Mistä viron kieli on syntynyt?
Viron kieli
Suomen murteista lähimpänä viroa ovat lounaismurteet. Nykyteorian valossa itämerenkantasuomen eteläisestä murteesta muotoutuivat suomen lounaismurteet ja viron kieli, ja suomen lounaismurteet ja viron kieli erkanivat toisistaan lopullisesti vasta 1200-luvulla.
Muinaisnorja
Muinaisnorja polveutui kantaskandinaavin kielestä noin 700-luvun tietämillä ja kehittyi sittemmin nykyisiksi skandinaavisiksi kieliksi viikinkiajan jälkeen. Muinaisnorja jakaantui itäiseen ja läntiseen päämurteeseen, joista itäisestä polveutuivat nykyisten Ruotsin ja Tanskan alueella puhutut kansankielet, ja läntisestä murteesta suurin piirtein nykyisten Norjan ja Islannin kansankielet. Islantilaisista keskiaikaisista kirjoituksista voidaan havaita kielen polveutuvan muinaisnorjan läntisestä murrehaarasta. Rajat eivät kuitenkaan ole täysin selkeät. Itäisestä murteesta on havaintoja Norjan itäosissa, ja läntisestä murteesta Ruotsin länsiosista. Lisäksi Gotlannissa puhuttiin omaa kielimuotoaan (gutniska), joka yleensä lasketaan kolmanneksi muinaisskandinaavin päämurteeksi. Siinä on piirteitä sekä itä- että länsimurteista, ja se kehittyi omana murteenaan. Sitä ei pidä sekoittaa gootin kieleen, joka kuuluu itägermaaniseen ryhmään. Kalevi Wiikin teoria suomalaisten alkuperästä
Germaaniset, slaavilaiset ja balttilaiset kielet syntyivät siten, että suomensukuista kieltä puhuneet vaihtoivat kieltään halutessaan nostaa statustaan tai elintasoaan. Tätä Wiik perustelee mm. näistä kielistä löytämänsä suomensukuisen substraatin avulla. Suomensukuisten kielten puhujat oppivat uuden kielensä hieman huonosti, kuten kaikki uuden kielen oppijat, ja nämä "oppimisvirheet" muodostuivat tunnusmerkillisiksi syntyneillä germaani-, slaavi- ja balttilaiskielille. Wiikin mukaan niistä on löydettävissä sellaisia "virheitä" verrattuna alkuperäiseen indoeurooppalaiseen kieleen, jotka juuri suomensukuisten kielten esiasteen puhuja olisi tehnyt. Puhujat muokkasivat oppimansa kielen oman kielensä ääntämistapojen ja rakenteiden mukaan. Myös joitakin sanoja saattoi jäädä alkukielestä; sellaisia, joita tulokaskielessä ei ollut, kuten jää ja valas(kala) ja mahdollisesti jotkin puiden nimet. Tällaisten substraattisanojen tutkimus on kuitenkin hänenkin mukaansa vielä kesken. Suomen virolaiset
Ikivanhat yhteydet rannikon suomalaisten ja virolaisten välillä, ns. seprakauppa, jatkuivat 1900-luvulle saakka, ja tavallaan niiden perinteitä jatkoi myös pirtun salakuljetus Virosta Suomen kieltolain aikaan. 1800-luvulla kansallinen herääminen alkoi luoda yhteyksiä myös Suomen ja Viron sivistyneistön välille: suomen kielen ja suomalaisuuden nousu innosti virolaisia ja toimi esikuvana myös viron kielen kehittämiselle. Viron kulttuuri
Viron tasavallan alue ja virolaiset ihmiset muodostavat kulttuurin, joka liittyy läheisesti historiaan ja luontoon. Useat erilaiset kulttuurivaikutteet ovat muovanneet Virosta sellaisen kuin se on. Muinaisajan heimot ja niiden välinen kommunikaatio ovat virolaisuuden ja viron kielen perusta. Suomen kieli
