Missä Codex Eyckensis -kirja on kirjoitettu?
Codex Eyckensis
Codex Eyckensis on 700-luvun evankeliumikirja, joka koostuu kahdesta käsikirjoituksesta, jotka olivat yhdistetty oletettavasti 1100-luvulta vuoteen 1988 asti. Codex Eyckensis on Belgian vanhin kirja. Kirjaa on pidetty ja säilytetty 700-luvulta asti paikassa, joka on nykyisen Maaseikin kunnan alueella. Kirja on oletettavasti kirjoitettu Echternachin luostarin kirjoitushuoneessa. Codex Eyckensis
Vuonna 1994 Albert Derolez (Ghentin yliopisto) ja Nancy Netzer (Boston College) tekivät käsikirjoituksille vertailevan analyysin, ja he huomasivat, että käsikirjoitus A ja käsikirjoitus B ajoittuvat samalle ajalle, ja että on hyvin mahdollista, että molemmat kirjoitettiin samassa Echternachin luostarin kirjoitushuoneessa ja että sama kirjuri on voinut kirjoittaa molemmat käsikirjoitukset.
Ravennan kosmografia
Teksti on alkuaan ollut kreikankielinen ja käännetty 800-luvulla latinaksi. Versioista paras on "Codex Vaticanis (Urb. Lat. 961)". Uusin kolmen käsikirjoituksen kriittinen laitos on Joseph Schnetzin "Itineraria Romana, osa II: Ravennatis Anonymi Cosmographia et Guidonis Geographica", 1942 (uusintapainos 1990), B. G. Teubner, Stuttgart. Mykeneläinen kulttuuri
Mykeneläisiä palatsikeskuksia olivat muun muassa Mykene, Tiryns, Argos, Pylos, Sparta, Ateena, Theba (Kadmeia), Orkhomenos, Eleusis, Iolkos ja Ithaka. Merikaupan merkittävimmät keskukset olivat Mykene, Argos, Tiryns, Pylos, Korintti, Lakedaimonia ja Arkadia. Joidenkin tietojen mukaan Tiryns, Argos, Mideia, Asine ja Prosymna olisivat olleet Mykenen vasalleja. Kykladien keskus oli Míloksen Fylakopín asutus, jossa oli monia temppeleitä."Ihmisen suku" 3. Etruskeista viikinkeihin, 1994, s. 129–130. Völsunga-saaga
Samaa tarinaperinnettä välittäviä eli Völsung-Niflung tarinasykliin kuuluvia keskiaikaisia kirjallisia lähteitä on säilynyt Pohjois-Euroopassa runsaasti. Ne pitävät sisällään sekä runoutta että proosaa. Vanhimpia näistä edustavat Eddan sankarirunot. Runo-Eddan pääkäsikirjoitus Codex Regius laadittiin vuoden 1270 paikkeilla, mutta sen sisältämät runot ovat vanhempia. Nykypäivään säilynyt Codex Regius sisältää yhteensä 18 tarinaperinteeseen liittyvää runoa, joskin osa Sigurðr-tarinaperinteeseen liittyvästä käsikirjoitusosiosta katosi 1500- tai 1600-luvulla. 
Muita keskiaikaisia islantilaisia Völsung-Niflung -tarinaperinteeseen kuuluvia tekstejä on Snorri Sturlusonin nimiin luetussa, 1200-luvun alkupuolella laaditussa Proosa-Eddassa sekä muinaissaagassa "Nornagests þáttr". Myöhemmin keskiajan jälkeisinä vuosisatoina Völsungeista kertovien tarinoiden pohjalta laadittiin Islannissa myös "rímur"-runoutta ("Völsungsrímur"). Norjasta, Tanskasta, Ruotsista ja Färsaarilta tunnetaan perinteelle pohjautuvia kansanballadeja.
Tarinaperinteen eteläisen version vanhinta osaa edustaa 1200-luvun alussa kirjoitettu keskiyläsaksankielinen runoelma "Nibelungenlied" (suom. "Nibelungeinlaulu", käänt. Toivo Lyy). Myöhemmin laadittiin myös muuta samalle kertomusperinteelle pohjautuvaa runoutta, esimerkiksi 1400-luvulla runoelma "Das Lied vom Hürnen Seyfrid".
Pohjoinen ja eteläinen kertomusperinne eroavat toisistaan jonkin verran sisällöllisesti ja tyylillisesti sekä käytettyjen nimien ja maailmankuvansa osalta. Esimerkiksi henkilöiden nimet ovat erilaiset: "Völsungain saagan" Sigurðr on eteläisessä perinteessä Sifrit tai Siegfried, kun taas Brynhildr tunnetaan nimellä Brünhilt ja Atli nimellä Etzel. "Völsungain saagassa" pohjoista innovaatiota edustavat esimerkiksi Sigurðrin suvun genealoginen yhteys Óðinn-jumalaan, Sigurðrin aiempi kihlaus Brynhildrin kanssa sekä käsitys Brynhildrista Atlin sisarena.
Eteläiseen perinteeseen luetaan paitsi saksankielisellä alueella tuotetut tekstit usein myös Teoderik Suuresta kertova saaga "Þiðreks saga af Bern", joka kirjoitettiin Norjassa 1200-luvulla. Kyseinen saaga on pohjautunut joko johonkin nyt jo kadonneeseen saksankieliseen käsikirjoitukseen tai esimerkiksi saksalaisten hansa-kauppiaiden kautta suullisesti välittyneisiin tarinoihiin. Sisällöllisesti se seuraa pääosin tarinasyklin eteläistä perinnettä. Codex Leicester
Teos käsittelee pääasiassa hydrologiaa eli vesitiedettä., mutta siinä on myös tutkimuksia optisesta tähtitieteestä, maapallosta ja maapallon sijainnista, navigaatiomenetelmista, etäisyyden mittausmenetelmistä sekä taivaan sinisen värin aiheuttajasta. Käsikirjoitus on kirjoitettu 72:lle pellavapaperista tehdylle irtolehdelle vuosina 1506–1510. Paperit on nidottu kirjaksi viimeistään 1800-luvulla. Codex Alexandrinus
Koodeksi on kirjoitetu arviolta 400-luvun alkupuolella. Koska koodeksi sisältää Eusebiuksen (kuollut vuonna 340) kommentit psalmeihin ja Athanasiuksen (kuollut vuonna 376) kirjeen Marcelliniukselle, ei teosta ole kirjoitettu ainakaan ennen 300-luvun puoliväliä.. Nykyisen kappalejaon puuttumisen takia teosta tuskin on kirjoitettu vuoden 450 jälkeen. Käsiala-analyysi viittaa kirjoituksen olevan 400-luvun alkupuolelta. Kirjasintyypistä päätellen koodeksi on kirjoitettu Egyptissä. Codex Atlanticus
Codex Atlanticus on suurin yhteen koottu kokoelma Leonardo da Vincin papereita. Se on saanut nimensä atlas- eli kartastomuotoon kootuista sivuista. Kokoelma koostuu nykyään 12 osasta, joita säilytetään Ambrosiuksen kirjastossa Milanossa. Kokoelmassa on 1119 sivua piirroksia ja kirjoituksia vuosilta 1478-1519. Kokoelma sisältää muun muassa luonnoksia lentävistä laitteista ja aseista sekä kasvitieteellisiä ja matemaattisia tutkielmia. Askewin koodeksi
Askewin koodeksi () on koptinkielinen gnostilaisia kirjoituksia sisältänyt pergamenttikirja eli koodeksi, jonka British Museum osti tohtori Askewilta vuonna 1785. Kirjan varhaisempaa historiaa ei juurikaan tunneta. Museon virkailijan, koptin asiantuntija C. G. Woiden mukaan A. Askew osti kirjan antikvariaatista Lontoossa kymmenellä punnalla noin vuonna 1773. Koodeksin tunnetuin kirjoitus on "Pistis Sofia". Odysseia
Aristarkhos Samothrakelainen teki Homeroksen eepoksista kriittisen laitoksen Aleksandriassa 100-luvulla eaa. Aristarkhoksen tekstiä kopioitiin uskollisesti läpi vuosisatojen. "Odysseian" vanhin kokonaisena säilynyt käsikirjoitus on Laurentianus 900- tai 1000-luvulta. "Odysseian", samoin kuin "Iliaan", ensimmäinen painettu laitos ("editio princeps") on Demetrios Khalkokondyleen Firenzessä vuonna 1488 toimittama. Codex Laudianus
Käsikirjoituksen varhaista historiaa ei tunneta varmasti. Kirjoitukseen tehdyn merkinnän mukaan se on ollut Sardiniassa 600-luvulla. Sen on mahdollisesti tuonut Englantiin joko Theodoros Tarsoslainen vuonna 668 tai Apotti Ceolfrid 700-luvun alussa. Hyvin todennäköisesti Beda Venerabilis (kuollut 735) käytti sitä lähteenä Apostolien tekoja käsittelevässä kommentaaristaan, sillä Bedan siteeraamat osin harvinaisetkin tekstimuodot löytyvät kaikki käsikirjoituksesta. Codex Gigas
Seuraavina vuosisatoina koodeksin omistivat eri luostarit Tšekin alueella, kunnes okkultismista kiinnostunut Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Rudolf II lainasi ja jätti palauttamatta sen 1594. Odysseia
"Odysseia" luetaan "Iliaan" tavoin niin kutsuttuun eeppiseen kyklokseen eli eeppiseen tarupiiriin. Tässä tarupiirissä "Odysseialla" oli sittemmin kadonnut jatko-osa nimeltä "Telegonia", joka oli jonkun muun kuin Homeroksen kirjoittama. Antiikin aikana sen kirjoittajana pidettiin yleensä Kinaithon Spartalaista. Erään antiikin aikaisen lähteen mukaan se olisi kuitenkin Eugammonin Musaiokselta kopioima. Evankeliumi Matteuksen mukaan
Matteuksen evankeliumi on kirjoitettu arviolta 80–100-lukujen välisenä aikana. Kirjoituspaikkana pidetään Syyriaa. Tätä tukevat yksittäiset maininnat evankeliumissa, vaikutus Didakheen sekä juutalaisuuden ja kristinuskon kuvaukset, jotka sopivat etenkin Antiokian seurakunnan tilanteeseen. Lorschin koodeksi
Lorschin koodeksi () on merkittävä historiallinen dokumentti, joka koottiin noin vuosien 1175 ja 1195 aikana Lorschin luostarissa, Saksassa. Se koostuu 460 sivusta, joilta löytyy yhteensä yli 3800 merkintää. Koodeksissa luotellaan luostarille annettuja lahjoja ja sen omistuksia. Siitä löytyy joidenkin Keski-Saksan kaupunkien ensimmäinen historiallinen maininta. Yhteensä koodeksissa on nimetty yli 1000 paikkaa. Johanneksen ilmestys
Kirja sisältää selonteon kirjoittajan, joka on nimetty Johannekseksi, saamasta ilmestyksestä. Ilmestys kertoo tulevista tapahtumista maailman lopussa Saatanan aloittaessa lopullisen kapinansa Jumalaa vastaan Harmageddonin taistelussa, Jumalan lopullisesta voitosta ja rauhan palauttamisesta. Johannes kertoo kirjoittavansa Patmoksen saarella, ja olevansa siellä karkotettuna uskonsa vuoksi. Patmoksella Johannekseen ja kirjan syntypaikkaan yhdistetään niin kutsuttu Ilmestyskirjaluola.
