Milloin Mihail Gorbatšov aloitti poliittisen uransa?
Mihail Gorbatšov
Gorbatšov valmistui agronomi-ekonomiksi vuonna 1966. Hänen uransa lähti nopeaan nousuun, ja vuonna 1966 hänestä tuli Stavropolin ensimmäinen sihteeri ja 1970 alueen sihteeri. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin kommunistisen puolueen keskuskomiteaan. Vuonna 1972 hän johti Neuvostoliiton valtuuskuntaa Belgiaan ja 1974 pääsi korkeimman neuvoston jäseneksi ja nuorisoasioiden komission puhemieheksi. Hän nousi politbyroon varajäseneksi 1979, jossa hän pääsi KGB:n johtajan Juri Andropovin suojelukseen. Pääsihteeriksi Brežnevin jälkeen marraskuussa 1982 noussut Andropov yritti nimittää Gorbatšovin seuraajakseen, mutta sen sijaan häntä seurasi Konstantin Tšernenko. Tämä ei haitannut Gorbatšovin uraa, sillä iäkäs Tšernenko oli liian sairas osallistumaan työskentelyyn ja kuoli vain 13 kuukauden kuluttua. Tšernenkon kuollessa nimitettiin tuolloin 54-vuotias Mihail Gorbatšov yksimielisesti puolueen pääsihteeriksi 11. maaliskuuta 1985. Mihail Gorbatšov
Vuonna 1950 Gorbatšov onnistui pääsemään arvostettuun Moskovan yliopistoon, jossa hän kiinnostui erityisesti historiasta ja matematiikasta. Hän kuitenkin opiskeli lakia, koska hän uskoi lakiopinnoista olevan hyötyä tulevassa elämässä. Hän pääsi jo koulussa vuonna 1950 kommunistipuolueen koejäseneksi ja täysjäseneksi 1952. Yliopistossa Gorbatšov myös kohtasi tulevan vaimonsa Raisa Titarenkon, joka opiskeli filosofiaa. He menivät naimisiin vuonna 1953, ja yliopistosta valmistumisen jälkeen pariskunta muutti asumaan Gorbatšovin kotiseudulle Stavropoliin vuonna 1955.
Vladimir Bill-Belotserkovski
Bill-Belotserkovski aloitti kirjailijanuransa proletkultin ja Kuznitsa-ryhmän jäsenenä. Hän kirjoitti etupäässä yksinkertaisia propagandanäytelmiä, joista tunnetuin on Venäjän kansalaissotaa kuvaava "Štorm" (”Myrsky”, 1925). 1940-luvun lopulla Bill-Belotserkovski osallistui teoksillaan Neuvostoliiton Yhdysvaltain vastaiseen kampanjaan. Hänet tunnetaan myös osallisuudestaan kirjailija Mihail Bulgakovin vainoon 1920-luvun lopulla. Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991
Neuvostoliiton vallankaappausyritys (, "Avgustovski Puttš") 19.–21. elokuuta 1991 oli vanhoillisten yritys kaapata valta uudistuspolitiikkaa ajavalta Mihail Gorbatšovilta. Kaappaajat panivat viralta Gorbatšovin ja julistivat maahan hätätilan. He halusivat estää sosialismin uudistumisen ja jo näkyvissä olleen alkavan Neuvostoliiton hajoamisen.
Kaappaajat pyrkivät estämään alkaneen Neuvostoliiton hajoamisen ja siihen liittyvän etenemisen kohti markkinataloutta ja vallan luisumisen pois kommunistisen puolueen käsistä. Vuonna 1991 oli menossa niin sanottu 500 päivän talousuudistus kohti markkinataloutta. Elokuussa allekirjoittamista vaille oleva uusi liittosopimus olisi kaappaajien mukaan siirtänyt liikaa valtaa keskushallinnolta tasavalloille. Boris Gorbatov
Boris Gorbatov syntyi virkailijaperheeseen. Hän työskenteli lehtimiehenä ja tuli tunnetuksi komsomolnuorisosta kertovalla pienoisromaanillaan "Jatšeika" (”Solu”, 1928). Vuonna 1930 hän liittyi NKP(b):n jäseneksi. Ensimmäisen viisivuotissuunnitelman toteuttamista kuvaa romaani "Mojo pokolenije" (”Sukupolveni”, 1933). Gorbatovin pääteos on pienoisromaani ”Lannistumattomat” ("Nepokorjonnyje", 1943), jonka aiheena on Donetsin laakion työläisten kamppailu saksalaismiehittäjiä vastaan. Teos sai Stalin-palkinnon vuonna 1946. V.M. Aleksejevin kanssa käsikirjoitettu elokuva "Donetskije šahtjory" (”Donetsin kaivosmiehet”, 1950) sai Stalin-palkinnon vuonna 1952. Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Vuonna 1987 tehtiin mahdolliseksi perustaa yksityisiä yrityksiä. Yritykset vapautuivat nyt keskussuunnittelutoimiston ohjauksesta. Nyt yhtiöt alkoivat nostaa palkkoja, ja keskuksen määräämät toimitussopimukset menettivät merkityksensä. Näin tuotanto laski, ja inflaatio lähti käyntiin, kun valtio alkoi painaa katteettomia seteleitä. Gorbatšov sanoutui irti vuonna 1987 Brežnevin opista, eli Neuvostoliitosta Itä-Euroopan maiden ohjaajana. Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Kesällä 1989 kansanedustajien kongressiin valittiin ensimmäinen oppositioryhmä, pieni "Alueidenvälinen liitto", jossa oli politbyroosta aiemmin erotettu Boris Jeltsin oli mukana. Jeltsiniä kannatti noin 90 % Moskovan alueella protestiksi kommunistista puoluetta vastaan. Kansanedustajien kongressin istunnot televisioitiin kaikkialle maahan, ja se osaltaan heikensi neuvostovaltaa. 1980-luvun lopulla matkusti myös ihmisiä yhä enemmän Amerikkaan sovittujen ohjelmien puitteissa. Saparmurat Nijazov
Nijazov liittyi vuonna 1962 kommunistipuolueeseen ja nousi ministerineuvoston johtoon vuonna 1985 ja Turkmenistanin SNT:n kommunistisen puolueen ensimmäiseksi sihteeriksi, kun Gorbatšov erotti entisen johtaja Muhammad Gapurovin puuvillakauppaan liittyneen korruption vuoksi. Nijazov tuki vuoden 1991 kaappausyritystä Gorbatšovia vastaan ja pysyi maan johdossa Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Hänestä tuli korkeimman neuvoston puhemies, maan valtiopäämies 13. tammikuuta 1990. Hänet valittiin ilman vastaehdokkaita 27. lokakuuta 1990 maan ensimmäiseksi presidentiksi. Hänen johdollaan Turkmenistan julistautui itsenäiseksi 21. kesäkuuta 1991. Uuden perustuslain jälkeisissä presidentinvaaleissa kesäkuussa 1992 hän sai ilman vastaehdokkaita 99,95 % äänistä. Hänen kauttaan jatkettiin tammikuussa 1994 kansanäänestyksellä vuoteen 2002. Hän oli myös pääministeri ja ainoan sallitun puolueen, entisen kommunistipuolueen, nykyisen demokraattisen puolueen johtaja. Vuoden 1992 presidentinvaalit olivat viimeiset järjestetyt ja 1999 maan parlamentti poisti kausirajoitukset ja elokuussa 2002 julisti hänet elinikäiseksi presidentiksi. Hänelle tehtiin laaja sydänleikkaus Saksassa 1997, mutta hänen terveydentilaansa kuvattiin erinomaiseksi. 25. marraskuuta 2002 häntä vastaan tehtiin murhayritys, joka johti näytösoikeudenkäynteihin ja puhdistuksiin. Vuoden 2004 vaaleissa kaikki ehdokkaat olivat Nijazovin kannattajia. Neuvostoliiton talousongelmat
Gorbatšov perusti maatalouteen keskittyneen Gosagropromin yhdistämällä viisi ministeriötä ja kaksi valtion komiteaa. Gorbatšov lakkautti Gosagropromin vuonna 1989. Zurab Žvania
Hän lähti politiikkaan 1988. Hän oli 1988–1990 perustamansa Vihreän puolueen kanssajohtajana. Puolue oli yksi ryhmistä, joka ajoi maan itsenäisyyttä Neuvostoliitosta. Hän oli oppositiossa Zviad Gamsakhurdian aikana, mutta liittyi Eduard Ševardnadzen perustamaan Georgian kansalaisten liittoon (Sakartvelos Mokalaketa Kavshiri; SMK) ja nousi 1993 sen pääsihteeriksi, samana vuonna kun hänet valittiin parlamenttiin. Vuonna 1995 hänestä tuli myös parlamentin puhemies. Mauno Koivisto
