Onko heinäkasvien varsi ontto?
Heinäkasvit
Heinien varsi on ontto korsi. Varressa on solmumaisia nivelkohtia, joista tapahtuu suurimmaksi osaksi pituuskasvu. Korsi voi olla suureksi osaksi puutunut tai kokonaan puutunut (kuten bambuilla).
Restiokasvit
Restiokasvit ovat toisinaan melko isokokoisia heinämäisiä tai saramaisia, juurakollisia ja vaihtelevassa määrässä kaljuja ruohoja. Lehdet ovat hyvin surkastuneet. Kukat ovat pieniä, yksineuvoisia (kasvi tavallisesti kaksikotinen), tavallisesti kehälehdellisiä ja sijaitsevat tähkylöistä koostuvassa kukinnossa. Hedekukissa on kolme hedettä. Emikukkien vartalo on lyhyt tai puuttuu ja luotti on haarainen. Lehmäntatti
Lehmäntatin kookas ja kupera lakki on 5–15 cm leveä ja väriltään ruskeansävyinen. Lakin pintakelmu ei ole tahmea märkänäkään. Sienen valkea malto on pehmeää ja hajutonta. Pillit ovat nuorena harmaan valkeat, mutta sienen vanhetessa siihen ilmestyy ensin ruskeita täpliä, kunnes pillistö muuttuu kokonaan likaisen ruskeaksi. Sienen pitkä ja hoikka jalka on vaaleanharmaa, ja siinä on tummia pisteitä. Vanhoilla yksilöillä lakki on toukkainen ja pehmeä. Siniviuhkakasvit
Siniviuhkakasvit ovat enemmän tai vähemmän ruohovartisia. Lehtiasento on kierteinen ja kukat vastakohtaisia. Teriö on usein jakautunut tyveä myöten varren puolelta. Puoliskojen sivuilla on siivekkeet, jotka saavat kummankin puoliskon näyttämään kolmeliuskaiselta. Vartalo on käyrä ja sen kärjessä on kuppimainen muodostuma, jonka keskellä on kaksiliuskainen luotti. Heteenponnet avautuvat jo nuppuasteella, ja siitepölyä kertyy em. kuppiin. Näin kasvi varmistaa pölytyksen. Sikiäin on lähes aina kehänalainen. Tetracarpaeaceae
Kasvi on ainavihanta ja kaljuversoinen pensas. Lehdet sijaitsevat kierteisesti ja ovat lyhytruotisia, vahvahampaisia ja nahkeita. Terttumainen kukinto sijaitsee verson latvassa ja siinä on 4-lukuisia kukkia. Kukkapohjus on kovera, ja terälehdet ovat lusikkamaisia. Heteitä on 4-8; emit ovat erillisiä, ja niitä on neljä, harvemmin viisi; ne sijaitsevat terävastaisesti ja ovat huomiota herättävän valkoisia ja lyhytvartaloisia. Kussakin emissä on paljon siemenaiheita. Emeistä kehittyy tuppiloita, ja vähäpätöisissä siemenissä on pienet alkiot. Paksuvarret
Paksuvarret ovat tavallisimmin monivuotisia kaljuja tai nystypintaisia ruohoja, harvoin pensaita. Varret ovat pystyjä, haaraisia tai haarattomia ja meheviä eli sukkulenttisia. Kukintovarret ovat yksivuotisia ja sijaitsevat lehtien hangoissa, nousevat lehtiruusukkeen yläpuolelle ja niissä on siellä täällä pienehköjä lehtiä. Lehdet ovat pysyviä, ruodittomia ja sijaitsevat tiheinä tyviruusukkeina vuorottaisesti. Lehtilavan muoto vaihtelee ja se on 2–10 cm pitkä, mehevä, tyveltään kannukseton, ehytlaitainen. Lavan reunaan asti ulottuvia suonia on tavallisesti useita. Nahkealehtinen kasvillisuus
Nahkealehtinen kasvillisuus eli välimerenkasvillisuus on kuuma kesällä kuivalle ja talvisateiselle Välimerenilmastolle tyypillinen kasvillisuusvyöhyke, jonka kasvit ovat sopeutuneet kesien kuumuuteen ja kuivuuteen monin eri tavoin. Kasvien lehdet ovat usein pieniä, vahapintaisia tai karvaisia, jotta haihtuminen olisi niistä mahdollisimman vähäistä. Kasveja ovat mm. sitrushedelmäpuut ja viinirypälepensaat. Kosteammilla alueilla, esimerkiksi jokilaaksoissa ja painanteissa nahkealehtinen kasvillisuus on parhaimmillaan kuivahkoa subtrooppista metsää, kuivemmilla alueilla läpitunkematonta pensaikkoa. Useimmiten se on kuitenkin jotakin tältä väliltä. Hepokatit
Hepokatit ovat yleensä vihreitä. Lajien tuntosarvet ovat yleensä vartaloa pidemmät, millä perusteella ne on helppoa erottaa heinäsirkoista, joiden tuntosarvet ovat aina lyhyet. Hepokatin pitkät takajalat ovat tavallisesti reiden ja säären muodostamassa kolmiomaisessa asennossa; heinäsirkat taas pitävät takajalkojaan supussa siten, että reisi ja sääri ovat tiukasti yhdessä. Monet hepokattilajit muistuttavat ulkonäöltään kasvien lehtiä. Campynemataceae
Heimon kasvit ovat ruohoja. Juurakko on lyhyt ja vaakasuora tai puuttuu. Kuolleet lehdet kuluvat kuitukimpuiksi. Lehtikanta on tuppimainen. Kukintolapakossa on suojuslehtiä. Kukat ovat keskikokoisia, ja niiden kehälehdet ovat vihreitä ja pikuttomia. Hetiö kiinnittyy kehän tyveen. Sikiäin on vaihtelevissa määrin kehänalainen, ja vartalon haarat ovat pystyjä. Siemenaiheita on kolme tai paljon kussakin emilehdessä. Hedelmä on kota tai avautumaton ja laajentuneiden kehälehtien suojaama. Siemenet ovat kulmikkaita tai litteitä ja niissä on vähäpätöinen alkio. Hentonäkinruoho
Hentonäkinruoho on hento, 10–40 cm korkeaksi kasvava uposlehtinen kasvi. Varsi on sileä. Ruodittomat lehdet ovat 1–2 cm pitkät ja alle millin levyiset, jäykähköt ja pienihampaiset. Lehden tuppi on lyhytkorvakkeinen. Lehtihangoissa olevat kukat ovat pieniä, perättömiä ja yksineuvoisia. Hentonäkinruoho kukkii elo-syyskuussa. Hedelmä on pähkylä, jotka leviävät lintujen mukana järvestä toiseen. Trichocereeae
Kasvit ovat puu- tai pensasmaisia. Varret ovat tavallisesti nivelettömiä, pallomaisia tai pylväsmäisiä, tavallisesti uurteisia; uurteiden välissä voi olla kyhmyisiä harjuja tai varsi on pelkästään kyhmyinen. Varren osa, johon kukat kehittyvät, voi olla erilaistunut kefalio, joka sijaitsee varren päässä tai sivulla. Kukat sijaitsevat varren sivulla tai lähes kärjessä ja ovat pieniä tai melko kookkaita, yö- tai päiväaikaisia, säteittäisiä tai vastakohtaisia. Kukkapohjuksessa on suomuja tai karvoja. Hedelmä on mehevä, marjamainen, toisinaan pitkittäin avautuva. Siemenet ovat pieniä tai keskikokoisia, muodoltaan vaihtelevia, kannattimen arpi (hilum) ja itureikä (mikropyle) ovat yhteydessä toisiinsa tai kasvaneet täysin yhteen. Siemenessä ei ole tavallisesti lisäkkeitä. Helttaminttu
Helttaminttu on yleensä 30–50 senttimetriä korkeaksi kasvava yksivuotinen ruohovartinen kasvi. Varret ovat pystyjä ja karvattomia tai pehmeäkarvaisia. Lehdet ovat suikeat tai puikeat ja 3–9 senttimetriä pitkät sekä 1–4 senttimetriä leveät. Lehdet ovat sahalaitaiset ja kärjeltään pitkäsuippuiset. Hilppakasvit
Hilppakasvit ovat melko pehmeävartisia ruohoja. Lehtiasento on kierteinen. Lehdet ovat korvakkeettomat, syväliuskaiset tai kerrannaiset. Kukassa on kookas laitaviereinen verhiö, melko avoimena siirottava teriö, ja emiön vartalo tai vartalot ovat gynobaasisia eli kiinnittyvät sikiäimen tyveen, eivätkä karkeen niin kuin yleensä. Hedelmä on lohkohedelmä, joka hajoaa lyhytpiikkisiksi ja yksisiemenisiksi merikarpeiksi eli hedelmyksiksi. Kieleke
Kieleke (lat. "ligula") on erityisesti heinäkasveilla tavattava pienikokoinen, usein kalvomainen rakenne lehtilavan ja lehtitupen yhtymäkohdassa eli kohdassa, jossa lehti yleensä erkanee varresta. Kielekkeen koko ja ulkonäkö vaihtelevat lajeittain ja se voi olla yksi lajin tuntomerkeistä lajinmäärityksessä. Joillakin heinäkasveilla kieleke voi puuttua kokonaan tai kielekkeen paikalla voi olla karvarivi, kuten esimerkiksi siniheinällä ("Molinia caerulea"). Pylväskaktukset
Pylväskaktukset ovat pensasmaisia tai puumaisia, usein varsin kookkaita lajeja. Useimmiten niiden varret ovat kulmikkaita tai pitkittäisharjuisia ja niillä on kookkaat areolit (kääpiöversot, joissa piikit ovat ryhminä). Eräät ovat piikittömiä. Joskus varsi on nivelikäs. Jotkin pylväskaktukset ovat kasvutavaltaan suikertavia. Varren pitkittäisharjujen määrä vaihtelee kolmesta neljääntoista. Areoleissa on tavallisesti villakarvaa. Kukat ovat kookkaita ja suppilomaisia, tavallisesti valkoisia; kasvit kukkivat öisin. Kukan pohjus ja emiön alaosa (ns. perikarpelli) on harvasuomuinen tai paljas. Hedelmä on pallomainen, soikea tai pitkänomainen, mehevä, paljaspintainen, punainen tai harvemmin keltainen ja avautuu sivultaan. Hedelmässä on ainakin emin vartalo jäljellä, usein myös muita kukan osia kuihtuneina. Siemenet ovat kookkaita, käyristyneitä, kiiltävän mustia ja syyläisiä. Vaarinkaktus
Vaarinkaktus ("Cephalocereus senilis") on hidaskasvuinen, pylväsmäinen ja liereävartinen. Sen vartta ja piikkejä peittävät hopeanhohtoiset hapset. Se voi olla suorassa auringon paahteessa, ja multa saa kuivua kastelukertojen välissä rutikuivaksi. Talvella lämpötilan olisi syytä olla noin 15 astetta, kesällä vaarinkaktusta voi pitää pihalla tai parvekkeella. Huonekasvina se ei kuki. Voitatti
