Onko Sursillin sukuteoksen lähtökohtana uumajalainen talonpoika?
Sursillin suku
Sukuteoksen lähtökohtana on uumajalainen vauras talonpoika ja lautamies Erik Ångerman, jota kutsuttiin nimellä Sursill (hapansilli). Hänen puolisonsa lienee ollut Dordi-niminen henkilö. Ångerman eli 1500-luvun alkupuolella ja lienee kuollut noin 1550 ja on kantaisä laajalle jälkeläisverkostolle myös Suomessa.
Peräkamaripojat
Ilta-tähti lehdessä julkaistaan Suvi Pohdon juttu Kuusniemen poikamiehistä, joiden pyyntö maailmalle on "naisia, naisia, naisia!" Tämän seurauksena Veera Keto, Aulis Närhi ja matkalaukkukostaja sarjasta tuttu Heimo Hujanen (aiemmin Hemmo Hujander) lähtevät Kuusniemelle kuvaamaan dokumenttia. Samaan aikaan kuntaan saapuu myös Piiparisen tuuraaja ja Turpeisen uusi baariapulainen. Kuusniemen elinkeinoasiamies Ave Sulander (aiemmin Auvo Sulonen) yrittää kunnan kautta huijata Fräntilän matkailuyritystä itselleen, jotta voisi perustaa Kuusniemelle nudistikylän, mutta tämän ongelmaksi muodostuu Oskari Fräntilän jäänti Kuusniemelle, jolloin Sulander yrittää lavastaa Oskaria syylliseksi Turpeisen huoltoaseman ryöstöön. Paulus Utsi
Sirkaksessa Utsit joutuivat uuden haasteen eteen. Vuonna 1920 Luulajanjoesta tehtin valtakunnallinen vesivoiman kehittämiskohde, ja koko elämänsä ajan Utsi todisti, kuinka patoamiset yhä enemmän veivät porojen laidunmaata Sirkaksen lapinkylästä. Poronhoitoa ja saamelaista kulttuuria kohdannut paine leimasi vahvasti Utsin kirjailijantyötä. Esikoisteoksensa "Giela gielan" johdannossa hän kirjoittaa: ”Miksi ei nouse saamelainen kirjoittamalla?” Utsille kirjallisuus oli osa olemassolotaistelua. Sara ja Sarri
Tarinan perusasetelma on perinteinen tuhkimotarina: köyhä ja orpo Sarri pääsee rikkaan ja äidittömän sukulaisensa Saran kasvattisisareksi. Sarri saa elää unelmaelämää, ja hän saa osakseen rakkautta ja huolenpitoa sekä rahan mukaansa tuomia ylellisyyksiä. Sara, joka on elänyt rikkaan isän ainoan ja lisäksi äidittömän tyttären elämää, saa sukulaisensa kautta tutustua köyhyyden koettelemukseen. Saadessaan kutsun tanssiaisiin tytöt päättävät asuja vaihtamalla pitää hauskaa. Sarri pukeutuu Saran kauniiseen silkkiseen tanssiaismekkoon, kun taas Sara pukee ylleen Sarrin vaatimattoman pumpulimekon. Kylän nuoret luulevat Sarria rikkaaksi Saraksi, ja näin hän saa osakseen ihailua, kun taas köyhäksi luultua Saraa vieroksutaan. Rikkaiden ja köyhien erot ahdistavat herkkää Saraa, ja siksi tytöt harrastavat hyväntekeväisyyttä muun muassa kutsumalla kylän köyhiä lapsia syntymäpäiväkutsuille sekä auttamalla suutarin köyhää ja sairasta leskeä ja hänen poikaansa. Tuhkimotarinan kasvattajan roolin on saanut Saran täti, joka asuu tyttöjen kanssa eräänlaisena naisenmallina ja yrittää kasvattaa tytöistä hienoja naisia. Teuvo Pakkala
"Vaaralla" (1891) on Oulun työläiskaupunginosasta kertova yhteisöllinen romaani, jossa ei ole selkeää päähenkilöä. Sen sijaan teoksessa seurataan useiden ihmisten elämää, pääasiassa naisten ja lasten. Pääosassa on Nikkilän lapsettoman pariskunnan, Viion lesken ja hänen tyttärensä, Latun perheen ja kurjuudessa elävän Vimparin perheen elämä. Kuvatut ihmiset ovat keskenään melko erilaisia filosofisesta Nikkilän isännästä hänen käytännölliseen vaimoonsa ja Viion uskonnolliseen leskeen ja enkelimäisen kiltistä Viion Elsasta rasavilliin poikatyttöön Latun Liisaan. Vaikka heidät voi nähdä ihmistyyppien edustajina, henkilöissä on silti myös selvästi omaleimaisuutta, joka tekee heidät eläviksi. Munck af Fulkila
Nuoremman suvun kantaisä oli tanskalaissyntyinen ratsumies Anders Joninpoika Munck (n. 1580–1634), Wolmarin käskynhaltija, Someron Hirsjärven kartanon perustaja ja omistaja, joka oli syntyjään tanskalaista tai holsteinilaista aatelia. Vuonna 1611 hän suoritti ratsupalvelusta kahden Someron Hirsjärven kylän talon puolesta. Munck ansioitui sotilaana ja sai ansioistaan vuonna 1626 Someron Harjun, Palikaisten ja Hirsjärven kylät ostorälssinä ja 1628 tilan Liivinmaalta. Sosuli
Sosuli () on fiktiivinen hahmo, joka esiintyy Tove Janssonin kirjassa "Muumipapan urotyöt" ("Muminpappans bravader", 1950). Hän meni naimisiin Muumipapan nuoruudenystävän Hosulin ("Rådd-djuret") kanssa niin kovalla kiireellä, etteivät häävieraat ehtineet häihin. Heille syntyi Nipsu, jonka Hosuli ja Sosuli kadottivat hänen ollessaan vasta nuori, jolloin Muumimamma ryhtyi hoitamaan Nipsua. Hosulin tavoin myös Sosuli keräilee nappeja. Muumipeikko-sarjakuvissa esiintyvä toinen Hosuli ("Klåttdjuret") on naimisissa Suska-nimisen hahmon kanssa, joka niin ikään keräilee nappeja. Suska on Sosulista poiketen mymmelin näköinen. Klaus Baudelaire
Klaus Baudelaire on yksi "Lemony Snicket" -nimellä kirjoittaneen Daniel Handlerin luoman suositun lasten- ja nuortenkirjasarjan "Surkeiden sattumusten sarja" protagonisteista. Klaus on Baudelairen orpojen keskimmäinen lapsi: hänellä on vanhempi sisko Violet ja nuorempi sisko Sunny. Sturlaugr Ahkeran saaga
Sisältönsä ja kansansatumaisten piirteidensä perusteella "Sturlaugr Ahkeran saagan" on katsottu kuuluvan nuorempiin muinaissaagoihin eli seikkailusaagoihin (saks. "Abenteuersagas"). Monet ruotsalaiset oppineet kuitenkin kiinnostuivat saagasta 1600-luvulla, sillä se katsottiin kuvaavan Ruotsin kannalta merkittäviä henkilöitä ja alueita. "Sturlaugr Ahkeran saagan" päähahmon, Sturlaugrin, kerrotaan saagassa olevan norjalaista alkuperää. Saagan kerronta keskittyy sekä Norjan että Ruotsin maaperälle, mutta myös sellaisille alueille, joiden katsottiin kuuluvan suurvalta-Ruotsin vaikutuspiiriin. Saagassa kerrotaan esimerkiksi, miten Sturlaugrista tulee tarunhohtoisen kuningas Yngvi-Freyrin seuraaja ja lopulta Sveanmaan (isl. "Svíþjóð") kuningas. Saagan tapahtumapaikkoina ovat esimerkiksi Bjarmien maa (isl. "Bjarmaland"), Finnmark, Göötanmaa (isl. "Gautland"), Venäjä (isl. "Garðaríki") sekä saagassa jonnekin pohjoisille alueelle sijoitettu "Hundingjaland". Eeli Granit-Ilmoniemi
Vuonna 1916 Granit-Ilmoniemi suututti Jean Sibeliuksen julkaisemalla "Uudessa Suomettaressa" säveltäjän sukuselvityksen. Sibelius oli pitänyt itseään aatelissukuisena, mutta Granit-Ilmoniemen tutkimus osoitti hänen polveutuvan lähinnä suomenkielisestä maalaisväestöstä ja talonpojista. Vuotta aikaisemmin oli kansatieteilijä Otto Andersson julkaissut "Tidning för Musik" -lehdessä Sibeliuksen 50-vuotispäivän yhteydessä sukutaulukon, joka korosti säveltäjän ruotsinkielistä maalaistaustaa. Jo tämä oli saanut Sibeliuksen omien sanojensa mukaan "voimaan pahoin", mutta kun Granit-Ilmoniemi lopullisesti murskasi haaveet hänen aatelissukuisuudestaan, menetti Sibelius malttinsa. Hän kutsui päiväkirjamerkinnöissään Granit-Ilmoniemeä muun muassa "raa’aksi ja moukkamaiseksi saappaaksi" (”Som en stöfvel har han behandlat ämnet – rått och plumpt!”).Anderssonin ja Granit-Ilmoniemen sukuselvitysten taustalla olivat kyseisenä ajankohtana käydyt kieliriidat. Uplannin kuninkaat
Islannin asuttamisesta kertovassa teoksesessa "Landnámabók" sekä Islannin ensimmäisessä historiassa, "Islantilaisten kirjassa" (isl. "Íslendingabók"), jonka Ari Viisas (isl. "inn fróði", Þorgilsson) kirjoitti 1100-luvun alkupuolella, Unnr (joissain lähteissä: Auðr) Syvämieli mainitaan yhtenä saaren varhaisimmista asuttajista. "Uplannin kuninkaiden" ainoan lähteen, "Hauksbók"-käsikirjoituksen, omisti ja myös osittain kirjoitti Haukr Erlendsson -niminen islantilainen laintuntija, joka toimi myös Norjassa laamannina. Vuonna 1334 kuollut Haukr oli alenevassa polvessa sukua tekstissä mainitulle Unnr Syvämielelle. Syy siihen, miksi Haukr lisäsi Ynglingien kuningassukuun liittyvän tarinan käsikirjoitukseensa, olikin todennäköisesti henkilökohtainen. Haukrin näkökulmasta "Uplannin kuninkaat" oli historiallisen teksti, joka kuvasi hänen sukunsa esihistoriaa. Lisätessään "Upplannin kuninkaat" käsikirjoitukseensa Haukr saattoi osoittaa, että hänen esi-isillään oli kuninkaalliset, pakanajumaliin ulottuvat sukujuuret ja että hän oli kaukaista sukua myös Norjan kuninkaille. "Uplannin kuninkaiden" mukaan Óláfr Puunveistäjän sukujuuret ulottuivat äidin puolelta Gautrekr Anteliaaseen (isl. "inn mildi"), jonka isän Gautin mainitaan muinaissaagassa "Bósin saaga" (isl. "Bósa saga ok Herrauðs") olevan pakanajumala Óðinnin poika. Óláfr Haraldsson eli Pyhä Olavi taas mainitaan joissain saagalähteissä Rögnvaldr Vuorenkorkuisen sedän Hálfdan Mustan jälkeläiseksi. "Flateyjarbókina" tunnetussa kuningassaagojen kokoelmassa olevan "Pyhän Olavin saagan" (isl. "Óláfs saga helga") mukaan taas Haukrin esi-isän Óláfr Keihästilanhaltian katsottiin syntyneen uudelleen Pyhänä Olavina. Hapansilakka
Suomea koskevan sukututkimuksen merkkiteoksessa "Sursillin suku" alkujaan suvun kantaisän, uumajalaisen suurtalonpojan Östen Sursillin liikanimenä esiintynyt sukunimi "Sursill" viittaa hapansilakkaan. Munck af Fulkila
