Ketkä olivat komentajat Nördlingenin taistelussa?
Nördlingenin taistelu
Protestanteilla ei ollut enää vaihtoehtoja: Nyt oli pakko hyökätä, jos Nördlingen haluttiin pelastaa. Jos kaupunki joutuisi keisarillisten käsiin, Heilbronnin liitto saattaisi hajota. Kumpikaan protestanttien komentaja, Horn tai Weimar, ei myöskään halunnut tulla tunnetuksi pelkurina, joka ei auttanut Nördlingeniä. Weimar oli myös luvannut henkilökohtaisesti kaupunkilaisille, että auttaisi heitä. Kolmikymmenvuotinen sota
Heilbronnin liiton toivottiin 1633–1634 kääntävän sodan protestanteille voitolliseksi. Keisarillisten joukkojen voitto Nördlingenin taistelussa 6. syyskuuta 1634 päättyi kuitenkin protestanttien kannalta katastrofiin. Ruotsin komentaja Kustaa Horn jäi vangiksi, ja Ruotsin armeija vetäytyi Itämeren rannikolle. Uudeksi ylipäälliköksi nimitettiin Johan Banér.
Ruotsinsalmen toinen meritaistelu
Taistelu- ja kuljetusosastot olivat pian sekaisin keskenään, eivätkä käskyt tavoittaneet enää niitä tarvitsevia. Paikoillaan sinnittelevät kaleerit jäivät suojattomiksi sivustahyökkäyksille. Niitä puolustivat enää vain luutnantti Freyerin uiva patteri muutaman tykkiveneen ohella. Törning aloitti voimakkaan hyökkäyksen kreivi de Littan kaleereita vastaan. Ne jotka pääsivät irrottautumaan sotkusta irrottautuivat. Hastingsin taistelu
Normanneille taistelu oli raskas, sillä heillä oli vastassaan ylämäki. Puolustavat englantilaiset iskivät tapparoillaan hevosia ja surmasivat maahan pudonneet ratsastajat. Pakokauhu oli vallata koko normanniarmeijan ja huhuttiin Vilhelm-herttuan saaneen jo surmansa. Tarinan mukaan Vilhelm valoi joukkoihinsa rohkeutta paljastamalla kasvonsa huutaen: ”Katsokaa minua tarkasti. Olen yhä hengissä ja Jumalan armosta minusta tulee vielä voittaja.” Pian tämän jälkeen normannien ratsuritarit saartoivat ja tuhosivat ne englantilaisjoukot, jotka olivat tehneet murron vasempaan sivustaan. Englantilaisten sivustoja komentaneet Haraldin veljet kaatuivat. Skagerrakin taistelu
Voittaakseen aikaa ja odottaessaan Saksan laivaston pääosan saapumista apuun amiraali Scheer käski keveimpiä aluksiaan, kuten hävittäjiä ja torpedoveneitä, sekä von Hipperin taisteluristeilijöitä hyökkäämään brittien kimppuun. Scheer onnistui pakenemaan pimeyden suojassa, mutta hänen voimansa kärsivät suuria menetyksiä. Linjalaiva (ts. dreadnought-kautta edeltäneen ajan vanhentunut taistelulaiva) "Pommern" upposi brittien torpedon osuttua siihen. Kevyet risteilijät "Frauenlob" ja "Rostock" saivat osumia ja upposivat. Taistelulaiva "Posen" katkaisi kahtia "Elbingin". Myös taisteluristeilijä "Lützow" piti hylätä, ja saksalaiset upottivat sen myöhemmin torpedolla, jotta alus ei olisi joutunut brittien käsiin. Poitiers’n taistelu (732)
Tulevaa taistelua varten Kaarle kokosi suuren sotajoukon, joka koostui pääasiassa frankeista, mutta jonka mukana oli myös burgundeja. Kaarle hyökkäsi ar-Rahmanin kimppuun tämän ollessa joukkoineen marssimassa leiriään kohden Poitiers’sta pohjoiseen. Taistelun kulusta ei tiedetä yksityiskohtia. Taistelulla on kaksi päälähdettä, Fredegardin kronikka ja Kronikka vuodelta 754. Fredegardin kronikka kuvaa taistelua frankkien näkökulmasta ja Kronikka vuodelta 754 ei juuri kerro lisätietoja. Arabien johtaja kuoli arabeille tappiollisessa taistelussa. 1800-luvulla Heinrich Brunner kehitti teorian siitä, että frankkien voitto hänen mukaansa lähinnä kevyestä ratsuväestä koostuneesta arabiarmeijasta perustui ratsuväen kehitykselle, ritareihin ja yllätystaktiikkaan. Myöhemmät historioitsijat eivät jaa tätä näkemystä, vaan yleisen käsityksen mukaan Brunnerin mainitsemat seikat tulivat käyttöön vasta 900-luvulla. Todennäköisesti molemmat armeijat koostuivat sekä ratsu- että jalkaväestä, eikä niissä ollut merkittäviä eroja. Breitenfeldin ensimmäinen taistelu
Ruotsin jalkaväkikeskustasta tuotiin kaksi prikaatia Hornin avuksi. Toista komensi Hepburn, toista saksalainen von Vitzthum. Lisäksi käytettiin reservissä ollutta Morits Callenbachin komentamaa ratsuväkeä. Apujoukkojen kanssa Hornin rintamassa oli 7 000 jalka- ja ratsumiestä, jotka hän tuki Leipzigin ja Düben väliseen maantiehen. Keisarilliset tekivät uutta linjaa vastaan useita eriaikaisia hyökkäyksiä, jotka kaikki lyötiin takaisin Tillyn jalkaväen kärsiessä raskaita tappioita. Ulvilan taistelu
Kurck piti pääpaikkanaan Ulvilassa sijaitsevaa Anolan kartanoa, mutta omisti myös Laukon sekä Tottijärven kartanot. Vuodesta 1583 lähtien hän oli komentanut lippukuntaa, johon kuuluivat Suomen aateliston, papiston, voutien ja nimismiesten asettamat ratsumiehet. Kurck tunnettiin talonpoikien kannalta hyvämaineisena aatelisena, jonka vuoksi nuijamiehet kuvittelivat saavansa hänet puolelleen. Toinen aatelinen, joka nuijamiesten oli tarkoitus saada liittymään heihin, oli Olavinlinnan käskynhaltijana toiminut Gödik Fincke. Sluysin meritaistelu
Mutta joukkojen kaksi komentajaa, kuninkaallisen amiraali Hugues Quléret ja Nicolos Béhuchet, joka oli yksi kuninkaan varainhoitajista, eivät suinkaan olleet merisodankävijöitä, vaan hallintomiehiä, jotka olivat erikoistuneet joukkojen merikuljetuksiin. Operaatio Nordlicht (1944–1945)
Johtopäätöksenä oli, että 20. Vuoristoarmeijan pitäisi vetäytyä ennen britti-invaasiota, tai tappiot tulisivat olemaan suuret. Pohjois-Suomi oli menettänyt strategisen asemansa samalla kun varusteluministeri Albert Speer oli ilmoittanut Saksaan varastoidun riittävästi nikkeliä. Vetäytymisellä saataisiin voimaa Norjan puolustukseen ja turvaa rannikkolaivaliikenteelle. Ruotsi oli peruuttanut kauppasopimuksensa Saksan kanssa ja näytti liukuvan vihollispuolelle: vetäytymisellä saataisiin Narvikin alue turvattua ruotsalaisilta. Fulfordin taistelu
Fulfordin taistelu käytiin 20. syyskuuta 1066 englantilaisten ja maahan tunkeutuneiden norjalaisten välillä. Englantilaisia johtivat veljekset Mercian jaarli Edwin ja Northumbrian jaarli Morkere, norjalaisia kuningas Harald Ankara ja erotettu Northumbrian jaarli Tostig Godwininpoika. Taistelu päättyi englantilaisjoukkojen tuhoon ja johti Nortumbrian pääkaupungin Yorkin antautumiseen. Moritz Auffenberg von Komarów
Auffenberg jäi pois aktiivipalveluksesta vuonna 1912, mutta maailmansodan puhjettua kaksi vuotta myöhemmin hänet kutsuttiin neljännen armeijan komentajaksi. Hän eteni elokuussa 1914 Galitsiaan ja voitti venäläiset 28.–30. elokuuta käydyssä Komarówin taistelussa, jonka mukaan sai myöhemmin lisänimensä. Auffenbergin joukot olivat saartamassa Venäjän viidettä armeijaa, mutta venäläisten hyökättyä voimakkaasti Itävalta-Unkarin armeijan oikeaa siipeä vastaan ylipäällikkö Franz Conrad von Hötzendorf määräsi hänet keskeyttämään etenemisensä ja viemään joukkonsa etelään kolmannen armeijan avuksi. Tämän seurauksena itävaltalaisten rintamaan syntyi aukko, jota Venäjän viides armeija onnistui hyödyntämään. Välttääkseen itse saarroksiin joutumisen Rava-Ruskassa syyskuun alussa 1914 Auffenberg joutui perääntymään takaisin aina Karpaateille saakka, missä yhteydessä menetettiin paljon miehiä ja kalustoa. Syy epäonnistumisesta vieritettiin Auffenbergin harteille, ja hänet siirrettiin pois komentajantehtävistä. Hän ei enää sen jälkeen toiminut komentajana. Erkki Nordberg
Suuri yleisö tunsi Nordbergin tiedotusvälineistä asiantuntijakommentaattorina muun muassa Persianlahden sodan ja Jugoslavian sotien ajoilta. Nordberg palveli muun muassa Uudenmaan Jääkäripataljoonan komentajana ja kehitti rykmentissä asutuskeskustaistelutapoja pääkaupunkiseudun puolustamiseksi. Nordberg toimi myös Karjalan Prikaatin komentajana vuosina 1999–2002. Westerplatten taistelu