Genealogisen eli kielen alkuperään perustuvan luokittelun mukaan suomen kieli kuuluu uralilaisen kielikuntaan. Uralilaisia kieliä on parisenkymmentä, ja niitä puhutaan Euroopan pohjois- ja itäosissa, Unkarissa ja sen lähialueilla sekä Siperiassa. Ne voidaan jakaa kahteen pääryhmään, suomalais-ugrilaisiin kieliin ja samojedikieliin. Suomen lähimpiä sukukieliä ovat itämerensuomalaiset kielet, kuten viro ja karjala. Kaukaisempaa sukua ovat esimerkiksi saamelaiskielet ja unkari. Uralilaiset kielet ovat kehittyneet uralilaisesta kantakielestä. Viro
Viron ainoa virallinen kieli on viro (). Vuoden 2011 väestötutkimuksen mukaan vironkielisiä eli etnisesti virolaisia oli 68,5 prosenttia maan vakinaisesta väestöstä. Muita merkittäviä kieliryhmiä olivat lopulla venäjänkieliset (29,6 prosenttia), ukrainankieliset (0,6 prosenttia), suomenkieliset (0,2 prosenttia) ja valkovenäjänkieliset (0,1 prosenttia). Kaakkois-Virossa puhutaan myös virolle lähisukuisia võron ja seton kieliä, joita varsinkin aikaisemmin on pidetty vain viron murteina. Kielellisesti etniset virolaiset kuuluvat itämerensuomalaisiin ja suomalais-ugrilaisiin kansoihin yhdessä suomalaisten kanssa. Viron kieli
Suomeen on etenkin 1980-luvulta lähtien syntynyt monituhatpäinen vironkielinen vähemmistö; Viron kansalaisia asui vuonna 2012 Suomessa 39 763 — heistä vironkielisiä on tätä vähemmän, koska useilla Viron kansalaisilla on äidinkieleksi rekisteröity venäjä. Suomessa asui vuonna 2017 tilastokeskuksen mukaan 49 590 henkilöä, joiden äidinkieleksi on rekisteröity viro. Vironkielisten määrä sisältää vironkielisten Viron kansalaisten lisäksi myös vironkieliset Suomen ja muiden maiden kansalaiset. Kuningas
Suomen ja viron "kuningas"-sana on varhainen, ehkäpä jo pronssikautinen germaaninen lainasana muodosta "*kuninggaz", josta ovat muodostuneet muun muassa ruotsin "konung" ("kung"), englannin "king" ja saksan "König". Suomessa ja virossa sana on niiden ei-germaanisuudesta ja ei-indoeurooppalaisuudesta huolimatta säilynyt siis paremmin ennallaan kuin germaanikielissä, mikä on muutenkin yleistä. Sama germaaninen sana on lainattu varhain myös slaavilaisiin kieliin, joissa sitä edustaa esimerkiksi venäjän "knjaz" ("князь") ’ruhtinas’. Tarvas
Sana "tarvas" on lainaa indoeurooppalaisista balttilaiskielistä. Esimerkiksi liettuaksi "taūras" merkitsee alkuhärkää, joita eli Euroopassa 1600-luvulle asti. Sana on sukua myös härkää ja sonnia tarkoittaville latinan sanalle "taurus" ja kreikan sanalle "taũros". Suomen kielessä tarvas on voinut alun perin tarkoittaa jotain nautaeläintä, mutta sen merkitys on myöhemmin voinut hajota. Virossa tarvas merkitsee alkuhärkää ja on joskus myös merkinnyt saksanhirveä. Uudissana
Vain harvoin uudissanoja luodaan täysin "tyhjästä", mutta viron kielenuudistusliikkeessä 1920-luvulla luotiin jonkin verran tekosanoja, sillä liikkeen johtohahmon Johannes Aavikun (1880–1973) mukaan tekosanojen luominen oli paras ja rikkain sanainmuodostuskeino. Puhtaimmat tekosanat luotiin yhdistelemällä äänteitä ("veenduma"). Toiseksi voitiin jäljitellä vieraan kielen sanaa, mutta lopputuloksen oli muistutettava virolaista sanaa ("lünk" ’aukko’ < saks. "Lücke"; "reetma" ’pettää’ < saks. "verraten"). Lisäksi voitiin käyttää niin sanottuja sanataskuja: yhdisteltiin kielen sanoja äänteittäin ("hõir" ’voitonriemastus’ < "hõiskama" + "rõõm"). Aavikun sepittämistä 300 vartalosta on nykyään käytössä n. 30–40 kpl. Miikul Pahomov
