Milloin Leonid Brežnev kuoli?
Leonid Brežnev
Leonid Iljitš Brežnev (, ; 19. joulukuuta 1906 Kamenskoje – 10. marraskuuta 1982 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko.
Severin Dobrovolski
Neuvostoliitossa Dobrovolskia syytettiin muun muassa ROVS:in Suomen osaston johtamisesta, vakoilusta, agenttien soluttamisesta ja värväämisestä sekä Neuvostoliittoa vastaan suunnattujen terrori-iskujen ja aseistetun kaappausyrityksen johtamisesta. Pöytäkirjojen mukaan Dobrovolski kiisti olleensa vieraan vallan agentti, mutta myönsi syyllisyytensä muihin poliittisiin rikoksiin. Mitään todisteita ei oikeudenkäynnissä esitetty. Moskovan piirin sotaoikeus tuomitsi Dobrovolskin kuolemaan 27. marraskuuta 1945 ja hänet teloitettiin 26. tammikuuta seuraavana vuonna. Hän oli Leinon vangeista ainoa, joka tuomittiin Neuvostoliitossa oikean oikeusistuimen edessä. Dobrovolskin kuolemasta oli pitkään liikkeellä ristiriitaisia tietoja. Muun muassa Boris Björkelund kirjoitti vuonna 1966, että Dobrovolskin asianajaja olisi saanut päämiehensä kuolemantuomion muutetuksi kymmenen vuoden leirivankeudeksi ja Dobrovolskin menehtyneen vankileirillä vuonna 1947. Leninismi
Leninismi on venäläisen Vladimir Leninin (1870–1924) ajatuksiin pohjautuva marxilainen poliittinen ja teoreettinen suuntaus. Käsitettä alettiin käyttää Neuvostoliiton kommunistisen puolueen ja Kommunistisen internationaalin keskuudessa Leninin kuoleman jälkeen.
Leninismin tunnetuin ja levinnein suuntaus on marxismi-leninismi, josta kehittyi Neuvostoliiton ja sen johtaman kansainvälisen kommunistisen liikkeen yhteinen ideologia Stalinin aikana. Sisällöllisistä muutoksista huolimatta marxismi-leninismi käsitteenä säilytti asemansa Neuvostoliitossa aina valtion lakkauttamiseen asti. Toinen tunnettu leninismin suuntaus on trotskilaisuus, jolla tarkoitetaan Stalinin kanssa riitoihin 1920-luvulla ajautuneen Lev Trotskin ajattelun pohjalle syntyneitä suuntauksia. Myös jotkut vasemmistokommunistiset suuntaukset on laskettavissa leninismin piiriin. Nikolai Ježov
Ježov nimitettiin vielä vesikuljetusten kansankomissaariksi huhtikuussa 1938, mutta 22. elokuuta hänen varamiehensä Lavrenti Berija nimitettiin NKVD:n johtoon. Stalin ja Molotov arvostelivat NKVD:n toimintaa ja metodeja marraskuussa 1938 ja Ježov erosi omasta pyynnöstään 25. marraskuuta 1938. Ježov erotettiin 3. maaliskuuta 1939 myös viroistaan keskuskomiteassa. 10. huhtikuuta hänet pidätettiin syytettynä vakoilusta ja Stalinin murhan suunnittelemisesta. Ježov tuomittiin ja teloitettiin 4. helmikuuta 1940. Boris Nemtsov
Boris Jefimovitš Nemtsov ( Борис Ефимович Немцов, 9. lokakuuta 1959 Sotši (Neuvostoliitto) – 27. helmikuuta 2015 Moskova) oli venäläinen poliitikko. Boris Jeltsinin valtakaudella hän toimi Nižni Novgorodin alueen kuvernöörinä ja Venäjän 1. varapääministerinä. Myöhemmin hänestä tuli oppositiopoliitikko ja yksi Venäjän presidentti Vladimir Putinin keskeisimmistä kriitikoista. Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Vuonna 1966 Neuvostoliiton johtajaksi nousi Leonid Brežnev, jonka aikakautta on kuvailtu pysähtyneeksi, kasvavan tyytymättömyyden ja taloustaantuman ajaksi. Valko-Venäjän talous sen sijaan kasvoi, toisin kuin muualla Neuvostoliitossa. Georgi Žukov
Kun taas Hruštšov syrjäytettiin lokakuussa 1964, Žukov nousi jälleen Leonid Brežnevin ja Aleksei Kosyginin suosioon vapautuen sisäisestä karkotuksesta toukokuussa 1965. Valta-asemaansa hän ei kuitenkaan saanut takaisin. Hänet palkittiin uudelleen sankarin arvonimellä 1966 ja hän sai julkistaa muistelmansa. Žukov säilyi suosittuna hahmona Neuvostoliitossa kuolemaansa saakka. Hänet haudattiin täysien kunnianosoitusten kera Moskovan Kremliin. Mihail Kalinin
Kalinin jäi eläkkeelle 1946 ja kuoli pian syöpään Moskovassa. Königsbergin kaupunki nimettiin 1946 uudelleen Kaliningradiksi hänen kunniakseen. Myös Tverin nimi oli 1931–1990 Kalinin. Venäjän kerrostalopommit
Litvinenko myrkytettiin poloniumilla Lontoossa vuonna 2006. Lebed kuoli helikopterionnettomuudessa Tšetšeniassa, ja Politkovaskaja surmattiin. Tuntemattomat murhamiehet ovat surmanneet monta muutakin Tšetšenian sotatoimien ihmisoikeusrikkomuksia arvostellutta ihmisoikeusaktivistia, muun muassa Natalia Estemirovan. Leonid Brežnev
Brežnevin pääsihteerikauden alku 1960-luvun lopulla oli erittäin nopean taloudellisen kehityksen aikaa mm. koneenrakennuksen alalla. 1970-luvulle tultaessa talouden ongelmat olivat jo ilmeisiä. 1970-luvun öljykriisit kohonneine öljynhintoineen kuitenkin siirsivät neuvostotalouden romahduksen 1980-luvulle. Tällöin talous taantui nopeasti. Neuvostoliitto viljavine alueineen tuli riippuvaiseksi viljan ja elintarvikkeiden tuonnista. Sen teollisuus oli raskasta ja auttamattoman vanhanaikaista. Sekin osa mikä toimi oli valjastettu sotateollisuuden palvelukseen. Kaiken kaikkiaan varustelu nieli aivan liian suuren osan bruttokansantuotteesta (on arvioitu, että pahimpina aikoina jopa lähes 50 %). Mihail Bakunin
Toukokuussa 1849 Bakunin oli Dresdenin kansannousun johtohahmo. Mukana olivat hänen lisäkseen myös muun muassa myöhemmin säveltäjänä maailmanmaineeseen noussut Richard Wagner sekä arkkitehti Gottfried Semper. Epäonnistuneen kansannousun jälkeen Bakunin vangittiin Chemnitzissä ja tuomittiin yli vuoden vankeuden jälkeen kuolemaan. Tuomio kuitenkin muutettiin elinkautiseksi, jotta Bakunin olisi voitu viedä oikeuden eteen myös Itävalta-Unkarissa ja Venäjällä. Heinäkuussa 1850 hänet luovutettiin Itävallan viranomaisille, jotka 11 kuukauden vankilassaolon jälkeen langettivat Bakuninille toisen kuolemantuomion. Tämäkin muutettiin elinkautiseksi, ja toukokuussa 1851 hänet luovutettiin Venäjälle. Bakunin oli vangittuna aluksi Pietarissa sijaitsevassa Pietari-Paavalin linnoituksessa, josta hänet kolmen vuoden kuluttua siirrettiin Laatokan rannalle Pähkinälinnaan. Bakuninilla olisi ollut mahdollisuus vapautua allekirjoittamalla keisari Nikolai I:n vaatima tunnustus, mutta hän ei kuitenkaan suostunut siihen. Nikolain kuoltua vuonna 1855 keisariksi noussut Aleksanteri II suostui lopulta armahtamaan Bakuninin helmikuussa 1857 tämän äidin anomusten vuoksi. Vapauttamisen jälkeen Bakunin karkotettiin siperialaiseen Tomskin kaupunkiin, jossa hän vuoden kuluttua solmi avioliiton puolalaisen kauppiaan tyttären Antonia Kwiatkowskan kanssa. Vuonna 1859 Bakunin sai työpaikan kauppakomppaniasta Venäjän kaukoidän kuvernöörinä toimineen serkkunsa Nikolai Muravjov-Amurskin ansiosta ja pääsi muuttamaan Itä-Siperian pääkaupunkiin Irkutskiin. Se puolestaan mahdollisti vallankumouksellisen aktivismin jatkamisen, koska Bakunin pystyi nyt muun muassa harjoittamaan kirjeenvaihtoa. Sergei Rahmaninov
Yhdysvalloissa Rahmaninov joutui elättämään itseään ensi sijassa pianistina, ja siksi hänen sävellyksiensä määrä vuoden 1917 jälkeen on varsin suppea (vain 6 julkaistua teosta). Rahmaninov sairastui kesken erään konserttikiertueen talvella 1943, jolloin hänellä todettiin melanooma. Viimeisessä konsertissaan helmikuussa 1943 Rahmaninov esitti enteikkäästi Frédéric Chopinin pianosonaatin nro 2 b-molli op. 35, joka sisältää kuuluisan surumarssin. Rahmaninov kuoli 28. maaliskuuta 1943 Beverly Hillsissä, Kaliforniassa, ja hänet on haudattu Kensicon hautausmaalle, joka sijaitsee Valhallassa, New Yorkin osavaltiossa.