Varuskunnan komentaja oli majuri Henryk Sucharski, jonka varakomentajana oli kapteeni Franciszek Dąbrowski. Nyttemmin löydettyjen todisteiden mukaan Dąbrowski oli toiminut taistelun toisesta päivästä lähtien varsinaisena komentajana, sillä Sucharski oli tuolloin saanut saksalaisten ilmahyökkäyksen aikana hermoromahduksen. Nördlingenin taistelu
Saksi yhdisti ensimmäisenä armeijansa katolisen liigan ja keisarin kanssa. Uuden armeijan tavoitteena oli karkottaa valtakunnan ulkopuoliset voimat Saksasta. Saksin esimerkkiä seurasivat muutaman kuukauden kuluessa melkein kaikki Saksan ruhtinaat. Kolmikymmenvuotinen sota menetti uskonsodan luonteen ja muodostui keisarin johtamaksi sodaksi ulkovaltoja vastaan. Hastingsin taistelu
Hastingsin taistelu käytiin 14. lokakuuta 1066 Englannin kuninkaan Harald Godwininpojan ja normannien herttuan Vilhelm Valloittajan välillä. Normannit voittivat taistelun, joka käytiin lähellä Hastingsin kaupunkia suoalueen reunustamalla mäellä. Sen huipulla kasvoi perimätiedon mukaan omenapuu. Friedlandin taistelu
Klo 17.30 avasi ranskalaisten 20 patteria tulen ja sitä lähtölaukauksena pitänyt Neyn divisioonan hyökkäys yllätti Benningsenin joka arveli lähestyvän yön hiljentävän taistelutoiminnan. Ney hyökkäsi Sortlakin metsän läpi. Hänen oikealla sivustallaan divisioonakenraali Marchand onnistui työntämään venäläiset Alle-jokeen Sortlakin kylän kohdalla. Heidän vasemmalla sivustallaan hyökkää Bissonin divisioona kaupunkia kohti. Friedlandin taistelu
2. Suomalainen rakuunarykmentti komentajanaan eversti Evstafii Nauendorff kuului oikean sivustan ratsuväkeen ( 7. Divisioonan rakuuna prikaatiin). Kyröskosken taistelu
Eversti Linderillä oli käytössään noin 1 050 miestä, jotka hän jakoi kolmeen osastoon. Kapteeni Aleksander Pellin johtaman 350 miehen osaston tehtäväksi tuli kiertää Järvenkylänjärvi ja iskeä punaisten selustaan lännestä käsin. Varsinainen hyökkäysosasto koostui majuri Walter von Gerichin johtamasta 500:a Turun pataljoonan miehestä, jotka iskivät punaisten Kyröskoskenharjulla sijaitsevia pääpuolustuslinjoja vastaan pohjoisesta. Kolmannen osaston Linder jätti reserviksi. Ruotsalaisen kapteenin Ivar Enhörningin johtama tykistö oli asemissa Järvenkylänjärven länsipuolella. Linderin avuksi tuli myös ruotsalaisen everstin Harald Hjalmarsonin johtama osasto, jonka tehtäväksi tuli Viljakkalan valtaus. Alueella taisteltiin jo 22. maaliskuuta, jolloin punaiset onnistuivat torjumaan Hjalmarsonin hyökkäyksen. Taistelun aikana Viljakkalan kirkonkylä tyhjennettiin ja seuraavan aamupäivän aikana suurin osa punaista vetäytyi Kyröskoskelle. Nördlingenin taistelu
Nördlingenin taistelu oli Valkeavuoren taistelun ohella keisarillisten suurimpia voittoja kolmikymmenvuotisessa sodassa. Esimerkiksi Espanjan johtava ministeri Gaspar de Guzmán Olivárez julisti sen olevan: "Aikamme suurin voitto". Se muutti sodan strategisen tilanteen täysin: Ruotsi evakuoi kaikki Mainin eteläpuoliset varuskuntansa Etelä-Saksassa, ja Heilbronnin liitto hajosi. Marraskuussa 1634 sen entiset jäsenet lähettivät Oxenstiernan tietämättä Pariisiin delegaation, joka tarjosi Ranskan kuninkaalle myönnytyksiä, jos se julistaisi sodan Espanjalle ja keisarille. Vakavin menetys protestanttiselle puolelle oli kuitenkin Saksin vaaliruhtinas Juhana Yrjö I:n johtamat rauhanneuvottelut keisarin kanssa. Ne johtivat Prahan rauhaan, joka solmittiin toukokuussa 1635 keisarin ja protestanttisten ruhtinaiden välillä. Nördlingenin taistelu
Oikealla Hornin vetäytyminen oli sujunut hyvin, kunnes kukkuloilta pakeneva jalkaväkikeskusta pyrki myös Ederheimia kohti ja lähes koko protestanttien armeija sulloutui yhteen. Ahtaassa laaksossa pakokauhu tarttui koko armeijaan, kun pakenevia ahdistettiin kaikilta puolilta ja järjestäytynyt vastarinta loppui. Samalla Hornin oikea siipi ja vasemmalla ollut Weimar menettivät yhteyden toisiinsa. Karjalan 2. rykmentin 5. pataljoona
Karjalan 2. rykmentin 5. pataljoona oli valkoisten itäarmeijan Karjalan 2. rykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajina olivat jääkäriyliluutnantti Väinö Strömberg (14. maaliskuuta alkaen ja siirrettiin 7. huhtikuuta pataljoonan komentajaksi Karjalan 3. rykmenttiin), jääkäriluutnantti Jussi Närvänen (toimi komentajan apulaisena 15. maaliskuuta alkaen ja komentajana 7. huhtikuuta alkaen). Nördlingenin taistelu
Keisarillisen armeijan edellinen komentaja Albrecht von Wallenstein murhattiin 25. helmikuuta 1634. Keisari Ferdinand II kutsui armeijan uudeksi ylipäälliköksi poikansa, Unkarin kuningas Ferdinandin, mutta armeijan todellinen johto siirtyi Matthias Gallasin käsiin, jonka apuna toimi Ottavio Piccolomini. Nördlingenin taistelu
Taistelun tärkein seuraus oli kuitenkin se, että Ranska ei enää voinut piiloutua Ruotsin sotilaallisen mahdin taakse kolmikymmenvuotisessa sodassa.Kardinaali Richelieu julistikin sodan 19. toukokuuta 1635 Espanjalle, kun espanjalaiset joukot olivat hyökänneet ranskalaista varuskuntaa vastaan Trierissä. Nördlingenin taistelu
Kevyt kroaattiratsuväki havaitsi protestanttien armeijan etenemisen, ja keisarilliset miehittivät Himmelreichin ja Allbuchin välisen kukkulaketjun kroaattiratsuväellä ja espanjalaisilla rakuunoilla. Alueelle päästyään Weimar johti joukkonsa hyökkäykseen muitta mutkitta noin kello 15 ja valtasi Himmelreichin ja Ländlen. Lachbergillä hänet pysäytti 500 espanjalaista musketööriä. Johann von Werth
Werth oli kotoisin Weertin kylästä Espanjan Alankomaista ja oli alun perin protestanttinen talonpoika. Kotikylästä hän sai myös nimensä Werth. Werth ryhtyi vuonna 1622 palkkasoturiksi liittyessään Espanjan armeijaan ratsumieheksi kahdeksankymmenvuotisessa sodassa. Hän yleni jotenkin upseeriksi ja vuoteen 1630 mennessä (tai vuonna 1633) hän sai everstin arvon. Pian hänellä oli oma rykmentti ja hän siirtyi Baijerin palvelukseen. Werth johti menestyksekkäästi katolisen liigan armeijassa pienempiä operaatioita Etelä-Saksassa vuosina 1632–1634. Hän osallistui vuonna 1634 Nördlingenin taisteluun, jossa menestyi ja kun samana vuonna hän kääntyi vielä katoliseksi, keisari Ferdinand II nimitti hänet kenraaliksi ja paroniksi. Parkumäen taistelu
Taistelussa yhteensä 1 260 sotilasta käsittäneet eversti Curt von Stedingkin johtamat ruotsalais-suomalaiset joukot valtasivat venäläisten sotaleirin Hiishongan mäellä ja murskasivat kenraalimajuri Wilhelm von Schultzin johtaman yli tuhannen miehen venäläisjoukon. Operaatiota oli pohjustettu everstiluutnantti Georg Henrik Jägerhornin tekemillä tiedustelumatkoilla. Tarkoitus oli yllättää venäläiset aamutuimaan hyökkäämällä mäelle yhtä aikaa eri suunnista. Von Stedingk johti Porin ja Pohjanmaan rykmentit sivuteitä ja korpea pitkin venäläisten selustaan. Samalla tykistö ja Savon rykmentti lähestyivät leiriä maantien suunnasta. Yllätyshyökkäyksessä venäläiset jäivät kahden tulen väliin, ruotsalais-suomalaiset valtasivat venäläisten leirin. Majuri Jägerhorn kunnostautui taisteluissa ja pääsi kuningas Kustaa III:n suosioon. Ruotsin armeijan menestys perustui osaltaan siihen, että Venäjä oli joutunut vetämään joukkoja Savosta, koska pelkäsi joutuvansa saarroksiin ja huoltoyhteyksien katkeavan. Vidkun Quisling
Quisling ei tiennyt, että Saksa suunnitteli Norjan ja Tanskan valtaamista norjalaisista riippumatta. Saksalaisten hyökättyä Norjaan Quisling julistautui pääministeriksi, minkä Saksa tunnusti, mutta jota Norjan kuningas Haakon ei hyväksynyt. Sosialidemokraattisen Johan Nygaardsvoldin hallitus sai Narvikin taisteluun tuekseen Norjan puolustusvoimien lisäksi Britanniasta brittiläisiä ja puolalaisia sotajoukkoja sekä Ranskasta ranskalaisia. Saksa huomasi, ettei Quisling kyennyt saamaan norjalaisia lopettamaan saksalaisten vastaista taistelua ja syrjäytti Quislingin nimittämällä Norjan johtajaksi Josef Terbovenin. Saksalaiset saivat norjalaisten vastarinnan loppumaan vasta kesäkuussa 1940. Narvikin taistelu