Kirjoittajan, Johanneksen, henkilöllisyys ei ole täysin selvä. Perinteisen näkemyksen mukaan kirjoittaja oli apostoli ja evankelista Johannes, joka kirjoitti myös Johanneksen evankeliumin sekä Ensimmäisen, Toisen ja Kolmannen Johanneksen kirjeen. Nykyisin useat eksegeetit kiistävät tämän esittäen, että apostoli, evankelista ja Patmoksen Johannes ovat todennäköisesti kaikki eri henkilöitä. Osa nykyeksegeeteistä kuitenkin kannattaa perinteistä näkemystä, jonka mukaan kyseessä on sama henkilö. Codex Eyckensis
Evankeliumin teksti on Vulgatan versio, jonka on suurimmaksi osaksi kääntänyt pyhä Hieronymus (Stridonin Hieronymus, 347–420) monin lisäyksin ja vaihdoin. Evankeliumitekstien vertailtavia versioita löytyy "Book of Kells"istä (Dublin, Trinity College, ms 58), "Book of Armagh"ista (Dublin, Trinity College, ms 52) ja "Echternach Gospels"ista (Paris, Bnf, ms Lat.9389). Johanneksen salainen kirja
Yksi versio kirjoituksesta löydettiin Akhmimista, Egyptistä, vuonna 1896 ja kuuluu ns. Berliinin koodeksiin (BG 8502,2; sivut 19-77). Nag Hammadista, samoin Egyptistä, löydettiin vuonna 1945 kolme eri koptinkielistä versiota (koodeksien II, III ja IV kirja 1). Kaksi versioista oli pidempiä ja hyvin samanlaisia, kun taas kolmas muistutti enemmän Berliinin koodeksin lyhyempää versiota. Pidemmässä versiossa on mukana pitkä lainaus "Zoroasterin kirjasta" (15:29-19:8f) sekä lopussa oleva Kaitselmus-hymni (30-31). Lyhyempi versio ei sisällä näitä, ja edustaa toista käsikirjoitustraditiota. Berliinin koodeksin versio edustaa kolmatta ja Irenaeuksen lainaama versio neljättä käsikirjoitustraditiota. Tämä osoittaa kirjoituksen olleen hyvin laajalti luettu varhaisissa gnostilaisissa kristillisissä piireissä. Oksyrhynkhos
Vuonna 1966 Oksyrhynkhoksen tutkimuksista ja papyrusten julkaisemisesta tuli virallisesti British Academyn tutkimusprojekti. Nykyään n. 400,000 papyruskatkelmaa on sijoitettuna Oxfordissa sijaitsevaan Sackler Libraryyn yhdessä hakemistojen, arkistointitietojen ja valokuvien kanssa. Kyseessä on maailman suurin klassisia käsikirjoituksia sisältävä kokoelma. Daqin
Yu Huanin (noin 239–265) kirjoittamassa "Weilüe" -nimisessä tekstissä, joka on säilynyt Pei Songzhin vuonna 429 julkaisemassa teoksessa "Kolmen valtakunnan kronikka", kuvaillaan Rooman valtakunnan itäisiä alueita ja varsinkin Egyptiä jo tarkemmin. Sinologi Friedrich Hirth käänsi 1800-luvulla tämän osuuden englannin kielelle yrittäen samalla tunnistaa siinä mainitut paikannimet. Jerome S. Arkenbergin vuonna 2000 tulkitsemana teksti kuuluu seuraavasti (suluissa olevat nimet ovat Hirthin ja Arkenbergin tulkintoja alkutekstissä olevista kiinankielisistä nimistä): Tatianos
Varhaisin läntinen tekstimuoto on latinankielinen Codex Fuldensis, joka kirjoitettiin piispa Victor Capualaisen pyynnöstä vuonna 545. Vaikka teksti itsessään perustuu Vulgataan, evankeliumien kohtien järjestys perustuu selvästi "Diatessaroniin". Tatianoksen vaikutusta voidaan löytää myös varhaisemmista latinankielisistä käsikirjoituksista, kuten vanhasta latinankielisestä Raamatusta (Vetus Latina) ja Novatianuksen säilyneistä kirjoituksista. Codex Fuldensiksen jälkeen läntiset tekstimuodot vaikuttavat kadonneen maan alle, kunnes ne nousevat jälleen esiin useita satoja vuosia myöhemmin vanhaa yläsaksaa olevassa käännöksessä (n. 830), hollannin kielellä (n. 1280), venetsialaisessa käsikirjoituksessa (1200-luku) ja keskienglantilaisessa käsikirjoituksessa (n. 1400). Leningradin koodeksi
Leningradin koodeksi on vanhin tunnettu kokonaisen heprealaisen raamatun sisältävä hepreankielinen käsikirjoitus. Aleppon koodeksi on lähes sata vuotta vanhempi, mutta se ei ole säilynyt kokonaisena. Leningradin koodeksia on käytetty pohjana nykyiselle viralliselle juutalaiselle raamatuntekstille ja myös lähes kaikki uudet englanninkieliset Vanhan Testamentin käännökset pohjautuvat tähän käsikirjoitukseen.