Voitatti on kirkkaan tai vaalean kellanruskea sieni, jolla on lyhyt kellanvalkea jalka ja siinä suuri valkea rengas, joka kutistuu ja tummuu ajan myötä. Renkaan yläpuolelta jalka on tummien pisteiden kirjoma. Nuori ja vanha voitatti eroavat toisistaan jonkin verran. Noin kymmenen senttiä leveä, pähkinänruskea lakki on aluksi puolipallomainen, mutta muuttuu kuperammaksi ajan myötä. Lakki on erittäin limainen märkänä ja sen alapuolen pillikerros on aluksi kirkkaan keltainen, kunnes vanhemmiten se muuttuu ruskeammaksi. Usein lakki on tummaviiruinen. Ruo’ot
Ruo’ot ovat monivuotisia ja korkeiksi kasvavia heinäkasveja, joilla on suikertava juurakko. Niiden varret ovat pystyjä ja lehdet leveitä. Kieleke on karvamainen. Ruokojen kukinto on suurikokoinen röyhy, jonka tähkylöissä on pitkiä karvoja. Tähkylät ovat tavallisesti viisikukkaisia. Kukista alimmat ovat yleensä hedekukkia tai martoja ja ylimmät kaksineuvoisia. Tähkylöiden kaleet ovat pieniä, odattomia sekä keskenään erikokoisia. Ulkohelpeet ovat selvästi sisähelpeitä pidempiä. Auringonkukka
Auringonkukka on yksivuotinen ruohovartinen kasvi. Varret ovat karheita ja tavallisesti haarattomia. Lehtilapa on 10–40 cm pitkä, leveänpuikea ja iso- ja terävähampainen. Alimmat lehdet ovat herttamaisia. Auringonkukka on hyönteispölytteinen. Kukinto on 5–40 cm leveä mykerö. Mykeröt ovat tavallisesti yksittäin ja alkavat lopulta nuokkua. Keltaisten laitakukkien kieli on tavallisesti yli 25 mm pitkä. Kehräkukat ovat ruskehtavia. Hedelmä on 5–15 mm:n pituinen myötäkarvainen pähkylä. Luonnonvarainen auringonkukka on viljelymuotoja sirompi, monihaarainen ja runsasmykeröinen. Viljelymuotojen varsi voi kasvaa yli seitsemän metrin pituiseksi. Ormio
Ormion pinnanmyötäisesti kasvava varsi on pitkä, haarova ja langanohut. Ormiokasvustot ovat tiheitä, matalia mattoja. Varren väri vaihtelee vaaleasta vihreään. Verson ja haarojen kärjet ovat karvaisia. Juuret kasvavat varren nivelkohdista. Nivelkohdista kasvavat myös yksittäiset, 4–15 cm pitkät, äimämäiset, vaaleanvihreät ohuet lehdet. Nuorina lehdet ovat kärkikierteisiä. Ormion itiöpesäkekotelot kehittyvät yksittäin lehtihankoihin. Ne ovat pyöreitä, ruskeita, halkaisijaltaan noin 3 mm ja voivat olla valkokarvaisia. Itiökotelot eivät kehity uposkasvustoissa. Cereeae
Kasvit ovat puumaisia tai pensasmaisia, toisinaan kiipeileviä. Varsi on niveletön, pitkänomainen tai pallomainen, uurteinen ja piikkinen. Varren kukkia kantava osa on tavallisesti erilaistunut joko kärjessä sijaitsevaksi (terminaaliseksi) tai sivulla sijaitsevaksi (lateraaliseksi) kefalioksi. Kukat sijaitsevat tavallisesti lateraalisesti, ja kasvit ovat yö- tai päiväkukkijoita. Kukkapohjus on emin vartalon ympäriltä (perikarpelli) tavallisesti muutamasuomuinen tai paljas. Hedelmä on marjamainen, mehevä, avautuva tai avautumaton, ja siinä on usein jäljellä kukkalehtien mustuneita jäänteitä. Siemenet ovat pieniä tai kookkaita, soikeita, vailla erikoisia pintakuviointeja. Siemenen arpi ja siitereiän jäänne ovat yhtyneet. Siemenessä ei ole ulokkeita. Kotkansiipi
Kotkansiiven maavarsi on lyhyt, pysty ja rönsyllinen. Lehdet nousevat kauniina, suppilomaisina kimppuina ja muodostavat suuria kasvustoja. Itiöpesäkkeettömät, hyvin lyhytruotiset lehdet kasvavat jopa 150 cm korkeaksi. Lehtilapa on kapean vastapuikea, lyhytsuippuinen ja kertaalleen parilehdykkäinen. Lehdykät ovat parijakoisia, liuskat pitkulaisia, tylppiä ja ehytlaitaisia. Toisin kuin muut Suomessa tavattavat saniaiset, kotkansiiven itiöpesäkkeet eivät ole lehden alapuolella vaan se tekee erillisiä itiölehtiä. Lehtien keskeltä nousevat itiölehdet ovat itiöpesäkkeettömiä lehtiä lyhyempiä ja kapeampia, kovia ja paksuja. Itiölehdet muuttuvat pian tummanruskeiksi. Suomessa kotkansiiven itiöt kypsyvät heinä-elokuussa. Rataniakasvit
Rataniat ovat puoliloisia, jotka ovat habitukseltaan pensaita tai ruohoja. Karvat ovat yksisoluisia. Lehdet sijaitsevat kierteisesti ja ovat pieniä, tavallisesti soikeita ja yksinkertaisia tai joskus kolmilehdykkäisiä, ehytlaitaisia ja korvakkeettomia. Hieman hernekasvien perhomaisia kukkia muistuttavat kukat sijaitsevat terttumaisissa kukinnoissa tai yksittäin nivelikkäiden perien päässä ja ovat vastakohtaisia. Verholehtiä on neljä tai tavallisemmin viisi, ja ne ovat sisäpinnaltaan terälehtimäisiä; yksi niistä on muita isompi. Teriössä on kaksi tai tavallisemmin kolme kynnellistä ja enemmän tai vähemmän yhteenkasvanutta terälehteä ja kaksi pienempää terälehteä, jotka eivät ole kynnellisiä ja joissa on öljyrauhasia, elaioforeja. Heteitä on neljä tai harvemmin kolme ja ne voivat joskus kiinnittyä kynnellisiin terälehtiin; ponnet avautuvat rei'illä ja palhot ovat usein tukevia. Sikiäin on yhdislehtinen ja koostuu kahdesta emilehdestä, joista toinen on hyvin surkastunut; vartalo on pitkä ja luotti pieni. Sikiäimessä on neljä siemenaihetta kärki-istukassa. Hedelmä on pähkinä, jonka pinnassa on väkäsekkäitä piikkejä. Piippuruohokasvit
Suurin osa piippuruohokasveista on enemmän tai vähemmän ruohovartisia ja melko usein köynnöksiä. Kasveissa on flavonoleja. Hankaversojen esilehtiä on vain yksi ja se sijaitsee päärangan puolella (adaksiaalisesti). Lehdet ovat korvakkeettomia, kourasuonisia, ehytlaitaisia. Kukinto on viuhkomainen, ja kukat ovat melko kookkaita ja periaatteessa säteittäisiä, kolmilukuisia. Kehä on yksikiehkurainen, siinä on kolme yhteen kasvanutta lehteä. Heteitä on kuusi, ja ne ovat ryhmittyneet kehälehtivastaisiksi pareiksi; heteet ovat toisinaan palhottomia, ja lokeroside (konnektiivi) on kärjestään laajentunut. Emilehdet ovat periaatteessa erillisiä, vaikka sikiäin onkin kehänalainen. Sikiäimessä on paljon siemenaiheita. Hedelmä on tuppilo, ja siemenissä on öljyinen ravintovarasto (endospermi); alkio on erilaistumaton. Vehkakasvit
Aroideae-vehkakasvit ovat ulkonäöltään vaihtelevanlaisia. Maitiaisputket ovat haarattomia mutta väliseinällisiä ja joskus yhteydessä toisiinsa (anastomoosisia); joskus ne puuttuvat. Lehdet ovat kierteisasentoisia, hyvin vaihtelevia muodoltaan. Puikelon kukat ovat kehättömiä ja yksineuvoisia. Hedekukissa heteet ovat tavallisesti kasvaneet yhteen, ja niissä on jäljellä surkastuneen emiön jäänne. Emikukissa on vastaavasti joutoheteitä. Emilehdet ovat kasvaneet yhteen, ja niitä voi olla runsaasti (jopa 47), tavallisesti kuitenkin 2–4. Siemenaiheiden istukkatyyppi vaihtelee. Kutakin emilehteä kohden on yhdestä moneen siemenaihetta. Kromosomiluku tavallisesti n = 7, 13, 14, 17. Heinähiippo
Heinähiippo ("Mycena olivaceomarginata" syn. "Mycena avenacea") on kupera tai kellomainen oliivinruskea hiippolaji. Sienen jalka on lakin värinen ja latvasta vaaleampi. Sienen heltat ovat vaaleat. Sienen malto on valkoista tai rusehtavaa ja hyvin ohutta. Sienen maku on mieto. Se kasvaa lyhyessä ruohossa Suomessa harvinaisena. Heinävita
Heinävita ("Potamogeton gramineus") on vitojen sukuun kuuluva laji. Upposlehdissä ei ole ruotia. Ne ovat muodoltaan suikeita ja kapeita ja ne ovat tyvestä suippoja. Lajilla on joskus kelluslehtiä, mutta ne voivat puuttua. Lehdet sijaitsevat kierteisesti. Kukinto on tähkä, jossa on jäykkä ja ylöspäin paksuneva perä. Hedelmä on oliivinvihreä ja luumarjamainen. Heinävita kukkii kesä- ja heinäkuussa. Sitä esiintyy järvissä, joissa, ojissa ja joskus myös murtovedessä. Tähkä
Tähkällä tarkoitetaan arkikielessä usein viljakasvien, erityisesti vehnän, ohran tai rukiin, kukintoa tai maissin syötävää osaa. Kasvitieteellisesti tähkä on tertunkaltainen kukintotyyppi, jossa kukat ovat perättömiä, kun tertussa ne ovat perällisiä. Kukintotyyppinä tähkän muodostavia kasvilajeja on useissa kasviheimoissa. Heinä- ja sarakasvien tähkät koostuvat useista tähkylöistä, mutta niiden tähkylät ovat kuitenkin rakenteeltaan hieman erilaiset. Maavarsi
Maavarsi on kasvien maanpinnan alapuolella kasvava varsi. Maavarret toimivat kasvin ravintovarastona, useimmat myös talvehtimiseliminä ja kasvullisina lisääntymiseliminä. Maavarret kasvavat kärjessä olevasta kärkisilmusta, ja niissä on usein suomumaisia lehtiä.