"Z9 Wolfgang Zenker", "Z13 Erich Koellner" ja "Z19 Hermann Künne" laskivat aluksilla olleet 139. rykmentin I pataljoonan maihin Herjangsfjordissa Bjerkvikissä. Joukkojen tehtävänä oli vallata Norjan maavoimien 6. prikaatin varastot Elvegårdsmoenissa, mikä tapahtui lähes ilman vastarintaa. "Z18 Hans Lüdemann" ja "Hermann Künne" laskivat kaksi komppaniaa vuoristojääkäreitä (1. ja 6. komppania) Ramnesiin ja Hamnesiin valtaamaan Norjan vuonoa suojaavat rannikkolinnakkeet, jotka osoittautuivat olemattomiksi. "Z17 Diether von Roeder" jäi Ofotsfjordiin valvomaan aluetta. "Z12 Erich Giesen" saapuminen viivästyi moottorivian vuoksi eikä se osallistunut pääjoukon toimintaan. Camdenin taistelu
Taistelutilanne lähti liikkeelle, kun siirtokuntien armeijan eteläisen armeijakunnan komentajan Horatio Gatesin johtamat joukot yrittivät hyökätä brittijoukkojen tukikohtana toiminutta Camdenin kaupunkia vastaan. Gatesilla oli komennossaan yli 3 400 sotilasta. Ammattisotilaita oli 1 400 miestä, ja loput olivat heikosti koulutettuja miliisijoukkoja. Punatauti ja huonojen huoltoyhteyksien aiheuttama ruoanpuute olivat heikentäneet Gatesin joukkoja jo ennen taistelua. Gates kuitenkin uskoi, että hän pystyisi suuren miesylivoiman turvin valtaamaan Camdenin. Nördlingenin taistelu
Myös keisarillinen armeija eteni Baijerissa, valtasi heinäkuussa Donauwörthin ja palautti yhteydet Habsburgien Itävallan ja Baijerin välille. Seuraavaksi keisarilliset alkoivat piirittää Regensburgia. Yritys kaupungin pelastamiseksi sai protestanttien armeijat toimimaan yhteistyössä, mutta protestantit eivät päässeet auttamaan Regensburgia ajoissa. Kaupunki antautui 14. heinäkuuta. Sen sijaan protestantit voittivat Landshutissa Johann von Aldringenin johtaman Baijerin armeijan ja valtasivat kaupungin 22. heinäkuuta. Bengtskärin taistelu
Taistelun alussa suomalaisten puolustusta johti 25-vuotias luutnantti Fred Luther. Suomalaisten puolustus koostui enimmäkseen nuorista miehistä, jotka olivat kotoisin lähiseudun kunnista. Luther haavoittui taistelussa kahdesti, minkä jälkeen komento siirtyi alikersantti Harry Bjelkelle. Tässä vaiheessa majakassa oli jäljellä ainoastaan viisitoista taistelukuntoista miestä, joiden ammukset olivat käytännössä lopussa. Lisäksi venäläiset olivat vallanneet majakan pohjakerroksen. Taistelun alkutunteina puolustus sai tulitukea ainoastaan Örön ja Granholmenin patteristoilta, joita Lutherin täytyi pyytää ampumaan suoraan kohti Bengtskäriä. Tilanne helpottui kello neljän jälkeen, kun suomalaisten tykkiveneet ja Fokker-koneet ehtivät paikalle. Kello yhdeksän aikaan luutnantti M. Kaikkosen johtama 80 miehen iskujoukko pääsi majakalle käytyään laiturilla ja matkalla rannasta pitkiä ja kiivaita lähitaisteluja. Tämän jälkeen majakan pohjakerros onnistuttiin valtaamaan takaisin ja majakka oli jälleen suomalaisten hallussa. Nördlingenin taistelu
Hornin jäätyä vangiksi häntä seurasivat Ruotsin armeijan komentajina Lennart Torstensson ja Johan Banér, jotka käänsivät myöhemmin sodan kulun uudestaan Ruotsille edulliseksi. Erityisesti Banér oli innovatiivinen ja yllättävä, lähes Kustaa II Aadolfin veroinen sotapäällikkö. Nördlingenin taistelu
Tosiasia on, että Weimar oli mukana Alte Vesten taistelussa, toisin kuin Horn. Siellä onnistuttiin vetäytymään Allbuchin valtausyritystä vastaavan tilanteen jälkeen järjestyksessä. Koska Horn ei ollut mukana Alte Vestessa, hän ei osannut kunnioittaa keisarillisten puolustusasemia riittävästi vaan komensi joukkonsa hyökkäämään peräti neljätoista kertaa. Protestanttien ainoa tilaisuus lyödä keisarilliset ja vallata Nördlingen oli menetetty jo kaksi viikkoa aikaisemmin protestanttien armeijan saapuessa alueelle, kun nimenomaan Horn oli epäröinyt Weimarin kannattaessa suoraa hyökkäystä. Nördlingenin taistelu
Horn hyökkäsi vielä kolme kertaa Allbuchin rinteitä ylös, mutta puoli kahdeksalta aamulla oli selvää, että hän ei pystyisi valtaamaan kukkulaa ilman apuvoimia. Weimar lähetti keskustasta Heinrich Matthias von Thurnin johtamana kaksi prikaatia jalkaväkeä oikean siiven avuksi. Protestantit tekivät vielä kymmenen hyökkäystä, kunnes tuli selväksi, ettei Allbuchin varustuksia saataisi vallatuksi. Rheinfeldenin taistelu
Keisarillisen armeijan komentajat tiesivät Rheinfeldenin olevan pulassa. Johann von Werth, "Enkefort", "Fürstenberg" ja Klaus Sperreuter kokosivat Augsburgissa armeijan, jonka tehtäväksi tuli piirityksen lopettaminen. Myöhemmin armeijaan liittyi vielä Federico Savellin johtamia joukkoja, jotka olivat olleet Franche-Comtéssa. Armeija lähestyi Rheinfeldeniä pohjoisesta. Wienin taistelu
Wienin avuksi lähetetyt joukot saapuivat 12. syyskuuta Kahlenbergiin luoteesta. Avustusarmeijaan kuului 75 000–80 000 miestä ja 160 kanuunaa. Mukana oli 30 000–40 000 miestä Baijerista, Saksista, Frankenista ja Schwabenista, Lothringenin herttuan johtamat 20 000 keisarillisten joukkojen sotilasta ja viimeisenä saapuivat Juhana III Sobieskin johtamat 20 000 puolalaista. Kehnon tiedustelunsa takia suurvisiiri Kara Mustafa aliarvioi armeijan vahvuuden ja uskoi näiden hyökkäävän 11. syyskuuta. Jättäen suurimman osan janitsaareistaan juoksuhautoihin hän uskoi voivansa murskata vihollisensa ratsuväen rynnäköllä. Kahlenbergin taisteluun osallistui lopulta tataari- ja muut apujoukot mukaan laskettuna 50 000 sotilasta osmanien puolella. Taistelu alkoi aamunkoitossa 12. syyskuuta lähellä Nussbergia hieman Kahlenbergista etelään. Hyökkäyksen ajankohdan väärin arvioineet osmanit olivat valvottaneet joukkojaan koko edellisen yön. Lothringenin herttua ja saksilaiset hyökkäsivät Nussbergissa osmanien etujoukkoja vastaan edeten nopeasti suurvisiirin komentamaa oikeaa siipeä vastaan. Baijerilaiset ja frankenilaiset hyökkäsivät alas rinteitä kauempana lännessä liittyen taisteluun oikeaa siipeä ja keskustaa vastaan. Puolalaiset olivat avustusarmeijan oikealla siivellä ja etenivät muita hitaammin vaikeakulkuisen maaston takia. Noin kello yhden aikaan päivällä he olivat kuitenkin saavuttaneet Dornbachin. Osmanien puolustus luhistui kristittyjen kello kolmen jälkeen aloittamassa yleishyökkäyksessä. Puolan ratsuväki saavutti osmanien leirin lännestä ja osmanien vasen siipi ei kestänyt sen rynnäkköä. Taistelu oli ohi kello kuuteen mennessä henkiin jääneiden osmanien paetessa ja jättäessä leirinsä runsaine sotasaaliineen kristityille. Curalaban taistelu
Curalaban taistelu käytiin araucon sodassa espanjalaisten ja mapuchejen välillä. 21.12.1598 kuvernööri Martín García Oñez de Loyola lähti kohti Purénia 50 espanjalaisen ja 300 intiaanin voimin. He leiriytyivät paikkaan nimeltä Curalaba. Espanjalaisten tietämättä olivat mapuchet varjostaneet heitä jo pitkään. Yöllä mapuchejen johtaja Pelantaru johti ratsuväkensä yllätyshyökkäykseen espanjalaisia vastaan. Espanjalaiset yllätettiin ja kaikki paitsi kaksi tapettiin, mukaan lukien de Loyola. Tappio oli erityisen paha espanjalaisille, sillä kun mapuchet kuulivat tästä voitosta, alkoi yleinen kapina heidän keskuudessaan. Lapin sota
Pohjois-Suomessa oli Saksan 20. vuoristoarmeijan joukkoja noin 213 000 miestä. Vastuualueenaan heillä oli 700 kilometriä pitkä rintamalinja Oulujoen korkeudelta Jäämerelle. Huomattava osa sotilaista kuului erilaisiin SS-muodostelmiin. Joukkojen komentajana toimi kesäkuussa 1944 kuolleen Eduard Dietlin jälkeen kenraalieversti Lothar Rendulic.
