Milloin panssarilaiva Ilmarinen tilattiin?
Panssarilaiva Ilmarinen
Vuonna 1927 säädettiin laivastolaki, johon kuuluvan suunnitelman mukaan osana laivaston varustamisohjelmaa tilattiin aluksi kaksi suurta rannikkopanssarilaivaa, jotka nimettiin "Kalevalan" sankareiden mukaan "Ilmariseksi" ja "Väinämöiseksi". Myöhemmin varustusohjelmaa täydennettiin sukellus- ja torpedoveneillä.
M/S Antares
Helmikuussa 2003 Antares rahdattiin Britannian puolustusministeriön käyttöön tekemään Yhdysvaltain Irakin sotaa valmistelevia kuljetuksia. Alus pääsi 24. helmikuuta Suomessa uutisiin, kun se oli purkamassa Turkissa Yhdysvaltain armeijan tarvikkeita, joita armeija mahdollisesti tulisi tarvitsemaan Irakin sodassa. Sota ei tuolloin ollut vielä alkanut. Finnlinesin rahoitus- ja viestintäjohtaja Seija Turusen mukaan tällainen rahtaaminen on yhtiöltä normaalia liiketoimintaa, sillä useat muutkin varustamot ympäri maailman olivat toimineet samoin. Rahtaukseen liittyvät sopimukset olivat ainoastaan kaupallisia. Antares oli ainoa Finnlinesin laiva kyseisissä kuljetuksissa. Turkissa käydessään alus oli normaalisti Norjan lipun alla ja siinä oli Finnlinesin tunnukset. Jatkosodan hyökkäysvaiheen merisotatoimet
Suomen laivaston lippulaiva Ilmarisen kohtalon hetket koittivat operaatio Nordwindin myötä, joka oli saksalaisten suunnitelma vallata neuvostojoukkojen haltuun jääneet Hiidenmaan ja Saarenmaan saaret. Maihinnousun peiteoperaatioon saksalaiset pyysivät suomalaisten apua. Suomen merivoimien komentaja Väinö Valveen 7. syyskuuta antaman käskyn mukaan saksalaisten aloittaessa maihinnousunsa saariin suomalaiset keskittäisivät aluksiaan harhautussuunnitelmissa Utön suunnalle ja panssarilaivat estäisivät Bengtskärin suunnassa neuvostojoukkojen pakotien saarista Hankoon. Panssarilaivat Ilmarinen ja Väinämöinen siirtyivät Utöön 13. syyskuuta kello 15.. Panssarilaiva Väinämöinen
Panssarilaiva Väinämöinen oli vuonna 1932 valmistunut Suomen merivoimien rannikkopanssarilaiva. "Väinämöinen" ja sen sisaralus "Ilmarinen" olivat Suomen laivaston kaikkien aikojen suurimmat alukset. "Ilmarisen" tavoin myös "Väinämöinen" oli suunniteltu pääasiallisesti uivaksi rannikkolinnakkeeksi tehtävänään muun muassa demilitarisoidun Ahvenanmaan suojaaminen. Laivat soveltuivat huonosti avomerisodankäyntiin. "Väinämöinen" oli Suomen laivaston käytössä vuoteen 1947, jolloin Neuvostoliitto osti sen Suomessa rauhansopimuksen nojalla takavarikoiduilla entisillä saksalaisilla rahavaroilla. Alus nimettiin uudelleen "Vyborgiksi". Se poistettiin käytöstä ja romutettiin 1966. Covenanter (panssarivaunu)
Tilaukset vaunusta jätettiin 1939. Ensimmäinen hitsatulla rungolla varustettu pilottimalli valmistui 1940. Ensimmäiset vaunut toimitettiin vasta Dunkerque'in taistelun jälkeen. Vaunuja käytettiin varustamaan 1. panssaridivisioona, joka oli menettänyt useimmat vaununsa Ranskan taisteluissa. Kun 1. panssaridivisioona siirrettiin Egyptiin, vaunut siirrettiin 9. panssaridivisioonalle. Vaunuja riitti myös Kaartin panssaridivisioonalle 1942 ja 1. Puolalaiselle panssaridivisioonalle, kun se perustettiin Isossa-Britanniassa. Supermarine Walrus
Supermarine Walrus on brittiläinen lentovene. Se kehitettiin vuonna 1922 valmistuneen Supermarine Seagullin pohjalta ja se valmistui kesällä 1933. Australiaan koneita tilattiin 24, ja niiden menestyttyä Iso-Britannia tilasi 12 katapulttikäyttöön sopivaa lentovenettä. Myöhempiin malleihin lisättiin ilmasta pintaan (ASW) -etsintätutka, ja lisätilaukset nostivat koneiden valmistusmäärän 740 kappaleeseen. Ison Britannian laivaston ilmavoimissa kone toimi tiedustelu- ja meripelastuskoneena. Kruzenštern
"Kruzenštern" rakennettiin Telenborgin telakalla Saksassa 1926. Laivalle annettiin nimi Padua, ja se kuului hampurilaisen Laeiszin varustamon Flying-P-Liner-purjealusten sarjaan. P-kirjaimella alkavien alusten sarjaan kuuluivat myös purjelaivat "Pangani", "Potosi", "Pamir", "Petschili", "Peking", "Pommern", "Preussen" ja "Passat". Toisen maailmansodan jälkeen Saksa joutui luovuttamaan laivan Neuvostoliitolle sotakorvauksena. Uuden nimensä, "Kruzenštern", laiva sai amiraali Ivan Kruzenšternin mukaan vuonna 1946. Nigitsumaru
Nippon Kauiun KK tilasi risteilyaluksen Harima Shipbuildingilta Aioista. Sen köli laskettiin 10. maaliskuuta 1942 ja keisarillisen Japanin armeija lunasti aluksen muutettavaksi maihinnousutukialukseksi. Aluksen muutostyöt tilattiin Harimalta ja se laskettiin vesille 28. marraskuuta 1942 nimellä "Nigitsumaru". Alus valmistui 30. maaliskuuta 1943. Telakalla aluksen savuhormien paikkaa siirrettiin, rakennettiin lentokansi ja asennettiin kaksi lentokoneiden käsittelyyn tarvittavaa nosturia. Alus aseistettiin kahdella kolmituumaisella ilmatorjuntatykillä ja kymmenellä kolmituumaisella kenttätykeistä muutetulla laivatykillä. Panssarivaunujen historia
Ensimmäiset palveluskäyttöön otetut panssarivaunut suunniteltiin Isossa-Britanniassa ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1915. Britannian amiraliteetti nimesi Mark I:n alkuaan ”maalaivaksi”, mutta sotasalaisuuden säilyttämiseksi vaunuja nimitettiin ”vesitankeiksi”. Vaunuja rakentaneen William Foster & Co. Ltd:n työntekijöille uskoteltiin, että he rakensivat vedenkuljetustankkeja Mesopotamiaan sijoitetuille joukoille, mistä on peräisin yleiseen käyttöön jäänyt nimitys ”tankki”. Mark I -vaunusta valmistettiin tykeillä aseistettua "male-" eli ”urosmallia” ja konekivääreillä aseistettua "female-" eli ”naarasmallia”. Mark I:n "Mother" (Äiti) -prototyypin testaukset alkoivat 29. helmikuuta 1916. Panssarivarikko
Välirauhansopimuksen mukaan Suomen oli saatettava puolustusvoimansaa rauhan kannalle 5. joulukuuta 1944 mennessä. Sotavarustus piti varastoida valvontakomission vuoden 1944 marraskuun lopussa hyväksymiin yhdeksään keskusvarikkoon ja neljään erikoisaselajivarikkoon. Merivoimien Keskusvarikko 1 (Meriv.Kesk.V1) perustettiin Hämeenlinnaan Pikku-Parolan alueelle edellä esitettyyn liittyen Merivoimien Esikunnan operatiivisen osaston 11. tammikuuta 1945 antamalla käskyllä n:o 255/Op.3.sal. Valvontakomission antamien käskyjen mukaan käyttöön jäävien rannikkotykkien kaliiperi ei saanut ylittaa 120 millimetriä ja ylimääräinen rannikkotykkikalusto oli koottava kahteen merivoimien keskusvarikkoon 1.4.1945 mennessä. Panssarilaiva Ilmarinen
Suomalaiset panssarilaivat oli tarkoitettu rannikkopuolustukseen. Ne olivat kokoonsa nähden järeästi aseistettuja mutta pienempiä ja hitaampia kuin saman aikakauden risteilijät. Panssarilaivat oli tarkoitettu lähinnä liikkuviksi korvaajiksi rannikkolinnoituksille eikä avomerioperaatioihin. Pieni syväys, raskas tykkiaseistus ja korkea torni johtivat heikkoon merikelpoisuuteen. Alukset edustivat kuitenkin ajanmukaisinta saatavilla ollutta tekniikkaa. Voimansiirto oli diesel-sähköinen. Tulenjohto- ja suuntausjärjestelmät olivat sähköiset, ja sähkömekaaniset laskimet välittivät suuntausarvot suoraan tykkitorneihin. Consolidated PBY Catalina
Vuonna 1939 Ison-Britannian ilmailuministeriö hankki yhden malli 28:n ja sodan puhjetessa tilasi 50 lisää, ensimmäiset n. 500 koneesta, joita kuninkaalliset ilmavoimat tulivat käyttämään.
