Onko Israelia hallinnut koskaan kuningas?
Salomo
Salomo (, nykyhepr. "šlomo", tai "Solomon") oli Raamatun mukaan Israelin kuningas, joka hallitsi 900-luvulla eaa. Hän oli Daavidin ja Batseban poika, Daavidin kymmenes poika. Salomo rakensi Jerusalemiin useita komeita rakennuksia, kuten Salomon temppelin. Salomo myös uudisti Israelin hallintoa sekä armeijaa; jalkaväen sijaan armeijan pääaselajiksi tulivat hänen aikanaan sotavaunut.
Luettelo Juudan kuningaskunnan kuninkaista
Kuninkaiden ajoitukset on merkitty Raamatun mukaan kuninkaiden hallintokausien mukaisesti; heprealaiset nimet ovat suluissa. Heprealaisissa nimissä epiteettinä on patronyymi ("ben XXX") ja kuninkaan titteli ("Melekh Yehudah"), ellei toisin mainita. Epiteetin puuttuminen merkitsee, että seuraava hallitsija on isänsä legitiimi poika.Rehabeamin aikana yhtenäisvaltakunta hajosi, ja pohjoisvaltakunnan (Israelin kuningaskunta) kuninkaaksi nousi Jerobeam I. Jerusalem
Saksan keisari Fredrik II sai Jerusalemin vuonna 1229 hallintaansa diplomaattisin keinoin, mutta vuonna 1244 muslimit valloittivat sen jälleen. Ollessaan kristittyjen hallinnassa Jerusalem oli Jerusalemin kuningaskunnan eli "Outremér"in pääkaupunki 1100–1187 ja 1229–1244. Tämän jälkeen sitä hallitsivat ensin Khwarezmidit ja myöhemmin mamelukit vuodesta 1260. Menahem
Menahem Gadin poika oli yksi monista Israelin kuninkaista. Hän tuli valtaan murhattuaan kuningas Sallumin ja hallitsi Israelia 10 vuotta, ehkä vuodet 744–734 eaa. "Hän teki sitä, mikä on pahaa Herran silmissä." Anarkia heikensi Israelia voimakkaasti Menahemin aikaan. Hän yritti mm. Assyrian tuella vakauttaa valtansa maksamalla Assyrialle veroa, mutta Assyria ei juuri ollut kiinnostunut Israelin tapahtumista. Sekasorto jatkui Menahemin kuolemaan asti. Häntä seurasi Israelin kuninkaana hänen poikansa Pekahja. Meshan steela
Steelassa kerrotaan:Kuvauksen voidaan tulkita täydentävän ja vahvistavan kuningas Meshan historiaa, joka on kirjoitettu Toisessa kuninkaiden kirjassa 3:4-27, ja on siksi merkittävä raamatullisessa arkeologiassa. Kuitenkin steelassa on merkittäviä eroavaisuuksia. Raamatussa Omrin poika Ahab valloittaa Moabin, ja moabilaiset kapinoivat Ahabin poikaa Jehoramia vastaan. Raamatussa Kemos ei anna voittoa Meshalle, vaan Jahve antaa voiton Jehoramille. Israel vetäytyy Kuninkaiden kirjan mukaan vain, koska he hätkähtävät, kun Mesha uhraa poikansa. Daavid
Israelin valta ulottui Damaskokseen asti. Näihin aikoihin suurvallat Egypti ja Assyria elivät voimatonta aikaa eivätkä kyenneet puuttumaan Palestiinan maan asioihin auttaakseen Israelin naapureita. Daavid myös kehitti Israelin uskonnollista elämää. Hän teki Jerusalemista Israelin ja Juudan pääkaupungin ja uskonnollisen keskuksen. Valtiolle tehtiin egyptiläisen mallin mukainen virkamiespyramidi. Daavid perusti vakinaisen armeijan, ja hänen henkivartiokaartinsa koostui ulkomaisista palkkasotureista (1. Kuninkaiden kirjan "kreetit ja pleetit"). Daavidin aikana nousi monia kapinoita keskushallintoa vastaan, muun muassa hänen poikansa Absalomin johtama, ja hovissa juoniteltiin häntä vastaan hänen ollessaan jo vanha. Samuel
Rabbiinisessa kirjallisuudessa Samuelia pidetään samalla kertaa viimeisenä muinaisen Israelin tuomareista ja ensimmäisenä Israelin maassa vaikuttaneena profeettana. Täten hänen toimintansa sijoittui kahden aikakauden taitekohtaan. Ensimmäisen Samuelin kirjan mukaan Samuel myös voiteli Israelin kaksi ensimmäistä kuningasta, Saulin ja Daavidin. Israelin ja Juudan historia
Omrin jälkeläisen, kuningas Jooramin aikoina Israel hävisi Moabin kuningas Mesan johtamille joukoille sodassa. Tappion takia israelilaisten sotavaunujoukkojen johtaja Jehu nousi kapinaan hallintoa vastaan. Kaapattuaan vallan Jehu murhasi hillittömästi Omrin jälkeläisiä, joita piti Baalin palvojina. Myös Juudassa tapahtui vastaavanlainen kumous. 40 prinssiä kuoli ja Baalin pappeja surmattiin armotta. Syyrian keskenään kamppailevat valtiot, myös Jehun johtama Israel, joutuivat maksamaan laajenevalle Assyrialle veroja jopa 7 %. Abia solmi liiton Benjaminin heimon kanssa. Israelin ja Juudan historia
Israelissa valtaan nousi Jerobeam II, joka laajensi valtakunnan pohjoisessa Hamatiin asti, kauppa kävi, ja kauppiaiden hyvinvointi kasvoi. Tämä johti yhteiskunnan polarisoitumiseen, rikkaat rikastuivat ja köyhät köyhtyivät. Jerobeamin kuoltua maassa puhkesi levottomuuksia, useita kuninkaita murhattiin ja kuninkuudesta kamppailtiin. Palatsivallankumousten päätteeksi valtaan noussut Menahem maksoi suuret verot Assyrian kuninkaalle Tiglatpileser III:lle. Israelin kuningaskunta
Israelin kansan historiassa ilmeni jo varhain yksijumalaisuus. Yhtä jumalaa palvottiin vain pienessä piirissä. Jumala, jota palvottiin, oli nimeltään El, myöhemmin Jhwh, joka monesti käännetään Jahveksi. Itävallan keisari
Hänen keisarillinen ja kuninkaallinen apostolinen majesteettinsa 
NN,
Jumalan armosta Itävallan keisari,
Unkarin, Böömin, Dalmatian, Kroatian, Slavonian, Galitsian, Lodomerian ja Illyrian kuningas;
Jerusalemin kuningas jne.; 
Itävallan arkkiherttua; 
Toscanan ja Krakovan suurherttua;
Lothringenin, Salzburgin, Steyerin, Kärntenin, Krainin ja Bukovinan herttua;
Ylä- ja Ala-Sleesian, Modenan, Parman, Piacenzan ja Guastallan, Auschwitzin ja Zatorin, Teschenin, Friaulin, Ragusan ja Zaran herttua;
Habsburgin ja Tirolin, Kyburgin, Görzin ja Gradiscan hallitseva kreivi;
Trientin ja Brixenin ruhtinas, 
Ylä- ja Ala-Lausitzin ja Istrian maakreivi, 
Hohenemsin, Feldkirchin, Bregenzin ja Sonnenbergin kreivi, 
Triesten, Cattaron ja windiläisen maan herra;
Serbian voivodikunnan suurvoivodi
jne. jne. Israelin–Palestiinan konflikti
Israelin–Palestiinan konflikti on Israelin valtion ja palestiinalaisten välinen kiista maa-alueesta, joka sijaitsee Välimeren ja Jordan-joen välissä. Konfliktin juuret juontavat 1800-luvulle, jolloin voimistuva sionistinen liike alkoi havitella juutalaisten massamuuttoa Palestiinaan ja oman valtion perustamista juutalaisten historialliseen kotimaahan. Israelin valtio perustettiin vuonna 1948 ja palestiinalaiset katsovat sen miehittäneen heidän vuosisatoja asuttamansa alueet. Yhdistyneet kansakunnat syyttääkin Israelia palestiinalaisten rotusyrjinnästä, koska Israel on "perustanut apartheid-järjestelmän, joka hallitsee palestiinan kansaa kokonaisuudessaan." Raportin mukaan "Israel on rasistinen valtio", mikä aiheutti paljon keskustelua ja vastaväitteitä YK:n sisältä. Raportin julkaisijana toimi 18:sta arabimaasta koostuva YK:n paikallinen komissio ESCWA ja raportin tultua julki YK:n pääsihteeri vaati raportin poistoa YK:n julkaisuportaaleista, mikä myöhemmin toteutui. Myös Jerusalemin entinen pormestari ja historioitsija Meron Benvenisti on todennut, että "Israelista on tullut apartheid-valtio ja "herrakansan demokratia", jossa oikeudet koskevat vain yhtä etnistä ryhmää." Sananlaskujen kirja