__SISLUETTPAKOTUS__ Verbenakasvit
Verbenakasvit ovat köynnöksiä, pensaita tai puita, harvemmin moni- tai yksivuotisia ruohoja, usein aromaattisia. Varret ovat usein nelikulmaiset. Lehdet ovat vastakkaisia ja sahalaitaisia. Kukat ovat usein melko heikosti vastakohtaisia, sijaitsevat tertuissa tai mykeröissä, ja verhiö ja teriö ovat selvästi erillään toisistaan (välissä tilaa); teriö on torvimainen. Heteet ovat vaihtelevassa määrässä palhottomia. Emiön sikiäimessä on neljä siemenaihetta, ja vartalo on tavallisesti lyhyt, luotti tavallisesti pallomainen. Hedelmä on verhiön peitossa. Karva (kasvitiede)
Kasvien karvat ovat epidermistä ulkopuolelle tulevia rakenteita, ja ne voivat koostua yhdestä tai useammasta solusta. Karvat voivat olla yksinkertaisempia trikoomia eli solukarvoja tai monimutkaisempia emergenssejä eli solukkokarvoja. Kasveilla voi olla erilaisia karvoja eri osissa kasvia ja samassa kasviyksilössä voi olla useantyyppisiä karvoja. Karvat voivat olla pehmeitä ja taipuisia tai kovia ja piikkimäisiä, jolloin niitä voidaan kutsua piikeiksi. Jos kasvinosan pinnalla on runsaasti erilaisia karvoja, voivat karvat saada vihreän kasvinosan näyttämään harmahtavan- tai ruskehtavanväriseltä. Heinäkasvien (Poaceae) helpeessä olevaa karvaa kutsutaan vihneeksi ja kaleessa olevaa karvaa odaksi. Karvatonta kasvinosaa kutsutaan yleensä kaljuksi kasvinosaksi. Kirjokorte
Kirjokorte kasvaa 10–30 senttimetriä korkeaksi. Kasvin maavarsisto leviää laajalle. Siitä nousevat, ryhmissä kasvavat suorat varret ovat nivelikkäitä, jäykkiä ja kohenevatyvisiä. Varret ovat halkaisijaltaan 1–2,5 mm paksuja ja niiden keskiontelo on pieni. Keskiontelon ympärillä on sivuonteloita. Varressa on harjuja ja syviä uurteita 6–8 kappaletta, ja lisäksi harjujen selässä on matala mutta selvä uurre. Lehdet ovat yhdyskasvuisia ja kasvavat vähäisinä kiehkuroina muodostaen varren ympärille hammasreunaisia tuppia. Tupet ovat ainakin yläosasta mustia ja 6–8 hampaisia. Hampaat ovat pysyviä, äimäkärkisiä, lyhyehköjä ja helposti katkeavia. Käpymäinen itiötähkä sijaitsee lähes latvatupen sisällä. Itiöpesäkkeet ovat perällisten, kuusikulmaisten kilpien alapinnalla. Kirjokortteen itiöt kehittyvät Suomessa heinä-syyskuussa. Kasvin vihreä alkeisvarsikko on kaksikotinen, liuskainen ja maanpäällinen. Heinäkaura
Se on monivuotinen ja kasvaa löyhinä mättäinä puolesta puoleentoista metriä korkeaksi. Sillä on kalju korsi ja enintään senttimetrin leveät lehdet, joiden lapa on litteä, karhea ja osin karvainen. Heinäkauran röyhy on kapea ja 15 senttimetriä pitkä. Tähkylässä on yleensä kaksi kukkaa, joista toinen on kaksineuvoinen ja toinen hedekukka. Hedekukan ulkohelpeissä on näkyvät vihneet, tähkylän kaksineuvoisella kukalla on lyhyt tai puuttuva vihne. Araliakasvit
Araliakasvit ovat usein melko tukevarunkoisia ja vähähaaraisia pensaita tai puita, harvoin ruohoja. Runkoon jää huomattavia arpia pudonneista lehdistä. Kasvi voi olla voimakastuoksuinen. Lehdet ovat usein eri tavoin kerrannaisia ja leveäkantaisia; kanta ei kuitenkaan yleensä ulotu koko varren ympäri. Korvakkeet ovat tavallisia ja muodoltaan vaihtelevia; yleensä ne sijaitsevat lehden kannassa. Lehtiruoti on usein pitkä ja/tai ruodit vaihtelevat huomattavasti pituudeltaan samassakin versossa. Lehdykät ovat yleisesti nivelikkäitä. Kukinnon äärimmäiset yksiköt ovat sarjoja tai mykeröitä, kukat ovat usein melko pieniä, ja emilehtiä on usein kolme tai enemmän. Terälehdet ovat nupussa laitaviereisesti. Hedelmä on luumarjamainen, joskus sivuilta litistynyt, ja siemenet voivat olla endospermiltään kirjavia. Höyhenpensaat
Höyhenpensaat ovat tavallisesti monirunkoisia, lyhytrönsyisiä pensasmaisia kasveja, jotka muodostavat tiheitä rykelmiä. Oksissa, lehdissä ja kukkanupuissa on tähtikarvojen muodostama peite. Varren kaarna on vaaleanharmaa ja sileä. Lepäävät silmut ovat suomuttomia, mutta tiuhan tähtikarvan peittämiä. Kärkisilmu on lyhytvartinen tai varreton, ja siinä on 2–4 tukisuomua. Lehdet ovat lyhytruotisia; lapa on soikea tai vastapuikea tai pitkänomainen, joskus lähes pyöreä, ehyt, sulkasuoninen ja joskus vinotyvinen. Lavan laita on nyhäinen, sahainen tai hampainen, joskus aaltoileva. Heinänorsu
Heinänorsu on kookas ja roteva perhonen, jolla esiintyy selvä ero sukupuolten ulkonäössä. Naaraalla esiintyy vaalea, lähes keltainen sekä tumma, lämpimänruskea värimuoto. Koiraat ovat väriltään vaaleanruskeasta tummanruskeaan. Naaraan etusiivet ovat pituuteensa nähden kapeammat kuin koiraalla ja siiven kärki on terävämpi. Molemmilla sukupuolilla etusiiven poikki kulkee kaksi muuta siipeä tummemman ruskeaa poikkiviirua, joista ulompi on vino ja päättyy siiven kärkeen. Siiven ulkoreunassa on lisäksi heikosti erottuva aaltoviiru. Siiven keskiosassa on kaksi vaaleaa täplää. Takasiiven poikki kulkee vinosti viiru, jonka sisä ja ulkopuoliset alueet ovat usein eri sävyiset. Perhosen ruumis on roteva, tuuheakarvainen ja karvoituksen sävy vastaa siipien sävyä. Tuntosarvet ovat koiraalla tuuhean kaksoiskampamaiset, naaraalla ohuemmat. Huulirihmat ovat pitkät ja suuntautuvat eteenpäin muodostaen pään etuosaan kärsää muistuttavan ulokkeen. Tämä piirre on toiminut innoituksena lajin nimelle. Siipiväli koiraalla 38–52 mm ja naaraalla 50–66 mm. Otalehtivita
Otalehtividan varsi voi kasvaa noin puoli metriä pitkäksi, ja se on siipipalteeton sekä melko runsaasti haarova. Lehdet ovat noin 20 cm pitkiä, 3 mm leveitä, tasapintaisia ja teräväkärkisiä. Lehdissä on viisi suonta: pääsuoni keskellä ja sen molemmin puolin kaksi pienempää suonta. Otalehtividalla ei ole uposlehtien lisäksi erillisiä kelluslehtiä, eikä myöskään lehtituppia. Otalehtividan kukinto on 1–2 cm pitkä tähkä, joka on yleensä tähkää pidemmän varren päässä. Hedelmät ovat noin 2 mm pitkiä sekä jonkin verran köliselkäisiä. Haaraheltta
Haaraheltta ("Cantharellula umbonata"), aiemmin nimellä harmaa vahvero, on yleinen erityisesti kangasmetsissä tavattava syötävä sienilaji. Se on suhteellisen pienikokoinen, ei yleensä yli 5 cm leveä, väriltään jalka ja yläpinta ovat harmaat, toisinaan sinertävät. Heltasto on aluksi valkoinen samoin kuin itiöpöly. Haaraheltan nimitys kuvaa hyvin helttamuodostelmaa, joka on epätavallinen. Sananjalka
Sananjalan maavarsi on vaakasuora ja levittäytyy laajalle. Siitä kohoaa yksittäin kolmiomaisia lehtiä, joiden ruodit ovat 30–150 cm pitkiä. Lehden lapa on 25–60 cm pitkä, kova, alta karvainen ja päältä kalju. Lehdet ovat kaksi tai kolme kertaa parilehdykkäisiä. Pikkulehdykät ovat liuskaisia, liuskat ehytlaitaisia. Itiöpesäkeryhmät ovat sananjalalla harvinaisia. Niiden esiintyessä ne ovat yhtäjaksoisena rivinä taakäänteisen lehtilaidan suojassa. Suomessa sananjalan itiöt kypsyvät heinä-elokuussa. Laji on hyvin hallanarka, ja lehdet kuihtuvat syksyllä heti yöpakkasten jälkeen. Heinä
Viime aikoina latokuivatun pienpaaliheinän (ja jopa paikoin seiväskuivatun irtoheinän) suosiota on uudelleen nostanut lisääntynyt hevosharrastus, koska hevosille yleensä kelpaa vain hyvälaatuinen seiväs- tai latokuivattu heinä. Viitakastikka
Viitakastikka ("Calamagrostis canescens") on monivuotinen, isokokoinen kastikoiden sukuun kuuluva heinä. Sen korsi on 4-7 nivelinen. Lehdet ovat päältä karvaiset ja kieleke on 3-5 mm pitkä. Kaleet ovat 4 mm pitkiä ja karvat melkein kaleiden pituisia. Ponnet ovat violetteja ja avautuvia. Lituruohot
Lituruohot ovat yksi- tai kaksivuotisia ruohovartisia kasveja, joiden varsi on kasvutavaltaan pysty ja haaraton tai muutamaan kertaan haaroittunut. Lehdet ovat ehyt- tai hammaslaitaisia ja tähtikarvallisia. Suurin osa lehdistä on maan rajassa ruusukkeena varren tyvellä. Varsilehtiä on vain muutamia ja ne ovat ruodittomia. Kukkien terälehdet ovat ehyitä ja kapeita sekä kokonaan valkoisia tai tyveltä keltapilkullisia. Lidut ovat lähes neulanohuita, poikkileikkaukseltaan pyöreitä tai lähes pyöreitä ja huomattavasti leveyttään pidempiä. Lidun varsi on litua lyhyempi. Tunturikangas