Vanhemman Munck-suvun kantaisäksi ehdotetaan Sääksmäen voutia Paavali Antinpoika (tunnettu myös nimellä Paavali kirjuri, k. joskus välillä 1575–1584). Hänen poikansa oli Turun linnanvouti, tuomarinsijainen, Vehmaan Nuhjalan ja Huovarin sekä Uskelan Fulkilan omistaja, nimellä "Munck af Fulkila" vuonna 1585 aateloitu Mikael Paavalinpoika Munck (myös "Mickel Pålinpoika Munck"), joka mestattiin Turun verilöylyssä vuonna 1599. Hänen poikansa oli Käkisalmen käskynhaltija, Fulkkilan ja Nuhjalan kartanoiden omistaja, eversti Hans Munck (k. 1635) ja tyttärensä Margareta Munck (k. 1677), Someron Jurvalan kartanon emäntä ja Someron Lahden kartanon perustaja. Hans Munckin poika oli Turun hovioikeuden presidentti Johan Munck (1614–1663). Suku sammui miehen puolelta vuonna 1778. Sysmäläinen (elokuva)
Elokuva kertoo 1600-luvulla eläneestä sysmäläisestä aatelismiehestä Arvid Tandefeltistä. Päähenkilö joutuu pakkonaimisiin Brita-neidin kanssa. Kolmikymmenvuotisesta sodasta palattuaan hän ei enää tunnista vaimoaan, vaan yrittää ensin vietellä tämän ja erehtyy sitten palkkamaan pojaksi pukeutuneen vaimonsa rengikseen. Elokuvan pääosissa esiintyvät Olavi Reimas ja lupaava näyttelijä Sirkka Sari, joka kuoli tapaturmaisesti seuraavana vuonna. Sursillin suku
Tuomiokapituli siis osti Peitziuksen kokoelmat, joihin kuului myös 55-sivuinen Sursilliana-käsikirjoitus, vuonna 1753. Tuomiokapituli lähetti käsikirjoituksen Pyhäjoen seurakunnan rovastille Petter Niclas Mathesiukselle, jotta tämä täydentäisi sitä puuttuvilta osiltaan. Turun tuolloinen piispa, professori Karl Fredrik Mennander katsoi teoksen julkaisemisen aiheelliseksi, ja siksi tämä täydennyspyyntö. Mennanderin jälkeen vielä piispa Jakob Tengström ja professori ja ns. Suomen historian isä Henrik Gabriel Porthan myös suunnittelivat teoksen julkaisemista. J. A. Bergman
Vuonna 1902 Bergman julkaisi toisen historiaan sijoittuvan kertomuksensa "Sulikki" joka kertoi pakanallisen hämäläisnoidan Kammon tyttären Sulikin tuhoisaksi osoittautuvan lemmentarinan. Tapahtumat sijoittuivat piispa Tuomaan aikaan vuoteen 1238. Bergman oli aiemmin julkaissut myös Pohjanmaalle sijoittuvan kansankuvauksen "Aunolan emäntä" jonka aiheena oli Aumolan talon rikkaan emännän petollinen lapsenomistusjuttu ja siitä seuraava häpeä. Gísli Súrinpojan saaga
Saagan keskeisimmät hahmot ovat Gísli, tämän vaimo Auðr ("Authr"), Gíslin veli Þorkell ("Thorkell") ja lanko Þorgrímr ("Thourgrimr") ja tämän serkku Eyjólfr ("Eijoulfr"). Tarinan alussa Gísli muuttaa perheineen Norjasta Islantiin. Kymmenen Islannissa vietetyn vuoden jälkeen Gísli tappaa lankonsa Þorgrímrin ja päätyy lainsuojattomaksi, henkipatoksi. Gísli onnistuu pakoilla Þorgrímrin murhan kostajia 13 vuoden ajan, kunnes jää kiinni. Gísli taistelee urhoollisesti häntä jäljittäneitä 12 miestä vastaan, kunnes haavoittuu ja syöksyy kalliolta alas kuolemaansa. Aune Haarla
Kankkulan kaivon lisäksi Haarlalla oli lukuisia omia sarjoja, kuten "Perheilta" ja "Tuohikontti". Tuohikontissa muokattiin yleisön lähettämiä ideoita sketseiksi, ja ohjelmaan liittyy Yleisradion historiaan jäänyt skandaalinpoikanen. 1958 Tuohikontissa esitettiin Runebergin Saarijärven Paavo -runoa parodioiva ”Säärijärven Paavo” jossa talonpoika selvisi kadosta petun sijaan maataloustukiaisilla. Aralla poliittisella aiheella pilailusta nousi kohu, ja Maalaisliitto teki jopa eduskuntakyselyn Yleisradion ”maatalousväestöä loukkaavista ohjelmanumeroista”. Yleisradion johtokunta antoi Haarlalle huomautuksen ja määräsi, että osastopäällikön oli vastedes tarkastettava kaikki hänen käsikirjoituksensa. Aune Haarla valitti myöhemmin, että ”ohjelmamme on kokonaan vesitetty. Ei voi laskea leikkiä juuri mistään, ja sitä meiltä kuitenkin vaaditaan.” Antero Alpolan mukaan Haarlalla ei maalaistalon tyttärenä ollut tarkoitus pilkata maaseutuväestöä, vaan hän oli vain halunnut koetella sopivuuden rajoja ja eksynyt aralle alueelle, politiikkaan. Tuula Sariola
Tuula Korpela tapasi Mauri Sariolan 1960-luvun lopulla Sariolan kesämökkipaikkakunnalla Sammatissa (nykyistä Lohjaa). Pariskunta avioitui 1970. Sammatin maisemiin sijoittuu myös ensimmäinen Tuula Sariolan nimissä julkaistu teos "Murha Sammatissa", joka pohjautui vuonna 1983 tapahtuneeseen maanviljelijä Erkki Lylyksen polttomurhaan. Kolmas kirja "Halikon kirkkomurha" puolestaan sijoittuu Tuula Sariolan lapsuudenympäristöön. Tuula Sariola on kertonut pitävänsä Mauri Sariolaa esikuvanaan ja aloittaneensa kirjoittamisen miehensä kuoleman jälkeen. Akaton mies
Aikamiespoika Unto Puumalainen (Järvinen) elelee yksinään viljelemällään maatilalla. Eräänä päivänä hänen puimalansa syttyy palamaan. Ovaskaisen vanhaisäntä on juuri jututtamassa uutta pankkineitiä konttorissa, kun he haistavat palaneen käryn. Puimala palaa poroksi. Kylässä on muitakin aikamiespoikia, nimittäin Ovaskaisen poika Lassi, joka hänkään ei ole saanut taloon nuorikkoa. Kylässä on myös pontikkaa keittelevä vanhempi mies, Ruskan Jukka, jonka kanssa aikamiespojat viettävät aikaansa paremman puutteessa. Eräänä päivänä Unto ilmestyy Ruskan Jukan luokse ja kertoo laittaneensa seuranhakuilmoituksen lehteen nimimerkillä, ja nyt hän ei kuitenkaan kehtaa niitä itse noutaa kaupalta, jonne posti tuodaan. Jukka on epäileväinen, hän ei niitä hakisi, sillä hänellä on omat suunnitelmansa kaupan myyjättären suuntaan, joten kirjeitä hakemaan lähetetään Lassi. Ulvila
Suosmeri on Ulvilan kylä, joka sijaitsee Ulvilasta Tampereelle johtavan valtatien 11 pohjoispuolella, Ulvilan ja Porin palveluiden läheisyydessä. Kylän laidalla virtaavat Kokemäenjoki ja Saarenluotoa kiertävä Pikkujoki. Sursk
Nykyisen kaupungin edeltäjä oli Nikolski Hutorin kylä (), joka perustettiin vuonna 1849. Paikalla oli jo tätä aiemmin sijainnut "Nikolskoje" -niminen pikkukylä. Ulvila
Sunniemi on Ulvilan kylä, joka sijaitsee pohjoisempana olevan Harjunpään ja etelämpänä olevan Suosmeren välissä. Maaseudulla sijaitsevan kylän läpi virtaa Harjunpäänjoki. Kylän asutus, noin 90 kotitaloutta, koostuu pääasiassa vanhoista Sunniemen kartanon torpista sekä 1950-luvun maanhankintatiloista, jotka lohkaistiin sodan jälkeen siirtoväelle kartanon maista. Uotila (Nurmijärvi)
Uotila () on kylä Nurmijärvellä. Kylä sijaitsee sen vieressä olevasta Perttulasta kunnan kirkonkylän suuntaan aina lähes Hongisojantien risteykseen asti, sekä Uotilan tietä Kiljavan suuntaan. Varhaisin asiakirjamaininta Uotilan kylästä on vuodelta 1488, jolloin myös Nurmijärvi mainittiin. Uotilaan avattiin 1870-luvulla Nurmijärven ensimmäinen kansakoulu. Uotilassa sattui vuonna 1884 suuri tulipalo, joka poltti paria taloa lukuun ottamatta koko kylän. Uotilan, Perttulan ja Numlahden välissä sijaitsi aikoinaan nyttemmin pelloksi kuivatettu Kuhajärvi, jota 1830–1850-luvuilla kuivatettiin ensin osittain, sitten 1920–1940-luvulla kokonaan. Uotilantien varrella sijaitsee Perttulan metsästysseura Oy:n ylläpitämä Hirvipirtti, joka on vuokrattavissa pieniin tilaisuuksiin. Thomas Mann
Mannin esikoisromaani oli "Buddenbrookit", joka pohjautuu vahvasti Mannin suvun historiaan ja hänen lapsuudenkokemuksiinsa. Se kertoo lyypekkiläisen kauppiassuvun tarinan 1800-luvun puolivälin kukoistuksesta muutamaa vuosikymmentä myöhemmin seuranneeseen rappioon, kun hermoheikot lapset eivät pysty jatkamaan vanhempiensa saavutuksia. Tällainen taiteen ja tuhon monimielinen yhdistäminen esiintyy monissa Mannin varhaiskauden teoksissa. Se huipentuu novellissa "Kuolema Venetsiassa", jossa nuoren pojan kauneudesta hurmaantunut kirjailija sulkee silmänsä todellisuudelta. Rappion lisäksi näissä teoksissa esiintyy toinen Mannin tuotannossa keskeinen teema: taiteellisen etelän ja älyllisen viileän pohjoisen vertailu. Sursillin suku
Vuosikymmen myöhemmin Eero Kojonen sai Koneen Säätiön tukemana julkaistuksi toistaiseksi uusimman kirjallisen version "Genealogia Sursillianasta" (1971). Kirjan kirjoittaja otti käyttöön Alceniuksen menetelmän ja lisäsi siihen uusia sukuhaaroja. Lisäksi hän säilytti alkuperäisen sukutietojen merkitsemistavan. Ukon pakka - Kalevalainen tarot
Ukon pakka - Kalevalainen tarot on suomalaisen kirjailijan ja taiteilijan Susanna Salon (s.1985) esikoisteos. Ukon pakka käsittää 78 tarotkorttia ja yli 300-sivuisen tulkinta oppaan jossa Salo yhdistää tarotkortit suomalaiseen kansanperinteeseen, Kalevalaan ja mytologiaan. Salo on laatinut jokaiselle kortille tulkinnan sekä kuvittanut kortit neljää lukuun ottamatta. Kortit Liekkiö, Maailmanpuu, Hautausmaanväki ja Lohikäärme on kuvittanut Laura Kautovaara. Ukon pakan on julkaissut Salakirjat ja se on käännetty englanniksi. Englannin kielinen teos on nimeltään Mythologia Fennica Tarot ja se julkaistaan syksyllä 2018. Kirjan on kääntänyt englanniksi Eero Korpinen. Jägerhorn af Spurila