Vuonna 2017 Pahomov julkaisi Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunnan suomen kielen, suomalais-ugrilaisten ja pohjoismaisten kielten ja kirjallisuuksien laitokselle tekemänsä väitöskirjan "Lyydiläiskysymys: Kansa vai heimo, kieli vai murre?" Tämän tutkimuksen tavoitteena on lyydiläisten puhuman kielimuodon historiallinen ja taksonominen määrittäminen. Väitöskirjassaan Pahomov tarkastelee yksityiskohtaisesti lyydin kieltä ja lyydiläisten historiaa. Hän todistaa, että lyydin kieli täyttää itsenäisen kielimuodon kriteerit, ja varhaislyydin pohjalta ovat kehittyneet aunuksenkarjalan kieli eli "livvi", osa varsinaiskarjalan murteita ja vepsän kielen pohjois- eli äänisvepsän murre. Salme
Salme tulee viron "salm"-sanasta, joka merkitsee 'runoa'. Lisäksi nimi yhdistetään salmea tarkoittavaan sanaan "väin", jolloin Salme tarkoittaisi 'salmen neitoa' (viroksi "väina neiu"). Salme on vanhoissa virolaisissa kansanrunoissa sekä kansalliseepoksessa "Kalevipoegissa" esiintyvä nimi. Kansanrunojen Salme-neitoa kosivat aurinko, kuu ja tähdet. Kieliopillistuminen
Itsenäisestä sanasta voi kehittyä myös sijamuodon pääte. Baskin komitatiivin pääte "-ekin" on kehittynyt sanasta "kide", joka merkitsee ystävää, paria, seuralaista. Vastaavasti viron komitatiivin sijapääte "-ga" (esimerkiksi "pojaga" 'pojan kanssa, poikineen') on kehittynyt sanasta "kaasas" ’kanssa, mukana’. Vatjassa vastaava pääte on -"kaa". Viron kieli
Viron kieli eli eesti ("eesti keel", vanh. "maakeel") on itämerensuomalainen kieli eli suomen lähisukukieli. Viron kielen puhujia on Virossa 930 000 ja ulkomailla yli 150 000. Viron evankelis-luterilainen kirkko
Viroon perustettiin järjestynyt kirkko 1200-luvulla. Uskonpuhdistuksen aikana 1524 kirkossa otettiin käyttöön viron kieli. Kun Viro joutui Venäjän valtaan, sen kirkko oli Venäjän lainsäädännön alainen ja saksalaisen feodaalisen luterilaisuuden vallassa. Raamattu käännettiin kokonaisuudessaan viroksi 1739. Vapaa kansankirkko syntyi 1917, ja sen perustamiskokous pidettiin Tartossa. Neuvostoliiton ottaessa vallan Virossa 80 000 kirkon jäsentä lähti maanpakoon, myös arkkipiispa ja 70 pappia. Ruotsiin perustettiin Viron pakolaiskirkko. Vuonna 2010 ulkomaiset seurakunnat palasivat Viron kirkkoon, ja niistä syntyi Viron evankelis-luterilaisen kirkon ulkomainen seurakunta, jonka keskus on Kanadan Ontariossa. Kielikunta
Kielitypologiassa maailman kielet ryhmitellään samankaltaisuuksien perusteella. Hyvinkin läheiset sukulaiskielet voivat sijoittua typologisesti tarkasteltuna eri ryhmiin. Esimerkiksi suomen kieli on paljon agglutinatiivisempi kuin viron kieli, joka on osin muuttunut fleksiokieleksi. Itämerensuomalaiset kielet