Sananlaskujen kirjan on synyt Israelin kuningasajalla. Kirja alkaa sanoilla "Salomon, Daavidin pojan, Israelin kuninkaan, sananlaskut", ja perinteisen käsityksen mukaan kuningas Salomo on kirjan kirjoittaja. Ensimmäisessä kuninkaiden kirjassa sanotaan, että Salomo "sepitti kolmetuhatta viisasta lausumaa", ja kirjan sananlaskujen on katsottu olleen valikoima näistä lausumista. Tämä näkemys on kuitenkin kyseenalaistettu kriittisten tutkijoiden toimesta. Juutalainen traditio laittaa koko kirjan "Hiskian miesten" nimiin, sillä luku 25 alkaa sanoilla "nämä"kin" ovat Salomon sananlaskuja. Juudan kuninkaan Hiskian miehet ovat ne koonneet".. Kuningas Hiskia oli Juudan kuningas 300 vuotta kuningas Salomon jälkeen. Myös luvussa 30 on nimetty myös kolmas kirjoittaja kuningas Lemuel, jonka oletetaan olevan kuningas Salomonin salanimi. Simri
Simri oli yksi Israelin kuninkaista. Hän tuli valtaan murhaamalla kuningas Eelan ja hallitsi seitsemän päivää. Siinä ajassa hän ehti tapattaa koko Baesan suvun jättämättä ainoattakaan Baesan miespuolista jälkeläistä ja hänen sukulaistaan tai kannattajaansa eloon. Mutta Israelin sotaväki ei hyväksynyt Simriä kuninkaaksi vaan julistivat kuninkaakseen Omrin, joka johdatti miehensä Simriä vastaan. Kun Simri tajusi tilanteen toivottomaksi, hän sulkeutui palatsiinsa syttyttäen sen tuleen. Simriä seurasi Israelin kuninkaana Omri. Jumala (kristinusko)
Jumalalla oli samat normit myös israelilaisten suhteen ja hän ei suojellut heitä kun nämä rikkoivat hänen lakejaan. Kärsivällisesti Jumala antoi aikaa muutokseen, mutta kun sitä ei tapahtunut, hän ei enää suojellut Israelia. Assyrialaiset valloittivat Israelin pohjoisen valtakunnan ja myöhemmin Babylon poltti Jerusalemin ja vei eteläisen valtakunnan asukkaat vankeina maahansa. Raamatun historiallisuus
Jerusalemista on vain vähän löytöjä 900-luvulta eaa. Kaupunki on kuitenkin tuhottu ja uudelleenrakennettu 15-20 kertaa väitetyn Daavidin ja Salomon ajan jälkeen, joten arkeologiset todisteet ovat saattaneet myös tuhoutua. Joitakin löytöjä on ajoitettu keskiselle pronssikaudelle ja myöhemmin rautakaudelle. Alueelta on kuitenkin vuonna 2005 tehty löytö, jota on esitetty kuningas Daavidin palatsin paikaksi, ja jonka on väitetty voivan muuttaa tämän näkemyksen. Arkeologit eivät kuitenkaan ole päässeet yksimielisyyteen, onko kyseessä Daavidin palatsi, ja kysymys on herättänyt Israelissa runsaasti into­himoja myös poliittisista syistä. Joahas
Joahas oli yksi Israelin kuningaskunnan kuningas. Hän tuli valtaan isänsä Jeehun kuoltua ja hallitsi 17 vuotta, ehkä vuodet 818–801 eaa. Joahasin kuoltua tuli Israelin kuninkaaksi hänen poikansa Joas. Menelik
Menelik palasi Etiopiaan liitonarkin kanssa ja kansa riemuitsi. Makeda luovutti vallan pojalleen, josta tuli kuningas Daavid II isoisänsä Daavidin mukaan. Menelik perusti Israelin valtion mukaisen valtion. Liitonarkin avulla Menelik taisteli voittoisasti vihollisiaan vastaan. Perinnetiedon mukaan Menelikin jälkeläiset hallitsivat Etiopiaa aina 900-luvulle asti, kunnes Zagwe-dynastia otti vallan, ja edelleen 1200-luvulta 1900-luvulle. Kertomus esittää Etiopian keisarit Salomonin jälkeläisinä siis Jeesuksen sukulaisiksi. Jeremia
Jeremia (, "Yirməyāhū", "Jahve kohottaa") oli Hilkian poika, Vanhan testamentin profeetta. Hänen kirjoittaminaan pidetään Jeremian kirjaa sekä Valitusvirsiä; lisäksi hänen katsotaan kirjoittaneen myös 1. Kuninkaiden ja 2. Kuninkaiden kirjan, joissa käsitellään molempien valtakuntien (Juudan ja Israelin) historiaa siitä lähtien, mihin Samuelin kirjat päättyvät (ts. Daavidin koko Israelia koskeneen hallituskauden jälkipuoliskolta), molempien valtakuntien loppuun saakka. Joahas (Juuda)
Joahas (; "Iōakhaz"; ) oli Juudan kuningas vuosina 814–797 eaa. Hän tuli kuninkaaksi 23-vuotiaana isänsä Josian kuoleman jälkeen ja hallitsi kolme kuukautta. Hänen aikanaan Juuda joutui Egyptin vasalliksi, sillä Egypti oli voittanut Megiddon tasangolla Josian sotavoimat. Faarao Neko pelasti viimeisen assyrialaisen varustuksen häviöltä Karkemiissa ja vangitutti sen jälkeen Joahasin. Neko erotti tämän ja asetti Juudan uudeksi kuninkaaksi Joahasin veljen Eljakimin muuttaen tämän nimen Joojakimiksi. Joahas vietiin Egyptiin, jossa hän kuoli. Babylonin vankeus
Juudan kuningaskunta, joka oli Israelia pienempi, vastusti Israelia pitempään valloittajia ja jopa laajeni vuosina 930–730 eaa. Raamatussa kerrotaan isien jumalalle kuuliaista kuninkaista profeetoista sekä huonoista hallitsijoista kuten Israelin kuninkaan Ahabin tyttärestä Ataljasta, joka hallitsi Juudaa 850-luvun eaa. jälkeen ja Baal-uskonsa takia surmattiin. Juudan kuningaskunta joutui Egyptin vasalliksi ennen kuin Babylonian kuningas Nebukadnessar II vuonna 587 eaa. hävitti Jerusalemin temppelin ja vei suuren osan kansasta vankeuteen Babyloniaan. Isebel
Isebel on Israelin kuningatar, jonka tarina kerrotaan Vanhassa testamentissa Ensimmäisessä ja Toisessa kuninkaitten kirjassa. Isebel oli foinikialainen prinsessa, Tyyroksen kuningas Ithobaal I:n tytär, joka nai kuningas Ahabin. Vanhassa Testamentissä tätä syytetään Ahabin kääntämisestä pois oikeasta Jumalasta ja hänen ohjaamisestaan palvomaan omaa jumalaansa, Baalia. Kuningatarta syytetään myös tyrannimaisen hallitusmuodon tuomisesta Israeliin. Uskotaan myös, että hän ja Ahab yrittivät aloittaa Israelissa vallankumousta. Häntä syytettiin Herran profeettojen tappamisesta, ja profeetta Elia syytti häntä hirmuteoista. Salomo (nimi)
Salomo on heprealaisperäinen miehen etunimi, joka esiintyy myös muodossa Salomon. Nimi johtuu heprean rauhaa tarkoittavasta sanasta, ja sen on tehnyt tunnetuksi muinaisen Israelin kuningas Salomo (Salomon), Daavidin poika ja seuraaja, jonka hallituskaudesta kerrotaan Raamatun ensimmäisessä Kuningasten kirjassa. Israel
Israel on parlamentaarinen demokraattinen tasavalta, jossa on yhtäläinen äänioikeus. Israelin yksikamarinen 120-jäseninen parlamentti on nimeltään knesset. Edustajapaikat jaetaan puolueiden kannatuksen mukaan suhteellista vaalitapaa noudattaen. Knesset valitaan kansanäänestyksellä neljän vuoden välein, mutta kansanedustajat voivat järjestää ennenaikaiset vaalit äänestämällä luottamuksesta. Israelin presidentti on lähinnä edustuksellinen virka. Presidentin valitsee parlamentti seitsenvuotiskaudeksi. Presidentti valitsee enemmistöpuolueen tai liittouman johtajan pääministeriksi. Israel
Israelin valtio eli Israel (, ) on valtio Välimeren ja Jordanjoen välissä Lähi-idässä. Israel perustettiin Palestiinan alueelle vuonna 1948. Se on valtiomuodoltaan parlamentaarinen demokratia ja olemukseltaan vahvasti "juutalainen valtio", mikä on virallisena ideologiana kirjattu lakiin. Väestöltään Israel on kuitenkin monikansallinen ja uskontopohjaltaan moninainen, eivätkä kaikki tunnusta juutalaisten kansallisvaltion periaatetta. Se onkin johtanut jatkuviin sisäisiin levottomuuksiin ja yhteenottoihin palestiinalaisten kanssa koko Israelin valtion olemassaolon ajan. Obadjan kirja
Kirjan kirjoittajana pidetään yleisesti profeettaa nimeltä Obadja, joka tarkoittaa "Herran palvelija (tai palvoja)". Kirjan kirjoitusajankohdasta ei ole tutkijoiden keskuudessa yksimielisyyttä. Se on vaikea päätellä, koska Obadjan henkilöllisyydestä, perheestä tai kirjan ulkopuolisesta historiallisesta kontekstista ei ole tietoja. Ajoitus täytyy siksi päätellä profetiasta itsestään.
