Oliko Stutthofissa suomalaisia sotilaita?
Stutthof
Stutthofin keskitysleirillä oli 90 suomalaista merimiestä, heistä 12 naispuolista, jotka saksalaiset internoivat suomalaisista laivoista Saksan satamissa Suomen katkaistua diplomaattisuhteet Saksan kanssa 2. syyskuuta 1944, minkä jälkeen alkoi Lapin sota. Erityisesti suomalaisrahtilaivojen S/S Mercator, S/S Ellen, S/S Bore VI ja S/S Wappu miehistöt joutuivat Stutthofiin. Mercatorin miehistöön kuulunut Veijo Johansson piti kokemuksistaan salaa päiväkirjaa, joka julkaistiin 1980 Oskar Reposen kirjassa "Kaasukammion varjossa". Stutthof
Elina Sanan mukaan Suomesta luovutettiin jo jatkosodan aikana useita henkilöitä Saksaan, joista ainakin jotkut päätyivät Stutthofiin. Valtaosa 2958:sta Saksaan luovutetusta oli sotavankeja, mutta Sanan tutkimusten mukaan joukossa oli myös Suomen kansalaisia. Muun muassa Valtiollinen poliisi luovutti Gestapolle 129 henkilöä 1941–1943 niin sanottua ”poliisilinjaa” pitkin. Kuusi Suomen kansalaiseksi merkittyä henkilöä lähetettiin S/S Hohenhörn-laivalla Helsingistä Tallinnaan elokuussa 1942, mistä he päätyivät myöhemmin Stutthofiin. Stutthofin kautta suomalaisvankeja päätyi myös Natzweilerin keskitysleirille. Stutthof
Stutthof () oli ensimmäinen toisen maailmansodan alettua Saksan ulkopuolelle perustettu keskitysleiri Puolassa. Se toimi myös tuhoamisleirinä kesästä syksyyn 1944. Stutthofissa oli myös noin 90 suomalaista internoitua merimiestä sodan loppuvaiheissa ja sinne vietiin jo jatkosodan aikana Suomesta Saksaan luovutettuja poliittisia vankeja. Nykyisin paikalla on keskitysleirin muistoa vaaliva museo. Stutthof
21. lokakuuta suomalaiset vangit sijoitettiin aluksi 264 norjalaisen maansa miehitystä vastustaneen entisen poliisin kanssa pääleiristä syrjemmällä sijainneeseen pikkuleiriin. Keväällä 1945 tilanne kuitenkin huononi nopeasti ja useimmat kärsivät aliravitsemuksesta ja sairauksista. Maire Aaltonen -niminen Mercatorin salonkityttö synnytti leirillä Lea-tyttövauvan 1. helmikuuta 1945. He molemmat selvisivät elossa Suomeen ja Lea Kulonurmi (e. Aaltonen) lienee ainut Saksan keskitysleireillä syntynyt suomalainen. Johanssonin päiväkirjan ja Reposen omien tutkimusten pohjalta he arvioivat 85 henkilön selvinneen hengissä takaisin Suomeen sodan jälkeen. Kaksi suomalaista kuoli leiriin osuneessa kranaattikeskityksessä, kaksi menehtyi pilkkukuumeeseen Ruotsissa ja yksi nainen kuoli Neustadtissa evakuoinnin yhteydessä. Leiriltä selvinneistä moni oli sairastunut ja invalidisoitunut sekä fyysisesti että psyykkisesti. Naispuoliset suomalaiset keskitysleirivangit eivät olleet edelleenkään 1990-luvun lopussa saaneet korvausta sen enempää Saksalta kuin Suomeltakaan kärsimyksistään, koska vain miespuolisille leiriläisille oli myönnetty valtion veteraanieläkkeeseen oikeuttanut rintamatunnus. Vuosina 2004 ja 2005 uusikaupunkilainen Kerttu Grund lopulta sai Saksan valtion ja saksalaisyritysten korvausohjelmasta sota-ajan pakkotyövangeille 7 669 euroa korvauksena Stutthofin ajaltaan. Yhteensä saksalaisilta korvauksia haki yli tuhat suomalaista, joista korvauksia sai 198 saksalaisten yritysten tai maatalouden hyväksi pakkotyöhön asetettua henkilöä.
Stutthof
Leirin lääkäreistä SS-Hauptsturmführer, tohtori Willy Jobst sai kuolemantuomion Mauthausen-oikeudenkäynnissä Dachaussa (29. maaliskuuta–13. toukokuuta 1946) muun muassa Mauthausenin keskitysleirillä tekemistään rikoksista. Hänet hirtettiin Landsbergin vankilassa 28. toukokuuta 1947. SS-Hauptsturmführer, tohtori Otto Heidl teki itsemurhan odottaessaan oikeudenkäyntiä vankilassa Bochumissa 1955. Olhavan taistelu
Saksalaisia johti SS-Tiedustelupataljoona 6:n () komentaja SS-Obersturmführer Zimmermann. Tulivoimaiset ja nopeasti liikkuvat joukot koostuivat kahdesta motorisoidusta alppijääkäripataljoonasta, joilla oli tukenaan rynnäkkötykkejä, ilmatorjuntakanuunoita ja panssarivaunuja. Saksalaiset olivat perillä suomalaisten mahdollisista hyökkäysaikeista. Suomalaisten hyökkäys oli suunniteltu aloitettavan aamulla 29. syyskuuta. Kesken joukkojen ryhmittymisen huomattiin saksalaisten aloittavan nopean vetäytymisen asemistaan. Koska oli ilmeistä, että saksalaiset lähtiessään tuhoaisivat sillan, juoksi luutnantti Georg Mandelin taistelulähettiensä Ludvig Peltovuoman ja Aarno Takkusen kanssa sillalle katkaistakseen räjähteiden sytytysjohtimet. Tällöin saksalaiset räjäyttivät sillan ja syntyneessä laukaustenvaihdossa molemmat osapuolet tulittivat kaikilla aseillaan, saksalaiset ilmatorjuntatykkejä myöten. Sillan räjähtäessä kaatuivat kaikki kolme suomalaista ja saksalainen kahden hengen siltavartio. Tulituksessa kaatui suomalaisilta vielä kaksi miestä lisää. Kaatuneet olivat ensimmäiset Lapin sodan suomalaisuhrit. Laukaustenvaihto päättyi vajaan puolen tunnin kuluttua saksalaisten vetäytyessä kohti pohjoista. Amerikan Suomalainen Legioona
Suurin osa vapaaehtoisista oli Suomen kansalaisia, jotka olivat muuttaneet maasta ensimmäisen ja toisen maailmansodan välisenä aikana. Osa yksikön miehistä oli kuitenkin syntyperäisiä yhdysvaltalaisia, kanadalaisia tai englantilaisia. Legioonan vapaaehtoiset matkustivat Suomeen laivoilla järjestetysti New Yorkista tai omia reittejään koko sodan ajan. Ensimmäinen Suomen Vapaussodan Rintamamiehet Amerikassa -yhdistyksen järjestämä matka talvisodan vapaaehtoisille oli "M/S Gripsholm", joka lähti New Yorkista 9. joulukuuta 1939, viimeinen jo rauhan solmittua lähtenyt "S/S Drottningholm" 26. maaliskuuta 1940. Kaikkiaan yhdistyksen avulla talvisotaan lähti 453 vapaaehtoista. Kustaa Aadolf (Ruotsin perintöprinssi)
Kustaa Aadolf ilmaisi tukensa Suomelle jatkosodassa ja olisi jopa halunnut osallistua vapaaehtoisena talvisotaan, mutta suunnitelma kaatui Ruotsin kuninkaan vastustukseen. Välirauhan aikana syyskuussa 1940 perintöprinssi Kustaa Aadolf oli kunniavieraana aikansa merkittävässä urheilutapahtumassa yleisurheilun kolmimaaottelussa Suomi-Ruotsi-Saksa. Jatkosodan hyökkäysvaiheen aikaan syksyllä 1941 Kustaa Aadolf vieraili Suomessa Mikkelin päämajassa ja teki edelleen kiertomatkan rintamalle Itä-Karjalaan mm. Pitkärantaan ja Kontupohjaan. Toisen kerran Jatkosodan aikana hän vieraili Suomessa keväällä 1942. Huhtamo
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä Suomi oli itsenäistynyt. Maanomistusoloissa tapahtui suuria muutoksia, kun torpparit itsenäistyivät. Peltoa raivattiin lisää, karjatalous vahvistui ja rakennustoiminta elpyi. Seuraava todellinen uusjako tapahtui toisen maailmansodan jälkeen. Maa-alueiden luovuttamisen seurauksena Karjalan siirtoväen oli asetuttava asumaan uusille asuinsijoilleen, joista yksi oli Huhtamo. Uudet asukkaat tulivat pääosin Sakkolasta ja Pyhäjärveltä. Siirtoväki oli maatalousväestöä, ja uusia maatiloja perustettiin 22. Uudet tilat muodostuivat entisistä tiloista luovutetuista alueista. Väkiluvussa tapahtui lähes sadan asukkaan lisäys. Yhteistyö siirtoväen ja alueen valtaväestön kesken sujui alusta lähtien kitkattomasti. Eufor
Suomalainen Rauhanturvajoukko Bosnia-Hertsegovinassa (SRJBiH) käsittää esikuntaupseereita, yhteysupseereita ja kansallisen huoltoelimen. Suomalaisten vahvuus vuonna 2008 on 53 sotilasta. Yhteysupseeriryhmiä (LOT = Liaison and Observation Team) on kolme, ja ne on sijoitettu Gradacaciin (Camp Lauri), Brckoon (Camp Aaro) ja Bijeljinaan (Camp Ilmari), joissa ryhmät asuvat ns. LOT-taloissa Bosnian koillisosissa. Stutthof
19. heinäkuuta 1944 leirille tuotiin 1 200 naista ja lasta Kaunasin ghetosta Liettuasta, neuvostojoukkojen lähetessä Liettuaa. Kaasutusten päättyessä marraskuussa SS oli tappanut yli tuhat vankia kaasukammiossa, pääosin juutalaisnaisia. Leirin sairaalan lääkärit myös teloittivat sairaita tai loukkaantuneita henkilöitä kuolettavilla ruiskeilla. Leiri tuli osaksi ”juutalaisongelman lopullista ratkaisua” – Endlösung-massatuhoamisprojektia.
Tammikuussa 1945 alkoi Stutthofin ja sen alaleirien tyhjennys. Tuolloin pääosa vangeista oli juutalaisia. Noin 5 000 vankia eri alaleireiltä marssitettiin Itämereen ja ammuttiin konekivääreillä. Loput vangit marssitettiin kohti Lauenburgia, mutta etenevät neuvostojoukot katkaisivat marssireitin. Vielä elossa olevat vangit marssitettiin takaisin leiriin. Tuhannet kuolivat marssin aikana ankariin talviolosuhteisiin ja vartijoiden väkivaltaan.
Huhtikuun lopulla 1945 jäljellä olevat vangit kuljetettiin pois meritse, koska leiri oli täysin neuvostojoukkojen piirittämä. Taas kerran sadat vangit marssitettiin mereen ja ammuttiin. Yli 4 000 vankia kuljetettiin pienillä laivoilla Saksaan. Osa päätyi Neuengammen keskitysleirille Hampurin lähellä ja osa Itämeren rannikolla olleille leireille. Monet hukkuivat matkalla. Vähän ennen Saksan antautumista jotkut vangit kuljetettiin Malmöön, Ruotsiin ja he pääsivät sairaalahoitoon. On arvioitu että yli 25 000 vankia, joka toinen matkaan lähteneistä, kuoli evakuoinnin yhteydessä.