Koiviston kaudella maailma ja Suomen asema siinä muuttui nopeasti. Neuvostoliitto hajosi, Baltian maat itsenäistyivät, Tiananmenin aukiolla tankit murskasivat mielenosoittajia. Koivisto tuli tunnetuksi varovaisista lausunnoistaan ja ”fundeeraamisesta”. Koiviston varovaista tyyliä arvioitaessa on kuitenkin muistettava, että erityisesti Koiviston ensimmäisen kauden alussa maailmantilanne oli huomattavan jännittynyt. Suomi joutui 1980-luvun alussa Neuvostoliiton kovan painostuksen kohteeksi niin sanotussa euro-ohjuskiistassa. Tiettyä arvaamattomuutta maailmanpoliittiseen tilanteeseen toi myös Yhdysvaltain uuden presidentin Ronald Reaganin harjoittama entistä kovempi ulkopoliittinen linja suhteessa Neuvostoliittoon sekä varustelukilpailun kiihtyminen. Lisäksi Neuvostoliitossa johtajat vaihtuivat tiheään tahtiin. Leonid Brežnevin kuoltua vuonna 1982 NKP:n pääsihteeriksi tuli Juri Andropov, joka oli ollut vuoden 1956 Unkarin kansannousun tukahduttamisen keskeisiä koordinaattoreita sekä painostanut vuonna 1981 Puolan viranomaisia määräämään maahan sotatilan ja kukistamaan Solidaarisuus-ammattiliiton. Koivisto suhtautui muun muassa Yhdysvaltain George H. W. Bushin ja Saksan Richard von Weizsäckerin ohella melko kylmäkiskoisesti Baltian ja muiden Neuvostoliiton alusmaiden itsenäistymiseen ja keskittyi tukemaan Gorbatšovia. Koivisto itse perusteli antamaansa tukea Gorbatšoville luotettavuuden demonstroimisella: Suomi tukisi myös Gorbatšovin seuraajaa yhtä uskollisesti kuin nyt Gorbatšovia. Gorbatšovia tukemalla haluttiin ennen muuta estää stalinistien paluu valtaan, mitä muun muassa CIA piti loppuun saakka vakavasti otettavana uhkana. Žambyn Batmönh
Lokakuussa 1984 Tsedenbal syrjäytettiin Neuvostoliiton aloitteesta ja Batmöhistä tuli uusi puolueen pääsihteeri ja maan päämies. Vuoden 1986 jälkeen Batmönh matki mekaanisesti Mihail Gorbatšovin Neuvostoliitossa toteuttamaa "glasnost" (avoimuus) ja "perestroika" (uudistukset) politiikkaa. Joulukuussa 1989 Mongoliassa syttyi hallinnon vastaisia mielenosoituksia ja kommunistipuolueen johto romahti Neuvostoliiton tuen puutteessa. Batmönh luopui kaikista viroistaan maaliskuussa 1990 eikä hän sittemmin osallistunut maan julkiseen elämään. Batmönh kuoli vuonna 1997. Mihail Lihatšov
Lihatšovia pidetään yhtenä komipermjakkien kirjallisuuden perustajista. Hän aloitti kirjailijanuransa 1920-luvulla lastenrunoilijana. 1920–1930-lukujen vaihteessa Lihatšovilta ilmestyi ajankohtaisille yhteiskunnallisille aiheille omistettuja teoksia: kertomukset "Delegatka" (”Naisedustaja”), "Viĺ tujöt" (”Uutta tietä pitkin”), "Ikota" (”Hurmahenkinen”), runoelma "Koźintög" (”Ilman myötäjäisiä”) ym. Vuonna 1936 julkaistiin Lihatšovin kirjoittama ensimmäinen komipermjakinkielinen romaani "Menam zon" (”Poikani”), joka kuvaa maaseudun elämää ennen vallankumousta ja Venäjän kansalaissodan aikana. Romaania pidetään komipermjakkien 1930-luvun proosakirjallisuuden parhaana teoksena. Neuvostoliiton historia
1980-luvun alussa iäkkäät puoluejohtajat vaihtuivat toinen toisensa jälkeen. Leonid Brežneviä seurasivat Juri Andropov ja Konstantin Tšernenko. Maaliskuussa 1985 Mihail Gorbatšovista tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri, mikä oli maan merkittävin tehtävä, koska maata johti käytännössä puolueen poliittinen toimikunta, politbyroo. Muodollisesti Neuvostoliiton valtionpäämies oli korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtaja eli neuvostokansanedustuslaitoksen puhemies. Kansanedustuslaitoksella ei ollut itsenäistä tehtävää, koska puolue laati hyväksyttävät esitykset yksipuoluejärjestelmässä. Myös ministerineuvoston puheenjohtajalla, pääministerillä, oli parlamentarismia vähäisempi merkitys. Grigori Romanov
Romanovia pidettiin yleisesti puolueen ”kovan linjan” miehenä. Juri Andropovin kuoltua häntä harkittiin keskuskomitean pääsihteeriksi, mutta lopulta virkaan valittiin eri ryhmittymien välisenä kompromissina sairas Konstantin Tšernenko, jota pian seurasi Mihail Gorbatšov. Heinäkuussa 1985 Gorbatšov erotti Romanovin politbyroosta ja sihteeristöstä. Aleksandr Jakovlev
Vuonna 1972 hän julkaisi kriittisen isovenäläistä šovinismia ja neuvostoliittolaista antisemitismiä vastustavan artikkelin, jossa johti hänen siirtämiseensä Neuvostoliiton suurlähettilääksi Kanadaan, missä hän tutustui maataloudesta vastaavaan Mihail Gorbatšoviin, joka oli vierailulla Kanadassa löytääkseen jotakin Neuvostoliiton maataloudessa sovellettavaksi. 1980-luvun alussa Gorbatšov ja Jakovlev tapasivat uudelleen ja keskustelivat Neuvostoliiton uudistamisesta. Kaksi viikkoa tämän jälkeen Jakovlev sai palata takaisin Neuvostoliittoon Kanadasta Neuvostoliiton tiedeakatemian kansainvälisten suhteiden ja maailmantalouden instituutin johtajaksi. Mihail Suslov
Suslov oli poliittinen esikuva Juri Andropoville ja Mihail Gorbatšoville sekä vähemmän tunnetuille kommunistivirkamiehille Boris Ponomareville ja Aleksei Jepiševille. Neuvostoliiton hajoaminen
Venäjällä tapahtunut poliittinen herääminen loi kaksoisvallan maahan, yhtäällä olivat Gorbatšovin johtamat Neuvostoliiton kommunistit, toisaalta Jeltsinin johtamat Venäjän demokraatit. Vanhoilliset alkoivat toimia vuoden 1990 lopulla alkaen painostaa Gorbatshovia. Gorbatsov liittoutuikin vanhoillisten kanssa padotakseen demokraattien ja Neuvostoliiton hajottajien pyrkimykset, sekä toisaalta äärivanhoillisten toimet. 17. joulukuuta Alksnis vaati Gorbatshovia uhaten palauttamaan järjestyksen maahan. Gorbatshov taipui vanhoillisten painostukseen. Mobira Cityman 900
Puhelin tuli kansainvälisesti tunnetuksi kun Neuvostoliiton presidentti Mihail Gorbatšov käytti sitä soittaessaan Moskovaan lokakuussa 1989 Suomen vierailunsa aikana pidetyn lehdistötilaisuuden yhteydessä. Puhelinmalli sai tästä lempinimen "Gorba". Vitali Smirnov
Smirnovin työura järjestöpuolella käynnistyi varsinaisesti vuonna 1968. Hänet valittiin kommunistipuolueen Moskovan Pushkinin alueen ensimmäiseksi sihteeriksi vuosiksi 1968–1970. Hänestä tuli sen jälkeen vuosiksi 1970–1977 Neuvostoliiton liikuntakulttuurin ja urheilun ministeriöneuvoston ensimmäinen varapuheenjohtaja. Vuosina 1975–1981 hän toimi Moskovan kesäolympialaisten järjestelytoimikunnan ensimmäisenä varapuheenjohtajana. Moskovan kesäolympialaisten jälkeen hänestä tuli Venäjän federation eli Neuvostoliiton suurimman neuvostotasavallan liikuntakulttuurin ministeri vuosiksi 1981–1990. 