Tunturikangas on tunturipaljakalla yleinen varpuvaltainen kasvillisuustyyppi, joka on joko puutonta tai puuston peittävyys on alle 10%. Tunturien heinäkankaita ei lueta varsinaisiin tunturikankaisiin. Tunturikankaan kasvillisuuteen vaikuttaa mm pinnanmuodoista johtuva maaston korkeuden ja lumensyvyyden vaihtelu ja ilmaston mereisyys ja mantereisuus. Esimerkiksi mantereiset kuivat alueet ovat jäkälävaltaisia, kosteat mereiset alueet sammalvaltaisia ja näiden välillä olevilla alueilla kasvaa suunnilleen yhtä paljon sekä sammalta että jäkälää. Hentosätkin
Yksivuotinen hentosätkin kasvaa 5–30 senttimetriä pitkäksi. Sen ohut, vaaleanvihreä ja läpikuultava varsi on tyvestä pensasmaisesti haarova ja tyviosan nivelistä juurehtiva. Kasvin kaikki lehdet ovat hienoliuskaisia uposlehtiä. Ne ovat 1–3,5 cm pitkiä ja useimmiten varren nivelvälejä lyhyempiä. Lehtilapa on harittava-, veltto- ja harvaliuskainen. Kukkaperät ovat pituudeltaan tavallisesti 1–3 cm, mutta jäävät usein upoksiin jolloin kukat ovat umpipölytteisiä. Verho- ja terälehtiä on viisi kappaletta. Verholehdet ovat joskus sinikärkisiä. Valkoiset ja tyvestä keltaiset terälehdet ovat 3,5–4,5 mm, joskus jopa 7 mm pitkiä. Terälehdet eivät kosketa toisiaan ja niissä on sirppimäinen mesikuoppa. Heteitä on alle 10 kappaletta, ponnet ovat 0,5–0,7 mm pitkiä. Suomessa hentosätkin kukkii heinä-elokuussa. Hedelmä koostuu 1–1,5 mm pitkistä, siipipalteettomista pähkylöistä. Pähkylät ovat harvakarvaisia ja niissä on pieni ota. Hentosätkin on myrkyllinen kasvi, kuten muutkin leinikit. Viiniköynnöskasvit
Viiniköynnöskasvit ovat usein köynnöksiä, joilla on yleensä lehtiä vastapäätä sijaitsevat kärhet ja kukinnot. Varsien nivelet ovat usein turvonneita, ja varret ovat usein korkkihuokosellisia ja hilseileviä. Uudet haarat kasvavat edellisvuoden versoihin. Lehdet ovat sormilehdykkäisiä, -liuskaisia tai yksinkertaisia ja kourasuonisia, hammaslaitaisia; korvakkeet varisevat pian. Kukinto on terminaalinen, viuhkomainen. Kukat ovat pieniä, 3-7-lukuisia, ja niissä on yhdislehtinen verhiö. Heteitä ja terälehtiä on yhtä monta ja ne sijaitsevat kohdakkain. Sikiäin on tavallisesti kahdesta emilehdestä muodostunut ja ainakin kärjestään yksilokeroinen, luotti pallomainen ja enemmän tai vähemmän vartaloton. Siemenaiheita sikiäimessä on tavallisesti neljä. Hedelmä on marja; siementen endospermi on usein kirjava ja näkyy poikkileikkauksessa T:n muotoisena. Hetekaalikasvit
Hetekaalikasvit ovat yksi- tai monivuotisia ruohoja, joilla on usein turvonneet juuret, varren tyvellä lehtiruusuke ja lyhyet nivelvälit; harvoin lajit ovat matalia pensaita. Sekundaarista paksuuskasvua tapahtuu vain vähän. Kasvit ovat kaljuja. Lehtikannat ovat usein leveitä ja sepiviä, ja lavat litteitä tai liereitä, tavallisesti meheviä (sukkulenttisia). Kukinto sijaitsee varren päässä tai lehtihangassa ja on viuhkomainen tai kukat ovat yksittäin tavallisesti terminaalisesti. Kehälehtien luku vaihtelee välillä 4–19, tavallisesti niitä on neljä tai viisi. Heteiden määrä noudattaa kehälehtien määrää, joiden kanssa ne ovat kohdakkain. Joskus palhot ovat tyvestä yhtyneitä. Sikiäin on yhdislehtinen, 2–8 emilehdestä muodostunut, ja siihen liittyy haarainen vartalo. Siemenaiheita sikiäimessä on kahdesta kahdeksaan. Hedelmä voi olla kansikota tai yksisiemeninen ja avautumaton. Vaalealahnanruoho
Vaalealahnanruohon varsi on lyhyt, pysty ja mukulamainen. Juuret ovat ruskeita. Vaalean kellanvihreät, ontot ja sirottavat lehdet kasvavat tiheänä ruusukkeena. Ne ovat 5–15 cm pitkiä ja 1–2 mm leveitä, tyviosasta taipuneita, kielekkeellisiä, äimämäisiä ja pitkäsuippuisia. Veltot lehdet liimautuvat osin toisiinsa vedestä nostettaessa. Isoitiöpesäkkeet ovat uloimpien lehtien tyvillä tupeksi levinneen kannan suojissa. Kooltaan ne ovat enintään 0,5 mm, tiheäpiikkisiä ja liidunvalkoisia. Pikkuitiöpesäkkeet sijaitsevat keskimmäisten lehtien tyvillä. Suomessa vaalealahnanruohon itiöt valmistuvat heinä-syyskuussa. Kanervakasvit
Kasvien lehdet ovat kuivuuteen sopeutuneita (kseromorfisia) ja teräväkärkisiä. Kukinto on joko lehtihankainen, tavallisesti tähkä, tai kukat sijaitsevat yksittäin lehtihangoissa. Kukat ovat usein riippuvia, ja niissä on viisi hedettä; heteenponnet ovat yksiteekaisia, avautuvat raoilla ja ovat lisäkkeettömiä. Teriö on jäljellä hedelmässä. Tephrocactus
Kasvit ovat pienikokoisia, pensasmaisia ja haaroittuvat varren kärjestä tai sen läheltä. Haarat sijaitsevat pystysuorissa riveissä. Varren nivelet ovat lieriömäisiä tai vastapuikeita. Lehdet ovat pieniä, liereitä ja varhain karisevia. Areolit ovat vajonneet ahdassuisiin onteloihin, ja niissä on karvoja, glokidioita ja piikkejä. Kukat sijaitsevat varren kärjessä ja ovat valkoisia, vaaleanpunertavia, keltaisia tai punaisia. Hedelmä on kuiva, avautuva ja sen pinnalla on glokidioita. Siemenet ovat hyvin erikoistuneita, väriltään kellertäviä tai ruskeita, kooltaan vaihtelevia, sivuilta litistyneitä. Niissä on sileä siemenvaippa, mikä on poikkeuksellista alaheimossa Opuntioideae, ja vahvasti esiintyöntyvä vyömäinen muodostuma, joka koostuu ohutseinäisistä soluista. Cypripedium acaule
"C. acaulen" varsi on pysty, 15–60 senttimetriä korkea, lehdetön vana. Vanan molemmin puolin kasvaa suoraan maavarresta kaksi harittavaa lehteä, joiden lehtilapa on 9–30 senttimetriä pitkä, 3–15 senttimetriä leveä ja muodoltaan leveän soikea, pitkulainen, puikea tai vastapuikea. Vanaa ja lehtiä verhoaa ohut karvapeite, joka voi kosketettaessa ärsyttää ihmisen ihoa. Pekaanipähkinä
Pekaanipähkinällä on syvälle ulottuva pääjuuri ja etäälle levittäytyvä sivujuuristo. Sillä on korkea runko, joka jakautuu koheneviksi, suuriksi haaroiksi ja muodostaa leveän, pyöreän latvuksen. Runkoa peittää harmaanruskea kaarna, joka on nuorena sileää mutta vanhemmiten halkeilee rosoisesti pitkittäisiksi suomuiksi. Kuluvan vuoden versot ovat melko ohuet, karvaiset ja vaaleanruskeat ja silmut pienet ja keltaiset tai ruskeat. Kasvit
Useimmilla siemenkasveilla siemenen sisällä oleva alkio on kuivahorroksessa siihen asti, kunnes se pääsee kosketuksiin veden, lämmön ja hapen kanssa. Solut alkavat imeä vettä, jolloin ne turpoavat ja siemenkuori halkeaa. Sirkkajuuri kasvaa pääjuureksi (kaksisirkkaiset) tai surkastuu ja sen tyvestä kasvaa hajajuuria (yksisirkkaiset). Sirkkalehdet (tai sirkkalehti yksisirkkaisilla) ja sirkkavarsi alkavat kasvaa. Lehdet alkavat yhteyttää saatuaan valoa. Sirkkavarren kärjessä on silmu, josta kehittyvät kasvin muut osat. Kasvin pituuskasvu tapahtuu kasvuvyöhykkeissä, jotka ovat juurien kärjissä 5–10 mm:n pituisena alueena sekä heti verson kärjen alapuolella. Heinäkasveilla kasvuvyöhykkeitä on useita pitkin vartta. Aluksi kasvuvyöhykkeen solut jakaantuvat voimakkaasti, jonka jälkeen ne suurentuvat, kehittyvät ja erilaistuvat tehtäviinsä. Puuvartisten kasvien rungot ja juuret kasvavat myös paksuutta. Vehkakasvit
Kukinto on vanallinen, sen suojuslehti hyvin kehittynyt ja usein värikäs. Itse kukinto on tiheän tähkämäinen puikelo (spadix), ja siinä on runsaasti perättömiä, esilehdettömiä ja 2–3-lukuisia kukkia. Kun ulompia kehälehtiä on kolme, niistä keskimmäinen on varren puoleinen (adaksiaalinen). Yleensä kehälehdet ovat erillisiä toisistaan. Ponnet avautuvat kukan keskustasta poispäin. Siitepölyhiukkasessa on ekteksiini-kerros. Emilehdet ovat tyvestään rakkomaisia, ja sisus on eritteen täyttämä. Vartalo on lyhyt. Sikiäimen siemenaiheet ovat vaihtelevissa määrin kuljetussolukkoa vailla. Hedelmä on marja. Siemenkuori on monisolukerroksinen. Sirkka- eli alkeislehti on yhteyttämätön. Peruskromosomiluku vehkakasveilla on x=6. Hevonhierakka