Itämerensuomalaiset kielet ovat saamelaiskielten ohella toinen kahdesta suomalais-saamelaisten kielten haarasta. Ne ovat kehittyneet myöhäiskantasuomesta. Itämerensuomalaisten kielten perinteiset puhuma-alueet sijaitsevat Itämeren pohjois- ja itäpuolella Norjassa (kveeni), Suomessa, Ruotsissa (meänkieli), Luoteis-Venäjällä (etenkin Itä-Karjalassa (karjalan kieli, lyydi), Vepsänmaalla (vepsä) ja Inkerissä (inkeroinen, vatja)), Virossa ja Latviassa (liivi). Ryhmän suurimmat kielet ovat suomi ja viro, jotka ovat valtioiden virallisia kieliä. Itämerensuomalaisilla kielillä on yhteensä noin 7 miljoonaa puhujaa. Suomen kielen lainasanat
Sana voi lainautua kielestä toiseen myös useita kertoja. Tällaisia sanoja ovat esimerkiksi "juhla" ja "joulu". Molemmat ovat peräisin samasta germaanisesta sanasta, mutta suomeen sana "juhla" on tullut paljon aikaisemmin kuin "joulu". Joulu on lainaa skandinaavisista kielistä, minkä huomaa ruotsin sanasta "jul". Skandinaaviset kielet syntyivät siis germaanista kielimuotoa myöhemmin. Ajan kuluessa kieli, josta sana on lainattu, ja kieli, johon sana on lainautunut, ovat voineet muuttua. Näin lainattujen sanojen muoto ja merkitys ovat erilaisia kuten sanoissa joulu ja juhla. Alkukreikka
Alkukreikka syntyi indoeurooppalaisesta kantakielestä satojen vuosien aikana tapahtuneiden äänteellisten, muoto-opillisten ja sanastollisten muutosten tuloksena. Indoeurooppalaista kantakieltä puhuttiin noin 4000–3500 eaa. oletettavasti Mustanmeren pohjois- ja itäpuolisilla alueilla. Siitä ei ole kirjallisia jäänteitä, mutta sen kielioppi on rekonstruoitu laajan tutkimuksen ansiosta. Kantakielestä erkanivat aluksi anatolialaiset ja tokaariset kielet. Jäljelle jääneessä ryhmässä, myöhäisen indoeurooppalaisen kantakielen aikana, kehittyi noin 3000–2000-luvuilla eaa. yhteisiä kielen piirteitä, joiden perusteella alkukreikka on indoeurooppalaisten kielten sisällä läheisintä sukua indoiranilaisille kielille. Sen lisäksi siinä on läheistä sukulaisuutta armenian ja fryygian kieliin. Viro
Nykyinen Viron kielilaki on vuodelta 1995. Siihen on tehty voimaantulon jälkeen 17 korjausta. Aiemmin venäjänkieliset tekstit olivat kiellettyjä julkisilla paikoilla, ja esimerkiksi kauppa sai ikkunassaan kertoa vain viroksi mitä siellä myydään. Myöhemmin lakia lievennettiin niin, että myös vähemmistökieliset tekstit sallittiin, kunhan sama asia on kerrottu myös viroksi ja vironkielinen teksti on ensin. Lain noudattamista on valvonut ”kielipoliisi”, kielen tarkastusvirasto. Romanian kieli
Romania on romaaninen kieli, joka on kehittynyt latinasta. Arviolta yli 70 % sanastosta on yhteistä italian, ranskan, portugalin ja espanjan kanssa. Romanian kieli on saanut paljon vaikutteita etenkin slaavilaisista kielistä. Arviolta 10–20 % nykyromanian sanoista on slaavilaista alkuperää. Neuvostoliiton aikana Moldovassa puhuttuun romaniaan tuli enemmän uudissanoja venäjästä kuin Romaniassa puhuttuun romaniaan. Suomen kielen historia