Kansainvälisen olympiakomitean (KOK) toiseksi neuvostoliittolaisjäseneksi Konstantin Andrianovin lisäksi Smirnov valittiin vuonna 1971. KOK:n ydinryhmässä eli toimeenpanevassa komiteassa hän toimi vuosina 1974–1978 ja 1986–1990. KOK:n varapuheenjohtajana hän oli vuosina 1978–1982, 1990–1994 ja 2001–2005. Vuosina 1992–1998 hän toimi KOK:n alaisen tasa-arvokomitean puheenjohtajana. Vuonna 2015 Smirnov oli virkaiältään vanhin KOK:n jäsen. Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991
Hätäisesti toteutettu kaappaus kesti vain kolme päivää. Se luhistui populistis-demokraattisen oppositiopoliitikko Boris Jeltsinin ja mieltään osoittavan kansan vastustukseen. Vanhoillisia alussa tukenut armeija kieltäytyi ampumasta aseettomia mielenosoittajia. Kaappauksen lopussa kotiarestissa vankina ollut Mihail Gorbatšov menetti valtansa. Kaappauksen epäonnistuminen johti Neuvostoliiton lakkauttamiseen. Boris Jeltsin
Mihail Gorbatšov nimitti 1985 Jeltsinin politbyroon jäseneksi. Jeltsin oli NKP:n Moskovan kaupunkikomitean ensimmäinen sihteeri eli Moskovan pormestari 24. joulukuuta 1985–1987, jolloin hänet erotettiin politbyroosta ja pormestarin virasta hänen kritisoituaan Gorbatšovia ja uudistusten tahtia. Jeltsin esiintyi tuolloin Moskovassa populistina ja uudistajana. Hänet alennettiin rakentamisesta vastaavan valtionkomitean ensimmäiseksi apulaiskomissaariksi. Gorbatšovin mielestä Jeltsin oli poliittisesti epäkypsä ja vastuuton. Luettelo Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välisistä huippukokouksista
Neuvostoliiton presidentti Mihail Gorbatšov osallistui kokoukseen kutsuttuna. Kokouksen aineena oli Neuvostoliiton talousongelmat. G7-maat lupasivat vauhdittaa Neuvostoliiton liitännäisjäsenyyttä IMF:ssä ja Maailman pankissa. Mihail Gorbatšov ja Yhdysvaltain presidentti Bush keskustelivat muuan muassa Start-sopimuksen allekirjoittamistapahtumista. Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991
Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991 alkoi vuonna 1986 ympäristönsuojeluliikkeestä. Baltian maat Liettua, Latvia ja Viro oli liitetty Neuvostoliittoon toisen maailmansodan aikana kaksi kertaa. Neuvostojohtaja Mihail Gorbatšovin uudistuspolitiikka alkoi vuonna 1986, ja varsinkin "glasnost" ja vuonna 1987 alkanut demokratisointi loivat edellytyksiä Baltian maiden itsenäistymiselle. Tästä huolimatta Neuvostoliitto vastusti Baltian maiden itsenäistymistä vuoden 1991 elokuun vallankaappaukseen asti. Nikita Hruštšov
Hän liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1918 ja toimi sen eri tehtävissä Donbassissa ja Kiovassa. Sodasta sekavan nuoren Neuvosto-Venäjän kansa eli vuosia nälänhädässä, ja myös Hruštšovin ensimmäinen vaimo Galina kuoli nälkään. Lapset Leonid ja Julina jäivät isän yksinhuollettaviksi, kunnes hän 1924 meni naimisiin Nina Petrovnan kanssa. Vaino Väljas
Väljas oli Gorbatšovin kanssa hyvä ystävä jo 1950-luvulta. Vuonna 1988 Gorbatšov ilmoitti politbyroon nimittäneen Väljaksen Viron puolueen johtoon. Virolaiset olivat alkaneet kokoontua kansankokouksiin Tallinnan laulukentällä ja puoluejohto oli vaihdettava uudistusmieliseksi. Väljas valittiin Viron kommunistipuolueen keskuskomitean ensimmäiseksi sihteeriksi 16. kesäkuuta 1988 Tallinnassa puolueen yleiskokouksessa. Neuvostoliiton hajoaminen
Saman vuoden lopuilla monien Itä-Euroopan maiden kommunistihallitukset luhistuivat ilman että Neuvostoliitto puuttui asiaan. Samana vuonna Neuvostoliitossa päätettiin siirtyä markkinatalouteen joko nopeammin tai pidemmän aikavälin kuluessa. Gorbatšov ja varsinkin vanhoillisten kommunistien poliittinen vastustaja Boris Jeltsin nousi Moskovan edustajaksi vanhoillisten vastustuksesta huolimatta vuoden 1989 alussa. Talvella 1990–1991 oli pulaa elintarvikkeista, kun jakelu ei toiminut. Maan talous oli luhistumassa perinteisen suunnitteluun perustuvan neuvostotalouden pettäessä. Mihail Vorontsov (sotamarsalkka)
Mihail Vorontsov kuului Vorontsovin sukuun, joka oli saavuttanut 1700-luvulla merkittävän aseman Venäjän keisarikunnan politiikassa. Hänen isänsä oli merkittävä diplomaatti Semjon Vorontsov. Mihail Vorontsov liittyi Venäjän armeijaan vuonna 1801 ja osallistui ensin sotaan Turkin sulttaanikuntaa (Osmanien valtakuntaa) vastaan Kaukasuksella ja sitten Napoleonin sotiin Euroopassa. Vuoteen 1813 mennessä hän yleni kenraaliluutnantiksi ja armeijakunnan komentajaksi. Hän saartoi vuonna 1813 Saksassa käytyjen taisteluiden yhteydessä Küstrinin, Magdeburgin ja Wittenbergin kaupungit. Seuraavana vuonna hän kunnostautui Craonnen taistelussa. Vuosina 1815–1818 Vorontsov komensi Venäjän miehitysjoukkoja Ranskassa. Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991
Georgialaisen epäilyn mukaan Gorbatšov olisi itse ollut mukana hankkeessa, jonka tavoitteena olisi ollut Neuvostoliiton hajoamiskehityksen pysäyttäminen. Gorbatšovin paluun jälkeen Jeltsin syrjäytti Gorbatšovin ja Neuvostoliitto purettiin 25. joulukuuta 1991. Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Gorbatšov suosi liennytystä ja ydinaseneuvotteluja lännen kanssa, ja sai aikaan mm. euro-ohjukset poistavan INF-sopimuksen. Niinpä "Gorba" oli länsimaissa hyvin suosittu, mutta muun muassa alkoholin vastaisen kampanjan vuoksi kotimaassaan epäsuosittu. Gorbatšov sai huomata että suuri osa kommunistisesta puolueesta vastusti hänen uudistuksiaan. Vanhoillisten vastustus lisääntyi, kun maa alkoi hajota kansallisuuskiistojen takia. Neuvostoliiton talous alkoi perestroikan edetessä luhistua ja pulat pahenivat. Mihail Gorbatšov
Gorbatšov pyrki Venäjän presidentiksi 1996, mutta sai vain 0,5 % äänistä. Hän ei ollut enää Venäjällä suosittu, sillä häntä pidettiin Neuvostoliiton hajottajana. Gorbatšov itse syytti Jeltsiniä "maan menettämisestä" sekä seuranneesta yleisestä kaaoksesta, ja oli hyvillään, kun hänestä päästiin eroon. Gorbatšov on pääasiassa tukenut presidentti Vladimir Putinia. Mihail Gurevitš
Hän syntyi juutalaiseen perheeseen Rubanštšinan kylässä Kurskin alueella vuonna 1892. Hän valmistui Ohtyrkan lukiosta (Harkovan alueella) erinomaisin arvosanoin ja pääsi Harkovan yliopistoon opiskelemaan matematiikkaa. Pian hänet erotettiin, koska oli osallistunut vallankumoukselliseen toimintaan. Hän jatkoi opintojaan Ranskassa, Montpellier’n yliopistossa. Hän valmistui lentokoneinsinööriksi ranskalaisesta Supaero-yliopistosta vuonna 1913. George H. W. Bush
Bush rakensi jo varapresidenttikaudellaan vuodesta 1985 alkaen keskusteluyhteyttä Neuvostoliiton puoluejohtaja Mihail Gorbatšovin kanssa. Näiden keskustelujen ansiosta Gorbatšov ja presidentti Ronald Reagan tapasivat huippukokouksissa ja tasoittivat kylmän sodan päättymistä. Sama käytäntö jatkui Bushin presidenttikaudella joulukuussa 1989 pidetyllä Maltan tapaamisella. Tätä kokousta Gorbatšov luonnehti seuraavin sanoin: "Maltan tapaaminen oli vedenjakaja. Siitä tuli 1990-luvun jälkipuolen käännekohta. Malta lopetti kylmän sodan." Syyskuussa 1990 samat valtionjohtajat tapasivat Helsingissä. Mihail Gorbatšov
Mihail Sergejevitš Gorbatšov ( ; 2. maaliskuuta 1931 Privolnoje) on venäläinen poliitikko, joka toimi viimeisenä Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteerinä 1985–1991 ja Neuvostoliiton valtionpäämiehenä vuosina 1988–1991. Sauli Niinistö
Niinistö aloitti poliittisen uransa asettumalla ehdolle vuoden 1976 kunnallisvaaleissa Salossa. Hänet valittiin Salon kaupunginvaltuustoon ja kaupunginhallitukseen. Kaupunginhallituksessa hän oli yhtäjaksoisesti vuoteen 1988 saakka, minkä jälkeen hän jatkoi kaupunginvaltuuston puheenjohtajana vuosina 1989–1992. Vuonna 1992 hän jäi pois kaupunginvaltuustosta. Mihail Gorbatšov
Lokakuussa 2007 Gorbatšov perusti uuden Sosiaalidemokraattien liiton. Se ei ole puolue, eikä siten ota osaa vaaleihin. Gorbatšov julisti sen taistelevan "ääriliikkeitä" ja "kielteisiä tendenssejä" sekä korruptiota vastaan. Mihail Tarasenko (jääpalloilija)
Mihail Tarasenko (ven. Михаил Александрович Тарасенко, s. 23. helmikuuta 1986 Habarovsk, Neuvostoliitto) on venäläis-valkovenäläinen jääpalloilija, joka on edustanut kakkostason eli Venäjän mestaruussarjan jääpalloseuroja, kuten Habarovskin kakkosjoukkuetta, Murmanskin Murmania ja Koroljovin Vympeliä. Tarasenko aloitti uransa 16-vuotiaana eli vuonna 2002 kotipaikkansa SKA-Habarovskin kakkosjoukkueessa. Vuodesta 2007 hän on edustanut Murmania ja Vympeliä. 