Suku on keskiaikaista rälssiä ja kotoisin Varsinais-Suomen Paimiosta. Tarkkaa aateloimispäivämäärää ei ole tiedossa. Suvun kantaisänä on pidetty 1464–1476 mainittua asemies Nils Pederssonia Hevonpään kartanosta. Hän kantaa riippuvaa metsästystorvea sinetissään 10. maaliskuuta 1471. Rälssimies Nisse Pederssonia on pidetty hänen varsin todennäköisenä isoisänään ja asemies Peder Nilssonia todennäköisenä isänä. Nisse Pedersson omisti Paimion Lopissa rälssimaata, joka peruutettiin vuoden 1396 Nyköpingin peruutuksen yhteydessä; peruutus toteutettiin Suomessa 1405. Hän esiintyy myös sinettitodistajana 1. toukokuuta 1399. Peder Nilsson puolestaan osallistui rälssimiesten kokoukseen Turussa 1439. Akusilaos
"Sudan" mukaan Akusilaos kirjoitti genealogioita eli sukuluetteloita. Häneltä mainitaan genealogioita kolme kirjaa, ja ne olivat enimmäkseen Hesiodoksen teosten käännöksiä proosamuotoon. Akusilaos itse sanoo käyttäneensä lähteinään pronssitauluja, jotka hänen isänsä oli kaivanut maasta pihaltaan. Useimpien muiden logografien tapaan Akusilaos kirjoitti joonialaisella murteella. Morsian ja muita kauhunovelleja
Alkusanoissaan Jukka Sarjala taustoittaa Topeliuksen kauhunovelleja. Topelius tunnetaan satusetänä, "Välskärin kertomuksien" ja "Maamme kirjan" tekijänä, ja muun muassa hänen kauhunovellinsa ovat jääneet melko tuntemattomiksi, etenkin kun niitä ei ole aiemmin julkaistukaan suomeksi. Tapio Koivukari
Koivukarin pääteos on saaristolaistrilogia, jonka osat ovat "Luodetuulen maa", "Missä aallot murtuvat" ja "Sumun lokikirja". Päähenkilöinä ovat Aaron ja Fiina Havström sekä heidän jälkeläisensä monessa polvessa. Tapahtumat sijoittuvat pääasiassa Rauman edustan saariin Kuuskajaskariin ja Santkariin sekä Rauman Petäykseen. Ammatteina ovat kalastaja, luotsi, merimies, salakuljettaja, lastaaja ja laivanrakentaja. Ajanjakso ulottuu Oolannin sodasta (jota kuvataan takautuvasti Ahvenanmaalla, mistä suku on kotoisin) 1960-luvun puoliväliin saakka. Kerronnassa on jonkin verran Rauman murretta ja ruotsalaisperäisiä murresanoja, jotka liittyvät ennen kaikkea merenkulkuun. Uexküll
Suvun kantaisä Johannes Bardevisk onnistui menemään naimisiin latgalelaisen Jersikan ruhtinaskunnan kukistetun ruhtinaan Visvaldisin lesken kanssa tämän kolmannessa avioliitossa. Tätä suku väittää esiäidikseen ja katsoo hänen kauttaan polveutuvansa Baltian kotoperäisestä yläluokasta. Parin ensimmäisen vuosisatansa latinankielisissä asiakirjoissa suvun jäseniä on mainittu nimellä de Ykescole. Perttu Immonen
Immosen kirjan kolme sukua ovat Kokemäenjoen varrella elänyt länsisuomalainen Teukku–Sopan suku, Rantasalmella Savossa elänyt kaskiviljelyä harjoittanut Eronen–Lybeckin suku ja Kokkolan seudulla Pohjanmaalla elänyt tervanpolttoa ja karjataloutta harjoittanut Sursill–Korpilaisen suku. Rahvaalla Immonen tarkoittaa kirjassaan niitä jotka eivät kuuluneet aatelistoon, papistoon tai porvaristoon. Immosen omasta sukuselvityksestä alkunsa saaneen kirjan tapahtumat alkoivat Sastamalan Teukkulan kylään noin vuonna 1455 syntyneestä talonpoika Olavi Teukusta ja kirja päättyy 1800-luvun alkuun. Suomensukuinen
Ilmaisu "suomensukuinen" on varsin Suomi-keskeinen, varsinkin kun suomi ei ole suurin uralilainen kieli. Esimerkiksi germaaneja voitaisiin samalla logiikalla kutsua "englanninsukuisiksi" tai "saksansukuisiksi". Käsitettä ei käytetäkään kielitieteessä Suomen ulkopuolella.
Suomensukuisten kielten puhujien muodostama Suomen suku ajateltiin 1800-luvulla kansallisen heräämisen aikana ja vielä pitkälle 1900-luvullekin usein ryhmäksi, jolla on yhteinen geneettinen alkuperä. Esimerkiksi Aarno Karimo kirjoitti kirjassaan "Kumpujen yöstä" (1929–1932): "Suomen suvun alkukoti on monien tutkijain mielestä etsittävä Uralin vuoriston ja Volgan mutkan väliseltä alueelta. Useat otaksuvat suomalaisten asuneen alkujaan Volgan ja Väinäjoen latvoilla..." Kirjassa on myös kuvitteellinen kertomus Uralin lähistöllä asuvan suvun päämiehestä Jorosta, joka käskee poikansa Tuiran etsiä maata lännestä. Tuiran jälkeläiset löytävätkin tuhatvuotisen vaelluksen jälkeen Suomen. Tämänkaltaisten vaelluskertomusten esikuvana pidetään Raamatun kertomuksia, joissa kansa vaeltaa ja saapuu luvattuun maahan. Jean Juvénal des Ursins
Melkoisen keskeinen kysymys Jean Juvénals des Ursins -tutkimuksissa on ollut kysymys hänen nimestään ja sen muodostumisesta. Useat tutkijat ovat todenneet kuitenkin, että nimessä ja sen käytössä on keskiajalle tyypillistä vakiintumattomuutta ja nimen muoto on paljolti riippuvainen tutkijan omista preferensseistä. Durrieun käytäntö, jossa Juvenel tarkoittaan Jean vanhempaa ja hänen muita poikiaan ja Juvénal Jean nuorempaa, eli artikkelin kohdetta lienee loogisin.. Péchenard toteaa tuon alkuperältään Champaigenen maakunnasta olevan suvun nimen alkuperäisen muodon olleen Jouveigne, Jouveignaux tai Jouvenel, jotka olisivat latinalaistetussa muodossa Juvenalis. Tästä olisi kuitenkin päädytty uudelleen ranskalaiseen muotoon Juvénal. Marin tasavalta
Suomen Yleisradion toukokuussa 2012 kuvatussa, vuoden 2013 tammikuussa televisiossa esitetyssä dokumenttisarjan "Suomensukuiset 30 päivässä" ensimmäisessä ja toisessa jaksossa näyttelijä Ville Haapasalo vierailee Morkin piirin "Šorunža"n kylässä () ja Joškar-Olassa. Dokumenttisarjan esittelyn mukaan Shorunza on "yksi parhaiten säilyneitä suomalaisugrilaisia kyliä Marissa". Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan tämän kylän alueella asui yhteensä 1 893 henkeä. Robert Musil
"Oppilas Törlessin harhapolut" sijoittuu sotilasakatemiaan, jossa Basini-niminen poika varastaa kavereiltaan ja joutuu kiusaamisen kohteeksi, ja päähenkilö yrittää pysyä tarkkailjana eikä osallistua kiusaamiseen. Kirja kertoo nuorten itsetarkastelusta ja vallasta, ja siitä tuli heti suosittu. Jotkut ovat tulkinneet sitä kuvaukseksi natsismin juurista Saksassa. Sukututkimus
Suomessa sukututkimuksen varhaisvaihetta edustava kirjallisuus syntyi 1600-luvulla jo ennen Turun Akatemian perustamista. Vuonna 1616 Johannes Messenius julkaisi teoksen "Theatrum nobilitalis suecanae". Seuraavaksi ilmestyi 1650 professori Mikael Wexionius-Gyldenstolpen teos "Epitome descriptionis Sueciae, Gothiae, Fenningiae et subjectorum provinciarum". Nykyisen mittapuun mukaan ensimmäinen tieteellinen teos oli 1823 ilmestynyt A. E. Frosteruksen julkaisu "Anteckningar om Frosteriska Slägten". Siinä keskityttiin Frosterus-suvun selvittelyyn. Tulevaisuuden tiellä
Rajala vertaa "Tulevaisuuden tiellä" –näytelmää Waltarin toiseen teokseen, "Ihmeelliseen Joosefiin", jossa sukupuoliroolit esitettiin toisinpäin. Porvariperheen äiti kuvataan kummassakin näytelmässä typeräksi. Näytelmästä käy ilmi Waltarin myötätunto työväkeä kohtaan, sillä Airi kuvataan näytelmässä myönteisesti ja hänestä kasvaa sen sankaritar. Nummelinin mukaan Waltarin tuotannossa on tyypillistä, että uudet sukupolvet hakevat uusia aatteellisia sisältöjä, jotta elämä ja yhteiskunta kehittyisivät. Arkkienkeli Oulussa 1808–1809
Suomen sodan vuosiin sijoittuvassa tarinassa Huppa-Leena pelastaa sotilassairaalan pihalta kuolleeksi luullun miehen sulhaseksi itselleen. Hän luulee Miikkael-nimistä nuorukaista arkkienkeliksi, joka on saapunut pelastamaan Ruotsia. Kuumehoureinen Miikkael puolestaan kuvittelee päässeensä tuonpuoleiseen. Arkkienkeli Oulussa kuvaa 1800-luvun Oulua, jossa tiukat sosiaaliset normit pitävät yllä säätyläisyhteiskunnan todellisuutta. Kirkossa rikkaat ja köyhät istuvat erillään, ja taloudellinen valta on keskittynyt muutamalle patriisisuvulle. Kaipaisen romaani käsittelee myös oman aikansa yhteiskunnallisia kysymyksiä, kuten mielenterveysongelmia. Romaanissa Huppa-Leenan hulluus haastaa olemassa olevan todellisuuden. Buranovo
Suomalainen kansatietelijä Uuno Sirelius tutki udmurttien kansankulttuuria Buranovossa vuonna 1907. Ensimmäinen udmurttikirjailija Grigori Vereštšagin työskenteli siellä pappina ja opettajana vuosina 1900–1927. Kylä on tullut tunnetuksi myös Venäjää Eurovision laulukilpailussa 2012 edustavan etnopop-yhtyeen Buranovskije babuški ("Buranovon mummot") kotipaikkana. Udmurttien kirjallisuus
1930-luvulla tärkeimmälle sijalle nousi proosa. Aleksandr Mironovin (1905–1931) pienoisromaanin "Kydalo" (”Karaistuvat”, 1931) ja Mihail Konovalovin pienoisromaanin "Vuryso bam" (”Arpinaama”, 1933) aiheena on kansallisen työväenluokan muodostuminen. Konovalovin historiallinen romaani "Gajan" (1936) kertoo udmurttien osallistumisesta Jemeljan Pugatšovin talonpoikaiskapinaan. Grigori Medvedev laati maatalouden kollektivisoinnista kertovan kolmiosaisen sosiaalipsykologisen romaanin "Löźa besmen" (”Lözjan raja”, 1932–1936, kolmas osa ilmestyi 1958). Pjotr Blinovin romaanin "Ulem pote" (”Haluan elää”, 1940) aiheena on ihmisen psykologinen muutos. Kedra Mitrein pienoisromaanin jatko-osa "Zurka Vužgurt" (”Vanhakylä vavahtaa”, 1936) kuvaa vallankumousta edeltäviä tapahtuvia Udmurtian maaseudulla. Erityisen suosittu oli Filipp Kedrovin pienoisromaani "Kat’a" (1940), joka kertoo udmurttinaisen yhteiskunnallisesta heräämisestä. Outo vieras Muumitalossa
Kirjan päähenkilöitä ovat muumiperhe, esi-isä, Pikku Myy, Miska ja Haisuli. Tapahtumat sijoittuvat siniseen Muumitaloon. 