Suomen kieli on muiden uralilaisten kielten tavoin kehittynyt uralilaisesta kantakielestä, jota on perinteisen näkemyksen mukaan puhuttu noin 6 000 vuotta sitten jossain Volgan keskijuoksun ja Ural-vuorten välisellä alueella. Nykyään monet kielitieteilijät kuitenkin pitävät kantauralia huomattavasti nuorempana ja ajoittavat sen noin vuoteen 2000 eaa. Uralilaisesta kantakielestä nykysuomeen asti periytyneitä kielitypologisia piirteitä ovat esimerkiksi agglutinaatio, omistusliitteiden käyttö, painon sijoittuminen ensimmäiselle tavulle ja vokaalisointu. Viron historia
Viron varhaisin tunnettu ihmisen asuinpaikka löydettiin vuonna 1967 Lounais-Virosta läheltä Sindiä Pullin kylästä. Se on peräisin ajalta 9 000–8 000 eaa. Pullin asuttamisen ja saviastioiden tulon välistä aikaa 9 000–4 900 eaa. kutsutaan mesoliittiajaksi. Tuolloin alueella vallitsi Kundan kulttuuri, joka on nimetty Kundan Lammasmäestä löydetyn asuinpaikan mukaan. Varhaisimpien asukkaiden jäljiltä viron kieleen lienee jäänyt ympäristöön liittyviä sanoja, kuten "mets", "mägi" ja "soo". Ravintoa saatiin lähinnä metsästyksellä. Hylkeenpyytäjät levittivät asutusta mantereelta saarille. Saarenmaa asutettiin noin 5 800 eaa. ja Hiidenmaa pian sen jälkeen. Keramiikan tulon myötä 4 900 eaa. alkoi neoliittinen kausi. Tällöin alueella vallitsi Narvan kulttuuri, joka korvautui kampakeraamisella kulttuurilla 4 150–3 200 eaa. Kampakeraamisella ajalla kehittyi myös maanviljelys, josta ensimmäiset merkit ovat ajankohdalta 4 000 eaa. Maanviljely ja karjanhoito tehostuivat kuitenkin vasta nuorakeraamisen kulttuurin myötä 3 200 eaa. Ferdinand Johan Wiedemann
Ferdinand Johan Wiedemann (30. maaliskuuta 1805 Haapsalu - 29. joulukuuta 1887 Pietari) oli saksalais-ruotsalaissyntyinen kielitieteilijä, joka tutki etenkin viron kieltä ja muita suomalais-ugrilaisia kieliä, kuten liiviä, suomalaisen Antti Juhana Sjögrenin julkaisemattomien teosten pohjalta (Wiedemann nimenomaan julkaisi Sjögrenin laatimat liivin kieliopin ja sanakirjan Sjögrenin kuoltua.). Hän opiskeli Tallinnan lukiossa (1819−1821) ja sen jälkeen Tarton yliopistossa (1824−1826). Tämän jälkeen hän toimi vanhojen kielten opettajana Tallinnan ja Jelgavan lukioissa. Tänä aikana hän julkaisi useita suomalais-ugrilaisia kieliä koskevia tutkimuksia ja pääsi professoriksi Pietarin tiedeakatemiaan vuonna 1857. Hän vietti loppuelämänsä Pietarissa, jossa hän julkaisi muun muassa sen ajan laajimmat viron kielen sanakirjan ja kehitti viron kielioppia. Wiedemann kuoli 29. joulukuuta 1887. Viron kulttuuri
Itsenäisyys vuonna 1918 antoi mahdollisuuden valtiollisen tuen luomiseen Viron kansallisille laitoksille. Koulutus sekä viron kielen opetus ja tutkimus järjestäytyi. 1932-1937 julkaistiin "Viron tietosanakirja" ja 1938 perustettiin Viron tiedeakatemia. Kansallisen pääoman ja kulttuuripolitiikan tuella syntyi ammattimaista taidetta. Kirjailijoiden liitto perustettiin vuonna 1922. Muita merkittäviä kirjailijoiden ryhmittymiä olivat "Siuru", "Tarapita" ja "Arbujad". Vuonna 1923 ilmestyi lehti "Looming". August Gailit, Friedebert Tuglas, A.H. Tammsaare ja muut kirjoittivat taiteelliselta arvoltaan korkeatasoista proosaa. Tartoon perustettiin Pallaan taidekoulu, ja virolainen taide kehittyi aikaisempaa modernimpaan suuntaan. Musiikin kehityksen kannalta keskeisiä henkilöitä olivat Artur Kapp, Heino Eller, Eduard Tubin, Mart Saar ja muut. Itsenäisen maan sosiaalisessa elämässä oli myös urbaaneja vaikutteita ja syntyi kodukaunistamine-liike. Konstantin Pätsin hallinto keskittyi virolaisen kasvatuksen kehittämiseen. Suomen virolaiset