Käsikirjoituksen kirjoitusajankohta on merkitty koodeksiin usealla tavalla. Tekstin mukaan kirjoitusajankohta on perinteisen juutalaisen ajanlaskun mukaan vuonna 4770 ja islamilaisen ajanlaskun mukaan vuonna 399. Lisäksi kirjoitusajankohta määritetään muutamien historiallisten tapahtumien perusteella: 940 vuotta toisen temppelin tuhoutumisen jälkeen, 1319 vuotta kreikkalaisten vallan päättymisen jälkeen ja 1444 vuotta kuningas Joojakim:in maanpaon jälkeen. Nykytietämyksen mukaan annetut aikamääreet eivät täysin täsmää keskenään, mutta kaikki aikamääreet Joojakimin maanpakoa lukuun ottamatta kuitenkin sijoittuvat vuosille 1008-1010. Joojakimin maanpako tapahtui todennäköisesti jo 1607 vuotta ennen Leningradin koodeksin kirjoittamista. 163 vuoden virhe voi johtua joko koodeksin kirjurin laskuvirheestä tai nykytutkijoiden vääristä tekstitulkinnoista. Codex Calixtinus
Codex Calixtinus on 1100-luvulta peräisin oleva käsikirjoitus, jota on säilytetty Espanjan Galiciassa Santiago de Compostelan katedraalissa. Käsikirjoitus liitetään paavi Calixtus II:een, joskin sillä arvellaan olleen useita kirjoittajia. Se on pääosaltaan pyhiinvaeltajille suunnattu matkaoppaan luontoinen teksti, lajissaan maailman vanhimpia. Sen laajuus on 225 sivua. Katedraalissa uskotaan olevan apostoli Jaakobin haudan, ja siksi kirkko on Euroopan suosituimpia pyhiinvaelluskohteita. Deuterokanoniset kirjat
Gutenbergin vuonna 1455 painama Raamattu on latinalaisen Vulgatan mukainen ja noudattaa käsikirjoituksia, joihin se perustuu. Siinä ei ole erillistä apokryfikirjojen osastoa. Sen Vanhassa testamentissa ovat mukana ne kirjat, joita Hieronymus oli pitänyt apokryfisina ja jotka Klemens VIII myöhemmin siirsi erilliseksi liitteeksi. Manassen rukous oli siinä Aikakirjojen jäljessä, Kolmas ja Neljäs Esran kirja (Kreikkalainen Esran kirja ja Esran ilmestys) sekä Salomonin rukous taas Sirakin kirjan jäljessä. Rolandin laulu
Eepos on syntynyt Pohjois-Ranskassa. Varhaisin kirjoitettu versio on ajoitettu vuosiin 1140–1170. Rolandin laulu oli keskiajalla hyvin suosittu, ja runoelma käännettiin useille kielille. Suomeksi runoelman on kääntänyt Yrjö Jylhä vuonna 1936. Velesin kirja
Velesin kirja on kirjoitettu kielellä, joka muistuttaa paljon varhaisia itäslaavilaisia kieliä. Jos teksti muutetaan nykykirjaimistoon, nykyslaavit pystyvät lukemaan sitä. Jotkut asiantuntijat ovat kuitenkin kiinnittäneet huomiota kielen joihinkin piirteisiin - oikeinkirjoitukseen, sanojen käyttöön ja niin edelleen - jotka näyttäisivät viittaavan siihen, että tekstin on "ikäännyttänyt" joku, joka ei täydellisesti hallinnut muinaisslaavia. Toisaalta nämä ongelmat ovat pieniä ja voisivat johtua paikallisista murrevaihteluista. Kirjassa käytetty aakkosto on myös kiistanalainen seikka, sillä se muistuttaa kyrillistä kirjaimistoa. Slaaveilla ei voida todistaa olleen omaa kirjoitusjärjestelmää ennen kyrillisen aakkoston tuloa 900-luvulla. Leningradin koodeksi
Leningradin koodeksi ("Codex Leningradensis", "Codex L"), josta joskus käytetään myös nimeä Pietarin koodeksi ("Codex Petropolitanus") on vuosien 1008-1010 aikana kopioitu käsikirjoitus heprealaisesta raamatusta. Käsikirjoitusta säilytetään Venäjän kansalliskirjastossa, joka suosii nimitystä Leningradin koodeksi. Kirjastossa käsikirjoitus on indeksoitu kokoelmiin sen edellisen omistajansa mukaan nimellä Firkovitsh B19 A. Uusi testamentti
Johanneksen ilmestyskirja on oma aineistonsa, ja se on Uuden testamentin ainoa apokalypsi eli ilmestyskirja. Teos on laadittu huolella ilmestysten sarjoista. Ilmestyskirjallisuudelle tyypilliseen tapaan sanoma on verhottu peitekielisiin näkyihin. Kirjallisuuslajiin kuuluu tietty hämäryys ja selittämättömyys. Johannes esiintyy teoksessa omalla nimellään. Ilmestyskirjan ja Johanneksen evankeliumin erot ovat niin suuret, että jo monet varhaiskristilliset kirkkoisät katsoivat ne eri kirjoittajien työksi. Teos on todennäköisesti syntynyt 90-luvulla Vähä-Aasiassa. Pedro de Córdoba
Pedro de Córdoban ja hänen dominikaaniveljiensä laatiman Doctrina Cristiana on eräs ensimmäisiä Amerikan mantereella julkaistuja teoksia, ja mitä ilmeisimmin ensimmäinen Uudessa Maailmassa kirjoitettu kirja. Teoksen hyväksyivät käyttöönsä kaikki kolme Uudessa Espanjassa toimivaa sääntökuntaa, dominikaanit, fransiskaanit ja augustiinit. Vuonna 1548 ilmestyi Doctrina Cristianan nahuatlinkielinen painos, jota voidaan pitää Uuden Espanjan hengellisen ja henkisen valloituksen todellisena kulmakivenä, ja josta otettiin nopeasti uusia painoksia "doctrinerojen", uskonopettajien käyttöön. Maunu Eerikinpojan maanlaki
Maunu Eerikinpojan maanlaki on säilynyt noin 90 keskiaikaisena käsikirjoituksena, joista tunnetuin on Codex Aboensis (""Turun käsikirjoitus"") -nimellä tunnettu käsikirjoitus 1430-luvulta. Velesin kirja
Velesin kirja on kirjoitettu laudoille, joiden koko oli 38 cm × 22 cm × 0,5 cm. Teksti on kaiverrettu puuhun ja sen jälkeen vahvistettu jollakin väriaineella. Kirjainten koko ja muoto vaihtelevat, mikä antaa vaikutelman siitä, että tekstin olisi kirjoittanut useampi henkilö. Jotkut laudoista olivat osittain tai kokonaan mädäntyneet. Puun oli jo aiemmin arveltu toimineen varhaisten eurooppalaisten kirjoitusalustana muun muassa pyökkiä ja kirjaa (esimerkiksi englanniksi "beech" ja "book", saksaksi "Buche" ja "Buch") tarkoittavien sanojen sukulaisuuden vuoksi, mutta Velesin kirja oli ensimmäinen koskaan löydetty tällainen puulle kirjoitettu teksti. Sittemmin on löydetty enemmän samanlaisia tekstejä. Velesin kirja sisältää uskonnollisia tekstejä ja historiankuvauksia. Vanhimmat kirjassa kuvatut tapahtumat on ajoitettu noin 600-luvulle eaa. ja viimeisimmät 800-luvulle jaa. Askewin koodeksi
Koodeksi on museon katalogissa numerolla "MS. Add. 5114". Koodeksi on sidottu nykyaikaisiin kansiin, joissa on otsikko "Piste Sophia Coptice". Sen alkuperäiset lehdet ovat pergamenttia, ja siihen kuuluu 178 lehteä eli 356 sivua. Teksti on kirjoitettu kahteen sarakkeeseen. Kirjoitus on kahden eri kirjurin käsialaa. Kirjoitukset ovat koptinkielisiä käännöksiä kreikankielisistä alkuteksteistä, ja ne ovat peräisin noin vuodelta 300. Dresdenin koodeksi
Koodeksin vaiheita Väli-Amerikasta Eurooppaan ei tunneta. Sen tunnetut vaiheet alkavat, kun Saksin vaaliruhtinaan kirjastonhoitaja Johann Christian Götze osti sen vuonna 1739 wieniläiseltä yksityishenkilöltä. Vaaliruhtinaan kokoelmissa se sai luonnehdinnan ”meksikolainen käsikirjoitus, jossa on hieroglyfisiä merkkejä”. Sitä myös esiteltiin merkittäville vieraille, kuten Napoleonille ja humanisti Alexander von Humboldtille. Codex Gigas
Codex Gigas on todennäköisesti suurikokoisin keskiaikainen latinankielinen kirja, joka on säilynyt. Yksi kirjuri on kirjoittanut koko käsikirjoituksen. Legendan mukaan koko käsikirjoitus valmistui Paholaisen avustuksella vain yhdessä yössä ja tämän vuoksi kirjuri piirsi yhdelle sivulle koko sivun kokoisen Paholaisen kuvan. Tästä tulee myös kirjasta käytetty nimitys Paholaisen Raamattu. Kirjaa pidettiin keskiajalla yhtenä maailman ihmeistä. Odysseia
Odysseia (, ”Laulu Odysseuksesta”) on Homeroksen nimiin pantu muinaiskreikkalainen eeppinen runoelma, joka on maailmankirjallisuuden tunnetuimpia teoksia. Se on kirjoitettu homeerisella kreikalla ja daktyylisessä heksametrissä, ja kertoo eepoksen nimihenkilön Odysseuksen seikkailuista ja harharetkistä paluumatkallaan kotiin Troijan sodasta. Codex Bezae
Codex Bezae Cantabrigensis (Gregory-Aland no. D tai 05) on merkittävä Uuden testamentin käsikirjoitus 400- tai 500-luvulta. Se on kirjoitettu eteläisen Ranskan tai eteläisen Italian alueella. Käsikirjoitus on kaksikielinen, se sisältää sekä kreikan- että latinankielisen tekstin. Siihen sisältyy suurin osa neljästä kanonisesta evankeliumista, osia Apostolien teoista sekä pieni katkelma Kolmannesta Johanneksen kirjeestä. Neljäs makkabilaiskirja
Kirjan tekijää ei tunneta, mutta se on toden­näköisesti kirjoitettu Antiokiassa tai Aleksandriassa ajanlaskumme ensimmäisellä vuosisadalla. Vanhalla ajalla muun muassa Eusebius ja Hieronymus arvelivat sitä Josefuksen kirjoittamaksi, minkä vuoksi se onkin julkaistu monissa Josefuksen koottujen teosten laitoksissa, mutta nykyisin tätä käsitystä pidetään kirjan kieliasun, tyylin ja historiallisten epä­tarkkuuksien vuoksi täysin epä­uskottavana. Wiesbadenin koodeksi
Koodeksi oli vuosisatojen ajan syntypaikassaan Rupertsbergin luostarissa lähellä Bingeniä. 30-vuotisen sodan aikana nunnat siirsivät koodeksin Reinin toisella puolelle Eibingenin luostariin. Uudestaan se siirrettiin 1800-luvun alun maallistumisen aikana, vuonna 1814 Wiesbadenin valtionkirjastoon. Toisen maailmansodan aikana se vietiin turvaan Dresdeniin, jossa se säilyi mutta josta se vasta suurin ponnistuksen saatiin 1948 takaisin Wiesbadeniin. Codex Bezae
Koodeksi on kirjoitettu yhteen sarakkeeseen sivua kohti. Siihen kuuluu 406 lehteä alkuperäisestä noin 534:stä. 