Eräänä täysikuisena syysyönä muumit ajattelevat, että on aika mennä talviunille. Keskellä yötä Muumitaloon tulee outo vieras, joka menee kellariin. Pian kaikkialla haisee ja on sotkuista. Pikku Myy menee alas tutkimaan tapausta. Vieras paljastuu pieneksi ja karvaiseksi merirosvo-Haisuliksi.
Kirjan kuvissa käytetyn Muumitalon pienoismallin ovat rakentaneet Pentti Eistola, Tuulikki Pietilä ja Tove Jansson vuosina 1976–1979. Rakennuspiirustuksia ei käytetty, vaan rakentaminen eteni vapaasti. Kyseessä on itsenäinen taideteos, joka ei muistuta aiemmissa muumikirjoissa kuvattua Muumitaloa. Teos kuuluu nykyään Tampereen taidemuseon osana toimivan Muumilaakson kokoelmaan. Maassa maan tavalla : maahanmuuttokritiikin lyhyt historia
Jussi K. Niemelä kirjoittaa "Humanisti"-lehdessä, että ääriajattelijat pyrkivät oikeuttamaan näkemyksensä enemmistön näkemyksenä ja ristiriitaisesti pyrkivät myös saamaan kannatusta esittäytymällä sorrettuna vähemmistönä. Suomen Sisun ohjelman ero natsismiin on se, että juutalaisten asemesta syntipukin roolin saavat muslimit. Sisun periaateohjelmassa mainitaan termi ”kansansielu”, siinä missä kansallissosialisti Alfred Rosenberg puhui ”rotusielusta” ja orgaanisesta yhteisöstä. Sudan
Vuosisatoja vanha suullinen perinne on nykyäänkin tärkeässä roolissa sudanilaisessa kulttuurissa, etenkin maaseudulla, jossa tarinat periytyvät sukupolvelta toiselle edelleen suullisessa muodossa. Tarinoiden aiheet vaihtelevat opetuksista uskonnollisiin tai mytologisiin. Sudanilainen populaarimusiikki on ammentanut tästä kulttuuriperinteestä runsaasti aiheita omiin sanoituksiinsa. Nykyajan suosituimpia sudanilaismuusikkoja ovat Muhammad Wurdi, Gabli ja Muhammad el Amin ja Abdel Gadir Salim. Kirjailijoista parhaiten menestynein on Tayeb Salih, joka käsitteli teoksissaan kolonialismin aikaa Sudanissa ja sukupuolirooleja. Hänen parhaiten muistetut teokset ovat "Mawsim al-Hiǧra ilā ash-Shamāl" ('pohjoiseen muuton vuodenaika', 1967) ja "Urs al-zayn" ({'Zein häät', 1969). Jälkimmäinen on myöhemmin filmatisoitu. Muita kirjailijoita ovat Jamal Mahjoub ja Leila Aboulela. Suomensukuinen
Nykytietämyksen mukaan jotkin uralilaiset kansat eroavat geneettisesti selvästi toisistaan, mutta kielikunnan sisällä keskenään läheiset kansat muistuttavat toisiaan yleensä myös geneettisesti. Geneettis-kielellisenä Suomen sukuna voitaisiin pitää lähinnä itämerensuomalaisia kansoja. Myös suomensukuisten kansojen muinaiskulttuurissa ja -uskonnossa on ollut eroavaisuuksia. Uskontoon ja kulttuuriin vaikutti voimakkaasti elinkeino, joka vaihteli eri uralilaisia kieliä puhuvien ryhmien välillä. Esimerkiksi maata viljelevien suomalaisten ja virolaisten uskomukset olivat lähempänä toisiaan ja jopa muiden maanviljelyä harjoittavien kansojen uskomuksia kuin metsästyksellä eläneiden saamelaisten shamanismia. Silti jonkinlainen käsitys ja ihanne suomensukuisten kansojen yhteenkuuluvuudesta on säilynyt. Vuosien 1918-1922 heimosotia perusteltiin aikoinaan kansojen yhteenkuuluvuudella, mutta ne ulottuivatkin vain itämerensuomalaisten kansojen vanhoille asuinalueille. Noitamestari-sarja
Móri on islantilainen noitamestari, joka syntyi vuonna 1690 ja on yksi kirjasarjan päähenkilöistä. Hän syntyi Islannissa ja tuli Norjaan vuonna 1718, koska häntä oli kotimaassaan syytetty noituudesta. Mórilla on apunaan paitsi vaalea, naispuolinen suojelushenkensä myös kahdeksan yliluonnollista henkiolentoa, joihin kuuluvat mm. Oppimestari, Kalvaja ja Eläin. Móri on naimisissa Tirilin kanssa ja hän on Dolgin, Taranin ja Villemanin isä. Sursillin suku
Ensiksi ehtivät Martti Wiljakkala (Wilander) ja Atte Kalajoki (Calamnius), jotka julkaisivat Alceniuksen julkaisun näköispainoksen 1959. Toimittajien osaksi tuli teoksen historian ja käytön selvittely. Sursillin suku
"Genealogia Sursillianan" alullepanija on Turun piispa Johannes Terserus (1605–1678). Toimiessaan piispana 1658–1678 hän teki tarkastusmatkan Pohjanmaan seurakuntiin 1660 ja kiinnitti huomiota alueen pappissukujen voimakkaasti vaikuttavaan sukulaisuusverkostoon. Asiasta kiinnostuneena Johannes Terserus aloitti muistiinpanojen keräämisen alueen seurakunnista ja kokosi yhteen Sursillien sukututkimuksen perustan 150 vuoden ajalta. Terseruksen muistiinpanoissa oli sukututkimukselle vallankumouksellinen ajatus, sillä hän merkitsi sukupuuhun myös tyttärien avioliitot, ei ainoastaan poikien. Ulvila
Markkinapaikka keräsi ympärilleen paljon väkeä, mutta viljelevän asutustoiminnan kehitys vaati maakaaren hyväksymistä. Useimmissa kylissä asuttiin 1400-luvulla, mutta kauempana olevat kylät oli perustettu viimeistään 1500-luvulle tultaessa. Ulvilan kylistä Viikkala, Lautila, Leistilä, Masia, Ruskeala ja Haistila lienevät alkujaan olleet suomalaisen oikeuden kyliä, mutta 1300-luvun jälkeen syntyneet uudet kylät tulivat ruotsalaisen oikeuden piiriin. Myös suomalaisen oikeuden kylien pilkkominen siirsi uudet kylät ruotsalaisen oikeuden piiriin. Uudet asukkaat olivat uudisasukkaita ulkomailta, muualta Suomesta tai kokemäkeläisiä. Tilojen ja asukkien nimet kuuluivat mahdollisesti kauppiaille tai Ruotsista ja Gotlannista tulleille. Osan omistajien nimistä olivat suomalaisten nimiä, jotka ruotsinnettiin asiakirjoihin. Saaga
Muinaissaagoiksi luokitelluista teksteistä on ilmestynyt suomeksi "Egill Yksikätisen ja Ásmundr Berserkkiensurmaajan saaga", "Bósin saaga", "Norjan löytäminen", "Uplannin kuninkaat", "Grímr Karvaposken saaga", "Saaga Illugista Gríðrin kasvattipojasta", "Thorsteinn Talonvoiman tarina", "Sörlin tarina tai Heðinnin ja Högnin saaga" sekä "Yngvarr Kaukomatkaajan saaga" kokoelmassa "Egill Yksikätinen: Muinaissaagoja pohjolasta" (Helsinki: Finn Lectura 2013). Uusi Ruotsi
Delawarejoen varrella asuneet suomalaiset loivat neljä siirtolaisasutusta, jotka olivat Finlandia, Lapland, Upland ja Takamaa. Siellä asuneet Marttiset, Kokkiset, Rambot ja muut olivat laajoille alueille levinneiden sukujen kantaisiä. Suomalaisasutus ulottui myös eteläiseen New Jerseyyn, jossa Mullica Hill ja Mullicajoki ovat yhä muistuttumassa suomalaisesta uudisviljelijästä Erkki Mullikasta. Urhea Martin
Urhea Martin on englantilaisen fantasiakirjailija Brian Jacquesin Redwalin taru -kirjasarjan kuudes osa. Se julkaistiin suomeksi vuonna 2001. Kirja kertoo soturi Martinin, joka on yksi Redwallin luostarin perustajista, seikkailusta.