Kirjan sisältö käsittelee Edomin valtakunnan tuhoa, koska se ei avustanut Israelia sodassa. Tämä voi sijoittua kahteen historialliseen tilanteeseen. Ensimmäinen ajoittuu vuosiin 853–841 eaa., jolloin filistealaiset ja arabit valtasivat Jerusalemin kuningas Joramin aikana. Tästä tapahtumasta kertovat 2 Kun. 8:20-22 ja 2 Aikak. 21:8-20. Toinen ajoittuu vuosiin 605–586 eaa., jolloin Babylonin kuningas Nebukadressar II hyökkäsi Jerusalemiin. Tämä johti israelilaisten pakkosiirtolaisuuteen eli Babylonin vankeuteen. Aramealaiset
Damaskos nousi aramealaisten keskuudessa johtoon Salomon hallitessa Israelia. Tunnettuja aremalaisia kuningaskuntia olivat myös Guzana (Pit Bahian), Tilbarsip ja Hama.
Damaskoksen aramealaiset uhkasivat Israelia. Nämä kaksi valtoita sotivat monta kertaa. Raamatun historiallisuus
Raamatullinen minimalismi lähtee siitä oletuksesta, että Raamattu on enimmäkseen mielikuvituksen tuotetta ja että kaikki sen kertomukset ovat luonteeltaan tarunomaisia. Erityisesti Raamatun alkupuolen kertomuksilla ei katsota olevan mitään historiallisia perusteita. Näin kaikki kertomukset myös raamatullisista patriarkoista olisivat taruja, eikä heitä olisi koskaan ollut olemassa. Minimalistit ovat myös sitä mieltä, ettei Israelin kahtatoista heimoa, yhdistynyttä Israelin kuningaskuntaa, kuningas Daavidia tai kuningas Saulia koskaan ollut olemassa. Luettelo Israelin kuningaskunnan kuninkaista
Tämä on luetteloa Israelin kuningaskunnan kuninkaista. Historioitsijat noudattavat valtakausien kronologian ilmoittamisessa William F. Albrightin, Edwin R. Thielen tai uudempaa Gershon Galilin kronologioita. Alla on esitetty kaikki kolme kronologiaa. Kaikki vuodet ovat ennen ajanlaskun alkua. Israel
Israelilla on vuosituhansien historia, ja se on historiallisesti tärkeä neljälle monoteistiselle uskonnolle  Arkeologiaan on panostettu paljon Israelissa, ja muinaisjäännöksiä on suojeltu, kaivettu esiin ja asetettu yleisön nähtäväksi. Suomesta kaivauksiin on osallistunut muun muassa Helsingin yliopiston tutkijoita. Lähi-idässä arkeologisia löytöjä tulkitaan eri yhteyksissä usein omien poliittisten ja uskonnollisten ajatusten tukemiseksi. Niinpä Daavidin kuningaskunnan laajuus on toiminut osittain ihanteena Israelin valtion rajoille, esimerkiksi Golanin kukkuloiden kysymyksessä. Samuel
Samuelista kertova islamilainen kirjallisuus keskittyy ennen kaikkea hänen syntymäänsä ja Saulin voiteluun. Muutoin se, mitä hänestä kerrotaan, on sopusoinnussa sen kanssa, mitä muista Israelin profeetoista kerrotaan, sillä Samuelin tähdennetään saarnanneen epäjumalien palvontaa vastaan. Islamilaisen historiankäsityksen mukaan israelilaiset Mooseksen ajan jälkeen toivoivat kuningasta hallitsemaan maataan, ja sen vuoksi Jumala lähetti profeetta Samuelin voitelemaan Saulin heidän ensimmäiseksi kuninkaakseen. Jerusalem
Osmanien hallitsija Selim I liitti Jerusalemin vuonna 1517 Osmanien valtakuntaan, joka hallitsi sitä 400 vuotta. Sulttaani Suleiman rakennutti kaupungin muurit uudelleen. Vuosina 1832–1840 kaupunkia hallitsi egyptiläinen Muhammed Ali. Kaupunkia laajennettiin ensimmäistä kertaa vanhan kaupungin muurien ulkopuolelle. Ensimmäiset yritykset asettua asumaan kaupungin muurien ulkopuolelle tekivät kristityt 1850-luvulla. Uudet korttelit olivat Migrash Harusim ja Mishkenot Sha'ananim, joka oli ensimmäinen juutalainen kortteli muurin ulkopuolella ja perustettiin vuonna 1860. Vuonna 1870 kaupungin asukkaista enemmistö oli juutalaisia. Vuonna 1898 keisari Wilhelm I vieraili Jerusalemissa. Israelin historia
Vuosina 1099–1291 alue oli ristiretkeläisten valloittama, ja ristiretkeläiset perustivat Jerusalemin kuningaskunnan. Ristiretket olivat paavin hyväksymiä, uskonnollisesti motivoituja sotaretkiä erityisesti keskiajalla. Aluksi tarkoitus oli vallata Jerusalem takaisin kristittyjen hallintaan, minkä vuoksi ensimmäiset ristiretket kohdistuivat islaminuskoisia vastaan. Vuonna 1187 aijubidien sulttaani Saladin löi ristiretkeläiset Hattinin taistelussa, ja valloitti Jerusalemin ja suurimman osan Jerusalemin kuningaskunnan alueista. Vuoteen 1291 mennessä muslimit valloittivat alueen kokonaan. Israelin kadonneet heimot
Assyria valloitti Israelin kuningaskunnan vuonna 720 eaa. ja kansoitti maan syyrialaisilla ja babylonialaisilla, sekä karkotti osan israelilaisista muihin maihin, kuten Assyrian Halahiin ja Haboriin, Gozaniin ja Mediaan. Juutalaisten rabbiinisessa kirjallisuudessa Israelin kadonneiden heimojen kerrotaan joutuneen karkotetuksi Sambation-joen toiselle puolen. Israelin kahdestatoista heimosta vain eteläiset Juudan ja Benjaminin sekä Leevin heimot säilyivät. Israelin kuningaskunta
Suuret Israelin massat palvoivat useita jumalia, joita jahvelaiset pitivät epäjumalan palvelemisena. Israelin kansalle tulleiden onnettomuuksien jahvelaiset katsoivat johtuvan tästä epäjumaluudesta. Baalia palvottiin riettain juhlin ja veriuhrein, joihin liittyi kultillista prostituutiota.
Pitkään valtionuskontona Jahven oppi teki kompromisseja Kanaanin maan uskonnon kanssa, ja vallitsi monolatria. Muitakin jumalia oli, mutta yhtä palvottiin virallisesti eniten. Jahve oli kansallinen jumala, niin kuin Moabin Kemos. Joossia poisti Siionin temppelistä kumpaakin sukupuolta edustavat temppeliportot. Juutalaisten historia
Salomon rakennusinto rasitti kansaa korkeiden verojen vuoksi, ja hänen kuolemansa jälkeen 925 eaa. kuninkaaksi tullut Salomon poika Rehabeam kiristi verotusta entisestään. Sen seurauksena valtio jakaantuikin kahteen kuningaskuntaan: Israeliin, joka käsitti kymmenen pohjoista heimoa, ja Juudaan. Jordania
Kuninkaana Hussein tasapainotteli taitavasti Yhdysvaltain Neuvostoliiton, Britannian, eri arabivaltojen ja Israelin välissä läpi sotien ja kaappausyritysten. Husseinia pidettiin käytännönläheisenä rauhaa ja demokratiaa korostaneena hallitsijana. Vuoden 1967 kuuden päivän sodassa Israel miehitti Länsirannan, ja maahan tuli lukuisa joukko palestiinalaispakolaisia, joiden fedayeen-taistelijat jatkoivat sotaa Israelia vastaan Jordaniasta käsin. Palestiinalaisjärjestöjen kasvava vaikutusvalta oli uhka maan turvallisuudelle ja maassa käytiin heinä–syyskuussa 1970 sisällissota, jossa palestiinalaisten järjestöt karkotettiin Libanoniin. Vaatimuksistaan Länsirannan alueeseen Jordania luopui lopullisesti vuonna 1988. Asa (kuningas)
Asa oli Juudan kuningas. Hän tuli kuninkaaksi isänsä Abiamin jälkeen ja hallitsi Raamatun mukaan neljäkymmentä vuotta eli todennäköisesti vuodet 910–870 eaa. Raamattu kertoo hänestä: "Asa teki sitä, mikä on oikein Herran silmissä...hän puhdisti maan haureutta aiheuttavista pyhäkköpalvelijoista...jopa riisti äidiltä Maakalta kuningataräidin aseman...Asa ja Israelin kuningas Baesa sotivat keskenään niin kauan kuin elivät...Hänen jälkeensä tuli kuninkaaksi hänen poikansa Josafat."