Hevonhierakan lehdet ovat poimulaitaisia, 3-4 kertaa leveyttään pitempiä ja jopa 35 cm:n pituisia. Lehtiruodin tyvellä vartta ympäröi kalvomainen korvaketuppi. Hevonhierakka kukkii heinä-elokuussa. Sen kukinto on pystyhaarainen, tiheä, tähkämäinen ja melkein lehdetön. Kukat ovat pienet ja vihertävät. Hevonhierakalla on voimakas pysty pääjuuri. Se lisääntyy helposti katkenneista juurenkappaleista. Yksi hevonhierakka voi tuottaa yli 15 000 siementä. Pähkylät ovat tummanruskeita, noin 3 mm pitkiä ja kolmisärmäisiä. Siemenet jäävät usein ruskeina roikkumaan talventörröttäjäksi kuivahtaneessa varressa vielä lumentulon jälkeenkin. Ne voivat levitä laajalle alueelle tuulen mukana lumihankea pitkin. Nivelherneet
Varret ovat tavallisesti hohkaiset, pystyt tai vesiympäristöissä kasvavilla kelluvat. Lehdet sijaitsevat vuorottaisesti ja ovat parilehdykkäisiä; lehdykät ehytlaitaisia. Herneen kukkia muistuttavat kukat sijaitsevat pienissä tertuissa lehtihangoissa. Verholehdet ovat kasvaneet yhteen viisihampaiseksi maljaksi. Teriö on hernekasveille tyypillinen, perhomainen. Heteitä on kymmenen, ja ne ovat kasvaneet yhteen palhoistaan. Emilehtiä on yksi; sikiäimessä monta siemenaihetta. Hedelmä on siementen väliltä kuroutuva nivelpalko. Erythropalaceae
Heimon kasvit ovat puita, pensaita tai liaaneja, joilla on kärhivarsia. Kasvit ovat toisinaan maitiaisnesteellisiä. Lehdet sijaitsevat kierteisesti tai kaksirivisesti. Kukat sijaitsevat ryhmissä tai viuhkomaisesti. Verholehdet ovat enemmän tai vähemmän erillisiä ja terälehdet toisinaan yhteen kasvaneita. Heteet ovat joko verho- tai terävastaisia tai niitä on kaksi kertaa terälehtiä enemmän. Pohjuksessa on tavallisesti kehrä. Sikiäin on enemmän tai vähemmän kehänalainen ainakin suvussa "Erythropalum", vartalo on lyhyt, luotti toisinaan enemmän tai vähemmän liuskainen. Hedelmä avautuu viideksi liuskaksi "Erythropalum"-suvussa, ja suvussa "Heisteria" verhiö laajenee huomattavasti hedelmän suojaksi. Siemenen endospermi on tärkkelyspitoinen tai öljyinen. Vähä Heinäjärvi (Orivesi)
Järven pinta-ala on 9,1 hehtaaria ja se on 700 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Se sijaitsee Juupajoen itäpuolella ja Längelmäen pohjoispuolella olevalla mäkisellä ylänköalueella mäkien viereisessä painaumassa. Sen itäpuolella kohoaa kallioinen Saunavuori 40 metrin korkeuteen, mutta muut rannat ovat alavaa metsämaata. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja järvi on melko selväpiirteinen järvi. Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä ja sen rannat ovat pääasiassa metsämaata tai suomaata. Lounaispuolella Ison Heinäjärven väliin jäävällä kannaksella sijaitsee entinen maatila, jossa on nykyään vapaa-ajan asunto. Sinne tulee metsätie Petääjärveltä. Järven itärantaan saapuu metsäautotie Maunuksesta. Vesihernekasvit
Vesihernekasvit ovat ruohovartisia, usein lehtiruusukkeita muodostavia hyönteissyöjäkasveja, joilla on limaa ja ruoansulatusentsyymejä erittäviä rauhasia. Lehtiasento on kierteinen; lehdet ovat ehytlaitaisia tai kasvi näyttää lehdettömältä eikä kasvulliset osat ole helposti luokiteltavissa. Kukassa on viisiliuskainen ja säteittäinen tai kaksiliuskainen verhiö, kannuksellinen ja kaksihuulinen teriö ja mettä erittäviä karvoja. Heteitä on kaksi. Siemenaiheet sijaitsevat sikiäimessä vapaassa keski- tai pohjaistukassa; luotti on leveäliuskainen, joskus sensitiivinen. Begoniakasvit
Begoniakasvit ovat mehevävartisia ja turpeanivelisiä ruohoja, joiden aineenvaihduntatuotteita ovat tanniini ja oksalaatti. Kasveja peittää erilaisista karvoista muodostunut, usein huomiota herättävä karvoitus. Lehdet ovat kahdessa rivissä, vinotyvisiä ja suurikorvakkeisia. Kasvien yksineuvoiset kukat sijaitsevat yksikotisesti. Kukinto on viuhkomainen, ja niissä kehittyvät hedekukat ensimmäisinä. Verhiö on teriömäinen. Hedekukissa on paljon heteitä, joiden lokerositeet ovat kookkaita. Emikukkien sikiäimissä on kookkaat kaksiliuskaiset istukat. Kotamaisessa hedelmässä on vähäpätöisiä siemeniä. Heinäkasvit
Tuulipölytteiset kukat voivat olla tähkissä, kerrannaistähkissä, tertuissa tai röyhyissä. Hedelmä on jyvä. Ulkokale ja sisäkale (kuvassa A:t) ovat heinäkasvien tähkylän uloimmaiset suomut, jotka suojaavat kukintoa. Ulkokale on sisäkaletta hieman lähempänä kukintoperää. Vihne (kuvassa C) on pieni sukanen, joka on tavallisesti kiinnittynyt heinäkasvien ulkohelpeen (kuvassa B) kärkeen tai selkään. Viljakasveista vihneet näkyvät selvästi ohralla ja rukiilla. Heinäseiväs
Heinäseiväs on nuoren kuusen rungosta tehty, noin 2,5 metriä korkea ja noin 7–9 cm halkaisijaltaan oleva molemmista päistään teroitettu seiväs, jota on käytetty kuivatettaessa heinää talvirehuksi . Sitä käytettiin myös viljan kuivatukseen syksyllä. Heinäseipäät alkoivat levitä Suomeen Skandinaviasta 1900-luvun alussa. Niiden käyttö yleistyi toisen maailmansodan jälkeen, ja ne poistuivat käytöstä useimmiten 1980-luvun alussa. Bataceae
Heimon kasvit ovat meheviä pikku pensaita, joilla on möyheät, pienet, ehyet ja vastakkaiset lehdet. Niissä on vähäpätöiset korvakkeet, jotka kiinnittyvät joko ruodin sisäpuolelle tai varteen. Kasvien yksineuvoiset kukat sijaitsevat joko samassa tai eri yksilöissä. Kukinto on tiheän tähkämäinen ja sijaitsee tavallisesti lehtihangassa. Siinä on pieniä kukkia, joissa ei ole mesiäisiä. Hedekukissa verhiö sulkee sisäänsä koko kukan tai se koostuu neljästä yhteen kasvaneesta verholehdestä. Terälehdet ovat kynnellisiä, ja heteet sijaitsevat niihin nähden vuorottaisesti. Hedekukassa ei ole emiön jäännettä (pistillodia). Emikukat ovat teriöttömiä ja joutoheteettömiä. Sikiäin on neljälokeroinen, ja luotit vaihtelevat pallomaisista pensselimäisiin. Hedelmä on joko useamman sikiäimen yhteenkasvusta muodostunut tai luumarja, jossa on neljä kiveä (pyreniota). Siemenen kuori on kalvomainen. Nenätit
Nenätit ovat yksi- tai kaksivuotisia ruohovartisia kasveja. Ne ovat joko kaljuja tai vähäkarvaisia. Nenättien varret ovat haarovia ja kasvutavaltaan pystystä maanmyötäiseen vaihtelevia. Lehdet ovat muodoltaan yhtenäisiä, pariosaisia tai parilehdykkäisiä. Pariosaisten lehtien liuskat ovat hammaslaitaisia ja parilehdykkäisten lehtien lehdykät ehyitä. Kukkien terälehdet ovat keltaisia tai valkoisia. Hostinsara
Hostinsara on löyhästi mätästävä tai yksittäisversoinen ja kasvaa 15–50 cm korkeaksi. Juurakko on suikerteleva. Sen varret ovat pystyjä, hoikkia ja varsien tyvitupet vaaleanruskeita. Vaalean- tai harmahtavanvihreät lehdet ovat vartta lyhyempiä, 2–5 mm leveitä ja litteitä. Alimman tähkän kapea tukilehti on tähkäänsä pidempi. Hedetähkä on selväperäinen. Emitähkiä on 1–3 kappaletta ja ne ovat tavallisesti pitkävälisiä, munanmuotoisia ja etenkin alin emitähkä pitkäperäinen. Ruskeat tähkäsuomut ovat suippoja, odattomia, ja leveälti kalvolaitaisia. Munanmuotoiset pullakot ovat sirottavia, pitkäsuippuisia ja selväsuonisia. Väriltään ne ovat himmeän kellan- tai ruskeanvihreitä, suuota on pitkä, suora, karhea ja syvään lovikärkinen. Hostinsara kukkii kesäkuussa. Koivukasvit
Koivukasvit ovat puita tai pensaita ja tavallisesti kesävihantia. Sekundaarinen aineenvaihdunta tuottaa flavoneja. Lehdet ovat korvakkeellisia, kahteen kertaan sahaisia. Kukat ovat yksineuvoisia ja sijaitsevat norkkomaisissa kukinnoissa yksi- tai kaksikotisesti. Kukka on kehätön tai siinä voi olla jopa kuusi kehälehteä. Heteiden ponnet ovat lokerositeitä pidempiä. Hedekukassa ei ole emiön jäännettä, eikä emikukassa joutoheteitä. Sikiäin on yhdislehtinen ja jakautunut vaillinaisesti lokeroihin. Hedelmä on joko pieni ja litteä pähkylä tai pähkinä, jossa on kookkaat, lehtimäiset suojukset. Siemenessä on niukka ravintovarasto (endospermi). Vivianiaceae