Neuvostojoukkojen 48. armeijan sotilaat saavuttivat Stutthofin 9. toukokuuta 1945 ja vapauttivat viimeiset noin sata vankia, jotka olivat onnistuneet piiloutumaan viimeisen evakuoinnin aikana. Leirin olemassaolon aikana siellä kaiken kaikkiaan olleista noin 100 000–110 000:sta vangista vähintään 65 000 oli kuollut. Vangit edustivat yhteensä 25 kansallisuutta: puolalaisia, juutalaisia, venäläisiä, ukrainalaisia, valkovenäläisiä, liettualaisia, latvialaisia, virolaisia, tšekkejä, slovakialaisia, suomalaisia, norjalaisia, ranskalaisia, tanskalaisia, hollantilaisia, belgialaisia, saksalaisia, itävaltalaisia, englantilaisia, espanjalaisia, italialaisia, jugoslaaveja, unkarilaisia ja romaneja. Heidät altistettiin pakkotyöhön, aliravitsemukseen, huonoon hoitoon, sairauksiin, henkiseen ja fyysiseen kidutukseen. Vankeja teloitettiin ampumalla, hirttämällä, kaasukammiossa, fenoliruiskeilla sydämeen, minkä lisäksi heitä kuoli yleisiin raakuuksiin. Osasto Brandenstein
Osasto Brandenstein () oli Suomen sisällissotaan osallistuneen vapaaherra ja eversti Otto von Brandensteinin komentama yhtymä. Se oli Virossa olleen kenraaliluutnantti Adolf von Seckendorffin Tallinnassa komentaman Saksan keisarikunnan LXVIII armeijakunnasta koottu 3 000 sotilaan vahvuinen osasto. Se siirrettiin Tallinasta neljänä kuljetuksena Suomeena ja ensimmäinen erä nousi maihin Loviisan Valkomissa 7. huhtikuuta 1918. Tavoitteena oli katkaista punaisten yhteydet itään valtaamalla Itä-Uuttamaata edeten Lahti-Kouvola junaradalle ja näin katkaista rautatieyhteys Helsingin ja Pietarin välillä. Loviisan suunnasta pohjoista lähestyneet saksalaiset jakautuivat kolmeksi joukoksi. Osasto Brandenstein oli koottu Reservijalkaväkirykmentti 225:stä ja Polkupyöräpataljoona 5:stä. Osaston vahvuudeksi muodostui näin neljä pataljoonaa. Karuna
Suomen sodan aikana 2. elokuuta 1808 käytiin Sandön saaren itäpuolella meritaistelu, jossa ylivoimaiset venäläiset murtautuivat ruotsalaisen laivasto-osaston läpi länteen. Ruotsalaiset yrittivät samaan aikaan hyökkäystä läheiseen Västankärriin, jossa venäläisten joukkojen ylipäällikkö kenraali Friedrich Wilhelm von Buxhoevden oleskeli, mutta yritys jäi tuloksettomaksi. Silloisten varustusten jäänteitä on vielä paikoitellen alueen maastossa. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Puoli kahden aikaan saksalaiset olivat edenneet Nordenskiöldinkadulle. Kun punaiset onnistuivat jälleen pysäyttämään heidän etenemisensä, muodosti prikaatinkomentaja Hans von Tschirschky und Bögendorff kaksi iskujoukkoa, joista toinen tunkeutui keskikaupungille Läntistä Viertotietä pitkin ja toinen Hietalahdesta kantakaupungin eteläosiin. Pasilan vallanneet saksalaiset puolestaan etenivät keskustaan radanvartta pitkin. Syntyneistä katutaisteluista huolimatta elämä pääkaupungissa jatkui lähes entiseen malliin. Kaupat ja kahvilat olivat auki, ja julkinen liikenne kulki. Saksalaisten etenemistä seurasi suuret määrät uteliasta yleisöä, ja valkoisten kannattajien jakoivat heille kukkia, teetä, kahvia ja voileipiä. Puoli kuuden aikaan saksalaiset saavuttivat Ruotsalaisen teatterin, joka vallattiin ihmiskilpiä käyttäen. Seitsemältä noin 400 saksalaista merijääkäriä nousi maihin Katajanokalla, minkä jälkeen kantakaupungista oli punaisten hallussa enää Kruununhaka. Suomen sota
Sandelsin armeijasta lohkaistu kapteeni Malmin joukkio oli sijoitettu Kuopion lähistölle yöllä 10.–11. toukokuuta. Kaupungin pohjoisosissa he tapasivat 300 talonpojasta koostuneen ja koulumestari Hellgrenin johtaman vapaaehtoisjoukon, joka lupautui auttamaan hyökkäyksessä. Taistelu alkoi torstaina yöllä 12. päivä toukokuuta. Talonpojat ryhmittyivät itään järven jäälle ja Ruotsin armeijan joukot vastaavasti luoteeseen. Hyökkäys onnistui ruotsalaisten alivoimasta huolimatta ja unessa olleet venäläiset pakotettiin perääntymään järven jäälle, jossa odotti talonpoikien joukko. Venäläiset onnistuivat valtaamaan Kuopion uudelleen kesäkuussa, mutta Sandelsin joukot onnistuivat kuitenkin estämään etenemisen pidemmälle. Tämä oli tärkeätä pääarmeijan vastahyökkäyksen kannalta. Suomen romanit
Vuosien 1939–1945 aikana rintamalla palveli arviolta noin tuhat Suomen romania, joista 500–600 taistelujoukoissa. Tarkkaa määrää on vaikea tietää, koska suomalaisia ei ole koskaan tilastoitu etnisen taustan perusteella. Romanisotilaista kaatui varmuudella ainakin 50, ja haavoittuneita oli satoja. Vahvistamattomien väitteiden mukaan romanien luovuttamista natsi-Saksaan olisi suunniteltu, mutta Gustaf Mannerheim olisi estänyt romanien luovutukset keskitysleireihin. Helsingissä Hietaniemen hautausmaalla on sodassa kaatuneiden romanien muistomerkki. Operaatio Bodyguard
Liittoutuneet tiesivät hyvin, että Ruotsin rautamalmi oli elintärkeää Saksan sotateollisuudelle. Saksaan malmi laivattiin Norjan Narvikin kautta, joten oli odotettavaa, että Adolf Hitler tulisi todennäköisesti puolustamaan kaupunkia raivokkaasti. Operaatio Fortitude Northin tarkoitus oli uskotella Saksalle, että Edinburghista käsin oli suunnitteilla noin 100 000 miehen hyökkäys Narvikiin. Myös juonessa mukana ollut Stalin keskitti suuren määrän joukkojaan Kuolanlahteen vahvistaakseen kuvaa tulevasta suurhyökkäyksestä. Pääosin valheelliseen radioliikenteeseen perustunut hämäys tehosi hyvin. Saksa piti Norjan puolustuksessa liki 150 000 sotilasta. Vastaavasti Edinburghin ”hyökkäysjoukot” koostuivat todellisuudessa 334 sotilaasta ja 29 upseerista. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Itämeren-divisioonaan liitetty Osasto Brandenstein siirrettiin heti toukokuussa takaisin Viroon, mutta Otto von Brandenstein esikuntineen jäi Suomeen erikoistehtäviin. Itämeren-divisioonan joukot puolestaan hajautettiin eri puolille Kaakkois-Suomea niin, että Helsinkiin jäi ainoastaan pääesikunta sekä pieni sotilasosasto. Joukkojen kokonaisvahvuus kesäkuun alussa oli noin 11 000 miestä. Vaikka maassa vallitsi elintarvikepula ja paikoitellen jopa suoranainen nälänhätä, oli tilanne kuitenkin saksalaisten kannalta parempi kuin heidän sodan näännyttämässä kotimaassaan, ja tämän vuoksi moni halusikin jäädä Suomeen. Saksalaisten läsnäololla oli suuri vaikutus erityisesti Helsingin sodanjälkeisten kuukausien elämään. Esimerkiksi kaupat alkoivat ilmoitella saksaksi ja kaupungissa ilmestyi myös sotilaille tarkoitettu saksankielinen lehti "Suomi–Finnland". Eri puolilla Helsinkiä esitettiin saksalaisia elokuvia ja näytelmiä, jotka olivat saksalaissotilaille ilmaisia, kuten myös taidenäyttelyt ja raitiovaunut. Lisäksi kaupungissa esiintyi säännöllisesti kaksi saksalaista orkesteria, joista toinen oli Itämeren-divisioonan oma sotilassoittokunta. Myös Helsingin saksalainen seurakunta toimi entistä aktiivisemmin. Saksalaiset syyllistyivät myös väärinkäytöksiin, kun elintarvikepulasta kärsineessä Helsingissä ilmeni mustan pörssin kauppaa. Lisäksi sotilaat ottivat luvatta käyttöönsä omia tarvikkeitaan sekä varastivat suomalaisten siviilien ja punavankien omaisuutta, minkä vuoksi von der Goltz joutui kutsumaan Saksasta sotilaspoliiseja. Väärinkäytösten ehkäisemiseksi joukoille järjestettiin sulkeisia ja muuta sotilaskoulutusta, joukot myös vaihtoivat paikkakuntaa säännöllisin väliajoin. Erna (partio)
Myöhemmin Erna-partion virolaisvapaaehtoisten vahvuutta lisättiin laskuvarjopudotuksella. Tämä laskuvarjohyppy oli samalla Suomen armeijan historian ensimmäinen operatiivinen laskuvarjohyppy- ja pudotus. Partio toimi tehokkaasti neuvostoliittolaisia vastaan ja siirtyi takaa-ajettuna noin 70 km Tallinnasta Tarton suuntaan olevan Ardun kylän lähettyvillä olevaan Kautlaan, jossa oli laajoja suoalueita. Partion mukaan oli liittynyt kymmeniä metsiin neuvostoliittolaisia ja heidän järjestämiään kutsuntoja paenneita metsäveljiä ja siviileitä.
Neuvostoliittolaiset takaa-ajajat, joista suurimpana yksikkönä oli kommunisteista koottu "hävityspataljoona", tavoittivat Ernan ja sen mukana olleen muun joukon Kautlassa, jossa käytiin kiivas taistelu osapuolten kesken. Taistelussa koettiin tappioita molemmin puolin. Erna-partio ja sen suojassa olevat pakolaiset pääsivät lopulta irtautumaan taistelusta. Taistelupaikalla on useita muistomerkkejä. Kauvatsan kahakka
Suurin osa ensimmäisen maailmansodan aikana Satakuntaan sijoitetuista venäläisjoukoista oli poistunut jo syksyn 1917 aikana. Esimerkiksi Kokemäellä olleet 5 000 sotilasta jättivät pitäjän tammikuun 1918 alkuun mennessä, mutta pienempiä määriä sotilaita oli edelleen Kauvatsan lisäksi muun muassa Harjavallassa ja Nakkilassa. Kauvatsalla oli enimmillään noin 500 sotilasta, jotka olivat saapuneet paikkakunnalle elokuussa 1917, tarkoituksenaan suojata Tampere–Pori-rautatietä Saksan maihinnousun varalta. Joukot oli majoitettu rautatieaseman tuntumassa sijainneeseen työväentalo Rauhalaan ja sen lähistöllä olleeseen asuinrakennukseen sekä kirkonkylässä sijainneeseen kunnantaloon ja kahteen maalaistaloon. Sotilaiden määrä oli kuitenkin vähentynyt myös Kauvatsalla, niin että tammikuun 1918 heitä oli enää 150–200. Hauhon taistelu
Puolitoista tuntia kestäneen taistelun aikana valkoiset menettivät kaatuneina ja haavoittuneina noin 100 ja punaiset noin 70 miestä. Suomen sotasurmat -tietokanta tuntee 47 kaatunutta valkoista ja 14 punaista, joista neljä on naiskaartilaisia. Kun punaisten pakolaiskolonna oli jättänyt Hauhon, ryhtyi suojeluskunta vangitsemaan pitäjään vielä jääneitä punaisia ja heitä teloitettiin muun muassa kirkonkylän tuntumassa Vihniönmäellä. Hakkapeliitat
Todellisuudessa suomalaisia ei aikalaistodistuksissa pahemmin eroteltu muusta Ruotsin armeijasta. Korkeintaan Ruotsin armeijan joukoista eroteltiin ulkomaiset palkkasotilaat, suomalaiset ja ruotsalaiset olivat samaa armeijan kantajoukkoa. Tutkija Detlev Pleiss pitää ruotsalais-/suomalaisarmeijaa kurinalaisena ja väestöä kohtaan jokseenkin hyväkäytöksisenä, erotuksena palkkasotilasjoukoista. Ero korostui etenkin vallattuja kaupunkeja miehitettäessä. Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa
Talvisodassa sotavangiksi jäi 858–1100 suomalaista. Vankeusaika jäi lyhyeksi ja jo huhtikuussa 1940 Suomeen palautettiin 838 sotavankia. Suomalaisia sotavankeja pidettiin entisessä luostarissa Grjazovetsissa. NKVD oli suunnittelut yhteensä yhdeksän sotavankileiriä 25 000 suomalaiselle, mutta sodan aikana ei päästy näihin lukemiin. Viimeiset suomalaiset lähtivät palaamaan Neuvostoliitosta 20. huhtikuuta 1940.