Kreikankielinen teksti on vasemmalla ja latinankielinen oikealla sivulla. Jokaisen kirjan kolme ensimmäistä riviä on kirjoitettu punaisella. Codex Bezae on kirjoitettu majuskelikirjoituksella. Käsikirjoitusta on työstänyt ainakin yhdeksän korjaajaa 500- ja 1100-lukujen välillä. Gnostilaisuuden lähteet
Codex Tchacos on koptilainen papyruskäsikirjoitus, koodeksikirja, joka on kirjoitettu noin vuonna 300 ja joka löytyi 1970-luvulla. Sen tunnetuin kirjoitus on "Juudaksen evankeliumi", joka herätti huomiota sen julkaisun aikoihin keväällä 2006. Codex Laudianus
Käsikirjoituksen kirjoittanut kirjuri ilmeisesti osasi kreikkaa paremmin kuin latinaa, sillä kreikankielisessä tekstissä on vähemmän virheitä. Vierekkäin kirjoitetut latinan ja kreikankieliset tekstit on kohdistettu vastaamaan toisiaan ja monissa kohden alkuperäisiä tekstejä on jouduttu muokkaamaan, jotta tarkka vastaavuus on saavutettu. Yleensä on muokattu latinankielistä, mutta paikoin myös kreikankielistä tekstiä. Tarkoista käännöksistä aiheutuu monin paikoin outoja ja kyseisiin kieliin kuulumattomia ilmaisuja. Codex Washingtonianus
Codex Washingtonianus ("Washington Manuscript of the Gospels") on Uuden testamentin käsikirjoitus, joka sisältää neljä kanonista evankeliumia. Se on kirjoitettu pergamentille 300- tai 400-luvulla. Käsikirjoitus on mitä ilmeisimmin kopioitu useasta erilaisesta käsikirjoituksesta ja sen on kirjoittanut kaksi kirjuria. Käsikirjoituksen sijaintipaikka on Freer Gallery of Art Washingtonissa. Catullus
Vuonna 900 Veronan piispa Ratherius kertoo saarnoissaan lukeneensa ”epähurskaita kirjoituksia”. Kirjoitukset olivat uuden löydön, Catulluksen kirjoittamia runoja. Kirjoitukset painuivat uudelleen unholaan, mutta nousivat esiin jälleen 1200-luvun lopulla käsikirjoituksessa, jota kutsuttiin nimellä "Codex Veronensis". Ensimmäiset humanistit tutkivat sitä innokkaasti, muiden mukana Petrarca. Kirjojen keräilijä Coluccio Salutati laaditutti siitä useita kopioita. "Codex Veronensis" on sittemmin kadonnut. Oxfordissa on tallella luultavasti suoraan "Codex Veronensiksesta" otettu kopio, ja sitä pidetään myös parhaana kopiona. Pariisissa on säilytetty vuodelta 1375 peräisin olevaa "Codex Sarmagermanensista" ja Vatikaanissa on tallessa "Codex Romanus". Ranskasta löytyy ainoastaan häälaulun sisältävä käsikirjoitus "Codex Thuaneus", joka ainoana käsikirjoituksena tuntee säkeen 14. Painettuna Catulluksen runoja ilmestyi ensimmäistä kertaa Venetsiassa vuonna 1472. Odysseia
Homeroksen nimiin pantujen eeposten toimitustyö jatkui vielä Homeroksen oman ajan jälkeen. Eepoksista tehtiin Ateenassa 500-luvulla eaa. tyranni Peisistratoksen määräyksestä eräänlainen ”standardilaitos”. "Iliaan" ja "Odysseian" nykyinen teksti periytyy tästä versiosta. Ei ole tiedossa, oliko tekstiä muutettu välille jäävänä aikana. Codex Laudianus
Teksti on kirjoitettu latinaksi ja kreikaksi hyvin kapeisiin, usein vain yhden sanan leveisiin palstoihin. Vasemmalle puolelle kirjoitettu latina on Vulgataa vanhempi latinankielinen käännös. Käsikirjoituksen teksti on sekoitus kahdesta tunnetusta Apostolien teon tekstiversiosta eli pidemmästä läntisestä tekstistä ja lyhyemmästä Alaxandrialaisesta tekstistä. Codex Laudianus on vanhin tunnettu Raamatun käsikirjoitus, joka sisältää jakeen Apt 8:37, eli Etiopialaisen hoviherran uskontunnustuksen, joka on vuoden 1992 suomennoksessa merkitty sulkeisiin. Codex Vercellensis
Koodeksi sisältää vain Uuden testamentin evankeliumit. Evankeliumit ovat järjestyksessä Matteus, Johannes, Luukas ja Markus. Koodeksin teksti on kirjoitettu purppuralla värjätylle pergamentille hyvin kapeisiin sarakkeisiin. Teksti on eurooppalaisen kääntäjän tekemä latinankielinen käännös. Kirjoitustyylin perusteella koodeksi voidaan ajoittaa 300-luvulle. Westcottin ja Hortin laitos
Westcottin ja Hortin tekstilaitos perustuu Uuden testamentin aleksandrialaista tekstimuotoa edustaviin käsikirjoituksiin, erityisesti Codex Vaticanukseen ja Codex Sinaiticukseen. Tässä suhteessa Westcottin ja Hortin laitos poikkeaa Textus Receptuksesta, joka perustuu pääosin bysanttilaista tekstimuotoa (katso Bysantin tekstilaitos) edustaviin käsikirjoituksiin. Westcott ja Hort hylkäsivät bysanttilaisen tekstimuodon koska he katsoivat, että se oli koottu 300-luvulla yhdistelemällä aleksandrialaisen ja ns. länsimaisen tekstimuodon (jota edustaa Codex Bezae) mukaisia lukutapoja ja kirkollisella asetuksella määrätty otettavaksi käyttöön kirkon standarditekstinä. Bysanttilaisen tekstimuodon hylkääminen, joka on edelleen Uuden testamentin tekstikritiikin vallitseva lähtökohta, perustui kuitenkin suurelta osin todistamattomiin ennakko-oletuksiin. Westcottin ja Hortin laitoksen teksti seuraa lähemmin Codex Vaticanuksen kuin minkään muun käsikirjoituksen tekstiä ja edustaa julkaistuista tekstilaitoksista edelleen puhtaimmin aleksandrialaista tekstimuotoa. Kebes
Diogenes Laertioksen mukaan Kebes kirjoitti kolme dialogia. Niistä vain yksi, "Pinaks" ("Taulu"), on säilynyt, ja tutkijat pitävät sitäkin jonkun muun kirjoittamana – sen on kirjoittanut mahdollisesti Kebes Kyzikoslainen tai joku tuntematon henkilö. Teos saattaa olla mahdollisesti peräisin ensimmäiseltä vuosisadalta ajanlaskun alun jälkeen. Se esittää olevansa tulkinta allegorisesta kuvasta, joka oli sijoitettu Kronoksen temppeliin joko Ateenassa tai Thebassa. Kirjoittaja esittelee platonilaisen teorian sielujen ennalta olemisesta, ja osoittaa, ettei todellinen oppiminen koostu pelkästään oppineisuudesta, vaan enemmänkin luonteen muovautumisesta. Raamattu
1800-luvulla löydetty Codex Sinaiticus, 300-luvulle ajoitettu pergamenttikäsikirjoitus, vahvisti osaltaan Uuden testamentin satoja vuosia myöhemmin tehtyjen käsikirjoitusten yhtäläisyyden. Johanneksen evankeliumin papyruskatkelma, joka löydettiin Egyptistä Faijumin alueelta, on ajoitettu 100-luvun alkupuoliskolle, alle 50 vuotta alkuperäiskappaletta myöhäisemmäksi. Se oli säilynyt satoja vuosia kuivassa hiekassa. Teksti on yhtäpitävä paljon myöhäisempien käsikirjoitusten kanssa. Apostolien teot
Kuten muut Uuden testamentin kirjat, myös Apostolien tekoja tavataan useissa eri tekstimuodoissa. Päinvastoin kuin muissa kirjoissa, erot aleksandrialaisen tekstityypin ja läntisen tekstityypin välillä on hyvin suuri. Läntisen tekstin, jota edustaa muun muassa Codex Bezae, koko on noin 10 prosenttia suurempi kuin aleksandrialaisen, jota edustaa muun muassa Codex Sinaiticus. 