Rahmaninov siteerasi joskus teoksissaan 1200-luvulta peräisin olevaa Tommaso da Celanon säveltämää "Dies irae" -hymnin melodiaa. Esimerkkejä tästä ovat hänen toinen sinfoniansa, jossa "Dies irae" -melodia toimii kontrastina nouseville melodioille, sekä "Rapsodia Paganinin teemasta".
Lisäksi lukuisia lauluja pianon säestyksellä (mm. "Vokaliisi" op. 34), useita pienempiä pianokappaleita ja sovituksia pianolle muiden säveltäjien teoksista. Lavrenti Berija
Lavrenti Pavlovitš Berija (; ; 29. maaliskuuta 1899 Merheul, Gruusia, Venäjän keisarikunta – 23. joulukuuta 1953 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen kommunistijohtaja ja turvallisuuspäällikkö. Hän vastasi Neuvostoliiton sisäisestä turvallisuudesta ja toimi NKVD:n johtajana vuodet 1938–1953. Hänet muistetaan erityisesti Josif Stalinin suurten puhdistusten toimeenpanijana 1930-luvulla, vaikka oli vastuussa vain ”loppusiivouksesta” 1938–39. Hänen valtansa oli vahvimmillaan toisen maailmansodan aikana ja sen päätyttyä. Stalinin kuoltua hänet syrjäytettiin ja Stalinin seuraajat teloittivat hänet. Königsbergin linna
Kaliningradista haluttiin rakentaa neuvostoliittolainen mallikaupunki, joten muistutuksia saksalaisesta menneisyydestä ei saanut jäädä. Lukuisista protesteista huolimatta Leonid Brežnev määräsikin vuonna 1968 linnan rauniot purettaviksi, jotta ne eivät muistuttaisi enää "Preussin militarismista". Lukuisista protesteista ja vastuksesta huolimatta linnan rauniot ympäristöineen tuhottiin kokonaan vuonna 1968. Königsbergin katedraalin rauniot ja siellä ollut filosofi Immanuel Kantin hauta kuitenkin säästettiin ja rakennettiin myöhemmin uudelleen. Ivan Serov
Ivan Aleksandrovitš Serov (, 13. elokuuta 1905–1. heinäkuuta 1990) oli neuvostoliittolainen kenraali, joka toimi KGB:n päällikkönä vuosina 1954–1958 ja GRU:n päällikkönä vuosina 1958–1963. Sitä ennen hän oli NKVD:n johtavia komissaareja Lavrenti Berijan alaisuudessa, ja vaikutti merkittävästi Neuvostoliiton poliittisiin tapahtumiin Josif Stalinin kuoleman jälkeen. Hän myös järjesteli salaisen poliisin organisaatioita Itä-Euroopan maihin, ja vaikutti merkittävästi rautaesiripun syntyyn. 1920-luku
Neuvostoliitossa sisällissota ja bolševikkien voitto johti sotaväsymykseen, tyytymättömyyteen ja nälänhätään, joka maaliskuussa 1921 huipentui Kronstadtin kapinaan. Tämän jälkeen Neuvostoliitossa otettiin käyttöön "Uusi talouspolitiikka", NEP. Vladimir Lenin kuoli 1924, ja hänen ruumiinsa palsamoitiin ja asetettiin näytille Punaisen torin laidalle rakennetun mausoleumiin. Samana vuonna Pietari nimettiin Leningradiksi. Vladimir Lenin
Vladimir Iljitš Lenin (; yleensä V. I. Lenin), alkuperäiseltä nimeltään Vladimir Iljitš Uljanov, ( ) (22. huhtikuuta 1870 Simbirsk – 21. tammikuuta 1924 Gorki) oli venäläinen vallankumouksellinen, bolševikkipuolueen johtaja ja leninistisen ideologian perustaja. Pariisin Turgenev-kirjasto
Kirjastossa kokoontuneeseen älymystöön kuuluivat Turgenevin lisäksi esimerkisi Ilja Repin, Ivan Bunin ja Mihail Osorgin. Lenin liittyi siellä kokoontuneiden vallankumouksellisten piiriin 1907. Turgenev järjesti 15. lokakuuta 1875 matinean, jossa oli läsnä merkittäviä Pariisissa asuvia venäläisiä kulttuurin parissa työskenteleviä, kuten Repin, Vasili Polenov, Mark Antokolski sekä Venäjän suurlähettiläs Nikolai Orlov. Tilaisuudessa saatiin kokoon 2 000 frangia kirjojen ostoon ja kirjaston vuokraan. Turgenev kuoli 1883, jolloin kirjasto nimettiin hänen mukaansa. Lavrenti Berija
Stalinin kuoleman jälkeen Berija yhdisti entisen NKVD:n (maaliskuusta 1948 MVD) ja NKGB:n yhdeksi MVD:ksi, jonka johdossa hän oli. Hänen liittolaisensa, Malenkov, nimitettiin pääministeriksi ja hän oli aluksi voimakkain mies Stalinin jälkeisessä Neuvostoliitossa. Berija nousi ensimmäiseksi varapääministeriksi, ja hän oli toiseksi korkein johtaja, ja ottaen huomioon Malenkovin todellisten johtajankykyjen puutteen hän olisi saattanut nousta johtoasemaan. Hruštšovista tuli puolueen pääsihteeri, mikä oli pääministeriyttä alempi asema. Leonid Andrejev
Leonid Nikolajevitš Andrejev (21. elokuuta 1871 Orjol – 12. syyskuuta 1919 Kuokkala) oli venäläinen kirjailija. Häntä pidetään venäläisen ekspressionismin johtohahmona, mutta Andrejev nähtiin myös aikansa työläiskuvaajana, joka kurjuuden kuvauksillaan tuki vallankumousta. Lev Kuznetsov
Lev Kuznetsov (1. kesäkuuta 1930 – 16. maaliskuuta 2015) oli Neuvostoliittoa edustanut miekkailija ja olympiamitalisti. Hänen aseenaan oli säilä. Pjotr Kropotkin
Kropotkin eli vuodet 1876–1917 maanpaossa Sveitsissä, Ranskassa ja Englannissa, minä aikana hän kirjoitti päätuotantonsa ja nousi Bakuninin jälkeen anarkismin johtavaksi teoreetikoksi. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän pääsi 1917 viimein palaamaan Suomen kautta Venäjälle, mutta riitaantui bolševikkien kanssa sillä vastusti keskusjohtoista valtiota. Kropotkin kuoli Dmitrovin kylässä Moskovan lähellä vuonna 1921. Seuraavana vuonna hänen syntymäkotinsa Moskovassa muutettiin hänen elämäntyötään esitteleväksi museoksi. Neuvostohallinto sulki museon ja takavarikoi sen aineistot Kropotkinin lesken kuoltua vuonna 1938. Vladimir Dekanozov
Vladimir Georgievitš Dekanozov (Dekanozišvili) (kesäkuu 1898 – 23. joulukuuta 1953) oli neuvostoliittolainen diplomaatti ja poliitikko, joka johti maansa ulkomaantiedustelua 1930-luvun lopulla. Syntyperältään hän oli georgialainen. Kesällä 1940 Dekanozov toimi keskeisesti Liettuan liittämisessä Neuvostoliittoon. Tämän jälkeen hän siirtyi maansa suurlähettilääksi Berliiniin, missä virassa hän oli siihen saakka kunnes Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon. Marraskuussa 1940 hän osallistui ulkoministeri Vjatšeslav Molotovin ja Saksan johdon välisiin, tuloksettomiksi jääneisiin neuvotteluihin. Vuonna 1944 Dekanozov toimi Molotovin sijaisena Suomen ja Neuvostoliiton välisen aseleposopimuksen allekirjoittamistilaisuudessa. Lavrenti Berijan läheisenä työtoverina tunnettu Dekanozov nimitettiin myöhemmin Georgian neuvostotasavallan sisäministeriksi. Hänet erotettiin vuonna 1953 Stalinin kuoltua ja Berijan kukistuttua, tuomittiin kuolemaan "rikoksista Neuvostoliiton valtiota vastaan" ja teloitettiin saman vuoden lopulla. Georgi Plehanov
Plehanov ei kantojensa vuoksi innostunut vuoden 1905 vallankumouksesta ja ensimmäisen maailmansodan aikana hän näki isänmaan puolustamisen olevan välttämätöntä sosialismin kannalta, sillä voittoisa sota helpottaisi vallankumouksen toteuttamista. Lenin taas näki paremmaksi, että Venäjä kärsisi tappion. Hän kuoli toukokuussa 1918 tuberkuloosiin Terijoella Suomessa. Leninin testamentti
Leninin vaimo Nadežda Krupskaja säilytti kirjeen kopioita ja sen sisältö oli tarkoitus julkistaa seuraavassa puoluekokouksessa, jotta puolueen politbyroo ei voisi salata sen sisältöä. Krupskaja ei toimittanut kirjettä huhtikuun 1923 edustajakokoukseen, koska Lenin oli tuolloin vielä elossa, mutta hän näytti sen Zinovjeville. Testamentin Georgian-kysymystä käsitellyt osa jaettiin tuolloin kirjallisena kokousedustajille, mutta sitä ei julkaistu lehdissä, kuten Lenin oli toivonut. Lenin kuoli 21. tammikuuta 1924. Muutamaa päivää ennen toukokuun 1924 seuraavaa edustajakokousta Krupskaja luovutti kopion koko testamentista Kameneville, jonka oli tarkoitus viedä asia eteenpäin. Liettuan historia
