Mikä Dreyfusin tapaus oli?
Dreyfusin tapaus
Dreyfusin tapaus () oli Ranskaa vuosina 1894–1906 kuohuttanut oikeustapaus. Sen keskushenkilönä oli Ranskan armeijan yleisesikunnassa palvellut kapteeni Alfred Dreyfus, jonka väitettiin välittäneen saksalaisille sotasalaisuuksia.Kari 2001, s. 342. Dreyfusin tuomitseminen elinkautiseen vankeusrangaistukseen jakoi ranskalaisen yhteiskunnan voimakkaasti tuomion tukijoihin ja Dreyfusin syyttömyyteen uskoviin. Lopulta Dreyfus armahdettiin ja julistettiin syyttömäksi ja oikeaksi vakoojaksi paljastui majuri Marie Charles Ferdinand Walsin-Esterházy.
Ranskalaiset
Kansainvaellusten ja ristiretkien jälkeen Ranskan väestö pysyi melko tasaisena. Poiketen muista suurista Euroopan kansoista, ranskalaisista vain pieni osa muutti Ranskan siirtomaihin. Suurimmat ranskalaiset siirtolaisryhmät muuttivat nykyisiin Nova Scotiaan, Louisianaan ja Quebeciin, sekä Ranskan länsi-Intiaan. Monet muuttajista olivt hugenotteja eli protestanttisia ranskalaisia. Ranskan kansallisvaltio syntyi 1789 Ranskan suuren vallankumouksen jälkeen. Ranskaa yritettiin yhtenäistää hävittämällä paikalliset vähemmistökielet, Dreyfusin tapaus osoitti merkkejä myös antisemitismin noususta. Alfred Dreyfus
Tuomio herätti aikoinaan suurta huomiota ja jakoi Ranskan kansan kahteen leiriin. Dreyfusia puolusti esimerkiksi ranskalainen kirjailija Émile Zola avoimella kirjeellään J'accuse. Dreyfusin tapauksen merkittävyyttä lisäsi se, että tapaus herätti sionismin perustajiin kuuluneen Theodor Herzlin pohtimaan juutalaisasiaa. Georges Clemenceau
Pudottuaan parlamentista Clemenceau keskittyi journalismiin ja saavutti aseman arvostettuna kirjoittajana. Hän ystävystyi monien kulttuurivaikuttajien, kirjailijoiden ja taiteilijoiden kanssa. Hän tuki muun muassa taidemaalari Claude Monet’ta. Clemenceau kirjoitti myös itse lukuisia poliittisia teoksia, romaaneja ja näytelmiä. Hän jatkoi politikointia lehdistössä ja kirjoitti paljon Dreyfus-skandaalista. Ensimmäisen Dreyfus-oikeudenkäynnin aikana Clemenceau uskoi upseeri Alfred Dreyfusin todella olleen vakooja, mutta vakuuttui myöhemmin tämän syyttömyydestä. Yhdessä kirjailija Émile Zolan kanssa Clemenceau kampanjoi vuodesta 1897 alkaen Dreyfusin maineen puhdistamiseksi ja perusti äänitorvekseen uuden "L’Aurore"-lehden. Lehti julkaisi 13. tammikuuta 1898 etusivullaan Zolan kuuluisan avoimen kirjeen ”J’accuse…!”, jolla oli suuri vaikutus Dreyfusin maineen palauttamiseen. Vuonna 1901 Clemenceau perusti "Le Bloc" -viikkolehden. Ferdinand Buisson
Kansanedustajana toimiessaan hän ajoi voimakkaasti ilmaisen peruskoulutuksen toteuttamista ja naisten äänioikeuden myöntämistä. Vuonna 1890 Buisson nimitettiin Sorbonnen yliopiston pedagogiikan professoriksi. Hän osallistui Ranskan ihmisoikeuksien ryhmän perustamiseen, joka toimi voimallisesti kapteeni Dreyfusin syyttömyyden puolesta. Pierre Waldeck-Rousseau
Kun sotaoikeus totesi syyskuussa 1899 toistamiseen Dreyfusin syylliseksi maanpetokseen kyseenalaisin perustein, hallitus painosti presidenttiä armahtamaan tämän. Waldeck-Rousseaun hallituksen muista saavutuksista merkittävin oli vuoden 1901 yhdistyslaki, joka kumosi kaikki yhdistymisvapauden rajoitukset laillisiin päämääriin tähdänneiltä järjestöiltä. Eräät uskonnolliset yhteisöt jätettiin näiden oikeuksien ulkopuolelle, koska niiden katsottiin olevan ulkomailta käsin johdettuja. Waldeck-Rousseau vastusti kuitenkin seuraajansa Émile Combesin tiukkaa laintulkintaa, joka johti tuhansien katolisten koulujen sulkemiseen. Lisäksi Waldeck-Rousseaun pääministerikaudella Ranskan armeijaa puhdistettiin epäluotettavina pidetyistä upseereista ja monarkistien toimintaa rajoitettiin. Vuoden 1900 maailmannäyttely Pariisissa toi paljon myönteistä julkisuutta. Waldeck-Rousseau erosi terveyssyistä pääministerin tehtävistä kesäkuussa 1902. Hän kuoli kaksi vuotta myöhemmin maksasyöpään. Henri Brisson
Brisson tuli ensimmäisen kerran pääministeriksi maaliskuussa 1885 Jules Ferryn hallituksen kaaduttua. Brissonin ensimmäinen hallitus kesti kuitenkin vain saman vuoden loppuun. Myöhemmin hän toimi Panama-skandaaliin liittyneitä lahjussyytöksiä tutkineen toimikunnan puheenjohtajana. Brissonin toinen hallitus toimi heinäkuusta lokakuuhun 1898. Sen nopeaan kaatumiseen vaikutti Ranskaa kuohuttanut Dreyfus-skandaali sekä varsinkin sotaministerinä toiminut kenraali Jules Chanoine, joka muun hallituksen kannasta poiketen uskoi Alfred Dreyfusin syyllisyteen. Pääministerikausiensa jälkeen Brisson tuki voimakkaasti Ranskassa toteutettua kirkon ja valtion erottamista. Diktys
Diktys oli yksi kahdestatoista merimiehestä, joita Dionysos – silloin nuorukainen – pyysi viemään hänet Naksokseen. Nämä kuitenkin halusivat irstailla matkalaisensa kanssa tämän kauneuden vuoksi, jolloin Dionysos sai viininlehviä nousemaan, ja leijonia ja panttereita tulemaan esiin ympäri laivaa. Tällöin merimiehet peloissaan hyppäsivät mereen, jossa he muuttuivat delfiineiksi yhtä lukuun ottamatta, joka oli vastustanut tovereitaan. Alfred Dreyfus
Dreyfusin muistelmat on suomennettu vuonna 1919 ("Väkivaltaa ja vääryyttä"). Diodotos Tryfon
Seleukidien valtakunnan sisäinen tilanne oli sekava ja Diodotos pyrki vahvistamaan asemaansa muun muassa yllyttämällä juutalaisia Demetrioksen kimppuun. Lopulta vuonna 138 eaa. Antiokhos VII Sidetes löi Diodotoksen Antiokiassa. Diodotos teki tappion jälkeen itsemurhan. Auge
Augen ja Telefoksen kohtaamisesta uudelleen on kaksi erilaista versiota. Ensimmäisessä Telefos kysyi oraakkelilta neuvoa löytääkseen vanhempansa, ja tämä kehotti häntä menemään Myysiaan. Täällä Telefos kohtasi äitinsä, ja kun hänen isänsä selvisi kaikille, hänet otettiin hyvin vastaan. Kuningas Teuthras adoptoi Telefoksen omaksi pojakseen, antoi tyttärensä Agriopen hänelle puolisoksi ja nimesi hänet seuraajakseen. Toisessa versiossa Telefos saapui Myysiaan Parthenopaioksen kanssa, ja Teuthras lupasi hänelle valtaistuimen ja Augen puolisoksi, jos hän suojelisi häntä valtaa tavoittelevalta Idaalta. Näin tapahtuikin Telefoksen voitettua Idaan taistelussa, mutta heidän tietämättä olevansa äiti ja poika, Auge valmistautui murhaamaan Telefoksen hääyönä uskollisuudesta Heraklesta kohtaan. Valmistautuessaan surmaamaan poikansa miekalla, jumalat lähettivät heidän väliinsä valtavan käärmeen, jolloin Auge pudotti kauhusta miekkansa. Tällöin Telefos puolestaan valmistautui surmaamaan äitinsä, mutta tämä huusi Heraklesta apuun, jolloin Telefos tunnisti äitinsä ja vei hänet takaisin kotimaahansa. Kunniattomat paskiaiset
Vuonna 1941 SS-eversti Hans Landa kuulustelee ranskalaista maitotilan omistajaa Perrier La Paditea alueen viimeisen kateissa olevan juutalaisperheen sijainnista. Jotta saksalaiset jättäisivät hänen perheensä rauhaan sodan loppuajaksi, La Padite paljastaa Dreyfusin perheen piileskelevän talonsa lattian alla. Landa käskee SS-sotilaita ampumaan lattialautojen läpi. Perhe kuolee lukuun ottamatta nuorta naista, Shosannaa, joka pakenee. Huguette Dreyfus
Huguette Pauline Dreyfus (30. marraskuuta 1928 Mulhouse – 16. toukokuuta 2016) oli ranskalainen cembalisti. Hän opiskeli École Normale de Musiquessa, Pariisin konservatoriossa ja Accademia Musicale Chigianassa. Hän esiintyi solistina eri puolilla maailmaa ja toimi opetustehtävissä. Hänen levyttämiensä teosten joukossa on barokkimusiikkia, kuten J. S. Bachin, Rameaun, Couperinin ja D. Scarlattin tuotantoa, ja hänen levyttämiinsä uudempiin säveltäjiin lukeutuivat Bartók ja Dutilleux. Dreyfus on saanut työstään lukuisia tunnustuksia. Hän oli Ordre National du Mériten upseeri (1987), Kunnialegioonan ritari (1995) sekä Ordre des Arts et des Lettres'n upseeri (1999), ja hänelle myönnettiin lisäksi Grosse Ehrenzeichen für Verdienste um die Republik Österreich (1992). Émile Zola