Lisäksi Raamattu paljastaa Asan solmineen liiton Syyrian kuninkaan Ben-Hadadin kanssa, kun Baesa oli hyökännyt Juudaan. Tämän jälkeen Syyria hyökkäsi Israeliin ja Juuda vapautui Baesasta. Raamatullinen arkeologia
Israelin muinaisten kuninkaiden Daavidin ja Salomon historiallisuutta on pyritty ahkerasti selvittämään. Vuonna 1993 ja 1994 löydettiin Tel Dan -steela, joka on ensimmäinen Raamatun ulkopuolinen maininta Daavidista. Kummastakaan kuninkaasta ei kuitenkaan ole juurikaan muuta arkeologista todistusaineistoa. Heitä välittömästi seuraavien vuosisatojen raamatullisista kuvauksista on kuitenkin löydetty todisteita. Tällaisia tapahtumia ovat esimerkiksi Sanheribin ja assyrialaisten hyökkäys Juudaan vuonna 701 eaa. sekä Jerusalemin ja temppelin hävitys vuonna 586 eaa., joista kumpikin on vahvistettu arkeologisin kaivauksin ja esinelöydöin. Hoosea (kuningas)
Hoosea Elan poika oli Israelin kuninkaista ja samalla viimeinen ennen valtakunnan tuhoa. Hän hallitsi Israelia yhdeksän vuotta. "Hän teki sitä, mikä on väärää Herran silmissä." Assyria aloitti sodan ja Hoosea joutui tunnustamaan sen ylivallan. Hoosea ryhtyi silti edeltäjänsä Pekahin tapaan juonimaan Assyriaa vastaan ja maksoi salaa veroa Egyptille. Assyrian kuningas Salmannasar sai asiasta selon ja päätti valloittaa maan lopullisesti. Assyria valloitti koko maan nopeasti, mutta Samarian piiritys kesti 3 vuotta. Välttääkseen lopullisen tuhon Hoosea antautui ja vangittiin. Vastarinta jatkui vielä vuoden ennen lopullista tuhoa. Sen jälkeen israelilaiset vietiin pakkosiirtolaisuuteen Assyriaan. Israelin historia
Britannia luovutti ongelman YK:n ratkaistavaksi. YK:n yleiskokouksessa annettiin esitys alueen jakamisesta arabi- ja juutalaisvaltioihin marraskuussa 1947. Esitystä tukivat sekä Yhdysvallat, erityisesti presidentti Harry S. Truman, että Neuvostoliitto YK:n esitys jakoi alueen kahteen suurin piirtein yhtä suureen osaan monimutkaisten rajanvetojen avulla ja lisäksi Jerusalemista tehtäisiin kansainvälisesti hallinnoitu erillisalue. Tavoitteina olivat alueiden taloudellinen yhtenäisyys ja avoimet rajat. Ehdotuksen tekemisen aikaan alle puolet alueen maista oli palestiinalaisten omistuksessa, vähän alle puolet oli "kruununmaita" ja vain 8 % juutalaisten hallussa. Palestiinassa asui noin 600 000 juutalaista ja 1,2 miljoonaa arabia. Suunnitelman toimimattomuus selvisi pian. Palestiinaa ympäröivät arabivaltiot vastustivat esitystä ja kieltäytyivät tunnustamasta juutalaisvaltiota, kun taas Israelin tuleva, ensimmäinen pääministeri David Ben-Gurion hyväksyi suunnitelman. Israelin ja Juudan historia
Kansallismieliset tappoivat Menahemin pojan, ja seuraava kuningas Pekah solmi liiton Aramin kanssa Assyriaa vastaan yrittäen turhaan saada Juudankin mukaan liittoon. Tiglatpileser III:n sotajoukko marssi Damaskokseen ja valtasi Israelin, siirsi osan sen väestöä pois ja kutisti Israelin aluetta. Etelässä Juudassa profeetat katsoivat Israelin tuhon johtuvan sen hallitsijahuoneen jumalattomuudesta, mutta myös Juudan kuningas Ahas jäljitteli Assyrian jumalanpalvelusmenoja. Pohjoisessa Israelissa nousi valtaan Hoosea, joka kapinoi Assyriaa vastaan lopettaen veronmaksun ja liittoutuen Egyptin kanssa. Niinpä Assyria Salmanassar V:n johdolla piiritti kolme vuotta Samariaa, israelilaiset joutuivat pakkosiirtolaisuuteen Assyriaan ja Israeliin siirrettiin Mesopotamian asukkaita. Moab
Israelin kuningaskunnan jakautuessa kuningas Rehabeamin kaudella, Moab jäi pohjoisen valtakunnan vaikutukseen ja pysyi kuningaskunnan vasallina Ahabin kuolemaan asti. Kun moabilaiset kieltäytyivät maksamaan veroja ja vaativat itsenäisyyttä, Juudan kuningaskunta hyökkäsi Moabiin. Joas (Israel)
Joas oli Joahasin poika ja yksi Israelin kuninkaista. Hän hallitsi 17 vuotta, todennäköisesti vuodet 801–785 eaa. Joas kävi menestyksekkään sodan Juudan kuningasta Amasjaa vastaan. Hän nöyryytti Amasjan, otti mukaansa valtaisan määrän kultaa ja revitti Jerusalemin muurista pienen kohdan. Tämän jälkeen hän palasi maahansa. Kuoltuaan tuli kuninkaaksi hänen poikansa Jerobeam II. Samuel
Kun Samuel oli tullut vanhaksi, hän asetti poikansa Israelin tuomareiksi, mutta he osoittautuivat tehtävään kelvottomiksi ottamalla vastaan lahjuksia ja vääristämällä oikeutta. Tällöin kansan vanhimmat toivoivat, että Israeliin saataisiin kuningas ylimmäksi oikeuden jakajaksi, kuten kaikilla muillakin kansoilla oli. Samuel ei hyväksynyt ehdotusta vaan varoitti siitä, että kuninkaan laajat valtaoikeudet kävisivät kansalle sietämättömiksi. Raamatun mukaan Jumala kuitenkin kehotti häntä suostumaan kansan pyyntöön. Daavid
Daavid (, Dāwiḏ, "rakastettu"; , , Dāʾūd) oli Vanhan Testamentin mukaan Juudan kuningas 1012–1005 eaa., koko Israelin kuningas 1005–972 eaa. Hän oli Juudan sukukuntaan kuuluvan Iisain poika ja kuningas Salomon isä. Islamin mukaan Daavid oli profeetta. Raamatun mukaan Daavid teki Israelista sotaretkillään suurvallan. Raamatun historiallisuus
Israelin kuningas Omri mainitaan Meshan kivessä. Assyrialaiset historiankirjat mainitsevat myös useita myöhempiä kuninkaita, jotka osoittivat kunnioitustaan Assyrialle. Israelin kuningaskunta
Raamatun mukaan Israelista tuli kuningaskunta, kun kansa Samuelin ollessa tuomarina alkoi pyytää itselleen kuningasta. Ensimmäiseksi kuninkaaksi valittiin Saul, joka taisteli muun muassa ammonilaisia vastaan. Israelin historia
1800-luvun lopulla juutalaisten vainot, erityisesti Euroopassa, johtivat sionistisen liikkeen syntyyn. Sen jälkeen kun britit valtasivat Syyrian, ensimmäisen maailmansodan aikana annettiin Balfourin julistus ja Palestiinan brittiläinen mandaatti, "alija" eli juutalaisten muutto Israeliin lisääntyi ja johti kasvaviin jännitteisiin arabien ja juutalaisten välillä. Israelin itsenäistymiseen 1948 liittyi Israelin itsenäisyyssota ja massiivinen juutalaisten muutto sekä Euroopasta että muslimimaista, sekä arabien muuttoa pois Israelista, joka johti laajenevaan Arabien-Israelin -konfliktiin. Noin 42% maailman juutalaisista asuu nykyisin Israelissa. Juudan kuningaskunta
Juudan kuningaskunta (myös lyhyemmin Juuda) sijaitsi noin vuosien 920 eaa. ja 597 eaa. välillä Palestiinan eteläosassa Juudean eli Juudan historiallisella alueella. Nimensä kuningaskunta sai Juudan heimosta; Raamatun mukaan sen alue koostui Juudan ja Benjaminin heimojen asuma-alueista. Juudan kuningaskunta oli Israelin kuningaskunnan ohella toinen pääosin juutalaista uskontoa noudattanut valtakunta. Israelin ja Juudan historia
Raamatun mukaan yhtenäinen Israelin kuningaskunta hajosi pian kuningas Salomon kuoleman jälkeen. Valtaan noussut Rehabeam vaati kansalta yhä enemmän veroja. Suurempi pohjoinen ryhmittymä halusi maan johtoon, ja verotus koetteli pohjoista kovemmin kuin etelää. Egyptin maanpaosta palannut Jerobeam julistautui Israelin kuninkaaksi vieden mukanaan kymmenen Israelin kahdestatoista heimosta, ja Rehabeamin johtama Juudan ja Benjaminin heimojen alue jäi omaksi alueekseen Israelista etelään. Jahven palvonnan pääalueeksi jäänyt Juuda oli Israelia pienempi ja karumpi maa, mutta vuoristoisena vaikeampi valloittaa. Raamatun historiallisuus
Yleisesti katsotaan, että Kuningasten kirjojen antamat kuvaukset Juudan ja Israelin kuningaskuntien historiasta ovat pääosin historiallisia kuvauksia, joskin puolueellisia sellaisia. Arkeologiset löydöt ja naapurikansojen historiankirjoitukset ovat vahvistaneet Raamatun kirjoitusten antaman yleiskuvan, 
vaikkakaan eivät kaikkia yksityiskohtia. Muun muassa Ahabin osallistuminen Karkarin taisteluun löytyy myös assyrialaisista aikakirjoista. Jordania