Näihin lukuihin eivät sisälly siviilisotavangit noin 1700 henkilöä, joista viimeiset palautettiin suomeen vasta toukokuussa 1940. Näitä vankeja pidettiin ainakin kahdella leirillä Karjalan alueella: Interposolka ja Kaimaoja. Suomen sota
Savon prikaati saapui määränpäähänsä Ouluun maaliskuun 29. päivänä. Tutškov sai uuden käskyn marssia Kokkolaan ja hyökätä Ruotsin armeijan kimppuun. Tutškov oli jälleen myöhässä, eikä todellisia yhteenottoja sattunut. Painostusta Tutškov kuitenkin jatkoi. Ruotsin vallan aika Suomessa
Vuonna 1440 tanskalaiset kutsuivat Kristoffer Baijerilaisen maahan ja hänet julistettiin kuninkaaksi. Ruotsissa käytiin neuvotteluja tunnustamisen ehdoista. Kaarle Knuutinpoika siirtyikin samana vuonna Suomeen ja otti haltuunsa Turun ja Kastelholman linnat luvaten luopua valtionhoitajan asemasta, mikäli saisi koko Suomen läänikseen. Ahvenanmaata lukuun ottamatta tämä toive toteutui. Tilanne muuttui kuitenkin pian, ja pian Kaarle joutui tyytymään pelkästään Viipurin linnalääniin. Turku palasi kuninkaan alaisen voudin valtaan. Kuninkaan tarkoitus oli ehkäistä yhtenäisen Suomen syntyminen. 
Kristofferin kuoltua 1448 Kaarle Knuutinpoika purjehti Viipurista 800 asemiehen kanssa Tukholmaan, jossa hänet valittiin kuninkaaksi (1448–1457), ilmeisesti hänen aseellisen ylivoimansa takia. Hallituskautta leimasi sota Kristian Oldenburgilaista vastaan, mikä lisäsi verorasitusta myös Suomessa. Tänä ajanjaksona Suomi oli kuninkaan merkittävin tukialue. Vuonna 1457 Ruotsin suurylimystö nousi kapinaan kuningasta vastaan, ja tämä pakeni Danzigiin. Kristian Oldenburgilainen valittiin Ruotsin kuninkaaksi. Hän hallitsi vuosina 1457–1464. Uuden kuninkaan kannatus ei kuitenkaan ollut kaikkien jakamaa - varsinkaan Viipurissa. S/S Harriet
Suomen katkaistua diplomaattisuhteet Saksaan 2. syyskuuta 1944, Ellen oli Saksassa ja sen miehistö joutui saksalaisviranomaisten internoimaksi. Aluksen miehistö kuljetettiin lopulta Stutthofin keskitysleirille. Perho (kunta)
11. heinäkuuta 1808 käytiin Suomen sodan aikainen taistelu Perhossa joka tunnetaan paremmin Kokkonevan taisteluna. Perhon joutuminen taistelutantereeksi merkitsi talonpojille suuria kärsimyksiä. Perho ryöstettiin putipuhtaaksi, joskin perholaiset olivat paenneet kotieläimineen sydänmaitten kätköihin. Pahiten kärsi Perhon rikkain mies Matti Erkinpoika Möttönen, jonka menetykset arvioitiin 1399 pankkiriksiksi. Talosta vietiin viljan lisäksi muun muassa puuastiat lusikoita myöten ja kaikki rauta, mitä irti saatiin. Moni muukin Perhon isoimmista taloista kärsi raskaita vahinkoja. Perhon väkiluku laski väkitaulujen mukaan 1805-1810 443 hengestä 303 henkeen. Taistelualueella sijaitsee Rautalammin komppanian päällikön, luutnantti Bror Schönemanin, hautamuistomerkki.
Johan Ludvig Runebergin ansiosta Perho ja Otto von Fieandt saivat kuolemattoman maineen. Todellisuuspohjaa vailla olevat runot ”Hauta Perhossa” ja ”Pilven veikko” sijoitettiin Perhoon. Kuhmon taistelut
18. helmikuuta neuvostoliiton joukot aloittivat hyökkäyksensä Kuusijoen asemissa olleen III/JR 65:n joukkoja vastaan. Hyökkäykseen osallistuivat alueelle vast'ikään saapuneet (noin 1 000 miehen vahvuiset) puna-armeijan ratsuväkirykmentit 45 ja 117. Neuvostojoukkojen tavoitteena oli edetä saarrettujen maanmiestensä avuksi. Lähimpänä tavoitteena oli ns. Loson motti noin kymmenen kilometriä suomalaisjoukkojen selustassa. Hyökkäysvaunujen ja tykistön tukema hyökkäys toistettiin päivän aikana kolmasti, mutta neuvostojoukot saivat vallattua vain muutaman suomalaisten etummaisista tukikohdista. Tilanne pääsi iltapäivällä kehittymään suomalaisille jo hyvinkin uhkaavaksi neuvostojoukkojen päästyä kiertämään suomalaisasemat Kuusijärven eteläpuolitse noin 200 hengen vahvuisin joukoin. Kuusijoki-linjalla puolustautuvien suomalaisjoukkojen selustayhteydet pääsivät jo katkeamaan, mutta alueelle haalittujen suomalaisreservien onnistui illan ja yön aikana saartaa koukannut puna-armeijan osasto, joka tuhottiin yön aikana. Stutthof
Reposen kirja kertoo myös leiriltä selviytyneen ja sodan jälkeen suomalaistuneen liettuanjuutalaisen Lilly Millnerin vaiheista. Lilly Millner (e. Rosenbaum) syntyi 1930-luvun alussa Kaunasissa alumiinitehtailija Jehuda Rosenbaumin ja tämän vaimon Annan toisena lapsena. Hänen tarkkaa syntymäpäiväänsä ei tiedetä, koska tytön piti opetella valehtelemaan syntymäpäivänsä vaikuttaakseen vanhemmalta keskitysleirissä. Perhe selviytyi elossa liettualaisten suorittamista juutalaisten murhista kesällä 1941, jonka jälkeen saksalaiset pidättivät ja myöhemmin surmasivat perheen isän. Lilly joutui äitinsä ja Moses-veljensä kanssa Slabodkan ghettoon Vilijampolėn esikaupunkialueella Kaunasissa. Moses-veli joutui myöhemmin Dachaun keskitysleiriin, jossa hänet ammuttiin. Kesällä 1944 Lilly kuljetettiin äitinsä kanssa Stutthofiin. Tyttö välttyi kaasukammiolta valehdeltuaan ikänsä ja luottovankina toimineen perheen entisen lastenhoitajan myötävaikutuksella; 10–11-vuotiaat juutalaislapset kaasutettiin muutoin välittömästi. Lillyn äiti menehtyi sairauksiin ja aliravitsemukseen vain vähän ennen vapautumista selvittyään leiriltä ja lähes kuolemanmarsseiltakin Hinow-nimisen pikkukylän, joka hänen mukaansa sijaitsee noin puolen tunnin ajomatkan päässä Gdanskista, lähistöllä ladossa toukokuussa 1945. Lilly painoi vain 16 kiloa, kun hänet punnittiin neuvostojoukkojen kenttäsairaalassa Hinow'ssa muutama päivä vapautumisensa jälkeen. Stutthof
Entistä henkilökuntaa vastaan pidettiin Gdanskissa sodan jälkeen neljä sotarikosoikeudenkäyntiä: huhti-toukokuussa 1946, tammikuussa 1947 ja kaksi marraskuussa 1947.Edellä mainittujen tuomittujen lisäksi B & S Encyclopedie mainitsee viisi muuta leirin henkilökuntaan kuulunutta. Heistä kolme on tuomittu sotarikoksista. SS-Hauptscharführer Otto Haupt (12 vuoden vankeuteen), SS-Rottenführer Bernhard Lüdtke (kuusi vuotta) ja SS-Unterscharführer Karl-Otto Knott (kolme vuotta). Kahden henkilön, SS-Unterscharführer Josef Weberskin ja SS-Hauptsturmführer Hans Jacobin, kohtalo on jäänyt tuntemattomaksi. Kolttaköngäs
New York Timesin mukaan 11. toukokuuta 1918 Tukholmasta oli ilmoitettu, että joukko suomalaisia valkokaartilaisia oli lähettänyt Boris Glebiin pienen sotilasosaston, joka oli pysyttänyt Suomen lipun alueelle julistaen sen Suomelle kuuluvaksi. 17. toukokuuta Kristianiasta (nykyisestä Oslosta) oli raportoitu, että 300 valkokaartilaista, jotka Mannerheim olisi lähettänyt puhdistamaan alueelta punakaartit ja venäläiset ottaakseen haltuunsa Muurmannin radan, olisi taistellut taistellut Boris Glebissä ja ajanut venäläiset joukot pois ympäröivälle Norjan alueelle. Saksalaisten sotilaiden hautausmaa
Saksalaisten sotilaiden hautausmaa ("Deutscher Soldatenfriedhof") on Helsingin seurakuntayhtymän Honkanummen hautausmaan yhteydessä Vantaalla oleva hautausmaa, johon on haudattu pääasiassa toisen maailmansodan aikana Suomen alueella kuolleita saksalaisia sotilaita. Suomen sota
Venäjä oli nimittänyt pohjoista rintamaa varten kreivi Friedrich Wilhelm von Buxhoevdenin ylipäälliköksi joulukuussa 1807. Hänelle oli luvattu myös kenraalikuvernöörin paikka Suomen tultua valloitetuksi. Hän sai neuvonantajakseen Göran Magnus Sprengtportenin ja siviilikanslian päälliköksi Sprengtportenin tapaan Anjalan liittoon osallistuneen ja Venäjän ulkoasiainkollegion virkamieheksi nimitetyn kapteeni Gustaf Wilhelm Ladaun sekä Viipurin alueen kuvernöörin Nikolai Eminin. Sprengtporten oli Venäjän armeijan kannalta tärkeä henkilö, sillä hän oli jo aiemmin suositellut venäläisille talvista sotaa Ruotsia vastaan. Luettelo jääkäreistä S
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Juho Aleksander Sandberg ja Liisa Kunelius. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Anna Lyydia Puustisen kanssa. Sandberg kävi kaksi luokkaa kansakoulua ja työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 7. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän haavoittui 25. kesäkuuta 1916 ja siirrettiin 12. syyskuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet siirrettiin takaisin 3. komppaniaan 5. joulukuuta 1916. Sundberg siirrettiin 8. maaliskuuta 1917 sotapalvelukseen kykenemättömänä takaisin pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet laskettiin siviilitöihin. Takaisin Suomeen Sundberg palasi sisällissodan jälkeen touko-kesäkuun vaihteessa vuonna 1918 ja astui 14. heinäkuuta 1918 Suomen armeijan palvelukseen vääpeliksi ylennettynä. Hänet sijoitettiin vääpeliksi Suomen valkoisen kaartin 2. konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin kuormastovääpeliksi 2. pataljoonaan, Sandberg erosi armeijasta 1. lokakuuta 1920 ja matkusti Kanadaan, missä hän työskenteli liikemiehenä. Suomeen hän palasi vuonna 1933 ja sai töitä Valtion kivääritehtaalta vartijana. Hänet haudattiin Jyväskylään. Ylennykset: Vääpeli 14. heinäkuuta 1918. Kunniamerkit: Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Jan Staubo
Staubo kävi kauppakoulun Oslossa vuonna 1940. Toisen maailmansodan aikana hän taisteli saksalaismiehittäjää vastaan ja myöhemmin lentäjänä Norjan pakolaisarmeijassa. Hän joutui saksalaisten vangiksi ja oli vangittuna kaikkiaan kolmen vuoden ajan sodan aikana. Hän teki vankeudesta useita pakoyrityksiä. Jouduttuaan vangiksi Norjan miehityksen alkuvaiheessa hän yritti paeta vuonna 1941 Ruotsiin. Hän joutui kuitenkin saksalaisten vangiksi ja joutui sotavankeuteen Vollan vankilaan Trondheimiin. Hänen onnistui paeta Vollasta, ja hän pääsi Pohjanmeren yli Britannialle kuuluville Shetlandin saarille ja siirtyi sieltä edelleen nuorille norjalaismiehille järjestetylle lentäjien koulutusleirille "Little Norway". Koulutusvaiheen jälkeen hän alkoi lentää brittien Spitfire-hävittäjällä. Hänet ammuttiin kuitenkin alas elokuussa 1942 Ranskan Dieppen lähellä, ja hän joutui silloin uudelleen saksalaisten sotavangiksi. Hänet sijoitettiin Sleesiassa sijainneeseen Stalag Luft III-leirille lähelle Saganin kaupunki (nykyään puolalainen Żagańin kaupunki) Sotilaurallaan hän saavutti everstiluutnantin arvon. Suomen sota
Ruotsi onnistui välttämään kolmen rintaman sodan brittien ja espanjalaisten ansiosta. Tanskalais-ranskalaisen armeijan maihinnousu kariutui, koska amiraali Hyde Parkerin johtama eskadroona oli talvehtinut Göteborgin edustalla talven 1807–08 ja he olivat lähteneet matkaan riittävän aikaisin, että heillä oli meriherruus Juutinrauman kohdalla, joten maihinnousu Ruotsiin oli mahdotonta. Samoihin aikoihin Napoleonin mielenkiinto kääntyi kohti Espanjaa, jossa oli tapahtunut kansannousu. Paine Ruotsia kohtaan alkoi hellittää etelässä eikä Norjan armeijakaan olisi ollut yksin niin vahva, että siitä olisi koitunut Ruotsille ongelmia. EUFOR Althea
Althea-operaatioon osallistuu yhteensä noin 7 200 rauhanturvaajaa, joista 176 on Suomesta (2/2006). Suomalaisista valtaosa palvelee operaation Pohjoisessa taisteluosastossa (Multinational Task Force North, MNTF N), joka oli aluksi suomalaisen prikaatikenraalin johdossa. Taisteluosaston päätukikohta on Tuzlan kaupungin lähistöllä sijaitsevassa Zivinicen kunnassa oleva Camp Eagle Base (CEB). S/S Wappu
Suomen katkaistua diplomaattisuhteet Saksaan 2. syyskuuta 1944, Wappu oli Saksassa ja sen miehistö joutui saksalaisviranomaisten internoimaksi. Saksalaiset takavarikoivat Wapun ja antoivat sille nimen "Leuchtenburg". Aluksen miehistö kuljetettiin lopulta Stutthofin keskitysleirille. Vartiokylän kaatopaikka
Herttoniemeläisten sitkeyden ansiosta heidän lähellään sijainnut kaatopaikka suljettiin, ja uusi avattiin Botbyhöjdenin sorakuoppaan. Uusi sijainti oli siinä mielessä käytännöllisempi, että sen läheisyydessä asui vain yksi henkilö, suomea, ruotsia ja ranskaa puhunut Ossian Gauffin, jonka tausta oli Valloniassa. Leo Magnus Schwanck
Heinäkuussa 1918 Schwanck palasi Suomeen Kivekkään, Harry Alfthanin ja 14 muun suomalaisen kanssa Suomeen. Schwanck, Kivekäs ja Alfthan pääsivät vanhoina Haminan kadettikoulun oppilaina suoraan Puolustusvoimien palvelukseen 5. elokuuta 1918. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Saksalainen everstiluutnantti Joseph Veltjens saapui marsalkka Hermann Göringin lähettämänä elokuussa 1940 Helsinkiin neuvottelemaan saksalaisten joukkojen kauttakulusta Suomen kautta Norjaan ja Saksan ja Suomen välisistä asekaupoista. Veltjensin vierailu osoitti, että Saksan poliittinen mielenkiinto Suomea kohtaan oli herännyt. Ajatus jääkärien perinteitä vaalivan suomalaisen vapaaehtoisjoukon lähettämisestä Saksaan heräsi miltei samanaikaisesti kuin Veltjensin neuvottelut suomalaisten kanssa alkoivat Helsingissä. Sen esitti ensimmäisenä sotatalouspäällikkö kenraalimajuri Leonard Grandell. Stutthof
Leiri perustettiin 2. syyskuuta 1939 metsäiselle alueelle Sztutowon kaupungin länsipuolelle, noin 34 kilometriä Gdańskista itään. Alue oli hyvin eristetty. Sen pohjoispuolella on Gdańskinlahti, idässä Veikselinhaffi ja länsipuolella Veikseljoki. Maasto oli märkää, lähes merenpinnan tasolla. Leiri sijaitsi Gdańskin-Elbingin valtatien varrella. Leirin perusti SS-Sturmbannführer Max Pauly turvallisuuspoliisin valtuuttamana. Tuona päivänä leiriin tuotiin 150–200 vankia Danzigista ja leirin rakentaminen aloitettiin pakkotyönä. 15. syyskuuta leirillä oli jo 6 000 vankia.