Rannikko-osaston Catalinat tulivat palvelukseen vuonna 1941. Yksi niiden ensimmäisistä tehtävistä oli saman vuoden toukokuussa, kun joukko-osasto 1209:n Catalina havaitsi saksalaisen taistelulaiva Bismarckin. Supermarine Spitfire
Konetta hankittiin Ruotsin ilmavoimien Flygflottilj 11:lle 1948 50 kappaleen erä. Ruotsin ilmavoimat käyttivät S 31 mallinimen saaneita koneita vuoteen 1955. Luettelo kuninkaallisen laivaston panssarilaivoista
Britannian kuninkaallinen laivasto muodostettiin virallisesti vasta Kaarle II:n palattua valtaan vuonna 1660. Ennen tuota vuotta sotalaivat olivat ensin hallitsijan omaisuutta ja Kaarle I:n mestauksen jälkeen vuonna 1648 alukset siirtyivät valtion omaisuudeksi. Erillinen hyökkäysvaunukomppania
Erillistä hyökkäysvaunukomppaniaa varten tilattiin 32 Vickers Mark E -panssarivaunua vuosina 1936–1939. Vaunut hankittiin kuitenkin säästösyistä ilman aseistusta, tähtäinoptiikkaa ja viestivälineitä. Alkuperäisenä ajatuksena oli varustaa Vickersit 37 millimetrin Bofors-tykeillä. Säästösyystä niihin kuitenkin asennettiin ensimmäisen maailmansodan aikaisten Renault FT-17 -panssarivaunujen Puteaux-kanuunat. Suomen puolustusministeriön ehdottamasta vuoden 1937 perushankintaohjelmasta viideksi vuodeksi, jonka arvo oli 2,9 miljardia markkaa, oli säästetty 200 miljoonaa markkaa, johon sisältyivät panssarivaunujen varustamiset. Saman brittiläisen panssarivaunun valmistuslisenssin oli hankkinut myös 1931 Neuvostoliitto, joka kehitti Vickersistä oman T-26:n. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Valtion lentokonetehdas oli tehnyt Brewster-hävittäjään sekä puu- että metallisiiven syksyllä 1942 sekä asentanut siihen 1 000 hv:n Shvetsov M-63 -sotasaalismoottorin toukokuussa 1942. Koska Brewsterin piirustukset olivat jo suurelta osin olemassa ja Brewsteristä oli hyviä kokemuksia, Ilmavoimien esikunta tilasi 16. lokakuuta 1942 viiden koneen esisarjan ja marraskuussa vahvistettiin, että tarkoitus oli tehdä 90 koneen sarja, jota varten oli ryhdyttävä varaamaan raaka-aineita. Moottorit tilattiin lokakuussa 1942 Saksan sotasaalisvarastosta. Projektin kannattavuutta alettiin epäillä syyskuussa 1943 kun pantiin merkille neuvostoilmavoimien voimakas kehitys. Sitä ei kuitenkaan keskeytetty, koska arveltiin koneiden kelpaavan valmistuessaan ainakin tiedustelulaivueille. 90 koneen suursarja tilattiin marraskuussa 1943, supistettiin 60 koneeseen toukokuussa 1944 ja keskeytettiin kesäkuussa[1944. Vain viiden koneen esisarjaan kuuluva prototyyppi (HM-671) valmistui. Se lensi ensilentonsa 8. elokuuta 1944. Muutoin koko 90-koneen sarja peruttiin syyskuussa 1944. Laivastolaki
Laivastolaissa määriteltiin hankittavaksi kaksi panssarilaivaa, Ilmarinen ja Väinänöinen, neljä sukellusvenettä ja neljä moottoritorpedovenettä. Suomenlahden tykistösulku
Panssarilaivojen Väinämöinen ja Ilmarinen tarkoitus oli asettua ankkuriin Mäkiluodon lähistölle ja kytkeytyä merikaapeliin, jotta virolaiset olisivat voineet johtaa ja mitata laivojen 10-tuumaisten tykkien tulta. Niiden oli myös kyettävä liikkumaan molempien maiden saariston suojassa ja ampua liikkeessä. Panssarilaivat tutustuivat Viron saaristoon purjehduksilla. Viron laivasto teki vastaavia purjehduksia Suomen rannikolla. Maiden sotalaivat harjoittelivat strategista yhteistoimintaa alkaen vuodesta 1933. Sukellusveneiden yhteistoimintaharjoitus oli 1939. Ilmarinen (1924–1947 toiminut yhtiö)
Tapaturmavakuutusosakeyhtiö Ilmarinen perustettiin vuonna 1924 Viipurissa vahinkovakuutusyhtiö Karjalan sisaryhtiöksi. Talvisodan jälkeen yhtiön pääkonttori siirtyi Helsinkiin, jatkosodan alussa takaisin Viipuriin ja jälleen Helsinkiin, kun Viipuri menetettiin toistamiseen vuonna 1944. Frans Mikael Franzénin patsas
Keväällä 1879 Stenbergillä oli valmistumassa Pariisissa myös suurempi patsas "Ilmarinen", joka oli sama aihe, jota Walter Runeberg oli käsitellyt. Stenberg aikoi myös veistää marmoriin Aleksis Kiven rintakuvan. Pronssiin valettu teos lähetettiin keväällä 1879 Pariisista rautateitse Lyypekkiin, josta se siirrettiin laivalla Ouluun. Siipiratasalus
Suomen ensimmäinen siipiratasalus ja samalla Suomen ensimmäinen höyrylaiva oli Nils Ludvig Arppen Kiteen Puhoksessa rakennuttama s/s Ilmarinen, joka teki neitsytmatkansa 10. elokuuta 1833. Viimeisin Suomessa valmistunut siipiratashöyry oli s/s Koita, joka rakennettiin vuonna 1905. Panssarijuna
Ensimmäisenä vuonna 1969 saatiin paikalle junan vaunuista raskaimmin aseistettu, liikanimeltään ”Rumilus”. Se on valmistunut neuvostoliittolaisella Brjanskin konepajalla vuonna 1937. Vaunu vallattiin Käppäselässä keväällä 1942. Se oli tuhotun panssarijunan ainoa kunnossa ollut, joten se hinattiin Suomeen ja kunnostettiin. Lopun jatkosodan ajan vaunu palveli Hangon suunnalla. Vaunua ei mainita jatkosodan jälkeen palautetun sotasaalisrautatiekaluston luetteloissa, vaan se sijoitettiin Asevarikko 5:een jo vuonna 1944. HMS Marne (G35)
Alus tilattiin 7. heinäkuuta 1939 Parsons Marine Steam Turbine Companyltä osana vuoden 1939 laivasto-ohjelmaa. Aluksen rungosta yhtiö teki alihankintasopimuksen Vickers Armstrongin kanssa. Aluksen köli laskettiin 23. lokakuuta ja se laskettiin vesille 30. lokakuuta 1940. Alus valmistui 2. joulukuuta 1941, jolloin sen tarjoukseen perustunut hinta oli 457512 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä. Panssarilaiva Ilmarinen
Muut saattueen alukset kääntyivät takaisin ja pääsivät turvallisesti saariston suojaan.
Pääosa eloonjääneistä sijoitettiin uuden Äänisjärvelle perustetun laivasto-osaston miehistöksi, jossa he palvelivat kesään 1944 saakka. Muutamat upseerit, kärjessä luutnantti Örö, palvelivat sittemmin sukellusveneissä niiden palvelusajan loppuun. Örö toimi sittemmin Loviisan Meripelastusyhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana.. Itämeren taistelut
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon vuonna 1941 suomalaiset ajoivat puna-armeijan pois Hangosta ja saksalaiset Baltian maista. Hangosta evakuoitiin 23 000 neuvostosotilasta Leningradiin Suomen 17. divisioonan vallatessa kaupungin. Evakuoinnin aikana Suomen rannikkotykistö ja miinakentät upottivat kolme hävittäjää ja suuret joukkojenkuljetusalukset "Andrei Zhdanovin" ja "Iosif Stalinin". Riian ja Liepājan menetysten jälkeen Neuvostoliiton laivasto vetäytyi Tallinnaan. Elokuun loppuun mennessä saksalaiset olivat piirittäneet kaupungin pakottaen Neuvostoliiton evakuoimaan joukot meritse, missä Neuvostoliiton Itämeren laivasto menetti lukuisia aluksiaan torpedoveneiden hyökkäyksissä ja Jumindan niemimaan edustan miinakentissä. Neuvostoliiton 160 aluksesta 65 tuhoutui ja useat muut alukset vaurioituivat. 28 000 evakuoidusta sai surmansa 16 000. Laivasto evakuoitiin myöhemmin Leningradiin, joka piiritettiin sekä maalta että mereltä. Saksalaiset syöksypommittajat upottivat taistelulaiva "Maratin" Kronstadtissa 23. syyskuuta. Operaatio Nordwindin aikana Suomen laivaston panssarilaiva "Ilmarinen" upposi osuttuaan merimiinaan. Suomalaissukellusveneet hyökkäsivät Neuvostoliiton saattueita vastaan laihoin tuloksin kovan vastarinnan ja epäluotettavien torpedoiden takia. Panssarilaiva Väinämöinen
"Väinämöinen" tilattiin Crichton-Vulcanin telakalta Turusta. Sen köli laskettiin elokuussa 1929 ja alus laskettiin vesille 28. joulukuuta 1930. Alus valmistui 1932. Leopard 1
Suomen Puolustusvoimat teki 20. helmikuuta 2017 tilauspäätöksen, joka koski käytettyjä Leopard 1-tyypin erikoispanssarivaunuja. Hankinnat tullaan toteuttamaan vuosina 2018-2019. Vaunut on modernisoitu ja niitä on tarkoitus käyttää 2040-luvulle asti. Hollannin puolustusvoimilta käytettyinä tullaan ostamaan 16 vaunuyksikköä pioneeri- ja hinauskäyttöön, näistä 8 vinssillä varustettuina, joka mahdollistaa evakuointi- ja huoltotoimenpiteet Leopard 2A6-tyypin vaunuille. 6,1 miljoonan euron arvoista, muine oheistoimituksineen ja koulutuksineen yhteensä 8,2 miljoonan euron vaunukauppaa on luonnehdittu hyvin edullisena, ostajaosapuolen näkökulmasta katsottuna. Uudishankintoina tehtyinä, vastaava rahasumma riittäisi vain 2-3 uuteen erikoisvaunuun.