Ensimmäiset merkit kiristyvästä ilmapiiristä saatiin jo 1960-luvun alussa, jolloin käynnistettiin uusi kampanja, jossa painotettiin neuvostokansojen yhteisyyttä kansallisia erityispiirteitä vastaan. Leonid Brežnev nousi pääsihteeriksi vuonna 1964. Hän aloitti Neuvostoliitossa paluun talouden keskittämiseen. Samalla aloitettiin Baltian maiden venäläistämispolitiikka. Moskova määräsi 1970-luvulla, että tohtorinväitöskirjat on kirjoitettava yksinomaan venäjäksi. Lisäksi aloitettiin kaksikielisyysohjelma, jolla jo alakouluissa opetus annettiin sekä liettuaksi että venäjäksi. Lisäksi televisio vähensi liettuankielisten ohjelmien määrää. Jevgeni Miller
Helmikuussa 1920 Miller pakeni Arkangelistä Norjaan ja muutti myöhemmin Pjotr Wrangelin ja suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšin kanssa Ranskaan, jossa he jatkoivat bolševikkien vastaista toimintaansa. Vuonna 1930 Miller nimitettiin emigranttijärjestö Venäjän yleissotilaallisen liiton (ROVS) komentajaksi. Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu NKVD sieppasi Millerin 22. syyskuuta 1937 Pariisissa, jossa kaksoisagentiksi ryhtynyt ROVS:n tiedustelujohtaja Nikolai Skoblin johdatti hänet ansaan. Miller kuljetettiin huumattuna Le Havreen ja sieltä eteenpäin Neuvostoliittoon rahtialuksella. Hän istui lähes kaksi vuotta vankilassa Moskovan keskustassa. Hänen henkilöllisyytensä pidettiin salassa. Hänet teloitettiin ampumalla 11. toukokuuta 1939 moskovalaisessa krematoriossa. Brežnevin oppi
Brežnevin oppi julkaistiin ensimmäisen kerran Neuvostoliiton Kommunistisen Puolueen virallisessa äänenkannattajassa Pravdassa 26. syyskuuta 1968. S. Kovalevin artikkeli oli otsikoitu "Suvereniteetti ja kansainväliset velvoitteet sosialistisissa maissa". Leonid Brežnev toisti doktriinin puhuessaan Puolan yhdistyneen työväen­puolueen viidennessä kongressissa 13. marraskuuta 1968. Valeri Legasov
Valeri Aleksejevitš Legasov (, 1. syyskuuta 1936 – 27. huhtikuuta 1988) oli neuvostoliittolainen ydinfyysikko ja Venäjän tiedeakatemian jäsen, joka tunnetaan parhaiten Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden tutkinnan johtajana. Léon Bakst
Vuonna 1914 Bakst valittiin jäseneksi Venäjän Keisarilliseen taideakatemiaan. Vuonna 1918 hän katkaisi suhteensa Sergei Djagileviin ja hänen Venäläiseen balettiinsa. Hän kuoli vuonna 1924 keuhkotautiin. Hänen hautansa sijaitsee Pariisissa Batignollesin hautausmaan osastossa numero 25. Mihail Bulgakov
Helmikuusta 1940 alkaen Bulgakovin ystävät ja sukulaiset valvoivat hänen vuoteensa vierellä. Bulgakov kuoli 10. maaliskuuta 1940, ja hänen siviilimuistotilaisuutensa järjestettiin seuraavana päivänä Neuvostoliiton kirjailijaliiton talossa. Ennen sielunmessun alkua moskovalainen kuvanveistäjä Sergei Merkurov poisti tekemänsä kuolinnaamion Bulgakovin kasvoilta. Bulgakov haudattiin Novodevitšin hautausmaalle Moskovaan. Trofim Lysenko
Lysenko nostettiin Neuvostoliiton maataloustieteiden akatemian johtoon, ja hän vastusti omalta kannaltaan haitallisten ideoiden leviämistä tiedemiesten keskuudessa. Satoja tiedemiehiä karkotettiin, vangittiin ja teloitettiin ja perinnöllisyystiede kitkettiin Neuvostoliitosta. Lysenko on vastuussa myös biologi Nikolai Vavilovin kuolemasta NKVD:n käsissä. Stalinin kuoltua vuonna 1953 Lysenko säilytti asemansa ja nautti myös tämän seuraajan Nikita Hruštšovin tukea. Biologian valtasuuntausta edustavat tiedemiehet saivat kuitenkin nyt arvostella Lysenkoa ensi kertaa sitten 1920-luvun. Lääkärien salaliitto
Stalinin kuoltua vangitut lääkärit vapautettiin 31. maaliskuuta sisäministeri Berijan määräyksestä. Neuvostoyleisölle asiasta ilmoitettiin Pravdassa 6. huhtikuuta. Valtionturvallisuusministeri Mihail Rjumin erotettiin ja myöhemmin teloitettiin syyllisyydestä aiheettomaan vainoon. Boris Jeltsin
Boris Jeltsin kuoli sydänkohtaukseen 23. huhtikuuta 2007 76 vuoden ikäisenä.. Jeltsin haudattiin Novodevitšin hautausmaalle 25.huhtikuuta 2007, . Jeltsinin ruumis oli näytillä Kristus Vapahtajan katedraalissa Moskovassa . Leonid Zakovski
Leonid Mihailovitš Zakovski (oikea nimi Genrih Ernestovitš Štubis; 1894 Kuurinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 29. elokuuta 1938 Neuvostoliitto) oli latvialaissyntyinen bolševikki, joka toimi Neuvostoliiton turvallisuuspoliisi NKVD:n Leningradin-alueen johtajana vuosina 1934–1938. Stalinin vainojen aikana hän johti poliittisia puhdistuksia Leningradissa ja sen lähialueilla. Neuvostoliitto
Iäkkäät puoluejohtajat Brežnev, Juri Andropov ja Konstantin Tšernenko menehtyivät 1980-luvun alussa toinen toisensa jälkeen. Lopulta maaliskuussa 1985 Mihail Gorbatšovista tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri, joka oli Neuvostoliiton merkittävin tehtävä, koska maata johti käytännössä puolueen poliittinen toimikunta politbyroo. Leonid Brežnev
Brežnevin aikaan liittyy myös määrätietoinen sotilaspolitiikka, Brežnevin oppi, kuten interventio Tšekkoslovakiaan vuonna 1968 ja Afganistaniin 1979. Tässä mielessä ulkoisesti Neuvostoliiton ulkopolitiikka oli yhtä päättäväistä kuin Hruštšovinkin aikana, jolloin tukahdutettiin Unkarin kansannousu 1956. Leninin testamentti
Leninin testamentti on kommunistijohtaja Vladimir Leninin viimeisinä elinvuosinaan sanelema kirje, jossa hän toi julki näkemyksensä seuraajakysymykseen. Venäjän kommunistisen puolueen 13. edustajakokous pidettiin toukokuussa 1924, ja siellä päätettiin saman vuoden tammikuussa kuolleen Leninin seuraajasta. Lenin oli sairastellut paljon ja oli ollut syrjässä aktiivisesta politiikan teosta jo jonkin aikaa. Kirjeessään Lenin otti kantaa mahdollisiin seuraajaehdokkaisiinsa, joita hän myös kritisoi. Erityisesti Lenin kiinnitti huomiota Josif Staliniin ja Lev Trotskiin, joiden keskinäisten riitojen hän pelkäsi johtavan puolueen hajoamiseen. Hän mainitsi myös Lev Kamenevin, Grigori Zinovjevin, Nikolai Buharinin ja Georgi Pjatakovin sekä heidän puutteensa. Leonid Brežnev
1970-luvun puoliväli oli Neuvostoliiton ulkopolitiikan kulta-aikaa. Samaan aikaan Brežnev pönkitti sisäpoliittista asemaansa määräämällä Podgornyin eläkkeelle, ja ottamalla puhemiehen paikan korkeimmassa neuvostossa. Toukokuussa 1976 hänestä tuli ensimmäinen Neuvostoliiton marsalkka poliittisin perustein sitten Stalinin ajan. Brežnevin nimitys herätti närää upseeriston keskuudessa, koska hän ei ollut ikinä toiminut joukkojen komentajana, mutta kylmän sodan vastakkainasettelun korostama armeijan asema piti kenraalit tyytyväisinä. Luettelo Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välisistä huippukokouksista
Lisäksi neuvotteluissa keskusteltiin Neuvostoliiton juutalaisten maastamuutosta ja sen ongelmista. Brežnev teki selväksi senaatin jäsenille, että vuonna 1972 oli noin 61 00 neuvostojuutalaista anonut lupaa muuttaa Israeliin. Luvista 800 evättiin. 25. kesäkuuta Brežnevin vierailu päättyi ja hän palasi Pariisin kautta Neuvostoliittoon. Pariisissa Brežnev tapasi presidentti Georges Pompidoun. Lavrenti Berija
Josif Stalin kuoli 5. maaliskuuta 1953 neljän päivän tajuttomuuden jälkeen. Hän oli syönyt päivällistä Berijan ja muiden neuvostojohtajien kanssa aamuviiteen saakka. Ulkoministeri Vjatšeslav Molotov väitti 1993 julkaistuissa muistelmissaan Berijan ylpeilleen Stalinin myrkyttämisellä, vaikka mitään tähän viittaavaa ei ole ilmennyt. Berijan kerrotaan kuitenkin estäneen lääkärinavun saamisen ”nukkuvalle” Stalinille. On mahdollista, että muutkin neuvostojohtajat pysyivät passiivisina ja antoivat Stalinin kuolla. Vladimir Lenin