Kärppätyranni Badrang hallitsee itäisen meren äärellä sijaitsevaa linnoitusta Suolinnaa. Tyrannin orjat raatavat rakentamassa linnaa, kaivoksilla ja pelloilla. Orjien joukossa oli myös Martin, soturi Luken poika. Hiirinuorukainen kapinoi tyrannia vastaan ja joutui vankikuoppaan. Sinne joutuivat myös orava Huiskahäntä sekä hiiri nimeltään Roima. Linnoituksen lähelle rantautui Badrangin entinen kumppani kaapparikärppäkapteeni Puukenkä Tramun, joka tuli vaatimaan itselleen orjia alukseensa Merikuoriaiseen. Vankikuopassa olleet nuorukaiset pääsivät pakoon myyrä Rumpelin kaivaman pakotunnelin kautta. Myyrä oli tullut Päivälaaksosta seurassaan Päivälaakson Syysruusu, kutsumanimeltään Ruusa, joka oli Roiman sisko sekä Urran Vohin ja Arjan tytär. Urjala
Huhdin kylästä läheltä Urjalan rautatieasemaa on löydetty kivikautinen, varhaisen kampakeramiikan aikainen asuinpaikka, josta on paljastunut muiden muassa asuinkodan lieden pohja, saviastioiden palasia, kvartsinkappaleita ja luuesineitä. Myös Valajärveltä on löydetty asuinpaikka, joka lienee ollut käytössä noin vuonna 2000 eaa. Varhain alkanut asutus keskeytyi jostakin syystä vuosisadoiksi ja Urjala jäi Suur-Sääksmäen pitäjän takamaaksi. Rautakaudella toistaiseksi tutkimaton linnavuori, Nuutajärven linnavuori, on ollut myös käytössä ennen kristinuskon saapumista alueelle. Kun paavi julisti vuonna 1340 sääksmäkeläiset pannaan niskoittelun vuoksi, heidän joukossaan mainittiin Asikka Hakkisenpoika, joka lienee ollut kotoisin Urjalan Hakkilasta. Jacob van Ruisdael
Ei ole 1600 –luvun dokumentteja, jotka osoittaisivat, joko suoraan tai toisen käden lähteen kautta, mitä Ruisdael pyrki välittämään taiteellaan. Vaikka teos "Juutalainen hautausmaa" hyväksytään yleisesti elämän haurauden allegoriaksi, on paljon kiistelty siitä, kuinka muita teoksia pitäisi tulkita. Asteikon toisessa päässä on Henry Fuseli, jonka näkemyksen mukaan niillä ei ole mitään merkitystä ollenkaan ja ne ovat yksinkertaisesti kuvauksia luonnosta. Toisessa päässä on Franz Theodor Kugler, joka näkee merkitystä miltei kaikessa Kuroshitsuji
Tapahtumat sijoittuvat kuvitteellisen viktoriaanisen ajan Lontoon liepeillä sijaitsevaan kartanoon. Hovimestari Sebastian Michaelis palvelee 13-vuotiaan Ciel Phantomhiven taloutta. Ciel johtaa Phantomhiven aatellissukua ja suvun lelu- ja karamelli-imperiumia, sekä työskentelee kuningattarelle salaisissa tehtävissä. Ciel suoriutuu tehtävistään vaivatta Sebastianin demonivoimien ansiosta.
Undertaker
Undertaker (eng. hautausurakoitsija) on Cielin kotikaupungissa toimiva hautausurakoitsija. Hänellä on vähän pelottava tapa ilmestyä Cielin ja Sebastianin luokse kun häntä vähiten odottaa. Undertaker rakastaa hauskoja asioita (jota ei hänestä päältä päin uskoisi) ja useimmiten Sebastian aiheuttaa tälle pahimmat naurukohtaukset. Cielin jouduttua salamatkustajaksi laivaan, Undertaker ilmestyi tämän taakse ja tarjosi tälle koirankeksejä, koska Ciel oli pahasti nälkiintynyt. Samalla hän toi Cielille viestin Sebastianilta. Huomattuaan, että Cielin kotikaupunki paloi, Undertaker ei osoittanut mitään hätäännystä, vaan vislasi vaikuttuneena ja nauroi (tämä kertoo Undertakerin melko kieroutuneesta huumorintajusta). Myöhemmin selviää, että Undertaker on hyvin kuuluisa kuolemanjumala ja hän käyttää aseenaan suurta viikatetta. Useimmiten Ciel turvautuu hänen apuunsa ratkoessaan murhia, sillä kaikki ruumiit tuodaan Undertakerin luokse ja hän on mestari analysoimaan, miten uhri on tapettu. Undertaker myös auttaa Sebastinia, Williä ja Grelliä taistelussa Angelaa vastaan. Uusin testamentti
Pursiainen oli Uusimman testamentin kirjoittaessaan akateemisen perustutkinnon suorittanut 23-vuotias teologi ja vasta vihitty pappi, joka toimi uskonnon sijaisopettajana Ressun lukiossa. Valtakunnallisesti tunnetuksi hän nousi, kun Pursiaisen naapurina asunut Hannu Taanila pyysi häntä vieraaksi Lenita Airiston kanssa juontamaansa Yleisradion "Jatkoaika"-keskusteluohjelmaan. Pursiainen esiintyi ohjelmassa yhdessä keskustapuolueen puheenjohtajan Johannes Virolaisen ja liberaalisen kansanpuolueen kansanedustajan Pirkko Aron kanssa. Ohjelman jälkeen Tammi tilasi häneltä kirjan Huutomerkki-sarjaansa. Uusinta testamenttia kirjoittaessaan Pursiainen luetutti tekstiään säännöllisesti opiskelutoverillaan Simo Knuuttilalla, joka nykyään toimii muun muassa professorina Suomen Akatemiassa. Ville Kuronen
"Vihtori kunnaspään perintö" (1988) kertoo sodanjäkeisistä ajoista aina 1980-luvulle asti.Kirjailija jatkaa aiempaa linjaansa maaseudun ja sen asukkaiden murroksen kuvaajana. Korvenraivaajan jälkeläisistä osa jää sukupolvenvaihdoksessa velkaantuneina jatkamaan isänsä ammattia, toiset taas hankkivat muun ammatin ja muuttavat kaupunkiin. Kirjailija käyttää aineiksina niin uskonnollisuutta, tapakulttuurin muuttumista, yrittäjyyttä ja työn arvostusta kuin inhimillisä heikkouksiakin. Egill Yksikätisen ja Ásmundr Berserkkiensurmaajan saaga
Ásmundr kertoo olevansa Hálogalandin kuninkaan poika. Ollessaan äitinsä isän luonna Juutinmaalla Ásmundr eksyy metsästysretkellä ja kohtaa Tartaarien maan (isl. "Tattaríá") kuninkaan pojan, Áránin. Miehet mittelevät voimiaan, huomaavat olevansa tasaveroisia ja solmivat veriveljeyden. He sopivat jakavansa omaisuutensa ja sen, että jos toinen heistä kuolee ensin, jäljelle jäävä valmistaa tälle hautakummun, jonne laittaa paljon rikkauksia, ja istuu kummulla kolme yötä, minkä jälkeen lähtee pois, jos tahtoo. Sosialismi
Tuomas Akvinolainen totesi keskiajalla, että yksityisomistus on perisynnin seuraus. Lisäksi Akvinolainen katsoi, että yksityisomistus on maallisen omaisuuden taloudellisen käytön takia välttämätön. Thomas Moren 1500-luvun "Utopia" on niin ikään sosialistinen yhteiskuntamalli, missä kansalaisille pyritään luomaan hyvinvointia ja välttämätön sotiminen on ulkoistettu rahan avulla muille. Ukon pakka - Kalevalainen tarot
Susanna Salon teos Ukon pakka voitti vuosittain järjestettävän Vuoden Rajatietokirja -kilpailun yleisön äänestyksen. Ultra-lehden numerossa 2/2018 oli Jukka Niemisen kirjoittama Susanna Salon haastattelu. Muita haastatteluita on ollut Sielun Peili-lehdessä (2/2018), Ääretön-lehdessä (6/2018) sekä Minä Olen lehdessä (6/2018). Axel Laurell
Laurellin vanhemmista tiedetään, että he olivat Käihälän kylän Laurilan rusthollari Koskella (HL), veronkantokirjuri Henrik Samuelsson ja Elsa Jöransdotter. Professori Yrjö Blomstedtin mukaan Laurellin esivanhemmat olivat viljelleet tilaa ainakin vuodesta 1539, jolloin kuningas Kustaa Vaasan käskystä ryhdyttiin laatimaan maakirjoja asutuksesta. Andersin
Andersin on sukunimi, joka on johdettu patronyymisestä ruotsalaisesta henkilönnimestä Anders. Suvun ydinaluetta ovat vanhastaan Pohjois-Savo, Pohjois-Karjala ja Inkerinmaa. Suvun kantaisä ja nimenantaja oli muuan Erik Andersson (Eerik Antinpoika, 1667-1740), joka toimi rykmentinkirjurina Narvassa, sittemmin Käkisalmessa ja lopulta kruununvoutina Pohjois-Karjalassa. Hän näkyy alkaneen käyttää nimeä Andersin aivan 1700-luvun alkuvuosina. Erik Andersson solmi avioliiton 1694 Gertrud Elisabet Henrikintytär Cornelian (1673-1741) kanssa. Pikkupappilassa
"Pikkupappilassa" on tematiikaltaan hyvin perinteinen tyttökirja. Kirjassa seurataan pastorinperheen arkea, niin iloja kuin surujakin. Swan käyttää ensi kertaa tyttökirjassaan kantavana teemana rakkautta. Perheen vanhin tytär Minna tapaa junassa kotiin palatessaan salaperäisen miehen, joka myöhemmin paljastuu perheen äidin serkuksi, joka rikkaana miehenä palaa Amerikasta pelastamaan sukutilansa täydelliseltä rappiolta. Koska hän kuulee junassa Minnan sanovan, ettei hän koskaan menisi köyhälle miehelle vaimoksi, hän päättää teeskennellä köyhää saadakseen Minnan rakastumaan itseensä, ei rahoihinsa. Hänen juonensa onnistuu, ja kirja päättyy perinteisesti nuorenparin kihlaukseen. Myös sivujuonet käsittelevät Swanille niin perinteisiä aiheita, kuten rikkaiden ja köyhien vastakkainasettelua. Swan käyttää taas prameilevien rikkaiden hölmöyttä kirjan huumoriaineksena, esimerkiksi kun pitäjässä asuvan rikkaan paronin poika karkaa ja saapuu pikkupappilaan, jossa hän saa paikan renkinä. Pikkupappilassa vierailulla oleva rikas kaupunkilaisserkku Tyyra on erittäin nuiva köyhää renkiä kohtaan, samaan aikaan kun hän unelmoi ystävyydestä paronin pojan kanssa, tietämättä tämän itse asiassa olevan kyseinen renkipoika. Kirjassa tavataan myös tuhkimotarinan aineksia, kun köyhä ja orpo Mark saa uuden rikkaan isän. Nummisuutarit
Tarina alkaa, kun vanhan testamentin vuoksi suutarimestari Topias ja ennen kaikkea hänen kärttyisä vaimonsa Martta haluavat rahanahneuksissaan naittaa hiukan yksinkertaisen ja alaikäisen poikansa Eskon. Naittamisella on kiire, koska täysi-ikäinen, merille karanneen naapurin sittemmin äidistään orvoksi jäänyt ja Topiaksen talossa kasvattina elänyt tytär Jaana on rakastunut nuoreen seppään Kristoon, ja perinnön saa se, joka ensin astuu avioon. Martta ei voi sietää Kristoa ja on tiukka Jaanaa kohtaan, ja rahanahneuksissaan yrittää estellä nuorten naimisiinmenoa.