Miehistö
Aseistus
Mitat
Taistelumassa
Nopeus
Toimintamatka Ilmarinen (yhtiö)
Keskinäinen Eläkevakuutusyhtiö Ilmarinen on vuonna 1961 perustettu työeläkevakuutusyhtiö. Se on keskinäinen yhtiö, jonka omistavat asiakkaat eli vakuutuksenottajat ja yhtiössä vakuutetut työntekijät. Ilmarisen toimitusjohtaja on 1.8.2018 alkaen KTM, eMBA Jouko Pölönen (s. 1970). Pölönen aloitti työskentelyn Ilmarisella toukokuussa 2018. Pölösen edeltäjä Timo Ritakallio siirtyi OP:n pääjohtajaksi maaliskuussa 2018. Jäänmurtaja Ilmarinen
Alus saapui keväällä 1918 Kotkaan noutamaan sinne jääneitä punakaartilaisia ja muutamia venäläisiä, mutta joutui pidätetyksi. Alus kunnostettiin ja se sai väliaikaisen nimen "Ilmarinen". Eero Rahola
Mänttäläisen kauppiaan poika Eero Rahola kirjoitti ylioppilaaksi Tampereelta vuonna 1915 ja opiskeli alkuun Teknillisessä korkeakoulussa, mutta vapaaehtoinen osallistuminen Suomen sisällissotaan valkoisten puolella veti hänet sotilasuralle laivastoon. Hän opiskeli 1920-luvulla Italiassa Kuninkaallisessa Meriakatemiassa. Rahola nimitettiin 1936 rannikkolaivaston päälliköksi, missä tehtävässä hän palveli myös Talvisodan ajan. Vuodet 1940–1945 hän oli koko laivaston komentajana. Jatkosodankin aikana Suomen laivasto keskittyi etupäässä kauppamerenkulun turvaamiseen, eikä suuria meritaisteluita käyty. Rahola oli kuitenkin itse mukana panssarilaiva Ilmarisella, kun se upposi miinaan ajettuaan syyskuussa 1941. Suomen historian tuhoisimmassa merionnettomuudessa hukkui 271 ihmistä, mutta Rahola pelastui. Luettelo kuninkaallisen laivaston panssarilaivoista
Linjalaiva oli termi, jolla kuninkaallinen laivasto määritteli sotalaivan, joka kykeni toimimaan taistelulinjassa. Alukset olivat puurunkoisia vuodesta 1660 alkaen 1800-luvun taistelulaivojen kehittymisen alkuun. Vuodesta 1840 höyryvoimaa käyttävät potkurialukset otettiin käyttöön ja 1860 ensimmäinen panssaroitu puurunkoinen sotalaiva laskettiin vesille. Varsinaisten taistelulaivojen valmistus alkoi 1880-luvulla. Laivanrakennus
Jokilaivoissa purjeiden käyttö oli vaikeaa ja niitä jouduttiin usein vetämään rannalta käsin. Höyrykoneen käyttöönotto jokilaivoissa oli vastaus selkeään tarpeeseen. Ensimmäisenä sen teki ranskalainen markiisi Claude François Jouffroy d'Abbans 1783 Pyroscaphe-höyryveneellä, sitten 1789 Yhdysvalloissa John Fitch ja seuraavana vuonna skotlantilaiset Patrick Miller ja William Symington. Ensimmäisten höyrykoneiden teho ei kuitenkaan riittänyt varsinaiseen liikennöintiin. Symington rakensi 1803 höyrykoneella toimivan kanavahinaajan, joka oli ensimmäinen kaupallisessa käytössä ollut höyryalus. Vuoden käytön jälkeen rantojen omistajat saivat aluksen käytön kiellettyä väittämällä sen aaltojen vahingoittavan rantoja. Läpimurto höyryn käytössä alusten voimanlähteenä oli amerikkalaisen Robert Fultonin rakentama alus. Fulton oli koeajannut Charlotte Dundasilla ja perehtynyt John Fitchin keksintöihin. Tähän 1807 Hudsonjoella rakennettuun North River Steamboat (Clermont) höyryalukseen sijoitettiin 18 hevosvoiman Wattin ja Boultonin tehtaan valmistama höyrykone. Ensimmäisellä 12 tunnin matkallaan alus saavutti 4,7 solmun keskinopeuden. Samaan matkaan jokipurret käyttivät neljä vuorokautta. Yhdysvaltain rannikko- ja jokiliikenteessä oli viiden vuoden kuluttua jo yli puolensataa höyryalusta. Englannissa kaupallisen höyrylaivaliikennöinnin aloitti Henry Bellin rakentama PS Comet alus. Vuonna 1815 Englannissa oli jo parikymmentä höyrykäytöistä alusta. Suomessa ensimmäinen höyryalus oli "Ilmarinen" 1833. Vuonna 1819 ensimmäinen höyryavusteinen laiva, SS Savannah, jossa oli siis myös purjeet, ylitti Atlantin. Pelkällä höyryllä matka tehtiin 1830-luvulla, vaikka tuokin alus, SS Sirius (1837), oli varustettu purjeilla. Pelkkään höyryyn ei luotettu ennen kuin 1800-luvun loppupuolella. Ensimmäinen rautainen höyrylaiva oli PS Aaron Manby, joka 1822 purjehti Englannista Pariisiin. Hatsuse
"Hatsuse" tilattiin vuonna 1897 Britanniasta Armstrong Whitworthilta Elswickistä osana vuoden 1896 kymmenvuotista laajetamissuunnitelmaa, johon kuuluivat "Hatsusen" lisäksi Shikishima-luokan alukset, "Mikasa", kuusi panssariristeilijää sekä joukko pienempiä aluksia. Suunnitelman toteuttamisen mahdollisti Kiinan Shimonosekin sopimuksen nojalla maksama 30 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Vilho Heinämies
Heinämies oli sotakirjeenvaihtajana ollessaan panssarilaiva Ilmarisen tuhon silminnäkijänä 13. syyskuuta 1941. Hän otti panssarilaiva Väinämöiseltä käsin viimeisen valokuvan Ilmarisesta noin tuntia ennen sen tuhoa Alus oli ollut pitkään hänen vakituinen asemapaikkansa. Takachiho
Ennen ensimmäistä Kiinan ja Japanin sotaa tapahtunut poliittisen jännityksen kasvaminen aiheutti Japanissa kiinnostuksen hankkia laivastolleen panssarikansiristeilijän. Alustyypin hankintaa puolsivat sen suuri nopeus, vahva aseistus ja panssarointi sekä suhteellisen edullinen hinta, jonka merkitystä korosti Japanin oman telakkateollisuuden kyvyttömyys valmistaa kyseisen kaltaisia aluksia. Lisäksi hankinnan tarvetta lisäsi Kiinan laivastolleen ostamat kaksi taistelulaivaa, panssarikansiristeilijä sekä panssaroidut tykkiveneet. Japanin laivastolle tilattiin kolme panssarikansiristeilijää, joista kaksi Armstrong Whitworthilta ja kolmas Ranskasta. ZSU-57-2
Suomeen ilmatorjuntapanssarivaunu ZSU-57-2:t (ItPsv 57-2) saapui lokakuussa 1960. Varusmieskoulutusoulutus alkoi ensin Tampereen Ilmatorjuntapatteristossa Kangasalan Vatialassa ja vuonna 1966 koulutus siirrettiin Panssariprikaatin vaunupataljoonalle. Vaunujen päivittämistä harkittiin ja siihen olisi kuulunut esimerkiksi tutkajärjestelmän asennus. Päivityssuunitelmat peruttiin kuitenkin lopulta hinnan takia. Vaunut säilyivät käytössä aina vuoteen 2006 saakka.ZSU-57-2-vaunut osallistuivat varsinaisiin sotatoimiin ensimmäisen kerran arabien ja Israelin välisissä sodissa 1960- ja 1970-luvuilla Egyptin ja Syyrian armeijoissa. Kuuden päivän sodan alussa israelilaiset M48 Patton-panssarivaunut kohtasivat egyptiläisiä ZSU-57-2-vaunuja El Arishin lentokentällä. Egyptiläiset tulittivat israelilaisia vaunuja onnistumatta kuitenkaan läpäisemään näiden panssarointia. Vietnamin sodan kannalta ZSU-57-2-vaunut saapuivat liian myöhään Pohjois-Vietnamiin, jotta niillä olisi ollut merkittävää vaikutusta maan ilmapuolustuksen kannalta. Ne olivat kuitenkin selkeä parannus aiemmin käytössä olleisiin kiinalaisiin Type 63-ilmatorjuntapanssarivaunuihin verrattuna. Pääsiäisoffensiivin aikaan ZSU-57-2 suojasi Pohjois-Vietnamin eteneviä joukkoja. Ne saivat joitakin osumia Yhdysvaltojen ja näiden liittolaisten lentokoneisiin, mutta nykyiaikaiset lentokoneet kuten F-4 Phantom osoittautuivat niille liian nopeiksi. S/S Aranda
Alus oli mukana myös panssarilaiva Ilmarisen tuhoksi koituneessa operaatio Nordwindissä. "Aranda" oli eräs ensimmäisiä sotakorvaukseksi valittuja aluksia ja se toimitettiin Neuvostoliittoon syksyllä 1944. Otawa (lehti)
Viipurin seuraava suomenkielinen lehti oli vuosina 1866–1872 ilmestynyt "Ilmarinen". Valentine (panssarivaunu)
Kuitenkin meni yli vuosi ennen kuin tilaus Valentinesta tuli. Vuoden 1939 heinäkuussa sota näytti väistämättömältä ja Isolle-Britannialle tuli kiire saada lisää panssarivaunuja. Vickers-Armstrongilta tilattiin 275 Valentinea ennen kuin edes mallikappaletta oli rakennettu. Vickers lupasi pystyvänsä nopeaan tuotantoon, koska runko oli vanhasta A10:stä, ja siten säästettiin aika, joka muuten olisi tarvittu uuden rungon suunnitteluun. Suomen merivoimat