Pohjoisimmalla Petsamon rintamalla oli vastuussa XIX vuoristoarmeijakunta. Sen eteläpuolella Sallan-Alakurtin alueella taisteli XXXVI armeijakunta. Eteläisin XVIII vuoristoarmeijakunta oli vastuussa Kiestingin–Uhtuan rintamalinjasta. Bernhard Weimar
Nördlingenin taistelun jälkeen Weimar johdatti protestanttisen armeijan rippeet Elsassiin ja siirtyi Ranskan palvelukseen vuonna 1635. Hän johti menestyksekkäästi Ranskan rahoittamaa, mutta itsenäistä armeijaa sotien Reinillä katolisia vastaan. Vuosina 1637-1638 Weimar saattoi toimia suhteellisen vapaasti Etelä-Saksassa, koska Matthias Gallasin johtama keisarillinen pääarmeija keskittyi Johan Banérin johtamien ruotsalaisten ahdisteluun Pohjois-Saksassa. Nördlingenin taistelu
Kun Ruotsin sijaishallitsija Oxenstierna piti huolen siitä, että tappio ei jäänyt rasittamaan ruotsalaisia, levisi Maksimilianille ja Hornille sopiva käsitys laajasti Euroopassa. Myös aikaisempi suomalainen tulkinta seurailee tätä tulkintaa. Sen mukaan Horn toimi taistelussa oikein, ja Allbuchin valtausyrityksen jälkeen tappio olisi vielä voitu välttää vetäytymällä, mutta lopullisen tappion aiheuttivat Weimarin liian innokkaat joukot. Nördlingenin taistelu
Taistelun alkaessa keskustan tykistö tulitti keisarillisten asemia kello 5.00 alkaen, ja vasemmalla siivellä olevat Taupadelin rakuunat kahakoivat tasangolla kroaattiratsuväen kanssa. Weimar lähetti Thurnin johtamat kaksi prikaatia oikealle tukemaan Hornia Allbuchin valtauksessa ja 2 000 ratsumiestä auttamaan Taupadelia, tavoitteenaan kiinnittää keisarillisten huomio siihen suuntaan. Weimar itse johti kolme ratsuväkihyökkäystä keisarillisten oikeaa siipeä vastaan. Hornin vetäytyessä oikealla myös Weimar joutui alakynteen tasangolla käytävässä taistelussa. Kello 10 hänellä ei ollut enää lisäratsuväkeä käytettävissä, kun Gallasilla oli vielä ratsuväkireservit jäljellä. Stirling Bridgen taistelu
Vuonna 1296 Skotlannin kuningas Aleksanteri III kuoli lapsettomana. Englantilaisjoukon johtaja kreivi John de Warenne oli saanut kuninkaaltaan Edvard I:ltä tehtäväkseen skottien kukistamisen. Hän hyökkäsi 10 000 miehen armeijan voimin Stirlingin kaupunkiin johtavalle, Forthjoen yli kulkevalle sillalle. Sitä puolusti huonosti koulutettu, enintään parituhantinen skotlantilaisjoukko, jota johti sissipäällikkö William Wallace. Englannin armeijaan kuului myös hyvin varusteltu 3 000 ritarin ratsuosasto. Englannin ylivoimasta huolimatta taistelu päättyi Skotlannin torjuntavoittoon ja lähes 5 000 englantilaista kaatui. Nördlingenin taistelu
Weimar johti taistelulinjan keskustaa ja vasenta siipeä tarkoituksenaan puolustaa niillä edellisenä päivänä vallattuja kukkuloita. Toinen tärkeä tehtävä oli Hornin suojaaminen, jos oikea siipi joutuisi vetäytymään. Weimarin ryhmitys keskustassa Ländlen ja Heselbergin välissä oli seuraava: kolme prikaatia jalkaväkeä Heselbergillä ja siitä vasemmalle 20 raskasta tykkiä Lachbergillä. 21 ratsuväkieskadroonaa jaettiin kolmeen osaan, yksi osa jalkaväen taakse, kaksi osaa tykistön taakse. Vasemmalla siivellä "Eversti Taupadel" suojasi tuhannen rakuunan osastolla sivustaa. Operaatio Alphabet
Operaatio Alphabet oli toisessa maailmansodassa liittoutuneiden operaatio Norjassa olevien joukkojen evakuoimiseksi. Operaatio päätettiin toteuttaa 24. toukokuuta 1940. Narvikissa olleiden joukkojen evakuointi päätti samalla Narvikin taistelun, minkä voittaminen varmisti Saksan Norjan valtauksen. Breisachin piiritys
Ennen Nördlingenin taistelua Ranskan tavoitteena oli turvata pääsy Reinille, mutta taistelun jälkeen tavoitteeksi tuli keisarillisten pitäminen joen itäpuolella.Parker ss. 152–153 Nördlingenin taistelun jälkeen Bernhard Weimar siirtyi palkkasoturiarmeijoineen Ranskan palvelukseen. Ranskalaiset ylläpitivät armeijaa, mutta se operoi itsenäisenä Weimarin alaisuudessa Itä-Ranskassa ja Etelä-Saksassa. Tämän lisäksi ranskalaisilla oli alueella oma armeijansa. Pomarkun taistelut
Satakunnan Ryhmän komentaja Ernst Linder päätti vallata Pomarkun. Porin Rykmentin 2. komppanian oli määrä hyökätä Leväsjoen suunnalta ja katkaista punaisten vetäytyminen Noormarkkuun ja Kiilholmaan samanaikaisesti kun 1. komppania hyökkäisi idästä kirkolle. Punaisilla oli taistelussa mukanaan tykki, joka sijaitsi Noormarkun tien varrella, noin parin kilometrin päässä kirkolta. Taisteluun osallistui myös aluksi reservissä ollut Porin Rykmentin 5. komppania. Taistelu päättyi valkoisten voittoon. Taistelussa kaatui 10 valkoista sekä punaisia eri lähteiden mukaan 20-30, joukossa myös venäläisiä. Punaiset ehtivät paetessaan ottaa osan kaatuneistaan mukaan. Osa haudattiin Pomarkun kirkkomaahan yhteishautaan. Nördlingenin taistelu
Protestanttien armeija oli Nördlingenin luoteispuolella, kun kaupunki ja keisarilliset piirittäjät olivat Egerjoen toiselle puolella. Oli vaarallista ylittää joki suoraan Nördlingenin kohdalla, joten protestantit ylittivät sen yläjuoksulla Bopfingenin luona. Tämän jälkeen armeija marssi etelään Neresheimiin saadakseen kaupungin varuskunnasta apuvoimia. Puolenpäivän aikaan armeijan kuormasto jätettiin sinne 2 700:n württembergiläisen sotilaan vartioitavaksi, ja armeija eteni takaisin itään kohti Nördlingeniä. Karjalan 2. rykmentti
Komentaja: jääkäriluutnantti Aarne Salminen
Komentaja: jääkäriluutnantti Väinö Strömberg (siirrettiin 7. huhtikuuta 1918 Karjalan 3. rykmentin 7. pataljoonaan), myöhemmin jääkärivänrikki Jussi Närvänen.
Komentaja: jääkärivänrikki Viljo Hämäläinen.
Komentaja: Edmund Heimolainen.
Komentaja: jääkäriluutnantti Evert Ekman, A. Pelkonen.
Komentaja: V. Koljonen.
Komentaja: jääkärivänrikki Juhana Vakkilainen. Breisachin piiritys
Kun protestantit olivat hävinneet Nördlingenin taistelun, Ranska joutui liittymään kolmikymmenvuotiseen sotaan protestanttien puolelle ja julistamaan sodan keisari Ferdinand II:lle vuonna 1635. Palkkasoturi Weimar siirtyi Ruotsin palveluksesta Ranskan palvelukseen ja sitoutui pitämään aseissa 18 000:ta miestä vuosittaista korvausta vastaan. Nördlingenin taistelu
Allbuch oli kukkulaketjun vaikein kohde, koska se oli jyrkkärinteinen ja paljaslakinen. Gallas käytti yön kukkulan vahvistamiseen: Hän rakennutti lisävarustuksia ja sijoitti niiden taakse vielä 5 000 espanjalaisen jalkaväen miestä. Skagerrakin taistelu
Saksalaisten suunnitelmana oli lähettää omat taisteluristeilijät suorittamaan harhautushyökkäys Pohjanmerellä. Tarkoitus oli houkutella amiraali David Beattyn johtamat brittiläiset taisteluristeilijät saksalaisten sukellusveneiden ja taistelulaivojen tuhottavaksi. Tämä olisi Royal Navylle' suuri menetys, joka tasoittaisi laivastojen voimasuhteita. Menetettyään nopeat taisteluristeilijänsä brittien olisi myös vaikeampi seurata Saksan laivaston liikkeitä, ja Hochseeflottella olisi tällöin ehkä mahdollisuuksia livistää Pohjois-Atlantille. Saksan laivaston johto ei aavistanut, että Royal Navyn tiedustelupalvelu "Room 40" oli saanut haltuunsa saksalaisia koodikirjoja, joiden avulla se tulkitsi vaivattomasti 28. toukokuuta sieppaamansa koodatun radioviestin. Viesti paljasti, että saksalaiset valmistelivat suurta merioperaatiota. Operaatiota torjumaan lähetettiin välittömästi sekä amiraali Beattyn taisteluristeilijät tukikohdastaan Edinburghin läheltä, että Sir John Jellicoen komentama, taistelulaivoista koostuva Grand Fleetin päävoima pohjoisemmasta Scapa Flow'n tukikohdasta. Molemmilla osastoilla oli mukanaan myös suuri määrä kevyempiä aluksia. Britit ohittivat tappioita kärsimättä saksalaisten sotasuunnitelmaan kuuluneet sukellusvenelinjat ennen kuin sukellusveneet olivat edes ehtineet paikalle. Nördlingenin taistelu
Horn oli jäänyt jälkeen, kun etujoukoissa ollut tykistö tukki ainoan alueelle johtavan tien, ja hän saapui taistelukentälle vasta kello 22. Yhteistyössä protestanttien komentajat valtasivat vielä Heselbergin, mutta Allbuchin valtaus piti jättää seuraavaan aamuun, kun espanjalaiset veteraanit pysäyttivät hyökkääjät ja pimeä keskeytti taistelun. Operaatio Nordlicht (1944–1945)
Hitler hyväksyi vetäytymisen Yykeä-asemaan 3. lokakuuta 1944. OKW kehitti suunnitelman peitenimeltään "Nordlicht" (). Saksalaisjoukkojen komentaja Lothar Rendulic antoi määräyksen operaatio Nordlichtin toteuttamiselle 4. lokakuuta 1944, ja tämä merkitsi ettei Lappiin rakennettuja Sturmbock- ja Schutzwall-puolustusasemia miehitettäisi pysyvästi, vaan jatkettaisiin vetäytymistaisteluja käyden suoraan Norjaan. Tammikuun loppuun mennessä joukot oli siirretty Yykeään ja Operaatio Nordlicht suoritettu. Nördlingenin taistelu
Nördlingenin tappio murskasi lopullisesti mielikuvat voittamattomasta Ruotsin armeijasta ja lopetti sen vuonna 1630 alkaneet alueelliset valloitukset Saksassa. Ruotsalaisten asema Saksassa romahti. Vasta 1640-luvun alussa Ruotsi pystyi luomaan samanlaisen sotilaallisen voiman Keski-Saksaan ja Böömiin kuin ennen Nördlingenin taistelua. Norfolkin taistelu