Lenin halvaantui oikealta puoleltaan toukokuussa 1922 ja vetäytyi lopullisesti poliittisesta elämästä jo saman vuoden joulukuussa. Lenin piti halvauksensa johdosta tilaansa toivottoman ja pyysi Stalinia myrkyttämään itsensä mistä Stalin kieltäytyi. Leninin kuoltua tammikuussa 1924 hänen ruumiinsa palsamoitiin ja se on edelleen näytteillä mausoleumissaan Moskovan Punaisella torilla. Petrograd, entinen Sankt-Peterburg (Pietari) nimettiin Leningradiksi Leninin mukaan. Nimi vaihdettiin takaisin Sankt-Peterburgiksi vasta Neuvostoliiton hajottua. "Leninisminä" tunnettu oppijärjestelmä muotoiltiin hänen teostensa pohjalta ja siitä tehtiin myöhemmin eräänlainen valtionuskonto. Kaikki tämä tapahtui Leninin omien toiveiden vastaisesti. Kymmenen päivää, jotka järisyttivät maailmaa
Reed kuoli vuonna 1920 pian kirjan ilmestymisen jälkeen. Hän on Bill Haywoodin ohella ainoa amerikkalainen, joka on haudattu Kremlin muuriin, johon tavallisesti haudattiin vain neuvostojohtajia. Leonid Brežnev
Hruštšovin valta oli turvattu vuoteen 1962, mutta hänen asemansa heikkeni hänen ikääntyessään sekä Neuvostoliiton talousvaikeuksien ja hänen toimintansa herätettyä epäluottamusta vuonna 1963. Brežnev oli pitkään lojaali Hruštšoville, mutta Brežnev oli nimitetty jo keskuskomitean pääsihteeriksi ja oli todennäköinen Hruštšovin seuraaja . Brežnevistä tuli osa valtaryhmää, joka oli poistamassa vanhempaa johtoa vallasta, kuten Gennadi Voronov , Aleksei Kosygin, Nikolai Podgornyi, Aleksandr Šelepin ja Anastas Mikojanin organisoima kaappaus poisti Hruštšovin vallasta tämän ollessa lomalla. Brežnev osallistui kaappaukseen 14. lokakuuta 1964. Brežnev nimitettiin Hruštšovin tilalle Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeriksi, Aleksei Kosygin ministerineuvoston puheenjohtajaksi eli pääministeriksi ja Mikojan korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajaksi ennen jäämistään eläkkeelle 1965. Eläköityneen Mikojanin korvasi niin sanotussa "troikassa" Nikolai Podgornyi. 1970-luku
Leonid Brežnev teki keväällä 1978 ensimmäisenä Neuvostoliiton valtionpäämiehenä virallisen vierailun Länsi-Saksaan. Vierailun aikana Brežnev ja liittokansleri Helmut Schmidt allekirjoittivat 25-vuotisen taloudellisen yhteistyösopimuksen, mutta ratkaisematta jäi kysymys Länsi-Berliinin asemasta. Andrei Lugovoi
Lugovoita vastaan nostettiin Britanniassa 22. toukokuuta 2007 murhasyyte Aleksandr Litvinenkon murhasta. Litvinenko oli Venäjän nykyhallinnon arvostelija, joka kuoli marraskuussa 2006 saatuaan 1. marraskuuta elimistöönsä radioaktiivista polonium 210 -myrkkyä. Noël Bernard
Bernard kuoli vuonna 1981 syöpään. Vaimo Ioana Măgură muutti Kaliforniaan ja jatkoi miehensä työtä. Măgurăn mielestä Securitate surmasi Bernardin altistamalla tämän säteilylle, ja hän yhdisti kuoleman RFE:n toimittajien Cornel Chiriacin ja Vlad Georgescun kuolemantapauksiin. Myös Bulgarian salainen poliisi oli surmannut vuonna 1978 bulgarialaisen toimittajan Georgi Markovin. Jevno Azef
Toimittaja Vladimir Burtsev todisti Azefin poliisin agentiksi vuonna 1908. Hänen paljastumisensa oli vakava isku sekä hallitukselle että sosialistivallankumouksellisille. Puolueen keskuskomitea langetti Azefille kuolemantuomion, mutta keräämänsä pääoman turvin hänen onnistui paeta ulkomaille. Saksan poliisi vangitsi hänet vuonna 1915 venäläisenä vakoilijana. Brest-Litovskin rauhan jälkeen Azef vapautettiin, mutta hän kuoli pian munuaissairauteen. Lev Kamenev
Lev Borisovitš Kamenev (, oik. Rosenfeld (); 18. heinäkuuta 1883 Moskova, Venäjän keisarikunta – 25. elokuuta 1936 Moskova, Neuvostoliitto) oli bolševikkeja edustanut vallankumouksellinen ja neuvostoliittolainen poliitikko. Yhdessä Grigori Zinovjevin ja Josif Stalinin kanssa hän muodosti niin sanotun troikan, joka johti Neuvostoliiton kommunistista puoluetta Vladimir Leninin sairastumisen ja kuoleman jälkeen vuosina 1922–1925. Stalin syrjäytti vuosina 1926–1927 Kamenevin ja Zinovjevin puoluejohdosta. Stalinin vainojen käynnistyttyä heidät tuomittiin vuonna 1936 näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettiin. Kamenev oli etniseltä taustaltaan venäjänjuutalainen. Leonid Brežnev
Sodan jälkeen Brežnevistä tuli puolueen johtaja Dnepropetrovskissa ja 1950 hänet nimitettiin korkeimman neuvoston varasijalle ja myöhemmin samana vuonna Neuvostoliiton Moldavian puolueen pääsihteeriksi. Vuonna 1952 hänestä tuli kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen ja presidiumin (entinen politbyroo) ehdokas. Vladimir Makanin
Nuoruudessaan Makanin työskenteli Moskovan valtiollisesta yliopistosta valmistumisensa jälkeen matemaatikkona armeijan aselaboratoriossa. 1970-luvulla hän alkoi niittää mainetta kirjailijana. Hänen kirjoituksiaan alkoi kuitenkin ilmestyä merkittävissä kirjallisuuslehdissä vasta Leonid Brežnevin kuoltua. Aleksandr Bogdanov
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Bogdanov oli yksi proletkultin johtajista sekä harjoitti tieteellistä tutkimustyötä. Vuosina 1918–1926 hän toimi Kommunistisen akatemian opettajana ja vuodesta 1926 perustamansa verensiirtoinstituutin johtajana. Hän kuoli epäonnistuneen verensiirtokokeen seurauksena. Léonide Massine
Leonid Fjodorovitš Mjasin (), ranskalaisittain translitteroituna Léonide Massine (9. elokuuta 1896 Moskova – 15. maaliskuuta 1979 Köln), oli venäläinen koreografi ja balettitanssija. Hän opiskeli kahdeksanvuotiaasta lähtien balettia keisarillisessa Bolšoi-teatterin koulussa Moskovassa.
Hän toimi Sergei Djagilevin Ballets russesin pääkoreografina 1915–1921. Vatslav Nižinskin eron jälkeen hänestä tuli myös ryhmän ensimmäinen ja vaikutusvaltaisin miestanssija. Sergei Djagilevin kuoleman ja Venäläisen baletin lopettamisen jälkeen Massine työskenteli Monacon Ballet Russe de Monte Carlossa. Sergei Baruzdin
Sergei Aleksejevitš Baruzdin (, 22. heinäkuuta 1926 Moskova – 4. maaliskuuta 1991 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija. Ivan Serov
Serov selvisi hengissä myös Stalinin kuolemaa seuranneesta puhdistuksesta, jossa Berija ja tämän alaiset teloitettiin ja NKVD muutettiin KGB:ksi. Serov palveli KGB:n johtajana ja kukisti Unkarin kansannousun verisesti. Brittilehdistö leimasi hänet teloittajaksi, kun puna-armeijan tankit vyöryivät Budapestin kaduille 1956. Serov erotettiin viroistaan 1958. Lev Kamenev
Leninin sairastuessa vuonna 1922 Kamenev oli kansakomissaarien neuvoston varapuheenjohtaja ja Leninin jäätyä syrjään päätöksenteossa Kamenev toimi hänen varamiehenään. Valtakamppailun käynnistyttyä vuonna 1923 Zinovjev, Kamenev ja puolueen pääsihteeriksi edellisenä vuonna heidän aloitteestaan valittu Stalin muodostivat troikaksi tai triumviraatiksi kutsutun epävirallisen johtoryhmän, jonka päätavoitteena oli estää Lev Trotskin ja tämän ympärille muodostuneen vasemmisto-opposition pääsy valtaan. Trotski ja vasemmisto-oppositio halusivat luopua kapitalismin ja markkinatalouden elementtejä sisältäneestä uudesta talouspolitiikasta eli NEP:stä, kun taas troikan edustama puolueen ”keskusta” kannatti sen jatkamista. Leninin kuoltua tammikuussa 1924 viime kädessä juuri Kamenev esti Stalinille kiusallisen Leninin testamentin julkistamisen pelastaakseen tärkeän liittolaisensa. Stalinin ajaessa lähinnä omaa asiaansa Zinovjev ja Kamenev muodostivat toisilleen loppuun saakka uskollisina pysyneen yhteistyökykyisen kaksikon. Kunnianhimoisen ja vaistoihinsa luottaneen Zinovjevin sekä varovaisen ja järjestelmällisen Kamenevin on sanottu täydentäneen toistensa ominaisuuksia.