Martan iloksi Topiaksen ja talonisäntä Karrin puheet Puolmatkan krouvissa johtavat siihen, että Esko lähetetään kosioretkelle Karrin ihanaisen tyttären, Kreetan, luokse. Kylän kanttori Sepeteus tulee kirjoittamaan valtakirjaa Eskon naimalupaa varten ja vaikka hän tuntee asian taustat ja sanookin, mitä ajattelee, hän kuitenkin lopulta kirjoittaa valtakirjan. Esko haluaa myös allekirjoittaa valtakirjan omalla puumerkillään, mistä luonnollisesti seuraa riitaa. Eskon puhemieheksi lähtee Eskoa juonikkaampi Mikko Vilkastus. Viinaanmenevä veli Iivari lähetetään puolestaan Hämeenlinnaan ostamaan Eskon ja Kreetan saapumista juhlistavia pitoja varten yhtä ja toista. Frederick Marryat
Marryatin teokset herättivät lukijoissa ristiriitoja. Jotkut arvostelivat häntä huolimattomuudesta kirjoittamisessaan. Toiset taas ihailivat kuinka hän kirjoitti kokemuksistaan merellä. Hänen myöhempien romaaniensa kohderyhmänä olivat yleensä lapset. Kuuluisin romaani nykypäivän lukijoille on "Uudenmetsän lapset (The Children of the New Forest)", joka julkaistiin vuonna 1847. Tapahtumaympäristönä oli Hampshiren Swayn kylää ympäröivä maaseutu . Zachris Topelius
Toimittajana Topelius kirjoitti paljon myös naisille ja lapsille. Hänet muistetaan ”satusetänä”, koska hän kirjoitti opettavaisia ja suosittuja lastensatuja. Topelius esitti lapset reippaina ja aloitteellisina. Hänen pedagogiikkansa edusti uushumanismia, joka korosti positiivisen luonteen rakennusta. Topelius vastusti sirpaleista hajatietoa, negatiivisuutta ja kyynisyyttä. Topelius laati kaksi alkeisopetuksen oppikirjaa, "Luonnonkirjan" (1860) ja "Maamme kirjan" (1875). Uuno Särkelä
Särkelän vanhemmat olivat Johan Oskari Särkelä ja Augusta Ilola. Hänen puolisonsa vuodesta 1943 oli Toini Suitiala, perheeseen syntyi kolme lasta. Särkelä opiskeli taidetta ensin Tuusulan kansanopistossa ja sitten Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä 1924–1927. Pariisissa Särkelä täydensi taideopintojaan kahteen otteeseen. Ensimmäisen kerran Särkelän töitä oli esillä jo vuonna 1928, ensimmäisen yksityisnäyttelynsä hän piti 1942. Särkelää pidetään lappilaisena taiteilija myös teostensa aiheiden tiimoilta. Hän maalasi muun muassa Pyhätunturin aluetta ja Lapin soita, osin yhdessä taiteilijaystävänsä Aale Hakavan kanssa. Särkelä maalasi silti myös muotokuvia ja abstrakteja aiheitakin. Ainoa hänen maalaamansa alttaritaulu on Posion kirkkoon vuonna 1953 valmistunut teos "Jeesuksen toinen tuleminen". Oppikoulun opettajana Särkelä toimi 1966–1968. Hän sai Suomen kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1964, valtion taiteilijaeläke hänelle myönnettiin 1973. Eugen Schauman
Isän sotilasuran vuoksi perhe joutui asumaan eri puolilla keisarikuntaa. Schaumanin isänmaallisuus heräsi jo pikkupoikana, kun hänen äitinsä luki hänelle ääneen kansallisrunoilija Johan Ludvig Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoita". Teoksesta muodostui kotiinkaipuusta kärsivän pojan tärkein side etäiseen isänmaahansa. Ulkomaille Schaumaneille kuitenkin tihkui kirjeissä tietoja Suomessa harjoitetuista venäläistämis- ja sortotoimista. Schauman lähetti jo 8-vuotiaana Puolan Radomista Suomeen kirjeen, jossa luki: ""Var god och emottag detta lilla bidrag (en rubel) till minnesstoden vid Juutas, Eugen Schauman, Radom 24 Maj 1883"" (suom. "Olkaa hyvä ja vastaanottakaa tämä pieni avustus (yksi rupla) Juuttaan muistomerkkiä varten, Eugen Schauman, Radom 24. toukokuuta 1883"). Schauman oli kuullut, että Uudessakaarlepyyssä kerättiin varoja muistomerkkiä Suomen sodan Juuttaan taistelussa venäläisistä saadun voiton kunniaksi. Vänrikki Stoolin tarinoista kiinnostuneena ja innostuneena hän halusi ehdottomasti osallistua suunnitelmaan. Sursillin suku
Teoksen ilmestymisen jälkeen siihen julkaistiin Suomen Sukututkimusseuran Genos-aikakauskirjassa lisäyksiä ja korjauksia. Suomen sukututkimusseura on käynnistänyt vuonna 2010 uudelleen Sursillianan korjaushankkeen, jotta internetissä leviävien osittain vanhentuneiden ja virheellisten Sursill-tutkimusten korjaukset voitaisiin dokumentoituine lähteineen julkaista kootusti ja luotettavasti. Sursillin suku
On arveltu, että nykypäivänä Sursillin sukuun kytkeytyviä suomalaisia voi olla jopa 300 000 – 500 000. Juorukoulu
Farssimaisessa kohtauksessa, jossa hahmot piileskelevät huonekalujen takana, Sir Peter saa selville, että Charlesiin ja Lady Teazleen liittyvät huhut ovat perättömiä. Hän tekee sovinnon vaimonsa kanssa ja päättää, että Charles naikoon Marian. Lady Teazle pelastuu turmiolta.Kantaesityksessä keväällä 1777 John Palmer oli Joseph Surface, Frances Abington oli Lady Teazle ja William 'Gentleman' Smith näytteli Charles Surfacen roolin."The School for Scandal" -teosta on näytelty Suomen Kansallisteatterissa nimellä "Juorukoulu" vuosina 1950 ja 1960. Aiemmin teos tunnettiin nimellä "Parjauspesä". Vuoden 1950 tuotannossa Lady Teazlen roolissa oli Ansa Ikonen, Sir Peter Teazlea näytteli Uuno Laakso, Joseph Surfacea näytteli Unto Salminen ja Charles Surfacea puolestaan Joel Rinne. Mariana oli Kyllikki Forssell ja Lady Sneerwellinä Kaisu Leppänen. Alkuperäinen ensi-ilta oli vuonna 1879; tuolloin näyttelijöinä olivat muun muassa Ida Aalberg, Axel Ahlberg ja Oskari Vilho. Sursillin suku
Alceniuksen täydentämän teoksen henkilötiedot jatkuivat aina 1840-luvulle saakka. Näin osa kirjaan päässeistä henkilöistä oli elossa vielä 1900-luvun puolellakin. Jo ennestäänkin suureen sukupuuhun lisättiin 2000 uutta sukunimeä, lähes 20 000 henkilöä, joista kertyi keskimäärin 11–13 uutta sukupolvea. Elinan surma
Kuvattujen tapahtumien mahdollista vastinetta todellisessa historiassa on pohdittu pitkään. Niitä tuskin on tapahtunut ainakaan 1400-1500-lukujen vaihteessa eläneelle Ylisen Satakunnan tuomarille ja piispa Arvid Kurjen isälle Klaus Kurjelle. On esitetty, että päähenkilö olisi oikeasti ollut Klaus Kurjen äidinisä Klaus Lydekenpoika Djäkn, mutta tämäkin teoria on hatara. Kansanrunoustutkijat ovat huomauttaneet, että tarina morsiamen polttamisesta on yleiseurooppalainen kiertotarina. Tanskalainen balladi ”Lave Stisøn og Fru Eline” muistuttaa paljolti Elinan surmavirttä ja on tätä vanhempi. Sörlin tarina
Sörlin tarina tai Heðinnin ja Högnin saaga () on islantilainen muinaissaagoihin luettu saaga. Se kertoo tanskanmaalaisesta kuninkaasta nimeltä Högni sekä Serklannin kuninkaan pojaksi kutsutusta Heðinn-nimisestä viikingistä, jotka ovat veriveljiä keskenään mutta ajautuvat Freyja-jumalattaren loitsujen vuoksi taistelemaan ikuisesti kunnes kristitty mies tulee ja murtaa taian. "Sörlin tarina" on säilynyt 1300-luvun lopulla laaditussa Flateyjarbók-käsikirjoituksessa, missä se on osa kuningas Óláfr Tryggvasonista kertovaa saagaa ("Óláfs saga Tryggvasonar en mesta"). "Sörlin tarinan" taustalla on kuitenkin vaikuttanut vanha germaaninen perinne, jonka ilmentymiä tunnetaan myös muista keskiaikaisista skandinaavisista ja muinaisenglanninkielisistä lähteistä. "Sörlin tarina tai Heðinnin ja Högnin saaga" on ilmestynyt suomeksi muinaissaagojen kokoelmassa "Egill Yksikätinen – Muinaissaagoja Pohjolasta" (Helsinki: Finn Lectura 2013). Nurmoila
Nurmoila on perinteinen aunuksenkarjalainen kylä, joka on syntynyt viimeistään 1500-luvulla. Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä. Kylään majoittunut Olavi Paavolainen kirjoitti siellä teostaan "Synkkä yksinpuhelu". Rein (suku)
Suvun kantaisänä on perinteisesti pidetty vuonna 1684 kuollutta Henrik Antinpoika Reiniä, joka oli varakas maanviljelijä ja omisti Isonkyrön Palon kylässä Reinilän talon. Sukututkija Tor Carpelan onnistui vuonna 1939 julkaisemassaan tutkimuksessa jäljittämään vielä hänen sata vuotta aiemmin eläneen isoisoisänsä Pertti Olavinpojan, joka puolestaan oli isäntänä Isonkyrön Topparlan kylässä Punkarin tilalla. Suvun haarat polveutuvat Henrik Reinin viidestä pojasta ja yhdestä tyttärestä hänen avioliitostaan vauraan naapuritalon tyttären Aune Krekintytär Penttalan kanssa. Myöhemmät Rein-nimellä tunnetut ovat keskimmäisen pojan, Henrik Reinin jälkeläisiä. Vanhimman pojan (Thomas Rein) jälkeläisiin hänen ensimmäisestä avioliitostaan kuuluu "Reinilä"-niminen suku Isonkyrön Palonkylässä ja toisesta avioliitostaan "Nikula"-niminen suku Isonkyrön Lehmäjoella. Toiseksi nuorimman pojan (Matti Reinius) jälkeläiset käyttivät nimeä "Reinius". Toiseksi vanhimmasta pojasta Yrjänästä polveutuu talon nimen mukaan "Karhu"-nimeä käyttänyt talonpoikaissuku Isonkyrön Heikkolan kylässä ja nuorimmasta pojasta Juhosta talon nimen mukaan "Tuuri"-nimeä käyttänyt talonpoikaissuku Lehmäjoella. Ulvila