Norfolkin taistelu sai nimensä Objective Norfolkin mukaan, joka viittasi alueeseen, jonka valloituksen oli saanut tehtäväkseen amerikkalaiseen kenraaliluutnantti Frederick M. Franksin johtamaan VII armeijakuntaan kuulunut kenraalimajuri Thomas G. Rhamen komentama 1. jalkaväkidivisioona. Norfolk oli yksi kolmesta VII armeijakunnan Irakin tasavaltalaiskaartin Tawakalna-divisioonaa vastaan käymästä taistelusta. Kaksi muuta olivat 73 Easting ja Objective Dorset. Objective Norfolk kattoi alueen, jolla sijaitsi Irakin armeijan huoltokeskuksia Irakin ja Saudi-Arabian välisen öljyputken (IPSA) varrella kulkevasta tiestä haarautuvien teiden varrella Irakin Kuwaitin vastaisesta rajasta länteen. Alue oli Tawakalna-divisioonan eteläistä puolustuslinjaa ja Irakilla oli alueella myös 18. mekanisoitu prikaati, 37. panssariprikaati ja 12. panssaridivisioona. Puolustavien joukkojen tehtävänä oli pysäyttää kohti itää etenevät koalition joukot ja mahdollistaa näin Kuwaitissa olleiden irakilaisjoukkojen vetäytyminen. Nördlingenin taistelu
Kustaa Horn yritti henkilökohtaisesti pysäyttää paon ja taisteli eturintamassa, mutta joukkojensa tapaan myös hän joutui vangiksi. Baijerilaiset pitivät häntä vankinaan ja veivät hänet ensiksi Ingolstadtiin, josta hänet pian siirrettiin Burghauseniin. Siellä hän oli vankina kahdeksan vuotta, kunnes hänet saatiin vaihdettua vapaaksi kolmea keisarillista kenraalia vastaan vuonna 1642. Hornin taidot Breitenfeldissä kolme vuotta aikaisemmin olivat tehneet keisarillisiin vaikutuksen, ja he pitivät Hornia erityisen arvokkaana vankina. Narvikin taistelu
Ensimmäinen ryhmä lähti Bremerhavenista Saksasta 6. huhtikuuta ja siihen kuului kymmenen Friedrich Bonten johtamaa laivaston hävittäjää. Kussakin aluksessa oli parisataa sotilasta eli yhteensä noin 1900 Eduard Dietlin 3. vuoristodivisioonaan kuuluneen 139. vuoristojääkärirykmentin sotilasta. Hävittäjäosaston suojana olivat pääosan matkasta "Scharnhorst" ja "Gneisenau". Osasto läpäisi sumussa ja sakeassa lumisateessa varhain aamulla 9. huhtikuuta Länsivuonoon saapuen Ofotvuonoon, joka johti Narvikiin. Osasto valtasi vuonossa kolme Norjan laivaston partiovenettä "KNM Senjan", "KNM Michael Sarsin" ja "KNM Keltin". Viimeksi mainittu kerkesi kuitenkin ennen valtausta lähettämään radioviestin rannikkopanssarilaiva "KNM Norgelle". Breitenfeldin ensimmäinen taistelu
Kustaa II Aadolf menetti taistelussa yhden parhaista komentajistaan, jalkaväkikeskustan ensimmäisen rivin komentajan Maximilian Teuffelin, joka oli komentanut vuodesta 1627 lähtien kuuluisaa keltaista prikaatia, myöhempää Ruotsin armeijan esikuvaa. Dacken sota
Kapinan johtaja Nils Dacke oli uudisraivaaja, joka monien kaltaistensa tavoin oli joutunut kärsimään verotuksen kiristymisestä. Veronkantajiin ja vouteihin kohdistuneista hyökkäyksistä alkanut kapina levisi nopeasti Smålandiin, Öölantiin sekä Itä- ja Länsi-Götanmaan metsäalueille. Oikeastaan kyseessä oli sisällissota kuningasta vastaan. Saksalaiset palkkasoturit eivät osanneet vastata kapinallisten sissitaktiikkaan kovin hyvin, joten kapinaliike sai sotilaallista menestystä voittaen kuninkaan armeijan useissa kahakoissa. Näistä tunnetuin on Kisan taistelu, jossa kapinalliset väijyttivät palkkasoturiosaston kaataen suuria puita sen niskaan. Kalmarin ja Jönköpingin kaupungit jäivät kuitenkin kuninkaan käsiin. Suurin osa kaupunkien porvareista tuki Dackea, mutta Kustaa Vaasan sotilaat pitivät ne kuninkaan vallassa. Kalmar piiritettiin. Talonpojilla ei kuitenkaan ollut piirityskalustoa, eikä kaupunkia onnistuttu saartamaan tehokkaasti meren puolelta. Kaupunki jäi Kustaa Vaasan joukkojen hallintaan koko kapinan ajaksi. Fehrbellinin taistelu
Fehrbellinin taistelu oli Preussin alueella Fehrbellinissä (noin 50 km Berliinin luoteispuolella) 28. kesäkuuta 1675 käyty Ruotsin ja Brandenburgin välinen pienehkö taistelu. 
Ruotsin kuninkaan Kaarle X Kustaan kuoltua vuonna 1660 maata johti holhoojahallitus. Sen johtaja oli Magnus Gabriel De la Gardie, joka solmi sotilaallisen liiton Ranskan kanssa. Vuonna 1672 Ranska hyökkäsi Alankomaihin, mikä johti Ranskan–Hollannin sotaan. Samalla Ruotsin piti sopimuksensa mukaan hyökätä Brandenburgiin. Saksalaiset ruhtinaskunnat pyrkivät hyödyntämään tilannetta työntääkseen Ruotsin pois Pohjois-Saksasta, josta Ruotsi oli saanut alueita Westfalenin rauhassa 1648. Loppuvuonna 1674 Ruotsi toi joukkojaan Brandenburgin alueelle ilman sodanjulistusta. Seuraavana kesänä Brandenburgin joukot johtajanaan vaaliruhtinas Fredrik Vilhelm hyökkäsivät niiden kimppuun Fehrbellinissä ja saartoivat ne. Taistelu päättyi Brandenburgin voittoon. Kahakka ei sinänsä ollut suuri, mutta se horjutti Ruotsin armeijan voittoisaa mainetta. Mobilenlahden taistelu
Pohjoisvaltioiden hyökkäyksen komentajaksi nimettiin kontra-amiraali David Farragut. Hän ei aliarvioinut Mobilenlahden puolustusta, vaan odotti kunnes hänellä oli koottuna tarpeeksi suuri laivasto-osasto. Osastoon kuului neljä monitorialusta ja 14 puista sotalaivaa. Farragutin lippulaiva oli "Hartford". Pohjoisvaltioiden hyökkäys suunnattiin Mobilenlahden edustan linnoituksia ja lahdessa olevaa etelävaltioiden laivasto-osastoa vastaan. Hyökkäykseen osallistuneita maajoukkoja komensi kenraalimajuri Gordon Granger. Dacken sota
Nils Dacken asema kapinan johtajana ei kuitenkaan ollut vakaa. Yhteistoiminta eri kapinapäälliköiden kesken sujui huonosti, eivätkä kapinalliset saaneet muodostettua kunnollista yhteyttä Ruotsin muissa osissa asuvien kuninkaan vastustajien kanssa. Kuningas asetti Smålandin kauppasaartoon ja kävi tammikuussa vastahyökkäykseen kerättyään voimia. Kevättalven 1543 kuluessa kapinalliset lyötiin ankarissa taisteluissa. Ratkaiseva taistelu käytiin maaliskuussa Virserumin lähellä Hjorten-järven jäällä. Nils Dacke palasi kotiseudulleen, missä hän sai elokuussa surmansa yrittäessään paeta Blekingeen. Smålandilaisia rangaistiin sotaväen tekemillä hävitystöillä, teloituksilla ja raskailla sakoilla; kului vuosikymmeniä ennen kuin maakunta saavutti taas aikaisemman vaurautensa. Rauhattomuudet maakunnassa jatkuivat vielä vuosien ajan vapaalle jalalle jääneiden kapinapäälliköiden elättäessä itseään ryöstelemällä. Kapinan seurauksena Kustaa Vaasa uudisti armeijansa vähentäen riippuvuutta ulkomaisista palkkasotureista. Normannivalloitus
Hastingsin taistelu käytiin 14. lokakuuta. Harald sai surmansa, samoin hänen veljensä, ja anglosaksien armeija pakeni. Jäljelle jääneet jaarlit ja arkkipiispat lietsoivat vastarintaa, witenagemot julisti Edgar Athelingin kuninkaaksi. Edgar antautui Vilhelmille marraskuun lopussa tai joulukuun alussa mutta joulupäivänä 1066 Vilhelm kruunattiin Englannin kuninkaaksi Westminster Abbeyssä. Operaatio Bodyguard
Liittoutuneet tiesivät hyvin, että Ruotsin rautamalmi oli elintärkeää Saksan sotateollisuudelle. Saksaan malmi laivattiin Norjan Narvikin kautta, joten oli odotettavaa, että Adolf Hitler tulisi todennäköisesti puolustamaan kaupunkia raivokkaasti. Operaatio Fortitude Northin tarkoitus oli uskotella Saksalle, että Edinburghista käsin oli suunnitteilla noin 100 000 miehen hyökkäys Narvikiin. Myös juonessa mukana ollut Stalin keskitti suuren määrän joukkojaan Kuolanlahteen vahvistaakseen kuvaa tulevasta suurhyökkäyksestä. Pääosin valheelliseen radioliikenteeseen perustunut hämäys tehosi hyvin. Saksa piti Norjan puolustuksessa liki 150 000 sotilasta. Vastaavasti Edinburghin ”hyökkäysjoukot” koostuivat todellisuudessa 334 sotilaasta ja 29 upseerista. Norjan historia
Saksa asetti miehittämänsä Norjan johtoon Nasjonal Samlingin johtajan Vidkun Quislingin nukkehallituksen sekä Norjaa valvovaksi valtakunnankomissaariksi saksalainen Gauleiter Josef Terbovenin. Muut poliittiset puolueet kiellettiin ja suuri joukko miehityksen vastustajia vangittiin. Noin 40 000 norjalaista joutui keskitysleirihin ja satoja teloitettiin. Vastarintaliike häiritsi aktiivisesti saksalaisia, ja siihen kuului noin 40 000 jäsentä. Nördlingenin taistelu
Ruotsalainen jalkaväki peräytyi Augsburgin kaupungin suojaan. Baijerilaiset aloittivat kaupungin piirittämisen, ja puolustajat antautuivat maaliskuussa 1635 sitkeän vastarinnan jälkeen. Tätä seurasi Nürnbergin antautuminen. Horatio Nelson
Vain muutaman kuukauden kuluttua kotiinpaluusta amiraali Nelson sai jälleen komennuksen Välimerelle, nyt ajamaan takaa Ranskan laivastoa. Operaation huipentaneessa Niilin taistelussa Britannian Välimeren-laivasto (13 alusta) löi Abukirin lahdella 17 aluksen suuruisen Ranskan Välimeren-laivaston, jonka aluksista 13 tuhoutui tai vallattiin. Britit estivät täten ranskalaisia ottamasta haltuunsa Intian kauppareittiä.