30. tammikuuta 1940 keskitysleirien tarkastaja SS-Gruppenführer Richard Glücks ehdotti Heinrich Himmlerille leirin muuntamista keskitysleiriksi. Glücksin mukaan leiri täytti keskitysleiristatuksen ehdot, muun muassa kyvyn ottaa vastaan lisävankeja ja käyttää heitä pakkotyöhön rakennuksilla, maatöissä ja läheisellä kivilouhoksella. Glücks ehdotti myös, että leiriä laajennettaessa SS voisi ottaa haltuunsa läheisen tiilitehtaan. Suomen ja Saksan sotilasyhteistyö 1940–1941
Helmi–maaliskuussa 1941 Suomessa vierailivat tiedustelutehtävissä Saksan Norjan armeijan esikunnan esikuntapäällikkö Erich Buschenhagen ja Luftwaffen päämajoitusmestari Hans-Georg von Seidel. Buschenhagen kävi Helsingissä sekä kiertomatkalla Pohjois-Suomessa. Erityisen tärkeä aihe oli Petsamon tiedustelu miehitysoperaation suunnittelua varten. Mukana oli laivostoasiamies Bonin tiedustelemassa Liinahamarin satamaa. Krepost Sveaborg
Linnoitustyömailla työskenteli arviolta 10 000 henkilöä. Rakentajina oli venäläisten linnoitussotilaiden ja -työläisten lisäksi suomalaisia, jotka hakeutuivat työmaille sotatilan aiheuttaman työttömyyden seurauksena. Suomalaisia työmaille veti myös niiden hyvät palkat, ja osa rakentajista nostikin palkkaa usealta eri työmaalta lahjotun kirjurin avulla. Linnoitustöistä maksettiin pääasiassa neljän markan päiväpalkkaa, mutta osa valu- ja räjäytystöistä tehtiin myös urakkapalkalla. Erikoisosaajat, kuten kivityömiehet saivat muita parempaa palkkaa. Työvoiman tarvetta ei tosin saatu täysin tyydytettyä vapaaehtoisilla, minkä seurauksena rakennustöihin pakko-otettiin miehiä ja kuljetuskalustoa sotatilalain nojalla. Työmailla työskenteli myös noin 3 000 kiinalaista vankia syksyllä 1916. Ensimmäiset 2 100 kiinalaista saapuivat maahan elokuussa 1916, ja heidät jaettiin viiteen ryhmään Espoon ja Helsingin maalaiskunnan alueille. Kiinalaisia ei käytetty varsinaisiin rakennustöihin, vaan he kaatoivat metsää linnoitteiden tieltä. Talven lähestyessä kiinalaisten olot huononivat, koska heillä ei ollut talvivarustusta eikä lämmintä majoitusta. Niinpä tottelemattomuus ja töistä kieltäytyminen lisääntyivät, ja sattui jopa muutamia yhteenottoja kiinalaisten ja suomalaisten poliisien välillä. Viranomaisia työllistivät myös lisääntyneet rikokset, jotka pantiin kiinalaisten syyksi. Suomen kenraalikuvernööri sai runsaasti kirjelmiä, joissa vaadittiin kiinalaisten poistamista maasta. Tammikuun 1917 loppuun mennessä Suomesta oli lähetetty pois yli 2 600 kiinalaista. Swakopmundin suomalainen koulu
Vuonna 1945 lähetyssaarnaaja Juho Syrjän vaimo Anna vei lapsensa Swakopmundiin saksalaiseen koulun ja jäi itse kaupunkiin huolehtimaan lapsistaan. He olivat vuokranneet osan leskirouva Cordesin taloista, joita eräät suomalaisista remontoi loppuvuodesta. Samaan aikaan erään toisen perheen lapset kävivät koulua Tsumebissa aivan Ambomaan eteläpuolella. Myöhemmin tämän ja muidenkin perheiden lapsia siirtyi Swakopmundiin, ja koulukotitoiminta vakiintui siellä. Koulukodin hoitajina vuorottelivat lasten äidit. Koulukieleksi oli lapsilla vaihtunut sodan lopputuloksen mukaisesti englanti. Tässä vaiheessa, joulukuussa 1946 Lähetysseuran johtokunta päätti pysyvän koulukodin perustamisesta. Samoihin aikoihin koulukoti muutti leskiruova Kaiserin omistamaan taloon, josta käytettiin nimitystä ”Sveitsiläistalo”, joka muuttui kaupungissa muotoon "Finnische Mission" (’Suomalainen lähetys’). Koulu toimi samassa korttelissa, talossa jossa näkyy kaksi ovea rinnakkain. Sittemmin ”Sveitsiläistalo” purettiin ja sen tilalle rakennettiin hieno hotelli, Hotel Schweizerhaus. Samassa yhteydessä toimii myös Café Anton. Helsingin valtaus
Harmajan edustalle purjehtinut saksalainen laivasto-osasto pääsi sumun takia jatkamaan matkaansa vasta iltapäivällä. Helsingin edustan linnoitetut saaret oli venäläisten kanssa solmitun Hangon sopimuksen mukaan tehty vaarattomiksi, joten alukset pääsivät rauhassa etenemään Kruunuvuorenselälle. Seitsemän aikaan illalla noin 400 saksalaista merijääkäriä nousi maihin Katajanokalla ja otti sen haltuunsa, minkä jälkeen valtaamatta ei ollut enää kuin Kruununhaka. Turun kasarmin saksalaiset olivat vallanneet sytyttämällä sen tulee, jolloin rakennuksessa olleet 80 punaista antautuivat. Sitkeintä punaisten vastarinta oli Helsingin punakaartin päämajana toimineessa Smolnassa.