Kirjoituksensa vuoksi Zola joutui oikeuteen kunnianloukkauksesta syytettynä. Hänet tuomittiin syylliseksi, mutta Zola vältti vankilatuomion pakenemalla Englantiin. Takaisin Ranskaan Zola pääsi kuitenkin palaamaan pian, kun hallitus vaihtui. Suureksi osaksi Zolan ponnistelujen ansiosta Dreyfus armahdettiin vuonna 1899, mutta vasta vuonna 1906 – Zolan jo kuoltua – korkein oikeus kumosi kaikki syytökset. Akyfas
Akyfaan historiasta ei tiedetä juuri mitään. Se oli yksi Doriin tetrapoliin jäsenistä yhdessä Boionin, Erineoksen ja Kytinionin kanssa. Vaikuttaa siltä, että kaupunki vaihtoi usein aluetta. Se ei ollut osa Dorista vielä 400-luvulla eaa., mutta 300-luvulla eaa. se luettiin Doriiseen. 100-luvulla eaa. se luettiin puolestaan osaksi Oitaiaa, ja myöhemmin jälleen Dorista. Antiikin lähteissä nimi Pindos vaikuttaa yleisimmältä nimeltä kaupungille. Toisaalta kaupungin kansalaisten etnonyyminä esiintyy ennen kaikkea nimitys "Akyfanios" (). Ranskan kolmas tasavalta
Muita kauden merkittäviä tapahtumia oli Dreyfusin tapaus, joka jakoi maan vuosikymmeneksi ja jätti syvät haavat. Tähän tapaukseen liittyy myös historiallisesti tärkeä uudistus kirkon ja valtion erottamisesta vuonna 1905. Orfilaisuus
Orfilaiset tarut jumalten synnystä ovat sukuhistorioihin perustuvia kuten Hesiodoksen "Jumalten synty", mutta yksityiskohdat ovat erilaisia. Niihin ovat luultavasti vaikuttaneet Lähi-idän esikuvat. Peruskertomus oli seuraavanlainen: Dionysos oli Zeuksen ja Semelen poika. Titaanit murhaavat ja hävittävät hänet, ja tuhkasta nousee syntinen ihmiskunta. Dionysoksen sydän säilyy, ja se liitetään Zeuksen sääreen. Zeus saattaa kuolevaisen naisen Semelen raskaaksi ja Dionysos syntyy uudelleen. Monet tarinan yksityiskohdat löytyvät antiikin kirjailijoiden teksteistä. Merisodankäynti
Vanhin meritaistelu, josta on kirjallisia tietoja, tapahtui 1210 eaa. Kyproksen lähellä. Antiikin ajalla Kreikan ja Persian välillä käytiin persialaissodat, joihin kuuluivat Salamiin taistelu ja Issoksen taistelu. Ateenan ja Spartan kaupunkivaltioiden välillä käydyssä peloponnesolaissodassa spartalaiset liittolaisineen muodostivat peloponnesolaisliiton ja ateenalaiset liittolaisineen muodostivat Deloksen meriliiton. Kolumbuksen löydettyä Amerikan Euroopan valtiot alkoivat vallata sieltä siirtomaita. Tämä johti siirtomaasotiin. 1500-luvulla Espanja alkoi vallata alueita Etelä-Amerikasta ja Iso-Britannia Pohjois-Amerikasta. 1600-luvulla myös Hollanti alkoi vallata siirtomaita. 1600- ja 1700-luvuilla Euroopassa käytiin sotia eri uskonlahkojen välillä. Samaan aikaan käytiin myös kauppa-asemien ja siirtomaiden puolustamisen tarpeesta johtuvia sotia. Eurooppalaiset valtiot sotivat myös merialueiden hallitsemisesta. Tästä on esimerkki Trafalgarin taistelu. Tässä taistelussa Iso-Britannia voitti ranskalaisten ja espanjalaisten liittouman, eikä täten Ranska pystynyt Napoleonin aikana valloittamaan Iso-Britanniaa. Tämän taistelun voitto merkitsi myös sitä, että Iso-Britannia pääsi hallitsemaan Atlantin aluetta pitkäksi aikaa. Dragutin Dimitrijević
Dimitrijević oli vuonna 1911 perustetun "Ujedinjenje ili Smrt" (”Yhdistyminen tai kuolema”) -nimisen kansallismielisen salaseuran johtaja ja perustajajäsen. Järjestö tunnettiin paremmin nimellä "Crna Ruka" (”Musta käsi”), ja sen tavoitteena oli toteuttaa väkivaltaisia iskuja Suur-Serbian luomiseksi. Dimitrijević käytti järjestön johtajana salanimeä Apis eli ”pyhä härkä”. Serbinationalistien kiinnostuksen pääkohteena oli Itävalta-Unkarille kuuluneen Bosnian ”vapauttaminen”, ja Dimitrijević uskoi arkkiherttua Frans Ferdinandin murhan palvelevan tätä tavoitetta. Vuonna 1911 Dimitrijević oli laatinut epäonnistuneen suunnitelman keisari Frans Joosefin salamurhaamiseksi, mutta sen jälkeen hänen huomionsa kääntyi Frans Ferdinandiin, jonka ajama Itävalta-Unkarin muuttaminen liittovaltion suuntaan olisi toteutuessaan vähentänyt Suur-Serbia-ajatuksen kannatusta Bosnian serbien keskuudessa. Dreyfusin tapaus
17. syyskuuta 1894 turvallisuuspalvelun päällikkö Jean-Conrad Sandherrin apuri majuri Hubert Joseph Henry sai käsiinsä luettelon, joka sisälsi kaupiteltavia sotilassalaisuuksia. Myynnissä oli listan mukaan muun muassa uuden ranskalaisen 120 millimetrin tykin tarkat tiedot. Henryn mielestä tällaisia tietoja ei voinut olla kuin tykistön upseereilla. Hän alkoi tutkia papereita ja törmäsi Alfred Dreyfusin kirjoittamaan raporttiin edelliseltä vuodelta. Henryn mielestä luettelon ja raportin käsialat olivat samat, ja hän sai myös työtoverinsa vakuuttuneiksi Dreyfusin syyllisyydestä. Dreyfusiin ei luotettu, sillä hän oli juutalainen ja Elsassissa syntyneenä häntä pidettiin saksalaismyönteisenä. Ferdinand Walsin Esterházy
Ferdinand Walsin Esterházy (Marie Charles Ferdinand Walsin Esterházy, 16. joulukuuta 1847 Pariisi – 21. toukokuuta 1923) oli ranskalainen upseeri ja vakooja. Esterhazy välitti saksalaisille salaisia asiakirjoja, ja hän oli Dreyfusin tapauksen todellinen pääsyyllinen. Merenkulun historia
Merenkululla on ollut suurta merkitystä myös sodankäynnissä. Ateenalaisten ja spartalaisten välillä käydyssä Peloponnesolaissodassa Ateenan liittolaiset muodostivat Deloksen meriliiton ja Spartan liittolaiset Peloponnesolaisliiton. Tätä ennen Välimeren piirissä oli käyty Persialaissodat, joihin kuuluivat Egeianmerellä käydyt Salamiin taistelu ja Issoksen taistelu. Espanjalainen sotalaivasto 1500-luvun lopulla oli nimeltään Armada. Yksi tunnetuimpia sotalaivoja oli ruotsalainen Vasa. Sen jälkeen, kun Columbus löysi Amerikan, Eurooppalaiset valtiot alkoivat vallata alueita sekä Etelä- että Pohjois-Amerikassa. Tämä johti siirtomaasotiin. 1500-luvulla Espanja alkoi vallata Etelä-Amerikkaa ja Iso-Britannia Pohjois-Amerikkaa. 1600-luvulla myös Hollanti alkoi vallata siirtomaita. 1600- ja 1700-luvuilla käytiin uskonsotia ja lisäksi käytiin sotia kauppa-asemien ja siirtomaiden puolustamisen vuoksi. Eurooppalaiset valtiot sotivat myös merialueiden hallitsemisesta. Näin oli esimerkiksi Trafalgarin taistelussa, jossa Iso-Britannian sotajohtajana oli yksi kuuluisimpia merisodan johtajista, Horatio Nelson, joka johti sotaa Britannian voittaessa espanjalais-ranskalaiset joukot, mikä esti Napoleonia valtaamasta Britteinsaaria. Samalla Britanniasta tuli Atlantin aluetta hallitseva maa. Muammar Gaddafi
Politiikkansa vuoksi Gaddafi hämmensi maailmaa. 1980-luvun puolessavälissä häntä pidettiin lännessä laajalti kansainvälisen terrorismin tärkeimpänä rahoittajana. Libyan ja länsimaiden suhteet olivat kireimmillään Ronald Reaganin hallintokaudella. Yhdysvallat kielsi Libyan öljyn tuonnin maaliskuussa 1982. Vuonna 1984 poliisi Yvonne Fletcher ammuttiin Libyan edustajiston ulkopuolella Lontoossa Gaddafin vastaisen mielenosoituksen yhteydessä, mikä katkaisi diplomaattisuhteet Isoon-Britanniaan yli vuosikymmeneksi. Yhdysvallat hyökkäsi Libyan partioveneitä vastaan tammikuusta maaliskuuhun 1981 Sidran lahdella, jonka Libya oli julistanut aluevesikseen.
Reagan nimitti Gaddafia "Lähi-idän hulluksi koiraksi."
15. huhtikuuta 1986 Reagan määräsi suuren pommitusiskun, Operaatio El Dorado Canyon, Tripoliin ja Bengasiin syytettyään Libyaa pommi-iskusta La Belle -diskoon Länsi-Berliinissä 5. huhtikuuta. Libyassa kuoli 60, mukaan lukien Gaddafin nelivuotias tytär. Suuren osan 1990-lukua Libya oli kauppasaarrossa kieltäydyttyään luovuttamasta Lockerbien pommi-iskusta syytettyä kahta libyalaista. Henry Dreyfuss
Dreyfuss oli Industrial Design Society of American (IDSA) ensimmäinen puheenjohtaja. Eleusiin mysteerit
Klemens antaa ymmärtää, että esineissä oli jotakin häpeällistä, toisin sanoen ne olisivat saattaneet olla sukupuolielimiin viittaavia symboleita. Tällaisiksi on arveltu esimerkiksi käärmeitä Dionysoksen symbolina, pyramidinmuotoisia tai reiällä varustettuja kakkuja, fenkolin varsia ja naisten kampoja. Toisaalta Theofrastos viittaa maanviljelykseen liittyviin työkaluihin, kuten petkel ja huhmar, joita pidettiin mysteereissä pyhinä. Nämä taas saattoivat liittyä kykeonin valmistamiseen.