Vaikka tämä seikka havaittiin jo 1600-luvulla, selitykset ovat olleet näihin päiviin saakka lähinnä arvauksia. Eroja ei voida selittää pelkästään sillä, että läntistä tekstiä kopioineet kirjurit olisivat olleet huolimattomia eivätkä olisi piitanneet tarkkuudesta tekstiä kopioidessaan. Tämä selitys jättää huomioimatta sen, että läntiseen tekstiin tehdyt muutokset ovat luonteeltaan samanlaisia kuin aleksandrialaiseen tekstiin tehdyt muutokset, ja että tekstin lukutavat ovat peräisin varhaisilta latinankielisiltä kirjoittajilta, kuten Tertullianukselta, Cyprianukselta ja Augustinukselta. Dresdenin koodeksi
Käsikirjoitus oli aikaisemmin ajoitettu 1200-luvulle. Uusimpien tutkimusten mukaan se olisi kuitenkin kirjoitettu vasta 1400-luvulla, juuri ennen espanjalaisten tuloa, sillä koodeksi on keskeneräinen. Lisäksi koodeksissa esiintyvät suitsutusastiat ovat luonteenomaisia 1400- ja 1500-lukujen mayakulttuurille. Konstantin von Tischendorf
Lobegott Friedrich Konstantin von Tischendorf (1815–1874) oli saksalainen käsikirjoituksiin erikoistunut raamatuntutkija. Tischendorf on löytänyt ja julkaissut enemmän Raamatun käsikirjoituksia kuin kukaan toinen tutkija. Hänen merkittävimpiin löytöihinsä kuuluu mahdollisesti vanhimman tunnetun Raamatun käsikirjoituksen Codex Sinaiticusin löytäminen Siinailta Pyhän Katariinan luostarista. Lisäksi hän löysi toisen merkittävän Raamatun käsikirjoituksen Codex Ephraemin tekstin sen päälle kirjoitettujen Efraim Syyrialaisen tekstien alta. Niiden lisäksi Tischendorf julkaisi kymmeniä muitakin käsikirjoituksia sekä käsikirjoitusten pohjalta tekemiään editioita Septuagintasta ja Uudesta testamentista. Näistä erityisesti kriittinen kahdeksas editio ("Editio Octava Critica Major") on edelleen yksi täydellisimmistä koko Uuden Testamentin käsittävistä tekstikriittisistä versioista. Editio Octava Critica Major omalta osaltaan lopulta johti Raamatun tutkijoiden luopumiseen Textus Receptusin käytöstä. Allogenes
Allogenes on setiläinen gnostilainen dialogimuotoinen ilmestys, joka tunnetaan lähinnä Nag Hammadin kirjastosta. Nag Hammadin kopiossa on kuitenkin paljon aukkoja. Pieni katkelma on säilynyt myös osana myöhemmin löydettyä Codex Tchacosia, joka tarjoaa hieman lisätietoa aukkojen täyttämiseksi. Mykeneläinen kreikka
Mykeneläinen kreikka on kreikan kielen vanhin dokumentoitu muoto. Sitä puhuttiin mykeneläisellä kaudella, noin 1500-luvulta eaa. 1100-luvulle eaa., Kreikan mannermaalla sekä Kreetan saarella. Kieli tunnetaan lineaari-B-kirjoituksella kirjoitetuista savitauluista, joita on löytynyt Mykenen, Knossoksen, Pyloksen ja muiden mykeneläisten palatsien arkistoista. Codex Eyckensis
Codex Eyckensis huomioitiin ja suojattiin kiinteäksi kulttuuriperintökohteeksi vuonna 1986. Vuonna 2003 Codex Eyckensis huomioitiin osaksi flaamilaista mestariteosta. Leningradin koodeksi
Koodeksiin tehtyjen merkintöjen mukaan koodeksi on kirjoitettu Kairossa, Egyptissä. Koodeksilla oli vain yksi kirjuri, Samuel ben Jaakob, joka kirjoitti konsonantit, vokaalimerkinnät sekä masoreettiset kommentit. Merkintöjen mukaan kirjuri käytti lähteenään käsikirjoitusta, jonka oli kirjoittanut Aaron ben Asher. Erityisesti vokaalimerkkejä on korjailtu kirjoittamisen jälkeen huomattavan paljon. Todennäköisesti korjausten tarkoitus on ollut tehdä käsikirjoituksesta enemmän ben Asherin tekstityylisuunnan mukainen. Codex Tchacos
Koodeksi löytyi El Minyasta Egyptistä 1970-luvulla, mutta sen tutkiminen ja käännöstyö alkoivat vasta vuonna 2001, kun sen omistaja Frieda Nussberger-Tchacos, joka hankki sen syyskuussa 2000, huolestui sen rappeutuvasta kunnosta ja siirsi sen baselilaiselle Maecenas-säätiölle. Koodeksi on nimetty Dimaratos Tchacoksen, koodeksin myyjän isän mukaan. Koodeksin ja erityisesti "Juudaksen evankeliumin" tutkimusta johti National Geographic Society, ja tutkimustulokset julkistettiin huhtikuussa 2006. Tobitin kirja
Tobitin kirja on kirjoitettu Syyriassa tai Palestiinassa noin vuonna 200 eaa., joko arameaksi tai hepreaksi. Näillä kielillä siitä on kuitenkin säilynyt vain katkelmia, jotka löydettiin Qumranin luolasta IV vuonna 1955. Kirjan koko teksti on säilynyt vain kreikankielisenä käännöksenä, josta on olemassa kaksi versiota. Codex Eyckensis
Toinen käsikirjoitus (B-koodeksi) koostuu täydestä kahdestatoista kaanon-hakemistosta ja kaikista neljästä evankeliumitekstistä. Kaanon-hakemistot ovat koristeltu pylväin ja kaarin, apostolien kuvauksin ja evankelistojen symbolein. Evankeliumin tekstit on kirjoitettu pyöreällä insular minuscule -tyylillä, joka oli tunnusomaista englantilaisille ja irlantilaisille 600–700-lukujen käsikirjoituksille, ja jota käytettiin myös Manner-Euroopassa. Jokaisen kappaleen ensimmäisen kirjaimen ääriviivoissa on käytetty punaisia ja keltaisia pisteitä. Tekstin on kopioinut yksi kirjuri. Codex Calixtinus
Yksi kirjoittajista on todennäköisesti ollut ranskalainen munkki Aymerico Picaud, joka oli mukana paavin pyhiinvaelluksella 1109. Berliinin koodeksi
Berliinin koodeksi tai Akhmimin koodeksi on koptinkielinen gnostilaisia kirjoituksia sisältänyt papyruskirja eli koodeksi, joka löydettiin Akhmimista, Egyptistä vuonna 1896. Sen virallinen nimi ja numero on "Berolinensis Gnosticus (BG) 8502". Nag Hammadin kirjasto
Löydetyt kirjoitukset oli kirjoitettu koptin kielellä, mutta ne olivat kaikki todennäköisesti käännöksiä kreikan kielestä. Tunnetuin löydöistä oli Jeesuksen sanoja sisältävä "Tuomaan evankeliumi", josta Nag Hammadin kirjasto sisälsi ainoan tunnetun kokonaisen version. Egyptin Oksyrhynkhoksesta oli jo vuonna 1898 löydetty evankeliumin katkelmia, jotka uuden löydön jälkeen osattiin tunnistaa osiksi samaa evankeliumia. Samoin havaittiin, että kyseessä oli sama evankeliumi, jota oli siteerattu monissa varhaisissa kristillisistä lähteissä. Kirjoitusten alkuperäiset kateissa olevat kreikankieliset versiot on ajoitettu ensimmäiselle tai toiselle vuosisadalle, mutta kirjoitukset itse ovat peräisin 200- tai 300-luvuilta. Quintus Curtius Rufus
"Historiae Alexandri Magni Macedonis" on ainoa nykyaikaan säilynyt latinaksi kirjoitettu Aleksanterin elämäkerta. Teos on säilynyt jopa 123:na eri käsikirjoituksena, joista vanhin on 800-luvulta. Kaikki käsikirjoitukset ovat kuitenkin huonokuntoisia, ja ne perustuvat samaan alkuperäistekstin, joka on sekin ollut epätäydellinen. Säilyneen version tekstissä on useita aukkoja, ja teoksen kaksi ensimmäistä kirjaa puuttuvat kokonaan. Teoksen alun puuttumisen takia teoksen alkuperäinen nimi ja tarkoitus eivät ole selvillä, ja jopa kirjoittajan oikea nimi jää epävarmaksi. Tärkeimmissä säilyneissä käsikirjoituksissa teoksen kirjoittajaksi kerrotaan kuitenkin Curtius Rufus, ja myös praenomen Quintus mainitaan kaikissa paitsi yhdessä versiossa. Kelsos
Aiemmin on usein ajateltu, että Kelsos olisi kirjoittanut teoksensa Roomassa, mutta teoksen sisäisen todistusaineiston perusteella se saattaa olla kirjoitettu Aleksandriassa. Tätä tukevat useat viittaukset Egyptin historiaan ja tapoihin. Vaikuttaa myös siltä, etteivät Kelsoksen juutalaiset ole läntisiä tai roomalaisia juutalaisia, vaan itäisiä, ja erityisesti sellaisia, jotka olivat omaksuneet Filonin ajatuksen "Logoksesta". Evankeliumi Matteuksen mukaan