Viron itsenäisyyden palautuminen 1991, Viron liittyminen EU:n jäseneksi 2004 sekä erityisesti työvoiman liikkuvuuden rajoituksien poistuminen 2006 johtivat Suomen virolaisyhteisön räjähdysmäiseen kasvuun. Kun vuonna 1990 viron kielen oli ilmoittanut äidinkielekseen 1394 Suomen asukasta, vuonna 2000 Suomen vironkielisten määrä oli jo ylittänyt 10 000:n rajan ja lähestyy nyt 50 000:n rajaa; luultavasti Suomessa työssä ainakin tilapäisesti käy vielä enemmän virolaisia kuin Tilastokeskuksen asukastiedoista näkyy. Virolaiset ovat kielen perusteella venäjänkielisten jälkeen Suomen toiseksi suurin muuttoperäinen uusvähemmistö, kansalaisuuden perusteella kaikkein suurin. Suomen virolaisyhteisö on läntisen maailman ulkovirolaisista yhteisöistä kenties suurin ja joka tapauksessa nopeimmin kasvava. Viron murteet
Karl Pajusalun, Ellen Niityn ja Tiit Hennosten oppikirja käsittelee "pohjoisvirolaisia" ja "etelävirolaisia murteita" viron päämurteina. Mielenkiintoisimmana kieliopillisena erona kuvaillaan ehkä "etelävirossa" vieläkin produktiivista mediaalista konjugaatiota . Viulu
Viulu kehittyi tiettävästi alun perin 1500-luvulla Italiassa. Siihen yhdistyi piirteitä 1500-luvun alun soittimista kuten rebekistä, renessanssifiidelistä ja lira da bracciosta. Viulun italiankielinen nimi, "viola"-sanan diminutiivimuoto "violino" esiintyi tiettävästi ensimmäisen kerran 1530-luvulla. Viulussa oli vuonna 1530 vielä kolme kvinteittäin viritettyä kieltä kuten rebekissä, mutta vuoden 1550 paikkeilla kieliä oli nykyiset neljä, ja viulu oli tällöin jo valmiiksi kehitetty soitin. Viron kieli
Astevaihtelun alkuperäisellä perussäännöllä (avotavun edellä vahva, umpitavun edellä heikko aste) ei virossa enää juuri ole merkitystä, vaan astevaihtelu on, toisin kuin suomessa, lähinnä morfologinen. Esimerkiksi viron genetiivi on astevaihtelutapauksissa heikkoasteinen, vaikka tavu on muuttunut avoimeksi, kun loppu-n on kadonnut. Koska monet alkuperäiset taivutuspäätteet ovat ankarasti kuluneet ja äännekehitykset eriyttäneet alkuperäisiä astevaihteluvariantteja toisistaan, viron kielen taivutukselle tyypillistä on fuusion lisääntyminen: sanan vartaloa ja taivutuspäätettä on vaikea erottaa toisistaan, ja taivutusmuodot erottuvat usein toisistaan sanavartalon sisäisten äännevaihtelujen perusteella. Esimerkiksi "siga" ’sika’ : genetiivi "sea" ’sian’ : partitiivi "siga" ’sikaa’; "taevas" (2. kestoaste) ’taivas’ : "taevas" (3. kestoaste) ’taivaassa’. Toisaalta viron kielen taivutukseen on syntynyt myös agglutinoivuutta, eli uusia selvästi erottuvia taivutusaineksia, kuten imperfektin "-s(i)" ja monikon partitiivin pääte "-sid" ("majasid" ’taloja’). Daniel Tammet