Trotskin menetettyä asemansa vuoden 1925 alussa troikka hajosi Stalinin kääntyessä entisiä liittolaisiaan Kamenevia ja Zinovjevia vastaan. Kamenev pudotettiin lokakuussa 1925 politbyroon täysjäsenestä ehdokasjäseneksi ja häneltä vietiin Moskovan-puoluejohtajan tehtävä. Kesällä 1926 Kamenev ja Zinovjev liittoutuivat Trotskin kanssa, jolloin syntyi niin sanottu yhdistynyt oppositio. Sitä yhdisti Stalinin vastaisuus ja vaatimus puolueen sisäisen demokraattisen toimintakulttuurin palauttamisesta. Lokakuussa 1926 Kamenev menetti ehdokasjäsenyytensä politbyroossa ja Stalinin käydessä lopulliseen iskuun hänet erotettiin marraskuussa 1927 myös keskuskomiteasta. Joulukuun 1927 puoluekokouksessa Zinovjev ja Kamenev päättivät pelastaa uransa irtisanoutumalla kaikista aiemmista mielipiteistään. Heidät erotettiin puolueesta, mutta he saivat luvan hakea jäsenyyttään takaisin puolen vuoden koeajan jälkeen. Leningradin piiritys
Piirityksen aikana kaupungissa kuoli ainakin 641 000 ihmistä, joidenkin arvioiden mukaan jopa yli 800 000. Noin puoli miljoonaa piirityksen uhria on haudattu Leningradin liepeillä olevalle Piskarjovin hautausmaalle. Piirityksestä hengissä selvinneistä on käytetty nimitystä "blokadnik" (блокадник). Leningrad oli ensimmäinen kaupunki, jolle myönnettiin Neuvostoliiton sankarikaupungin arvonimi vuonna 1945. Vladimir Lenin
Tšekan kuulusteluissakaan Kaplan ei suostunut paljastamaan rikostovereitaan, joten hänet ammuttiin 3. syyskuuta 1918. Samana päivänä "Izvestija"-lehdessä bolševikit vaativat ”murskaamaan vastavallankumouksen hydran massiivisella terrorilla”, ja 5. syyskuuta puolalaisen Feliks Dzeržinskin johtama Tšeka antoi määräyksen ”punaisesta terrorista.” Seuraavina kuukausina myös teloitettiin 800 SR-läistä ja muuta vastustajaa oikeudenkäynneittä. Ajan mittaan luvut vain nousivat, jopa viralliset luvut puhuivat tuhansista, eräät arviot 200 000:sta uhrista. Sosialistivallankumouksellinen puolue kiellettiin. Menševikkien sallittiin aloittaa marraskuussa uudelleen toimintansa, kun he lupasivat pysyä lojaalisti oppositiossa. Lev Kamenev
Zinovjeville ja Kameneville järjestettiin elokuussa 1936 uusi, julkinen oikeudenkäynti, joka tunnetaan ensimmäisenä niin sanotuista Moskovan oikeudenkäynneistä. Heidän väitettiin muodostaneen Trotskin ulkomailta johtaman salaisen terroristijärjestön, joka murhasi Kirovin ja suunnitteli Stalinin sekä muiden puoluejohtajien murhia. Kaikkiaan kuudestatoista syytetystä viisi oli turvallisuuspalvelu NKVD:n agentteja, joiden valheelliset tunnustukset kävivät todistusaineistosta myös muita vastaan. Salaisessa tapaamisessa Stalin lupasi Zinovjeville ja Kameneville, että heidän sekä heidän perheidensä ja tovereidensa henki säästettäisiin, jos he tunnustaisivat oikeudessa. Zinovjev ja Kamenev tunnustivat tekaistut syytökset, mutta Stalin petti lupauksensa. Heidät tuomittiin kuolemaan 24. elokuuta ja teloitettiin seuraavana aamuna. Kamenevin vaimo kuoli myöhemmin vankileirillä. Myös heidän kaksi poikaansa sekä Kamenevin veli ja tämän vaimo joutuivat teloitetuiksi. Edvard Beneš
Vuonna 1943 hän allekirjoitti liiton Tšekkoslovakian ja Neuvostoliiton välillä turvatakseen Tšekkoslovakian ja oman asemansa. Sodan jälkeen hän palasi Tšekkoslovakiaan presidenttinä. Pääministerin Klement Gottwaldin kommunistien vallankaappauksen jälkeen hän erosi presidentin virasta kesäkuun 7. päivä 1948.Sitä ennen hän kieltäytyi allekirjoittamasta uutta perustuslakia. Benešin terveys oli alkanut horjua jo edellisenä vuonna eikä hän poliittisen kriisin tapahtuessa ollut enää entisissä voimissaan. Hän kuoli huvilallaan Sezimovo Ústíssa 3. syyskuuta 1948. Lev Sedov
Lev Lvovitš Sedov (myös "Ljova" tai "Leon"; helmikuu 1906 Pietari – 16. helmikuuta 1938 Pariisi, Ranska) oli venäläisen kommunistijohtaja Lev Trotskin ja tämän toisen vaimon Natalia Sedovan vanhempi poika. Hän toimi isänsä avustajana tämän maanpakolaisvuosina. Sedovin varhaista kuolemaa on pidetty epäilyttävänä, varsinkin kun myös hänen isänsä Trotski murhattiin kaksi vuotta myöhemmin. Leonid Andrejev
Ensimmäisen maailmansodan aikana Andrejev työskenteli hallituksen julkaisemassa sanomalehdessä. Lokakuun vallankumouksen jälkeen hän joutui pakenemaan Suomeen. Suomessa Andrejev ehti olla kaksi vuotta, kunnes sairaus päätti hänen elämänsä Kuokkalassa vuonna 1919. Andrejev haudattiin Pietariin. Neuvostoliiton hajoaminen
Neuvostoliiton hajoaminen ajoittuu Mihail Gorbatsovin hallintokaudelle. Johtavien kommunistien mediaani-ikä oli noussut 70:een ja verrattain nuori Gorbatsov nousi johtajaksi Breznevin kuoltua vuonna 1982, Andropovin vuonna 1984 ja Tšernenkon vuonna 1985. Gorbatsov toteutti uudistuksia, ja talous alkoi luhistua komentojärjestelmän purkautuessa. Demokratisointi poisti poliittisen valvonnan ja nosti kansallismielistä liikehdintää eri osatasavalloissa. Kommunismi alkoi murtua Itä-Euroopassa sen jälkeen, kun Gorbatšov oli vuonna 1988 luopunut Brežnevin opista. Itä-Euroopan maissa tapahtui sarja vallankumouksia 1988–1989. Vuonna 1991 Venäjällä järjestettiin kansanäänestys Neuvostoliiton jatkamisesta. Kliment Vorošilov
Hruštšovin menetettyä valtansa 1964 Brežnev nosti Vorošilovin jälleen keulakuvan rooliin. Hänet valittiin uudelleen keskuskomiteaan 1966 ja hän sai toisen Neuvostoliiton sankarin arvonimen 1968. Vorošilov kuoli Moskovassa vuonna 1969. Hänet on haudattu Kremlin muurin edustalle. Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991
Baltian maissa jatkui peitelty vastarinta varsinkin tieteen- ja taiteentekijöiden piirissä. Puolan Solidaarisuus-kapina innoitti 40 virolaisen älymystön edustajaa lähettämään "Pravdaan" avoimen kirjeen, jossa vastustettiin Viron venäläistämistä ja syksyn 1980 opiskelijalevottomuuksien väkivaltaista tukahduttamista. Neuvostoliiton viranomaiset pitivät kirjettä ulkomaisten tiedustelupalvelujen tekona ja lisäsivät toisinajattelijoiden valvontaa Virossa. Toisinajattelija Jüri Kukk pidätettiin vuonna 1981, ja hän kuoli parissa kuukaudessa tehtyään nälkälakon. Kun Leonid Brežnev kuoli vuonna 1982, ei Virossa käytännössä ollut oppositiota. Tilanne jatkui samana vielä jonkin aikaa Mihail Gorbatšovin noustua valtaan. 1980-luku
Neuvostoliiton puoluejohtaja Leonid Brežnev kuoli syksyllä 1982 sairastettuaan jo pitkään. Tämän jälkeen maata johtivat lyhyen aikaa Juri Andropov ja Konstantin Tšernenko, jälkimmäinen vain vajaan vuoden. Mihail Gorbatšov nousi Neuvostoliiton johtoon 1985, ja hän oli maan viimeinen päämies vuoteen 1991 asti, jolloin Neuvostoliitto hajosi. Hänen uudistuspyrkimyksensä johtivat liennytykseen ja kylmän sodan päättymiseen mutta samalla Neuvostoliiton kommunistinen puolue menetti poliittisen valta-asemansa, mikä lopulta johti Neuvostoliiton hajoamiseen. Hajoamisen alkusoittoa oli Berliinin muurin murtuminen 1989. Saksan demokraattinen tasavalta eli Itä-Saksa katosi Euroopan kartalta heti vuosikymmenen vaihduttua. Georgi Plehanov