Jatkosodan aikana laivaston merkitys kasvoi. Jatkosodan aattona Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio Kilpapurjehduksen myötä. Hyökkäysvaiheen aikana suomalaiset vartiomoottoriveneet partioivat Neuvostoliiton aluevesillä, moottoritorpedoveneet ja sukellusveneet suorittivat pitkiä partioretkiä ja miinalaivat miinoittivat yhteistyössä natsi-Saksan kanssa Suomenlahtea. Myös niin sanottua saattuetoimintaa suoritettiin eli sota-alukset saattoivat aseistamattomia rahti- ja matkustaja-aluksia. Merisotatoimista surullisin oli Panssarilaiva Ilmarisen uppoaminen syyskuun puolivälissä. Alus vei mukanaan 271 miestä . Ilmarinen (1874–1888)
Ilmarinen oli Viipurissa vuosina 1874–1888 ilmestynyt sanomalehti. Panssaroitu miehistönkuljetusvaunu
Ensimmäisen Pasi-sarjan valmistus alkoi 1983, ja se oli tyyppiä XA-180, joka oli keveämmin panssaroitu kuin myöhäisemmät XA-185, XA-186, XA-188, XA-202 tai XA-203. Uusinta suomalaisvalmisteista miehistönkuljetusvaunua, XA-360 AMV:ä, jota on alettu valmistaa 2004, ei kutsuta enää Pasiksi, vaan se on Patria AMV valmistajansa Patria Land & Armament Oy:n mukaan. Lyhenne "AMV" tarkoittaa panssaroitua modulaarista ajoneuvoa (). Bismarck-luokka (taistelulaiva)
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen tehty rauhansopimus kielsi Saksalta yli 10 000 tonnin sotalaivat. Sen vuoksi laivaston kehitys lähes pysähtyi, eikä Saksassa kiinnitetty suurten taistelulaivojen suunnitteluun paljoakaan huomiota yli vuosikymmeneen. Kun Reichsmarine (myöhemmin Kriegsmarine) alkoi suunnitella uusia taistelualuksia vuonna 1932, laivaston suunnittelijoiden uusi sukupolvi joutui aloittamaan suurten sotalaivojen kehittelyn lähes tyhjästä. Tämän seurauksena Kriegsmarinen uusiin laivoihin jouduttiin lainaamaan ensimmäisen maailmansodan aikaisen, omana aikanaan edistyksellisen Bayern-luokan taistelulaivojen piirteitä. Esimerkiksi alusten kolme potkuria sekä ammusmakasiinien ja panssaroinnin suunnittelu muistuttavat edeltäjiään. Alusten suunnittelussa kuitenkin käytettiin hyväksi ensimmäisen maailmansodan jälkeen tapahtunut voimanlähteiden, panssaroinnin, tulenjohdon ja ilmatorjunta-aseistuksen kehitys. Suunnittelu oli suhteellisen perinteinen verrattuna moniin uusiin alustyyppeihin ja kärsi eräistä merkittävistä suunnitteluvirheistä. Näistä esimerkkejä olivat muun muassa tulenjohdon sijoittaminen panssaroidun kannen yläpuolelle. Panssarointi keskitettiin muiden osien kustannuksella moottoreiden, tykkitorneien ja ammusvarastojen suojaksi, minkä seurauksena aluksen tärkeät osat, kuten komentosilta ja ohjaus olvat alttiimpia lamaantumaan taistelutilanteessa. Ilmarinen (1874–1888)
Viipurin nuorfennomaanien perustama "Ilmarinen" oli aluksi paikallisiin asioihin keskittynyt uutis- ja ilmoituslehti. Samannimisen edeltäjänsä tavoin se painettiin N. A. Zilliacuksen kirjapainossa. Tyko Hagmanin päätoimittajakaudella lehdestä tuli voimakkaammin suomenmielinen. Kustantaja Zilliacuksen ja Hagmanin riitannuttua jälkimmäinen perusti vuonna 1884 sen kilpailijaksi "Viipurin Sanomat". Taloudellisesti kannattamaton "Ilmarinen" yhdistettiin vuonna 1888 "Viipurin Uutisiin", joka sekin lakkasi saman vuoden lopussa. Opel Calibra
General Motorsin ostettua Saab-Scanian loppuvuodesta 1989 kuului kauppaan myös Saab-Valmetin (nyk. Valmet Automotive) tehdas. 15 tammikuuta 1990 Saab-Valmetin toimitusjohtaja Juhani Linnoinen keskusteli General Motorsin talousjohtajan Richard G. Wagone Jr:n kanssa Opel Calibran valmistamisesta Suomessa. Lopullinen kokoonpanosopimus Calibran valmistamisesta Suomessa allekirjoitettiin 8. kesäkuuta 1990 Zürichissa. Investoinnit Calibran rakentamiselle Suomessa olivat 200 miljoonaa markkaa. Kaikki työkalut Calibran valmistukseen tehtiin Suomessa lukuun ottamatta hitsausrobotteja, jotka hankittiin japanilaiselta Fanuc-yritykseltä. Ensimmäinen Suomessa rakennettu yksilö, malliltaan Opel Calibra 2.0 8V, valmistui 25. maaliskuuta 1991. Vuoden 1992 puolella tuli ongelmia, kun Calibran kysyntä hiipui ja General Motors vaati Saab-Valmetin tehdasta alentamaan kokoonpanohintoja reilusti, mihin Saab-Valmet ei suostunut. General Motors oli päättänyt jo vuoden 1992 lopulla, että Calibran valmistus loppuisi Suomessa. Tämä olisi ollut General Motorsille halvin ratkaisu lakkauttaa Suomen tehdas ja siirtää tuotanto Saksaan. Tosin Saab-Valmetista oli nyt tullut itsenäinen, kun se oli lunastanut osakkeet pois Saab Automobilesta (Saab-Scania) keväällä 1992. Täten Saab-Valmetista tuli täysin suomalainen autotehdas. Loppuvuodesta 1992 David Herman lähetti uhkauskirjeen, jossa Saab-Valmet saisi korkeintaan kolmasosan kokoonpanohinnasta ja että tuotanto päättyisi, elleivät suomalaiset hyväksyisivät uutta hintaa. Tämän johdosta Saab-Valmet haastoi General Motorsin ja Opel AG:n oikeuteen sopimuksen rikkomisesta. Saab-Valmetille ei toimitettu ainuttakaan Calibran osaa vuoden 1993 puolella, tämän johdosta lomautettiin yli tuhat ihmistä. Oikeus totesi, että General Motors ja Opel AG olivat rikkoneet sopimusta, ja että Uudenkaupungin tehdas on otettava huomioon samalla tavalla kuin mikä tahansa General Motorsin tehdas. Lääninoikeuden päätöksen mukaan Opel määrättiin välittömästi jatkamaan tuotantoa Suomessa, ja kesäkuussa 1993 Calibran tuotanto alkoikin uudelleen. Lopullisessa oikeudenkäynnissä, joka käytiin 11.–14. tammikuuta 1994 välisenä aikana oikeus päätti, että Calibran tuotannon on jatkuttava Suomessa. Tämän lisäksi oikeus katsoi, että Calibran kokoonpanohinta on se, mitä on sovittu eikä hinnanalennuksia sallita. Uusi sopimus tehtiin 14. tammikuuta 1994, jossa sovittiin, että Suomessa rakennetaan 45 prosenttia kaikista tulevista Calibroista. Lisäksi General Motorsin piti maksaa mittaavat korvaukset Saab-Valmetille menetetystä tuotannosta, oikeudenkäyntikulut korkoineen sekä kertakorvaus osapuolten välisten riitojen lopettamisesta. Pelkät oikeudenkäyntikulut olivat Saab-Valmetille 40 miljoonaa markkaa. Elokuun 1994 jälkeen tehtiin uusi sopimus, jossa kaikki Calibrat tehtäisiin Suomessa. Viimeinen Calibra valmistettiin heinäkuussa 1997. Valmistuksen lopettamisen jälkeen General Motors joutui korvamaan Valmet Automotivelle työkaluhankinnat, jotka oli hankittu Calibraa varten. Korvaukset niistä olivat yli 100 miljoonaa markkaa. MHC Katanpää
Suomen merivoimat lähetti tarjouspyynnön miinantorjunta-aluksesta Intermarinelle vuonna 2002 ja marraskuussa 2006 tehtiin 244,8 miljoonan euron tilaus kolmen aluksen ja varaosapaketin toimittamisesta. "Katanpään" valmistus aloitettiin heinäkuussa 2007, ja se laskettiin vesille heinäkuussa 2009. Alus luovutettiin Intermarinen telakalta Suomen merivoimille, ja sen vastaanotti kontra-amiraali Veli-Jukka Pennala toukokuussa 2012. Urho Heiskala
Suomen ilmapuolustusliitto (nyk. Ilmailuliitto) osti vuoden 1927 viimeisenä päivänä De Havilland D.H.60X Moth -lentokoneen, joka nimettiin Ilmattareksi, ja toukokuussa 1928 toisen Valtion lentokonetehtaalla valmistetun Moth-lentokoneen, josta tuli Pilvetär. Koska Suomessa ei ollut tuohon aikaan vielä siviililentäjiä muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta, ilmavoimat komensi Urho Heiskalan ilmailuliiton Ilmatar-koneen lentäjäksi vuonna 1928. Kun Pilvetär otettiin käyttöön, Heiskala siirtyi sen päälentäjäksi. Panssarilaiva Ilmarinen
Saattue purjehti etelään 13. syyskuuta 1941 reittiä, jota ei oltu ehditty ennalta raivata miinoista. Päivällä havaittiin "Ilmarisen" miinanraivaimeen tarttunut miina, jota ei saatu irrotetuksi käsivoimin merellä. Kun kello 20.30 pimeys koitti ja saattueen piti kääntyä takaisin, "Ilmarinen" käännettiin oikean kautta, jotta raivaimeen mahdollisesti tarttunut miina ei törmäisi alukseen. Dingyuan
Kiinalaiset halusivat tilata lisää taistelulaivoja. Prinssi Tseng Chi Chai tilasi Kruppilta Essenistä viisi suurta panssaroitua alusta () ja kolme pienempää panssaroitua alusta (). Rahoitusvaikeuksien vuoksi suurten alusten toimitukset eivät kuitenkaan toteutuneet ja pienistäkin vain kaksi ja kolmas korvattiin panssarikansiristeilijällä (). Vuonna 1884 tilattiin Vulcanilta vielä kolme torpedovenettä. MHC Vahterpää