Suurin osa nykyisistä tutkijoista, jotka perustavat johtopäätöksensä meille tunnetun Matteuksen evankeliumin kreikan kieleen ja lähteiden, kuten kreikankielisen Markuksen evankeliumin käyttöön, sanovat, että kirja kirjoitettiin alun perin kreikaksi ja että se ei näin ollen ole käännös hepreasta tai arameasta. Jos he ovat oikeassa, sellaiset kirjoittajat kuin Klemens Aleksandrialainen, Origenes ja Hieronymus viittasivat johonkin muuhun kuin nykyisin tunnettuun Matteuksen evankeliumiin. Tämän vahvistaa myös se, että Nikeforos luettelee Matteuksen evankeliumin ja "Heprealaisten evankeliumin" erikseen kirjoittamassaan "Stikhometriassa". Kaikki edellä mainitut tekstit ovat myös eri tekstejä kuin "Ebioniittien evankeliumi", "Pseudo-Matteuksen evankeliumi" ja "Shem-Tovin heprealainen Matteuksen evankeliumi". Nag Hammadin kirjasto
Koodeksien on uskottu olleen peräisin läheisen Pyhän Pakhomioksen luostarin kirjastosta. Munkit olivat todennäköisesti haudanneet kirjat 300-luvulla, kun gnostilaisten kirjoitusten omistaminen oli julistettu harhaoppiseksi ja siitä oli määrätty kovat rangaistukset. Erityisesti Athanasios ajoi uutterasti tällaisten kirjoitusten perinpohjaista hävittämistä. Samoin Theodosius I oli antanut 390-luvulla määräykset kirjoitusten tuhoamiseksi. Munkit eivät kuitenkaan tuhonneet kirjoituksia, koska he mahdollisesti ajattelivat asenneilmapiirin lientyvän tulevaisuudessa, jolloin kirjoitukset voitaisiin jälleen kaivaa esiin. Codex Mendoza
Codex Mendoza on kolmiosainen asteekkien koodeksi, joka tehtiin 1540-luvun alkupuolella eli noin 20 vuotta Meksikon espanjalaisvalloituksen jälkeen. Koodeksi sisältää asteekkien historiaa, päivittäistä elämää ja maakuntien maksamien pakkoverojen luetteloita. Nimensä se on saanut Antonio de Mendozalta, joka oli koodeksin valmistumisaikaan Uuden-Espanjan varakuningas. Alkuperäisteosta säilytetään Oxfordin yliopiston Bodleian Libraryssa. Codex Aboensis
Käsikirjoituksen alkuperä ja ikä ovat olleet keskustelun aiheena. Käsikirjoitusta pidettiin alun perin ruotsalaisena, mutta Kustaa Vilkuna esitti, että kirja on sen runsaan kuvituksen yksityiskohtien perusteella tehty laadittu Varsinais-Suomessa. Sittemmin paleografinen tutkimus on kuitenkin osoittanut, että kirjan on kirjoittanut Tukholmassa vuosina 1423–1436 toiminut kirjuri. Samalta tuntemattomalta kirjoittajalta on säilynyt myös kirjeitä. Kirjan tilasi Pentti Jönsinpoika Oxenstierna, joka toimi Ruotsin valtionhoitajana ja sittemmin Upplannin laamannina. 1500-luvulla käsikirjoitus päätyi Suomeen, mistä se vuosisadan lopulla palasi Ruotsiin Bielke-suvun mukana. Vuonna 1827 kirja päätyi Kalmarin koulukirjastoon ja lopulta vuonna 1884 Kuninkaalliseen kirjastoon, missä se on yhä. Aadamin ja Eevan elämä
Aadamin ja Eevan elämä () eli Mooseksen ilmestyskirja () on juutalainen pseudepigrafinen kirjoitus noin vuosien 20 eaa. ja 70 jaa. väliltä. Se kuuluu niin sanottuihin vanhatestamentillisiin apokryfeihin. Teksti on juutalaista perää, mutta se on myöhemmin muokattu kristillisempään suuntaan. Aadamin ja Eevan elämä on kirjoitettu jollakin seemiläisellä kielellä, mutta se on säilynyt vain kreikan ja kirkkoslaavin kielellä. Ainakin Nikodeemuksen evankeliumi käyttää sitä lähteenään. Kirjasta tekee mielenkiintoisen se, että se ei sisällä yhtään gnostilaista ainesta, toisin kuin useat muut saman ajanjakson apokryfiset kirjat. Codex Eyckensis
Ensimmäinen käsikirjoitus (koodeksi A) on epätäydellinen. Se koostuu viidestä sivusta, joista ensimmäinen on kokosivun kokoinen muotokuva envankelistasta (oletettavasti kuvaa pyhää Matteusta), ja jonka jälkeen on epätäydellinen sarja kahdeksasta kaanon-hakemistosta. Evankelistan muotokuva on tehty italialais-bysanttisella tyylillä, jolla on selviä yhtäläisyyksiä Barberinin evankeliumeihin, joita säilytetään nykyisin Vatikaanin kirjastossa (Barberini Lat. 570). Muotokuva on kehystetty anglosaksisella solmeilutyöllä, ja vastaavaa koristelua löytyy "Lindisfarnen evankeliumista". Evankeliumi Luukkaan mukaan
Codex Bezae sisältää 400- tai 500-luvulta olevan varhaisimman kokonaisen Luukkaan evankeliumin käsikirjoituksen. Se sisältää sekä kreikan- että latinankielisen tekstin peräkkäisillä sivuilla. Nykyisin tutkijat eivät pidä Codex Bezaeta merkittävänä alkuperäistekstin lähteenä. Kreikankielinen teksti vaikuttaa kuuluvan käsikirjoitusten päähaarasta syntyneeseen sivuhaaraan, jonka teksti poikkeaa totutusta lukutavasta monissa kohdissa. Vaikka teksti sisältääkin monia korjauksiksi tarkoitettuja kohtia, joiden tarkoituksena on ollut palauttaa teksti muistuttamaan enemmän yleisiä lukutapoja, se on hyvä esimerkki siitä, kuinka erilaisia käsikirjoituksia oli liikkeellä vielä 400- ja 500-luvuilla. Jeesuksen Kristuksen viisaus
Jeesuksen Kristuksen viisaus on gnostilainen kirjoitus, joka tunnetaan sekä Berliinin koodeksista (BG 8502,3; sivut 77-127) että Nag Hammadin kirjastosta (koodeksi III, kirja 4). Kirjoituksen nimi, "Jeesuksen Kristuksen "sofia"", on kaksimerkityksellinen, sillä vaikka kreikan kielessä sana "sofia" tarkoittaakin viisautta, gnostilaisessa mytologiassa Sofia oli Jeesuksen "syzygy" eli naispuolinen vastine. Apostolien teot
Kirjan kirjoituspaikka on edelleen avoin. Aiemmin tutkijat ovat esittäneet muun muassa Roomaa ja Antiokiaa. Friedrich Blass ehdotti kumpaakin esittäessään, että kirjasta olisi ollut kaksi versiota. Tekstinsisäinen todistusaineisto viittaa kuitenkin enemmän roomalaiseen Aasian provinssiin, erityisesti Efesoksen lähettyville. Tämä perustuu paikallisiin viittauksiin, muun muassa "Tyrannoksen kouluun" (Ap.t. 19:9 ) ja "Aleksandrokseen" (Ap.t. 19:33 ), sekä täsmälliseen maantieteelliseen kuvaukseen (esim. Ap.t. 20:13–15 ). Codex Eyckensis
Nämä kaksi käsikirjoitusta on yhdistetty samaan nidokseen todennäköisimmin 1100-luvun aikana. Hymni Zeukselle
Hymni on ainoa varhaisen stoalaisen koulukunnan ajoilta säilynyt (lähes) kokonainen teksti. Se on säilynyt nykyaikaan yhtenä käsikirjoituksena koodeksissa nimeltä Codex Farnesinus. Tutkijat katsovat, että tekstissä on yksi aukko säkeessä 30. POxy 846
POxy 846 (tai E 3074) on osa Oksyrhynkhoksesta löydetystä 500-luvulta peräisin olevasta käsikirjoituksesta, jossa on kreikankielinen versio Vanhan testamentin Aamoksen kirjasta. Käsikirjoitus sisältää Aamoksen kirjan toisen luvun. Sitä säilytetään Pennsylvanian yliopistossa, luokiteltuna E 3074. Antiikin Kreikan kirjallisuus
Varhaisimmat kreikkalaiset kirjoitukset ovat mykeneläisiä savitauluihin lineaari-B-järjestelmällä tehtyjä kirjoituksia. Nämä kirjoitukset ovat kuitenkin enimmäkseen kauppaa käsitteleviä proosamuotoisia tekstejä, kuten kirjanpitoa ja luetteloita; varsinaista kirjallisuutta tuolta ajalta ei ole löydetty. Tätä on selitetty muun muassa sillä, että mykeneläinen kirjallisuus olisi välittynyt eeppisen runouden tavoin suullisesti, tai että se kirjoitettiin varakkaammille suunnattuna hienommalle materiaalille, joka ei ole säilynyt nykyaikaan. Uusi testamentti
Evankeliumi on kirjoitettu noin 80– ja 100-lukujen välisenä aikana. Kirjoituspaikkana pidetään Syyriaa. Tätä tukevat yksittäiset maininnat evankeliumissa, vaikutus Didakheen sekä juutalaisuuden ja kristinuskon kuvaukset, jotka sopivat etenkin Antiokian seurakunnan tilanteeseen. Voynichin käsikirjoitus
Voynichin käsikirjoituksen historia tunnetaan huonosti, varsinkin sen varhaisimmat vaiheet. Kirjoituksen kirjaimisto ei muistuta ainoatakaan tunnettua kirjoitusta, ja tekstin sisältö on edelleen täysin tuntematonta. Käsikirjoituksen suhteen ei ole toistaiseksi tehtävissä muuta kuin tutkia kirjan ikää ja alkuperää. Erityisesti kuvissa näkyvien ihmisten hiukset ja vaatetus sekä linnojen ja rakennusten tyyli voivat kertoa alkuperästä. Ne muistuttavat tyyliltään eurooppalaista ja ovat usein tunnistettavissa vuosina 1450–1520 tehdyistä kirjoista. Sen perusteella voidaan tiedossa olevat asiat arvioida yhdessä muiden seikkojen kanssa.