Tammet puhuu yhtätoista kieltä, joihin kuuluvat englanti, ranska, suomi, saksa, espanja, liettua, romania, viro, islanti, kymri ja esperanto. Hän pitää erityisesti viron kielestä sen vokaalipainotteisuuden vuoksi. Tammet on luonut itse uutta mänti-nimistä kieltä, joka muistuttaa monelta osin viron ja suomen kieliä. Kielen nimi tulee suomen sanasta "mänty". Joidenkin lähteiden mukaan Tammet on myös luomassa kahta muuta kieltä, joille hän on antanut nimeksi ”uusisuom” ja ”lapsi”. Viron kieli
Viron kielen konsonanttijärjestelmä eroaa suomen kielen konsonantistosta selvimmin siinä suhteessa, että suomen lyhyitä klusiileja vastaavat b-, d- ja g-kirjaimilla merkittävät äänteet eivät ole soinnillisia vaan ns. soinnittomia meedioita, pehmeämmin artikuloituvia klusiileja. Esimerkiksi viron d kuulostaa karkeasti sanoen jonkinlaiselta t:ltä tai suomen d:n ja t:n välimuodolta. P-, t- ja k-kirjaimilla taas merkitään puolipitkiä klusiileja; esimerkiksi paikannimi "Otepää" lausutaan melkein kuin ”Otteppää”. Viro
Viimeisen jääkauden hellittäessä vetäytyi mannerjää pohjoiseen siten, että nykyisen Viron alue vapautui jääpeitteestä noin 10 000 vuotta eaa. Pian maanpinnan paljastumisen jälkeen alkoi myös ihmisasutus levitä etelästä tälle alueelle. Baltiaan syntyi Kundan kulttuuriksi sanottu kivikautinen asutus. Asutus on jatkunut tähän päivään asti. Varhaisimman asujaimiston kielestä ei ole yksimielisyyttä. Vuoden 5000 eaa. tienoilla Suomenlahden molemmille puolille levinneen niin kutsutun kampakeraamisen kulttuurin on usein arveltu olleen suomalais-ugrilainen, joskin muitakin näkemyksiä on.
Kivikautta seurasivat Virossakin pronssikausi (1500 – 500 eaa.) ja rautakausi (500 eaa. – 1200 jaa.), joilta on runsaasti arkeologisia löytöjä. Rautakaudelle ajoittuvat esimerkiksi ”maalinnoiksi” kutsutut linnoitukset. Nykyisten Viron ja Suomen alueiden välillä vallitsivat jo tällöin vilkkaat yhteydet. Viron alue oli tähän aikaan tiheämmin asuttu, todennäköisesti myös kehittyneempi ja vauraampi kuin perifeerinen Suomi. Viro
Kansallinen herääminen alkoi Virossa 1800-luvulla muun muassa maaorjuuden lakkauttamisen myötä. Vironkielisiä kouluja perustettiin ja Viron kansalliseepos "Kalevipoeg" luotiin. 1880-luvulla keskushallinto aloitti venäläistämisohjelman, jonka johdosta monet baltiansaksalaiset instituutiot lopetettiin tai muutettiin pelkästään venäjänkielisiksi, kuten Tarton yliopisto. Venäläistämisohjelman aikana myös vironkielisiä sanomalehtiä, kouluja ja kansallismielisiä seuroja lakkautettiin. Inkerikot
Virolaiset tutkijat ovat 1950–1960-luvulta alkaen pitäneet inkeroista omana kielenään ja etnisenä ryhmänään. Virolaisen Arvo Laanestin vuonna 1964 esittämät inkeroisen kielen Soikkolan murteen piirteet näyttäisivät eroavan vain harvoilta piirteiltään suomen ja karjalan kielistä. Nämä piirteet ovat lähinnä foneettisia, fonologisia ja morfofonologisia. Tosin inkeroisen sanasto eroaa edellä mainituista kielistä selvästi. Kreikan kieli
Kreikan kieli (kreik. Ελληνικά, "Elliniká") on indoeurooppalainen kieli, jonka dokumentoitu historia alkaa Kreikassa vuoden 1400 eaa. paikkeilla. Kreikan kielellä tarkoitetaan nykyään joko nykykreikkaa tai muinaiskreikkaa. Kreikkaa kirjoitetaan kreikkalaisella kirjaimistolla. Viron kieli