Sisällä Telesterionissa vihittävät saivat katsella ja kuunnella jotakin, mahdollisesti Demeterin ja Persefonen myyttiin liittyviä esityksiä tai rituaalisten kaavojen luentaa tai laulamista. Eräs keskeinen kohta saattoi olla Persefonen ”paluu manalasta” eli ilmestyminen Anaktoronin ovesta. Hierofantti myös ilmoitti ilouutisena, että Brimolle oli syntynyt Brimos-niminen poika. On kuitenkin epäselvää, mihin nimet viittasivat; Brimo saattoi olla sekä Demeteriin että Persefonen nimi. Usein on ajateltu, että Persefone olisi synnyttänyt Iakkhoksen. Poika saattoi kuitenkin olla myös Demeterin poika Plutos eli ”Rikkaus”. On ehdotettu myös, että mysteereihin olisi kuulunut jonkinlainen seremoniallinen pyhä avioliitto ("hieros gamos") hierofantin ja papittaren välillä. Lisäksi tiedetään, että yksi mysteereihin vihittävistä lapsista valittiin joka vuosi "hestia"-tulen lapseksi, mikä oli suuri kunnianosoitus. Tämä oli mahdollisesti muistuma siitä, että Demeter oli pitänyt Demofonia tulessa tehdäkseen tästä kuolemattoman. Camille Dreyfus
Camille Dreyfus (1878–1956) oli sveitsiläinen, Britanniassa ja Yhdysvalloissa toiminut kemisti ja tehtailija, joka yhdessä veljensä Henri Dreyfusin kanssa keksi selluloosa-asetaatin ja siitä valmistetun, "celanese"-kauppanimellä myydyn asetaattikuidun. Hän perusti veljensä muistoksi säätiön The Camille and Henry Dreyfus Foundation, joka muun muassa jakaa kemian alan Dreyfus-palkintoa. Dervišši-sota
Koska Mohammad ja hänen heimonsa kuuluivat Britannian hallitsemaan Somalimaahan, derviššiliikkeestä tuli seuraavaksi ongelma briteille. Vuosina 1901–1904 Etiopian ja Italian tukema Britannia teki neljä suurta sotaretkeä Mohammadia vastaan. Joukot koostuivat pääosin joko etiopialaisista tai Mohammadia vastustaneista somaleista värvätyistä siirtomaasotilaista, joita johtivat brittiupseerit ja jotka oli aseistettu brittiläisin ja italialaisin asein. Italian laivasto osallistui operaatioihin aktiivisesti mm. pommittamalla rannikkoalueilla sijanneita derviššien tukikohtia, kyliä ja kaupunkeja. Britit ja heidän liittolaisensa sekä kärsivät tappioita että saavuttivat voittoja, mutta eivät pystyneet täysin kukistamaan sissisotaa käyneitä derviššejä, jotka vetäytyivät Italian hallitsemalle alueelle Majeerteeniin. Siellä Mohammad onnistui solmimaan rauhan Italian kanssa vuonna 1905, ja rauhanteon yhteydessä Italia tunnusti Mohammadin Nugaaliin alueen hallitsijaksi. Dreyfus-palkinto
Dreyfusin veljekset keksivät viskoosin ja perustivat 1900-luvun alussa sitä valmistavan tehtaan kotimaahansa Sveitsiin (Cellonit Gesellschaft Dreyfus and Co), Britanniaan (British Celanese) ja Yhdysvaltoihin (Celanese-yhtiö). H. P. Blavatsky
Coulombien tapauksena tunnettu, Helena Blavatskyn ja Emma ja Alexis Coulombin välinen kiista sai alkunsa toukokuussa 1884. Ilmeisesti jo pitkään jatkunut epäsopu Coulombien ja Madrasin teosofien välillä johti viimein Coulombien karkottamiseen ja erottamiseen Teosofisesta seurasta, sekä useisiin syytöksiin, muun muassa salakuuntelusta, herjauksesta ja kiristämisyrityksistä. Samalla paljastui joukko Blavatskyn yksityisiin tiloihin tehtyjä rakennelmia, jotka Coulombien mukaan oli tehty Blavatskyn pyynnöstä erilaisten huijausten suorittamista varten. Richard Dreyfuss
Dreyfuss alkoi noin vuonna 1978 kärsiä kokaiiniriippuvuudesta. Neljän vuoden kuluttua hän joutui pidätetyksi huumausaineen hallussapidosta törmättyään autollaan puuhun. Hän toipui ja sai vuonna 1986 tunnetun roolin elokuvassa "Beverly Hillsin pummi". Hän pääsi Oscar- ja Golden Globe -ehdokkaaksi osastaan elokuvassa "Mr Holland's opus – elämän sinfonia" (1995). Hän on jatkanut uraansa vielä kuusikymppisenä ja esiintynyt mm. elokuvassa "Poseidon" vuonna 2006. Vaaleanpunainen pantteri iskee jälleen
Clouseau matkustaa Saksaan Olutfestivaaleille, sillä hän saa vihjeen Dreyfusin olinpaikasta. Clouseau ei tapaakaan festivaaleilla Dreyfusia, sen sijaan eri maiden agentit yrittävät useaan otteeseen salamurhata ylikomisarion, mutta tämä selviää aina murhayrityksistä "hulluntuurilla" edes tietämättä henkensä olevan vaarassa. Lopulta Clouseau jopa ihastuu venäläiseen naisagenttiin, Olga Bariosovaan (Lesley-Anne Down). Luihuinen
Terence Higgs oli Luihuisen oppilas ja Luihuisen huispausjoukkueen etsijä ensimmäisessä kirjassa. Hän saattaa olla nimensä perusteella sukua Rufus Rymistyrin ja Tiberiusin ystävälle Bertie Higgsille. Higgs oli Adrian Puceyn lailla yksi harvoista Luihuisten pelaajista, joka ei syyllistynyt epärehellisiin käytöksiin otteluissa. Higgs korvattiin Draco Malfoylla toisessa kirjassa. Higgsin kohtalo ei ole tiedossa hänen valmistuttua Tylypahkasta. J’accuse…!
Kirje liittyi Dreyfusin tapaukseen, jossa kapteeni Alfred Dreyfusin väitettiin välittäneen saksalaisille sotasalaisuuksia. Zola syytti kirjeessään seitsemää korkea-arvoista upseeria ja kolmea käsialantutkijaa todisteiden keksimisestä Dreyfusia vastaan ja totuuden peittelystä. "L’Aurore"-lehden oli perustanut edellisenä vuonna tunnettu vasemmistopoliitikko Georges Clemenceau, joka Zolan tavoin halusi puhdistaa Dreyfusin maineen. Paul Déroulède
Dreyfus-oikeudenkäynnin nostattaman kuohunnan aikana Déroulède vastusti jyrkästi Alfred Dreyfusin tuomion kumoamista. Presidentti Félix Fauren hautajaisten aikana 23. helmikuuta 1899 Déroulède yritti saada kenraali Gaudérique Roget’n joukot suorittamaan sotilasvallankaappauksen kolmannen tasavallan kumoamiseksi, mutta yritys epäonnistui. Ensimmäisessä valtiopetosoikeudenkäynnissä Déroulède vapautettiin, mutta hänet vangittiin uudelleen elokuussa 1899 yhdessä André Buffet’n, Jules Guérinin ja eräiden muiden nationalistijohtajien kanssa. Tällä kertaa hänet tuomittiin karkotettavaksi maasta kymmeneksi vuodeksi. Déroulède vietti karkotusvuotensa San Sebastiánissa Espanjassa. Joulukuussa 1905 säädetty yleinen armahduslaki kumosi hänen tuomionsa ja hän pääsi palaamaan Ranskaan. Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa
Elokuva sai yhden Oscar-ehdokkuuden, joka meni odotusten mukaisesti nuorelle Travoltalle pääroolista. Itse palkinnon voitti kuitenkin Richard Dreyfuss elokuvasta "Rakkaus ei sula sateessa" ("The Goodbye Girl"). Erfurtin liitto
Erfurtin liitto () oli toteutumaton hanke Saksan valtioiden yhdistämiseksi diplomatian avulla ja Preussin johdolla vuosina 1849–1850. Kun vallankumousvuoden yhteydessä kokoontunut liberaalien hallitsema Frankfurtin kansalliskokous oli epäonnistunut yhtenäisen Saksan luomisessa, Preussin hallitus päätti itse yrittää Hohenzollernien johtaman Saksan liittovaltion luomista houkuttelemalla Saksan pikkuruhtinaat vapaaehtoiseen liittoon. Tarkoituksena oli voittaa Saksan yhdistymistä kannattaneen porvariston ja keskiluokan tuki vallitsevan valtiojärjestyksen taakse, jolloin vaatimukset muista yhteiskunnallisista muutoksista vähenisivät. Hankkeen isä oli Preussin kuningas Fredrik Vilhelm IV:n luottomies, kenraali Joseph von Radowitz. Vaaleanpunainen pantteri iskee jälleen
Ylikomisario Clouseaun entinen esimies Charles Dreyfus (Herbert Lom) on tullut Clouseaun takia hulluksi ja joutunut mielisairaalaan. Häntä pidetään kuitenkin jo täysin toipuneena ja valmiina palamaan poliisin hommiin, kunnes Clouseau saa taas Dreyfusin sekoamaan. Dreyfus karkaa sairaalasta ja värvää joukkoihinsa Ranskan vaarallisimmat rikolliset joiden on määrä murhata Clouseau. Dreyfusin joukot kidnappaavat lisäksi professori Fassbenderin (Richard Vernon) ja tämän tyttären, sillä Dreyfus haluaa professorin rakentavan hänelle "tuomiopäivän aseen", jolla hän pystyisi tekemään tuhoa ja kiristämään ihmisiä, jotta Clouseau murhattaisiin. Valtioiden korkeimmat tahot lähettävätkin parhaat agenttinsa Clouseaun perään, sillä Dreyfus tuhoaa YK:n päämajan ja näyttää voimansa. Camille Dreyfus
Veljekset alkoivat tehdä kemiallisia kokeita isänsä talon puutarhavajassa Baselissa ja keksivät pian muun muassa tavan valmistaa synteettisesti farmarihousuissa tarvittavaa sinistä indigo-väriainetta. Vuonna 1908 veljekset ryhtyivät etsimään vähemmän palonarkaa ainetta korvaamaan nitroselluloosasta valmistettua selluloidia, jota käytettiin yhä enemmän valokuvaus- ja elokuvafilmin pohjamateriaalina. Ratkaisu löytyi, ja joulukuussa 1912 Henri ja Camille Dreyfus sekä rahoittajana mukana ollut Alexander Clavel-Respinger perustivat Baseliin yrityksen nimetlä "Cellonit Gesellschaft Dreyfus & Co." tarkoituksena valmistaa kehittämäänsä paloturvallista selluloosa-asetaattia. Pariisilaisesta Pathé-yhtiöstä tuli pian suuri tilaaja elokuvafilmin pohjamateriaalille, ja asetaatista kehitettiin myös nitraattia paloturvallisempaa lakkaa saksalaisten lentokoneiden ja zeppeliinien kangasvuorauksen kyllästämiseksi. Georges Clemenceau
Dreyfusin puolustaminen palautti Clemenceaun suosion tasavaltalaisten parissa ja hänet valittiin huhtikuussa 1902 Varin edustajana Ranskan senaattiin, jossa hän jatkoi edustajana vuoteen 1920 asti. Hän palasi johtamaan radikaaleja tasavaltalaisia, jotka järjestäytyivät vuonna 1901 virallisesti puolueeksi nimellä ”Tasavaltalainen radikaali ja radikaali-sosialistinen puolue” ("Parti Républicain Radical et Radical-Socialiste") ja tunnettiin siitä alkaen ”radikaali-sosialisteina”. Puolue oli vuodesta 1899 johtavassa asemassa René Waldeck-Rousseaun ja Émile Combesin johtamissa keskustavasemmistolaisissa hallituksissa, joiden aikana Dreyfus viimein julistettiin syyttömäksi kolmannessa oikeudenkäynnissä ja vuonna 1905 säädettiin laki kirkon ja valtion erosta. Alfred von Schlieffen
Saksan ja Ranskan välit olivat kireät Preussin ja Ranskan sodan takia. Saksassa uutta aseellista konfliktia pidettiin vain ajan kysymyksenä. Venäjän ja Ranskan läheisten välien takia Saksa olisi hyökätessään joutunut todennäköisesti kahden rintaman sotaan Ranskaa ja Venäjää vastaan. Myös Ranska pyrki aktiivisesti löytämään keinot Saksalle menettämiensä Elsassin ja Lothringenin palauttamiseksi. Schlieffen piti asetelmaa tuhoisana ja laati suunnitelman välttääkseen kahden rintaman sodan. Sen mukaan kolme neljäsosaa Saksan armeijasta suunnattaisiin aluksi Ranskan-vastaiselle rajalle. Ranskan vahvan linnoitusketjun takia suoraa hyökkäystä ei kannattaisi toteuttaa vaan edetä ns. ”pyöröovi”-taktiikalla voimakkaalla kiertoliikkeellä länteen. Dreyfusin tapaus
Kirjeensä takia Zola joutui oikeuteen herjauksesta. Oikeudenkäynnin aikana Ranska jakautui voimakkaasti tapauksen tiimoilta. Zola tuomittiin syylliseksi, mutta hän pakeni Englantiin haettuaan ensin muutosta vuoden vankilatuomioonsa. Picquart erotettiin Zolan oikeudenkäynnin tuottamassa kuohunnassa, mutta hän sai myöhemmin virkansa takaisin. Majuri Henryä kuulusteltiin, ja 30. elokuuta 1898 hän tunnusti väärentäneensä todisteita Dreyfusia vastaan. Hänet pidätettiin, mutta hän teki itsemurhan partaveitsellä pidätystä seuranneena päivänä. Esterházy pakeni Lontooseen, missä hän myöhemmin tunnusti syyllisyytensä, ja eli lopun elämäänsä maanpaossa. Dreyfus tuotiin Pirunsaarelta takaisin Ranskaan kesäkuussa 1899. Häntä vastaan aloitettiin uusi oikeudenkäynti sotaoikeudessa, joka tuomitsi hänet uudelleen maanpetoksesta. Sotaministeri armahti Dreyfusin kymmenen päivän kuluttua terveydellisten syiden takia. Dreyfus julistettiin lopulta kokonaan syyttömäksi 12. heinäkuuta 1906, ja hän sai majurinarvon ja kunnialegioonan jäsenyyden 20. heinäkuuta samana vuonna. Bernard Cornfeld
Cornfeld kaupitteli osuuksia Jack Dreyfusin perustamasta Dreyfus Fund -rahastosta vuodesta 1955 lähtien. Perustamansa Overseas Investors Servicesin kautta Cornfeld aluksi markkinoi Dreyfus Fundia. Serfaus
​ Delfoin oraakkeli
Kroisos ajatteli, ettei muuli voisi koskaan nousta Persian valtaistuimelle, jolloin hän ja hänen jälkeläisensä tulisivat hallitsemaan aina. Hän kuitenkin unohti, että Kyyros Suuri oli persialainen isänsä ja meedialainen äitinsä puolelta, eli ”muuli” tässä merkityksessä.
