleampia tai tummempia pilkkuja, läikkiä tai juovia. Kirjaskorpionit
Sammalvaleskorpioneista poiketen kirjaskorpioneilla on saaliin lamauttavaa myrkkyä tuottavat rauhaset saksiensa molemmissa terissä. Saksien sisäpinnalla ei ole hammastusta. Kirjaskorpionit ovat 1,5-5 mm:n pituisia ja niillä on yleensä 2 silmää. Niiden usein puna- tai oliivinruskeasävyinen väritys vaihtelee vaaleasta tummanruskeaan tai mustaan ja siinä on tummia kuvioita. Kirjaskorpionien kosimenot voivat olla hyvin monimutkaisia, kuten monilla muillakin hämähäkkieläimillä. Koiras ja naaras tanssivat pitäen kiinni toistensa pedipalpeista. Virtsanjohdin
Virtsanjohtimet () ovat kaksi putkimaista rakennetta, jotka vievät virtsan munuaisten munuisaltaista virtsarakkoon. Virtsanjohtimien seinämiä verhoaa uroteeli kuten muitakin virtsanerityselimistöön kuuluvien elimien seinämiä. Ihmisellä virtsanjohdin on noin 25-35 senttimetrin pituinen. Molukkirapu
Molukkiravut ovat väriltään vihertäviä tai ruskeita. Naaras kasvaa suuremmaksi kuin koiras, sen ruumiin halkaisija voi olla 30 cm. Ravun pituus otsasta pyrstön kärkeen on noin kaksi kertaa sen leveys. Molukkiravun veri on kuparipitoinen koska siinä happea kuljettaa hemoglobiinin asemasta hemosyaniini ja siksi sen väri on sinertävä. Kumpumoreeni
Tiedetään myös, että jäävirtojen risteyskohdassa jään virtaus joskus pysähtyy. Moreenikummut ovat pitkänomaisia, suoria, kaartevia, kehämäisiä harjanteita sekä kekoja ja kasoja. Kummuista muodostuu monesti verkkomainen rakenne. Kumpujen korkeus on 5–10 metriä, mutta joskus jopa kymmeniä metrejä, niiden pituudet voivat olla 500–1500 metriä. Suurin kumpumoreenikenttä on Kemijärven länsipuolella, alaltaan 2000 km². Kemijärven kentän suurimman kummun ala on 1 neliökilometri ja korkeus 40 metriä. Vetäytyvä jäätikkö pysähtyy monesti laaksoihin tai esteiden eteen, koska uutta jäätä ei virtaa voimalla. Kumpumoreenien aines on hyvin sekalaista. Imukala
Imukala voi kasvaa 15 cm pitkäksi. Sen iho on suomuton ja limainen. Väriltään kalat ovat tummanruskean kirjavia. Imukalan vartalo on hyvin lyhyt ja pullea. Lajin pyrstö on pitkä ja litteä, ja sillä on iso, tylppäkuonoinen pää. Imukalan vatsapuolen evät ovat muuttuneet imukupiksi, jonka perusteella laji on saanut nimensä. Imukuppi sijaitsee vatsan etupäässä aivan pään takana, loppuosa rintaevästä jatkuu peräaukon tienoilta pyrstön tyveen asti. Puhvelisammakko
Puhvelisammakko ("Kaloula pulchra") on Kaakkois-Aasiassa yleisenä elävä kaivajasammakkolaji. Se kasvaa 5-7,5 cm pitkäksi. Sammakon pyöreä vartalo on väriltään ruskea vaaleanruskein tai -punaisin raidoin. Tuntiessaan itsensä uhatuksi puhvelisammakko pullistaa vartalonsa näyttääkseen mahdollisimman suurelta. Koiraan vatsarauhaset erittävät ainetta, jolla se kiinnittyy naaraan selkään parittelussa. Naaras laskee munat veteen sadekaudella. Puhvelisammakko ei kaihda ihmisasutusta vaan viihtyy mainiosti niin viljelyksillä kuin kaupunkiympäristössäkin ollen aktiivisimmillaan yöaikaan. Salamanterieläimet
Salamanterieläimet eli pyrstösammakot ("Caudata" tai "Urodela") on yksi sammakkoeläinten lahkoista. Salamanterieläimet ovat pitkäpyrstöisiä hieman sisiliskoa muistuttavia eläimiä, jotka elävät kosteissa ympäristöissä, joko vedessä tai metsän kosteassa maassa. Useimmat salamanterieläimet ovat pieniä, mutta suurin jättiläissalamanteri voi olla jopa 1,5 metrin mittainen. Suomumustesieni