Kirjoituksen ensimmäinen varmistettu omistaja oli 1600-luvulla elänyt prahalainen alkemisti Georg Baresch. Bareschin tiedetään olleen yhtä ällistynyt kuin nykyiset tieteilijät tästä kummajaisesta, joka vei hänen "kirjastossaan tilaa turhan päiten" useita vuosia. Kuultuaan, että Collegio Romanon jesuiittatutkija Athanasius Kircher oli julkaissut koptin kielen sanakirjan ja "avannut" (väärin) hieroglyfejä, Baresch lähetti Kircherille näytekopion kirjoituksesta ja pyysi tekstin tutkimista. Bareschin vuonna 1639 Kircherille lähettämä kirje on ensimmäinen maininta käsikirjoituksesta. Codex Alexandrinus
Codex Alexandrinus (Gregory–Aland nr. A tai 02) on 400-luvulta peräisin oleva Raamatun käsikirjoitus. Codex Alexadrinus kuuluu tärkeimpiin Raamatun käsikijoituksiin yhdessä mm. Codex Vaticanuksen, Codex Sinaiticuksen ja Codex Ephraemin kannssa. Käsikirjoitus on kirjoitettu kreikaksi majuskelikirjoituksella, eli käyttäen pelkästään suuraakkosia. Se on yksi vanhimmista käsikirjoituksista, joka on säilynyt lähes kokonaan ja täten se on myös yksi arvokkaimmista. Codex Alexandrinus oli ensimmäinen tärkeimmistä käsikirjoituksista, joka saatiin tutkijoiden käyttöön. Siitä tehtyjä versioita oli saatavilla jo 1700-luvun alussa, joka edesauttoi Raamatun tekstikritiikin kehittymistä. Eeppinen kyklos
Suurin osa eeppisen kykloksen runoja koskevasta tiedosta on peräisin niiden yhteenvedosta, joka on liitetty esipuheeksi tunnetun 900-luvulta peräisin olevan "Iliaksen" käsikirjoituksen, josta käytetään nimitystä Venetus A, alkuun. Esipuhe on vaurioitunut; siitä puuttuu "Kypriaa" käsittelevä osuus. "Kypriaa" käsittelevä osuus on säilynyt eräissä muissa käsikirjoituksissa, jotka sisältävät puolestaan vain tämän osan, ei muiden eepoksien osuutta. Ignatios
"Martyrium Ignatii" -kirjoituksen luotettavin versio on 900-luvulta peräisin oleva "Codex Colbertinus" (Pariisi), joka päättyy kyseiseen kirjoitukseen. Se kuvaa Ignatioksen ja Trajanuksen välistä vastakkainasettelua, joka on tyypillinen marttyyrien elämäkerroille, sekä pitkää pääosin maareittiä kuljettua matkaa Roomaan. Codex Eyckensis
Koodeksi ajoittuu 700-luvulle, ja aluksi sitä säilytettiin entisessä Aldeneikin luostarissa, joka vihittiin käyttöön 728 eaa. Adelardin merovingien aateliset, lordi Denain ja hänen vaimonsa Grinuara perustivat luostarin tyttärilleen Harlindikselle ja Relindikselle "pienessä ja tarpeettomassa metsikössä" lähellä Meuse-jokea. Luostari sai nimen Eyke ("tammi") siellä kasvavien tammien mukaan. Myöhemmin naapurikylä Nieuw-Eyke ("uusi tammi" - nykyinen Maaseik) kasvoi ja tuli tärkeämmäksi, jolloin kylän alkuperäinen nimi muuttui Aldeneikiksi ("vanha tammi"). Pyhä Willibrord vihki Harlindiksen ensimmäiseksi abbedissaksi tälle uskonnolliselle yhteisölle. Harlindiksen poismenon jälkeen Saint-Boniface nimitti Relindis-siskon hänen seuraajakseen. Marian evankeliumi
Marian evankeliumi on yksi apokryfisistä evankeliumeista. Se on gnostilainen kirjoitus, joka löydettiin Akhmimista, Egyptistä vuonna 1896 ja kuuluu Berliinin koodeksiin (BG 8502,1; sivut 7-19). Peer Gynt
"Peer Gyntiä" ei kirjoitettu alun perin esitettäväksi näyttämöllä, mutta suostuteltuaan ystävänsä Edvard Griegin säveltämään tekstiin musiikin Ibsen myöhemmin muokkasi ja lyhensi tekstin musiikkinäytelmäksi. Peer Gynt on kirjoitettu osittain Roomassa, Ischiassa ja Sorrentossa. Peer Gynt julkaistiin 14. marraskuuta 1867 Kööpenhaminassa. Kirjan kustansi Gyldendalske Boghandel (F. Hegel), ja ensimmäinen painos oli 1250 kappaletta. Parin viikon kuluttua siitä otettiin toinen, 2000 kappaleen painos. Kirjan hyvä myynti johtui Ibsenin edellisen näytelmän "Brandin" suuresta suosiosta. Codex Eyckensis
Vanhin valokuvattu dokumentti Codex Eyckensiksesta on noin vuodelta 1916. Restauroinnin yhteydessä käsikirjoitus valokuvattiin Belgian Royal Institute for Cultural Heritagessa (KIK-IRPA). Faksimilejäljennös julkaistiin vuonna 1994. Johannes (evankelista)
Historioitsija Eusebius (n. v. 260–342) mainitsee Irenaeuksen sanoneen, että evankeliumi olisi kirjoitettu Efesoksessa tai sen lähistöllä: ”Myös Johannes, Herran opetuslapsi, joka oli nojautunut hänen rintaansa vasten, julkaisi evankeliumin, oleskellessaan Efesossa Aasiassa.”