Hieman myöhemmin persialaissotien aikana vastaavalla tavalla monitulkintainen oli ennussana, jossa Ateenan kaupungille luvattiin voitto persialaisista puisten muurien suojassa. Puisilla muureilla voitiin ymmärtää joko Akropoliin muinaista puista varustusta tai kaupungin sotalaivastoa. Tällä kertaa lause tulkittiin oikein päin: Ateena otti Themistokleen johdolla käyttöön jälkimmäisen tulkinnan ja varusti suuren laivaston, joka tuhosi persialaisten laivaston Salamiin taistelussa. Oraakkelin lausuma, joka on samalla esimerkki pidemmästä vastauksesta, oli kokonaisuudessaan: Telefos
Telefoksen saapumisesta Myysiaan on kaksi eri versiota. Ensimmäisessä Telefos kysyi oraakkelilta neuvoa löytääkseen vanhempansa, ja tämä kehotti häntä menemään Myysiaan. Täällä hänet otettiin hyvin vastaan, ja kuningas Teuthras adoptoi hänet omaksi pojakseen. Teuthras antoi tyttärensä Agriopen Telefokselle puolisoksi ja nimesi hänet seuraajakseen. Toisessa versiossa Telefos saapui Myysiaan Parthenopaioksen kanssa, ja Teuthras lupasi hänelle valtaistuimen ja Augen puolisoksi, jos hän suojelisi häntä valtaa tavoittelevalta Idaalta. Näin tapahtuikin Telefoksen voitettua Idaan taistelussa, mutta tietämättä olevansa äiti ja poika, Auge valmistautui murhaamaan Telefoksen hääyönä uskollisuudesta Heraklesta kohtaan. Valmistautuessaan surmaamaan poikansa miekalla, jumalat lähettivät heidän väliinsä valtavan käärmeen, jolloin Auge pudotti kauhusta miekkansa. Tällöin Telefos puolestaan valmistautui surmaamaan äitinsä, mutta tämä huusi Heraklesta apuun, jolloin Telefos tunnisti äitinsä ja vei hänet takaisin kotimaahansa. Kleitofon (dialogi)
Diogenes Laertioksen esittämässä, Thrasylloksen tekemässä Platonin teosten jaottelussa dialogi kuuluu VIII tetralogiaan yhdessä dialogien "Valtio", "Timaios" ja "Kritias" kanssa. Aiheensa puolesta Thrasyllos luki dialogin Platonin eettisten teosten joukkoon. Elafónisos
Merirosvot käyttivät saarta tukikohtanaan 1500- ja 1600-luvuilla, sillä tuohonkin aikaan alukset käyttivät Elafónisoksen ja Kytheran saaren välistä salmea matkallaan itäiselle Välimerelle. Sarakínikonlahdella ja saaren eteläpuolisella merialueella käytiin 7.–10. elokuuta 1572 meritaistelu, jossa ottivat yhteen Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Kaarle V:n pojan Espanjan prinssin Juhana Itävaltalaisen komentamat venetsialaisjoukot sekä algerialaisen, osmanien amiraaliksi ylentämän, merirosvon Ulutzalin osmanijoukot. Taistelu päättyi siihen, kun Juhana Itävaltalaisen joukot ajoivat osmanit Mánin niemimaalle. Karlowitzin rauhassa vuonna 1699 osmanien valtakunta tunnusti Venetsian oikeudet Elafónisokseen, mutta vuonna 1715 osmanit miehittivät saaren. Toinen Venetsian ja osmanien välinen meritaistelu Elafónisoksen edustalla käytiin vuonna 1717, kun venetsialaisamiraali Pizanis lähti hyökkäämään 33 aluksen laivastolla osmanien laivaston kimppuun, joka oli ankkuroituneena Sarakínikonlahdella. Laivastot kohtasivat Elafónisoksen länsirannikon edustan pienten Panagían saarten tuntumassa, jossa alkoi kahdeksan tuntia kestänyt ja venetsialaisten voittoon päättynyt taistelu. Seuraava meritaistelu venetsialaisten ja osmanien välillä saaren edustalla käytiin 20.–22. heinäkuuta 1718, kun Markantónis Diedoksen johtama 26 aluksesta muodostunut laivasto otti yhteen Souleiman Kotzan johtaman 36 aluksen osmanilaivaston kanssa. Tämäkin taistelu päättyi Venetsian voittoon. Philippe Halsman
Vuosina 1928–1930 Halsman oli syytettynä rikosprosessissa, joka herätti Euroopan-laajuista huomiota ja jota on verrattu Dreyfusin juttuun. Halsmann oli syyskuussa 1928 vaeltamassa isänsä kanssa Tirolissa, kun isä kuoli epäselvissä olosuhteissa. Halsman vangittiin välittömästi, ja oikeudenkäynnissä hänet tuomittiin isänmurhasta pelkkien aihetodisteiden perusteella 14 vuodeksi kovennettuun vankeuteen. Langettavaan tuomioon vaikutti maaseudulla tunnettu epäluuloisuus juutalaisia kohtaan. Tuomiota ei kumottu vetoomustuomioistuimessa. Prosessin aikana ja sen jälkeen tunnetut julkisuuden henkilöt — Albert Einstein, Thomas Mann, Jakob Wassermann, Erich Fromm, Sigmund Freud ynnä muut — asettuivat puolustamaan Halsmania. Syyskuussa 1930 Itävallan liittopresidentti armahti Halsmanin ja karkotti hänet maasta. John Wyndham
"Triffidien kapina" nosti katastrofi-teeman kokonaan uudelle tasolle. Tarinassa ilmeisesti viljelykokeiden aikaansaamia noin parimetrisiä lihansyöjäkasveja, triffidejä, tarhataan valvotusti, sillä kasvit kykenevät liikkumaan kolmen juurensa (tästä nimi "triffidi") varassa. Sekasorto pääsee valloilleen, kun eräänä iltana valtaosa ihmisistä sokeutuu katseltuaan maailmanlaajuista meteorikuuroa, "vihreitä välähdyksiä". Tappavien kasvien valvonta pettää, ja ne hyökkäävät puolustuskyvyttömien ihmisten kimppuun. Kaiken lisäksi hirviökasvit ovat jossain määrin kykeneviä kommunikoimaan keskenään. Sarjan päähenkilö on kasvitieteilijä ja triffidi-asiantuntija Bill Masen, joka "vihreiden välähdysten" aikana makaa sairaalassa pää paketissa, ja säilyttää näin näkökykynsä. Hän joutuu yhdessä pienen perheensä kanssa pakenemaan yrittäen vältellä niin kammottavia kasveja kuin näkeviä orjuuttavia sokeitakin. Turvapaikaksi löytyy Wightsaari, jossa ryhmä ihmisiä muodostaa uudenlaisen yhteisön. Ranskan Guayana
Ranskan Guayanaan kuljetettiin vuosina 1852–1953 yli 70 000 vankia. Mannermaalla ja Salutsaarilla oli useita rangaistuslaitoksia. Pirunsaarelle vietiin poliittisia vankeja, ja siellä oli vankeudessa muun muassa ranskalainen upseeri Alfred Dreyfus, joka tuomittiin syyttömänä poliittisin perustein 1800-luvulla maanpetoksesta. Henri Charrièren kirja "Vanki nimeltä Papillon" ja siitä tehty elokuva toivat rangaistuslaitoksen yleisesti tunnetuksi. Ferdinand Walsin Esterházy
Vuonna 1894 Ranskan armeijan tiedusteluosasto sai selville, että Saksan suurlähetystöön, luultavasti sotilasattasea Max von Schwarzkoppenille, oli välitetty tykistöä koskevaa salaista tietoa. Armeijan tutkijoiden mielestä todennäköinen syyllinen oli kapteeni Alfred Dreyfus. Dreyfus vangittiin 1894 syytettynä vakoilusta, ja hänet tuomittiin elinkautiseen pakkotyöhön. Telefos
Kun kreikkalaiset olivat matkalla Troijan sotaan, he nousivat maihin Myysiassa, jonka kuningas Telefos oli. Syntyneessä taistelussa Akhilleus haavoitti keihäällä Telefosta vaikeasti tämän sotkeennuttua viiniköynnökseen. Kun haava ei parantunut päivienkään jälkeen, Telefos kysyi neuvoa oraakkelilta, joka kertoi vain sen voivan parantaa haavan, joka sen on aiheuttanutkin. Niin Telefos matkasi kreikkalaisten luo, jotka myös olivat saanut ennustuksen, etteivät he voisi valloittaa Troijaa ilman Telefoksen apua. Akhilleus paransi haavan keihäästä raaputetulla ruosteella. Kreikkalaisten pyydettyä Telefosta mukaan sotaan tämä kieltäytyi siksi, että hänen puolisonsa Astyokhe – Hyginuksen mukaan Laodike – oli Priamoksen tytär, mutta kiitollisena haavansa parantamisesta Telefos osoitti kreikkalaisille reitin Troijaan. Dreyfus-palkinto
Palkinto jaettiin ensi kerran vuonna 2009 Harvardin yliopiston tutkija George M. Whitesidesille materiaalikemian saavutuksistaan. Vuonna 2011 palkinnon sai Northwestern-yliopiston Tobin J. Marks katalyytteihin liittyvästä tutkimuksestaan, vuonna 2013 R. Graham Cooks kemiallisten instrumenttien kehitystyöstään Purdue-yliopistossa ja vuonna 2015 Krzysztof Matyjaszewski polymeerikemian tutkimuksestaan Carnegie Mellon -yliopistossa. Dragutin Dimitrijević
Ei tiedetä varmasti, miksi Pašić ja sijaishallitsijana toiminut prinssi Aleksanteri kääntyivät Mustaa kättä vastaan, mutta joka tapauksessa järjestö ja sen johtajat päätettiin eliminoida. Erään teorian mukaan syynä oli toteutumaton ajatus erillisrauhan neuvottelemisesta Itävalta-Unkarin kanssa. Dimitrijevićiä ja viittä muuta upseeria syytettiin salaliitosta ja kaappaushankkeesta. Oikeudenkäynti pidettiin Thessalonikissa Kreikassa, jossa Serbian hallitus tuolloin toimi maanpaossa. Dimitrijevićia ja muita syytettiin prinssi Aleksanterin salamurhan suunnittelusta, mutta ei kuningas Aleksanteri I:n murhasta vuonna 1903 tai Frans Ferdinandin murhasta vuonna 1914. Kolmen kuukauden oikeudenkäynnin jälkeen Dimitrijević todettiin syylliseksi ja tuomittiin kuolemaan 18. kesäkuuta 1917. Hänet teloitettiin ampumalla kahdeksan päivää myöhemmin Serbian liittolaismaiden Venäjän ja Yhdistyneen kuningaskunnan vastalauseista huolimatta. Häntä kohti jouduttiin ampumaan 20 laukausta, ennen kuin hänet todettiin kuolleeksi. Trajanus