Kasvit ovat joskus okaisia. Lehdet ovat vastakkaisia, yksinkertaisia, joskus ehytlaitaisia, korvakkeettomia; lehtiparia yhdistää varren poikki kulkeva uurre. Verholehdissä on kärkisuka, ja teriö on kontortti: terälehdet kiertyvät nupussa. Vartalo on lyhyt ja pitkähaarainen. Hedelmä on selkäluomainen kota. Siemenessä on vaihtelevissa määrin runsas siemenvalkuainen ja käyrä alkio. Väinönputki
Väinönputki on tanakka ja suurikokoinen kasvi, jonka niukasti haarovat varret kasvavat jopa 150–200 senttimetriä korkeiksi. Varsi on tavalliseti punakirjava, yläosasta karvainen. Kolmiomaiset lehdet ovat isoja, iso- ja väljätuppisia ja kaksi tai kolme kertaa parilehdykkäisiä. Lehdykät ovat 3–5 senttimetriä pitkiä, puikeita ja epätasaisesti hammaslaitaisia tai liuskaisia. Päättölehdykkä on kolmiliuskainen. Lehtiruoti on liereä. Kukinnon sarjaperät ovat karvaisia tai kaljuhkoja, pikkusarjojen suojus on kukkaperien pituinen. Kukan teriö on valkoinen tai vihertävä. Hedelmä on noin 0,5 senttimetrin pituinen ja miellyttäväntuoksuinen. Väinönputki kukkii heinä–elokuussa. Humala
Humala on kaksikotinen kasvi, joten sen hede- ja emikukinnot ovat eri yksilöissä. Kukinnot ovat lehtihankaisia. Perälliset hedekukat ovat jopa yli 10 cm pitkiä, monihaaraisia ja harsuja. Kehälehtiä ja heteitä on viisi kappaletta. Kukinnan jälkeen hedekukat kuihtuvat. Perättömiä emikukkia on runsaasti. Ne ovat rakenteeltaan tiiviitä ja luotteja niissä on kaksi kappaletta. Kukinnan jälkeen emikukkien tukisuomut suurenevat 2–3 cm pitkiksi käpymäisiksi "humaliksi", jotka ovat voimakastuoksuisia ja väriltään kellanvihreitä. Suomessa humala kukkii heinä-elokuussa. Hedelmä on pähkylä. Laji kuitenkin tekee siemeniä erittäin harvoin ja leviää pääasiassa syvälle maahan tunkeutuvan ja laajalle leviävän juurakon avulla. Huppukukkakasvit
Huppukukkakasvit ovat puuvartisia kasveja, usein puita, joskus pensaita tai liaaneja. Heimon lajien lehdet ovat yksinkertaiset, ehyet tai hammaslaitaiset. Kukat ovat kaksineuvoisia, ja niissä on 3–4 verholehteä sekä 4–5 terälehteä. Kukinnot ovat rakenteeltaan joko terttuja tai tähkiä. Hedelmä on rakenteeltaan marja tai kota. Laikkuköynnökset
Laikkuköynnökset ovat kesävihantia, yleensä kaksikotisia köynnöksiä tai rentoja pensaita. Erityisesti hedelmäntuotannossa suositaan yksikotisia yksilöitä, jolloin ei tarvitse istuttaa hedelmää tuottamattomia pölyttäjäkasveja. Laikkuköynnösten lehdet ovat versoissa kierteisesti. Lehden ruoti on pitkä ja lehtilapa ehyt, sulkasuoninen ja hammaslaitainen. Hedekasvien lehdissä on usein suuria punaisia ja valkoisia laikkuja, ja tämä ominaisuus on myös pohjana suvun suomenkieliselle nimelle. Emikasvien lehdet ovat sitä vastoin tavallisesti laikuttomia ja väriltään vihreitä. Pihdat
Pihtojen latvus on säännöllisen kartiomainen. Puiden korkeus vaihtelee 10–80 metrin välillä. Lehdet ovat litteitä neulasia, jotka tuntuvat pyöreäpäisyytensä takia pehmeiltä. Neulasten alapinnalla on tavallisesti kaksi valkoista tai harmaata ilmarakojuovaa. Pihtojen hedekukinnot ovat riippuvia ja emikukinnot pystyjä. Nuoret kävyt ovat vihreitä. Kävyt ovat yleensä latvassa ja jäävät pystyasentoon. Siemenet kypsyvät kukintovuoden syksyllä. Käpysuomut irtoavat kävystä, jättäen jäljelle pystyn käpyrangan. Martyniaceae
Heimon kasvit ovat tavallisesti yksivuotisia ruohoja, joiden juuret ovat usein mukulamaisia; toisinaan kasvit ovat monivuotisruohoja tai puuvartisia. Kasvit ovat tahmean ja pitkän karvoituksen peittämiä. Lehdet ovat vastakkaisesti tai kierteisesti, laidoiltaan hampaisia. Kukat ovat kookkaita ja vastakohtaisia. Verhiö on tavallisesti yhdislehtinen. Heteenponnen lokerositeessä on kärkirauhanen. Kukassa on ainakin yksi joutohede. Kehänpäällisessä sikiäimessä on T:n muotoiset laitaistukat, joiden päässä siemenaiheet sijaitsevat. Luotti on kaksiliuskainen ja sensitiivinen. Hedelmä on tyypillisesti omalaatuisen näköinen kota, jonka kärjessä on koukkumainen ulokepari. Hedelmäseinän ulko-osa on vaihtelevassa määrässä mehevä, sen sisäosa puutunut ja piikkinen, mikä paljastuu, kun ulko-osa putoaa pois. Siemenet ovat isoja. Himmeävilla
Himmeävilla on löyhästi mätästävä ja rönsytön. Sen varsi on 40–50 cm pitkä ja 1–1,5 mm paksu. Varren tyvitupet ovat harmahtavanruskeita. Varrella on kaksi väljähköä ja lavatonta, 3–4 cm leveää tuppea. Lehdet ovat puolet varren pituudesta, 0,5–1 mm leveitä ja kolmesärmäisiä tai liereitä. Kukinto on yksittäinen, varren kärjessä oleva tähkä. Läpikuultamattomat tähkäsuomut ovat noin viisi millimetriä pitkiä, puikeita, lyhytsuippuisia ja kärjestä tummanvihreänharmaita. Himmeävilla kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Kukinnan jälkeen kukinnon kehäsukaset pitenevät paljon tähkää pidemmiksi kellanharmahtaviksi tai valkoisiksi karvoiksi. Karvojen pituus lopulta 1,5–2 cm ja ne muodostavat pumpulimaisen ja tasaiseksi leikatun näköisen tupsun. Heinäkasvit
Lehden tyvi on solmusta lähtevä vartta ympäröivä tuppi. Lehtilapa on pitkä ja kapea. Hentokorte
Monivuotinen hentokorte kasvaa 10–20 cm korkeaksi. Maavarsisto levittäytyy laajalle, ja siitä nousee ryhminä rennohkoja, kaarevia ja mutkaisia varsia. Varret ovat haarattomia ja korkeintaan yhden millimetrin paksuisia, ja niissä on harjuja ja uurteita 6 tai 8. Sisältä varret ovat onttoja: hyvin pientä keskionteloa ympyröivät sivuontelot. Lehdet ovat vähäisiä, yhdiskasvuisia kiehkuroita, jotka muodostavat hammasreunaisia tuppia varren nivelkohtiin. Tupet ovat mustahkoja, ja niissä on kolme tai neljä hammasta. Hampaat ja niiden pitkät, äimämäiset kärjet ovat pysyviä. Käpymäiset itiötähkät ovat varren latvassa, lähes kokonaan latvatupen sisällä. Itiöpesäkkeet ovat perällisten kuusikulmaisten kilpien alapinnalla. Suomessa hentokortteen itiöt kehittyvät heinä-syyskuussa. Alkeisvarsikko on kaksikotinen, liuskainen, maanpäällinen ja väriltään vihreä. Hentokorte säilyy talven yli vihreänä. Hämähäkkikukkakasvit
Kasvit ovat ruohovartisia tai pensasmaisia. Juurikarvat puuttuvat. Lehdet ovat sormilehdykkäisiä, harvoin yksinkertaisia, tavallisesti korvakkeellisia. Terttumaisen kukinnon ylälehdet ovat tavallisesti lehtimäisiä. "Podandrogyne"-lajit ovat yksikotisia, so. kukat ovat yksineuvoisia mutta sijaitsevat samassa kasvissa, tavallisesti kukat ovat kaksineuvoisia. Kukat ovat vastakohtaisia, ja niissä on neljä kynnellistä terälehteä, kuusi hedettä ja kaksi emilehteä sekä joskus androgynofori, varsimainen muodostuma, jonka päässä hetiö ja emiö sijaitsevat. Heteiden palhot ovat pitkiä. Heteenponnet ovat toisinaan avautumisvaiheessaan kokoon kiertyneitä. Hedelmä on tavallisesti rakokota, jonka silmukkamainen ja puutunut istukka jää jäljelle kun kodan seinämäliuskat ovat varisseet. Verkkolehdet
Kasvullisten varsien kärkikasvusolukko (apikaalimeristeemi) on ainakin useimmiten kahtia jakautuva. Varressa ei ole johtojänteitä, mikä on sopeutuma vesielämään. Maitiaisputkia on, ja ne ovat nivelikkäitä. Siitepölyhiukkanen on monosulkaattinen, siinä on yksi iturako. Siemenkuoressa on ilmakanavia ja sen sisin kerros (endotegmen) on tanniinipitoinen tai se on erilaistumaton ja läpikuultava. Lehtonata
Löyhästi mätästävä, komea lehtonata kasvaa 50–180 cm korkeaksi. Sen suonista viiruiset lehdet ovat jopa 30 cm pitkiä ja 8–15 mm leveitä. Lehtien korvakkeet ovat pitkiä, kapeita ja kaljuja. Kasvin veltosti nuokkuva röyhy on 15–30 cm pitkä. Tähkylät ovat 8–12 mm pitkiä ja tavallisesti 5–8-kukkaisia. Ulkohelve on vihneellinen. Vihneet ovat 1–2 cm pitkiä. Suomessa lehtonadan kukinta-aika on elo-syyskuussa. Suomen heinälajeista lehtonata muistuttaa lähinnä lehtokattaraa ("Bromus benekenii"). Hukkakaura
Hukkakaura ("Avena fatua") on yksivuotinen heinäkasvi ja kuuluu samaan sukuun viljellyn kauran ("Avena sativa") kanssa. Se on erittäin helposti leviävä rikkakasvi, jota haittaa varsinkin viljakasvien viljelyä. Sitä pidetään niin haitallisena, että sen torjunnasta on useissa maissa säädetty erityinen laki. Suomessa kasvin löytäjällä on ilmoitusvelvollisuus viranomaiselle. Hukkakauran saastuttama peltopinta-ala on Suomessa tällä hetkellä noin 17 % koko peltoalasta eli runsas 384 000 hehtaaria. Hukkakaura pärjää usein kevätviljan joukossa paremmin kuin syysviljassa. Hukkakaura täytyy hävittää kitkemällä tai kemiallisesti torjumalla. Kitketyt hukkakaurat täytyy hävittää polttamalla. Ärviäkasvit