Suistossa ei 1100-luvulla luultavasti ollut maataloja, mutta 1200-luvulla tilanne saattoi jo muuttua. Asiakirjoja 1200-luvulta ei ole jäljellä, mutta jo 1300-luvun dokumentit kertovat vilkkaasta toimeliaisuudesta. Uudet asukkaat ja kokemäkiset ratkoivat lukuisia kiistojaan käräjillä, kun nautintaoikeuksista, kalastamojen hallinnasta ja kylien rajoista käytiin uusjakoa. Myös Ruotsin kuningas otti kantaa kiistoihin ja päätti uusista käytänteistä kokemäkeläisten tappioksi. Hiljalleen kokemäkeläisten vaikutusvalta ja hallinta suiston ja sen yläpuolisilla alueilla siirtyi uudisasukkaille näiden elämisen edellytyksiä vahvistamaan. Sivullinen
Romaani kertoo nuoresta algerianranskalaisesta miehestä, Meursault’sta (), joka on kuin synnynnäisesti omaksunut asenteekseen välinpitämättömyyden: ”Minä sanoin, ettei se merkinnyt mitään.” Päähenkilön tekee kuitenkin inhimilliseksi se, että kertomus kumpuaa suoraan hänen tajunnastaan. Olli Saarela
Ennen opiskeluaan elokuva-alalla Saarela toimi palomiehenä. Taideteollisessa korkeakoulussa syntynyt lyhytelokuva "Julma maaseutu" (1993) kertoo papin yliajamasta miehestä, joka paljastuu äitinsä ja isäpuolen luona asuvaa poikaa etsiväksi isäksi. "Koverhar – lihanleikkaajan kolme päivää" (1998) on mustan komedinen lyhytelokuva toisiinsa sidotuista veljeksistä Siilaksesta (Kari Väänänen) ja Moonikasta (Taisto Reimaluoto). "Ristin juurella" (1997) kertoo ilkeästä ja ahdasmielisestä telakan yövartijasta, joka joutuu umpikujaan rakastuttuaan napatanssijana työskentelevään naiseen. Lyhytelokuva syntyi Neil Hardwickin elokuvaopiskelijoille pitämällä "Yhdeksän ylitti Telakkakadun" -mestarikurssilla, jossa tarinat oli sijoitettava telakkamiljööseen. Kuin surmaisi satakielen
"Kuin surmaisi satakielen" -romaania on kuvattu nuoren tytön kasvutarinaksi, jossa on runsaasti kirjailijan omaelämäkerrallisia piirteitä. Harper Lee kasvoi Alabamassa pienessä Monroevillen kaupungissa, ja hänen isänsä Amasa Coleman Lee oli asianajaja. Tarinan perheen sukunimi Finch on Leen äidin tyttönimi. Kirjan päähenkilössä, poikamaisessa Scout-tytössä, on samoja piirteitä kuin kirjailijassa lapsena, ja Scoutin ystävän Dill-pojan hahmo perustuu Leen lapsuudenystävään Truman Capoteen. Kun Lee oli lapsi, hänen kotiseudullaan Alabamassa 1930-luvulla pidettiin Scottsboron oikeudenkäynnit, joissa yhdeksää nuorta mustaa miestä syytettiin kahden valkoisen naisen raiskaamisesta. Heikoista todisteista huolimatta kaikki miehet tuomittiin kuolemaan lukuun ottamatta nuorinta, joka oli 13-vuotias. Useiden oikeuskäsittelyjen jälkeen neljä miehistä tuomittiin vuosiksi vankilaan. Heidät armahdettiin lopulta vuosikymmenien päästä. Lottovoittaja UKK Turhapuro
Elokuvassa esiintyy pienessä osassa myös Jaska-nimisenä mökkinaapurina Simo Salminen, joka useammin näyttelee insinööri Sörsselssöniä. Nuori Helena Lindgren vilahtaa Uunon tyttöystävien joukossa. Elokuvassa ambulanssilääkäriä esittänyt Heikki Nousiainen sijaisti vuonna 1998 valmistuneessa "Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies" -elokuvassa Tapio Hämäläistä esiintymällä vuoristoneuvos Tuurana. Túrin
Túrinin hahmo perustuu pääosin Kalevalan Kullervoon, mutta hahmossa on nähtävissä myös piirteitä Oidipuksesta sekä Sigurdista. Toimittaja Jussi Alroth luonnehtii Túrinin hahmon historiaa seuraavasti: "Luodessaan synkintä sankariaan Tolkien kurotti yli anglosaksisten ja skandinaavisten perinteiden, Inkerinmaalle asti. Túrin Húrinin pojan kertomus perustuu suomalaisen Kullervo Kalervon pojan tarinaan." Sursillin suku
Erik Sursillin lukuisista lapsista viisi hajautui nykyisen Suomen alueelle: Catharina, Magdalena, Östen, Carl ja Margareta. Heistä Östen Erikssonilla, joka toimi Uumajan voutina ja siirtyi myöhemmin mitä todennäköisimmin lastensa kanssa Suomeen, oli seitsemän tytärtä: Anna, Catharina, Christina, Margareta, Brita, Barbro ja Magdalena. Näistä seitsemästä tyttärestä alkavaa sukuhistoriaa kutsutaan esimerkiksi 1950-luvun painoksessa ”Seitsemän Sursill-sisaruksen sukuluetteloksi”. Suur Tõll
Suur Tõllilla on tarinoiden mukaan veli Leiger, joka asui Hiidenmaalla. Perheeseen kuului myös vaimo Piret, joka on mahdollisesti saanut nimensä skandinaavisesta nimestä Birgit. Suur Tõllilla oli lisäksi poika, niin sanottu Noor Tõll (Nuori Tõll), jolle ei tarinoissa mainita tarkempaa nimeä. Tarinoissa Suur Tõllin vastustajana on Piru, joka esiintyy suurimmassa osassa Suur Tõllista kertovista tarinoista. Monessa tarinassa esiintyy eri tavoin kivet tai niiden siirtäminen. Erilaiset kivikasat tai suurikokoiset kivet selitetään usein eri tavoin Suur Tõlliin liittyväksi. Joihinkin tällaisiin kiviin on liitetty myös uskomuksia niiden parantavasta voimasta. Suur Tõll liittyy moniin eri paikannimiin. Naissaari syntyi erään tarinan mukaan Suur Tõllin vaimon pudottua mereen ja hukuttua, jolloin hänestä muodostui saari. Kübarsaari taas syntyi tarinan mukaan Suur Tõllin mereen pudonneesta kypärästä. Suur Tõllin kotipaikalla on kaksi ehdokasta, joista molemmat sijaitsevat Saarenmaalla: Tõlluste ja Tõllin kylä. Kuolinpaikka on eri tarinoiden mukaan monessa eri paikassa. Sursillin suku
Muistiinpanojen merkitystä lisää se, että useat vielä tuolloin käytössä olleet kirjalliset lähteet ovat vuosisatojen kuluessa tuhoutuneet tai kadonneet. Terseruksen haastattelemat henkilöt ovat kuolleet viimeistään isonvihan aikoihin. Kuun maisema
Romaani kertoo kahden päähenkilön, Joelin ja mustatukkaisen Miriamin tarinan lapsuudesta aikuisuuteen, noin 30-vuotiaiksi. Tarinan kertoja Joel on romaanin alussa 12-vuotias poika, joka viettää kesälomaa vanhan kelloseppäsetänsä ja tätinsä luona pienessä kauppalassa. Vanhusten koti kuvataan ahdistavan pikkuporvarilliseksi, säästäväiseksi, siistiksi ja ankaran moraaliseksi. Kesän lopussa taloon muuttaa myös kasvattitytär Miriam. Schauman
Suku on lähtöisin Baltiasta ja tuli Suomeen 1600-luvun lopulla. Sen katsotaan olevan lähtöisin Kuurinmaan aatelista, mitä ei tosin voida todistaa. Vaihtoehtoisen teorian mukaan suvun juuret olisivatkin Kurpfalzissa Saksassa, jossa vuonna 1596 aateloitiin samanniminen suku. Suvun suomalainen kantaisä on Turun läänin ratsuväkirykmentin everstiluutnantti Henrik Johan Schauman (1649–1730), joka oli lähtöisin Ogerin seudulta Liivinmaalta ja tuli Ruotsin palvelukseen 1662. Hänet naturalisoitiin Ruotsin aateliin vuonna 1686 ja hänen sukunsa introdusoitiin Ruotsin ritarihuoneelle 1697 aatelissukuna numero 1287. Suvun nykyään elävät haarat ovat kaikki hänen pojanpoikansa, aatelislippueen majoitusmestari Berndt Otto Schaumanin (1738–1805) jälkeläisiä. Juseliuksen mausoleumin freskot
Aikuisuutta kuvaavan "Rakennus"-freskon aiheena on tuvan rakentaminen. Kuvassa on hirsitalon runko, jonka salvoksia talonpoika työstää kirveellään. Etuvasemmalla on jo imeväisiän ohittanutta poikaansa imettävä äiti. Hirsirakennelman takana näyttäytyy Kuolema tapin reikää kairaavan isoisän hahmossa. Taustan kivinen rinne pohjautuu "Kevät"-freskon tapaan Sääksmäeltä löytyvään maisemaan. ”Kuoleman kairamiehen” mallina olivat porilaisesta vaivaistalosta löytynyt ”ikäloppu ukko” sekä paikallinen nuori leski. Talonpojan mallina oli mausoleumin rakennustöissä työskennellyt K. Vinterkvist. Maalaus on myös omaelämäkerrallinen, sillä Gallen-Kallelan vanhin tytär Impi Marjatta kuoli Ruovedellä juuri kun Kalelan hirsiseiniä pystytettiin. Freskon luonnos oli näytteillä talvella 1902 Dresdenin kansainvälisessä taidenäyttelyssä. Vaarallinen juhannus
Taidegraafikko Tuulikki Pietilä on tehnyt kaksi kolmiulotteista muumikuvaelmaa, jotka perustuvat "Vaarallinen juhannus" -kirjan tapahtumiin. Näistä ensimmäinen on "Nuuskamuikkunen ja orpolapset" (1984). Teoksen kuriositeettina on puinen kulttifiguuri, jonka Tove Jansson on saanut lahjaksi enoltaan. Eno oli löytänyt sen merestä.