Huhtikuun 13. päivän aamuna alkoi saksalainen laivasto-osasto tulittaa punaisten vastarintapesäkkeitä Etelä- ja Pohjoissatamasta käsin. Kiivaita taisteluja käytiin Smolnan lisäksi vielä muun muassa Päävartiossa ja Borgströmin tupakkatehtaalla. Punaisten päämaja Smolnassa antautui aamulla kello 7. Valkoisten virallinen sotahistoria kertoo antautumisen tapahtuneen ehdoitta, mutta punaisten muistelmien mukaan heidän henkensä kuitenkin luvattiin säilyttää. Yhteensä Smolnassa oli antautumishetkellä 400–500 punaista. Pisimpään punaiset pitivät hallussaan Ruotsalaista lyseota, jossa oli koko sodan ajan ollut noin 500 Kirkkonummella vangittua suojeluskuntalaista. Töölönlahden rannalle sijoitettu tykistö puolestaan ampui vastarannalla sijainnutta Siltasaaren työläiskaupunginosaa, jolloin työväentalon torni syttyi palamaan hieman ennen kello yhtätoista aamupäivällä. Schutzstaffel
Suomalaiset vapaaehtoiset SS-miehet palvelivat 5. moottoroidussa SS-divisioona Wikingissä. Pääosa Wikingin suomalaisista oli sijoitettu divisioonan moottoroituihin jalkaväkirykmentteihin: Germaniaan, Nordlandiin ja Westlandiin. Suurin osa suomalaisista palveli Nordland-rykmentin suomalaispataljoonassa. Sotilaat värvättiin Suomesta vapaaehtoisina vuonna 1941. Kaikkiaan matkaan lähti 1 200 miestä. Vapaaehtoisille yritettiin muodostaa nimikkoyksikkö ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa koulutettujen suomalaisten, preussilaisen Jääkäripataljoona 27:n mukaan, mutta tämä ei onnistunut. Suomalaisten SS-miesten tappiot olivat raskaat, mikä johtui kovista taistelupaikoista ja suurvalta-armeijalle tyypillisestä suhteellisesta välinpitämättömyydestä rivimiehen henkeä kohtaan. SS:llä oli lisäksi oma suoraviivainen taistelutyylinsä, jolla päästiin usein hyvään ja nopeaan lopputulokseen, mutta tämä näkyi myös suurina upseeri- ja miehistötappioina. Suomalaispataljoonan eteneminen ulottui Malgobekiin saakka, joka sijaitsee noin 100 kilometriä Groznyista länteen, silloisen Tšetšeenien ja inguušien autonomisen sosialistinen neuvostotasavallan alueella. Raskaat tappiot kärsinyt joukko palasi kotimaahansa vuonna 1943, jonka jälkeen sotilaat sijoitettiin Suomen armeijan eri yksiköihin. Olhavan taistelu
Suomi katkaisi suhteensa Saksaan 2. syyskuuta 1944. Neuvostoliiton kanssa solmitun rauhansopimuksen ennakkoehdot edellyttivät suomalaisten vaativan saksalaisjoukkojen poistumista maasta 15. syyskuuta mennessä. Pohjois-Suomen rintamaosuutta hoitanut 200 000 miehen vahvuinen saksalainen 20. vuoristoarmeija lähti ennalta laaditun suunnitelman, operaatio Birken mukaisesti vetäytymään pohjoiseen uusiin puolustusasemiin heti syyskuun alussa. Uudet asemat oli linnoitettu valmiiksi Karesuvanto–Ivalo-linjalle eteläisemmästä Suomesta kohdistuvaa hyökkäystä vastaan. Asemat turvasivat idässä Petsamon nikkelituotannon saksalaisille, ja toisaalta suojasivat Käsivartta ja Norjan puoleista vetäytymistietä etelään. Stutthof
Esimerkkinä Sana mainitsee Eino Johannes Altis (s. 1900 Hongonjoki) -nimisen miehen. Altis oli muuttanut 1920-luvulla Kanadaan, josta hän oli siirtynyt 1931 Neuvosto-Karjalaan. Sieltä hän oli karannut rajan yli takaisin Suomeen 1934, jossa hänet pidätettiin saman tien ja tuomittiin 2,5 vuodeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksen valmistelusta. Vapauduttuaan 1938 Altis elätti itseään kotiseudullaan Honkajoella sekatyömiehenä. Vuonna 1941 Altis tuomittiin 11 kuukaudeksi vankilaan heinävarkaudesta, vaikka asianosainen isäntä ei esittänyt häntä kohtaan vahingonkorvausvaatimuksia. Maaliskuussa 1941 Alttiin kansalaisuus oli yllättäen vaihtunut kirkonkirjaotteessa hänen haettuaan pääsyä ehdonalaiseen. Tämän mukaan hänet olisi otettu 1936 Neuvostoliiton kansalaiseksi, kaksi vuotta Suomeen karkaamisensa jälkeen (hänen istuessaan edellistä tuomiotaan Sukevan silloisessa varavankilassa). Kansalaisuuden vaihtuminen aiheutti ehdonalaisuuden hylkäyksen ja Altis istui tuomionsa loppuun. Tammikuussa 1942 hänet oli lähetetty Joutsenon nimismiehelle ”enempiä toimenpiteitä varten”. Stutthof
Veijo Johanssonin päiväkirjojen mukaan leirillä kävi kahteen otteeseen, 24. marraskuuta ja 9. joulukuuta 1944, ”Herra Vuori” -niminen suomalainen, Suomalais-Saksalaisen Seuran jäsen, Berliinistä. Hän halusi värvätä neljä merimiestä, jotka noutaisivat Tammisaaresta kiireesti Saksaan haluavia henkilöitä. Herra Vuoren mukaan salaperäiselle matkalle lähtivät 9. joulukuuta Mercatorin 1. perämies K. Gustafsson, Wapun 1. perämies T. Sandell, kolmas konemestari Erik Hyöti ja donkeymies L. Sigg, sekä Bore VI:n toinen konemestari T. Ranta. Stutthof
Hänet on kirjoitettu lähetetyksi Tallinnan kautta Stutthofiin (lähetyslistan nro. 81281, poliittinen vanki). Altis luovutettiin Tallinnan Gestapolle yhdessä 269 muun henkilön kanssa 28. elokuuta 1942 ja seuraava tieto hänestä löytyy Stutthofin keskitysleirille Virosta tuodun vankierän luettelosta elokuussa 1944. Stutthofin arkisto ei kuitenkaan sisällä henkilökorttia hänestä, joten Stutthofiin saapumisensa jälkeen hän katosi jäljettömiin. Stutthof
Hallinnollisesti leiri oli jaettu viiteen osastoon ja SS-vartiostoon. Osasto I koostui edellä mainituista adjutanteista. Poliittisen osaston järjestysnumero oli II. Osasto III vastasi leirin operatiivisesta johdosta ja osasto III a työpalvelusta. Osasto IV koostui leirin hallintohenkilökunnasta ja V leirin lääkäreistä. Tämän lisäksi leirin SS-vartiosto oli organisoitu erikseen. Hugo Stenberg
Stenberg oli mukana aktivistien toiminnassa ensimmäisen maailmansodan aikana. Venäläiset santarmit pidättivät 4. lokakuuta 1916 Stenbergin ja toisen aktivistin Ernst Tandefeltin joiden epäiltiin suunnitelleen sabotaasitekoja Helsingissä olleita Venäjän laivaston sota-aluksia vastaan. Katajanokan vankilassa venäläiset kiduttivat ja rääkkäsivät näitä suomalaisaktivisteja erittäin kovin ottein. Stenberg ja Tandefelt kestivät raa'at kidutukset ilmiantamatta muita aktivisteja ja sabotööritovereitaan. Kuulustelut kuitenkin mursivat heidät henkisesti, ja Hugo Stenberg teki itsemurhan hirttäytymällä sellissään. Tandefelt yritti myös pari kertaa tehdä itsemurhaa mutta hän jäi henkiin päätyen lopulta Kivelän mielisairaalaan. Svenska Tysklandsvänner i Finland
Svenska Tysklandsvänner i Finland oli jatkosodan aikana vuosina 1941–1944 Suomessa toiminut ruotsinkielinen saksalaismielinen järjestö. Järjestön jäsenmäärä oli vuonna 1943 noin 2 000. Vuonna 1942 perustettiin lisäksi Vaasassa "Svenska Tysklandsvänner i Vasa"-yhdistys jolla oli jäseniä noin 150. Stutthof
Danzigin vapaakaupungin (nykyinen Gdańsk) natsit suunnittelivat leirejä ei-toivotulle puolalaisainekselle ja pidätyslistoja valmisteltiin jo vuodesta 1936 lähtien. Heinäkuussa 1939 Danzigin SS:n yksikkö SS-Wachsturmbann Eimann suunnitteli vankileirien perustamista ja Stutthof valittiin tulevan keskitysleirin paikaksi jo elokuussa ennen sodan puhkeamista. Toisen maailmansodan ensimmäisenä päivänä, 1. syyskuuta 1939, Danzigissa pidätettiin noin 1 500 ihmistä, enimmäkseen puolalaisia sosiaalisen elämän ja talouden aktiiveja ja puolalaisorganisaatioiden jäseniä. Obersturmführer
Obersturmführer (lyh. Ostuf, suom. ”rynnäkön päällikkö” oli natsi-Saksan SS-joukoissa ja Sturmabteilungissa (SA) käytetty sotilasarvo. Se vastaa Suomen puolustusvoimien arvoa luutnantti. Arvon vastaavuus Wehrmachtissa oli Oberleutnant. Otto Fredrik Wetterhoff
Wetterhoffin vanhemmat olivat kapteeni Anders Georg Wetterhoff ja Ulrika Stjernvall. Hän tuli vänrikiksi 1775 ja palveli vuosien 1788-1790 eli kapteenina ja majurina Karjalassa. Vuosien 1808-1809 aikana käytyyn Suomen sotaan hän osallistui everstiluutnanttina ja Hämeen rykmentin I pataljoonan komentajana, joka kunnostautui muun muassa Alavuden taistelun jälkeen karkottamalla venäläiset Virroilla, sodan etenemisvaiheen eteläisimmässä taistelupaikassa. Wetterhoff haavoittui Salmen luona ja manehtyi lavantautiiin sotilassairaalassa Kalajoella. Breitenfeldin ensimmäinen taistelu
Kokonaisuudessaan Ruotsin armeijassa oli 16 300 jalkamiestä ja 7600 ratsumiestä. Joukoista 61 % oli saksalaisia ja 16 % skotlantilaisia palkkasotureita, 16 % ruotsalaisia, alle 5 % suomalaisia, ja 2 % balttilaista ratsuväkeä. Johan Anders Jägerhorn
Nuoruudessaan Jägerhorn osallistui Suomenlinnan valloitukseen 16. elokuuta 1772 Kustaa III:n vallankaappauksen yhteydessä. Tämän vuoksi hän pääsi Sprengtportenin veljesten tavoin kuninkaan suosioon. Hänet kutsuttiin maaliskuussa 1777 kartoittamaan Suomea, jossa hän teki merkittävää työtä Savon ja Karjalan kartoittamisessa. Ilmeisesti siinä yhteydessä hän oppi suomen kielen. Georg Magnus Sprengtporten oli Jägerhornin esikuva. Sprengtportenin Brahenlinnassa Jägerhorn sai upseerikoulutuksen, ja opetti myös itse siellä. Kuningas myönsi stipendin opintoihin ulkomailla 1779 ja kahden vuoden vapautuksen sotilasvirastaan. Hän opiskeli samana vuonna Berliinin ja Tukholman sotilasakatemiassa. Suomen suuriruhtinaskunta
Saksan itärintamalle kehittelemän, Venäjän sisäiseen hajoamiseen tähdänneen reunavaltiopolitiikan mukaisesti myös suomalaisten suhteen oli laadittu toimintasuunnitelmia heti sodan alussa. Suomalaisten ja saksalaisten suunnitelmat kohtasivat 26. tammikuuta 1915, kun saksalaiset kutsuivat 200 suomalaista nuorta miestä Saksaan sotilaskoulutukseen (Pfadfinder-kurssi), johon osallistui lopulta 189 alokasta. Myöhemmin, syksystä 1915 kesään 1916, toimintaa laajennettiin ja Suomesta rekrytoitiin koulutukseen kokonainen pataljoona alokkaita, noin 1 600 miestä. Heistä muodostui sittemmin "Kuninkaallinen Preussilainen Jääkäripataljoona 27", joka osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Saksan armeijan osastona itärintaman pohjoisimmalla rintamaosalla Latviassa Riialahden ja Riian kaupungin etelä-länsipuolella; Aa-joella, Dumbessa, Ekkaussa, Misse-joella ja Schmardenissa. Stutthof
Monissa lähteissä kerrotaan, että Danzigin lääketieteellisen akatemian anatomisessa instituutissa olisi tehty professori Rudolf Spannerin johdolla erityisesti Stutthofissa surmattujen juutalaisten ruumiista saippuaa. Spannerin toimiin keskittyneen, vuonna 2002 alkaneen, puolalaistutkimuksen mukaan kävi ilmi Spannerin alaisuudessa tuotetun 10–100 kilogrammaa saippuaa, jossa oli ihmisruumiista peräisin olevia ainesosia. Kokeissa käytetyt ruumiit olivat ilmeisesti peräisin Kocborówin mielisairaalasta, Królewiecin vankilasta ja osa Stutthofin keskitysleiriltä. Saippuaa oli käytetty ruumiinavaustilojen ja -pöytien pesemiseen. Spannerin tiloista löydettyjä saippuanäytteitä käytettiin todisteena Nürnbergin oikeudenkäynneissä sotarikoksista ja näytteitä on edelleen jäljellä Haagin kansainvälisen tuomioistuimen arkistoissa. Todistajien mukaan saippuassa oli epämiellyttävä haju, minkä vuoksi siihen lisättiin mantelia. Kustaa Rautsuo