Tarasenko aloitti uransa Valko-Venäjän jääpallomaajoukkueessa vuoden 2007 kisoissa ja on edustanut sen jälkeen Valko-Venäjää viisi kertaa vuoteen 2013 mennessä (2007, 2008, 2009, 2012 ja 2013). Vladimir Ryžkov
Ryžkov aloitti poliittisen toiminnan vuonna 1987 glasnostin aikaan ja oli järjestämässä protesteja NKP:ta vastaan ja oli "Demokraattinen Venäjä" -liikkeen johdossa 1990-luvun alussa. Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991
Marraskuussa 1990 konservatiivien kanssa liittoutunut Gorbatšov kuvasi balttien vaatimuksia ETY-kokouksessa fasistien liikkeellelähdöksi. Lopulta Gorbatšovin OMON-joukot hyökkäsivät Vilnassa tammikuussa miehittäen Vilnan tärkeimpiä rakennuksia ja valtasivat aseettomien mielenosoittajien suojeleman TV-tornin, surmaten 15 mielenosoittajaa ja haavoittaen yli sataa. Latviassa tehtiin samantyyppinen operaatio, jossa Riiassa kuoli 4 sisäministeriön rakennuksen puolustajaa. Ulkomaiden painostus esti näitä tapahtumia toistumasta Virossa. Baltian maat eivät halunneet maaliskuussa osallistua äänestykseen Neuvostoliiton tulevaisuudesta vaan järjestivät omat äänestyksensä. Kaikissa maissa ainakin 78 % väestöstä kannatti itsenäisyyttä, myös venäläisten enemmistö. Venäjän historia
Jeltsin pyrki luomaan maahan demokratian ja markkinatalouden aloittamalla talousuudistuksen vapauttamalla hinnat ja ulkomaankaupan. Jeltsin kannatti lehdistön ja puolueiden toiminnan vapautta, ja antoi alueille suuren vallan. Toisaalta hän johti maata säätämillään asetuksilla. Talousuudistusten alkaessa tammikuussa 1992 alkoi nopea inflaatio, joka aiheutti laajaa köyhtymistä ennestään köyhässä maassa. Tämä vei presidentti Jeltsinin kansansuosiota. Gorbatshovin aikana valitun parlamentin kommunistit juonittelivat Jeltsiniä vastaan. 1990-luvun alkupuolella epävakaassa, köyhtyvässä Venäjässä pelättiin jopa sisällissotaa ja äärioikeistolaisen Vladimir Žirinovskin johtaman liberaalidemokraattisen puolueen nousua. Vuonna 1993 "punaruskeat" kommunistit ja äärioikeistolaiset yrittivät aseellista vallankaappausta epäonnistuen, ja uusi perustuslaki keskitti valtaa Jeltsinille. Neuvostoliiton politiikka
Neuvostoliitto oli sosialistinen liittovaltio, jossa ylin valta oli Neuvostoliiton kommunistisella puolueella (NKP) . 1980-luvun lopulla Mihail Gorbatšovin hallituskaudella ja maa alkoi siirtyä kohti monipuoluejärjestelmää, jollaista ei kuitenkaan koskaan luotu. 500 päivän talousohjelma
500 päivän talousohjelma () pyrki Neuvostoliitossa siirtämään maan markkinatalouteen talouden ollessa kriisissä. Ohjelmaa ehdotti Grigori Javlinski, ja sitä toteutettiin Gorbatshovin talousneuvonantaja Stanislav Šatalinin ohjauksessa. Elokuussa 1990 ilmestyi 400-sivuinen raportti, jonka tuli tunnetuksi "500 päivän ohjelmana". Ohjelman mukaan maahan olisi syntynyt markkinatalouden perusta 500 päivässä. Siihen liittyi laaja yksityistäminen, kysynnän ja tarjonnan lain mukaan muuttuvat hinnat ja kytkentä maailmantalouteen sekä vallan hajauttaminen keskukselta Neuvostoliiton alueille. Boris Jeltsin tuki ohjelmaa, Mihail Gorbatšov epäröi, mutta tuki ohjelmaa. Mihail Gorbatšov
Mullistus Neuvostoliitossa ja Itä-Euroopassa herätti myös vastustusta, ja Neuvostoliiton johdon vanhoillinen siipi aloitti vallankaappauksen elokuussa 1991 suistaakseen Gorbatšovin vallasta. Hänet vangittiin kolmeksi päiväksi 19.–21. elokuuta loma-asunnollaan Krimillä. Kaappauksen aikana Baltian neuvostotasavallat julistautuivat itsenäisiksi, sekä Ukraina että Venäjä Boris Jeltsinin johdolla 24. elokuuta. Gorbatšov joutui erottamaan ja vangitsemaan suuren joukon politbyroota, mukaan lukien vallankaappausta Gennadi Janajevin johdolla yrittäneen kahdeksan kovan linjan kannattajan ryhmän. Neuvostoliitto
Neuvostoliiton sisällä Gorbatšovin hallinto oli kuitenkin joutunut suuren epäilyksen ja kritiikin kohteeksi Neuvostoliiton johdon, erityisesti vanhoillisten keskuudessa. Kuuluvimmaksi Gorbatšovin kritisoijaksi nousi kuitenkin Venäjällä parlamenttivaalit vuonna 1989 voittanut demokraatti Boris Jeltsin, joka vastusti varsinkin vanhoillisia. Maaliskuussa 1991 Neuvostoliitossa järjestettiin maan historian ensimmäinen ja viimeinen kansanäänestys. 24. joulukuuta 1990 Neuvostoliiton kansankongressin edustajien ehdotuksen mukaisesti neuvostokansalaisilta kysyttiin, halutaanko säilyttää Neuvostoliitto uudistettuna itsenäisten tasavaltojen federaationa, joka takaisi kaikkiin kansallisuuksiin kuuluville ihmisille samat oikeudet ja vapaudet. Maaliskuun kansanäänestyksessä 113 512 812 eli 77,85 % äänestäjistä äänesti uudistetun Sosialististen Neuvostotasavaltojen Liiton puolesta. Kansanäänestyksen tulos hautautui kuitenkin muiden ongelmien, ja lähinnä Gorbatšovin ja Jeltsinin välisiin valtataisteluihin, jotka kiihtyivät kevään kuluessa. Va-Bank
Nuorison suosima musiikki alkoi olla hyväksytympää Neuvostoliitossa pääsihteeri Mihail Gorbatšovin valtakaudella, uuden niin sanotun avoimuuden politiikan mukaisesti. Lech Wałęsa
Jaruzelski tuli epäsuositummaksi Puolan taloudellisen tilanteen huonontuessa 1980-luvun loppuvuosina. Lopulta Puolan hallituksen oli suostuttava samaan pöytään Wałęsan ja Solidaarisuuden jäsenien kanssa. Neuvotteluiden tuloksena kesäkuussa 1989 järjestettiin parlamenttivaalit, vaikkakin kommunistihallituksen laatimin rajoituksin. Tämä johti ei-kommunistisen hallituksen perustamiseen. Mihail Gorbatšovin johtama Neuvostoliitto ei käyttänyt sotilaallista voimaa pitämään Puolan kommunistipuoluetta vallassa. Mihail Gorbatšov
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Gorbatšov on luennoinut erilaisissa tilaisuuksissa sekä kirjoittanut useita kirjoja. Hän kertoo menettäneensä kaikki rahansa vuoden 1998 pankkikriisin yhteydessä, kun pankki, jossa hänen säästönsä olivat, meni konkurssiin. Sen jälkeen hän esiintyi muun muassa mainoksissa. Vuoden 1998 esiintymistä yhdysvaltalaisen Pizza Hutin mainoksessa pidetään hänen uransa noloimpana vaiheena. Gorbatšov mainosti myös saksalaista Gorbatschow-vodkaa. Puoliso Raisa Gorbatšova kuoli leukemiaan syyskuussa 1999. Mihail Gurevitš
Mihail Iosifovitš Gurevitš (; 12. tammikuuta 1893 Rubanštšina – 12. marraskuuta 1976 Moskova) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija, joka perusti yhdessä Artem Mikojanin kanssa MiG-suunnittelutoimiston. Graždanskaja Oborona
Neuvostoliitossa oli vuonna 1985 astunut valtaan uusi puoluejohtaja ja presidentti Mihail Gorbatšov, joka ajoi yhteiskunnallisia uudistuksia kutsuen niitä nimillä Perestroika ("Jälleenrakennus") ja Glasnost ("Avoimuus"). Yhteiskunnan ilmapiiri vapautui, ja pikkuhiljaa KGB:nkin kiinnostus Letovia kohtaan laimeni. Ongelmia tosin ilmeni silloinkin, kun yhtye sai esiintyä julkisesti konserteissa ja festivaaleilla. Yhtyeeltä katkaistiin aina välillä sähköt kesken esiintymisen ja vuonna 1988 Letov ja hänen kanssaan seurusteleva Janka Djagileva olivat jonkin aikaa KGB:n etsintäkuuluttamat. He olivat herättäneet pahennusta Novosibirskin rock-festivaaleilla esiintymällä Adolf Hitler -nimisen yhtyeen solisteina. Neuvostoliiton hajoaminen
Uudistukset pääsivät todella vauhtiin vasta vuonna 1987, jolloin Gorbatšov poisti yritysten valvonnan ja alkoi vapauttaa poliittisia toisinajattelijoita. Poliittiseen kielenkäyttöön ilmestyi uusia iskusanoja, "perestroika," demokratisointi ja "glasnost". Tarkoitus oli lisätä keskusjohtoiseen neuvostojärjestelmään joitain läntisten demokratioiden piirteitä. Demokratisointi aiheutti kansallisen liikehdinnän alun monissa maissa, kun sensuuria ja toisinajattelijoiden vainoa purettiin. Kävi ilmi, että kansallisuuskiistat oli pidetty Neuvostoliitossa poissa pakkovallan keinoin. Samaan aikaan Gorbatšov sai lännessä osakseen suurta suosiota liennytyspolitiikallaan. Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Jo vuonna 1989 vanhoilliset kokosivat kasvavan rintaman uhkaavaa Neuvostoliiton hajoamista vastaan. Kesällä vuonna 1990 nousi Venäjän parlamentin johtoon Gorbatšovin vastustaja, kommunistisesta puolueesta erotettu Boris Jeltsin, josta tuli vuoden päästä presidentti. Vuoden 1990 lopussa oli laajaa tavarapulaa komentotalouden osittaisen hajoamisen takia, ja pula käsitti nyt ruoan, vaatteet ja muut perustarvikkeet. Neuvostoliiton vanhoilliset tukivat Baltian maissa interliikettä, joka pyrki pitämään maat Neuvostoliitossa. Interliike ei onnistunut tavoitteessaan. Vuoden 1991 tammikuussa vanhoillisten komentamat neuvostoarmeijan ja sisäministeriön joukot taistelivat Baltian maissa ja kymmeniä kuoli. Rajoitettu hyökkäys ei kukistanut niitä.