Suomen merivoimat lähetti tarjouspyynnön miinantorjunta-aluksista Intermarine-tehtaalle vuonna 2002 ja marraskuussa 2006 tehtiin 244,8 miljoonan euron tilaus kolmen aluksen ja varaosapaketin toimittamisesta. Kolmantena ja viimeisenä valmistunut alus saapui Suomeen joulukuussa 2016. Panssariauto
Vuonna 1936 ostettiin puolustusvoimille koekäyttöön Ruotsista Landsverk 182 -merkkinen suuri panssariauto. Auto oli rakennettu umpikumirenkaisen kolmiakselisen kuorma-auton alustalle ja sen aseistuksena oli yksi konekivääri ja kaksi pikakivääriä. Erikoisuutena autossa oli hallintalaitteet ja erillinen kuljettajan paikka myös takaosassa taaksepäin ajoa varten. Näitä autoja oli tarkoitus ostaa myöhemmin lisää ja muodostaa niistä oma panssariauto-osasto ratsuväen yhteyteen, mutta hanke ei toteutunut ilmeisesti varojen puutteen vuoksi. Toisen maailmansodan sytyttyä uuden kaluston hankinnat tulivat mahdottomiksi. Autoa käytti Lappeenrantaan sijoitettu Erillinen Panssarieskadroona ja se osallistui taisteluihin talvisodassa ja jatkosodan alkuvaiheissa. Auto romutettiin sotien jälkeen. Panssarijoukot
Suomessa panssarivaunuajattelua edusti 15. heinäkuuta 1919 Sanhahaminan varuskuntaan perustettu Hyökkäysvaunurykmentti, johon hankittiin ranskasta alansa huippua edustavia Renault F.T. Modèle 1917-panssarivaunuja. Sitä olisi voitu valtionhoitaja Mannerheimin kaavailujen mukaan käyttää Viroon Helsingin maalaiskunnasta laivattuna Viron vapaussodassa Nikolai Judenitšin hyökkäyksessä Petrogradia vastaan. 21. lokakuuta 1919 hyökkäys kuitenkin tyrehtyi puna-armeijan 7. armeijan vastahyökkäykseen. Kuitenkin K. J. Ståhlbergin tultua tasavallan presidentiksi 26. heinäkuuta 1919 ajatus hyökkäyksen tukemisesta jäi lähinnä Kansallisen Edistyspuolueen ja Maalaisliiton vastustukseen siksi, etteivät Nikolai Judenitšia kannattavat Venäjän valkoiset monarkistit kannattaneet kansankomissaarien neuvoston 31. joulukuuta 1917 tunnustamaa Suomen senaatin antamaa Suomen itsenäisyysjulistusta. Hyökkäysvaunurykmentti siirrettiin Santahaminen varuskunnasta 1921 Poltinahon varuskuntaan Hämeenlinnan kaupunkiin. Dingyuan
Kiinan taloustilanne mahdollisti vuonna 1880 suunnitelman toteuttamisen. Li Hung halusi laivaston, johon kuuluisi neljä nopeaa panssarilaivaa ja kymmenen torpedovenettä. Stettiner Maschinenbau AG Vulcanin ja Kiinan edustaja Li Fong Pao allekirjoittivat 4.-8. tammikuuta 1881 Berliinissä tilauksen kahdesta parannellusta Sachsen-luokan taistelulaivasta (), joista ensimmäinen luovutettaisiin puolessatoista vuodessa. Tilaukseen kuului lisäksi kymmenen torpedovenettä sekä muutama apulaiva. Epävirallinen tilaus oli kuitenkin jätetty jo muutamaa viikkoa aiemmin, koska panssari- ja terästilaukset Saarin alueen Dillinger Worksille oli tehty jo 9. joulukuuta 1880. Panther
Panther eli Panzerkampfwagen V Panther tai intendentuuritunnukseltaan Sonderkraftfahrzeug 171 on Saksassa toisen maailmansodan aikana kehitetty keskiraskas panssarivaunu. Se otettiin käyttöön vuoden 1943 keskivaiheilla. Adolf Hitler määräsi 27. helmikuuta 1944 vaunun nimeksi pelkästään "Panther". Hitlerin käskyn jälkeen virallisissa yhteyksissä vaunusta käytettiin muun muassa nimityksiä Panzerkampfwagen Panther ja Panther. Intendentuuritunnus Sd.Kfz. 171 säilyi kuitenkin käytössä sodan loppuun saakka. Panssarikansiristeilijä
Räjähtävien kranaattien tullessa yleiseen käyttöön merisodankäynnissä sotalaivat tarvitsivat lisäsuojaa, ja siten panssarikansiristeilijät syntyivät noin vuonna 1880. Panssarikansiristeilijöissä suojaava kansi oli lisärakenne aluksen muun rakenteen sisällä, mikä suojasi aluksen toiminnan kannalta tärkeitä osia kuten kone- ja kattilahuoneita. Tyypillisesti tällaisten alusten uppouma oli 2 500–7 000 tonnia ja ne oli aseistettu jopa tusinalla 3,9–6 tuuman (100–152 mm) tykkejä. Alusten nopeus oli uppoumasta ja konetehosta riippuen 18–23 solmua. Iljušin Il-2
Vuonna 1938 Iljušin-suunnitteluvirasto alkoi kehittää raskaasti panssaroitua rynnäkkökonetta. Lentokone kulki kehittelyn aikana ainakin nimillä BSh-2 ja TsKB-57. Ongelmia tuotti tarpeeksi voimakkaan moottorin kehittäminen. Lisäksi tulivat jäähdytysongelmat, sillä moottorisuunnittelijan varoituksista huolimatta runkosuunnittelijat eivät halunneet konekoppaan ilmanottoaukkoja. Prototyypin ensilennon teki 2. lokakuuta 1939 sittemmin maailmankuulu koelentäjä Vladimir Kokkinaki. 9. joulukuuta 1939 kone nimettiin Il-2:ksi ja sen valmistus aloitettiin 1940. Ennen saksalaisten kesäkuussa 1941 aloittamaa operaatio Barbarossaa koneita ehdittiin valmistaa 249 kappaletta.
Koneen aseistukseen kuuluivat siipiin asennetut kaksi 20 millimetrin ŠVAK-tykkiä ja kaksi konekivääriä. Lisäksi se kantoi kahdeksaa rakettia ja 400 kiloa pommeja. Moottoria ja ohjaamoa suojasi jopa 12 millimetrin paksuinen panssari. Hitautensa ja kömpelyytensä vuoksi kone oli altis hävittäjien hyökkäyksille, mutta nopealle hävittäjälle vaikea tuhottava, koska se lensi niin matalalla ja sitä oli vaikea havaita korkealta. Panssarointi oli koneen hyvä suoja ilmataistelussa. Miinalautta Pansio
Alus tilattiin toukokuussa 1990 Olkiluodon telakalta. Alus valmistui 1991, ja se otettiin palvelukseen 25. syyskuuta 1991. Ilmarinen (1924–1947 toiminut yhtiö)
Vuonna 1947 Ilmarisen pääomistaja Vakuutusosakeyhtiö Pohjola fuusioi Ilmarisen, Karjalan ja palovakuutusyhtiö Imatran uudeksi yhtiöksi, joka nimettiin Imatra-Karjalaksi. Viimeisenä itsenäisenä toimintavuonna 1947 Ilmarisen vakuutusmaksutulot olivat 4 miljoonaa markkaa. Keisarillisen Japanin laivasto
Kiinan-Japanin sodan jälkeisen nöyryyttävän Liaotungin niemimaan palautuksen jälkeen Japani alkoi varustautua uutta vastakkainasettelua varten. Japanin laivasto käynnisti kymmenvuotissuunnitelman nimeltään ”sinnikkyys ja päättäväisyys” (), jonka aikana laivaston kokoon lisättiin 109 laivaa yhteensä 200 000 tonnin edestä ja laivaston sotilaiden määrä nousi 15 400:sta 40 800:een. Uusi laivasto muodostui seuraavasti:Taistelulaivoista "Mikasa", jonka sanottiin olevan aikansa tehokkain taistelulaiva, tilattiin Vickers, Sons & Maximilta Englannista vuonna 1898 ja se toimitettiin Japaniin 1902. Nippon Yusen Kaisha rakennutti Mitsubishin telakalla Nagasakissa ensimmäisen kaupallisen höyrylaivan Japanissa, "Akimarun". Risteilijä "Chitose" valmistettiin Union Iron Worksin telakalla San Franciscossa Kaliforniassa. Operaatio Beowulf
Maihinnousun harhautukseksi järjesti laivasto kolme valemaihinnousua – Nordwind, Südwind ja Westwind, jotka saivat saarella olleet puna-armeijan joukot uskomaan maihinnousun tapahtuvan merenpuoleiselle rannikolle. Harhautukseen osallistuneiden alusten palatessa kotisatamiinsa Suomen merivoimien panssarilaiva "Ilmarinen" upposi ajettuaan miinaan 13. syyskuuta. Tiger
Henschel aloitti raskaan panssarivaunun suunnittelun jo keväällä 1937. Vuonna 1941 Henschel, Porsche, MAN ja Daimler-Benz jättivät suunnitelmansa 75 mm:n tykillä varustetusta 35 tonnin vaunusta. Operaatio Barbarossan alettua ja etenevien joukkojen kohdattua Neuvostoliiton T-34 ja KV-1 -vaunuja syntyi tarve vaatimusten päivittämiseen ja siihenastisen työn lopettamiseen. Parannettu panssarointi nosti painon aina 45 tonniin ja tykki vaihdettiin 88 mm:n panssarivaunukanuunaan. Prototyypin piti olla valmiina Hitlerin syntymäpäiväksi 20. huhtikuuta 1942. Ajan puutteen vuoksi entiset suunnitelmat kierrätettiin uuden vaunun perustaksi. T-34:n joitain kehittyneitä ominaisuuksia, kuten kaltevaa panssarointia, ei katsottu tarvittavan konseptin oltua riittävän vahva ja tehokas jo sellaisenaan. Pystysuora etupanssari oli 100 mm:n vahvuinen.