Alkuvuodesta 1801 Nelson sai käskyn purjehtia Itämerelle. Napoleon koetti suostutella Venäjää, Tanskaa ja Ruotsia Englannin vastaiseen kauppasaartoonsa eli mannermaasulkemukseen. Kööpenhaminan meritaistelussa 33 aluksen Britannian Itämeren laivasto kohtasi Tanskan laivaston, johon kuului 18 alusta ja rannikkopuolustusjoukot. Kööpenhaminan satamassa käydyn yhteenoton seurauksena Tanskan pääkaupunki antautui ja 12 tanskalaista laivaa otettiin sotasaaliiksi. Saksan keisarikunnan VI armeijakunta
Ranskan-Preussin sodassa armeijakuntaa komensi Wilhelm von Tümpling. Se osallistui mm. Chevillyn taisteluun, Pariisin piiritykseen ja Sedanin taisteluun. Austerlitzin taistelu
Austerlitzin taistelu (2. joulukuuta 1805/11 Frimaire An XIV FRC), joka tunnetaan myös nimellä Kolmen keisarin taistelu, oli yksi tärkeimmistä ja ratkaisevimmista Napoleonin sotien taisteluista. Taistelussa, jota pidetään Napoleonin suurimpana voittona, Ranskan "Grande Armée" kukisti vahvuudeltaan suuremman venäläis-itävaltalaisen armeijan, jota johtivat tsaari Aleksanteri I ja Pyhä Rooman keisari Frans II. Taistelu käytiin lähellä Austerlitzin kylää Itävallan keisarikunnassa. Austerlitz toi kolmannen liittokunnan sodan pikaiseen päätökseen itävaltalaisten allekirjoittaessa Pressburgin rauhan samassa kuussa. Taistelua kutsutaan usein taktiseksi mestarityöksi muiden historiallisten taisteluiden, kuten Cannaen ja Gaugamelan, ohella. Nördlingenin taistelu
Kolmikymmenvuotisen sodan voimasuhteita muutti vuonna 1634 kaksi tapahtumaa: Ensinnäkin ruotsalaiset joutuivat varautumaan kuusikymmenvuotisen sodan jatkumiseen Puolan kanssa, koska Altmarkissa solmittu välirauha oli päättymässä ja Venäjä oli solminut rauhan Puolan kanssa Smolenskin sodan jälkeen. Tämän vuoksi Oxenstierna siirsi Baltian varusväeksi tuntuvan määrän kansallisia joukkoja, jotka olivat palkkasotureita luotettavampia. Toiseksi Espanja osallistui aikaisempaa aktiivisemmin kolmikymmenvuotiseen sotaan, kun se antoi Hollantiin tarkoitetut täydennysjoukot keisari Ferdinand II:n käyttöön. Nördlingenin taistelu
Thurnin lähettäminen oikealle avasi Weimarin keskustan ja Hornin oikean siiven väliin aukon, jolloin keisarilliset pääsivät iskemään Thurnin prikaatien sivustaan. Horn lähetti ratsuväkeä auttamaan Thurnia, mutta Kaarle IV:n komentamat baijerilaiset hyökkäsivät näiden apuvoimien kimppuun ja ajoivat ne pakoon. Paineen alaisena Thurn vetäytyi metsän suojaan, mutta hän oli jo menettänyt yli puolet miehistään ennen kuin pääsi takaisin Heselbergille. Syrjäntaan taistelu
Vallattuaan Hämeenlinnan 26. huhtikuuta saksalaisten komentajana toiminut kenraalimajuri Konrad Wolf lähetti noin pataljoonan suuruisen taisteluosaston Tuulokseen, jossa sen tehtävänä oli ainoastaan suojata strategisesti tärkeä maantieristeys. Majuri Godert von Redenin johtama osasto käsitti kaksi ratsuväkieskadroonaa, polkupyöräkomppanian, konekivääriosaston, ratsuväkipartion sekä 1½ patteria kenttätykistöä. Yhteensä siihen kuului noin 400 miestä. Reden ei kuitenkaan odottanut taistelua, minkä vuoksi hän päätti hajauttaa joukkojaan ja lähetti miehiään usean kilometrin päähän Syrjäntaan kaakkoispuolelle Sydänmaan, Lakkolan sekä Lammin Vaakojan kyliin. Lisäksi polkupyöräkomppania määrättiin Hauhon suunnassa sijaitsevaan Kokkilaan, joten Syrjäntakaan jäi ainoastaan vajaat parisataa miestä. Nördlingenin taistelu
Allbuchin varustuksia puolusti espanjalainen jalkaväki, jota oli vahvistettu saksalaisilla joukoilla. Keskellä taisteluryhmityksessä oli katolisen liigan armeija, jota johti Kaarle IV. Pohjoisimpana, liigan armeijan ja Nördlingenin välissä, oli Gallasin johtama keisarillinen armeija, jonka oikeaa sivustaa suojasi kevyt kroaattiratsuväki. Tämän lisäksi katoliset joutuivat jättämään osan joukoistaan miehittämään Nördlingeniä ympäröiviä varustuksia. Kumlinge
Suomen sodan aikana, 9. toukokuuta 1808, pastori Henrik Johan Gummeruksen talonpojat piirittivät Kumlingen kirkonkylässä sitä miehittämään tulleen venäläisen 472 miehen joukko-osaston. Talonpojat tulittivat venäläisiä läheiseltä Fälbergetiltä kahdella pienellä tykillä, kunnes nämä suostuivat antautumaan. Fälbergetillä on vuonna 1920 pystytetty taistelun muistokivi. Vuonna 1809 venäläiset kuitenkin saapuivat Kumlingeen uudelleen ja tällöin ruotsalainen armeijaosasto poltti useita kyliä yrittäessään estää heidän etenemistään. Nördlingenin taistelu
Nördlingenin taistelu (joskus myös Allbuchin taistelu) käytiin 6. syyskuuta 1634 kolmikymmenvuotisen sodan aikana lähellä Nördlingenin kaupunkia Etelä-Saksassa. Taistelussa Matthias Gallasin johtamat keisarilliset löivät perin pohjin protestanttien yhdistyneen armeijan. Taistelu oli yksi sodan tärkeimmistä ja täydellinen katastrofi ruotsalaisille. Se käänsi sotaonnen keisarille suotuisaksi ja tuhosi ruotsalaisten haaveet sodan lopettamisesta heille edullisilla ehdoilla. Taistelun jälkeen Ranskan oli pakko puuttua kolmikymmenvuotiseen sotaan aktiivisesti, ja Saksan sisäinen uskonsota muuttui valtioiden väliseksi konfliktiksi. Kauhajoen taistelu
Kauhajoen taistelun jälkeen kenraali von Döbeln meni Lapväärttiin, jossa otti nostoväen johtajuuden itselleen. Kauhajoelle jäivät vielä majuri Carl von Otterin johtamat pohjalaisjoukot sekä majuri Johan Adolf Grönhagenin johtama porilaispataljoona. Yhteensä joukoissa oli noin 1 200 miestä, jotka siirtyivät venäläisten perässä kohti Nummijärveä, jossa 28. elokuuta käytiin Nummijärven taistelu. Narvikin taistelu
Aamun kuluessa saksalaiset valtasivat neljä norjalaista satamassa ollutta rahtialusta: "SS Cate B", "SS Eldrid", "SS Haalegg" ja "SS Saphir". Norjalaisalusten lisäksi satamassa oli neljä puolueettomien maiden alusta alankomaalainen "SS Bernisse" sekä ruotsalaiset "SS Boden", "SS Oxelosund" ja "SS Strassa". Satamassa oli vielä viisi brittiläistä rahtialusta "SS Blythmoor", "SS Mersington Court", "SS North Cornwall", "SS Riverton" ja "SS Romanby". Saksalaisia aluksia satamassa oli kaikkiaan yksitoista, joista merkittävin huoltotankkeri "SS Jan Wellem". Alus oli entinen valaanpyytäjien tehdasalus, jonka tehtävänä oli täydentää ja huoltaa saapuvat sotalaivat. Sataman toimintaa hoitivat ruotsalaiset hinaajat "Diana" ja "Styrbjörn". Wyomingin verilöyly
Kun taisteluun valmistautuneet Fort Fortyn puolustajat näkivät Butlerin rangerien polttavan väliaikaiset tukikohtansa, he uskoivat näiden vetäytyvän laaksosta. Butler ja Denisson varoittivat alaisiaan lähtemästä takaa-ajoon, kunnes vihollisen lukumäärästä saataisiin varmuus. Miehet syyttivät everstejä pelkuruudesta ja valitsivat uudet komentajat johtamaan lojalistien takaa-ajoa. Normandian maihinnousu