Rautsuo toimi jatkosodan aikana 1941–1943 Päämajan tiedustelujaoston alaisen valvontaosaston päällikkönä. Jatkosodan alkuvaiheessa kesällä 1941 Rautsuo teki saksalaisten kanssa salaisen suullisen sopimuksen, jonka perusteella suomalaisten saamat juutalaiset tai poliittisissa tehtävissä NKVD:ssä ym. olleet neuvostoliittolaiset sotavangit luovutettiin Gestapolle. Tällaisia vankeja luovutettiin Pohjois-Suomessa yhteensä 525. Rautsuo siirrettiin sodan aikana pois valvontaosaston johdosta, koska hän ei tullut toimeen esimiehensä, tiedustelujaoston komentajan Aladár Paasosen kanssa. Syksyllä 1944 Alarich Bross pyysi Rautsuota liittymään saksalaismieliseen vastarintaliikkeeseen, mutta hän päätti jatkaa yhteyttä sekä saksalaisiin että Suomen sotilasjohtoon. Vuoden 1944 lopussa Rautsuo pakeni Ruotsiin, jossa hän toimi myöhemmin liikealalla. Jatkosodan vapaaehtoiset
Norjalaisia vapaaehtoisia tuli Suomeen yli tuhat miestä Saksan värvääminä. Norjalaiset vapaaehtoiset kärsivät Petsamon ja Sallan kelirikkohyökkäyksessä raskaita tappioita. He menettivät jatkosodan aikana 196 miestä. Suomen sota
Sprengtportenin suunnitelman mukaisesti venäläiset joukot olivat jakautuneet kolmeen osastoon. Pohjoista Heinolaan ja sieltä Etelä- ja Pohjois-Savon kautta Pohjanmaalle Suomen manneryhteydet Ruotsiin Torniossa katkaisevaksi tarkoitettua 5. divisioonaa komensi kenraaliluutnantti Nikolai Tutškov. Keskimmäistä Salpausselkää pitkin Hämeenlinnaan ja lopulta Turkuun hyökkääväksi tarkoitettua 21. divisioonaa komensi Pjotr Ivanovitš Bagration. Eteläistä rannikkoa sekä rantatietä pitkin Suomenlinnaan ja Helsinkiin sekä sittemmin Turkuun eteneväksi tarkoitettua 17. divisioonaa Aleksei Ivanovitš Gortšarov. Suomen suuriruhtinaskunta
Suomalaisten sotilaallinen asennoituminen ensimmäiseen maailmansotaan ei kuitenkaan ollut näin mustavalkoinen, vaan toisaalta sodan syttyminen aiheutti maassa myös innostusta taisteluun Venäjän keisarikunnan armeijassa. Elo-marraskuussa 1914 noin 500–600 suomalaista nuorta miestä ilmoittautui vapaaehtoisiksi rivimiehiksi emämaan armeijaan. Mukana oli muun muassa Tukholman vuoden 1912 olympialaisten mitalimiehiä. Sanomalehti Uuden Suomettaren kirjoituksessa syksyllä 1914 uskottiin "poikamme todistavan saksalaisille olevansa hakkapeliittojen jälkeläisiä" ja osan miehistä palaavan kotiin Yrjön-ristin ritareina. Merkittävämpää oli, että noin sata miestä ilmoittautui vapaaehtoisina venäläisten upseerikursseille ja lisäksi noin 200 suomalaissyntyistä aktiivi- ja reservinupseeria taisteli keisari Nikolai II joukoissa. Lisäksi suomalaissyntyisiä, korkeasti koulutettuja sotilaita palveli merkittävissä asemissa keisarin joukoissa, muun muassa C. G. E. Mannerheim, Hannes Ignatius, Wilhelm Thesleff ja Martin Wetzer. Kenraali Mannerheim teki Suomen senaatille ehdotuksia merkittävän suomalaisen, vapaaehtoisen joukko-osaston luomisesta emämaan armeijaan. Asialle olisi löytynyt tukea suomalaisista teollisuuspiireistä, mutta laaja-alaista kannatusta hanke ei suuriruhtinaskunnassa saavuttanut. Innostus taisteluun keisarin puolesta laimeni vuoteen 1915 mennessä sodan pitkittymisen ja Venäjän kärsimien tappioiden vuoksi. Kaikkiaan noin 800–900 suomalaissotilasta palveli ensimmäisessä maailmansodassa emämaan armeijassa. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksalaisten tappiot olivat yhteensä 360 kaatunutta, joista 348 kuoli välittömästi taisteluissa ja 12 myöhemmin haavoittuneina. Lisäksi kuusi saksalaista sai surmansa erilaisissa onnettomuuksissa Ahvenanmaan miehityksen aikana. Keisarillisen laivaston tappiot olivat yhteensä 21 kuollutta. Tämän lisäksi 123 saksalaista hukkui 16. lokakuuta, kun joukkoja kotiuttamassa ollut "S/S Habsburg" ajoi miinaan ja upposi Tallinnan edustalla. Sven Dufva
Sven Dufva (Otto Mannisen suomennoksessa Sven Tuuva) on J. L. Runebergin kirjoittamien Vänrikki Stoolin tarinoiden ensimmäisessä kokoelmassa oleva runo, joka kertoo samannimisestä Suomen sotaan osallistuvasta sotilaasta. Runo kuuluu kirjan tunnetuimpiin ja suosituimpiin. SS Skiftet
"Skiftet" lähti Maarianhaminan Länsisatamasta kohti Turkua aamulla 14. joulukuuta kello 8:30. Laivalla oli mukana 91 henkilöä: 15 miehistön jäsentä, 56 venäläistä sotilashenkilöä, seitsemän Ahvenanmaan linnoitustyöntekijää sekä 13 muuta siviiliä. Kun alus tunnin päästä oli Rödhamnin selällä, törmäsi se miinaan, jolloin aluksen pohja repeytyi auki ja räjähdyksen paineaalto tuhosi suuren osan hyteistä ja puolet ruokasalista sekä kaatoi etumaston ja rikkoi höyrynosturin. Taisto Tähkämaa
Neuvostoliiton puolustusministeri marsalkka Dmitri Ustinov teki virallisen vierailun Suomeen kesällä 1978 Tähkämaan toimiessa puolustusministerinä. Ustinov esitti Suomen ja Neuvostoliiton yhteisiä sotaharjoituksia ensimmäiseksi juuri vierailua isännöineelle Tähkämaalle. Tähkämaa kuitenkin vastasi, ettei hänellä ollut valtuuksia tehdä päätöstä asiassa ja siirsi sen presidentti Urho Kekkosen ja puolustusvoimain komentajan kenraali Lauri Sutelan ratkaistavaksi. Nämä torjuivat Ustinovin ehdotuksen, jonka on vahvimmin epäilty olleen alun perin Neuvostoliiton silloisen Helsingin-suurlähettilään Vladimir Stepanovin idea. Ruotujakolaitos
Vuonna 1857 nämä ruotupataljoonat hajotettiin ja sen jälkeen Suomessa oli omaa sotaväkeä vajaa tuhat miestä. Värvätyistä miehistä koostunut Suomen Kaarti otti osaa 1877–1878 käytyyn Venäjän–Turkin sotaan Balkanilla. Kuolansuomalaiset
Kun mukaan lasketaan Petsamon alueen suomalaisväestö, yli 1 400 henkeä, asui Kuolan niemimaalla Arkangelin kuvernementissa miltei 6 500 kuolansuomalaista. Näiden lisäksi pitää lukuun laskea lisää miltei 1 000 Norjan puolelta 1860-luvulla muuttanutta suomalaiset sukujuuret omaavaa kveeniä, jotka asettuivat Muurmannin länsipuolelle Vaitolahteen ja Tsipnavolakiin eli Sabbenjargaan (Tsipniemeen) Kalastajasaarennolla. Luettelo jääkäreistä S
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat mäkitupalainen Herman Storgård ja Anna Sofia Skata. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Aina Alexandra Ruskon kanssa. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli kotitilallaan ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 18. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 29. maaliskuuta 1916 alkaen pataljoonan täydennysjoukkoon. Täydennysjoukosta hänet laskettiin siviilitöihin Saksaan 7. huhtikuuta 1916. Takaisin pataljoonaan hän palasi 12. kesäkuuta 1917 ja sijoitettiin takaisin 2. komppaniaan. Storgård saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana jefreitteriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Näsilinnassa, Kuokkalassa ja Kellomäellä. Storgård palveli sisällissodan jälkeen edelleen 2. jääkärirykmentissä, josta muodostettiin Porin jalkaväkirykmentti 2. Rykmentissä hän palveli 5. komppaniassa. Hänet siirrettiin 3. syyskuuta 1918 alkaen Itämeren jalkaväkirykmentti 1:een, missä hänet sijoitettiin 3. komppaniaan. Hänet vapautettiin Saksassa allekirjoittamastaan palvelusitoumuksesta sairauden takia 24. lokakuuta 1918. Hän kuoli 18. joulukuuta 1919 Takaharjun parantolassa. Ylennykset: Jefreitteri 11. helmikuuta 1918, Aliupseeri 10. huhtikuuta 1918, Varavääpeli 15. elokuuta 1918, Vääpeli 23. elokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. George Edward Huthsteiner
George Edward Huthsteiner oli yhdysvaltalainen sotilasdiplomaatti, Yhdysvaltain Tallinnan apulaissotilasasiamies ja lopulta Yhdysvaltain Helsingin-lähetystön sotilasasiamies, joka onnistui hankkimaan Maximilian von Hellensiltä 1941–1942 tarkkoja sotilaallisia tietoja Saksan valtakunnan sotajoukoista operaatio Barbarossan alussa. Hän seurasi tehtävässään majurina majuri Frank B. Haynea, joka oli Yhdysvaltain ensimmäinen Suomeen sijoitettu sotilasasiamies. Häyne tuli Moskovasta Helsinkiin marraskuussa 1939 talvisodaksi. Huthsteinerin tultua sotilasasiamieheksi jatkoi Hayne tämän apulaissotilasasiamiehenä helmikuussa 1940. Huthsteiner palasi alkuperäiseen asemapaikkaansa Riikaan 31. toukokuuta 1940. Stutthof
Gdańskin aluehallinto perusti museon, "Stutthof Museum"in, Sztutowoon "Council for Commemoration of Struggle and Martyrdom" -nimisen järjestön aloitteesta 12. maaliskuuta 1962. Vuodesta 1966 lähtien museo on ollut Puolan kulttuuriministeriön alaisuudessa. Museo on jaettu tutkimusosastoon, arkistoon, kasvatusosastoon, uudistus- ja konservointiosastoon sekä hallinto-osastoon. Tutkimusosaston toinen alaosasto on erikoistunut Stutthofin keskitysleirin tutkimiseen ja uudistus- ja konservointiosasto entisen keskitysleirin alueen ja esineiden konservointiin ja ylläpitoon. Skrithifinnit
Skrithifinnit eli hiihtofinnit oli eräiden kirjailijoiden käyttämä nimitys Pohjois-Skandinaviassa asuvasta kansasta. 500-700-luvulla kirjailijat Prokopios, Jordanes ja Paulus Diaconus viittasivat sillä saamelaisiin sen jälkeen kun sana fenni eli finni alkoi tarkoittaa suomalaisia. Wetterhoff
Wetterhoff on suomalainen suku, johon on kuulunut muun muassa tunnettuja sotilaita ja kirjailijoita. Kyseessä on alkujaan saksalainen aatelissuku, jonka suomalaisen haaran kantaisä Olof Wetterhoff (k. 1713) taisteli Ruotsin armeijassa suuressa Pohjan sodassa. Hänen leskensä meni uudelleen naimisiin ja asettui lapsineen Suomeen. Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa
Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa joutuivat vangituksi ja kuljetetuksi Neuvostoliiton vankileireille talvisodan ja jatkosodan aikana. Talvisodan aikana suomalaisia jäi sotavangeiksi noin 900 ja jatkosodassa noin 3400. Jatkosodan aikana noin 40 prosenttia suomalaisista sotavangeista kuoli vankeudessa. Suuri Venäjän sota
Kesällä 1554 novgorodilainen Putjatinin ruhtinasperhe järjesti uuden sotilaallisen partioretken Riitamaalle, jossa suomalaistalonpoikia vangittiin ja heidän hevosensa takavarikoitiin. Vouti Antti Niilonpoika Sabelfana lähti hyökkääjien perään, surmasi toisen hyökänneen inkeriläisjoukon pajarijohtajsta ja vapautti vangitut talonpojat. Tämä tapahtuma ratkaisi sodan syttymisen. Tosin Kustaa Vaasa yritti vielä rauhoitella tilannetta syyttäen Sabelfanaa omavaltaisista toimista ja erottamalla tämän. Armas Ståhlberg
Aa-joen taisteluiden aikaan oberzugführerinä toiminut Ståhlberg sai aikaan vakavan kriisin jääkäreiden keskuudessa kun hän ampui 24. tammikuuta 1917 kieltäytyneen lapualaisen jääkärin Matti Sven Heikinpoika Saarikosken (1890–1917). Vaikka sotaoikeus vapautti Ståhlbergin, ja esimerkiksi hauptzugführer Erik Jernström katsoi hänen menetelleen ainoalla oikealla tavalla, monet jääkäritoverit pitivät Ståhlbergiä murhaajana.