Porsche ja Henschel toimittivat prototyypit määräaikaan mennessä. Henschelin suunnitelma hyväksyttiin, mutta siihen otettiin Porschen torni. Tuotanto alkoi elokuussa 1942. Porschen mallia tilattiin myös 90 kappaletta, mutta niitä ei koskaan käytetty. Rungot käytettiin Panzerjäger Tigeriin, joka tuli tunnetuksi Elefant- ja Ferdinand-nimillä. FS Béarn (1920)
Kuten kaikki ensimmäiset lentokannella varustetut alukset "Béarnin" suunnittelun pohjana oli raskas sotalaiva. Ranskan laivastolle oli tilattu neljä Normandie-luokan taistelulaivaa vuoden 1913 laivasto-ohjelmassa ja viides "Béarn" vuoden 1914 laivasto-ohjelmassa. Alus tilattiin marraskuussa 1913, mutta ensimmäisen maailmansodan syttyessä kaikkien rakentaminen keskeytettiin materiaalien ja työvoiman käyttämiseksi tehokkaammin sodan edistämiseen. Alukset kuitenkin säilyivät, vaikka niistä oli poistettu osia, sodan loppuun saakka. Luettelo kuninkaallisen laivaston panssarilaivoista
Amiraliteetti otti käyttöön nimikkeen taistelulaiva vasta 1880-luvun alussa, jolloin Colossus-luokan alukset valmistuivat. Vuodesta 1860 alkaen valmistuneita aluksia voidaan siten pitää kehityspolkuna varsinaisiin taistelulaivoihin. Tannerin hallitus
SDP:n puolustusmäärärahojen korottamista vastustavasta kannasta huolimatta Tannerin hallitus teki eduskunnan enemmistön tahdon mukaiset laivatilaukset rannikkopuolustusta varten, vaikka asiaa koskeva laki oli äänestetty yli vaalien. Näin pantiin alulle panssarilaivojen Ilmarisen ja Väinämöisen sekä viiden sukellusveneen rakentaminen. ”Suomen imperialististen sotavarustelujen” vuoksi kommunistit aloittivat metallilakon, jolle he saivat tukea Neuvostoliitosta. Tapaus paljasti suomalaisen vasemmiston jyrkän kahtiajaon. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1940–1944
Valtion lentokonetehdas oli tehnyt Brewster-hävittäjään sekä puu- että metallisiiven syksyllä 1942 sekä asentanut siihen 1 000 hv:n Shvetsov M-63 -sotasaalismoottorin toukokuussa 1942. Koska Brewsterin piirustukset olivat jo suurelta osin olemassa ja Brewsteristä oli hyviä kokemuksia, Ilmavoimien esikunta tilasi 16. lokakuuta 1942 viiden koneen esisarjan ja marraskuussa vahvistettiin, että tarkoitus oli tehdä 90 koneen sarja, jota varten oli ryhdyttävä varaamaan raaka-aineita. Lokakuussa 1942 tilattiin Saksan sotasaalisvarastosta yli 200 M-63-moottoria ja apulaitteita. VL Humu -projektin kannattavuutta alettiin epäillä syyskuussa 1943 kun pantiin merkille neuvostoilmavoimien voimakas kehitys. Projektia ei kuitenkaan keskeytetty, koska arveltiin koneiden kelpaavan valmistuessaan ainakin tiedustelulaivueille. 90 koneen suursarja tilattiin marraskuussa 1943, supistettiin 60 koneeseen toukokuussa 1944 ja keskeytettiin kesäkuussa 1944. Vain viiden koneen esisarjaan kuuluva prototyyppi (HM-671) valmistui. Se lensi ensilentonsa 8. elokuuta 1944. Muutoin koko 90-koneen sarja peruttiin syyskuussa 1944. Panssarikansiristeilijä
Ensimmäinen varsinainen panssarikansiristeilijä oli Chilen laivaston "Esmeralda", joka valmistettiin Armstrongin telakalla Elswickissä. Alus toimi perustana usealle telakan toimittamalle alukselle, jotka muodostivat perustan niin kutsutuille Elswick-tyyppisille risteilijöille. Alusten etu- ja takakansi sekä varsinainen puinen kansirakenne oli korvattu panssarikannella.
Noin vuonna 1910 panssarilevyjen laatu parani samoin kuin höyrykoneiden, jotka kevenivät ollen kuitenkin samalla entistä tehokkaampia. Palveluksessa olleet panssarikansiristeilijät muuttuivat vanhentuneiksi hitaampina ja heikommin suojattuina kuin uudet alukset. Lisäksi öljyn käyttö polttoaineena poisti hiilivarastojen suoja-arvon. Talvisodan merisotatoimet
25. joulukuuta panssarilaivat "Ilmarinen" ja "Väinämöinen" joutuivat 25 SB-2:n ilmahyökkäyksen kohteeksi Kihdissä. Suomalaiset saivat ammutuksi neljä konetta alas, mutta "Ilmariseen" kohdistettu konekiväärituli tappoi alukselta yhden ja haavoitti seitsemää merimiestä. Valmet L-70 Vinka
Kapteeni Paavo Janhunen lensi LEKO-70:ää ensi kerran 1. heinäkuuta 1975 Kuorevedellä. Toinen koneen koelentäjistä oli insinöörikapteeni Jyrki Laukkanen. Testiohjelman jälkeen Ilmavoimat tilasi 30 konetta, joiden nimeksi tuli Valmet L-70 Vinka. Eduskunta hyväksyi rahoituksen 30 koneen tilaamiseen vuonna 1976. Ensimmäinen sarjavalmisteinen Vinka-lentokone nousi lentoon 29. joulukuuta 1979. Panssarilaiva Ilmarinen
Bengtskärin taistelun aikana 27. heinäkuuta 1941 panssarilaivat määrättiin puolustajien tueksi, kun alueella luultiin olevan Neuvostoliiton hävittäjäaluksia. Panssarilaivat joutuivat jälleen pommikoneiden hyökkäyksen kohteeksi. "Ilmarinen" menetti yhden miehen kaatuneena ja joutui purjehtimaan Turkuun korjattavaksi. Tässä yhteydessä aluksiin lisättiin ilmasuojiksi raskaita hiekkalaatikoita, joiden epäillään vahvasti tehneen aluksista suunniteltua paljon epävakaampia ja siten myötävaikuttaneen "Ilmarisen" tuhoon. Ilmari Järvinen
Järvinen palveli sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 6:ssa, jonka nimi ensin muuttui Jääkäripataljoona n:o 3:ksi ja sitten Kajaanin sissipataljoonaksi. Hänet komennettiin 20. lokakuuta 1918 Lapin 1. rajavartiopataljoonan Kuhmoniemen komppanian päälliköksi, josta hänet siirrettiin marraskuussa 1918 5. komppanian päälliköksi Itä-Suomen jalkaväkirykmentti n:o 5:een (myöh. Pohjois-Savon rykmentti) ja 18. helmikuuta 1920 alkaen Pohjanmaan jääkäripataljoonan 1. komppanian päälliköksi. Hän osallistui vuonna 1920 Petsamon retkikuntaan ja toimi päällikkönä 3. komennuskunnan 1. komppaniassa. Hänet siirrettiin 6.joulukuuta 1920 Uudenmaan rykmenttiin, missä toimi ensin 4. komppanian päällikkönä ja 1. tammikuuta 1921 alkaen majoitusmestarina, josta hänet komennettiin edelleen 1. huhtikuuta 1921 komppanianpäälliköksi Kainuun rajavartiostoon. Hän sai siirron 28. marraskuuta 1923 Pohjanmaan jääkäripataljoonaan 1. komppanian päälliköksi ja 16. toukokuuta 1928 Tampereen rykmentin 2. pataljoonan komentajaksi, josta hänet komennettiin 1. maaliskuuta 1932 Kymenlaakson sotilasläänin esikuntaan esikuntapäälliköksi, johon toimeen hänet määrättiin vakinaiseksi 1. heinäkuuta 1933 ja siirrettiin 29. maaliskuuta 1938 Pohjan rykmentin 2. pataljoonan komentajaksi. Panssarivaunu
Ensimmäiset Suomeen hankitut panssarivaunut olivat 1920-luvulla ranskalaisia Renault FT-17 -panssarivaunuja. Ariete (panssarivaunu)
Vuonna 1982 Italian armeija lähetti Oto Melaralle ja IVECO:lle pyynnön suunnitella uusi ja nykyaikainen taistelupanssarivaunu, jonka olisi tarkoitus korvata mavoimien vanhentuneet saksalaisvalmisteiset Leopard 1 - ja yhdysvaltalaisvalmisteiset M60 Patton -panssarivaunut. Italian maavoimien panssarisodankäynnin asiantuntijoista muodostunut komitea hyväksyi uuden panssarivaunun pohjapiirrokset vuonna 1984, ja Arieten ensimmäinen prototyyppi valmistui vuonna 1986. Italian maavoimat aloitti prototyyppien kokeilut vielä samana vuonna, ja ensimmäiset tilatut vaunut toimitettiin vuonna 1995. Viimeinen tilattu panssarivaunu toimitettiin seitsemän vuotta myöhemmin vuonna 2002, ja nykyisin Italian maavoimilla on Ariete-vaunuja yhteensä 200 kappaletta. Ariete kuuluu 1990-luvulla valmistettujen italialaisten panssariajoneuvojen sarjaan, johon kuuluvat myös Centauro-panssarintorjuntavaunu, Dardo-rynnäkköpanssarivaunu ja Puma-panssariauto. Panssarijoukot
Suomessa panssarijoukot kokivat aselajina alasajon. Ensiksi 1926 hyökkäysvaunupataljoonaksi, myöhemmin hyökkäysvaunukomppaniaksi. Tykistöasiantuntija, kenraalimajuri Wilho Petter Nenonen, joka toimi Kyösti Kallion ensimmäisen hallituksen kolmantena puolustusministerinä 1923–1924 ja sotaväen päällikkönä 1924–1925 kannatti hyökkäysvaunuaselajin lakkauttamista kokonaan. Kuitenkin 1930-luvulla Suomessa alettiin tutkia panssariaselajin uudistamista englantilaisen Vickers-Armstrongin kuuden tonnin panssarivaunun pohjalta. Talvisotaan mennessä niitä oli hankittu vuoden 1919 hyökkäysavaunurykmentin tapaan 32 kappaletta. Niiden varustaminen käyttökelpoisilla aseilla oli kuitenkin kesken ja talvisotaan mennessä niihin ei oltu hankittu omia tykkejä eikä radioita, vaan niissä jouduttiin käyttämään Renault FT-17:n Puteaux-panssarivaunukanuunoita. Panssarilaiva Väinämöinen