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen suurin osa entisestä Osmanien valtakunnasta jaettiin. Britit irrottivat 80 % Palestiinan mandaatistaan Transjordanian emiraatiksi (trans-Jordan = Jordanin takana). Siitä tuli itsehallinnollinen osa brittien hallinnoimaa Palestiinan mandaattia Kansainliiton hyväksynnän mukaan. Brittihallinnon alaisuudessa Transjordaniaa hallitsi kuningas Abdullah I. Jordania itsenäistyi brittien hallinnosta vuonna 1946. Israelin perustamisen jälkeen 24. huhtikuuta 1950 maahan liitettiin myös se osa Palestiinasta, jota nykyisin sanotaan Länsirannaksi. Britit hyväksyivät liitoksen kolme päivää myöhemmin. Messias
Vanhan testamentin profetiat lupasivat juutalaisille kuningas Daavidin sukuisen hallitsijan, jonka tultua Israelin valtakunta rakennettaisiin uudelleen. Esimerkiksi Jesaja käytti tästä hallitsijasta nimeä "Ihmeellinen neuvonantaja, väkevä Jumala, iankaikkinen isä, rauhanruhtinas." Israelin historia
Israelin historialla tarkoitetaan juutalaisten historiaa Israelin maassa (maa tunnetaan Raamatun nimillä Luvattu maa, Kanaaninmaa tai Kaanaa) sekä nykyisen Israelin valtion historiaa. Israelin historia ulottuu nykyihmisen edeltäjien varhaiskivikautisesta kulttuurista heprealaisten asettumiseen alueelle, jolloin alkoi historiallinen aika. Kolmannella vuosituhannella eaa. Lähi-itään tuli seemiläisiä kieliä puhuvia kansoja, joihin heprealaisetkin kuuluivat. Toisella vuosituhannella eaa. heettiläisten valtion romahdus ja egyptiläisten vallan heikkeneminen loivat tilaa heprealaisille. Kirjallisten merkintöjen osalta tunnetaan noin vuodelta 1211 eaa. ensimmäinen tunnettu Raamatun ulkopuolinen, Egyptin faarao Merenptahin tekemä, viittaus Israeliin. Pekahja
Pekahja oli yksi Israelin kuningaskunnan kuninkaista. Hän tuli valtaan isänsä Menahemin kuoltua ja hallitsi kahden vuoden ajan, todennäköisesti vuodet 734–732 eaa. "Pekahja teki sitä, mikä on väärää Herran silmissä." Hänen lähin miehensä Pekah, teki salaliiton häntä vastaan ja löi hänet hengiltä Samarian kuninkaanpalatsin sisälinnassa. Pekahin on arveltu ehkä olleen Pekahjan henkivartioston komentaja. Hänen hallituskaudestaan Raamattu ei kerro. Pekahjaa seurasi Israelin kuninkaana Pekah. Jerusalemin kuningaskunta
Kuningaskunta syntyi, kun ristiretkeilijät valtasivat Jerusalemin vuonna 1099. Godefroy de Bouillon, jota olisi haluttu kuninkaaksi, kieltäytyi Jerusalemin kuninkaan tittelistä, mutta otti lopulta arvonimen "Advocatus Sancti Sepulchri". Godefroy kuoli seuraavana vuonna ja hänen veljellään, joka oli hänen seuraajansa, ei ollut mitään sitä vastaan, että hänestä tulisi Jerusalemin kuningas Baudouin I (Balduinus I). Hänet kruunattiin kuninkaaksi jouluna 1100 Betlehemissä paavin annettua kruunaukselle hyväksyntänsä. Israel
Israelin valtionpäämies on presidentti, mutta brittiläistyyppisestä enemmistöparlamentarismista seuraa, että pääministeri on käytännössä maan poliittinen johtaja. Israelin presidentti on vuonna 2014 valittu Reuven Rivlin. Pääministerinä toimii vuodesta 2009 Likud-puolueen Benjamin Netanjahu. Pääministerien asemaa vaikeuttaa knessetin hajanaisuus. Hallitukset ovat usein olleet poliittisesti heikkoja "kansallisen yhtenäisyyden hallituksia". Ennenaikaiset vaalit ovat olleet tavallisia. Aamon
Aamon oli Raamatun mukaan yksi Juudan kuninkaista. Hän tuli kuninkaaksi 21-vuotiaana isänsä Manassen kuoltua ja hallitsi kahden vuoden ajan. "Hän teki sitä, mikä on väärin Herran silmissä, aivan kuin hänen isänsä Manasse oli tehnyt..." Sitten hänen omat miehensä tekivät salaliiton häntä vastaan ja surmasivat hänet kuninkaanpalatsissa. Murhaa seurasi talonpoikaiskapina, joka päättyi Aamonin salamurhaajien kuolemaan ja hänen poikansa Josian valtaantuloon. Kyyros II Suuri
Kyyros Suuri II esiintyy myös Raamatun Vanhassa testamentissa. Kuninkaalla on tärkeä asema juutalaisten historiassa. Vanhan testamentin mukaan Kyyros vapautti juutalaiset pakkosiirtolaisuudesta ja antoi heille luvan rakentaa Jerusalemin temppelin uudelleen. Juutalaiset pitivät Persian kuningasta kansan vapauttajana. Kyyroksen suvaitsevainen uskontopolitiikka oli poliittisesti järkevää, sillä sen avulla hän saavutti valloittamiensa kansojen arvostuksen. Siioninvuori
Israelin itsenäisyys­sodasta 1948 vuoden 1967 kuuden päivän sotaan saakka Jerusalemin vanha­kaupunki oli Jordanian hallinnassa, eikä israelilaisilla ollut pääsyä sen pyhille paikoille. Vanhan­kaupungin länsipuoliset kaupunginosat sen sijaan olivat Israelin hallinnassa, mutta Siionin­vuori oli ei-kenenkään-maalla Israelin ja Jordanian välissä. Samalla se oli lähimpänä muinaista Jerusalemin temppeliä sijainnut paikka, jonne israelilaisilla oli pääsy, ja siellä sijainnut Daavidin hauta­rakennuksen katto muodostuikin Itkumuuria korvaavaksi paikaksi, jonne israelilaiset kiipesivät rukoilemaan. Siionin­vuorelle johtava kiemurteleva tie sai nimen Paavin tie ("Derekh Ha'apifyor") paavi Paavali VI:n vuonna 1964 tekemän historiallisen vierailun kunniaksi. Israel
Nimi "Israel" on tavanomaisessa ja liturgisessa käytössä merkinnyt kolmentuhannen vuoden ajan sekä Israelia maana että koko juutalaista kansaa asuivatpa he sitten Israelissa tai diasporassa. Nimi on peräisin Raamatusta, 1. Mooseksen kirjasta 32:28, jossa Jaakob saa uuden nimen Israel (ehkä "śara" + "el" eli kamppailu Jumalan kanssa) kamppailtuaan enkelin kanssa. Nimestä on erilaisia käsityksiä. Joidenkin mukaan nimi juontuu verbistä śarar ("hallita, olla vahva, määrätä"), jolloin nimi merkitsisi ”Jumala hallitsee” tai ”Jumala tuomitsee”. Muita mahdollisia merkityksiä ovat "Jumalan ruhtinas" tai "Ēl taistelee". Tarkasta merkityksestä riippumatta Jaakobin kahdestatoista pojasta polveutui ”Israelin 12 heimoa". Juudan kuningaskunta
Raamatun kertomuksen mukaan Juudan kuningaskunta syntyi, kun yhtenäisen Israelin kuningas Salomon kuoleman (926–922 eaa.) jälkeen Jerobeam I sai pohjois- ja keskiosat valtakuntaa alaisuuteensa ja Salomon poika Rehabeam jäi hallitsemaan vain eteläistä osaa eli Juudaa, jonka pääkaupunki oli Jerusalem. Traditionaalisen kronologian mukaan ajoitettu arkeologinen todistusaineisto ei kuitenkaan kerro yhteisestä israelilaisesta valtakunnasta ennen Jerobeamin aikaa. Juutalaisten historia
Raamatun mukaan kansa oli pitkän aikaa jakautunut itsehallinnollisiin yhdyskuntiin, mutta 1020-luvulla eaa. valittiin kansalle yhteinen kuningas, Saul. Saulin seuraajan Daavidin kerrotaan yhdistäneen kansan ja luoneen kunnollisen valtion, jonka pääkaupunki oli Jerusalem. Naapurikansoista muun muassa filistealaiset, aramealaiset, ammonilaiset, moabilaiset ja edomilaiset alistettiin Israelin vasalleiksi. Jumala
Jumalalla oli samat normit myös israelilaisten suhteen ja hän ei suojellut heitä kun nämä rikkoivat hänen lakejaan. Kärsivällisesti Jumala antoi aikaa muutokseen, mutta kun sitä ei tapahtunut, hän ei enää suojellut Israelia. Assyrialaiset valloittivat Israelin pohjoisen valtakunnan ja myöhemmin Babylon poltti Jerusalemin ja vei eteläisen valtakunnan asukkaat vankeina maahansa. Israelin kuningaskunta
Israelin kuningaskunta oli valtio Lähi-idässä suunnilleen vuosina 1020–722 eaa. Saul
Niinpä Samuel valitsi Jumalan johdatuksen avulla Saulin kuninkaaksi, kun israelilaiset olivat vaatineet saada hallitsijan, jollainen muillakin naapurikansoilla oli. Saul sai kansan luottamuksen puolelleen voittaessaan sodassa ammonilaiset. Tämän jälkeen Saul kävi useita sotia muitakin kansoja, mm. filistealaisia, vastaan.
Saulilla ei ollut omaa armeijaa, ja Samuel, Jahven papisto ja eri heimot eivät aina pitäneet hänestä.