Yksi roomalainen armeija marssi Tigristä pitkin Adiabenen kuningaskuntaan, samaa reittiä mitä Aleksanteri Suuri oli seurannut, ja valloitti pääkaupunki Niniven. Pian kaatui myös Arbela. Adiabene liitettiin myös Roomaan, ja luultavasti Trajanus huudettiin tämän jälkeen 12. kerran imperaattoriksi. Eräiden lähteiden mukaan Trajanus muodosti Adiabenestä Assyrian provinssin. Toinen roomalainen armeija marssi Tigriksen länsirantaa aina Babyloniin asti. Trajanus itse marssi ilmeisesti kolmannen armeijan kanssa Eufratia pitkin. Dura Europoksessa hän rakennutti riemukaaren. Keisaria seurasi Eufratia pitkin 50 laivaa käsittänyt laivasto. Suurin laivoista oli keisarin lippulaiva, joka oli trieerin kokoinen. Trajanuksen tarkoitus oli ensin kaivaa kanava Eufratin ja Tigriksen välille ja hyökätä sitten laivaston avulla Ktesifonia vastaan. Lopulta Trajanus päätti kuitenkin siirtää laivaston maitse joesta toiseen. Tämän jälkeen Tigriksen länsirannalla ollut Seleukeia vallattiin helposti. Ylitettyään Tigriksen laivastoineen Trajanus valtasi Ktesifonin ilman taistelua. Parthian kuningas Osroes oli paennut kannattajiensa kanssa ja jättänyt jälkeensä vain tyttärensä ja kultaisen valtaistuimen. Margarita Louis-Dreyfus
Louis-Dreyfus toimii sveitsiläisen, vuonna 2015 perustetun lasten jalkapalloharrastusta tukevan UEFA Foundation for Children -säätiön hallituksessa (Trustee). Hän on myös hyväntekeväisyyssäätiö Louis Dreyfus Foundationin perustaja ja johtaja. Émile Combes
Vuonna 1902 Combesista tuli Waldeck-Rousseaun seuraaja pääministerinä. Dreyfus-jutun vaikutukset politiikassa kannustivat uutta hallitusta sekulaariin politiikkaan. Se sääti lait, joilla lähes kaikki uskonnolliset sääntökunnat lakkautettiin Ranskassa ja katolisen kirkon julkiset tehtävät varsinkin kansanopetuksessa poistettiin. Seurauksena oli Ranskan ja Vatikaanin välisten diplomaattisuhteiden katkeaminen. Combes kirjoitti hallituksensa linjauksia puolustaneet teokset "Une Campagne laïque" (1904) ja "Une Deuxième Campagne laïque" (1905). Hänen politiikkansa huipentui joulukuussa 1905 hyväksyttyyn lakiin kirkon ja valtion erottamisesta, joskin siinä vaiheessa hän ei enää ollut itse pääministerinä. Dragsfjärdin myrkkyskandaali
Dragsfjärdin myrkkyskandaali oli tapahtumasarja, joka liittyi laivuri Jukka Ojarannan 1980-luvun alussa tekemään törkeään ympäristörikokseen. Ojaranta upotti Oy Euro Industrin toimeksiannosta vaarallisia, PCB:tä sisältäviä ongelmajätteitä mereen Dragsfjärdin saaristoon. Émile Loubet
Presidentti Fauren äkkikuolema avasi tien kaikille presidentiksi haluaville. Vaaleista muodostui kahden ryhmittymän keskinäinen kamppailu. Kysymyksessä oli ehdokkaiden ja puolueryhmittymien suhtautuminen Dreyfus-skandaaliin, joka tuolloin jakoi jyrkästi Ranskan kahteen eri rintamaan. Oikeisto oli pääsääntöisesti Dreyfusta vastaan ja vasemmisto Dreyfusin puolesta. Oikeistolla oli jo aiemmin ollut oma miehensä presidenttinä Élysée-palatsissa, sillä Félix Faure oli vastustanut Dreyfusin oikeustapauksen ottamista uuteen käsittelyyn, mitä Dreyfysin tukijat vaativat. Dreyfusin kannattajilla oli presidentinvaalissa mahdollisuus saada tärkeälle ja keskeiselle paikalle mies, joka olisi tukenut heidän vaatimuksiaan. Charles Maurras
Poliittisilta mielipiteiltään Maurras esiintyi alkuun Ranskan maakuntien itsehallinnon puolustajana ja keskusjohtoisuuden arvostelijana. Hän oli yhteydessä Frédéric Mistralin perustamaan Félibrige-seuraan, jonka tavoitteena oli provencelaisen kulttuurin ja identiteetin sekä provensaalin kielen uudelleenherättäminen. Liikkeessä Maurrasia innosti sen henkinen ristiretki jo menetetyksi luullun asian puolesta. Hän vakuuttui siitä, että myös mennyt ajattelu ja poliittinen järjestelmä voitaisiin palauttaa samalla tavalla.
Koko Ranskaa kuohuttanut Dreyfus-skandaali teki Maurrasista lopullisesti vakaumuksellisen monarkistin ja tasavallan vastustajan. Maurras laati joulukuussa 1898 Ligue de la patrie française -järjestön nimissä armeijasta erotetun juutalaisen kapteenin Alfred Dreyfusin vastaisen julkilausuman, jonka allekirjoitti 100 000 ranskalaista, mukaan lukien useita Ranskan akatemian jäseniä. Samaan aikaan Maurras liittyi runoilija Maurice Pujon äskettäin perustamaan vielä radikaalimpaan järjestöön Ligue de l’action françaiseen, joka oli myös syntynyt Dreyfus-jutun innoittamana. Maurras oli kesäkuussa 1899 mukana perustamassa "Action française" -julkaisua, joka muutettiin 1908 päivittäin ilmestyväksi sanomalehdeksi. Action française kannatti kolmannen tasavallan väkivaltaista kumoamista ja sen tukijat käyttivät hyökkäilevää taktiikkaa. Maurras vaikutti myös Action françaisen nuorisosiiven, Camelots du Roin perustamiseen. Action française
Action française (AF, ”Ranskalainen toiminta”) on ranskalainen oikeistolainen liike. Luonteeltaan se oli alun perin monarkistinen, vastavallankumouksellinen ja nationalistinen poliittinen liike, jonka perustivat vuonna 1898 Dreyfusin tapauksen aikana filosofian professori Henri Vaugeois ja kirjailija, toimittaja Maurice Pujo. Charles Maurras sai vuoden 1900 tienoilla AF:n kannattamaan monarkian palauttamista välttämättömyytenä. Liikettä on kuvailtu nimenomaan orleanistiseksi eli Orléans-suvun monarkiaa kannattavaksi. Toisaalta historioitsija René Rémondin mukaan AF edustaisi enemmänkin legitimistejä, jotka kannattavat Bourbon-suvun restauraatiota ja torjuvat vuoden 1789 vallankumouksen perinnön täysin. Historiallisesti ranskalainen monarkistinen oikeistolaisuus jakautuu kolmeen aatehaaraan: orleanistit, legitimistit ja bonapartistit. Melampus
Proitoksen, Tirynsin kuninkaan, tyttäriin iski mielenvikaisuus, koska he olivat käyttäytyneet epäkunnioittavasti joko Dionysos-kulttia tai toisen version mukaan Heran kuvaa kohtaan. Toisten lähteiden mukaan tämä tapahtui Anaksagoraan hallituskauden aikana. Siten nämä kolme tytärtä Ifinoe, Ifianassa ja Lysippe riehuivat pitkin Argolista ja koko Peloponnesosta. Melampus tarjoutui parantamaan heidät, mutta vaati palkkiokseen kolmasosaa valtakunnasta. Proitos kieltäytyi, mutta kun tauti paheni ja levisi muihinkin Argoksen naisiin, kuningas suostui Melampuksen tarjoukseen, vaikka tämä nyt pyysi kolmannesta myös veljelleen Biakselle. Triffidien kapina
Tarinassa ilmeisesti viljelykokeiden aikaansaamia noin parimetrisiä lihansyöjäkasveja, triffidejä, tarhataan valvotusti, sillä kasvit kykenevät liikkumaan kolmen juurensa (tästä nimi triffidi) varassa. Sekasorto pääsee valloilleen, kun eräänä iltana valtaosa ihmisistä sokeutuu katseltuaan maailmanlaajuista meteorikuuroa, ”vihreitä välähdyksiä”. Tappavien kasvien valvonta pettää, ja ne hyökkäävät puolustuskyvyttömien ihmisten kimppuun. Kaiken lisäksi hirviökasvit pystyvät jossakin määrin kommunikoimaan keskenään. Kirjan päähenkilö on kasvitieteilijä ja triffidi-asiantuntija Bill Masen, joka makaa ”vihreiden välähdysten” aikana sairaalassa pää paketissa ja säilyttää näin näkökykynsä. Hän joutuu yhdessä pienen perheensä kanssa pakenemaan yrittäen vältellä niin kammottavia kasveja kuin näkeviä orjuuttavia sokeitakin. Turvapaikaksi löytyy Englannin etelärannikolla sijaitseva Wightsaari, jossa ryhmä ihmisiä muodostaa uudenlaisen yhteisön. Porfyria
1800-luvulla porfyria tunnettiin myös nimillä Dracula-tauti ja vampyyri-tauti, koska sillä uskottiin olevan yhteyttä vampyyrimyytteihin. Nykyisin oletetaan, että Englannin kuningas Yrjö III, jonka aikanaan uskottiin olleen mielisairas, sairastikin porfyriaa. Tätä kuvataan vuoden 1994 elokuvassa "Hullu kuningas" ("The Madness of King George") (pääosassa Nigel Hawthorne). Elefantti (farao)