Alus otti osaa talvisotaan lähinnä kiinteänä ilmatorjuntapatterina Turussa lisäten alueen ilmatorjuntavahvuutta olennaisesti. Jatkosodassa molemmat panssarilaivat kävivät muutaman kerran tulittamassa vihollisen tukikohtana olevaa Hankoa. Ainoa tulos oli tiettävästi yhden ammusvaraston tuhoutuminen. Tämäkin tulos saavutettiin vasta, kun maamaaliammuntaa varten kehitettiin rannikkotykistön 254 mm kranaateista erityisiä maamaalikranaatteja. Tästä seurasi monen viikon tauko ammunnoissa, koska uusille kranaateille piti laatia omat taulukkonsa eli laskea lentoajat eri etäisyyksille. Panssarivaunu
Panssarivaunujen (niin rynnäkkö- kuin taistelupanssarivaunujenkin) perimmäisenä tarkoituksena on ollut jalkaväen tukeminen taistelussa ja kuljetus taistelukentälle, sekä vihollisen panssarivaunujen tuhoaminen. Niinpä 1980–1990-lukujen vaihteessa elettiin vielä kylmän sodan aikaa, joka pakotti suurvallat (kuten Venäjän ja Yhdysvallat) varustamaan suuria panssariarmeijoita. Tuolloin palveluskäytössä olevia panssarivaunuja edustivat muun muassa T-72, T-80, Abrams M1A1, Challenger 1 ja Leopard 2A4. Leclerc esiteltiin prototyyppinä 1989 ja Leopardin kuin Abramssinkin kehitysversiot (2A5 ja M1A2) olivat tuotekehitysvaiheessa. Rynnäkköpanssarivaunuja edustivat tuolloin muun muassa BMP-2, BMP-3, Bradley M2 ja Warrior. CV90 oli tuolloin vielä prototyyppivaiheessa Ruotsin puolustusvoimat ja Norja oli valmistelemassa uuden rynnäkköpanssarivaunun valintatestausta (noin 15 vuotta sitten). Panssari-Sisu
Alankomaat tilasi 1996 yhdeksänkymmentä XA-188 GVV -ajoneuvoa (Gepantserd Voertuig voor Vredesoperaties, suom. "panssaroitu kuljetusajoneuvo rauhanturvaoperaatioihin"), jotka poikkeavat Norjan tilaamista XA-186:n malleista vain modulaariseksi suunnitellun panssarointinsa osalta, joka tuli myöhemmin XA-200-sarjaan. XA-186:n tavoin myöskään XA-188 ei ui, mutta sen kahluusyvyys on 1,5 m. Panssaroinnin luvataan suojaavan 14,5 mm panssarinläpäisyluodeilta, josta syystä XA-188 painaa 23 000 kg. XA-188 on viimeinen Valmet 612 -moottoria käyttävä XA-malli. Ensimmäinen XA-188 toimitettiin 24. lokakuuta. Kaiken kaikkiaan 24 ajoneuvoa toimitettiin vuonna 1998, loput vuonna 1999. Vaunuista seitsemänkymmentä on Alankomaiden kuninkaallisen armeijan käytössä ja kaksikymmentä Merijalkaväen. Näistä on ambulanssiversio, XA-188 GWT sekä XA-188 COM komentomuunnos. Jäänmurtaja Ilmarinen
Uusi murtaja otti osaa avustustehtäviin talven 1919; se muun muassa oli paikalla kun C-luokan torpedoveneet tuhotuivat jäissä Koiviston rannikolla. Murtaja osoittautui tämän talven aikana toivottomaksi tapaukseksi, joten kaksi seuraavaa talveaan Suomessa se vietti riisuttuna. Alus palautettiin Neuvostoliitolle vuonna 1922 ja nämä puolestaan palauttivat Suomelle jäänmurtaja Avancen. Murtaja "Silats" palasi Neuvostoliittoon ja sen kohtalosta ei ole tietoja. Panssarilaiva Ilmarinen
Ei tiedetä varmuudella, mistä uppoamisen aiheuttanut miina oli peräisin. Yksi mahdollisuus oli, että Tallinnan edustalle kesäkuussa 1941 lasketusta miinakentästä oli irronnut yksi miina, joka aluksi tarttui "Ilmarisen" miinasuojaan. Pitkään siellä raahauduttuaan miina ehkä joutui jyrkässä käännöksessä laivan alle, jolloin se irtosi ankkuristaan ja iski aluksen pohjaan. Kaiser-luokka (taistelulaiva)
Alukset tilattiin huhtikuun 1908 neljännen laivastolain valtuuksin. Alfred von Tirpitzin ajaman lain mukaan suurten alusten palvelusikää laskettiin 25 vuodesta 20 vuoteen, joten Siegfried-luokan ja Odin-luokan rannikkopanssarilaivat oli korvattava uusilla taistelulaivoilla. Viljo Revell
Revell kirjoitti ylioppilaaksi Vaasan lyseosta vuonna 1928. Asevelvollisuutensa hän suoritti laivastossa. Hän valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1937. Läpimurtotyö oli Helsingin Lasipalatsi, jonka hän vielä opiskelijana suunnitteli yhdessä Niilo Kokon ja Heimo Riihimäen kanssa. Sotaan Revell osallistui merivoimissa. Hän oli syyskuuhun 1941 asti panssarilaiva Ilmarisen tykistöupseeri ja pelastui aluksen tuhosta 13. syyskuuta 1941. Miinan räjähdettyä ja laivan alkaessa kallistua hän ehti ajoissa poistua asemapaikastaan etummaisesta taistelutornista. Revell huomasi noin 100 metrin päässä vartiomoottoriveneen (VMV 16), jota kohti lähti uimaan. Uinti kylmässä vedessä verotti voimia niin, että tarvittiin kolme miestä auttamaan kookas luutnantti veneen kannelle. Pilar (1881)
Alus tilattiin Cartaenasta. Alus valmistui vuonna 1881. Suomen puolustusvoimat
Suomen oma pysyvä asevelvollisuuslaki säädettiin 1922, ja sitä muokattiin 1932, jolloin perustettiin ensimmäiset kertausharjoitukset. Laivasto sai 1930-luvulla lippulaivoikseen Panssarilaiva Väinämöisen ja Panssarilaiva Ilmarisen. Panssarilaiva Ilmarinen
Panssarilaivat tulittivat useita kertoja Neuvostoliiton joukkoja Hangon tukikohdassa sen evakuointiin asti. Ensimmäisiin ammuntoihin käytettiin tavallisia miinakranaatteja, jotka sopivat tarkoitukseen huonosti. Seuraavia ammuntoja varten kehitettiin rannikkotykistön 254 mm kranaateista erityisiä maamaalikranaatteja. Tämä aiheutti noin kuuden viikon katkon ammuntoihin, koska uusien kranaattien taulukot oli ammuttava ensin. Uusien kranaattien menestys osoittautuikin heti hyväksi: jo ensi ammunnalla tuli osuma venäläisten ammusvarastoon, joka tuhoutui. Leopard 2
Suomen puolustusvoimat hankki vuonna 2003 124 kappaletta Leopard 2A4 -vaunuja korvaamaan ikääntyneet Neuvostoliitossa valmistetut T-55- ja T-72-vaunut. Leopardit ostettiin käytettyinä Saksan ylijäämävarastosta. Varusmieskoulutus vaunuilla alkoi vuonna 2004. Lisäksi tehtiin 15 vaunun lisähankinta varaosiksi vuonna 2009. Koulutus tapahtuu Panssariprikaatissa Parolassa. Sodanajan organisaatioissa panssarivaunukomppaniat toimivat osina Mekanisoituja taisteluosastoja sekä CV-9030:lla operoivia panssarijääkäripataljoonia. Vaikka Leopard 2A4 juontaa juurensa jo parin vuosikymmenen taakse, ovat Suomen hankkimat vaunut Puolustusvoimien johdon mukaan myöhemmällä modernisoinnilla käyttökelpoisia vielä 2020-luvulla. Zhenyuan
Kiinan taloustilanne antoi vuonna 1880 mahdollisuuden suunnitelman toteuttamiseksi. Li Hung halusi laivaston, johon kuuluisi neljä nopeaa panssarilaivaa ja kymmenen torpedovenettä. Stettiner Maschinenbau AG Vulcanin ja Kiinan edustaja Li Fong Pao allekirjoittivat 4.–8. tammikuuta 1881 Berliinissä tilauksen kahdesta parannellusta Sachsen-luokan taistelulaivasta (), joista ensimmäinen luovutettaisiin puolessatoista vuodessa. Tilaukseen kuului lisäksi kymmenen torpedovenettä sekä muutama apulaiva. Epävirallinen tilaus oli kuitenkin jätetty jo muutamaa viikkoa aiemmin, koska panssari- ja terästilaukset Saarin alueen Dillinger Worksille oli tehty jo 9. joulukuuta 1880. Unebi
Ennen ensimmäistä Kiinan ja Japanin välistä sotaa tapahtunut poliittisen jännityksen kasvaminen aiheutti Japanissa kiinnostuksen hankkia laivastolleen panssarikansiristeilijä. Alustyypin hankintaa puolsivat sen suuri nopeus, vahva aseistus ja panssarointi sekä suhteellisen edullinen hinta, minkä merkitystä korosti Japanin oman telakkateollisuuden kyvyttömyys valmistaa kyseisen kaltaisia aluksia. Lisäksi hankinnan tarvetta lisäsi Kiinan laivastolleen ostamat kaksi taistelulaivaa, panssarikansiristeilijä sekä panssaroidut tykkiveneet. Japanin laivastolle tilattiin kolme panssarikansiristeilijää, joista kaksi Armstrong Whitworthilta ja kolmas Ranskasta. VL Viima