Ärviäkasvit ovat melko pieniä, tavallisesti yksikotisia, usein vaihtelevissa määrin ruohovartisia kasveja. Niiden aineenvaihdunta tuottaa flavoneja, ja usein niillä on oksalaattikiteitä karvamaisissa kuorikerroksen soluissa. Lehdet sijaitsevat tavallisesti vastakkaisesti tai harvemmin kierteisesti, ja ovat tavallisesti yksinkertaisia, joskus parilehdykkäisiä, sahalaitaisia tai syväliuskaisia ja pieniä. Kukinto on vihkomainen tai kukat ovat ryhmissä tai yksittäin. Kukat ovat pieniä (poikkeuksena "Haloragodendron"), neljälukuisia, ja niissä on kariseva teriö. Heteitä on kahdeksan, ponnet ovat palhoja paljon pidempiä. Sikiäin on kehänalainen ja vartalot ovat paksutyvisiä, luotit pensselimäisiä, toisinaan nuppimaisia. Kussakin emilehdessä on yksi fertiili siemenaihe, joka riippuu kärki-istukasta. Hedelmä on pähkinämäinen, avautumaton, ja hedelmäseinän ulkokerros (eksokarppi) on usein kuviollinen. Siemenen endospermi on tärkkelyspitoinen, alkioripustin on imujuurinen ja sirkkalehdet ovat melko lyhyet. Lehtoherkkutatti
Lehtoherkkutatti on tyypillinen herkkutattimainen sieni. Sitä tavataan Keski-Euroopassa. Suomessa se on lounaispainotteinen lehtipuiden juurisienenä, mutta ei yhtä selvästi kuin tammenherkkutatti. Se ei ole myöskään keskimäärin jalastaan yhtä paksu. Jalan vaalea kohoverkkokuvio on erityisen selkeä. Lehtoherkkutatti vaalenee ikääntyessään, kun tammenherkkutatti tummenee. Suurimmat erot ovat kuitenkin pintakelmun rihmoissa ja itiöiden koossa. Karvakiviyrtti
Karvakiviyrtin maavarsi on lyhyt ja pysty. 5–20 cm pitkät, kertaalleen parilehdykkäiset lehdet kasvavat kimppuina. Lehtiruoti ja keskiranka ovat tiheäsuomuisia ja -karvaisia. Lehtilapa on kapeanpuikea. Lehdykät ovat kapeanpuikeita, liuskaisia, alta tiheäsuomuisia ja -karvaisia. Itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä ja ne ovat pitkien katesuomukarvojen ympyröimiä. Karvakiviyrtin itiöt kypsyvät Suomessa heinä-elokuussa. Vanhat lehtiruotien tyviosat jäävät törröttämään moniksi vuosiksi kasvin juureen. Miqueliopuntia
Kasvi on suhteellisen pienikokoinen, pystykasvuinen ja muodostaa laajoja puolentoista metrin korkuisia tiheikköjä. Varren nivelet kasvavat usein vanhempien nivelten kärjen läheltä ja ovat lieriömäisiä ja nuorina harmahtavia. Varren nystyt ovat isoja, pitkänomaisia. Lehdet ovat meheviä, terävä- ja punertavakärkisiä sekä varhain karisevia. Karvaisia areoleja on kaikkialla varsinivelissä. Niissä on väkäskarvoja (glokidioita), jotka ovat väriltään punertavan ruskeita, ja runsaasti jopa kahdeksan sentin mittaisia piikkejä. Kukat sijaitsevat lähellä varren kärkeä eivätkä avaudu täyteen mittaansa. Väriltään ne ovat valkoisia tai vaalean ruusunpunaisia. Pohjus on emin vartalon ympäriltä lieriömäinen, kyhmyinen ja sukasellinen. Hedelmä on pallomainen tai munanmuotoinen, vaaleanvihreä tai valkeahko, mehevä, avautumaton ja sukasmaisten piikkien peittämä. Muodoltaan vaihtelevat siemenet ovat kellertäviä tai okranvärisiä, ja niissä on vähäkarvainen vaippa. Ixonanthaceae
Heimon kasvit ovat puita, joilla on kierteinen lehtiasento. Lehdet ovat tavallisesti hammaslaitaisia ja korvakkeellisia. Kukinto on huiskilomainen ja sijaitsee lehtihangassa. Verhiö on tavallisesti yhdislehtinen ja heteitä on 5-20, kaikki toimivia. Mesiäinen on huomattava, pohjuksesta kohoava ja kehrämäinen. Sikiäin on yhdislehtinen, 2-5 emilehdestä koostunut, vartalo haaraton ja hoikka, luotti pallomainen tai kiekkomainen. Hedelmä on liiteluomainen, joskus myös selkäluomainen kota, jota kehälehdet suojaavat. Siemen on siivellinen tai vaipallinen, endospermi vähäinen tai puuttuu. Lumokkikasvit
Kasvit ovat puu- tai ruohovartisia, ja niiden jälkijuuret kasvavat usein pysyvien lehtikantojen läpi. Kasvit ovat karvaisia. Lehdet sijaitsevat kolmena rivinä ja niissä on vahva keskisuoni ja tavallisesti piikkiset reunat. Kukinto on usein surkastunut yksikukkaiseksi. Kukkapohjus voi olla maljamainen ja kehälehdet ovat enimmäkseen erillisiä ja väriltään violetteja. Heteitä on kuusi tai enemmän; niiden palhot ovat lieriömäisiä ja ponnet pitkiä. Sikiäimessä on mesiäisiä, ja luotit ovat kookkaita, pystyjä tai siirottavia, pallomaisia. Hedelmä on toisinaan reikäluomainen. Siemenessä on keskikokoinen tai lyhyt alkio. Teekasvit
Teekasvit ovat puuvartisia kasveja. Ne ovat yleensä ainavihantia, mutta jotkin lajit ovat kesävihantia. Useimmat teekasvit ovat yksikotisia. Weberbauerocereus
Kasvit ovat pensasmaisia tai puumaisia, tyvestään haarovia, joskus selvästi yksirunkoisia. Varret ovat pylväsmäisiä, pystykasvuisia tai käyristyviä, toisinaan maanmyötäisesti suikertavia. Areolit ovat valkoisia tai kellertäviä, villakarvaisia ja niissä on usein tukevia piikkejä. Kukat ovat kookkaita, putkimaisia tai suppilomaisia, säteittäisiä tai vastakohtaisia. Ne ovat avoinna pääasiassa öisin. Kehälehdet ovat vaaleita, ruskehtavia tai punertavia. Kukkapohjuksessa on suomujen ja karvojen muodostama tiheä peite. Hedelmä on pieni ja karvojen peittämä. Isomaksaruohot
Isomaksaruohot ovat monivuotisia, kaljuja tai karvaisia ruohoja. Juuret ovat rihmamaisia tai turvonneita, usein porkkanamaisia. Juurakko on lyhyt, mehevä tai puutunut. Nuorissa varren haaroissa ei ole suomupeitettä. Kukintovarsi kehittyy edellisvuotisesta hankasilmusta ja on yksivuotinen ja kariseva tai pysyvä ja tyvestä puutuva. Varren lehdet ovat vuorottaisesti, vastakkaisesti tai kiehkuraisesti, kussakin kiehkurassa on 3–5 lehteä. Lehden lapa on litteä, kalju ja kannukseton. Ketonoidanlukko
Ketonoidanlukolla on mehevä maavarsi, josta nousee 5–25 cm korkea lehtivarsi, joka on puolivälistä jakautunut lapaan ja itiöpesäikkeistöön. Vaaleanvihreän, kiiltävän lehden lapa on hyvin lyhytruotinen tai ruoditon, pitkulainen ja 2–3 kertaa leveytensä pituinen. Lapa on parilehdykkäinen ja lehdykkäpareja on tavallisesti 4–8 kappaletta. Lehdykät ovat keskisuonettomia, viuhkanmuotoisia, pyöreäkärkisiä, pituuttaan leveämpiä sekä ehytlaitaisia tai usein myös lyhythampaisia. Latvan tyvi- ja keskiosissa lehdykät ovat lähes samankokoisia, ja ne ovat osittain päällekkäin. Itiöpesäkkeistö on pitkäperäinen ja haarova. Itiöpesäkkeet ovat lyhytperäisiä ja muodostavat usein rypälemäisiä ryhmiä. Kypsinä ne ovat ruosteenruskeita. Suomessa ketonoidanlukon itiöt kypsyvät kesä-heinäkuussa. Kasvin alkeisvarsikko on maansisäinen ja mukulamainen. Okakiekkokasvit
Okakiekkokasvit ovat pääasiassa yksi-, joskus monivuotisia enemmän tai vähemmän maan myötäisiä ja melko pieniä ruohoja tai pikku pensaita. Lehtiasento on kierteinen ja lehdet ovat hammaslaitaisia tai pariosaisia ja lähes kourasuonisia, ilmeisesti korvakkeettomia (korvakemaiset muodostumat lienevät esilehtiä). Kukinto on viuhkomainen, siinä on valkoisia kukkia; teriön väri muuttuu selvästi sen kuihtuessa. Kukkapohjus on lyhyelti maljamainen, heteitä on kymmenen. Sikiäin on enemmän tai vähemmän kehänalainen, yhdislehtinen ja kymmenestä emilehdestä muodostunut, monivartaloinen. Luotit ovat pallomaisia. Sikiäimessä on kymmenen siemenaihetta, jotka ovat vaakasuorassa asennossa. Hedelmä on kuiva ja avautumaton, verhiöllinen ja vartalollinen; ne joskus muodostavat siihen piikkejä. Siemenestä puuttuu valkuainen, ja alkio on taipunut; siemen itää sen vielä ollessa hedelmän sisällä. Kangaskorte