Rannalla asemissa olleet saksalaiset puolustajat tekivät ainoastaan vähäistä vastarintaa — he olivat huonosti koulutettuja, heiltä puuttui kuljetuskalustoa ja varusteita. Lisäksi heitä oli pommitettu melkein viikko. Poikkeus oli 352. jalkaväkidivisioona, joka puolusti Omaha Beachiä — ja puolustuksen vahvuus siellä selittää suurelta osin kärsittyjä tappioita. Saksalaisilta komentajilta kesti useita tunteja saada varmistus, että kyse oli maihinnoususta eikä sarjasta hyökkäyksiä. Heidän kommunikaatiovaikeuksiaan pahensi se, että useat avainkomentajat eivät olleet paikalla. Amerikkalaisten laskuvarjojoukkojen hajaantuminen ja toiminta rintaman takana lisäsi tilanteen sekavuutta, kun joka puolelta Pohjois-Normandiasta tuli raportteja vihollisen joukoista. Espanjan perimyssota
Sillä välin Baden-Badenin rajakreivi Ludvig Vilhelm, keisarillisten joukkojen ylipäällikkö, oli ollut vahdissa Ylä-Reinillä ja 9. syyskuuta 1702 hän oli vallannut Landaun, joka oli avain Alsaceen. Siitä huolimatta sodan alkuvuosina ranskalaiset saivat yliotteen Etelä-Saksassa. 14. lokakuuta Claude Villars päihitti Badenin täpärästi Mustametsässä Friedlingenin taistelussa avaten siten viestintäyhteydet Reinille sijoittuneiden ranskalaisten ja Ylä-Tonavalla sijaitsevien baijerilaisten välille. Baijerin vaaliruhtinaan tuki Bourbonin aatetta kohtaan oli vakava huolenaihe keisarille, mutta ranskalaisille se loi uusia mahdollisuuksia: se heikensi liittoutuneiden asemaa Etelä-Saksassa ja helpotti mahdollista iskua kohti Wieniä tai Alppien yli Pohjois-Italiaan. Sitä mukaa kun Villars oli saapunut Tonavalle toukokuussa 1703, vaaliruhtinas oli vallannut useita avainasemia pitkin jokea Ulmista Regensburgiin. Vaikka tarkka-ampujat kukistivat vaaliruhtinaan sotaretken Tirolissa kesä–elokuussa, Tonavalla hän säilyi hallitsevana, ja 20. syyskuuta hän ja Villars päihittivät keisarillisen erillisosaston Höchstädtin taistelussa. Voitto ei pelastanut kasvavassa määrin vihamielistä suhdetta kahden kenraalin välillä, ja marsalkka Marsin korvasi Villarsin sotatantereella. Siitä huolimatta ranskalaiset säilyttivät momenttuminsa Tonavan lisäksi myös Reinillä, missä marsalkka Tallard otti haltuunsa Breisachin syyskuussa, kukisti Hessen-Kasselin maakreivin Speyerbachin taistelussa 15. marraskuuta, ja sitten uudelleenvalloitti Landaun. Nördlingenin taistelu
Kuningas Kustaa II Aadolfin kaaduttua Lützenin taistelussa vuonna 1632 Ruotsin sijaishallitsijaksi nousi Axel Oxenstierna. Hänen tavoitteenaan oli irrottaa Ruotsi kolmikymmenvuotisesta sodasta siten, että olisi mahdollista liittää Pohjois-Saksan valloitetut alueet Ruotsin valtakuntaan. Huhtikuussa 1633 hän järjesti Saksan protestanttiset ruhtinaat Heilbronnin liitoksi, joka otti vastuulleen Ruotsin Etelä-Saksassa olevan armeijan huollon. Armeijan komentajaksi valittiin Bernhard Weimar, jonka oli tarkoitus operoida yhdessä Kustaa Hornin komentaman ruotsalaisarmeijan kanssa. Oravaisten taistelu
Eversti Georg Carl von Döbelnin joukot voittivat Juuttaan taistelussa Suomen armeijan perääntymistien katkaisemista yrittäneet venäläisjoukot 13. syyskuuta. Adlercreutz oli ryhmittänyt 5000 miehen joukkonsa Oravaisiin ja toivoi pysäyttävänsä vastustajansa siellä. Huomionarvoista taistelussa on, että asemissa oli ensimmäistä kertaa sodan aikana enemmän ruotsalaisia kuin suomalaisia joukkoja. Ruotsalaisilta puuttui kuitenkin kokemusta, jota olisi kipeästi tarvittu ja suomalaiset taas olivat lopen uupuneita monen päivän marssimisesta ja kesän uuvuttavista sotatoimista. Oravaisissa oli hyvää vauhtia kehittymässä sodan ratkaiseva isku, joka tuhoaisi lopullisesti Ruotsin kuninkaan Kustaa IV Aadolfin unelmat Suomen takaisinvaltauksesta. Nördlingenin taistelu
Horn ryhmitti joukkonsa seuraavasti neljään riviin: ensimmäisessä rivissä oli kaksi jalkaväkiprikaatia ja kolme ratsuväkieskadroonaa, toisessa seitsemän eskadroonaa, kolmannessa kolme jalkaväkiprikaatia ja neljännessä rivissä kahdeksan eskadroonaa. Ensimmäisessä rivissä olivat parhaat voimat, kansalliset prikaatit sekä ratsuväki, myös Wittenbergin suomalaiset hakkapeliitat. Axel Kurck
Nuijasodan alkuvaiheessa Kurck kannatti Klaus Flemingiä ja löi ratsumiesjoukon päällikkönä Pentti Poutun johtamat nuijamiehet Ulvilan taistelussa 1596. Hän pystyi myös hajottamaan omaa Anolan kartanoa Ulvilassa uhanneen nuijamiesjoukon. Klaus Flemingin kuoltua 1597 Sigismund nimitti Kurckin seuraavana vuonna Suomen sotaväen ylipäälliköksi Arvid Stålarmin ollessa käskynhaltijana. HMS Codrington
Alus on ainoa nimeä "HMS Codrington" kantanut Britannian kuninkaallisen laivaston alus. Nimi on kunnianosoitus Horatio Nelsonin alaisuudessa Trafalgarin taistelussa palvelleelle "HMS Orionin" kapteenille (myöh. amiraali) Edward Codringtonille, joka komensi vuonna 1827 liittokunnan laivastoa Navarinon taistelussa. Yrjö Vilhelm
Vaikka Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolf oli Yrjön lanko (naituaan Yrjön sisaren Maria Eleonooran 1620), hän hyökkäsi Brandenburgiin 1631 ja painosti vastentahtoisen vaaliruhtinaan ruotsalaisten puolelle. Maa jaettiin kymmeneen osaan, joista jokaisen tuli maksaa "liittolaisille" 30 000 taaleria kuukausittain. Ruotsalaisten hävittyä Nördlingenin taistelun vuonna 1634 Yrjö koetti vetäytyä sodasta solmimalla keisarin kanssa rauhan. Tämän epäonnistuttua hän jätti Brandenburgin hallitsemisen neuvonantajilleen ja vetäytyi 1637 Königsbergiin, jossa vietti elämänsä viimeiset vuodet. Ruotsalaiset miehittivät Brandenburgia vuoteen 1641 asti käyttäen maan taloutta sodan rahoitukseen. Rheinfeldenin taistelu
Kun protestantit olivat hävinneet Nördlingenin taistelun, Ranska joutui liittymään kolmikymmenvuotiseen sotaan protestanttien puolelle ja julistamaan sodan keisari Ferdinand II:lle vuonna 1635. Palkkasoturi Weimar siirtyi Ruotsin palveluksesta Ranskan palvelukseen ja sitoutui pitämään aseissa 18 000 miestä vuosittaista korvausta vastaan. Breitenfeldin ensimmäinen taistelu
Ruotsalaiset voittivat hyökkäävän Tillyn, joka oli koko taistelun ajan ollut aloitteellisempi osapuoli. Tillyn joukkojen väsyessä ruotsalaiset ryhtyivät vastahyökkäyksiin. Ruotsin armeijan parempi tulivoima niin jalkaväellä kuin tykistössäkin oli ratkaisevaa. Ruotsalaisten taktiikka osoittautui paremmaksi, mutta erot olivat niin pieniä, että myös onnella oli iso osa taistelun ratkaisussa.