Raamatun mukaan Saul rikkoi toistuvasti Jumalaa vastaan, joten Jumala hylkäsi hänet, ja valitsi seuraavaksi kuninkaaksi Daavidin. Israelin ja Juudan historia
Valtaan nousi Joosia, joka lopetti muiden jumalien kuin Jahven palvonnan. Jumalanpalveluselämä keskitettiin Jerusalemiin. Assyria oli heikkenemässä ja tuhoutumassa, ja Juuda sai olla kymmeniä vuosia rauhassa voimakkailta vierailta valloittajilta. Joosia liitti itseensä Samarian Assyrian valtakunnan sortuessa. Joosia lienee pitänyt itseään Jahven valitsemana Suur-Israelin perustajana, mikä tarkoitti, että Messiaan aika oli tulossa. Egyptin Saisin faarao Neko lähetti sotajoukkonsa auttamaan Assyrian armeijan Syyriassa olevia rippeitä Babylonian ja Meedian armeijoita vastaan. Joosia asettui Nekoa vastaan Megiddon tasangolla häviten taistelun ja haavoittuen kuolettavasti. Valtaan noussut Joosian poika Jooahas joutui faaraon erottamaksi ja vangitsemaksi. Hän kuoli lopulta Egyptissä. Egyptiläiset maksattivat nyt Juudan asukkailla suuren veron. Pekah
Pekah Remaljan poika, oli yksi Israelin kuninkaista. Hän lienee alun perin ollut kuningas Pekahjan henkivartioston komentaja. Hän teki salaliiton kuningasta vastaan ja murhasi tämän tullen kuninkaaksi. Raamatun mukaan Pekah hallitsi 20 vuotta, mutta on todettu, ettei hän voinut hallita vuotta kauempaa. Lisäksi kumottiin teoria, että Pekah olisi ollut Pekahjan poika. "Pekah teki sitä, mikä on väärää Herran silmissä."
Hän päätti vapautua Assyriasta ja muodosti liiton Tyyron ja Syyrian kanssa. Kun Juuda ei suostunut mukaan liitton, hyökkäsivät Israel ja Syyria Juudaan. Juudan kuningas Aahas vei viestinviejiä Assyriaan, joka aloitti hyökkäyksensä liittoumaa vastaan, joka joutui perääntymään, mutta tuhosi kaiken maan tasalle. Syyria menetti lopullisesti itsenäisyytensä. Liittouman epäonnistuminen johti siihen, että Hoosea teki salaliiton Pekahia vastaan ja löi hänet hengiltä tullen uudeksi kuninkaaksi. Israelin itsenäisyyssota
Ensimmäisessä maailmansodassa Yhdistynyt kuningaskunta otti nykyisen Israelin alueen hallintaansa mandaattialueena. Alueelle oli 1800-luvulta lähtien, mutta erityisesti toisen maailmansodan jälkeen siirtynyt runsaasti juutalaisia sekä juutalaisten luoman elinkeinoelämän houkuttelemana arabeja, ja maa-alueita oli siirtynyt maakauppojen seurauksena turkkilaisilta feodaaliruhtinailta juutalaisten käsiin. Ensimmäisen maailmansodan päättyessä nykyisen Israelin, Länsirannan ja Gazan lisäksi myös Jordanian käsittävän alueen asukkaista noin 90 prosenttia oli arabeja ja noin 10 prosenttia juutalaisia. Nykyinen Israel on kuitenkin vain noin 20 prosenttia tästä alueesta. Suurin osa juutalaisista asui nykyisen Israelin alueella.
Vuonna 1917 annettiin Balfourin julistus, jossa Iso-Britannia sitoutui tukemaan Maailman Sionistijärjestön tavoitetta juutalaisten ”kansallisen kodin” perustamisesta. Tämän jälkeen juutalaisten maahanmuuttajien määrä oli suorastaan räjähtänyt ja alueen kansanryhmien välit kiristyivät. Defenestraatio
Varhainen kertomus defenestraatiosta on Raamatussa Toisessa kuninkaiden kirjassa. Sen kohteena oli kuningatar Isebel, Israelin kuninkaan Ahabin foinikialainen puoliso, jota Vanha testamentti syytti kuninkaan viekoittelemisesta väärien jumalten palvelemiseen sekä tyrannimaisen hallinnon tuomisesta Israeliin. Vallananastaja Jehu nousi Israelin kuninkaaksi surmaamalla Isebelin pojat taistelussa ja heitättämällä sen jälkeen Isebelin ulos palatsin ikkunasta: David (nimi)
David, Suomessa myös "Daavid", on heprealaisperäinen miehen etunimi, joka tarkoittaa "ihailtua" tai "rakastettua". Nimen on tehnyt laajalti suosituksi Vanhasta testamentista tunnettu Israelin muinainen kuningas Daavid. Israelin historia
Israelin pääministeri Ehud Barak ja palestiinalaisten johtaja Jasser Arafat neuvottelivat heinäkuussa 2000 Camp Davidissa Bill Clintonin johdolla, mutta neuvottelut eivät tuottaneet tulosta PLO:n hylättyä Barakin tarjouksen palestiinalaisvaltiosta, johon olisi kuulunut 90 prosenttia Länsirannan ja Gazan alueesta. Lisäksi 10 prosenttia alueesta olisi jäänyt Israelin hallintaan ennalta määrittelemättömäksi ajaksi. Esityksen arvostelijoiden mukaan Barakin ehdotus ei olisi antanut mahdollisuuksia elinkelpoisen palestiinalaisvaltion perustamiselle, koska se olisi pirstonut Länsirantaa ja vienyt siitä monia tärkeitä alueita.. Epäonnistuneiden rauhanneuvottelujen jälkeen jännitys alueella alkoi lisääntyä uudelleen. Jerusalemin kolmas temppeli
Ristiretkeläisten perustama Jerusalemin kuningaskunta hallitsi Jerusalemia vuosina 1099–1187 ja uudestaan 1229–1244. Tämän jälkeen se joutui jälleen muslimien hallintaan, mutta myös mongolit tekivät pian sota­retkiä Syyriaan ja Palestiinaan. Tällaisten sota­retkien aikana Nahmanides kirjoitti kirjeessään pojalleen seuraavanlaisen kuvauksen maasta ja temppelistä:
Toiveet temppelin jälleenrakentamisesta ovat joissakin piireissä virinneet uudelleen sen jälkeen, kun nykyinen Israelin valtio vuonna 1949 perustettiin, ja varsinkin sen jälkeen kun se kesäkuussa 1967, kuuden päivän sodassa sai vallatuksi muun muassa Jerusalemin vanhan­kaupungin, jossa Temppeli­vuorikin sijaitsee. Valta­virran juutalaisuudessa, myös ortodoksi­juutalaisuudessa, temppelin jälleen­rakentamisen odotetaan yleensä tapahtuvan vasta juutalaisten Messiaan saapuessa. On kuitenkin perustettu järjestöjä, joiden tarkoituksena on saada temppeli välittömästi rakennetuksi mahdollisimman pian, mutta ne edustavat vain pientä vähemmistöä edes ortodoksi­juutalaisista. Sellaisia järjestöjä ovat:Temppeli-instituutti on jopa valmistanut temppelin rakentamisessa käytettäviksi tarkoitettuja esineitä. Israelin valtio ei ole myöntynyt tällaisiin hankkeisiin eikä tukenut niitä, vaan se on jättänyt Temppeli­vuoren hallinnan islamilaiselle waqf-säätiölle. Sitä vastoin erään­laisena korvikkeena temppeli­alueen rajalla sijaitseva Länsimuuri eli Itkumuuri on saanut entistäkin korostuneemman uskonnollisen ja valtiollisen aseman. Salomon
Salomon on heprealaisperäinen miehen etunimi, joka esiintyy myös muodossa Salomo. Nimi johtuu heprean rauhaa tarkoittavasta sanasta, ja sen on tehnyt tunnetuksi muinaisen Israelin kuningas Salomo (Salomon), Daavidin poika ja seuraaja, jonka hallituskaudesta kerrotaan Raamatun ensimmäisessä Kuningasten kirjassa. Israelin kuningaskunta
Sotapäällikkö, myöhemmin kuningas Daavid teki Israelista suuren valloittamalla laajahkon alueen ja teki Jerusalemista maan pääkaupungin. Israelin vallan alla olivat
sen viholliset filistealaiset, aramealaiset, ammonilaiset, moabilaiset ja edomilaiset.
Kuningas Salomo rakennutti kansalle mm. suuren temppelin, ja
teki Israelista kaupan keskuksen. Salomo uudisti armeijaa ottaen sotavaunut pääaseiksi. Hänen aikanaan Israelin valtaamat naapurikansat kapinoivat. Salomon aikana alkanut raskas työverotus kiristyi kuningas Rehabeamin aikana, joka uhosi verotuksen vain kiristyvän. Tämä johti heimot kapinaan, joka uhkasi ajaa maan sisällissotaan. Israelin kuningaskunta jakautui kahteen osaan, Jerobeam I:n hallitsemaan Israeliin ja Rehabeamin johtamaan Juudaan noin 930 eaa. jotka aluksi kahakoivat keskenään. Omrin kuningashuone
Omrin kuningashuoneeseen kuului neljä hallitsijaa. Kuningashuoneen ensimmäinen kuningas, Omri (hallitsi 884-873), levitti valtakuntaa sekä pohjoiseen että itään, Moabiin. Laajentumisen vuoksi valtakuntaan kuului muun muassa kanaanilaisia ja moabilaisia, jotka eivät palvoneet Jahvea. Valtakunnan mahdin edellytys oli monikulttuurisuuden hyväksyminen ja niinpä sen alueella palvottiin monia pakanallisia jumalia. Tämä heijastuu Raamatussa, joka selittää Israelin kuningaskunnan vaikeudet Jumalan rangaistuksena. Israelin kuningaskunta
Israel joutui laajenevan sotilasmahti Assyrian vallan alle 720 eaa.,
mikä romahti 612 eaa.