Toinen kirjaan pohjautuva kuvaelma on "Salaperäinen teatteri" -triptyykki (1984–1985). Siinä on kolme osaa: "Primadonnan pukuhuone", "Puvustoateljee" ja "Näyttämötarpeisto". Molemmat teokset kuuluvat tamperelaisen Muumimuseon kokoelmaan. Ynglingien saaga
Ynglingien saaga (isl. "Ynglinga saga") on keskiaikainen islantilainen saaga. Se on Snorri Sturlusonin 1200-luvun alkupuolella kirjoittaman, kuningassaagoja sisältävän teoksen "Heimskringla" aloittava osio. "Ynglingien saaga" käsittelee Skandinavian esihistoriaa ja kertoo tarunhohtoisesta Ynglingien suvusta, jota pidettiin keskiajalla yhtenä vanhimmista tunnetuista Pohjolan kuningassuvuista. Suvun esi-isänä esitetään saagassa pakanajumala Óðinn, joka saapui saagan mukaan Aasiasta ja asettui Sigtunaan, Ruotsiin. Pakanajumala Freyrin taas kerrotaan myöhemmin hallinneen Uppsalassa. "Ynglingien saaga" on ilmestynyt J. A. Hollon suomentamana teoksessa "Snorri: Norjan kuningassaagat", 1 (Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1960). Thorsteinn Talonvoiman tarina
Thorsteinn Talonvoiman tarina (isl. "Þorsteins þáttr bæjarmagns") on keskiajan islantilaiseen saagakirjallisuuteen kuuluva lyhytsaaga (isl. "þáttr"). Se on luokiteltu muinaissaagaksi. "Thorsteinn Talonvoiman tarina" kertoo miehestä nimeltä Þorsteinn, joka on kooltaan tavallista suurempi ja ryhtyy kuningas Olavi Tryggvinpojan (isl. Óláfr Tryggvason) hirdimieheksi. Tarinassa kuvataan Þorsteinnin matkoja itään, joiden aikana hän vierailee muun muassa tuonpuoleisessa ja myyttisen Kaunotantereen ("Glæsisvellir") kuninkaan luona. Saaga on kirjoitettu todennäköisesti 1200-luvun lopulla, joidenkin arvioiden mukaan 1300-luvulla, mutta sen pohjana oleva tarina-aineisto on vanhempaa. Saagan vanhimmat säilyneet käsikirjoitukset ovat 1400-luvun loppupuolelta. Suomi 2000-luvulla
Sofi Oksanen (s. 1977) oli eräs vuosikymmenen puhutuimpia uusia suomalaiskirjailijoita. Hänen esikoisromaaninsa "Stalinin lehmät" ilmestyi 2003. Vuonna 2005 ilmestyi "Baby Jane" ja vuonna 2008 "Puhdistus", joka voitti Finlandia-palkinnon ja filmatisoitiin elokuvaksi 2012. Lisäksi "Puhdistuksesta" tehtiin näyttämösovituksia. Oksanen käsitteli kirjoissaan muun muassa kommunismin rikoksia, mielenterveysongelmia ja lesbolaisuutta. Jari Tervo kirjoitti Suomen itsenäisyyden ajan poliittista historiaa käsittelevän trilogiansa, johon kuuluivat teokset "Myyrä" (2004), "Ohrana" (2006) ja "Troikka" (2008). Laila Hirvisaari jatkoi menestyksekästä kirjailijanuraansa 1900-luvun alkuun ajoittuvalla "Imatra"-sarjallaan; lisäksi hän kirjoitti neljä uutta osaa 1970-luvulla aloittamaansa "Lehmusten kaupunki -sarjaan", jonka aikajänne on toisen maailmansodan vuosissa. Kaari Utriolta ilmestyi kaukaisempaan menneisyyteen ajoittuvia epookkiromaaneja ja useita tietokirjoja. Kari Hotakainen oli niin ikään pinnalla, hänen omakotitalounelmasta kertova aikalaisromaaninsa "Juoksuhaudantie" voitti Finlandia-palkinnon 2002 ja oli saman nimisen elokuvan pohjana. Johannes Terserus
Eronsa jälkeen Terserus toimi Linköpingin piispana vuosina 1671–1678. Turun piispana ollessaan Terserus aloitti Genealogia Sursillianan kokoamisen. Terence O’Neill
O’Neill kuului vaikutusvaltaiseen aateliseen maanomistajasukuun. Hänen isänsä oli brittiläinen parlamenttiedustaja, joka kaatui ensimmäisen maailmansodan alussa kolme kuukautta poikansa syntymän jälkeen. O’Neill kävi Etonin sisäoppilaitoksen ja palveli toisessa maailmansodassa irlantilaisen kaartinrykmentin kapteenina. Hänet valittiin vuonna 1946 Pohjois-Irlannin parlamenttiin Antrimin Bannsidesta. Hän toimi 1953–1956 parlamentin varapuhemiehenä, 1956 sisäministerinä ja 1956–1963 valtiovarainministerinä Basil Brooken hallituksessa. Vuonna 1963 O’Neill seurasi Brookea pääministerinä ja hänet valittiin myös UUP:n puheenjohtajaksi. Monien unionistien vastustuksesta huolimatta hän päätti ryhtyä toteuttamaan Pohjois-Irlannissa poliittisia uudistuksia, joiden tavoitteena oli poistaa katoliseen vähemmistöön kohdistunut syrjintä työmarkkinoilla, asumisoloissa ja paikallishallinnossa. Tarvetta uudistuksiin voimisti se, että Pohjois-Irlanti oli parhaillaan käymässä läpi voimakasta taloudellista rakennemuutosta vanhan teollisuuden kuihtuessa. Parhaiten O’Neillin hallitus onnistuikin taloudellisen kasvun ja uusien työpaikkojen luomisessa. Saksala (Nousiainen)
Saksalasta on löydetty kivikautisten työkalujen lisäksi joko pronssikaudelta tai varhaiselta rautakaudelta peräisin olevaa esineistöä. Vaikka Kuhankuonoa ympäröivillä alueilla oli harjoitettu kaskiviljelyä jo aiemmin, muodostui pysyvä asutus seudulle vasta 1700-luvulla. Perimätiedon mukaan alueen ensimmäiset pysyvät asukkaat olisivat olleet vuonna 1757 Savojärvelle muuttaneet Johan ja Maria Bärnstedt, vaikka jo vuoden 1695 karttaan on järven rannalle Pirtinmäkeen merkitty seudun ensimmäinen talo. Bärnstedtien sukunimeksi ilmoitetaan myöhemmissä lähteissä Saxla, jonka ajatellaan antaneen nimensä koko tulevalle Saksalan alueelle. Vuosisadan loppupuolella Nousiaisten, Mynämäen, Yläneen ja Vahdon takamaille rakennettiin useampiakin torppia. Pitäjänmetsien lakkautuksen jälkeen 1800-luvulla torpparit tekivät taksvärkkinsä maiden uusille omistajille, kunnes torpat itsenäistyivät 1910-luvulta alkaen. Vuonna 1850 Saksalassa oli noin 110 asukasta, mutta vuoteen 1900 mennessä asukasluku oli noussut noin 170 asukkaaseen. Neljästoista vieras
Roolinimien perusteella on esitetty, että Särkän käsikirjoitus saattaa pohjautua ruotsalaiseen alkuperäistekstiin. Alkujakso on kuvattu pernajalaisella sahalla, jonka omistajasuvun nimi Palomaa saattaa viitata Paloheimoon. Särkän isä työskenteli metsätyönjohtajana H. G. Paloheimon palveluksessa. Sahan konttorikohtaus on kuvaaja Sulo Tammilehdon ideoimana lavastettu avokulisseina aitoon sahaympäristöön, jossa tuuli kuitenkin haittasi kuvauksia heiluttelemalla papereita. Ville Kuronen
Esikoisromaani, vuonna 1978 ilmestynyt "Ei kuu kuule, ei päivä näe", aloittaa  kymmenlapsisen Tolvasen maanviljelijäperheen elämän kuvauksen 1920-luvun Pohjois-Karjalassa. Tohmajärveläisperheen ja maatilan vaiheita seurataan noin vuoden ajalta, lokakuusta lokakuuhun. Maaseutukuvauksen keskeinen henkilöhahmo on tilan isäntä, korvenraivaaja  Uuno Tolvanen, joka raatamalla itse ja pakottamalla lapsensa ja vaimonsa ankaraan ponnisteluun saa uudistilan menestymään, mutta vieraannuttaa samalla säälimättömällä käytöksellään omaisensa itsestään. Kirjailija kohdistaa huomionsa luonnetyyppien tarkasteluun ja kerronnassa nousee vahvimpana esiin perheen lasten näkökulma. Kuronen käyttää romaanin dialogeissa Tohmajärven murretta  . Romaanin karun realistista tyyliä keventävät humoristiset kärjistykset ja murteeseen kätketty huumori. Samalla romaani tallentaa maaseudun jo unohtuneita työtapoja ja paikallishistoriaa niin Tohmajärveltä kuin Joensuustakin Johanna Enckell
Enckellin sukunimi on perua hänen ensimmäisestä avioliitostaan. Enckellin avopuoliso oli dramaturgi ja kirjailija Gösta Kjellin (1936–2009), jonka kirjoittaman teoksen "Sissi-Jaakko" Enckell täydensi ja julkaisi vuonna 2011. Teos kertoo Enckellin esi-isän kauppaneuvos Jacob af Forsellesin (1696–1768) elämästä. Tehtaan varjossa
"Tehtaan varjossa" -teosta on luonnehdittu omaelämäkerralliseksi, koska kirjan päähenkilön Samuel Oinon elämä muistuttaa Pekkasen omaa elämää. Sekä Samuel että Pekkanen voidaan nähdä sosialistisina ja ”kömpelöinä” henkilöinä, jotka ovat kotoisin työläisperheistä ja joutuvat varhain raskaisiin töihin. Molemmilla on halu sivistää itseään ja he lukevat paljon. Molemmat tuntevat ajoittain kuuluvansa yhteisön ulkopuolelle. Muitakin yhtäläisyyksiä on: esimerkiksi Samuelin kommunistisella serkulla Pekka Valveella on myös Pekkasen elämässä muutama vastine: hänen serkkunsa August Pekkanen sekä kirjailija-ystävä Aku Rautala. Sörlin tarina
"Sörlin tarina" kuuluu niihin muinaissaagoihin, jotka voidaan määritellä "origo gentis" -tyyppisiksi teksteiksi, sillä kuvatessaan kuningas Högniä ja tämän puolisoa sen voitiin katsoa kertovan keskiajan skandinaaveille näiden muinaisesta historiasta. "Sörlin tarina" kertoi sellaisten muinaisten kuninkaiden sukupuista, joihin useat merkkisuvut ja kuninkaalliset saattoivat jäljittää juurensa. Högnin puolison Hervörin kerrotaan saagassa olevan Heiðrekr Sudennahan (isl. "úlfhamr") pojantytär. Kyseistä Heiðrekriä pidettiin naissoturi Hervörin poikana. Sekä Heiðrekr että Hervör esiintyivät myös "Hervörin ja kuningas Heiðrekr Viisaan saagassa" ("Hervarar saga ok Heiðreks konungs ins vitra"), joka esitti goottien ja hunnien välisiin sotiin liittyvää tarinaperinnettä. Suurvalta-ajan Ruotsissa kyseinen "Hervörin saaga" nähtiin lähteeksi ruotsalaisten kuninkaiden esi-isistä. "Sörlin tarina" ilmestyi Ruotsissa latinankielisenä käännöksenä vuonna 1697 (Jón Guðmundsson, "Sagan af Hiedine og Hogna. Historia duorum regum Hedini et Hugonis". Teoksessa "Ketilli Hængii et Grimonis Hirsutigenæ Patris et Filii Historia". Upsala: Olof Rudbeck, 1697).