Evankeliumi kirjoitettiin perimätiedon mukaan noin vuonna 100. Yksi todiste tämän ajankohdan puolesta on Egyptistä löydetty Johanneksen evankeliumin katkelma, joka tunnetaan nykyään Rylands 457 -papyruksena (P52) ja joka sisältää Johanneksen 18. luvun jakeet 31–33, 37 ja 38. Sitä säilytetään John Rylandsin kirjastossa Manchesterissa Englannissa. Siitä, miten se tukee sitä perimätietoa, että Johannes kirjoitti tuon kirjan ensimmäisen vuosisadan lopulla, sir Frederic Kenyon sanoi vuonna 1949 julkaistussa kirjassaan "The Bible and Modern Scholarship" sivulla 21: ”Niin pieni kuin se siis onkin, se riittää todistamaan, että tästä evankeliumista tehty käsikirjoitus oli liikkeellä noin vuosina 130–150 luultavasti Egyptin maaseudulla, mistä se löydettiin. Vaikka laskisimme vähimmän mahdollisen ajan teoksen kulkeutumiselle kirjoituspaikastaan, sekin siirtäisi kirjoitusajan taaksepäin niin lähelle ensimmäisen vuosisadan viimeisen vuosikymmenen perinteistä aikamäärää, ettei ole enää mitään syytä asettaa perimätiedon paikkansapitävyyttä kyseenalaiseksi.” Kuningassaagat
"Hryggjarstykkin" osalta on myös tuotu esille sen yhteys siihen latinankieliseen pyhimyselämäkertojen perinteeseen, joka sai alkunsa Islannissa ja Norjassa 1000-luvulta alkaen. Vaikka Länsi-Skandinaviassa kirjoitettujen pyhimyselämäkertojen latinankieliset versiot eivät olekaan säilyneet, esimerkiksi arkkipiispa Eysteinn Erlendsonin vuoden 1170 tienoilla laatima hagiografinen teos Pyhästä Olavista, "Acta sancti Olavi regis et martyris", on säilynyt kansankielisena käännöksenä norjalaisessa saarnakokoelmassa "Homilíubók". Nyt jo kadonnut Orkneyn jaarli Magnús Erlendssonista kertova pyhimyselämäkerta *"Vita sancti Magni", joka laadittiin tämän kanonisaation yhteydessä vuoden 1135 tienoilla ja josta on säilynyt vain kansankielisen käännöksen katkelmia, on todennäköisesti toiminut *"Hryggjarstykki"-teokselle sekä lähteenä että mallina. Brucen koodeksi
Brucen koodeksi () on vanha gnostilainen käsikirjoitus, jonka omistaa British Museum. Lordi James Bruce hankki koodeksin vuonna 1769 Thebasta, Ylä-Egyptistä. Kirja siirrettiin museoon muiden itämaisten tekstien kanssa vuonna 1842. Se on ollut vuodesta 1848 lähtien Bodleian Libraryssä Oxfordissa. Kvenland
Kvenland mainitaan muinaisissa norjalaisissa ja -islantilaisissa lähteissä. Sitä ei ole tavattu ruotsalaisissa teksteissä, mikä todennäköisesti johtuu siitä, että varhaisin ruotsalaisperäinen kirjallinen teos, Eerikinkronikka, ilmestyi vasta noin 1320-luvulla. Tällöin Kvenlandin ajan keskiaikaisten kuvausten mukaisena ja kuninkaiden hallitsemana maana uskotaan pääosiltaan jo päättyneen. Historiantutkija Kyösti Julkun mukaan, myöhempiin vanhoihin vastineisiin termille "Kvenland" lukeutuu "Caienska Semla", jota näin tavattuna on käytetty mm. vuosina 1570 ja 1595 julkaistuissa kartoissa. Manessen käsikirjoitus
Manessen käsikirjoitus eli Codex Manesse eli Manesse-Handschrift on 140 runoilijan minnelauluja sisältävä teos, joka syntyi Zürichissä 1300-luvun alkupuolella ja on lyriikanlajin laajin ja upein muistomerkki. Se sijaitsee Heidelbergin yliopiston kirjastossa. Aeneis
Aeneis on roomalaisen Vergiliuksen ensimmäisellä vuosisadalla eaa. kirjoittama eeppinen runoelma. Se sijoittuu historian alkuhämäriin ja on tavallaan jatkoa Homeroksen "Ilias"-eepokselle. Eepos on kirjoitettu vuosien 29–19 eaa. välillä. Codex Eyckensis
Uudessa mittavassa restaurointiyrityksessä vuosien 1987–1993 aikana Mipofolie-laminoinnin huolellisesti poisti ryhmä Belgian Royal Institute for Cultural Heritagesta johtajanaan kemisti tri Jan Wouters. Laminoinnin poiston jälkeen sivujen restaurointia varten kehitettiin innovatiivinen leafcasting-tekniikka pergamenttipaperille. Restauroinnin loppuunsaattamiseksi kaksi koodeksin olennaista käsikirjoitusta sidottiin erikseen. Codex Gigas
Vuonna 1649, kolmikymmenenvuotisen sodan aikana, ruotsalaiset veivät koodeksin sotasaaliina Tukholmaan, jossa sitä säilytettiin Tukholman linnassa vuoden 1697 linnapaloon saakka. Koodeksi vaurioitui linnapalon aikana. Tarinan mukaan koodeksi pelastettiin heittämällä se ulos ikkunasta. Nykyään koodeksia säilytetään Ruotsin kuninkaallisessa kirjastossa, Tukholmassa. Codex Tchacos
Codex Tchacos on muinainen koptilainen papyruskäsikirjoitus, koodeksikirja, joka on kirjoitettu noin vuonna 300. Se sisältää seuraavat kristilliset gnostilaiset kirjoitukset:Koodeksi on merkittävä siksi, että se sisältää ainoan tunnetun kappeleen "Juudaksen evankeliumista", jonka alkukirkko hylkäsi harhaoppisena ja joka oli kadoksissa 1700 vuotta ennen sen löytymistä uudelleen. Codex Vercellensis
Codex Vercellensis (Codex "a")on latinankielinen Raamatun käsikirjoitus, joka on kirjoitettu 300-luvulla. Se on yhtä vanha kuin vanhimmat säilyneet kreikankieliset Raamatun käsikirjoitukset, kuten Codex Vaticanus ja Codex Sinaiticus. Kirjoittajana on mahdollisesti ollut Vercellin piispa Eusebius, joka kuoli vuonna 371. Kirjoitusta säilytetään Vercellin katedraalissa Italiassa. Codex Argenteus
Codex Argenteus on gootinkielinen Raamatun käsikirjoitus, joka perustuu piispa Wulfilan tekemään raamatunkäännökseen. Teoksen pergamentit on radiohiiliajoitettu 500-luvulle. Koodeksi on kirjoitettu todennäköisesti Italian Ravennassa Teoderik Suurelle. Codex Argenteus on yksi tunnetuimmista käsikirjoituksista maailmassa ja se lisättiin UNESCO:n Memory of the World -listalle vuonna 2011. Codex Laudianus
Kirjurin käyttämä kreikankielinen lähde on ilmeisesti ollut vanha Unsiaali-kirjoitus, joka kuitenkin on sisältänyt jo paljon Antiokialaisia lisäyksiä ja korjauksia. Kirjurin käyttämässä latinankielisessä lähteessä on ilmeisesti ollut pidempi läntisen tekstityypin mukainen teksti, josta kirjuri on mahdollisesti itse kääntänyt osia kreikaksi saadakseen palstat pysymään kohdistettuina. Käsikirjoituksessa oleva kreikka on näiltä osin erilaista kuin muissa käsikirjoituksissa. Apokryfiset kirjat
Deuterokanoniset kirjat ovat Vanhan testamentin apokryfisiä kirjoja, jotka luokitellaan katolisessa ja ortodoksisessa perinteessä osaksi Raamatun kaanonia, mutta protestanttisissa kirkoissa apokryfiksiksi. Deuterokanonisiksi katsotaan kirjat, jotka ovat mukana juutalaisen Raamatun vanhimmassa kreikankielisessä käännöksessä, mutta eivät juutalaisten nykyisin käyttämässä Raamatussa eli Tanakhissa. Kun Tanakhin kokoonpano ajanlaskumme ensimmäisellä vuosisadalla lopullisesti vakiintui, nämä kirjat jätettiin siitä pois, koska uskottiin, ettei profeettoja ollut esiintynyt enää Artakserkses II:n ajan jälkeen. Deuterokanonisilla kirjoilla on kuitenkin aina, myös protestanttisuudessa, ollut tunnustetumpi asema kuin Uuden testamentin apokryfeillä. Vitséntzos Kornáros
Kornáros tunnetaan romanttisesta eeppisestä runosta "Erotókritos" (), joka on kirjoitettu Kreetan murteella. Runon tapahtumapaikka on Ateena, jossa kuningas Herakles vaimoineen ja tyttärineen asuu. Kuninkaan neuvonantajan poika Erotókritos on rakastunut tyttäreen ja monien koetusten ja vaikeuksien jälkeen pari menee naimisiin. Nykyisin runoa lausutaan muun muassa Rethymnonin kirjallisuuspiireissä. Deuterokanoniset kirjat
Vanhan testamentin apokryfiset kirjat sisältyvät kreikankieliseen käännökseen, Septuagintaan, mutta eivät juutalaisten käyttämään hepreankieliseen Raamattuun. Ne ovat kokonaan tai osittain mukana myös vanhoissa kristillisissä käsikirjoituksissa kuten Codex Vaticanus ja Codex Sinaiticus sekä katolisen kirkon käyttämässä latinankielisessä raamatunkäännöksessä, Vulgatassa. Pedon luku
Muun muassa Egyptin Oksyrhynkhoksesta löytyneistä papyruksista on löydetty 200- tai 300-luvulta peräisin oleva versio Ilmestyskirjasta, jossa pedon luku esiintyy muodossa eli 616. Myös 400-luvulla kirjoitetussa käsikirjoituksessa "Codex Ephraemissa" on luku 616, joka on myös kirjoitettu sanallisesti ἑξακόσιοι δέκα ἕξ, hexakosioi deka hex, eli kuusisataakuusitoista.