Juutalaisen perimätiedon mukaan nämä pohjoisen Israelin heimot pakenivat
tämän jälkeen 1,5 vuoden vaellusmatkan päähän asumattomaan erämaahan.
Roomanjuutalainen historioitsija Josefus Flavius kertoo ensimmäisellä
vuosisadalla heidän jo kasvaneen siellä väkirikkaiksi.
Egypti miehitti Juudan 609 eaa., mutta antoi sen elää omaa elämäänsä.
Melko pian, 587 eaa. Babylonian suuri valloittajakuningas Nebukadressar II valtasi Juudan ja vei merkittävän osan kansaa pakkosiirtolaisuuteen. 
Babylonia kukistui 538 eaa. ja
Juuda joutui Kyyroksen johtaman Persian vallan alle.
Juutalaiset palasivat noin 70 vuoden pakkosiirtolaisuutensa jälkeen takaisin Israeliin. Israelin politiikka
Israelin valtiota eivät ole tunnustaneet 32 pääosin Pohjois-Afrikan ja Lähi-Idän muslimienemmistöistä maata. Jotkut ortodoksijuutalaiset eivät tunnusta maallista Israelin valtiota. Arabimaat ovat esittäneet suunnitelman suhteiden normalisoimista Israelin kanssa edellyttäen, että Israel vetäytyy vuoden 1967 rajoille, että Länsirannalle ja Gazaan perustetaan itsenäinen palestiinalaisvaltio, jonka pääkaupunki on Jerusalem, ja että palestiinalaispakolaiset saavat palata Israelin alueelle. Levantti
1900-luvun puolivälin jälkeen Levantti on pysynyt kiistanalaisena seutuna. Mediassa usein käsiteltävä "Lähi-idän konflikti" tarkoittaa yleensä nimenomaan Levantin ja siellä erityisesti Israelin ja Palestiinan sekä niihin läheisesti liittyvän Libanonin välisiä ja sisäisiä konflikteja. Alueen valtioista Israel on Yhdysvaltoihin tukeutuva demokratia, Jordania on kuningaskunta, joka tasapainoilee Israel-arabit-ristiriidoissa, Libanon on ollut PLO:n läsnäolon laukaiseman sisällissodan ja vuoden 1983 sodan jälkeen eri kansanryhmien muodostama eräänlainen liittovaltio, ja Syyria on muodollisesti demokratia, mutta mm. presidenttiys on periytynyt vielä 1990-luvulla. Mooseksen laki
Mooseksen laki tunnusti Jumalan Israelin kansan ehdottomaksi Suvereeniksi ja myös sen kuninkaaksi. Israelin kansan päämiehet ja kuninkaat olivat toiminnastaan tilivelvollisia Jumalalle. Laki vaati yksinomaista palvontaa Israelin Jumalalle. Kaikenlainen sekauskonto oli kielletty. Esimerkiksi uskonnollista puhtautta, ruokavaliota ja pukeutumista koskevat säännökset erottivat israelilaiset muista kansoista. Laki suojeli elämän pyhyyttä. Perheen, avioliiton ja ihmisten arvokkuutta ja kunniaa suojeltiin. Laki edisti myös israelilaisten terveyttä monilla hygieniaa ja puhtautta koskevilla laeilla. Jordania
Nykyistä Jordaniaa ovat hallinneet vuosisatojen monet Välimeren ja Lähi-idän suurvallat Egyptistä Ottomaaneihin. Maailmansotien välisen ajan se kuului Britannian etupiiriin. Itsenäistä Jordaniaa johti lähes viidenkymmenen vuoden ajan kuningas Hussein, jonka poika on nykyinen valtionpäämies. Suurin osa maasta on kuivaa erämaata, mutta Jordanin laaksossa harjoitetaan maanviljelyä. Asukkaista valtaosa on arabeja, jotka kulttuurinsa mukaan jaetaan jordanialaisiin, palestiinalaisiin ja beduiineihin. Samuel
Tämän jälkeen Samuel lähes vetäytyi syrjään, mutta puuttui valtiollisiin asioihin vielä muutaman kerran. Hän esitti Saulille vaatimuksen, että hänen oli ryhdyttävä sotaan amalekilaisia vastaan ja surmattava heidät kaikki, vieläpä heidän karjansakin. Saul aloittikin sodan ja voitti amalekilaiset, mutta ei surmannut heidän kuningastaan Agagia, ainoastaan vangitsi hänet, eivätkä israelilaiset myöskään surmanneet kaikkea amalekilaisten karjaa vaan ottivat siitä osan itselleen. Tämän vuoksi Samuel moitti Saulia ankarasti tottelemattomuudesta ja surmasi itse Agagin hakkaamalla hänet kappaleiksi. Samuel sai myös Herran sanan, jonka mukaan Saul ei enää kelvannut kuninkaaksi vaan hänen oli etsittävä tilalle uusi kuningas. Tämä joti siihen, että Daavid voideltiin Israelin kuninkaaksi. Saul ei kuitenkaan suostunut luopumaan vallasta, mutta hän tuli kateelliseksi Daavidille ja myös pelkäsi tätä. Baesa
Baesa oli yksi Israelin kuninkaista. Hän tuli kuninkaaksi murhatessaan kuningas Nabadin ja hän hallitsi Raamatun mukaan 24 vuotta eli todennäköisesti vuodet 908–884 eaa. Raamattu kertoo Baesan heti valtaannoustuaan tuhoututtameen koko Jerobeamin suvun. Hän soti Juudan kuninkaan Asan kanssa koko hallituskautensa. Mutta "Baesa teki sitä, mikä on väärää Herran silmissä. Hän kulki Jerobeamin teitä ja syylistyi samaan syntiin..." Baesan kuoltua hänen seuraajakseen tuli hänen poikansa Eela. Nadab
Nabad oli yksi Israelin kuninkaista. Hän tuli hallitsijaksi isänsä Jerobeamin jälkeen halliten kaksi vuotta, eli todennäköisesti vuodet 910–908 eaa. Raamattu kertoo: "Nabad teki sitä, mikä on väärää Herran silmissä...Baesa, Ahian poika, joka oli Isaskarin heimoa, teki salaliiton Nabadia vastaan. Baesa löi hänet kuoliaaksi hänen ja koko Israelin sotaväen piirittäessä Gibbetonin kaupunkia, joka oli filistealaisten hallussa." Nabadista ei siis paljoa kerrota. Nabadia kuninkaana seurasi Baesa. Joojakim
Joojakim oli yksi Raamatussa mainituista Juudan kuninkaista. Hänen alkuperäinen nimensä oli Eljakim, mutta Faarao Neko antoi hänelle uuden nimen. Hän oli myös yksi Josian pojista. Hän tuli valtaan 25-vuotiaana, kun hänen veljensä otettiin viralta, ja hallitsi 11 vuotta. Joojakimin hallituskauden alkuvaiheissa Babylonia nujersi Egyptin, ja Joojakim joutui tunnustamaan Babylonian ylivallan huolimatta Egyptiä kohtaan tuntemastaan sympatiasta. Viimeisenä hallitusvuotenaan Joojakim nousi kapinaan Egyptin tukeen luottaen. Nebukadnessar ja babylonialaiset valloittivat koko maan ja aloittivat Jerusalemin piirityksen noin vuonna 597eaa. Silloin Joojakim yllättäen kuoli, ja kuninkaaksi tuli hänen poikansa Jojakin. Israelin historia
Rooman valtakunnan hajottua vuonna 390, alue oli vuoteen 611 saakka osa Itä-Roomaa eli Bysantin valtakuntaa. Bysantin kristinuskoa hallitsi ortodoksinen kirkko. 400-luvulla Länsi-Rooma romahti, mikä johti kristittyjen muuttoliikkeeseen Palaestina Priman provinssiin ja kristityistä tuli enemmistö alueella. Juutalaisia oli 10–15% ja heidän alueensa keskittyi suurelta osin Galileaan. Juutalaisuus oli ainoa sallittu ei-kristillinen uskonto, mutta juutalaisille oli asetettu kieltoja uusien palvontapaikkojen rakentamisessa, julkisten virkojen hoitamisessa ja orjien omistamisessa. Useita samarialaisten kapinoita puhkesi tällä aikakaudella, ja ne johtivat samarialaisten yhteisön pienenemiseen noin miljoonasta lähes katoamisen partaalle. Juutalaisten pyhiin Palestiinassa kirjoitettuihin kirjoituksiin tältä aikakaudelta kuuluvat Gemera (400), Jerusalemin Talmud (500) ja Haggada. Juudea
Raamatun kertomuksen mukaan Juudan kuningaskunta syntyi, kun yhtenäisen Israelin kuningas Salomon kuoleman jälkeen Jerobeam sai pohjois- ja keskiosat valtakuntaa alaisuuteensa ja Salomon poika Rehobeam jäi hallitsemaan vain eteläistä osaa eli Juudaa, jonka pääkaupunki oli Jerusalem. Traditionaalisen kronologian mukaan ajoitettu arkeologinen todistusaineisto ei kuitenkaan kerro yhteisestä israelilaisesta valtakunnasta ennen Jerobeamin aikaa. Samuel