Suomumustesieni on keskikokoinen helttasieni. Lakki on 2-6 cm leveä ja 5-15 cm korkea, aluksi munamainen, sen jälkeen tasapaksu lieriö, myöhemmin kellomainen ja lopulta reunoilta repeilevä ja mustemaiseksi nesteeksi hajoava. Lakin yläpinta on pohjaväriltään valkea ja kookkaiden, vaaleanruskeiden tai hieman punertavien suomujen peittämä. Heltat ovat hyvin tiheät, ohuet, nuorena harmaanvalkoiset, vanhemmiten hieman punertavat ja sulavat lopulta mustemaiseksi itiömassaksi. Aivan vanhana jalan nokkaan jää vain riekaleisen lakin laki. Sienen 10-15 cm pitkä jalka on valkoinen ja solakka, mutta muuten kiiltävän sileä. Jalassa on kalvomainen, helposti irtoava rengas. Myös jalka irtoaa helposti lakista. Malto on valkoista, haurasta ja ohutta. Tuoksu ja maku ovat mietoja. Ihmisen suolisto
Ohutsuoli on noin seitsemän metriä pitkä; pituus vaihtelee 4,5 ja 10 metrin välillä. Käytännössä se on lihasjännityksen vuoksi huomattavasti lyhyempi. Se on erittäin mutkitteleva ja onteloinen. Ohutsuolen pinnalla on nukkalisäkkeitä, joiden pinnalla on hermoja, imusuonia ja verisuonia. Tasaiseksi levitettynä ohutsuoli peittäisi useiden satojen neliömetrien alueen. Murmelit
Murmelit ovat isokokoisia jyrsijöitä, ne painavat 3–7 kg. Pituus on 30–60 cm, ja lisäksi häntä on 10–25 cm pitkä. Murmelit ovat aktiivisia päiväsaikaan ja syövät lähes yksinomaan kasviravintoa. Pehmosimppu
Suurimmillaan pehmosimppu voi kasvaa 30–46 cm:n pituiseksi. Ruumiinrakenteeltaan se on litteä ja suuripäinen. Piikikkäitä ja suurikokoisia selkäeviä kalalla on 2 ja niiden ruodot ovat yhteydessä myrkkyrauhaseen ja kalan pisto on kivulias ihmisellekin. Rinta-, vatsa-, perä- ja pyrstöevät ovat kookkaat. Pehmosimppu on suomuton ja sen iho on pehmeä. Väriltään aikuiset pehmosimput ovat laikukkaan punaisia, oranseeja tai ruskeita. Nuoret yksilöt ovat läpikuultavia punaisin täplin ja juovin. Nuppomaiset
Eräässä jaottelussa ryhmä käsittäisi vain yhden heimon, "Byrrhidae" eli nupot. Muodoltaan kuoriaiset ovat pyöreitä, jopa lähes pallomaisia ja ovat noin 1,2–11 millimetrin pituisia. Niiden selkäpuolella on usein havaittavissa suomuja tai harottavia sukasia. Nupot pystyvät vetämään tuntosarvensa ja raajansa piiloon vatsapuolella oleviin uriin. Niinpä ne saattavat häirittyinä maata kuolleen näköisinä. Suomesta ryhmän kuoriaisia tunnetaan 16 eri lajia, joista suurikokoisin on isonuppo ("Byrrhus pilula"). Ravinnokseen nupot käyttävät sammalia, mikä ei muilla eläinlajeilla ole kovin yleistä.Muita: Mufloni
Muflonin ulosteet ovat noin senttimetrin pituisia, kulmikkaita papanoita, jotka yleensä liimautuvat yhtenäiseksi paakuksi tai pötköksi. Ilmeniitti
Hiekkaesiintymien ilmeniitti on homogeenisissa rakeissa, joiden koko vaihtelee tyypillisesti 75–250 µm välillä. Rakeet ovat melko pyöristyneiden ja hyvin pyöristyneiden väliltä sekä hieman venyneen mallisia. Huulikalat
Huulikalojen vartalonmuoto on pitkulainen, kapea, sylinterimäinen tai kyttyräselkäinen. Pienet lajit ovat sikarimaisia, suuret usein kyttyräselkäisiä. Monet lajit ovat värikkäitä, ja sukupuolet usein mutta eivät aina täysin eri värisiä. Useimmat huulikalat ovat 25–80 senttimetriä pitkiä. Suurin laji on kyhmyhuulikala, jonka pituus on jopa 2,30 metriä ja paino 190 kg, pienin on kuusisenttinen "Minilabrus striatus", joka elää Punaisellamerellä. Nielulevät
Vaikka useimmilla nielulevillä on viherhiukkasia, ne kykenevät myös syömään ravinnokseen bakteereja, joten ne ovat sekä autotrofeja että heterotrofeja. Solut ovat 10–50 mikrometrin kokoisia, muodoltaan litteitä ja soikeita, ja niiltä puuttuu jäykkä soluseinä. Solussa on kaksi uintisiimaa. Nielulevillä on erityisominaisuutena ulkopinnalla olevia spiraaliin muotoon kiertyneitä rihmoja eli ejektiosomeja, jotka toimivat jännitetyn jousen tavoin. Jos levää ärsytetään, ejektiosomit oikenevat ja levä sinkoaa toisaalle.