Elokuussa 1991 vanhoilliset kaappasivat vallan vähäksi aikaa. Gorbatšovin valta mureni kaappauksen jälkeen lopullisesti, ja Neuvostoliitto hajosi. Henkilöpalvonta (politiikka)
Leninin henkilökultti oli paljon Stalinin vastaavaa pitkäikäisempi ja se jatkui yli kuusi vuosikymmentä erilaisista suurista yhteiskunnallisista muutoksista huolimatta. Kultin ylläpitämisessä merkittävässä osassa oli valtion tiukka kontrolli tiedotusvälineistä ja koulutuksesta, joissa edistettiin myyttistä kuvaa Leninistä erityisesti lapsille ja nuorille. Lenin-kultti alkoi murentua vasta 1980-luvun aikana Mihail Gorbatšovin aloittamien perestroika- ja glasnost-uudistusten vaikutuksesta. Mihail Suslov
Suslov valittiin uudelleen politbyroon täysjäseneksi 1955. Suslov ryhmittyi Nikita Hruštšovin taakse kesäkuussa 1957 vastustaakseen ”puolueenvastaista ryhmää”, jota johtivat Georgi Malenkov, Vjatšeslav Molotov ja Lazar Kaganovitš. Suslov oli myöhemmin merkittävässä roolissa Hruštšovin poistamisesta vallasta ja Leonid Brežnevin nostamisessa valtaan lokakuussa 1964. Suslovia kutsuttiin usein ”harmaaksi eminenssiksi”. Gorbatšovin alkoholin vastainen kampanja
Gorbatšov aloitti vuonna 1985 perestroikan alkoholin vastaisesta kampanjasta. Syksyllä 1985 perustettiin ylhäältä byrokraattisesti johdettu 13-miljonapäiseksi paisunut raittiusyhdistys.
Viinakauppoja suljettiin, aukioloaikoja supistettiin ja alkoholin hintaa nostettiin 25% vuonna 1985. Viinitarhoja hakattiin maan tasalle. Viinakaupat olivat nyt auki arkisin kello 14–19 ja viikonloppuisin kiinni. Alkoholinkäytön laillinen alaikäraja nousi 18:sta 21 vuoteen. Alkoholia ei saanut enää myydä sairaaloiden, koulujen, tehtaiden ja lentokenttien lähellä. Julkisilla paikoilla juopuneita rangaistiin. Alkoholin kotipoltosta sai joko isot sakot tai vankeutta. Valtio tuki aktiivisesti muun muassa urheilukeskusten ja puistojen rakentamista. Andrei Saharov
Neuvostoliiton viimeinen johtaja Mihail Gorbatšov kumosi karkotuksen 1986. Saharov valittiin maaliskuussa 1989 uuteen yleisliittolaiseen kansanedustajien kongressiin, jossa hän toimi muutaman kuukauden ennen äkillistä kuolemaansa sydänkohtaukseen 68-vuotiaana. Aleksandr Gorbatšov
Gorbatšov siirtyi vuonna 2005 kotiseudultaan Valko-Venäjän pääkaupungin Minskin MTZ-RIPOon pelaten seurassa kaksi kautta. Tänä aikana hän pelasi muun muassa UEFA-cupin otteluita. Mihail Muravjov
Mihail Nikolajevitš Muravjov (19. huhtikuuta 1845 Grodno – 21. kesäkuuta 1900 Pietari) oli venäläinen kreivi ja diplomaatti, joka toimi Venäjän ulkoministerinä vuosina 1897–1900. Hän ajoi Venäjän laajentumista Kauko-Itään. Mihail Gurevitš
Vuonna 1914 hän oli lomalla kotonaan, kun maailmansota alkoi. Tämä ja Venäjän vallankumous keskeyttivät hänen opintonsa. Hän valmistui 1925 Harkovan teknologisesta instituutista ja meni töihin valtionyhtiöön nimeltä "Lämpö ja Voima". Mihail Kasjanov
Kasjanov opiskeli Moskovan auto- ja liikenneinstituutissa ja työskenteli valtion rakennuskomiteassa ja Neuvostoliiton valtion suunnittelukomiteassa Gosplanissa 1981–1990. Kasjanovilla on vaimo Irina Kasjanova, jonka kanssa hänellä on tytär.
Vuonna 1993 hän siirtyi Boris Fjodorovin kutsusta Venäjän federaation valtiovarainministeriöön sopimaan maan ulkomaisista veloista ja hänestä tuli Jeltsinin lähipiirin, ns. "Jeltsinin perheen" jäsen. Kasjanovista tuli varavaltiovarainministeri 1995 ja valtiovarainministeri toukokuussa 1999. Tammikuussa 2000 hänet nimitettiin ensimmäiseksi varapääministeriksi myös presidentin tehtäviä hoitavan pääministeri Vladimir Putinin alaisuuteen. Kasjanov nimitettiin toukokuussa 2000 duuman äänin 325–55 pääministeriksi. Häntä ei pidetty vahvana politiikantekijänä, vaan lähinnä juoksevien asioiden hoitajana. Kun Mihail Hodorkovski pidätettiin lokakuussa 2003, Kasjanov arvosteli päätöstä ja arveli JUKOSin osakkeiden takavarikon vähentävän luottamusta Venäjän talouteen. Neuvostoliiton hajoaminen
Neuvostoliiton hajoaminen ajoittuu Mihail Gorbatsovin hallintokaudelle. Johtavien kommunistien mediaani-ikä oli noussut 70:een ja verrattain nuori Gorbatsov nousi johtajaksi Breznevin kuoltua vuonna 1982, Andropovin vuonna 1984 ja Tšernenkon vuonna 1985. Gorbatsov toteutti uudistuksia, ja talous alkoi luhistua komentojärjestelmän purkautuessa. Demokratisointi poisti poliittisen valvonnan ja nosti kansallismielistä liikehdintää eri osatasavalloissa. Kommunismi alkoi murtua Itä-Euroopassa sen jälkeen, kun Gorbatšov oli vuonna 1988 luopunut Brežnevin opista. Itä-Euroopan maissa tapahtui sarja vallankumouksia 1988–1989. Vuonna 1991 Venäjällä järjestettiin kansanäänestys Neuvostoliiton jatkamisesta. Alfons Gorbach
Gorbachin poliittinen ura alkoi kunnallispolitiikasta. Vuonna 1934 hänestä tuli katolisten ja kristillisdemokraattien muodostaman natsienvastaisen Heimwehr-ryhmittymän Steiermarkin-osaston johtaja. Vuonna 1938 alkaneen Itävallan natsimiehityksen ensi vaiheissa Gorbach pidätettiin ja joutui koko sodan ajaksi keskitysleirille, ensin Dachauhun ja vuodesta 1944 sodan loppuun Flossenbürgiin. Mihail Mihailov
Mihail Mihailov syntyi virkamiehen ja kazakkiylimyksen tyttären perheeseen. Hänen isoisänsä oli Aksakovien maaorja, joka kuoli raipparangaistukseen. Mihailov opiskeli Pietarin yliopistossa ja julkaisi ensimmäiset teoksensa vuonna 1845. Hän toimi "Sovremennik"-kirjallisuuslehden avustajana ja vuodesta 1860 sen toimittajana. Hän laati Nikolai Šelgunovin kanssa nuorisolle osoitetun vallankumouksellisen julistuksen, joka painettiin Lontoossa Aleksandr Herzenin kirjapainossa. Syksyllä 1861 Mihailov pidätettiin ja tuomittiin kuuden vuoden pakkotyörangaistukseen. Hän kärsi tuomiotaan Nertšinskin pakkotyövankilassa. Mihail Gorbatšov