Georgi Valentinovitš Plehanov (; 11. joulukuuta 1856 Gudalovka – 30. toukokuuta 1918 Terijoki, Suomi) oli venäläinen vallankumouksellinen ja marxismin teoreetikko. Hän oli yksi Venäjän sosiaalidemokraattisen liikkeen perustajia ja toimi sen menševikkisuunnan johtajana. Plehanov vaikutti suuresti marxismin filosofiaan ja sen käsitykseen uskonnon ja taiteen yhteiskunnallisesta merkityksestä. Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Leonid Brežnev kärsi viimeisinä 7 - 8 hallitusvuotenaan dementiasta, ja kerrankin luki TV:ssä saman paperin kahteen kertaan. Brežnevin ympärille yritettiin rakentaa henkilökulttia, mutta ihmiset suhtautuivat johtajaansa pilkallisesti. Leonid Leonov
Leonid Maksimovitš Leonov (; 31. toukokuuta 1899 Moskova – 8. elokuuta 1994 Moskova) oli venäläinen kirjailija. Hän julkaisi romaaniensa ohella muun muassa näytelmiä. Raoul Wallenberg
Niin sanottuihin Leinon vankeihin kuulunut suomalainen Boris Björkelund kertoo teoksessaan "Stalinille menetetyt vuoteni", että Raoul Wallenberg kuoli sairauteen elokuussa 1955 Krasnojarskin siirtoleirillä, jonne oli koottu armahdettuja ulkomaisia poliittisia vankeja kotiin lähetettäväksi. Diehl–nimisen saksalaisen vangin mukaan vainaja oli seuraavana päivänä haudattu merkitsemättömään hautaan. Vjatšeslav Menžinski
OGPU:n valta Neuvostoliitossa kasvoi Menžinskin johtajakaudella suunnattomaksi, mutta reistailevan terveytensä vuoksi hän itse menetti otteensa päätöksentekoon ja 1920-luvun lopulta alkaen hänen alaisensa Genrih Jagoda hoiti useimmat luottamukselliset tehtävät. Menžinski kärsi muun muassa angiinasta. Hän kuoli datšallaan Moskovan lähellä vuonna 1934 ja hänet haudattiin Kremlin muuriin. Vuoden 1938 Moskovan kolmannessa oikeudenkäynnissä Jagoda pakotettiin tunnustamaan myrkyttäneensä Menžinskin, mutta väitettä ei ole pidetty uskottavana. Leonid Brežnev
Brežnevin viimeisinä vuosina hänen ympärilleen alettiin rakentaa henkilökulttia, jonka huippu oli hänen 70. syntymäpäivänään joulukuussa 1976. Päinvastoin kuin Stalinin kulttiin, hänen kulttiinsa suhtauduttiin kyynisyydellä, koska Brežneviä kohtaan ei tunnettu pelkoa eikä juurikaan kunnioitusta. Poliittinen kritiikki oli kuitenkin hänen aikanaan mahdotonta Neuvostoliitossa. Toisinajattelijoita karkotettiin maasta tai suljettiin mielisairaaloihin. Brežnevin oppi
Itä-Euroopan vapautumispyrkimyksiä Neuvostoliitto oli hillinnyt asevoimin jo useita kertoja aiemminkin, esimerkiksi Unkarin kansannousun aikaan vuonna 1956, mutta 1960-luvun lopun ilmapiirissä Tšekkoslovakian kriisi aiheutti valtavan kansainvälisen paheksunnan. Neuvostoliiton uskottiin jo vapautuvan tiukasta stalinismista, mutta Brežnevin oppi osoitti puna-armeijaan nojaavan linjan, ”haukkojen”, olevan vahvoilla Kremlissä. Lännessä konvergenssiteoriaan, sosialismin ja kapitalismin vääjäämättömään lähentymiseen, uskovat yhteiskuntatieteilijät saivat kovan iskun. Olihan juuri Tšekkoslovakia ollut esimerkki tästä ilmiöstä Itä-Euroopassa, euro­kommunistiset puolueet lännessä. Neuvostoliitossa Brežnevin oppi olikin vain osa ohjelmaa, joka pyrki säilyttämään vanhakantaisen neuvostokommunismin ja estämään uudistukset ja kritiikin liikkeen sisällä. Neuvostojohdon muita toimia 1960-luvun lopulla oli muun muassa Josif Stalinin rehabilitointi ja toisinajattelevien kirjailijoiden oikeudenkäynnit ja vankileirituomiot, jotka 1966 lopettivat kulttuurin vapautumisen. Juri Andropovin johtama turvallisuuspalvelu KGB sai jälleen valtaa, jota se oli menettänyt Stalinin kuoleman jälkeen. Leonid Brežnev
Vuosina 1935–1936 Brežnev suoritti asepalveluksensa panssarikomppanian poliittisena komissaarina. Vuonna 1936 hänestä tuli opinahjonsa johtaja, mutta samana vuonna hän siirtyi Dnepropetrovskiin ja 1939 hänestä tuli puolueen johtaja kaupungissa, vastuussa paikkakunnan tärkeästä puolustusteollisuudesta. Kliment Vorošilov
Stalinin kuolema aiheutti suuria muutoksia Neuvostoliiton johtajistossa, ja maaliskuussa 1953 Vorošilov nimitettiin presidiumin puhemieheksi, joka oli pääasiassa nimellinen virka. Nikita Hruštšov oli NKP:n pääsihteeri ja Georgi Malenkov pääministeri. Vorošilov, Hruštšov ja Malenkov järjestivät Lavrenti Berijan pidätyksen ja teloituksen 1953. Hruštšovin arvosteltua Stalinia 1956 Vorošilov liittyi stalinistiseen fraktioon Lazar Kaganovitšin, Vjatšeslav Molotovin ja Georgi Malenkovin kanssa syrjäyttääkseen Hruštšovin vallasta. Tarkoitus oli korvata asevoimiakin vastaan kääntynyt Hruštšov Nikolai Bulganinilla vuonna 1957, mutta Vorošilov vaihtoi pian puolta ja tuki Hruštšovia. Brežnevin oppi
Brežnevin oppi on Neuvostoliiton johtajan Leonid Brežnevin mukaan nimetty sotilaallinen ja poliittinen doktriini, jonka mukaan toisten sosialististen maiden tulee puuttua asiaan, jos jokin niistä on luopumassa sosialismista. Doktriinin perusteella Neuvostoliitto sitoi 1960-luvun lopussa Varsovan liiton maat entistä tiukemmin komentoonsa, koska se oikeutti sotilaallisen voimankäytön toisia sosialistisia valtioita kohtaan. Samalla se jähmetti kylmän sodan asetelman Euroopassa vielä kahdeksi vuosikymmeneksi paikalleen. Leonid Šebaršin
Leonid Vladimirovitš Šebaršin (24. maaliskuuta 1935 Neuvostoliitto – 30. maaliskuuta 2012 Moskova, Venäjä) oli Neuvostoliitossa KGB:n ulkomaantiedustelun eli ensimmäisen direktoraatin päällikkö 1989, kun entinen ensimmäisen direktoraatin päällikkö Vladimir Krjutškov ylennettiin KGB:n johtoon. Vuonna 1991 vanhoillisten kaapattua vallan hän ehti olla yhden päivän ajan KGB:n ylin johtaja. Hän luopui virasta seuraavana päivänä, kun kaappaus kukistettiin. Sitä ennen Šebaršin oli palvellut Krjutškovin alaisena huhtikuusta 1987. Hän palveli tiedustelutehtävissä ainakin Intiassa, Pakistanissa ja Afganistanissa. Hän kuoli Moskovassa 30. maaliskuuta 2012. Kuolemaa tutkitaan itsemurhana. Paikalta löytyi ase ja viesti. Mihail Duhanov
Talvisodan jälkeen Duhanov vastasi 9. toukokuuta 1940 alkaen Leningradin sotilaspiirin sotakouluista sotilaspiirin komentajan sijaisen virassa. Toisen maailmansodan alkaessa hän toimi aluksi Pohjoisen rintaman täydennysjoukkojen päällikkönä ja Leningradin rintaman 10. jalkaväkidivisioonan komentajana. Duhanov määrättiin 5. lokakuuta 1942 Leningradin rintaman alaisen Nevan operatiivisen ryhmän komentajaksi ja 9. lokakuuta 1942 alkaen 67. armeijan komentajaksi. Sodan loppuvaiheessa hän toimi 3. Ukrainan rintaman 8. kaartinarmeijan komentajan sijaisena. Sotien jälkeen Duhanov oli vuosina 1945–1953 Leningradin sotilaspiirin sotakouluista vastanneen osaston johtajana. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta terveydellisistä syistä 16. huhtikuuta 1953 ja kuoli vuonna 1969. Leningradin juttu
Lopputuloksena oli, että vuonna 1950 Nikolai Voznesenski, Mikhail Rodionov, Aleksei Kuznetsov, Pjotr Popkov, Jakov Kapustin ja Pjotr Lazutin tuomittiin kuolemaan, väärillä syytöksillä Neuvostovaltion budjetin kavaltamisesta "sopimattomaan liiketoimintaan" Leningradissa, joka oli yhtä kuin Neuvostovastainen maanpetos. Heidät teloitettiin nopeasti ampumalla heitä aseella päähän, joka oli Stalinin kommunistihallituksen asettama kuolemantuomio Neuvostoliitossa.