Elefantti kuninkaan ehdotettu olemassaolo perustuu Günter Dreyerin ja Ludwig David Morenzin lausuntoihin. He ovat vakuuttuneita siitä, että Elefantti oli paikallinen kuningas, joka hallitsi Qustulin alueella. Dreyerin mukaan, Elefantin nimi näkyy viillettynä kivikirjoitukssen Qustulissa ja Gebel Sheikh-Suleimanissa , jossa hieroglyfit laitetaan osaksi kuninkaan serekh-nimeä. Dreyer näkee hieroglyfissä kuution muotoisen valtaistuin istuimen ja kävelevän Elefantin alla ja lukee "Pen-Abu" ("Ainoa suuri (valtias) istuimella"). Morenz on samoilla linjoilla, mutta on erittäin epävarma nimen käsittelyssä. Hän haluaa käyttää neutraalia väliaikaista nimeä "Kuningas Elefantti". Vaihtoehtoisesti hän ehdottaa sarvikuonoa kuninkaalliseksi eläimeksi. Saksan historia
Maria Teresia taisteli menestyksekkäästi Itävallan kruununperimyssodissa (1740-1748) kruununperimysoikeutensa puolesta, mutta joutui luovuttamaan Sleesian Fredrik Suurelle Aachenin rauhassa. Sleesian sodissa ja Seitsenvuotisessa sodassa Sleesia toimi jälleen kiistakapulana. Itävallan, Saksin ja Preussin vuonna 1763 solmiman rauhan myötä Preussista tuli eurooppalainen suurvalta. Tästä alkoi Preussin ja Itävallan taistelu Saksan herruudesta. Edwin Klebs
Edwin Klebs tuli tunnetuksi tutkimuksistaan infektiosairauksien parissa. Hän tutki muun muassa tuberkuloosia, malariaa, pernaruttoa ja kuppaa. Hän kuvaili vuonna 1884 ensimmäisenä kurkkumädän aiheuttajan, "Corynebacterium diphtheriae" -bakteerin, joka tunnetaan myös nimellä "Klebs-Löffler"-basilli. "Klebsiella"-bakteerisuku on nimetty Edwin Klebsin mukaan. Snuff-elokuva
Joitakin elokuvia on aikojen saatossa epäilty snuff-elokuviksi. Tyylilajin nimen teki tunnetuksi argentiinalainen "Snuff", jota markkinoitiin aitona snuff-elokuvana. Markkinointi oli kuitenkin harhaanjohtavaa, sillä elokuvan lopun murhakohtaus oli todellisuudessa luotu efekteillä. Kuuluisin snuff-elokuvaksi väitetty tapaus lienee Ruggero Deodaton vuonna 1980 ohjaama "Cannibal Holocaust", joka kiellettiin aikoinaan 53 maassa. Suomessa se oli kielletty vuoteen 2001 asti. Toinen väitetty tapaus oli japanilaisessa kauhusarjassa Guinea Pig, jonka eräässä jaksossa samurai silpoo kaapatun naisen julmasti. Kohtaus oli todellisuudessa näytelty ja editoitu huonosti, jotta se näyttäisi aidolta. Jopa FBI tutki asiaa, ja Guinea Pigin tekijät joutuivat oikeuteen todistamaan, että kohtaus oli näytelty ja epäaito. Kuningas Oidipus
Näytelmä alkaa sillä, että Theban vanhimpien muodostama kuoro ("khoros") pyytää kuningas Oidipusta tekemään jotakin kaupunkia vaivaavalle, Apollonin lähettämälle ruttoepidemialle. Oidipus on jo lähettänyt vaimonsa veljen Kreonin Delfoin oraakkelin luo kysymään, mistä rutto johtuu. Kreon palaa ja kertoo, että rutto päättyy vasta, kun edellisen kuninkaan Laioksen murhaaja saadaan kiinni ja oikeuden eteen. Oidipus lupaa löytää murhaajan ja kiroaa tämän 
ruton vuoksi.
Oidipus kutsuu paikalle myös sokean tietäjä Teiresiaan. Tämä sanoo tietävänsä vastaukset Oidipuksen kysymyksiin, mutta kieltäytyy kertomasta tietojaan, koska se toisi pelkkää tuskaa. Sen sijaan Teiresias neuvoo Oidipusta lopettamaan asian selvittämisen. Oidipus kuitenkin syyttää Teiresiasta itseään osallisuudesta murhaan, minkä seurauksena tietäjä lopulta paljastaa, että murhaaja on Oidipus itse. Oidipus syyttää Teiresiasta salaliitosta Kreonin kanssa hänen syrjäyttämisekseen. Oidipus ja Teiresias riitelevät, ja Oidipus muistuttaa Teiresiaan olevan sokea, kun taas tietäjä sanoo, että sokea on Oidipus itse. Poistuessaan Teiresias sanoo, että Laioksen murhaaja tulee osoittautumaan sekä isäksi että veljeksi lapsilleen, ja oman vaimonsa pojaksi. Star Wars Legends
Vuonna 1992 julkaistiin "The Glove of Darth Vader" -kirja, joka oli Paul ja Hollace Davidsin kirjoittaman kuusiosaisen "Jedi Prince" -kirjasarjan ensimmäinen osa. "Jedi Prince" -kirjasarjassa imperiumin rippeitä johtavat suurmoffi Bertroff Hissa ja ”pimeän puolen profeetta” Kadann yrittävät julistaa keisariksi Trioculus-nimisen sotaherran. He väittävät Trioculusin olevan keisari Palpatinen poika, mutta todellisuudessa kirjasarjan mukaan Palpatinen poika oli kolmisilmäinen mutantti nimeltä Triclops. "Jedi Princen" nimi perustuu sen päähenkilöön Keniin. Ken on 12-vuotias poika ja Triclopsin ainoa lapsi, joka ystävystyy Luke Skywalkerin kanssa. Kirjasarja menestyi hyvin, mutta sitä moitittiin juoneltaan typeräksi ja kielenkäytöltään tökeröksi. Ajatusta Palpatinen pojasta pidettiin niin omituisena, etteivät Triclops tai muut "Jedi Princen" esittelemät hahmot esiinny muussa oheiskirjallisuudessa. Gaston de Galliffet
Galliffet palveli vielä 1889–1895 armeijassa, minkä jälkeen hän jäi eläkkeelle. Hän oli kuitenkin kesäkuusta 1899 toukokuuhun 1900 sotaministerinä Pierre Waldeck-Rousseaun hallituksessa. Dreyfus-jutussa hän tuki syytettynä ollutta Alfred Dreyfusia. Galliffet ei kuitenkaan sopinut politiikkaan ja maine Pariisin kommuunin ankarana kukistajana vainosi häntä edelleen. Ranskan ja koko Euroopan sosialistien parissa paheksuttiin erityisesti sosialistisen ministerin Alexandre Millerandin osallistumista samaan hallitukseen Galliffet’n kanssa. Dietrich Bonhoeffer
20. heinäkuuta 1944 kreivi Claus von Stauffenberg teki Hitleriä vastaan pommi-iskun tämän itäisen sodankäynnin päämajassa Wolfsschanzessa Itä-Preussissa. Attentaatti epäonnistui, ja Hitler selvisi vähäisin vammoin. Isku paljasti kuitenkin, että Hitlerin vastainen salaliitto oli levinnyt armeijan korkeimpaan johtoon. Gestapon suorittamien tutkimusten jälkeen useita salaliittoon sekaantuneita korkea-arvoisia upseereja pidätettiin ja tuomittiin kansantuomioistuimessa vallankaappausyrityksestä ja salaliitosta Hitleriä vastaan. Samalla Bonhoeffer menetti tärkeimmät suojelijansa. Lokakuun 8. päivänä 1944 Bonhoeffer joutui Gestapon haltuun ja hänet toimitettiin kuulusteltavaksi Gestapon pahamaineiseen päämajaan Prinz-Albrecht-Straßelle. Emery–Dreifussin lihasrappeuma
Emery–Dreifussin lihasrappeuma () on hermostosta riippumaton lihasrappeuma. Oireyhtymän kuvasivat lääkärit Alan Eglin H. Emery (1928–) and Fritz E. Dreifuss (1926–1997) vuonna 1961. Lihasrappeumaan kuuluu myös sydänlihaksen rappeutuminen. Emery–Dreifussin lihasrappeuma voi periytyä vallitsevasti tai peittyvästi. Perimäaineen mutaatio sijaitsee X-kromosomin pitkässä varressa (Xq28). Diktys
Diktys oli kalastaja ja Serifoksen kuninkaan Polydekteen veli; molemmat Magnesin poikia. Argoksen kuninkaan Akrisioksen saatua ennustuksen, että hänen oman tyttärensä poika surmaisi hänet, hän tyttärensä saatua pojan sulki molemmat arkkuun ja heitätti heidät merelle. Arkku kuitenkin ajautui Serifokseen, ja siellä sen löytänyt Diktys otti huomaansa äidin ja kasvatti tämän pojan, Perseuksen, aikuiseksi huolehtien heistä hyvin. Perseus myöhemmin surmasi Medusan ja pelastettua Andromedan, mutta palattuaan takaisin Serifokseen joutui huomaamaan, että hänen äitinsä ja Diktys olivat joutuneet piiloutumaan temppeliin Polydekteen väkivaltaisuutta. Tapettuaan Polydekteen näyttämällä tälle Medusan päätä, hän asetti Diktyksen kuninkaaksi. Mihail Hodorkovski
Kirjailija Boris Akunin on verrannut Hodorkovskia Dreyfusin tapaukseen. Jacques Hadamard
Hadamard opiskeli École Normale Supérieuressa ja ryhtyi poliittisesti aktiiviseksi Dreyfusin tapauksen yhteydessä; kapteeni Alfred Dreyfus oli hänen velipuolensa. Hänen opiskelijoitaan olivat muiden muassa Maurice Fréchet, Paul Lévy, Szolem Mandelbrojt ja André Weil. Antiikin Thessalia
Peloponnesolaissodan jälkeen Thessalian kaupunkien voimasuhteissa ja alueen poliittisessa tilanteessa tapahtui merkittävä muutos. Peloponnesolaissodan lopulle saakka valta Thessaliassa oli ollut pääasiassa Aleuadain suvulla Larissassa, Skopadain suvulla Krannonissa ja Kreonidain suvulla Farsaloksessa. Nyt Ferai nousi vahvimmaksi kaupungiksi Lykofronin johdolla. Hän kukisti Ferain aiemmat aristokraattiset vallanpitäjät ja nosti itsensä tyranniksi. Lykofron hyökkäsi Larissaan ja voitti sen sekä muut häntä vastustaneet thessalialaiset vuonna 404 eaa. Henry Dreyfuss
Dreyfuss ja hänen vaimonsa Doris Marks, joka oli vakavasti sairas, tekivät itsemurhan kotonaan South Pasadenassa, Kaliforniassa 5. lokakuuta 1972. Heidät löydettiin autostaan kuolleina, kuolinsyynä itseaiheutettu häkämyrkytys. Skitsofrenian historia