Puolustusvoimat tilasi vuonna 1941 toisen Viima-sarjan, joka käsitti 16 konetta. Tilaus tosin peruttiin jo 1942, koska Tuuli-alkeiskoulukoneen kehitys oli aloitettu ja Viiman moottorien saanti heikkoa. Käyttöikänsä loppupuolella 1950-luvulla Viimoihin asennettiin kokolasitettu ohjaamo. Samassa yhteydessä koneen runkoa levennettiin, pääohjaamo siirrettiin takaa eteen ja moottoripukkia pidennettiin kymmenen senttimetriä. Esmeralda (1883)
Pian Yokosukaan saapumisen jälkeen 5. helmikuuta 1895 alus nimettiin "Izumiksi" (). Ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan merkittävimmät meritaistelut oli jo käyty, ja alus määrättiin suojaamaan merireittejä Korean niemimaan ja Pohjois-Kiinan rannikoilla. Sodan päätyttyä alus luokiteltiin 31. maaliskuuta 1898 uudelleen 3. luokan panssarikansiristeilijäksi. Sen kuusituumaiset vaihdettiin vuosina 1899–1900 4,7 tuuman tykeiksi, ja kymmenentuumaiset 12 naulan 12 cwt -laivatykeiksi. Samassa yhteydessä aluksen kattilat korvattiin Niclausse-kattiloilla. Ilmarinen (höyrylaiva)
Ilmarinen oli Suomen ensimmäinen höyrylaiva, joka rakennettiin Kiteen Puhoksessa vuonna 1833. Ilmarinen (1863 höyrylaiva)
Ilmarinen oli rautarunkoinen höyrylaiva joka rakennettiin Tampereella Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy:n konepajalla 1862–1863 ruotsalaisen insinööri Hermann Kauffmanin piirustusten pohjalta. Laiva oli ensimmäinen Hämeen vesistöissä liikkunut potkurialus. Panssarilaiva Ilmarinen
Turkuun hyökättiin talvisodan aikana 60 kertaa yhteensä yli 400 pommikoneella. 40 millimetrin Vickers-ilmatorjuntatykki osoittautui tällöin tehottomaksi lentokoneita vastaan, ja se korvattiin Välirauhan aikana 40 millimetrin Bofors-tykeillä. Jatkuvan ilmavaaran vuoksi laivoihin lisättiin ilmatorjunta-aseistusta koko sodan ajan. Suomenlinna
Suomenlinnaan sijoitettiin 1920-luvulla Merisotakoulu. Vuosina 1921–1936 Ilmailuvoimien lentokonetehdas oli sijoitettuna Suomenlinnaan. Tehdas kokosi aluksi lisenssillä Hansa-Brandenburg W.33 -vesitasoja, jotka tunnettiin Suomessa nimellä I.V.L. A.22 Hansa. Vuonna 1925 Suomenlinnaan sijoitettiin ilmapuolustuskomennuskunta, joka muuttui myöhemmin kiinteäksi ilmatorjuntapatteriksi. Vuonna 1939 kiinteästä ilmatorjuntapatteri muutettiin Ilmatorjuntarykmentti I:ksi. Toisen maailmansodan aikana siellä oli myös Suomen sukellusveneiden päätukikohta. Maus (panssarivaunu)
Projekti Mausin rakentaminen käynnistettiin vuoden 1942 kesäkuussa, jolloin Porsche-autoyhtiön perustaja Ferdinand Porsche ehdotti Adolf Hitlerille "VK70001/Porsche typ 205" -suunnitelman mukaista uutta panssarivaunua. Suunnitelma edellytti ennennäkemättömän kookkaan panssarivaunun rakentamista Saksan asevoimien käyttöön. Hitlerin hyväksynnällä suunnitelma siirtyi eteenpäin. Ensimmäinen, vuonna 1943 valmistunut prototyyppi V1 sai suunnitteluvaiheessa kutsumanimen Mammut (), joka vuoden 1942 joulukuussa vaihtui nimeen Mäuschen (), kunnes helmikuussa vuonna 1943 nimeksi vihdoinkin vakiintui Maus. Projektin pääurakoitsijoina toimivat Krupp ja Alkett. Panssariauto
Neuvostoliitolta sotasaaliiksi saatuja kevyitä ja raskaita panssariautoja oli kunnostettuina Suomen puolustusvoimien käytössä sotien aikana ja niiden jälkeen. Niin kutsuttuina vaaran vuosina 1944–1948 kevyitä panssariautoja annettiin suurimpien kaupunkien poliisilaitosten käyttöön. Viimeiset neuvostoliittolaiset kevyet panssariautot (BA-20) poistettiin armeijan käytöstä vuonna 1951 ja viimeiset raskaat panssariautot (BA-6 ja BA-10) vuonna 1959. Tämän jälkeen Suomen puolustusvoimien käytössä ei ole ollut panssariautoja sanan varsinaisessa merkityksessä. Vuodesta 1966 lähtien puolustusvoimille ostettiin Neuvostoliitosta BTR-60 -panssariajoneuvoja, joiden päätehtäväksi tuli kiväärijoukkueiden kuljetus. Ensimmäinen suomalaisvalmisteinen panssariajoneuvo oli vuonna 1983 esitelty Panssari-Sisu -miehistönkuljetusajoneuvo ("Pasi"). IS-sarja (panssarivaunu)
Sarjan ensimmäisen vaunun, IS:n, valmistus alkoi 1943 ja sitä lisättiin myöhemmin raskaiden saksalaisten Tiger I ja Panther-panssarien Kurskissa saavuttaman menestyksen vuoksi. IS-1 oli varustettu 85 mm:n D-5T-tykillä. Lisänä siinä oli 12,7 mm:n DShK -raskas konekivääri ja 7,62 mm:n DT-pikakivääri. Vartiomoottorivene 3
Vartiomoottorivene 3 (lyhyemmin VMV 3) oli suomalainen vartiomoottorivene, joka tilattiin U. Suortin Veneveistämöltä Helsingistä. Alus valmistui 1930, minkä jälkeen se otettiin palvelukseen vastaperustetussa merivartiostossa. Se oli ensimmäinen tilattu vartiomoottorivene, mutta myöhästymisensä johdosta "VMV 1" ja "VMV 2" ehtivät valmistua ennen sitä, joten se sai nimen "VMV 3". Jatkosodan hyökkäysvaiheen merisotatoimet
Utön alueelle saapumisen jälkeen suomalaiset pitivät neuvottelun, joissa päätettiin operaation yksityiskohdat. Siinä päätettiin, että panssarilaivat kulkisivat miinoista raivattua meriväylää pitkin. Väylää oli raivattu "ainakin 20 meripeninkulman etäisyydelle".. Panssarilaivojen osasto, Ilmarinen kärjessä, lähti liikkeelle kello 18. Ilmarista ohjasi kapteeniluutnantti Veijo Virkki ja laivassa oli kaikkiaan 398 miestä . Boforsin 40 millimetrin ilmatorjuntakanuuna
40mm Bofors L/60 oli myös erinäisten Suomen merivoimien alusten aseistuksena, mm. Panssarilaivat Ilmarinen sekä Väinämöinen aseistettiin neljällä 40mm Boforsilla (40 60 ItK/36 BK 2 ja 40 60 ItK/37 BK) välirauhan aikana, minkä lisäksi miinalaiva Keihässalmi ja moottoritykkiveneet aseistettiin Ruotsista hankituilla tykeillä (40 60 ItK/35-39 B ja 40 60 ItK/35-39 BK). Suomen merivoimat
Suomen hallitus teki 1925 esityksen laivastolaiksi, jossa esitettiin kahden panssarilaivan, neljän sukellusveneen, neljän moottoritorpedoveneen ja koululaivan hankintaa. Esitystä muutettiin seuraavana vuonna lisäämällä yksi panssarilaiva ja 4–5 sukellusvenettä. Vuonna 1927 hyväksyttiin esitysten pohjalta laivastolaki, jonka puitteissa rakennettiin lopulta kaksi panssarilaivaa, joista tuli merivoimien kaikkien aikojen raskaimmat alukset, ja viisi sukellusvenettä, joista on nykyään jäljellä enää "Vesikko". Ensimmäinen laivastolain puitteissa rakennettu alus oli sukellusvene Vetehinen, joka oli samalla ensimmäinen itsenäisessä Suomessa rakennettu sota-alus. Perushankintaohjelma
Suomen armeijan muodostuessa 1920-luvulla Valkoisen armeijan pohjalta sen aseistus ja muu varustus oli suurimmaksi osaksi keisarillisen Venäjän perintöä. Venäläiset joukot olivat jättäneet jälkeensä mittavat asevarastot poistuessaan Suomesta talven 1917–1918 aikana. Tätä aseistusta täydennettiin hankinnoilla ulkomailta. Suomen armeijan luominen tapahtui ajankohtana, jolloin ensimmäinen maailmansota oli juuri päättynyt ja kansainvälinen sotaväsymys oli luonut pyrkimyksiä aseistariisuntaan. Näissä oloissa Euroopan suurvallat myivät mittavaa ylijäämäkalustoaan, ja tarjonta oli runsasta. Suomi hankki näistä varastoista itselleen muun muassa Renault-panssarivaunuja ja lentokoneita, joilla luotiin ilmavoimat. Suomen armeija oli varustettu 1920-luvulla maailmansodan aikaisella tekniikalla, mutta se oli vielä käyttökelpoista, eikä uusiin hankintoihin nähty välitöntä tarvetta. Armeijan sisällä vallitsi monia erilaisia näkemyksiä kehityksen suunnasta, eikä tämänkään vuoksi ryhdytty uusiin hankintoihin. Panssari-Sisu
Vuonna 1994–1996 valmistettiin Norjaan 22 kappaletta XA-186-malleja. Näistä 18 kpl oli miehistövaunuja, 2 kpl johtovaunuja, yksi ambulanssi sekä yksi korjaamoajoneuvo. Näiden vaunujen tekniset vaatimukset olivat korkeat; sivupanssarointi vakiovaunussa on 16 mm (600) hardox-levyä, joka normaalisti pysäyttää jalkaväen kiväärin luodin, mutta Naton käyttämä volframiluoti läpäisee sen. Tämän vuoksi suunnittelijoiden oli suunniteltava ajoneuvo joka täyttäisi tämän osalta Naton vaatimukset. Lisäpanssaroinnin aiheuttamasta painonlisästä johtuen Pasi XA-186 ei ole uintikykyinen, tosin ajoneuvo kyllä testeissä kellui, mutta sen katosta ei jäänyt kuin noin 10 cm vedenpinnan yläpuolelle.