Yli 2000 Leningradin merkittävintä henkilöä poistettiin johtavista asemistaan. Joukossa oli tiedemiehiä, kirjailijoita ja opettajia, jotka joutuivat karkotetuksi, vangituiksi ja Gulagin työleireille. Heidän joukossa oli muun muassa Nikolai Punin. Severin Dobrovolski
Dobrovolski oli yksi niistä paristakymmenestä henkilöstä, joita on myöhemmin hieman harhaanjohtavasti kutsuttu "Leinon vangeiksi". Kyseessä oli ryhmä lähinnä venäläisiä pakolaisia, joita valvontakomissio syytti rikoksista Neuvostoliittoa vastaan. Komissio määräsi silloisen sisäministerin Yrjö Leinon huolehtimaan kyseisten henkilöiden pidättämisestä, minkä jälkeen heidät kuljetettiin heti seuraavana päivänä 21. huhtikuuta 1945 Neuvostoliittoon Leinon tietämättä. Dobrovolski oli luovutetuista vanhin, korkea-arvoisin ja häntä pidettiin yleensä Suomessa toimineiden bolševisminvastaisten venäläisemigranttien johtajana. "Leinon vankeihin" kuuluneen Boris Björkelundin mukaan Dobrovolski oli luovutetuista henkilökohtaiselta ominaispainoltaan ainoa, jonka suhteen neuvostoviranomaisten vaatimukset olisivat voineet olla jotenkin puolustettavissa. Grigori Zinovjev
Grigori Jevsejevitš Zinovjev (, oikea nimi Ovsel-Geršon Aronovitš Radomyslsky, tunnettu myös nimellä Hirsch Apfelbaum; 23. syyskuuta 1883 Jelisavetgrad, Hersonin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 25. elokuuta 1936 Moskova, Neuvostoliitto) oli bolševikkeja edustanut vallankumouksellinen ja neuvostoliittolainen poliitikko. Hän toimi Kommunistisen internationaalin eli Kominternin ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1919–1926 sekä Neuvostoliiton kommunistisen puolueen Leningradin-johtajana vuosina 1918–1926. Zinovjev oli yksi Neuvostoliiton vaikutusvaltaisimmista johtajista Vladimir Leninin sairauden ja kuoleman aikoihin vuosina 1922–1925. Hän muodosti Josif Stalinin ja Lev Kamenevin kanssa puoluetta johtaneen troikan, jolla oli ratkaiseva merkitys Lev Trotskin ja vasemmisto-opposition syrjäyttämisessä. Stalin syrjäytti vuosina 1926–1927 sekä Zinovjevin että Kamenevin puoluejohdosta. Stalinin vainojen käynnistyttyä heidät tuomittiin vuonna 1936 näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettiin. Neuvostoliiton hajoaminen
Neuvostotalouden kasvu hidastui 1970-luvulla, minkä takia kommunistit tiedostivat talousuudistuksen tarpeen. 1980-luvun alkupuolella kuoli lyhyen ajan kuluessa kolme vanhan polven neuvostojohtajaa, Leonid Brežnev, Juri Andropov ja Konstantin Tšernenko. Uudistusmielinen Mihail Gorbatšov valittiin kommunistisen puolueen pääsihteeriksi. Hän aikoi uudistaa Neuvostoliiton diktatuuriin perustuvaa Brežnevin ajoilta periytyvää byrokraattista sosialismia ihmiskasvoiseksi sosialismiksi. Aleksandr Drevin
NKVD pidätti Drevinin 17. tammikuuta 1938. Hänet teloitettiin lähellä Moskovaa 26. heinäkuuta samana vuonna. Hänen maineensa palautettiin vuonna 1957. Andrei Kirilenko (poliitikko)
Kosyginin yhteistyö Kirilenkon kanssa talousuudistuksessa Neuvostoliiton johdossa oli "limbo" . Kirilenkon kasvavat erimielisyydet Brežnevin kanssa vuonna 1977, jotkut uskovat, että ne johtuivat Neuvostoliiton talousahdingosta.
Kirilenko johti Neuvostoliiton valtuuskuntaa MPLA:n puoluekokouksessa joulukuussa 1977. Tässä kongressissa MPLA virallisesti vastaanotti marxilaisen leninismiopin. Tämä kongressi oli tärkeä Neuvostoliitolle ja Kirilenkolle verrattuna Angolan kehitykseen että Vietnamin kanssa. Kirilenko pääministeri Kosygin kanssa on ollut yksi äänekkäimmistä vastustajista Neuvostoliiton toimia kohtaan Afganistanissa. Hän syytti Afganistanin puoluejohtoa kapinoinnista heitä vastaan, väitti, että neuvostoliittolaiset "antoi heille kaiken." 
Kirilenko nähtiin ehdokkaana Neuvostoliiton korkeimman neuvoston puheenjohtajiston Ensimmäisen varapuheenjohtajan toimeen vuonna 1977, Vasili Kuznetsov, 76-vuotias mies oli valittiin ensimmäisen varapuheenjohtajan virkaan sen sijaan. Brežnevin aikana myöhemmin sääntönä oli, että KGB:n puheenjohtaja Juri Andropovin vähitellen otti tehtävät ja lopulta Kirilenkon asema heikkeni Neuvostoliiton johdossa . Vuonna 1979 Kirilenko menetti asemansa puolustusteollisuutta hoitaneelle Pavel Finogenoville, Dmitri Ustinovin suojatille. Kirilenko nähtiin ehdokkaana lännessä korvata Brežnev Neuvostoliiton johtajana vuonna 1982. Kirilenkon heikkenevä terveyden arteriosclerosis taudin kanssa, Kirilenko poistettiin suunnitteluryhmän aktiivisen politiikan käytöstä tai häntä itseään suojeltiin Andropovin n hyökkäyksiltä. Brežnevin kuoleman ja hautajaisten jälkeen Kirilenkon mielenterveys heikkeni, hän ei voinut muistaa useita johtavia politbyroon jäsenten nimiä. Kirilenkon erottamispäätös tehtiin ennen Andropovin nousua valtaan, vaikka olisi Brežnev olisi kuollut myöhemmin, Kirilenkon olisi silti ollut pakko erota. Päätöksen syy oli, että Kirilenkon poika oli yrittänyt Yhdistyneen kuningaskunnan virkaan.
Muiden Neuvostoliiton poliitikkojen, jotka jakoivat saman kohtalon kukistumisen Kirilenkoon verrattuna oli historioitsija R. Judson Mitchell mukaan, "suhteellisen helppo". Brežnevin kuoleman ja myöhemmin hautajaisten jälkeen hänen oli sallittu asettua, vaikka hän ei ollut Neuvostoliiton johdon jäsen, kun Kirilenko tehnyt hänen viimeisen julkinen esiintymisen vuonna 1983 ja hänelle annettiin kunniakonsulin eläke samana vuonna. Mitchell uskoo, että Andropovin antoi Kirilenkolle kunniakonsulin eläkeen, niin että hän voisi voittaa Kirilenkon. Hän asui elämänsä lopun Moskovassa, Venäjällä ja kuoli 12. päivänä toukokuuta 1990. Hänet haudattiin, Troyekurovskoyen hautausmaalle. Hänen elinaikanaan hänelle myönnettiin Sosialistisen työn sankari kahdesti ja hän sai kuusi Lenin palkintoa ja yhden Lokakuun vallankumouksen palkinnon.
Kirilenko toimi politbyroossa ja keskuskomitean sihteeristössä. Hän oli mahdollinen seuraaja Neuvostoliiton johtajaksi Leonid Brežnevin jälkeen. Leonid Kizim
Donetskin alueella Ukrainassa syntynyt Kizim siirtyi eläkkeelle vuonna 1987. Kesällä 2010 hän kuoli 68-vuotiaana. Perheeseen kuului vaimo ja kaksi lasta. Arbi Barajev
Barajevin kuolemasta 23.6.2001 on ristiriitaisia tietoja. Virallisen venäläisen version mukaan hän kuoli onnistuneen armeijan erikoisoperaation seurauksena. Tutkiva journalisti Sanobar Shermatova puolestaan kertoo, että Barajev piileskeli Alhan-Kalassa juuri armeijan päämajassa, mistä tšetšeenivihamiehistä koostunut GRU-osasto (Venäjän sotilastiedustelu) hänet vangitsi. Barajevia kuulusteltiin 11 tuntia, minkä jälkeen hänet teloitettiin. Putinismi
Joitain hallituksen politiikkaa, mm Tšetšenian sotaa arvostelleita toimittajia ja poliitikkoja on murhattu tai muuten kuollut Venäjällä eikä syyllisiä ole saatu kiinni. Esimerkiksi Galina Starovoitava murhattiin 1998, melko pian sen jälkeen kun Putin oli noussut Pietarin turvapalvelun johtajaksi. Lehtimiehistä muun muassa Igor Domnikov kuoli oudosti. Ensimmäisen Tšetšenian sodan sovitellut kenraali Aleksandr Lebed kuoli helikopterionnettomuudessa 2002, ja vuonna 2003 tapettiin Sergei Jutšenkov, joka oli ollut mukana Moskovan kerrostaloräjähdyksiä tutkivassa niin sanotussa Kovalevin komiteassa, jonka muita jäseniä myrkytettiin, mukiloitiin ja joista selvinneet menettivät paikkansa duumassa. Venäläisen Forbes-lehden pääjohtaja tutki Tšetšenian jälleenrakennusvarojen väärinkäyttöä ja murhattiin, niin kuin vastaavia asioita tutkinut Andrei Kozlovkin. Tšetšenian sotaa ja Putinin Venäjää arvostellut toimittaja Anna Politkovskaja murhattiin lokakuussa 2006. Nikolai Ježov
Ježov oli lojaali Josif Stalinin seuraaja. Vuonna 1935 hän esitti idean, että poliittinen oppositio johtaa väistämättä väkivaltaan ja terrorismiin ja oli siksi kukistettava. Tästä tuli Stalinin puhdistusten ideologinen perusta. Ježov nimitettiin sisäasiain kansankomissaariksi NKVD:n johtoon 1936. Tässä ominaisuudessa hän johti terrorikampanjaa. Ježovin aikana noin puolet Neuvostoliiton poliittisista ja sotilasjohtajista vangittiin tai teloitettiin, lisäksi sadat tuhannet muut, joita epäiltiin epälojaaliudesta tai taloudellisesta sabotaasista. Ježov oli tähän aikaan jo huumeriippuvainen. Venäjän historia