Ståhlberg oli luomassa suomenkielistä komentosanastoa Saksan armeijaan Suomalaista pataljoonaa varten. Komentosanat otettiin käyttöön myös Suomen armeijan tulevaan palveluohjesääntöön, jonka senkin panivat jääkärit alkuun Saksassa. Rauhanturvaaminen
Ensimmäiset suomalaiset rauhanturvaajat lähtivät Suezin UNEF I -operaatioon marraskuussa 1956. Suomalaiset ovat osallistuneet kaikkiaan 31 operaatioon. Tällä hetkellä (10/2008) suomalaisia rauhanturvaajia toimii YK:n, Naton tai EU:n operaatiossa esimerkiksi:Lisäksi merkittävä määrä suomalaisia rauhanturvaajia on toiminut: Suomen sota
Ruotsin armeijan rakennetta Suomen sodan aikana on melko hankala hahmottaa, sillä sen koostumus vaihtui useasti. Maavoimien tukena oli sotalaivasto, jonka päätukikohta oli Ruotsin Karlskronassa, ja saaristolaivasto, joka oli ryhmitelty viiteen eskaaderiin. Suurin eskaaderi oli niin sanottu Suomen eskaaderi, jonka tukikohta sijaitsi Viaporissa. Toinen olennainen saaristolaivastoin eskaaderi oli Tukholman eskaaderi. Hämeen rintama
Hämeenlinnasta punaiset jatkoivat vetäytymistään edelleen Alvettulan ja Hauhon suuntaan. Alvettulan taistelu käytiin 26.–27. huhtikuuta, jossa valkoiset eivät ylivoiman edessä onnistuneet pysäyttämään punaisten etenemistä. Vuorokautta myöhemmin punaiset saavuttivat Hauhon, jossa he joutuivat taistelemaan valkoisten lisäksi myös saksalaisia vastaan. Punaiset onnistuivat kuitenkin pakottamaan molemmat perääntymään. Vain muutaman tunnin kestäneessä Hauhon taistelussa kaatui yhteensä 143 miestä; 60 valkoista, 74 punaista sekä yhdeksän saksalaista, mikä tekee siitä yhden koko sodan verisimmistä taisteluista. Muita taisteluja saksalaisten ja punaisten välillä käytiin muun muassa Lammilla samana päivänä sekä Tuuloksessa 28.–29. huhtikuuta. Paikkakunnalla käydyssä Syrjäntaan taistelussa saksalaiset joutuivat peräytymään ja menettivät kaatuneina lähteestä riippuen noin 50–90 miestä. Myös punaiset kärsivät suuria tappioita, heitä sai surmansa mahdollisesti jopa 300. Syrjäntaan jälkeen kaikki mahdolliset pakoreitit alkoivat kuitenkin olla tukossa ja punaiset olivat lopulta kokonaan vihollisen saartamia. Viimeiset Hämeen rintaman punaiset antautuivat saksalaisille Lahden länsipuolella 1. toukokuuta ja lopullinen antautuminen alkoi seuraavana päivänä. Galinin sotilashautausmaa
Galinin sotilashautausmaa on hautausmaa Latviassa. Riian eteläpuolella sijaitsevalle Galinin (saks. Galling) pienelle sotilashautausmaalle on haudattu 18 saksalaista, 9 venäläistä ja 3 suomalaista sotilasta, jotka kaatuivat Misa-joen (saks. Misse) rintamaosuudella I maailmansodassa. Suomalainen jääkäripataljoona 27 osallistui alueella itärintaman taisteluihin. Suomalaisista hautausmaalle on haudattu jääkärit Alfred Hyytinen (kaatunut 13.6.1916), Max Kronqvist (kaatunut 25.6.1916) ja Ilmari Pahkajärvi (kaatunut 15.8.1916). Sturmbock
Sotilaiden lisäksi saksalaiset toivat Norjan kautta rakentajiksi venäläisiä ja puolalaisia sotavankeja. Heidän kohtalostaan ei ole tietoa, sillä saksalaisten oletetaan tuhonneen arkistonsa. Vetäytymisvaiheessa suomalaiset eivät hyökänneet sinne vaan jäivät lähellä olevaan Markkinan kylään. Santasaari
Suomen sodassa Santasaaren edustalla käytiin Sandön meritaistelu venäläisten ja ruotsalaisten välillä. Hakkapeliitat
Ruotsin kuningas Kustaa II Adolf muokkasi sekä jalkaväen että ratsuväen taistelutaktiikkaa. Kuningas sai vaikutteita ratsuväen reformeihinsa Idän sotaretkiltä Puolaa ja Venäjää vastaan. Hän myös uudisti tykistöä merkittävästi. Jalkaväen uudistuksissa hän mukaili hollantilaista koulukuntaa ja Morits Oranialaista. Ruotsalainen uusi kolmen aselajin yhteistaktiikka muodostui onnistuneeksi yhdistelmäksi, joka todistettiin ensimmäisen kerran Breitenfeldissä 1631, kun uusi taktiikka löi perinteisen espanjalaisen taktiikan.
Suomalaiset hakkapeliitat eivät eronneet muusta ruotsalaisratsuväestä taistelutaktiikaltaan, vaan kaikki yksiköt toimivat samalla tavalla. Taktiikkana oli, että ensin linjaan sijoitettu jalkaväki aloitti tulen. Linjana joukot pystyivät ampumaan huomattavasti suuremmalla tulivoimalla kuin vihollisen neliömäiseen muodostelmaan sijoitettu jalkaväki. Tykistö yhtyi tuleen kevyemmillä eli nopeammin ampuvilla tykeillä (rykmentintykki). Tulivoima mursi tehokkaasti vihollisen neliömuodostelmat, joita kutsuttiin espanjalaisten mukaan "tercioiksi". Neliömuodostelman hajotessa heikkeni yleensä myös joukkojen taistelutahto ja kyky torjua ratsuväen rynnäkkö. Suomen asevelvollisuuden historia
Kustaan ja Suomen sodissa ruotuarmeija taisteli verrattain tehokkaasti, mutta sisäpoliittiset ongelmat rajoittivat armeijan toimintakykyä. Suomen sodassa alivoimaiset suomalaiset joukot, joita ei juuri tuettu Ruotsista, eivät kyenneet estämään Venäjää valtaamasta maata. Venäjän vallattua Suomen ruotuväki hajotettiin. Tsaari lupasi, että suomalaisten ei tarvitse sotia ulkomailla. Ruotujako lakkautettiin vasta nälkävuonna 1867, mutta ruodut toimivat lähinnä köyhäinhoidon yksikköinä venäläisen sotaväen hoitaessa Suomen puolustuksen. Krimin sodan aikana ruotuväkeä kuitenkin koottiin muutamia pataljoonia torjumaan mahdollista maihinnousua. Suomen kaarti (Kaartin pataljoona) kuitenkin säilyi, ja yhteensä suomalaisia sotilaita oli 1870-luvulla n. 700. (Aiemmin Suomen kaartin lisäksi oli ollut myös muita, vähempimerkityksisiä ja lyhytikäisiä värvättyjä pataljoonia.) Kaartin tärkein sotatoimi oli osallistuminen Turkin sotaan vuosina 1877–1878. Poliittiselta merkitykseltään pataljoona muistutti nyky-Suomen rauhanturvajoukkoja, jotka ovat osoittaneet maan solidaarisuutta "kansainväliselle yhteisölle". Samalla tavoin Kaartin pataljoonan tehtävänä oli ensisijaisesti osoittaa lojaalisuutta yleisvaltakunnallisille intresseille. Suomalaisten yksiköiden lisäksi Suomi piti yllä Kadettikoulua Haminassa, ja monet sen käyneet tekivät näyttävän uran Venäjän armeijassa yleten aina kenraalin arvoon. Karl Fredrik Rotkirch
Suomen sota alkoi, kun venäläiset joukot ylittivät valtionrajana toimineen Kymijoen 21. helmikuuta 1808. Samana päivänä Karl Fredrik Rotkirch ja vapaaherra Robert Wilhelm de Geer tulivat tapaamaan venäläisiä rajan lähellä sijaitsevaan Loviisaan. Venäläisten joukkojen ylipäällikkö Friedrich Wilhelm von Buxhoevden piti Rotkirchiä ja de Geeriä valtuutettuina, ja kutsui heidät Porvooseen keskustelemaan ”tärkeässä asiassa”. Tästä tapaamisesta ei ole muuta tietoa ja Rotkirch ja de Geer vakuuttivat kahta viikkoa myöhemmin, että he olivat tavanneet von Buxhoevdenin Loviisassa vain, koska olivat halunneet taata kartanoidensa turvallisuuden, ja että valan antamisesta keisarille ei oltu keskusteltu. Mihail Kutuzov kirjoitti Pietarissa 24. helmikuuta 1808, että suomalaiset olisivat lähettäneet lähetyskunnan, jonka kautta he pyysivät päästä keisarin alaisuuteen. Tutkijat Robert Castrén ja Matti Klinge ovat tulkinneet, että Kutuzov tarkoitti juuri Rotkirchiä ja de Geeriä. Kutuzovin muistiinpanon perusteella Klinge toteaa, että Rotkirchin, de Geerin ja von Buxhoevdenin tapaamiselle annettiin Pietarissa painoa. Tapaaminen unohdettiin pian, mutta Klinge on arvellut, että se osaltaan vaikutti siihen, että Aleksanteri I päätti liittää Suomen Venäjään. Santahaminan vankileiri
Samaa Santahaminan keskiosassa sijaitsevaa aluetta oli käytetty joukkohautana jo aikaisemminkin. Paikalle oli haudattu satoja vuoden 1906 Viaporin kapinan aikana kuolleita venäläisiä sekä joitakin kymmeniä samassa yhteydessä kaatuneita suomalaisia punakaartilaisia. 1920-luvun alussa alue piti kunnostaa hautausmaaksi, mutta se pysyi pitkään hoitamattomana. Joukkohaudan päällä oli vuosikymmenen puolivälissä jopa Uudenmaan rykmentin sikala, joka kuitenkin siirrettiin pois asian tultua ilmi. Punavankien lisäksi saarelle haudattiin 69 Isosaaressa kuollutta venäläistä. Santahaminan joukkohaudassa oli myös kirjailija Algot Untolan jäännökset, jotka siirrettiin Hietaniemen hautausmaalle vuonna 1939. Olhavan taistelu
Suomalaisjoukkojen kärkenä etenivät Oulusta Kemiin johtavaa maantietä eversti August Kuistion komentamat 15. prikaatin joukot, jotka koostuivat lähinnä Erillisestä Pataljoona 5:stä (ErP 5) ja Erillisosasto Savukoskesta (Er.Os.Sau). Kärjessä oli majuri Hautalan johtama Osasto Hautala. Suomalaiset olivat sillan eteläpuolella, pohjoispuolella olivat saksalaiset linnoitetuissa asemissaan. Suomalaisten suunnitelma oli koukata ja ylittää joki kauempana sillasta, jonka jälkeen toinen pienempi ryhmä ottaisi sillan haltuunsa nopealla suoralla rynnäköllä. Suomen sota
Sodan syttyessä Suomen ruotujakoarmeijassa oli jalkaväkeä 13 000 miestä, josta täydennysväkeä (reserviä) 4 050 miestä. Näiden lisäksi oli ruotuväkijärjestelmän ulkopuolisia, värvättyjä joukkoja yhteensä 6 400 miestä. Täydennykseksi sodan aikana muodostettiin muutama pienempi joukko-osasto vapaaehtoisista ja lisäväenotosta, joukossa Viaporissa antautuneita ja kotiin päästettyjä sotilaita. Ruotsi pelkäsi hyökkäystä Tanskan suunnasta ja täten emämaasta saatiin tänne ainoastaan joitakin vähäisiä ruotsalaisia osastoja. Pohjois-Karjala oli miltei kokonaan vain ns. talonpoikaisjoukkojen hoidossa, mutta nämä suoriutuivat tehtävässään erinomaisesti viivyttäen vihollista useita kuukausia vajavaisella aseistuksellaan. Cut Knifen taistelu
Muodostettu uusi yksikkö oli noin 500 miestä. Yksikkö koostui Kanadan ratsupoliisin, B-patteri, C-komppania, "Governor General's Foot Guards", "Queen's Own Rifles of Canada" ja "Battleford Rifles" osastoista. Joukko-osasto saapui Swift Currenttiin rautatietä pitkin 13. huhtikuuta ja marssin jälkeen Batlefordiin 24. huhtikuuta. Otterin saapuessa linnakkeelle alueen kaikki asukkaat olivat edelleen linnoittautuneina sisälle, vaikka intiaanit olivat poistuneet alueelta. Alueen asukkaat ja siirtolaiset vaativat Otteria kostamaan talojen ryöstämiset. Suuri osa Otterin miehiä oli kokemattomia nuoria sotilaita, jotka harmittelivat, etteivät saapuneet ajoissa taistelemaan. Sturmscharführer
Sturmscharführer (lyh. Stuscha, ) oli SS-joukkojen käytössä ollut arvo natsi-Saksassa. Vastaava arvo Wehrmachtissa oli Stabsfeldwebel ja Suomen puolustusvoimissa sotilasmestari. Se oli SS:n korkein toimiupseeriarvo. SS otti Sturmscharführerin arvon käyttöön vuonna 1934. Arvo ei kuulunut Allgemeine SS:n arvoihin, vaan se kuului nimenomaan SS-Verfügungstruppelle ja Waffen-SS:lle. Kirkkonummen taistelut