Vuonna 2012 venäläinen Trade Union of Russia's Citizens -järjestö, johon kuuluu 3500 jäsentä, syytti Gorbatšovia valtiopetoksesta. Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Valtaan päästyään Gorbatšov erotti monia vanhan kaartin johtajia, alensi suosittelijansa Gromykon ja erotti muita. Erotetuissa olivat myös Gorbatšovin kilpailijat Viktor Grišin ja Grigori Romanov. Mutta ilmeisesti taktisista syistä Gorbatšov jätti huipulle Jegor Ligatšovin, joka tietenkin edusti vanhan kaartin kommunismia. Väitetään Ligatšovin jääneen paikalle syntipukiksi, jos talousuudistukset menisivät pieleen. Mihail Gorbatšov
Virka NKP:ssa antoi mahdollisuuden matkustaa ulkomaille. Vuonna 1975 Gorbatšov johti valtuuskuntaa Länsi-Saksaan ja 1983 Kanadaan. Aleksandr Gortšakov
Aleksandr Gortšakov kuului venäläiseen Gortšakovin aatelissukuun, joka juontaa juurensa Rurikin ajoilta saakka. Gortšakov aloitti diplomaattiuransa vuonna 1817 ja osallistui vuosina 1820–1822 Venäjän delegaatiohin Troppaun, Laibachin ja Veronan kongresseissa. Sen jälkeen hän työskenteli Venäjän lähetystöissä eri puolilla Länsi-Eurooppaa. Vuosina 1841–1850 hän oli Venäjän lähettiläänä Stuttgartissa, 1850–1854 Saksan liiton liittopäivillä ja 1854–1856 Wienissä. Kun Venäjän ulkoministeri Karl Robert Nesselrode erosi Krimin sodan jälkeen, Gortšakov nimitettiin hänen seuraajakseen huhtikuussa 1856. Mihail Pervuhin
Mihail Georgijevitš Pervuhin (; 14. lokakuuta 1904 Jurjuzan, Ufan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 22. heinäkuuta 1978 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen poliitikko ja diplomaatti. Pervuhin toimi Neuvostoliiton varapääministerinä vuosina 1940–1944 ja 1950–1955, ensimmäisenä varapääministerinä vuosina 1955–1957 sekä Neuvostoliiton suurlähettiläänä Saksan demokraattisessa tasavallassa vuosina 1958–1962. Glasnost
Glasnost ( ) on Mihail Gorbatšovin vuonna 1985 Neuvostoliitossa käyttöön ottama käsite. Sana tarkoittaa julkisuutta tai avoimuutta. Mihail Gorbatšov
Gorbatšovin kohdatessa vastarintaa puoleen paikallisosastoista hän irrotti kannatuspohjansa puolueesta. Maaliskuussa 1989 järjestettiin Kansainedustajain kongressin vaalit. Kaksi kolmasosaa kansanedustajista valittiin kansanvaalilla ja yhden kolmasosan nimittivät puolue ja muut järjestöt. Kansanedustajain kongressista tuli julkisen keskustelun foorumi, jonka istunnot televisioitiin koko maahan. Kansanedustajien demokraattista ryhmittymää johti Andrei Saharov. Puolueelle uskolliset ainekset pitivät hallussaan suurinta osaa paikoista, mutta Saharovin oppositio pakotti heidät puolustuskannalle, Gorbatšovin harmiksi. Hänen otteensa glasnostista ja uudistuksista alkoivat lipsua. Saharovin kuoltua joulukuussa tämän tilalle nousi Jeltsin. Mihail Gorbatšov
Vuonna 1992 Gorbatšov vieraili Stanfordin yliopistolla, Kaliforniassa, Yhdysvalloissa. Vierailuluennossaan hän kannusti ostamaan hänen pian ilmestyvän muistelmateoksensa. Viron historia
1980-luvulla Moskovan keskushallinto pyrki venäläistämään neuvostotasavaltaa voimakkaasti. 1980-luvun lopulla virolaisten osuus maan väestöstä oli romahtanut 1930-luvun lähes 90 prosentista noin 60 prosenttiin. Vuonna 1988 Mihail Gorbatšovin pääsihteerikaudella vaihtui myös Viron kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri. Uusi pääsihteeri oli kansallismielinen Vaino Väljas. Mihail Gorbatšov
Gorbatšov nousi ykkösmieheksi neljä tuntia Konstantin Tšernenkon kuoleman jälkeen. Juri Andropov oli toiminut Gorbatšovin suojelijana ja Tšernenkon kaudella Gorbatšovia pidettiin kakkosmiehenä. Andropov oli jo käynnistänyt laajan talouden kokeiluohjelman. Gorbatšov edusti uutta sukupolvea, joka halusi siivota vanhat stalinistit pois hallinnosta ja hänen ympärillään oli piiri, joka vakuutti että Neuvostoliiton maksukyky ja uskottavuus joutuvat vaaraan ellei talouselämää uudisteta perusteellisesti. Vladimir Putin
Putin toimii Venäjän presidenttinä nyt neljättä kauttaan. Putinin ensimmäiset presidenttikaudet olivat vuosina 2000–2008, kolmas kausi alkoi 2012 ja neljäs kausi alkoi 2018. Pääministerinä Putin toimi vuosina 1999–2000 ja uudelleen 2008–2012. Putin aloitti työuransa tiedustelupalvelu KGB:n tiedustelu-upseerina, jona hän toimi 16 vuoden ajan vuosina 1975–1991, aluksi Pietarissa ja 1980-luvulla Dresdenissä Itä-Saksassa. Sen jälkeen hän siirtyi politiikkaan ja toimi 1990-luvulla muun muassa Pietarin kaupungin apulaispormestarina ja Venäjän turvallisuuspalvelu FSB:n johtajana ennen kuin presidentti Boris Jeltsin nimitti hänet pääministeriksi vuonna 1999. Viimeiset kuukautensa pääministerinä Putin toimi myös Venäjän virkaatekevänä presidenttinä. Neuvostoliiton hajoaminen
Neuvostotalouden kasvu hidastui 1970-luvulla, minkä takia kommunistit tiedostivat talousuudistuksen tarpeen. 1980-luvun alkupuolella kuoli lyhyen ajan kuluessa kolme vanhan polven neuvostojohtajaa, Leonid Brežnev, Juri Andropov ja Konstantin Tšernenko. Uudistusmielinen Mihail Gorbatšov valittiin kommunistisen puolueen pääsihteeriksi. Hän aikoi uudistaa Neuvostoliiton diktatuuriin perustuvaa Brežnevin ajoilta periytyvää byrokraattista sosialismia ihmiskasvoiseksi sosialismiksi. Neuvostoliitto
Sensuurin löystyessä media kaivoi nopeasti esiin kansalliset ja taloudelliset ongelmat, joita oli peitelty pitkään. Vaietut asiat, kuten huonot asuinolosuhteet, ruokapula, alkoholismi, laajalle levinneet saasteet ja jatkuvasti nouseva kuolleisuusaste saivat koko ajan enemmän huomiota. Myös Stalinin hallinnon aikaiset hirmuteot tulivat julkisiksi. Vanhoilliset ja uudistusmieliset piirit ottivat rajusti yhteen, ja ääripäiden välillä tasapainoillut Gorbatšov joutui vaikeuksiin yrittäessään hallita itse käynnistämäänsä prosessia.