Hornin muodostama uusi rintama vasemmalla osoitti, kuinka joustavasti puolirykmentteihin järjestettyä jalkaväkeä voi käyttää taistelussa. Lähes tyhjästä luotu rintama vei "varman" voiton Tillyltä ja käänsi taistelun Ruotsin eduksi. Kuningas kutsuikin Hornia oikeaksi kädekseen taistelun jälkeen. Oravaisten taistelu
Suomalaiset odottivat jännittyneinä 14.9. asemissaan venäläisten saapumista. Aamu oli vielä pimeä kello viiden aikaan, kun etuvartion miehet alkoivat kuulla ratsuväen kavioiden kopsetta. Heillä oli selkänsä takana joki ja silta, jotka oli tarkoitus jättää, mikäli venäläiset hyökkäisivät. Kasakkakenraali Jakov Kulnevin johtamat kärkijoukot törmäsivät sillan kohdalla ruotsalaiseen kenttävartioon ja ensimmäiset laukaukset vaihdettiin. Kamenski oli käskenyt Kulnevin edetä suomalaisten tuntumaan, mutta välttämään hyökkäystä. Kulnev, joka useampaan otteeseen oli jo hyökännyt mahdottomissa olosuhteissa, kävi nyt täysin selittämättömästi omin päin hyökkäämään ruotsalaisten etuvartioihin, joita täydennettiin nopeasti. Eversti von Platenin komentama Hälsingen Rykmentti kävi urhoollista vastarintaa Kulnevin jatkuvia hyökkäyksiä vastaan. Viisi tuntia kestänyt kiivas tulitaistelu kulutti kuitenkin Adlercreutzin miehiä ihan yhtä lailla kuin venäläisiäkin ja niin kenraali päätti vetää miehensä taaksepäin. Taistelussa sankarin maineeseen nousseen, vain 15-vuotiaan aliluutnantti Wilhelm von Schwerinin tykkipatteri tuki menestyksellisesti tätä irtaantumista. Urhea teiniupseeri sai lopulta sirpaleen rintaansa ja kuoli muutamaa viikkoa myöhemmin. Morkere
Hastingsin taistelun aikoihin Morkere oli seitsemäntoistavuotias eikä hänen osallistumisestaan taisteluun ole varmaa tietoa. Hän oli valitsemassa vanhaa kuningassuvun jäsentä Edgar Aethelingia kuninkaaksi. Morkere ja Eadwine alistuivat Vilhelm Valloittajan valtaan, vaikkakin Vilhelm nimitti kruunauksensa jälkeen 1067 Copsin Northumbrian jaarliksi, jonka Morkeren tukijat pian murhasivat. Vilhelm Valloittaja otti Morkeren mukaansa panttivangikseen palatessaan mannermaalle. Nördlingenin taistelu
Taistelua seuraavana päivänä Nördlingen antautui. Sovittiin, että kaupunki voi välttää ryöstämisen maksamalla huomattavan pakkoveron piirittäjille. Vaaditusta 100 000 riikintaalerin summasta kaupunkilaiset saivat kerättyä puolet. Lisävahinkoa aiheutti ruttoepidemia, johon kuoli vuonna 1634 yli 1500 kaupunkilaista ja yli 300 kaupungissa oleskellutta pakolaista. Kaupunki kärsi kolmikymmenvuotisesta sodasta paljon: asukasluku laski lähes yhdeksästä tuhannesta puoleen ja palasi sotaa edeltävälle tasolle vasta vuonna 1939. Kahden suuren armeijan huollon järjestäminen taistelua edeltävinä viikkoina tuhosi ja autioitti myös ympäröivää maaseutua. Kostianvirran taistelu
Ruotsin armeija menetti yli 800 miestä ja kaikki yhdeksän tykkiään. 11 upseeria kaatui, joukossa eversti von Krusenstierna Mälkilässä, tykistön kapteeni Berg ja kapteeni Freudenfeldt. Savon ja Hämeen jalkaväkirykmentit menetettiin lähes kokonaan tai miehiä vain lähti koteihinsa. Ratsuväki selvisi vähin tappioin. Venäläisistä upseereista kaatui eversti Klingenberg, everstiluutnantti Becker sekä neljä muuta. Narvikin taistelu
Narvikin puolustuksesta vastasivat rannikkopanssarilaivat "KNM Eidsvold" ja "Norge", jotka olivat saaneet "Keltin" lähettämän varoituksen. Kumpikin alus valmistautui taisteluun lataamalla tykkinsä ja jakamalla miehistölle pelastusliivit. Viisitoista yli neljä aamulla saksalaiset havaitsivat "Eidsvoldin", joka aloitti vilkkulampulla viestityksen saapuville aluksille. Saksalaiset eivät kyenneet vastaamaan viestiin, jolloin "Eidsvold" ampui varoituslaukauksen. "Wilhelm Heidkamp" pysähtyi ilmoittaen lähettävänsä upseerin keskustelemaan vaihtoehdoista. Gerlach kuljetettiin veneellä "Eidsvoldille", jossa saksalaisupseeri vietiin komentosillalle keskustelemaan Odd Isaachsen Willochin kanssa. HMS Codrington
Norjassa olevien liittoutuneiden joukkojen komentaja amiraali William Boyle sekä Narvikiin sijoitettujen Ranskan joukkojen komentaja kenraali Antoine Béthouart nousivat 28. huhtikuuta "Codringtonille", joka vei heidät tiedustelumatkalle Narvikin ympäristöön. Tiedustelumatkan aikana alus tulitti rannikkotykistönasemia. Alus vapautettiin operaatiosta toukokuussa ja se siirtyi Doveriin. Nokian taistelu
Nokian taistelu käytiin joulukuun lopussa 1596 silloisessa Pirkkalan pitäjässä osana Nuijasotaa. Vastakkain olivat Klaus Flemingin johtamat huovit ja nihdit sekä Jaakko Ilkan, Martti Tuomaalan ja Yrjö Kontsaan johtama noin 1000 miehen osasto. Flemingin 2500 miehen joukolla oli taistelussa yksi tykki. Taistelussa talonpojat puolustautuivat Nokian Kalmaanmäellä murroslinjan takana Flemingin hyökkäyksiltä nuijapäälliköiden majaillessa Viikin kartanossa. Kartanohuoneeseen, jossa päälliköt olivat, osui tykinkuula. Taistelu ei vaatinut paljoa kaatuneita, mutta nuijasoturien lähdettyä pakosalle Flemingin joukot saivat kiinni ja surmasivat kymmeniä, ehkä jopa satoja taistelukentältä paenneita talonpoikia. Ilkka lähimpine miehineen pakeni Pohjanmaalle, jossa heidät mestattiin alkuvuodesta 1597. Barentsinmeren taistelu
Saksan laivaston osastoon kuuluivat raskaat risteilijät "Admiral Hipper" ja "Lützow" sekä niitä suojanneet hävittäjät "Z16 Friedrich Eckoldt", "Z4 Richard Beitzen", "Z6 Theodor Riedel", "Z29", "Z30" ja "Z31". Osasto oli sijoitettu Pohjois-Norjaan Altavuonoon ja sen komentajana oli vara-amiraali Oskar Kummetz "Admiral Hipperillä". Banja Lukan taistelu
Nostoväestä koostunut kirjava puolustusarmeija onnistui heti alkuun väijyttämään ja tuhoamaan yhden viidestä prinssi Hildburghausenin marssirivistöstä Ostravican kylän lähellä 22. heinäkuuta. Samaan aikaan Hildburghausenin pääjoukot olivat tavoittaneet Banja Lukan ja järjestäytyivät piirittämään kaupunkia. Piirittäjät olivat huolettomia ja luottivat määrälliseen ylivoimaansa. 24. heinäkuuta Ostravicasta palaava puolustusarmeija teki uhkarohkean iskun piiritysleiriin. Nostoväki onnistui lyömään piiritysjoukot hajalle sekä kaappaamaan suurimman osan itävaltalaisten tykistöstä. Yllätetty itävaltalaisarmeija aloitti vetäytymisen kohti Vrbas-jokea, jonne Hekimoğlu Ali pašša oli järjestänyt väijytyksen. Hän toi paikalle 20 000 miehen vahvuisen osaston ja hyökkäsi itävaltalaisten kimppuun. Hildburghausenin armeija luhistui menetettyään määrällisen ylivoimansa. Ne, jotka pystyivät pakenivat uimalla Vrbasin yli, kun loput kaatuivat taistelussa tai jäivät vangiksi. Taistelussa Itävalta menetti tuhansia sotilaita sekä suuren osan aloitekyvystään Bosniassa. Ylivoimaisesta vastustajasta saavutettu voitto inspiroi osmaneita ja sota Itävaltaa vastaan jatkui heille menestyksekkäänä. Jatkosodan hyökkäysvaihe
Päiväkäskyssään 22.6.1941 Adolf Hitler sanoi näin: ”Im Verein mit finnischen Kameraden stehen die Kämpfer des Siegers von Narvik am nördlichen Eismeer. Deutsche Divisionen unter dem Befehl des Erobers von Norwegen schützen gemeinsam mit den finnischen Boden” (suom. yhdessä suomalaisten toverien kanssa seisovat Narvikin voittaneet taistelijat pohjoisella Jäämerellä. Norjan valloittajan johdossa olevat saksalaiset divisioonat suojaavat yhdessä marsalkkansa johtamien suomalaisten vapaussankarien kanssa Suomen aluetta) Ruotsin sotahistoria
Suomen sodan (1808–1809) todelliset ja fiktiiviset sankarit muistetaan niin Ruotsissa kuin Suomessakin paljolti Johan Ludvig Runebergin "Vänrikki Stålin tarinoista". Sodassa kunnostautuneita komentajia olivat muun muassa von Döbeln, eversti Sandels ja kenraali Adlercreutz, unohtamatta "kaikista urhoollisimmaksi" kutsuttua kapteeni Dunckeria. Suomen sodan jälkeen Ruotsin armeija osallistui vielä sotaan Napoleonia vastaan ja Tanskan lyömiseen vuonna 1812 sekä Norjan miehitykseen vuonna 1814. Syrjäntaan taistelu
Seuraavana aamuna saksalaisten polkupyöräkomppania sekä Södermanin johtama pataljoona määrättiin hyökkäämään Hauholle. Punaiset kuitenkin onnistuivat torjumaan hyökkäyksen kiivaassa taistelussa, jossa kaatui 47 valkoista ja saksalaista sekä 14 punaista. Reden sai tiedon hyökkäyksen epäonnistumisesta ja punaisten etenemään lähteneestä kolonnasta noin kello 10 aikaan aamupäivällä. Tämän jälkeen saksalaiset alkoivat kaivautua asemiin, ja lähestyviä punaisia vastaan siirrettiin Kokkilan kylään eskadroonan verran miehiä hidastamaan heidän etenemistään. Tieto tapahtumista välitettiin myös Hämeenlinnaan, josta kenraali Wolf lähetti muutaman sadan miehen verran apuvoimia kohti Syrjäntakaa. Kello 15 saksalaiset joutuivat ylivoiman edessä perääntymään myös Kokkilasta. Taistelu Norjasta
Taistelu Norjasta, Norjan taistelu tai Norjan miehitys oli konflikti, jossa Saksa valloitti Norjan toisessa maailmansodassa huhti–kesäkuussa 1940. Operaation päätavoitteena oli varmistaa Saksan sotateollisuudelle tärkeän rautamalmin saanti Ruotsista. Operaatio eteni nopeasti ja Norja yllätettiin pahasti. Liittoutuneet saapuivat norjalaisten avuksi, ja vaikka vastaiskut maan eteläosissa jäivät tuloksettomiksi, Pohjois-Norjassa saksalaiset kokivat koko sodan ensimmäisen tappionsa Narvikin taistelussa. Saksan hyökkäys Ranskaan toukokuussa 1940 kuitenkin sai liittoutuneet vetäytymään Norjasta, jonka jälkeen maan oli antauduttava saksalaisille, ja sen hallitus lähti maanpakoon Lontooseen. Norja pysyi miehitettynä toukokuuhun 1945, jolloin brittijoukot saapuivat maahan, ja saksalaisjoukot antautuivat ilman vastarintaa.