Edön louhoksella majailleiden suojeluskuntalaisten tilanne oli nyt muodostumassa epätoivoiseksi. He olivat eristyksissä kaukana toisista valkoisísta, eikä ruokaakaan ollut enää jäljellä. Lisäksi louhosta ammuttiin Mäkiluodon linnakkeesta. Sigurdskåren päätti nyt hajaantua ja poistua Upinniemestä lännen suuntaan. Kaksi kaartin esikunnan jäsentä oli jo ehtinyt lähtemään omille teilleen. Hieman ennen puoltapäivää paikalle kuitenkin saapui kaksi ratsumiestä valkoista lippua kantaen. He paljastuivat Ruotsin suurlähetystön edustajaksi, jotka olivat neuvotelleet punaisten ylipäällikö Eero Haapalaisen kanssa Sigurdskårenin antautumisesta. Luutnantti Liljeqvist, parooni Wrede ja esikuntapäällikkö V. F. Johanson lähtivät ruotsalaisten mukana jatkamaan neuvotteluja. Ruotsalaisten esityksen mukaan Sigrudskårenin miehiä kohdeltaisiin kansainvälisten sopimusten mukaisesti sotavankeina ja heidät sijoitettaisiin asianmukaisiin oloihin Helsingissä. Lisäksi punaiset lupasivat pitää huolta kaatuneista ja haavoittuneista suojeluskuntalaisista. Sopimuksen mukaan punaiset lupasivat myös antautumisen jälkeen jättää alueen valkoiset isännät rauhaan. Punaisilla oli Helsingin seudulla valmiina tuhansia miehiä, joten suojeluskuntalaiset päättivät lopulta suostua ehtoihin. Luutnantti Liljeqvist ei kuitenkaan upseerina katsonut voivansa antautua ja niin hänet päästettiin 18 miehen mukana poistumaan Tammisaaren saaristoon, jossa ryhmä asettui Tovön saareen saksalaisten saapumiseen saakka. Antautuneet 467 suojeluskuntalaista kuljetettiin 28. helmikuuta kahdella junalla Helsinkiin, jossa heidät sijoitettiin Ruotsalaisen reaalilyseon tiloihin Kruununhaan kaupunginosaan. Haavoittuneet puolestaan kuljetettiin Sigurdsin sairashuoneelta Teddy Biaudet’n johdolla Punaisen Ristin sotasairaalaan Hotelli Kämpiin. Suomen sisällissota
Neuvosto-Venäjän ja Saksan välisen Brest-Litovskin rauhan tultua voimaan 3. maaliskuuta Suomessa oleskelevat noin 6 000 sotilasta käskettiin vetäytymään maasta 2 kuukauden kuluessa. Maaliskuun loppuun 1918 mennessä vanhan armeijan osastot olivat valtaosin poistuneet Suomesta. Taistelu Britanniasta
Luftwaffen taisteluun osallistuvat koneet oli jaettu kolmeen osastoon. Norjassa ja Tanskassa oli kenraali Hans-Jürgen Stumpff johtama 1. ilma-armeija (). Belgiassa ja Hollannissa oli kenraalisotamarsalkka Albert Kesserlingin johtama 2. ilma-armeija. Tärkein oli sotamarsalkka Hugo Sperrle johtama 3. ilma-armeija, jonka tunnetuimpia lentäjiä olivat ässät Werner Mölders, Adolf Galland, Helmut Wick ja Wilhelm Balthasar. He olivat sodan tässä vaiheessa jo veteraaneja, joilla oli lukuisia ilmavoittoja aina Espanjan sisällissodasta saakka. Suomen kaarti
Kenraalimajuri Aleksandr Ellisin komentama henkikaartin tarkk’ampujaprikaati ja sen osana myös Suomen kaarti kuului koko sodan ajan kenraali Josif Gurkon armeijaan. Gurkon operaatiot sodan aikana olivat menestyksekkäitä, mutta tuottivat usein myös suuret miestappiot. Lokakuussa hänen tehtävänään oli saartaa Plevna lännestä valtaamalla Sofiaan johtavaa maantietä suojanneet turkkilaisten linnakkeet, ensimmäisenä Gornyi Dubnjakin linnake. 24. lokakuuta käyty voitokas Gornyi Dubnjakin taistelu oli Suomen kaartin ensimmäinen tässä sodassa ja muodostui sittemmin kaartin historian maineikkaimmaksi. Suomalaiset kuuluivat osastoon, joka hyökkäsi linnoituksen pääreduttia vastaan. Pataljoona menetti tässä taistelussa kaatuneina 22 miestä sekä haavoittuneina 95 miestä, joista kahdeksan oli upseereita, viisi aliupseereita ja viisi torvensoittajia. Kaksi haavoittunutta kuoli pian taistelun jälkeen. Kaikkiaan venäläisiä kaatui Gornyi Dubnjakissa noin 3 300. Berndt Johan Hastfer
Hastfer oli Kustaa III:n uskottu ja hän järjesti aiheuttaneen provokaation kun muutamat Hastfehrin venäläisiksi sotilaiksi pukemat savolaiset talonpojat tekivät hyökkäyksen rajan yli Suomen puolelle Puumalan Vuolteensalmella. Hastfehr ilmoitti tästä raportissaan, ja kuningas Kustaa III sai hyökkäyksestä aiheen sodan julistamiseen Venäjälle. Sodan alettua Hastfer ryhtyi 2. heinäkuuta 1788 piirittämään Venäjälle kuulunutta Olavinlinnaa mutta oli sitten yhteydessä Anjalan liittoon kuuluneiden Ladaun, Ramsayn ja Glasenstjernan kanssa ja perääntyi 20. elokuuta Savonlinnan edustalta. Sitten Hastfer aloitti neuvottelut venäläisten ja venäläisten puolelle siirtyneen Georg Magnus Sprengtportenin kanssa ja ilmoitti haluavansa edistää Suomen itsenäistymistä Ruotsin vallasta. Hän menetti komentajanvirkansa, ja hänet tuomittiin 19. huhtikuuta 1790 kuolemaan maankavaltajana. Kuningas Kustaa III armahti kuitenkin Hastfehrin. Armahduksen syynä lienee ollut se, että Hastfehr oli järjestänyt sodan aloittaneen valehyökkäyksen kuninkaan antamien salaisten ohjeiden perusteella. Buin siirtola
Olosuhteet ja työnsaantimahdollisuudet olivat elintarvikepulan vaivaamassa Pietarissa hyvin huonot, joten pakolaisille alettiin bolševikkihallituksen toivomuksesta nopeasti etsimään muita mahdollisia sijoituspaikkoja. Väliaikaiseksi ratkaisuksi keksittiin perustaa pakolaisten vastaanottopisteen 640 kilometriä Pietarin itäpuolelle Kostroman kuvernementtiin. Paikalla oli aikaisemmin vuodesta 1916 lähtien toiminut itävaltalaisten sotavangeille tarkoitettu leiri. Maaliskuussa 1918 solmitun Brest-Litovskin rauhansopimuksen jälkeen itävaltalaiset oli vapautettu ja Buin leiri oli jäänyt tyhjilleen. ”Suomalaiseksi siirtokunnaksi” nimetyn leirin komissaariksi valittiin entinen kansanedustaja Juho Kirves, jonka johdolla pakolaisten vastaanotto aloitettiin jo huhtikuun lopussa. 15. toukokuuta Buissa oli 3 268 asukasta ja 1. kesäkuuta 2 827, minkä jälkeen määrä väheni niin, että 15. kesäkuuta leirillä oli enää noin tuhat pakolaista ja heinäkuussa noin 500. Siitokunnassa oli myös sairaala, jossa heinäkuun loppuun mennessä hoidettiin 199 potilasta. Heistä 28 kuoli erilaisiin kulkutauteihin. Leirillä raivosi muun muassa syyhyepidemia, jonka leiri lääkäri kuitenkin onnistui taltuttamaan. Hattujen sota
Helsingissä armeija asettui Kampin kentälle Helsinginniemelle. Kun venäläisjoukot saavuttivat Helsingin, niiden oli helppo saartaa ruotsalaiset joukot koukkaamalla pohjoisesta Huopalahteen. Tässä vaiheessa Lewenhaupt ja Buddenbrock kutsuttiin Tukholmaan selittämään sodanjohtoaan valtiopäiville. Helsingissä jäljellä olleet noin 16 000 miestä johtajanaan kenraalimajuri Jean Louis Bousquet antautuivat venäläisille 24. elokuuta. Ruotsalaiset joukot lähetettiin laivoilla Ruotsiin ja suomalaisten annettiin palata koteihinsa. Tämän jälkeen venäläiset pystyivät helposti miehittämään koko Suomen. Sisämaan tärkeimmät linnoitukset Hämeenlinna ja Olavinlinna olivat antautuneet lyhyen piirityksen jälkeen jo ennen pääjoukon saapumista Helsinkiin. Operaatio Hopeakettu
Petsamossa Dietlin kaksi vuoristodivisioonaa ylittivät Suomen ja Norjan rajan 22. kesäkuuta klo 2.31 Kolttakönkään siltaa pitkin. Edellisenä yönä rajan yli oli siirtynyt jo pioneerikomppania siviilipukeissa tekemään hyökkäysvalmisteluja. Moottoroidut rakennuspataljoonat rakensivat parissa päivässä Parkkinaan sillan Petsamojoen yli, uusi tieura itää kohti valmistui viikossa. Aamulla kello 3 29. kesäkuuta saksalaisjoukot lähtivät hyökkäykseen kohti Neuvostoliittoa. Alun helpon etenemisen jälkeen hyökkäys pysähtyi puna-armeijan siperialaisten joukkojen kiivaaseen vastarintaan Litsajoella, Litsatunturin juurella. Litsajoen yli tunturin kupeelle saatiin vain pieniä sillanpääasemia raskaiden tappioiden jälkeen. Saksalaisjoukot olivat myös jatkuvissa ongelmissa huollon kanssa, jonka hoito vaati kaksi kolmasosaa joukoista. Carl Johan Stjernvall
Entisenä sotilaana Stjernvall paneutui kaikkein innokkaimmin sotaväkikysymykseen. Vanha Ruotsin vallan aikainen ruotusotamiesjärjestelmä oli purettu, ja sen tilalle ryhdyttiin 1812 kokoamaan uutta armeijaa. Stjernvall saikin koottua joukkonsa ensimmäisenä Suomessa, ja ilmeisesti hänen tavoitteenaan oli paitsi osoittaa lojaalisuuttaan keisarille, myös paikata sotilasmaineensa aiemmin saamaa kolausta. Hän suunnitteli lähtevänsä joukkoineen sotimaan Napoleonia vastaan, mutta joukkojen ainoaksi toiminnaksi jäi lopulta vartiopalvelus Pietarissa.
Varhainen kuolema 1815 katkaisi Stjernvallin työn Viipurin läänin kehittäjänä. Hänen ja vaimonsa Eva Gustafva von Willebrandtin kahdestatoista lapsesta kahdeksan kuoli ennen aikuisikää. Neljä muuta olivat:Stjernvallin veli Fredrik Gustaf Stjernvall oli Hämeen-Uudenmaan läänin maaherra. SS-Wachsturmbann Eimann
Yksikkö oli ensimmäinen sotilaallisesti organisoitu myöhemmän SS-divisioona Totenkopfin yksikkö. Sen koostumus oli:Ennen Toisen maailmansodan alkamista yksikön tehtävänä oli määritellä paikat alueensa keskitysleireille ja organisoida niiden toiminta. Se päätti muun muassa Stutthofin keskitysleirin sijainnista elokuussa 1939.
Sodan alussa yksikkö otti osaa taisteluihin Danzigissa ja kaupungin ympäristössä. Myöhemmin se siirrettiin entisen Puolan käytävän alueelle, missä sitä käytettiin "poliisitehtäviin". Nämä tehtävät koostuivat lähinnä jäljellä olevien puolalaissotilaiden kiinniottamisesta, siviilien terrorisoinnista, sekä poliittisten johtajien, pappien, älymystön, juutalaisten ja saksalaisten Puolaan kuljetettujen vammaisten ihmisten eliminoimisesta. Luettelo jääkäreistä S
() oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat torppari Antti Strålberg ja Maria Sofia Juutilainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Olga Anna Syrjäsen kanssa, josta hän erosi vuonna 1927. Sädevuori työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppaniaan 23. syyskuuta 1915, josta hänet laskettiin 26. helmikuuta 1916 alkaen palvelukseen kykenemättömänä siviilitöihin Saksaan. Heinäkuun puolivälissä vuonna 1916 hänet kuminkin määrättiin Altonan työosastoon, josta hän palasi takaisin siviilitöihin 10. helmikuuta 1917. Vuoden 1917 toukokuussa hän poistui Saksasta ja saapui Hollantiin ja pestautui merimieheksi. Takaisin Suomeen Sädevuori saapui keväällä vuonna 1922 ja työskenteli sen jälkeen lähinnä rakennustyömailla Helsingissä. Talvisodan aikana Sädevuori osallistui itä-rajan linnoitustöihin Ilomantsissa Ryhmä Talvelassa ja jatkosodan aikana hän osallistui niin ikään linnoitustöihin Virojoella ja nyt Linnoitusrakennuspataljoonan riveissä.