Vuonna 1988 Gorbatšov julisti Neuvostoliiton hylkäävän niin sanotun Brežnevin opin ja sallivan demokraattiset uudistukset Itä-Euroopassa. Tarkoituksena oli vahvistaa Neuvostoliittoa, joka oli alkanut uhkaavasti natista liitoksistaan, mutta valtio ei kestänyt uudistuksia. Tämä johti vuodesta 1989 alkaen kokonaiseen sarjaan vallan­vaihdoksia Euroopassa. Vallankumoukset olivat enimmäkseen rauhanomaisia Romaniaa lukuun ottamatta. Ne johtivat kommunismin valta-aseman romahtamiseen Euroopassa. Kylmä sota Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä päättyi. Georgia
Stalinin kuoltua georgialainen nationalismi alkoi vähitellen elpyä. Nikita Hruštšovin destalinisaatio sai aikaan mielenosoituksia, jotka neuvostojoukot murskasivat väkivalloin Tbilisissä vuonna 1956. Silti 1950-luvulta lähtien Georgia oli suhteellisen varakas ja vakaa alue, joka hyötyi suuresti toimivasta maataloudesta, matkailusta ja maassa suunnitelmatalouden sivussa harjoitetusta harmaasta taloudesta. Se aiheutti korruptiota, jonka kitkijänä tunnetuksi tullut Eduard Ševardnadze nimitettiin 1970-luvun alussa Georgian kommunistisen puolueen pääsihteeriksi. Neuvostovalta ja nationalismi kohtasivat toisensa seuraavan kerran vuonna 1978, kun Moskova halusi lakkauttaa georgian kielen virallisen aseman mutta joutui perääntymään suurmielenosoitusten jälkeen. Ševardnadze luovi menestyksekkäästi 1970- ja 1980-luvuilla georgialaisten toiveiden ja Neuvostojohdon vaatimusten välissä, ja hänet nimitettiin Neuvostoliiton ulkoministeriksi vuonna 1985. Mihail Gorbatšovin glasnost-politiikka rohkaisi nationalistisia voimia, jotka saivat pontta huhtikuun 9. päivän tragediasta vuonna 1989, kun neuvostojoukot hajottivat jälleen Tbilisissä rauhallisen mielenosoituksen väkivalloin. Kansallismielisten johtoon nousi Zviad Gamsakhurdia, joka voitti vuonna 1990 pidetyt vaalit. Georgia julistautui itsenäiseksi kansanäänestyksen jälkeen seuraavana vuonna. Mihail Koltsov
Mihail Koltsov syntyi juutalaisen käsityöläisen perheeseen. Hän opiskeli Pietarin psykoneurologisessa instituutissa ja alkoi kirjoittaa lehtiin vuonna 1916. Hän osallistui helmikuun ja lokakuun vallankumouksiin ja liittyi bolševikkipuolueeseen vuonna 1918. Vladimir Putin
Vuoden 2004 lopussa Putin koki vakavan takaiskun, kun naapurimaa Ukrainassa koettiin niin sanottu oranssi vallankumous. Putinin henkilökohtaisesti ja vahvasti tukema Viktor Janukovytš hävisi Ukrainan presidentinvaaleissa dramaattisten käänteiden jälkeen länsimieliselle Viktor Juštšenkolle, kun vilpillisiksi julistettu toinen kierros uusittiin kansan lähdettyä kaduille. Vaalitappion jälkeen Venäjällä lisättiin venäläisten kansalaisjärjestöjen painostusta ja ulkomaisten vakoojien etsimistä. Kreml perusti Naši-nuorisoliikkeen, jonka tehtävä oli estää nuorten venäläisten kapinointi. Putin suhtautui aiempaa epäluuloisemmin kansainvälisen yhteisön moitteisiin Venäjän demokraattisten perusoikeuksien puutteesta, ja Putinin ja presidentti Bushin välit viilenivät. Vuotuisessa puheessaan duumalle Putin kutsui Neuvostoliiton hajoamista ”vuosisadan suurimmaksi geopoliittiseksi katastrofiksi” ja kuvaili ajatustaan venäläisestä valtakunnasta, joka valitsee oman tiensä eikä piittaa niistä, jotka tyrkyttävät ulkomaisia arvoja. Putin alkoi myös järjestää uudelleen Voitonpäivän sotilasparaateja. Gorbatšovin alkoholin vastainen kampanja
Venäjällä oli vuosisataiset perinteet votkan juomisesta. Valtio hankki alkoholikaupasta esimerkiksi 1800-luvulla suuria tuloja. Kieltolaki oli Venäjällä voimassa ensimmäisen maailmansodan aikana ja Neuvostoliiton alkuvuosina. Neuvostoliiton puoluejohto aloitti uudelleen valtion viinakaupan vuonna 1925, sillä valtio tarvitsi tuloja teollistamisohjelmaan. Sotien jälkeisessä Neuvostoliitossakin alkoholismi oli tavallinen ongelma. Se aiheutti kansantaloudellisia vaikutuksia. Alkoholin käyttö kuusinkertaistui vuosina 1952–1983. Jo Brežnevin kaudella oli puhuttu kieltolaista. Vuosina 1958 ja 1972 oli alkoholin vastaisia kampanjoita. Brežnev itse vastusti ajatusta kieltolaista, koska hänen mukaansa "kansa ei tullut toimeen ilman votkaa". 
1980-luvun alussa alkoholi tunnistteiin laajalti Neuvostoliitossa työpoissaolojen, kuolemien ja matalan tuottavuuden syyksi.
Politrukki Jegor Ligatšov kannusti Gorbatšovin aloittamaan alkoholin vastaisen kampanjan. Vladimir Putin
Putin teki ensiesiintymisensä kansainvälisellä poliittisella näyttämöllä syyskuussa 1999 kun hän osallistui Uudessa-Seelannissa Apec-maiden kokoukseen sairastelevan Jeltsinin sijasta. Kokouksen aikana Putin esitteli Yhdysvaltain presidentti Clintonille suunnitelmansa Tšetšeniaan tunkeutumisesta, jonka oli tarkoitus pysäyttää kansainvälisten terroristien tukema Venäjän alueiden valloitus. Syyskuun lopulla Putin ensin laajensi iskuja Tšetšeniassa, ja sen jälkeen Venäjän armeija ja sisäministeriön joukot tunkeutuivat alueelle. Tämä toinen Tšetšenian maasota oli paremmin hoidettu kuin ensimmäinen, ja se teki Putinista suositun kansan keskuudessa. Lokakuussa 1999 hänen kannatuksensa seuraavaksi presidentiksi oli jo 27 prosenttia. Marraskuussa hän vahvisti asettuvansa ehdolle vuoden 2000 presidentinvaaleissa, ja hänen kannatuksensa mielipidetiedustelussa nousi yli 40 prosenttiin. Joulukuisissa parlamenttivaaleissa Putin ilmoitti yksityishenkilönä tukevansa uutta Yhtenäisyys-puoluetta. Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991
Mihail Gorbatšov erosi Neuvostoliiton johdosta 25. joulukuuta 1991. Eron jälkeen Neuvostoliiton lippu laskettiin Kremlin salosta pois. Tilalle nostettiin Venäjän federaation valko-sini-punainen trikolori. Neuvostoliitto lakkasi virallisesti olemasta. Sen hajoamista seurasi talousromahdus ja vakavia sosiaalisia ja väestöpoliittisia ongelmia useissa osatasavalloissa ja verisiä aseellisia konflikteja Kaukasiassa, Keski-Aasiassa ja Moldovassa. Jälkikäteen Vladimir Putin on lausunut Neuvostoliiton hajoamisen olleen "vuosisadan suurin geopoliittinen katastrofi." Neuvostoliitto
Iäkkäät puoluejohtajat Brežnev, Juri Andropov ja Konstantin Tšernenko menehtyivät 1980-luvun alussa toinen toisensa jälkeen. Lopulta maaliskuussa 1985 Mihail Gorbatšovista tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri, joka oli Neuvostoliiton merkittävin tehtävä, koska maata johti käytännössä puolueen poliittinen toimikunta politbyroo. Nikita Hruštšov
Presidiumissa alkoi kuitenkin pian valtataistelu. Berija vangittiin kesäkuussa ja teloitettiin pian. Pian vangittiin muitakin tiedustelupalvelun johtajia. Valtiollisen poliisin valtaa vähennettiin ja se alennettiin ministeriöstä komiteaksi (KGB). Malenkov astui alas helmikuussa 1955 syytettynä virheistä. Hän joutui sähkölaitosministeriksi. Pääministeriksi tuli marsalkka Nikolai Bulganin.
Hruštšov tuki puolueen jäsenistöön ja XX puoluekokous kutsuttiin koolle helmikuussa 1956. Puolueen keskuskomitean jäsenistöstä vaihdettiin puolet. Puoluekokouksen lopuksi Hruštšov arvosteli voimakkaasti Stalinia nelituntisessa puheessaan ”henkilökultista ja sen seurauksista”. Puhe esitteli termin ”henkilökultti”. Lehdistö ei julkaissut puhetta, mutta se luettiin puolueen johtaville jäsenille ja levisi pian kansan tietoon. Stalinismista luopuminen merkitsi käännekohtaa Neuvostoliiton historiassa. Puheen motiiveista on monenlaisia tulkintoja. Sitä on kiitelty rohkeaksi yritykseksi uudistaa Neuvostoliittoa. Samalla Hruštšov pönkitti omaa valtaansa ja hyökkäsi kilpailijoitaan vastaan. Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Vuonna 1987 Moskovan pormestariksi ylennyt, politbyroohonkin päässyt rakennusinsinööri Boris Jeltsin riitaantui vanhoillisen Jegor Ligatšovin ja Mihail Gorbatšovinkin kanssa.
Syynä oli Jeltsinin puhe, jossa tämä arvosteli Gorbatšovin uudistuksia liian hitaiksi. Populistina Moskovassa esiintynyt Jeltsin erotettiin politbyroosta ja Moskovan pormestarin virasta poliittisen epäkypsyyden ja vastuuttomuuden takia. Vladimir Putin
Viisitoistavuotiaana Putin näki neuvostoliittolaisen suosikkielokuvan "Kilpi ja miekka" (1968), joka kertoo natsi-Saksaan soluttautuneesta neuvostoagentista. Elokuva teki nuoreen Putiniin suuren vaikutuksen, ja hän alkoi haaveilla vakoojan urasta. Hän käveli tiedustelupalvelu KGB:n Leningradin-päämajaan tarjoutumaan vapaaehtoiseksi. Hänet vastaanottanut upseeri totesi, ettei KGB huoli vapaaehtoisia mutta suositteli tulevalle vakoojalle oikeustieteen opintoja yliopistossa. Perestroika
Perestroika ( [] , ) tarkoittaa Mihail Gorbatšovin alullepanemaa prosessia Neuvostoliitossa, jonka tarkoituksena sanottiin olevan poliittisen ja taloudellisen järjestelmän uudistaminen. Perestroika jatkoi ja aloitti prosesseja jotka johtivat Neuvostoliiton ja sosialistisenjärjestelmän hajottamiseen Euroopassa. Nikolai Bulganin
Bulganinista tuli kommunistipuolueen politbyroon ehdokasjäsen.