Sisäministeri Vjatšeslav von Plehwe murhattiin 28. heinäkuuta 1904. Joulukuussa 1904 alkanut laaja lakko oli jättänyt Pietarin ilman sähköä ja sanomalehtiä. 22. tammikuuta 1905 rauhanomainen marssi Pietarissa tarkoituksena viedä vetoomusta keisarille Talvipalatsiin johti verilöylyyn kun hermostuneet turvallisuusjoukot avasivat tulen. Verisunnuntaina tunnettu tapahtuma vaati jopa tuhansia kuolonuhreja ja johti yleislakkoon ja mellakointiin. Riiassa ammuttiin 70 mielenosoittajaa ja Varsovassa yli sata. Sergei Koroljov
Neuvostoliiton Kuu-ohjelman eteneminen hiipui Koroljovin kuollessa 14. tammikuuta 1966 rutiinikirurgiassa, joka kesken leikkauksen muuttui massiivisen suolistosyövän poistoyritykseksi ja päättyi laajaan verenvuotoon. Hänet haudattiin Kremlin muuriin. Leonid Brežnev
Brežnev oli syntyisin Kamenskojesta, raskasteollistetusta Itä-Ukrainasta ja kansallisuudeltaan venäläinen. Hän opiskeli metallurgiaa ja valmistui vuonna 1935 insinööriksi Kamenskojen metallurgisesta instituutista ja työskenteli Itä-Ukrainan rauta- ja terästeollisuudessa. Hän liittyi kommunistisen puolueen nuorisojärjestöön, Komsomoliin 1923 ja puolueeseen 1931. Wladimir Gröndahl
Talvisodan päätyttyä puna-armeijan otettua kenraaliarvot käyttöön hänet ylennettiin kenraalieverstin arvoon 4. kesäkuuta 1940. Gröndahl menehtyi syöpään 16. marraskuuta 1940 ja hänet haudattiin sotilaallisin kunnianosoituksin. Kliment Vorošilov
7. toukokuuta 1960 korkein neuvosto hyväksyi Vorošilovin ”pyynnön jäädä eläkkeelle”. Korkein neuvosto valitsi samaan aikaan Leonid Brežnevin neuvoston puheenjohtajaksi. Keskuskomitea myös vapautti Vorošilovin velvollisuuksistaan presidiumissa 16. heinäkuuta. XXII puoluekokouksessa lokakuussa 1961 hänet vapautettiin myös keskuskomitean vaalista. Osama bin Laden
Huhujen mukaan Osama bin Laden olisi kuollut elokuun lopulla 2006. Asiasta kertoi ranskalaislehti L’Est Républicain verkkosivullaan. Tiedot on kiistetty. Lehti sanoi saaneensa tietonsa salaiseksi luokitellusta asiakirjasta, jonka oli laatinut Ranskan tiedustelupalvelu DGSE. Raportin tiedot on lehden mukaan välitetty presidentti Jacques Chiracille, pääministeri Dominique de Villepinille ja Ranskan sisä- ja puolustusministereille. ”Tavallisesti luotettavan lähteen mukaan sauditiedustelu on nyt vakuuttunut siitä, että Osama bin Laden on kuollut.” raportissa todetaan. Raportin mukaan Osama olisi 23. elokuuta 2006 sairastunut harvinaisen ärhäkkään lavantautiin, mikä aiheutti hänen sisäelintensä lamaantumisen. Sauditiedustelu olisi saanut tietää tapahtumasta ensi kertaa 4. syyskuuta 2006. Leonid Brežnev
Brežnevistä tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri 1964, ja puolueen pääsihteeri hän oli 1966–1982 eli pisimmän ajan Stalinin jälkeen. Hän oli korkeimman neuvoston puheenjohtaja. Valtiopäivälaitoksen puhemies eli Neuvostoliiton perustuslain mukainen valtionpäämies 1960–1964 ja 1977–1982. Rašid Nežmetdinov
Sittemmin Nežmetdinov pelasi ainoastaan Neuvostoliiton alueella. Vuonna 1961 hän jakoi Mark Taimanovin takana toista sijaa Tšigorinin muistoturnauksessa ja 1964 hän oli Vladimir Antošinin ja Vladimir Bagirovin jälkeen kolmas Bakun kansainvälisessä turnauksessa. Viimeisen turnauksensa (Latvian avoin mestaruusturnaus) hän pelasi vuonna 1973 ja sijoittui melko heikkotasoisessa kilpailussa vasta kolmanneksi.. Kisan aikana hän sairastui, eikä pystynyt pelaamaan kaikkia pelejään. Nežmetdinov kuoli Kazanissa 3. kesäkuuta 1974. Juri Štšekotšihin
Štšekotšihin kuoli äkillisesti heinäkuussa 2003 outoon sairauteen. Vain muutamaa päivää myöhemmin hänen oli määrä lähteä Yhdysvaltoihin tapaamaan FBI:n tutkijoita. Venäjän viranomaiset julistivat hänen sairauskertomuksensa salaiseksi. Sairauden oireet sopivat radioaktiivisten aineiden aiheuttamaan myrkytykseen ja muistuttavat vahvasti oireita, joista kärsi Aleksandr Litvinenko ennen kuolemaansa 2006. Litvinenko väitti eläessään, että Štšekotšihinin kuolema oli poliittinen salamurha, ja samanlaisia teorioita on esitetty joukkoviestimissä. Sergei Djagilev
Sergei Djagilev kuoli 19. elokuuta 1929 Venetsiassa, jonne hän oli matkustanut vastoin lääkärin ohjeita. Hänet on haudattu Venetsian alueella sijaitsevalle Isola di San Michelen saarelle, jonka hautausmaalla lepäävät myös Igor Stravinsky, Joseph Brodsky ja Ezra Pound. Noottikriisi
SKP:n myöhemmän puheenjohtajan Aarne Saarisen mukaan Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politbyroon jäsen, myöhempi pitkäaikainen Neuvostoliiton puoluejohtaja Leonid Brežnev oli viitannut Länsi-Saksan taholta ilmenneeseen sotilaalliseen uhkaan vieraillessaan SKP:n edustajakokouksessa huhtikuussa 1960, puolitoista vuotta ennen nootin lähettämistä. Brežnev oli johtanut kokoukseen osallistunutta Neuvostoliiton kommunistisen puolueen valtuuskuntaa ja kyseessä oli hänen ensimmäinen vierailunsa Suomessa. Brežnev lausui puheessaan, että "Länsi-Saksan hallitsevien piirien politiikka lietsoo Euroopan tilannetta kireäksi ja on pahana kantona kaskessa rauhanpyrkimysten tiellä". Toisaalta Brežnev oli puheessaan antanut tunnustuksen Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden myönteiselle kehitykselle ja J. K. Paasikiven elämäntyölle, mutta ei maininnut lainkaan Urho Kekkosta, joka oli kuitenkin ollut Suomen presidenttinä jo neljä vuotta. Saarisen mukaan Brežnevin puhe oli osoitus NKP:n sisällä jo tuolloin käynnissä olleesta uudistusmielisten ja vanhoillisten välisestä valtataistelusta, jossa lopulta vanhoilliset, kovan linjan kannattajat pääsivät Brežnevin johdolla niskan päälle. Kekkosen "unohtuminen" Brežnevin puheesta olisi Saarisen mielestä voinut johtua siitä, että NKP:ssa Kekkosta ei vielä pidetty kyllin vahvana Suomen politiikan johtohahmona. KGB
Venäjän NKVD lakkautettiin 1934, jolloin perustettiin Neuvostoliiton NKVD. Tällöin myös OGPU siirtyi osaksi NKVD:tä saaden uudeksi nimekseen "Valtion turvallisuuspäähallinto" (lyh. "GUGB"). 1930-luvulla Josif Stalinin johtaman suuren terrorin aikana NKVD GUGB:n toiminnan myötä nousi valtioksi valtion sisällä, jonka lonkerot ulottuivat syvälle yhteiskuntaan koskien kaikkia ja kaikkea elämänalueita. Stalin käytti NKVD:tä terrorin työvälineenä ja se passitti vankileireille ja teloitti miljoonia ihmisiä. Suuresta vankimäärästä johtuen NKVD saattoi ryhtyä suuriin julkisiin rakennushankkeisiin urakoitsijana, kuten Stalinin kanavan rakentamiseen. Rakentamisen tarkoituksena ei ollut pelkästään tuottaa pakkotyöllä halpaa perusrakennetta kansantalouteen, vaan myös tappaa vankeja. Salainen poliisi toimi myös aktiivisesti ulkomailla. GUGB:n agentit kidnappasivat venäläisemigranttien valkoisen armeijan komentajan, kenraali Jevgeni K. Millerin Pariisissa vuonna 1937. Miller teloitettiin myöhemmin Moskovassa. GUGB:n agentti murhasi marxilaisen toisinajattelijan Lev Trotskin Meksikossa vuonna 1940. Andrei Kirilenko (poliitikko)
Välittömästi sen jälkeen, kun Hruštšov oli syrjäytetty, muodostettiin "kollektiivinen johto", jonka pääsihteeriksi tuli Brežnev. Aleksei Kosygin valittiin hallituksen pääministeriksi ja Anastas Mikojan valtionpäämieheksi. Keskuskomitean sihteerit Mihail Suslov ja Kirilenko olivat myös osa kollektiivista johtoa. Vuonna 1965 Kirilenko äänestettiin poliittisen työvaliokunnan (politbyroon) jäseneksi. Vuonna 1966 RSFSR:n Keskuskomitean työvaliokunta lakkautettiin ja Kirilenkosta tuli Brežnevin johtava luutnantti. Myöhemmin on todettu, että Kirilenkolla oli keskeinen rooli Brežnevin vallan ylläpitämisessä ja sen vahvistamisessa puolueen piirissä.
Konstantin Tšernenkosta, joka oli toinen vanhoista Brežnev suojateista, tuli Keskuskomitean johtojäsen. 1970-luvun loppupuolella Kirilenkon terveys alkoi huonontua. Kuitenkin hän toimi edelleen Keskuskomitean pysyvänä jäsenä. Suurimman osan toimikautensa ajasta Kirilenko oli yksi neljästä, joka oli jäsenenä sekä sihteeristössä että politbyroossa. Kolme muuta olivat Brežnev, Suslov ja Fjodor Kulakov.
Vuoteen 1976 mennessä Kirilenkon asema Neuvostoliiton johtajana oli kasvanut siinä määrin, että johtavien virkamiesten, kuten Brežnev ja Suslov, olivat huolestuneita hänen Venäjän federatiivisen neuvostotasavallan (RSFSR) asioista. Hänen valvontatehtävänsä johti monet kollegansa tarkastelemaan häntä uhkana puolueen organisaatiotyölle keskuskomiteassa. Hänen asemaansa oli heikentynyt rajusti vuoden loppuun mennessä, hänen heikentynyt kannatus eivät johtaneet kollektiivisen johdon vahvistamiseen, vaan heikentymiseen.