Bleulerin toiveisiin vastattiin muun muassa vuonna 1933, kun natsi-Saksassa säädettiin pakollinen sterilisaatio skitsofreniasta ja monista muista sairauksista ja häiriöistä kärsiville. Samalla vuosikymmenellä samankaltaisia sterilisaatiolakeja säädettiin muun muuassa Ruotsissa, Suomessa ja Norjassa. Tätä ennen samanlaisia lakeja oli säädetty monissa Yhdysvaltojen osavaltioissa. Vuonna 1938 sterilisoinnista siirryttiin Euroopassa massamurhiin, kun psykiatrit ja muut lääkärit näännyttivät nälkään ja kaasuttivat arviolta 5000-10 000 psyykkisistä tai fyysisistä poikkeavuuksista kärsivää lasta. Murhia kutsuttiin yleisesti "eutanasiaksi", "armomurhiksi" ja "kuolemaan avustamiseksi". Saksassa murhattiin arviolta 125 000 skitsofreniadiagnoosin saanutta ihmistä. On arvioitu, että kaiken kaikkiaan skitsofreniadiagnoosin saaneista saksalaisista noin 74 % joko sterilisoitiin tai murhattiin. Myös esimerkiksi Puolan mielisairaaloissa tapettiin vuonna 1940 kolmen kuukauden aikana 4 000 ihmistä. Ranskan mielisairaaloissa näännytettiin nälkään arviolta 40 000 potilasta. Suurin osa näistä massamurhista ja pakkosteriloinneista vastaavista psykiatreista sai jatkaa urallaan toisen maailmansodan jälkeen. Esimerkiksi Saksassa 1930-luvulla skitsofreenikkojen ja kaikkien heidän sukulaistensa pakkosterilointia ehdottaneen psykiatrin Jospeh Kallmannin tieteellisesti kyseenalaisia näkemyksiä skitsofrenian periytyvyydestä siteerataan yhä laajasti monissa psykiatrian ja psykologian oppikirjoissa. Näissä oppikirjoissa ei tuoda juuri myöskään esille psykiatrian merkittävää roolia skitsofreenikkojen pakkosteriloinneissa ja massamurhissa. Dreyfusin tapaus
Tieto pidätyksestä tuli julki Pariisin lehdistössä 1. marraskuuta. Lehdistö vaati avointa oikeudenkäyntiä, mutta oikeudenkäynti muutettiin suljetuksi, kun Dreyfusin puolustus oli ensimmäisen kerran viitannut syyttäjän ”ainoaan todisteeseen”, eli Henryn saamaan listaan Dreyfusin esiintyessä ensimmäisen kerran oikeudessa 19. joulukuuta. Todisteita tutki viisi käsialantutkijaa, joista kaksi ilmoitti, ettei Dreyfus ollut kirjoittanut Henryn listaa. Kolmesta muusta asiantuntijasta yksi pyörsi oman todistuksensa myöhemmin. Hän tosin väitti, että Dreyfus oli joko vaihtanut käsialaansa hänen 15. lokakuuta esikuntapäällikön luona kirjoittamassaan kirjeessä tai että koko kirje oli väärennös. Turvallisuuspalvelun Hubert Henryn todistus teki vaikutuksen tuomareihin. Hän väitti tienneensä saksalaisten vakoojasta jo jonkin aikaa, ja oikeussalissa hän osoitti Dreyfusia ja väitti tätä kyseiseksi vakoojaksi. Kun Henryä pyydettiin todistamaan väitteensä, hän totesi että ”on sellaisia salaisuuksia, joita upseeri ei paljasta edes hatulleen”. Neljän päivän oikeudenkäynnin jälkeen tuomarit vetäytyivät miettimään päätöstään. Tuolloin he saivat sotaministeriltä määräyksen tuomita Dreyfus. Samana iltana tuomarit äänestivät yksimielisesti Dreyfusin tuomitsemisen puolesta. Dreyfus vietiin vankeuteen Pirunsaarelle Ranskan Guayanan rannikolle. Vaaleanpunaisen pantterin paluu
Clouseaun esimies, ylikomisario Charles Dreyfusilla (Herbert Lom) tulee Clouseaun suhteen mitta täyteen ja hän yrittää kerta toisensa jälkeen salamurhata tämän. Elokuvassa ovat mukana totutusti myös Clouseaun kiinalainen palvelija (Burt Kwouk), Dreyfusin avustaja ja ylikonstaapeli Francois Chevalier André Maranne. Rendleshamin ufotapaus
Rendleshamin ufotapaus tarkoittaa Englannin Suffolkissa Rendleshamin metsässä joulukuun lopussa 1980 tehtyjä havaintoja selittämättömistä valoilmiöistä ja niihin liittyviä väitteitä tuntematonta alkuperää olevan aluksen tai alusten laskeutumisesta. Tapaus sattui tuolloin Yhdysvaltain ilmavoimien käytössä olleen Woodbridgen tukikohdan ulkopuolella. Tapahtumien silminnäkijöinä oli kymmeniä ilmavoimien miehistön jäseniä kahden tai kolmen päivän aikana. Eräät ufotutkijat pitävät sitä Britannian kenties merkittävimpänä ufotapauksena ja yhtenä maailmanlaajuisesti tunnetuimmista. Samoin kuin Berwynvuoren ufotapausta, sitä on vertailtu Roswellin tapaukseen Yhdysvalloissa, ja siihen on monesti viitattu "Britannian Roswellina". Libyan kuningaskunta
Britannia valloitti ennen Italian hallussa olleet Kyrenaikan ja Tripolitanian toisessa maailmansodassa. vapaan Ranskan joukot miehittivät myöhemmän Libyan muodostaneista alueista kolmannen eli Fezzanin. Yli 30 vuotta kestäneen italialaisvallan päättyminen herätti ajatuksen Libyan itsenäisyydestä. Kyrenaikassa vaikuttaneen voimakkaan suufilaisen veljeskunnan senusien johtohahmo Mohammed Idris al-Senussi oli palannut Libyaan vietettyään 22 vuotta maanpaossa Egyptissä. Hän oli johtanut 10 000 senusisotilasta brittien puolella Italiaa vastaan ja vaati brittejä tunnustamaan Kyrenaikan itsenäisyyden ja hänen valtansa alueella. Tripolitaniassa oli puolestaan perustettu useita itsenäisyyttä kannattaneita poliittisia järjestöjä, joista kaikki eivät kuitenkaan kannattaneet joidenkin senusien esittämää ajatusta Tripolitanian yhdistämisestä Mohammed Idris al-Senussin valtaan. Britit olivat puolestaan aluksi haluttomia sitoutumaan itsenäisyyteen. Tähän vaikutti etenkin Libyan strateginen sijainti ja muiden suurvaltojen, kuten Yhdysvaltojen, Ranskan ja Neuvostoliiton intressit alueen tulevaisuuden suhteen. Brittien tavoitteena oli lykätä päätös Libyan tulevaisuudesta, kunnes Italian kanssa olisi solmittu rauha ja sen siirtomaiden tulevaisuudesta päätettäisiin yhdessä muiden liittoutuneiden kanssa. Enkelioppi (kirja)
Tarinassa newyorkilainen nunna tietämättään sytyttää uudelleen enkelitutkijoiden ja heidän vastapuolensa, ihmisten ja langenneiden enkelien nefileiksi kutsuttujen jälkeläisten välisen vanhan sodan. Tarinaan sekoittuu vanhoja raamatunkohtia, Orfeukseen liittyvää kreikkalaista muinaistarustoa ja kapinaenkelien lankeemusta. Margarita Louis-Dreyfus
Perheyhtiö Louis Dreyfus Companyn perustaja oli ranskalainen liikemies Léopold Louis-Dreyfus (1833–1915). Yhtiö on The Guardianin mukaan maailman suurimpia maataloustuotteiden kauppiaita ja maailman suurin puuvillan ja riisin kauppias sekä toiseksi suurin sokerikauppias. Yhtiön liikevaihto oli 51 miljardia Yhdysvaltain dollaria vuonna 2016. Yhtiötä hallitaan nykyisin hollantilaisen holdingyhtiön välityksellä. Vuonna 2016 Margarita Louis-Dreyfusin omistusosuus holdingyhtiöstä oli 81 prosenttia; holdingyhtiön omistus on toteutettu vuorostaan Liechtensteiniin rekisteröidyn Akira-säätiön välityksellä. Suvun muiden osakkaiden kanssa päästiin vuonna 2017 sopuun perheyhtiön 17 prosentin vähemmistöosuuden ostamisesta Louis-Dreyfusin hallintaan. Merirosvous
Englannin ja Espanjan välille puhkesi vuonna 1585 sota suureksi osaksi englantilaisten yllyttämien kaappareiden, kuten Francis Draken, Euroopassa ja Espanjan Amerikan-siirtokunnissa tekemien hyökkäilyjen seurauksena . Espanjalaiset kieltäytyivät kohtelemasta Drakea kaapparina, jolla on kiinni jäädessään oikeus lievään tuomioon, vaan pitivät häntä vain viheliäisenä merirosvona, joka tulisi teloittaa. Dervišši-sota
Dervišši-sota, jota Britanniassa kutsuttiin aikalaislehdistössä nimellä Hullu-Mullahin pyhät sodat ja myöhemmin Somalimaan sotaretki, oli Somaliassa vaikuttaneen Mohammad Abdille Hassanin johtaman dervišši-liikkeen sota ulkomaisia siirtomaavaltoja ja valloittajia vastaan 1900-luvun kahtena ensimmäisenä vuosikymmenenä. Sodan osapuolina olivat Mohammidin perustama Dervišši-valtio somaliliittolaisineen ja Britannia, Italia ja Etiopia, joiden puolelle menivät myös ne somaliklaanit, jotka vastustivat Mohammadia. Britannia joutui ajoittaien evakuoimaan oman väkeään Brittiläisestä Somalimaasta.. Camille Dreyfus
Henry-veljen jäädessä johtamaan valtavaa Englannin-tehdasta Camille Dreyfus muutti Yhdysvaltoihin, jonka hallitus oli nyt kutsunut veljekset perustamaan sinnekin asetaattitehtaan. Marylandin Cumberlandiin sijoitettua tehdasta alettiin rakentaa 1918, mutta sodan päättyminen romahdutti asetaatin kysynnän ja tehdas saatiin toimintaan vasta 1924. Camille Dreyfus osoittautui taitavaksi yritysjohtajaksi ja suuntasi yhtiötä kulutustavaramarkkinoille. Hän keksi nimetä tuottamansa asetaattilangan nimellä "celanese", joka jäi pysyvästi yhä toiminnassa olevan Celanese-kemianyhtiön nimeksi. Delfoi