Hän oli uudelleen Neuvostoliiton varapääministerinä, Stalinin alaisena vuosina 1947–1950. Bulganinista tuli politbyroon täysjäsen vuonna 1948. Stalinin kuoleman jälkeen maaliskuussa 1953, Bulganin nousi ensimmäiselle sijalle Neuvostoliiton johdossa, Bulganin valittiin puolustusministeriksi. Hän oli Nikita Hruštšovin liittolainen valtataistelussa Georgi Malenkovia vastaan, ja helmikuussa 1955 Bulganin valittiin Neuvostoliiton pääministeriksi Malenkovin tilalle. Bulganin hyväksyi Hruštšovin talousuudistukset ja destalinisoinnin. Bulganin ja Hruštšov matkustivat yhdessä ulkomailla Intiassa, Jugoslaviassa ja Isossa-Britanniassa. He olivat Ison-Britannian lehdistön mielenkiinnon kohteena. Heidän toimintaa nimitettiin Neuvostoliiton pr- ja suhdetoiminnaksi, ”charmioffensiiviksi”. Tämä oli täysin uudenlaista ja erilaista Neuvostoliiton ulkopolitiikan hoitamista. Bulganin ja Hruštšov tapasivat Yhdysvaltain presidentin Eisenhowerin Geneven huippukokouksessa kesällä 1955. Mihail Gorbatšov
Neuvostoliiton kommunistinen puolue lakkautettiin 29. elokuuta 1991 ja Gorbatšov erosi virastaan Neuvostoliiton presidenttinä 25. joulukuuta 1991. Seuraavana päivänä korkein neuvosto päätti Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton purkamisesta. Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
1980-luvun Mihail Gorbatšovin aloittama Glasnost-politiikka ("avoimuus") torjui vanhan neuvostoversion vuosien 1921–1924 tapahtumista. Ensimmäinen neuvostohistorioitsija, joka yritti vuonna 1988 muuttaa siihen asti hyväksyttyä käsitystä sodasta, oli merkittävä georgialainen tutkija Akaki Surguladze. Ironisesti saman historioitsijan monografia vuodelta 1982 kuvasi väitettyä Georgian työläiskapinaa todelliseksi historialliseksi tapahtumaksi. Marxismi-leninismi
Mihail Gorbatšov kritisoi edeltäjiensä otteita ja puhui stagnaatiosta, pysähtyneisyydestä, joka oli ohitettava. Tätä varten tarvittiin uudistuksia ja uudistuspolitiikkaa (perestroika) sekä avoimuutta (glasnost). Gorbatšovin yritys uudistaa marxismi-leninismiä johti Neuvostoliiton lakkauttamiseen. Voidaan arvioida, että Neuvostoliiton virallinen luokka-analyysi omassa maassaan oli virheellinen alkuperäisen Marxin yhteiskuntaluokkien määritelmän valossa. Sergei Kovaljov
Mihail Gorbatšovin noustua valtaan ja aloitettua perestroika-uudistuspolitiikkansa Kovaljovin sallittiin palata Moskovaan vuonna 1986. Hän jatkoi aktivistin työtään ja oli mukana perustamassa useita keskeisiä humanitaarisia järjestöjä ja aloitteita: Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Toisaalta demokratisoitumisen tuloksena Venäjälle syntyneeseen demokraattisen liikkeen keulahahmoksi nousi vahvaksi vaikuttajaksi Boris Jeltsin, joka piti Gorbatšovin uudistuksia liian hitaina. Baltia itsenäistyi, ja armeija ei saanut maita hallintaansa. Uusi liittosopimus
Mihail Gorbatšov ehdotti heinäkuun 1990 kommunistien puoluekokouksessa löyhää liittovaltiota kansallisuusongelmien ratkaisuksi. Sopimus olisi korvannut vuoden 1922 sopimuksen. Mihail Gorbatšov
Hänen uudistuspyrkimyksensä johtivat liennytykseen ja vaikuttivat kylmän sodan päättymiseen, josta hän sai Nobelin rauhanpalkinnon, mutta samalla Neuvostoliiton kommunistinen puolue menetti aikaisemman poliittisen valta-asemansa, mikä lopulta aiheutti Neuvostoliiton hajoamisen. Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Perestroika oli kovimmassa vauhdissa vuoden 1987 alussa. Näin vahvat uudistukset alkoivat vasta vasta kesällä 1987. Tällöin perestroikasta tuli täysimittakaavainen kampanja. Neuvostoliiton kommunistipuolueen 26. kongressissa Gorbatšov puhui "perestroika"sta eli talouden uudelleenrakentamisesta, "uskorenije":stä (uudistusten nopeuttamisesta), "inhimillisestä tekijästä", "glasnostista" (vapaasta tiedonvälityksestä), ja "khozraschyot":in, omarahoitteisuuden laajentamisesta.
Gorbatsov peruutti alkoholin vastaisen kampanjan. Raisa Gorbatšova
Raisa Maksimovna Gorbatšova (o.s. Titarenko, , 5. tammikuuta 1932 Rubtsovsk, Altain aluepiiri, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto – 20. syyskuuta 1999 Münster, Saksa) oli Neuvostoliiton presidentin Mihail Gorbatšovin puoliso. Hän oli maailmalla suosittu henkilö, ja hänen on katsottu luoneen puolisostaan vapaamielisen kuvan, mitä Venäjällä on karsastettu. Aleksandr Mihailov
Aleksandr Mihailov syntyi aatelisperheeseen. Vuonna 1875 hän alkoi opiskella Pietarin teknologisessa instituutissa, josta hänet erotettiin samana vuonna opiskelijaliikkeeseen osallistumisen takia. Vuonna 1876 hän toimi yhtenä Zemlja i voljan johtohenkilöistä. Keväällä 1877 hän asettui Saratovin läänin vanhauskoisten keskuuteen etsimään ”vallankumouksellisia sosialistisia ihanteita”. Keväästä 1878 lähtien Mihailov osallistui aktiivisesti Zemlja i voljan toimintaan Pietarissa. Sen hajottua hänestä tuli yksi Narodnaja voljan toimeenpanevan komitean jäsenistä. Hän perusti salaisia kirjapainoja, hoiti puolueen raha-asioita ja valmisteli terroritekoja. Mihail Gorbatšov
Gorbatšov aloitti kommunistisen puolueen uudistuskampanjan kolmella iskulauseella: "glasnost" (avoimuus), "perestroika" (uudistukset) ja ulkopolitiikassa "uusi ajattelu" (novoje mnenije). Nämä tavoitteet julkistettiin puolueen 27. yleiskokouksessa helmikuussa 1986. Tammikuussa 1987 Gorbatšov ehdotti, että puolueosastojen johtajat valittaisiin alhaaltapäin, sen sijaan että heidät nimitettiin ylhäältä. Tämän hän pani toimeen kuitenkin vasta maaliskuussa 1989. Mikko Eronen
Eronen siirtyi 1990-luvun alussa Yleisradion Venäjän pääkirjeenvaihtajaksi ja hän selosti muun muassa Mihail Gorbatšovin eroa, Neuvostoliiton lakkauttamista joulukuussa 1991 ja Venäjän perustuslaillista kriisiä syksyllä 1993. Hän sai tällöin raportoinnistaan arvostelua presidentti Mauno Koiviston taholta. Viimeksi ennen eläkkeelle jäämistään Eronen oli ulkomaihin keskittyneen ajankohtaisohjelman Atlaksen toimitussihteerinä. Mihail Gorbatšov
Vuonna 1988 Gorbatšov julisti Neuvostoliiton hylkäävän Brežnevin opin ja sallivan demokraattiset uudistukset Itä-Euroopassa. Näiden tarkoituksena oli vahvistaa Neuvostoliittoa, joka oli alkanut uhkaavasti natista liitoksistaan, mutta valtion rakenteet eivät kestäneet uudistuksia. Tämä johti sarjaan vallanvaihdoksia Euroopassa 1989 alkaen ja sosialistisen järjestelmän romahtamiseen. Romaniaa lukuun ottamatta vallanvaihdokset olivat rauhanomaisia, ja kylmä sota Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä päättyi. Gorbatšov sai Nobelin rauhanpalkinnon 1990. Gorbatšov valittiin Neuvostoliiton ensimmäiseksi virkaatekeväksi presidentiksi 15. maaliskuuta 1990. 1980-luku
Neuvostoliiton puoluejohtaja Leonid Brežnev kuoli syksyllä 1982 sairastettuaan jo pitkään. Tämän jälkeen maata johtivat lyhyen aikaa Juri Andropov ja Konstantin Tšernenko, jälkimmäinen vain vajaan vuoden. Mihail Gorbatšov nousi Neuvostoliiton johtoon 1985, ja hän oli maan viimeinen päämies vuoteen 1991 asti, jolloin Neuvostoliitto hajosi. Hänen uudistuspyrkimyksensä johtivat liennytykseen ja kylmän sodan päättymiseen mutta samalla Neuvostoliiton kommunistinen puolue menetti poliittisen valta-asemansa, mikä lopulta johti Neuvostoliiton hajoamiseen. Hajoamisen alkusoittoa oli Berliinin muurin murtuminen 1989. Saksan demokraattinen tasavalta eli Itä-Saksa katosi Euroopan kartalta heti vuosikymmenen vaihduttua. Mihail Gorbatšov
Neuvostoliiton valtion laillinen seuraajavaltio on Venäjän federaatio. Venäjän federaation johtajaksi ja yleisesti Gorbatšovin seuraajaksi tuli hänen entinen poliittinen kilpailijansa Boris Jeltsin.