Vaikka tässä ei Samuelia mainita nimeltä, tämän katsotaan tarkoittavan Samuelia. Abdullah Ysuf Ali selittää, tässä tarkoitettavan, että hänen aikanaan Israel kärsi paljosta sisäisestä turmeluksesta ja ulkoisista vastoinkäymisistä. Filistealaiset tekivät suuren hyökkäyksen ja voittivat Israelin suorittaen suuren joukkoteurastuksen. Sen sijaan että olisivat luottanee uskoonsa, omaan arvoonsa ja yhteenkuuluvuuteensa, ottivat mukaan pyhimmän omaisuutensa, Liiton arkun, jotta se auttaisi heitä taistelussa. Mutta vihollinen valtasi sen, vei sen pois ja piti sitä hallussaan seitsemän kuukautta. Israelilaiset unohtivat, ettei pahuutta voinut kätkeä pyhäinjäännöksen taakse. Eikö pyhäinjäännös voi auttaa uskon vihollisia. Viholliset havaitsivat, että Arkki aiheutti heille vain onnettomuutta, ja he hylkäsivät sen riemuissaan. Se näköjään pysyi 20 vuotta Kirjat-Jearimin kylässä. Sillä välin kansa painisti Samuelia nimittämään heille kuninkaan. Kansa kuvitteli, että kuningas voisi korjata kaikki epäkohdat, mutta mitä todella tarvittiin, oli yhteisyyden ja kurin henki ja valmius omalta osaltaan taistella Allahin puolesta. Israelin kuningaskunta
Jumala oli ankara, mutta katuvaislle armollinen, viisas ja kaikkivaltias. Jahvesta ei saanut tehdä kuvaa eikä hänelle saanut uhrata. Jahven palvojan tuli elää siveellisesti. Tel Danin piirtokirjoitus
Tekstin rekonstruktio Biranin ja Naveh'n mukaan (puuttuvat tai epäselvät kohdat on merkitty hakasulkeisiin [...]):Piirtokirjoituksen löysi arkeologi Gila Cook Pohjois-Galileassa suoritetuissa kaivauksissa. Kaivausten johtaja Avraham Biran ja asiantuntija Joseph Naveh tulkitsivat käännöksessään kirjainten "bytdwd" tarkoittavan Daavidin huonetta vastaparina edellisen rivin selvästi erottuville sanoille "Israelin kuningas". He esittivät, että piirtokirjoituksessa mainittu Israelin kuningas saattaisi olla Joram (851–845 eaa.), joka Vanhan testamentin mukaan soti Aramin kuningasta Hasaelia vastaan (2. Kun 8:28). Joramin liittolaisena saattoi olla Juudan kuningas Ahasja. Piirtokirjoituksen teksti poikkeaa kuitenkin Vanhan testamentin kuvauksesta: Vanha testamentti kertoo Joramin ja Ahasjan selvinneen sodasta hengissä. Biran ja Naveh tarkastelivat myös muita vaihtoehtoja: Joramin lisäksi kandidaatteja piirtokirjoituksen mainitsemaksi Israelin kuninkaaksi ovat ainakin Baesa, Joahas ja Ahab. Jerusalemin kuningaskunta
Jerusalemin kuningaskunta oli 1100–1200-luvuilla olemassa ollut tärkein ristiretkivaltio. Se perustettiin ensimmäisen ristiretken yhteydessä. Sakarja (kuningas)
Sakarja oli viimeinen Jeehun kuningashuoneen hallitsija. Hän oli Jerobeam II:n poika ja hän hallitsi kuuden kuukauden ajan. "Hän teki sitä, mikä on väärää Herran silmissä, niin kuin hänen isänsäkin olivat tehneet. Sallum, Jabesin poika, teki salaliiton kuningasta vastaan. Hän löi Jibleamissa Sakarjan hengiltä ja nousi kuninkaaksi hänen sijaansa... Näin toteutui Herran ennustus Jeehulle: "Neljänteen polveen saakka istuvat jälkeläisesi Israelin valtaistuimelle. Niin oli nyt käynyt."
Sakarja ei ehtinyt lyhyenä hallituskautenaan tehdä juuri mitään. Israelin heimot
Israelin heimoja alettiin myöhemmin kutsua juutalaisiksi. Juudan heimo oli ylivoimaisesti suurin, ja sen mukaan sai nimensä Juudan kuningaskunta, joka syntyi, kun Israelin kuningaskunta Salomon kuoleman jälkeen jakautui kahtia. Myöhemmin roomalaisaikana käytettiin suunnilleen samasta alueesta nimeä Juudea. Rehabeam
Rehabeam oli Juudan kuningas isänsä Salomon jälkeen. Hänen historiallisuudestaan ei ole varmuutta, yhden teorian mukaan hän oli kuninkaana 931 - 913 eaa. Joidenkin uskonnollisten tutkijoiden mukaan, jotka korostavat Raamatussa olevaa ajanlaskua, hänen hallituskautensa alkoi jo niinkin varhain kuin 997 eaa. Jerobeam I
Raamatun mukaan Salomo hallitsi yhtenäistä Israelia (Israelin kuningaskunta ja Juudea), mutta Salomon syntien takia Jumala antoi valtakunnan hajota. Salomon poika Rehabeam jatkoi Salomon langettamaa työveroa Israelin pohjoisille heimoille, jolloin nämä kapinoivat ja nostivat omaksi kuninkaakseen Salomon hovissa palvelleen Jerobeamin. (Nimet Jerobeam ja Rehabeam ovat samaa juurta ja tarkoittavat, että kansan pitäisi tulla suurilukuiseksi ja levitä laajalle.) Omrin kuningashuone
Omrin kuningashuone on arkeologisen käsityksen mukaan Israelin ensimmäinen kultakausi. Kuningashuoneelle aukesi mahdollisuus nousta suurvallaksi sen jälkeen, kun Egyptin faarao Shesonq I (mahdollinen Raamatun Siisak) oli hyökännyt Kanaanin maahan. Omrin kuningashuoneen aikaan Israelista tuli ensimmäistä kertaa täysin kehittynyt yhteiskunta, jolla oli monimutkainen hallinto, joka kykeni mittaviin rakennusprojekteihin ja joka ylläpiti pysyvää armeija. Eela
Eela on Raamatun henkilö, joka oli Israelin kuninkaana isänsä Baesan jälkeen kaksi vuotta, vuodesta 884–882 eaa. Raamattu ei kerro mitään Eelan hallituskaudesta. Eelan kuolemasta Raamattu kertoo: "Hänen sotapäällikkönsä Simri, jolla oli komennossaan puolet vaunujoukoista, teki salaliiton häntä vastaan. Kun Eela kerran oli Tirsassa hovinsa päällikön Arsan talossa juonut itsensä humalaan, Simri tuli sinne ja löi hänet kuoliaaksi..." Eelaa seurasi kuninkaana Simri. Joas (Juuda)
Joas oli yksi Juudan kuninkaista. Hänen nimensä merkitsee ""Herra antaa"".
Hän tuli kuninkaaksi seitsemänvuotiaana Ataljan jälkeen ehkä vuoden 835 eaa. paikkeilla ja hallitsi 40 vuotta. "Joas teki koko ikänsä sitä, mikä on hyvää Herran silmissä, koska hän oli pappi Jojadan kasvattama." Hallituskautensa aluksi Baalin temppelit hävitettiin. Myöhemmin hän antoi korjauttaa Jerusalemin temppelin. Syyrian kuninkaan Hasaelin hyökätessä Israelin läpi Juudaan, joutui Joas maksamaan Syyrialle valtavat korvaukset, jotta Hasael ei jatkaisi Jerusalemiin. Tämän vuoksi häntä vastaan tehtiin salaliitto ja hänet murhattiin Bet-Millossa. Hänen jälkeensä Juudan kuninkaaksi tuli hänen poikansa Amasja. Israelin politiikka
Israel on hallintomuodoltaan parlamentaarinen demokraattinen tasavalta, jossa on yhtäläinen äänioikeus. Israelissa on 120-jäseninen parlamentti knesset. Edustajapaikat jaetaan puolueiden kannatuksen mukaan suhteellista vaalitapaa noudattaen. Knesset valitaan kansanäänestyksellä neljän vuoden välein, mutta kansanedustajat voivat järjestää ennenaikaiset vaalit äänestämällä luottamuksesta. Israelin presidentti on lähinnä edustuksellinen virka. Presidentti valitsee enemmistöpuolueen tai liittouman johtajan pääministeriksi. Aahas
Aahas eli Ahas oli Juudan kuningas n. 735–720 eaa. Hänen isänsä oli kuningas Jotam. Sodassa aramealaisia ja Israelin kuningaskuntaa vastaan Aahas pyysi apuun Assyrian kuninkaan Tiglatpileser III:n, jolle hän sen jälkeen joutui maksamaan veroa. Profeetta Jesaja esiintyi Aahaan vastustajana, sillä hän olisi tahtonut kuninkaan noudattavan itsenäistä politiikkaa. Aahas oli tunnettu epäjumalanpalvelija ja poltti jopa oman poikansa. Aahasin jälkeen tuli kuninkaaksi hänen poikansa Hiskia.