Apollonille omistettu Delfoin oraakkeli kukoisti erityisesti arkaaisella ajalla 500-luvulla eaa. Se teki Delfoista koko antiikin Kreikan uskonnollisen keskuksen ja muutoin hajanaisten kreikkalaisten kaupunkivaltioiden yhteyden symbolin. Oraakkeli toimi poliittisena ja uskonnollisena neuvonantajana, ja sekaantui usein mm. kreikkalaisten kaupunkien käymiin sotiin. Myös Delfoin hallinnasta käytiin useita sotia, niin kutsuttuja pyhiä sotia 500–300-luvuilla eaa. Ensimmäisen pyhän sodan 600–586 eaa. seurauksena Delfoin hallinta siirtyi amfiktyoniliitolle, joka koostui aluksi 12 kreikkalaisesta kaupunkivaltiosta, mukaan lukien Ateena ja Sparta. 500-luvun alkupuolella eaa. perustettiin Python kisat, jotka muodostuivat Kreikan toiseksi tärkeimmiksi panhelleenisiksi kisoiksi Olympian kisojen jälkeen. Niitä vietettiin joka neljäs vuosi (alun perin joka kahdeksas vuosi) Python-hirviön muistoksi, ja niihin kuului urheilu- ja näytelmäkisoja. Triklofoosi
Triklofoosi ("Tricloryl") on eräs lääkeaine. Sitä on käytetty unettomuuden hoitoon sekä päiväkäytön sedatiivina ja esilääkkeenä erinäisiin lääkinnällisiin toimenpiteisiin, kuten synnytyksissä. Ainoa tunnettu lääkeaineen annostelutapa on ollut suun kautta lääkesiirappina otettava. 1970-luvulla sitä suositeltiin käytettäväksi kloraalihydraatin sijasta. Pharmaca Fennica 1976 esittää lisäksi lääkkeen soveltuvan lapsille ja pienokaisille, esim. barbituurihapon johdoksia paremmin. Triklofoosia on valmistanut Glaxo-lääkeyhtymä. Serifos (kaupunki)
Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Serifos kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon ja maksoi Ateenalle kahden talentin suuruista veroa. Se saattoi kuulua myös toiseen Ateenan liittoon seuraavalla vuosisadalla. Myöhempinä aikoina saari mainitaan antiikin lähteissä lähinnä köyhyytensä ja vähämerkityksellisyytensä vuoksi, ja tästä vaikuttaa tulleen antiikin kirjallisuudessa lähes sanonta. Kenties tästä syystä saarta käytettiin roomalaisella kaudella karkotuspaikkana valtiorikoksista. Diasia
Kun Kylon yritti nousta Ateenan tyranniksi vuonna 632 eaa., Delfoin oraakkeli kehotti tätä ryhtymään yritykseensä ”Zeuksen suurimman juhlan aikana”. Oraakkelinlause tarkoitti Ateenan omaa Diasiaa. Kylon kuitenkin tulkitsi virheellisesti sen tarkoittavan yleiskreikkalaisempia Olympian kisoja, joiden voittajiin itsekin kuului, ja epäonnistui yrityksessään. Kanadan juutalaiset
1880–1900-luvuilla juutalaisten määrä moninkertaistui, kun heitä alkoi muuttaa Itä-Euroopan maista, kuten Venäjältä, Puolasta ja Romaniasta. Yhteensä heitä tuli noin 10 000. Euroopan tapahtumat vaikuttivat myös Kanadassa. Ranskan Dreyfusin tapauksen johdosta myös quebeciläisissä lehdissä julkaistiin useita antisemitistisiä kirjoituksia. 1900-luvun alulla useissa Kanadan kaupungeissa alettiin myös julkaista jiddišinkielisiä lehtiä, kuten Keneder Alderia, Yiddisher Xhurnalia ja Dos Yiddishe Vortia. 1900-luvun alun puolella juutalaisten maahanmuutto jatkui Itä-Euroopasta. Vuosien 1900 ja 1910 välillä maahan muutti noin 52 000 juutalaista.
1930-luvulla Kanadan maahanmuuttolakeja tiukennettiin, mikä esti esimerkiksi Natsi-Saksasta pakenevien juutalaisten maahanmuuton. 1940-luvun lopulla lakeja kuitenkin löysennettiin, ja maahan tuli noin 40 000 holokaustista selvinnyttä juutalaista. 1950-luvulta lähtien juutalaisia tuli myös Pohjois-Afrikasta. Koska monet heistä puhuivat jo valmiiksi ranskaa, suuri osa heistä asettui Quebeciin. 1970- ja 1980-luvuilta lähtien juutalaisia tuli Neuvostoliitosta, Israelista ja Etelä-Afrikasta. Henri Torres
Henry Torrès (1891–1966) oli ranskalainen juristi, joka syntyi Les Andelyssa vuonna 1891. Torresin isoisä Isaiah Levaillant oli myös juristi ja oli ollut yksi Dreyfusin tapauksen asianajajista. Saint Louis
Kaupunkia koetteli 1849 koleraepidemia ja samana vuonna laaja tulipalo tuhosi suuren osan kaupunkia sekä osan höyrylaivastosta. Tulipalo oli lähtenyt höyrylaivan räjähdettyä satamassa. Vain kaksi historiallista rakennusta säilyi St. Louisin keskustassa. St. Louisissa nähtiin yksi Yhdysvaltain sisällissodan käynnistäneistä tapahtumista, kun orja Dred Scottin tapaus käynnistyi kaupungissa 1847. Kymmenen vuotta myöhemmin korkein oikeus kielsi Scottin vapauden. Itse sota ei kovin pahasti koetellut St. Louisia. Missouri oli kuitenkin nimellisesti orjavaltio, vaikka se pysyikin pohjoisvaltioissa. St. Louisin talous kuitenkin kärsi, sillä kaupankäynti etelään tyrehtyi. Fashodan selkkaus
Brittien ja ranskalaisten kohdatessa ranskalaiset olivat nostaneet linnoituksen yläpuolelle trikolorinsa. Kitchener vaati Marchandia laskemaan lippunsa, mihin tämä ei suostunut vaikka Kitchener varoitti ranskalaisten toimien voivan johtaa sotaan maiden välillä. Kiista muuttui lopulta diplomaattiseksi. Hanotauxin jälkeen kesäkuussa 1898 Ranskan ulkoministeriksi oli noussut Théophile Delcassé. Delcassén vaihtoehdot olivat vähissä. Hän joko antaisi periksi brittien vaatimuksille vahingoittaen Ranskan mainetta tai johtaisi maansa sotaan, johon sen sotavoimat olivat valmistautumattomia etenkin laivaston osalta. Parhaillaan käynnissä ollut Dreyfusin tapaus lisäsi lisäksi sisäistä epätasapainoa maassa. Esimerkiksi brittien Pariisin suurlähettiläs pelkäsi tämän voivan johtaa mielettömiin päätöksiin ranskalaisten taholta. Ranskalaiset päättivät lopulta antaa briteille kokonaan periksi. Marchand sai 3. marraskuuta 1898 käskyn laskea lippunsa ja tyhjentää linnoitus. Seuraavana vuonna Ranska ja Britannia tekivät sopimuksen, jolla Britannia tunnusti Ranskan siirtomaavallan Marokossa ja Länsi-Afrikassa, kun taas Ranska luopui tavoitteistaan Egyptissä ja Sudanissa. Margarita Louis-Dreyfus
Margarita Louis-Dreyfus (o.s. "Bogdanova"; s. ) on syntyjään venäläinen, sittemmin sveitsiläistynyt yritysjohtaja, perijätär ja miljardööri. Hän on edesmenneen Robert Louis-Dreyfusin (1946–2009) toinen vaimo, joka peri puolisonsa jälkeen 60 prosenttia Louis Dreyfus Companysta. Vuonna 2012 uutisoitiin Margarita Louis-Dreyfusin kasvattaneen omistusosuuttaan sittemmin 65 prosenttiin ostamalla joitain sukulaisiaan pois perheyhtiöstä. Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes arvioi hänen varallisuudekseen 5,4 miljardia dollaria. Talousjulkaisu Fortune luokitteli hänet maailman 44. vaikutusvaltaisimmaksi naiseksi vuoden 2017 Most Powerful Women -listallaan. Eleusiin mysteerit
Myytin mukaan pienet mysteerit perustettiin alun perin, jotta Herakles voitiin vihkiä mysteereihin eräänlaisella poikkeusjärjestelyllä. Porsaan kuolema yhdistyi myyttiin Persefonen joutumisesta Haadeeseen tämän puolisoksi, ja siksi pieniä mysteereitä kutsuttiin myös ”Persefonen mysteereiksi”. Toisaalta tapahtumat yhdistettiin myös Dionysokseen ja tämän pyhään avioliittoon ("hieros gamos") Ateenan kuningasarkontin puolison ("basilinna") kanssa. Kultti siis samaisti Haadeen ja Dionysoksen ainakin jollakin tasolla. Baruj Benacerraf
Benacerraf aloitti 1942 Virginian lääketieteellisessä, mutta parin kuukauden opiskelujen jälkeen hänet värvättiin armeijaan. Sota-ajan nopeutetun ohjelman ansiosta Benacerraf suoritti lääketieteen opintonsa kolmessa vuodessa. Vuonna 1943 hän oli saanut Yhdysvaltain kansalaisuuden ja mennyt naimisiin Annette Dreyfusin kanssa. He tapasivat Columbian yliopistossa, ja Dreyfus oli Benacerrafin tavoin paennut toista maailmansotaa Yhdysvaltoihin. Dreyfus oli vuonna 1965 Nobelilla palkitun ranskalaisen Jacques Monod’n sisarentytär. Baruj ja Annette Benacerraf saivat yhden tyttären, Berylin, joka on radiologi ja Harvardin professori. Delicatessen – herkuttelijoiden yö
"Delicatessen – herkuttelijoiden yö"n tarina sijoittuu ränsistyneeseen kerrostaloon post-apokalyptisessa Ranskassa. Talon alakerrassa on leikkeleliike, jota pitää myös vuokranantajana toimiva Clapet (Jean-Claude Dreyfus). Hän hakee lehti-ilmoituksella huoltomiestä taloon. Clapet’n tarkoituksena on houkutella taloon jälleen uusi uhri hänen teurastettavakseen. Hän on jo aiemmin myynyt edellisestä huoltomiehestä saamansa lihan talon asukkaiden syötäväksi. Vähiin käynyt ruoka on arvossaan, joten asukkaat käyttävät maksuvälineenään maissinjyviä. Richard Dreyfuss
Dreyfuss oli vuosina 1983–1995 naimisissa Jeramie Rainin kanssa ja sai tämän kanssa kolme lasta. Hän meni vuonna 1999 naimisiin Janelle Laceyn kanssa, mutta otti sittemmin jälleen eron ja solmi 16. maaliskuuta 2006 elämänsä kolmannen avioliiton Svetlana Erokhinin kanssa Virginian Harrisonburgissa. Pari asuu yhdessä San Diegossa.