Monivuotisen kangaskorteen maavarsisto levittäytyy laajalle. Siitä nousevat pystyt, kovat ja tumman harmaanvihreät varret ovat 40–70 cm korkeita ja 4–6 mm paksuja, ja kasvavat tavallisesti muutamien ryhminä. Varret ovat nivelikkäitä, uurteisia, karheapintaisia, jäykkiä, lähes liereitä ja matalaharjuisia. Lisäksi ne ovat haarattomia tai niiden latvoissa on lyhyitä haaroja. Kangaskortteen varsi on ontto: keskiontelo on noin 2/3 varren läpimitasta ja sen ympärillä on selvästi näkyviä sivuonteloita. Lehdet ovat vähäisiä, yhdiskasvuisia kiehkuroita, jotka muodostavat hammasreunaisia tuppia varren nivelkohtiin. Tupet ovat ahtaita, kapeita, yleisväriltään harmaanvalkoisia ja tyvestä sekä usein myös yläosista mustia. Tupissa on varhain varisevia, kapeita hampaita tavallisesti 10–30 kappaletta. Itiötähkät ovat varren ja joskus myös haarojen latvassa. Itiötähkä on käpymäinen, suipohko ja tumma. Itiöpesäkkeet ovat perällisten kuusikulmaisten kilpien alapinnalla. Suomessa kangaskortteen itiöt kehittyvät elo-lokakuussa. Alkeisvarsikko on kaksikotinen, liuskainen, maanpäällinen ja väriltään vihreä. Kangaskorte on muutamien muiden kortelajien tapaan ainavihreä. Hentosavikka
Hentosavikka kasvaa tavallisesti 10–50 cm pitkäksi. Kasvi on yleisväritykseltään ruskea tai vihreä, mutta varressa, lehdissä ja kukinnoissa on usein punaista väriä. Lehdissä erityisesti reunat ovat usein punertavat. Varret ovat usein pitkähaaraisia ja jonkin verran nelisärmäisiä. Lajin kasvutapa vaihtelee paljon. Usein varret ovat maanmyötäisiä tai kohenevia, joskus myös pystyjä. Lehdet kasvavat varressa kierteisesti. Kasvin keskiosissa lehtien lapa on tavallisesti 2–5 cm pitkä, vaihtelee muodoltaan puikeasta soikeaan ja on pyöreä- tai melko suippokärkinen. Toisin kuin useimmilla muilla savikoilla (esimerkiksi jauhosavikalla ("C. album") lehdet ovat aivan ehytlaitaisia, eikä niiden pinta ole ”jauhoinen” (rakkokarvainen), vaan kalju. Vihreä, harsu kukinto muodostuu lehtihangoissa ja varsien päissä olevista viuhkomaisista tai tähkämäisistä osakukinnoista. Pienten kukkien kehälehdet ovat hedelmävaiheessakin siirottavat. Heteitä on tavallisesti 1–3 kappaletta. Suomessa hentosavikka kukkii heinä-syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Ruskeahko, vaaka-asennossa oleva siemen on melko löyhästi kiinni pähkylän seinässä. Siemen on ympärykseltään pyöreä, 0,9–1,2 mm:n läpimittainen, tylppäreunainen ja pinnaltaan epäselvästi verkkokuvioinen. Verkkolehdet
Verkkolehdillä on lyhyt juurakko, joka voi olla mukulamainen. Lehtiasento on kierteinen. Ruodillisten lehtien lapa on toisinaan ikkunamainen. Lavassa on vahva keskisuoni, sen kanssa samansuuntaisia suonia ja vahvat poikittaissuonet. Kasvit ovat tavallisesti yksikotisia: hede- ja emikukat sijaitsevat samassa kasviyksilössä. Kukinto on pitkävanainen ja usein tiheän tähkämäinen. Siinä on melko pienet ja perättömät kukat, vaikka niissä on usein enemmän tai vähemmän huomiota herättävät kehälehdet. Koko kukinto on värikäs. Joillakin lajeilla kukat ovat vastakohtaisia. Emikukissa on joutoheteitä ja kahdesta yhdeksään emilehteä, jotka ovat erillisiä ja vuorottain kehälehtien kanssa. Kukassa on myös mesiäisiä. Kussakin emilehdessä on 1-12 siemenaihetta pohjaistukkaan kiinnittyneinä. Kukan osia voi olla vielä hedelmässä jäljellä. Siementä peittää limakerros, ja sen sisällä on vihreä tai valkoinen alkio. Ketunputket
Ketunputket ovat monivuotisia ja kaljuja ruohovartisia kasveja, joiden varret ovat pystyjä ja tanakoita. Ketunputkien lehdet ovat kertaalleen tai useampaan kertaan parilehdykkäiset. Kukat ovat sarjoissa. Hedelmä on pituudeltaan reilut kaksi kertaa leveytensä verran. Varsi
Varsi saattaa myös olla maavarsi, kuten maanalainen juurakko tai silmu. Pitkin maata luikertelevaa juurakkoa kutsutaan rönsyksi. Kasvin maanalaista silmua, joka toimii myös ravintosäiliönä, kutsutaan sipuliksi. Orvokkivalmuska
Orvokkivalmuska ("Lepista sordida") on kupera tai laakealakkinen valmuskalaji. Sen lakki on väriltään ruskeanvioletti tai harmaanruskea ja vaalenee vanhetessaan. Se on alle kymmenen senttimetrin levyinen. Heltat ovat ohuet, sinivioletit tai lihanväriset. Jalka on lakkia vaaleampija noi kolmesta kuuteen senttimetrin mittainen. Sienen malto on harmaanviolettia. Se kasvaa harvinaisena Etelä- ja Keski-Suomessa muun muassa komposteissa, tienvarsilla, puistoissa eli kyseessä ei ole metsäsieni. Sienellä on selkeä erikoinen mieto maku ja haju. Sienen käyttö ruoaksi onnistuu yleensä parhaiten esikypsennyksen avulla eikä laji ole myrkyllinen. Sarakasvit
Sarakasvit muistuttavat ulkonäöltään heinäkasveja, mutta heinän varsi on ontto, saran varsi täyteinen. Sarakasvit ovat tuulipölytteisiä, ja niiden kukinto on joko useiden kukkien muodostama tähkä tai useiden tähkien muodostama tähkistö. Ohrat
Ohrat ovat yksi- tai monivuotisia heiniä. Niiden kukintotähkät ovat tyypillisesti tiheitä kerrannaistähkiä, joiden ulkohelpeiden vihneet ovat pitkiä, jopa 15 senttimetriä. Connaraceae
Heimon kasvit ovat pensaita tai liaaneja, harvoin puita, usein myrkyllisiä. Niiden puu on yleisesti piipitoista tai sisältää piidioksidikappaleita. Lehdet sijaitsevat kahdessa rivissä tai kierteisesti ja ovat joskus yksilehdykkäisiä, tavallisesti parilehdykkäisiä ja korvakkeettomia; ruodissa on poikittaisharjuisia pullistumia (pulvinukset). Joskus kasvit ovat kaksikotisia. Kukat ovat säteittäisiä, pieniä ja huomaamattomia, ja niissä on tavallisesti erilehtinen verhiö ja mesiäinen. Hetiö ja sikiäin ovat joskus varren päässä (androgynofori). Heteet ovat toisinaan kasvaneet yhteen, emilehdet ovat erillisiä ja kussakin on kaksi varretonta siemenaihetta emin pohjan tuntumaan kiinnittyneinä. Luotit ovat pallomaisia. Hedelmä on tuppilo, joskus myös ulkopinnaltaan avautuva tai luumarja. Usein emeistä kehittyy vain yksi. Verholehdet ovat pysyviä. Siemenissä on mehevä, musta ja oranssinvärinen tai punainen kuori ja toisinaan runsas öljyinen endospermi. Kasviorganologia
Kasviorganologia on kasvitieteen osa-alueen kasvimorfologian osa-alue, joka tutkii kasvin ulkoista rakennetta, kuten hedelmien tai kukintojen muotoa. Esimerkiksi juuristoon voi muodostua mukuloita, kuten porkkanalla tai lantulla tai mukulamaisia versojuuria, kuten daalialla. Juuret voivat olla myös kiipimäjuuria, kuten köynnöskasvien juuret. Maavarret voivat olla esimerkiksi juurakoita tai sipuleita. Kasvin varren rakenne vaikuttaa koko kasvin muotoon esimerkiksi siten, että puuvartiset kasvit ovat varpuja, pensaita, tai puita. Kukat voivat olla kaksineuvoisia, jolloin sekä emit ja heteet ovat samassa kukassa, tai ne voivat olla yksineuvoisia, tai neuvottomia. Kuivat hedelmät voivat olla kotia, jotka aukeavat, tai ne voivat olla pähkylöitä tai lohkohedelmiä. Mehevät hedelmät puolestaan voivat olla marjoja tai luumarjoja. Pohjanjauhosavikka
Yksivuotinen pohjanjauhosavikka kasvaa tavallisesti 20–80 cm korkeaksi. Kasvi on väriltään vaihtelevan vihreä ja sen nuoret osat ovat jauhoisia. Varsi on pysty, etenkin alaosasta niukkahaarainen, pehmeä, vaaleanvihreä ja vihreäraitainen, syksyisin joskus myös punaraitainen. Lehtihangat ovat vihreitä, mutta muuttuvat toisiaan syksyisin punasävyisiksi. Ohuet lehdet ovat varressa kierteisesti ja ne ovat vaalean tai sinertävän vihreitä. Varren keskiosissa lehtilapa on kooltaan 2–7 cm. Muodoltaan lehtilapa vaihtelee vinoneliömäisestä leveän puikeaan ja on usein matalaan kolmiliuskainen ja melko runsas- ja terävähampainen. Lavan tyviosan hampaat ovat melko isoja, toisinaan tyviosa on lähes ehytlaitainen. Myös ylimmät lehdet ovat hampaisia. Kukinto on usein ylös asti lehdekäs, kukinnon sykeröt ovat melko pieniä ja harsuja, yksittäisiä kukkia on runsaasti. Kukinnon kehälehtien selkä on kölimäinen. Heteitä on tavallisesti viisi kappaletta. Suomessa pohjanjauhosavikka kukkii heinä-elokuussa, joskus jo kesäkuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Musta siemen on vaaka-asennossa, 1,2–1,6 mm pitkä, ympärykseltään pyöreä, tylppäreunainen ja pinnaltaan matalakuoppainen.