Suurimmat Viron ulkopuoliset virolaisryhmät (ulkovirolaiset) Ruotsissa, Yhdysvalloissa, Kanadassa ynnä muualla ovat toisen maailmansodan loppuvaiheiden pakolaisten jälkeläisiä. Etenkin 1800-luvulla viron kielen puhujia on muuttanut eri syistä joukoittain myös Keski-Venäjälle, Siperiaan ja Kaukasiaan, mutta nämä virolaisryhmät ovat sittemmin suureksi osaksi hajonneet tai kieleltään sulautuneet valtaväestöön. Virolaiset
Virolaiset ovat olleet 1200-luvulla käytyjen Baltian ristiretkien jälkeen kristinuskoisia, vaikkakin vanhat pakanalliset tavat säilyivät osittain vielä pitkään tämän jälkeenkin. 1500-luvulla uskonpuhdistus korvasi aiemman katolilaisen kirkon luterilaisuudella. Luterilaisuuden myötä syntyi virolainen hengellinen kirjallisuus. 1632 ilmestyi vironkielinen kirkkokäsikirja ja 1686 vironkielinen Uusi testamentti. Molemmat oli kirjoitettu niin sanotulla Tarton kirjakielellä ja vastaavat teokset ilmestyivät Tallinnan kirjakielellä painettuina 1690-luvulla ja 1715. Koko Raamattu ilmestyi pohjoisviroksi vuonna 1739. 1700-luvulla virolaisten talonpoikien keskuuteen levisi nopeasti herrnhutilaisuus, joka kuitenkin kiellettiin keisarillisella käskykirjeellä vuonna 1743. Kielto peruttiin osittain vuonna 1746 ja liike sai täyden toimintavapauden vuonna 1813. Ortodoksinen kirkko sai jalansijaa talonpoikien keskuudessa, kun vuonna 1845 etenkin itäisten maakuntien talonpojat alkoivat kääntyä ortodoksiseen uskoon. Hieman myöhemmin sama liike levisi myös läntisiin maakuntiin ja esimerkiksi Pärnumaalla ja Saarenmaalla miltei 30 % väestöstä kääntyi ortodokseiksi. Kirkon vaihtaminen taantui hallitusvallan vastatoimien jälkeen vuonna 1847. Suomen kielen sanasto
Sanaston alkuperän tutkimusta kutsutaan etymologiaksi. Omaperäisiä ovat sellaiset sanat, joiden äänteellinen vastine tunnetaan useissa sukukielissä, joten niiden voidaan päätellä olevan peräisin yhteisestä kantakielestä. Sana on sitä vanhempi, mitä kaukaisemmissa sukukielissä sen vastineita esiintyy. Suomen kielessä kaikkein vanhimpia ovat sellaiset sanat, jotka ovat peräisin uralilaisesta kantakielestä. Toisaalta sukukielissä voi olla toisiaan muistuttavia sanoja myös silloin, kun ne on lainattu kielestä toiseen. Lainasanoja tulee kieleen usein niin, että vieraasta kulttuurista omaksutaan jokin uusi asia tai käsite, mutta myös vanhoja sanoja voidaan korvata uusilla lainasanoilla. Uralilaisiin kieliin on lainattu sanoja eniten indoeurooppalaisen kielikunnan kielistä eri aikoina ja eri tahoilta. Marit
Monet marien kielten vanhat sanat ja perinteet ovat kadonneet ja korvautuneet valtakulttuurin, eli venäjän, sanoilla ja perinteillä. Marin kielellä on kaksi kirjallista muotoa, ja niitä kirjoitetaan kyrillisin kirjaimin. Niiden syntyhistoria alkaa 1700-luvun puolivälistä. 1800-luvulla Venäjällä pyrittiin käännyttämään vähemmistökansoja ortodoksisuuteen. Uskonnollisia tekstejä käänneettiin muun muassa Raamatun evankeliumeista eri murteilla, jotta marit olisivat oppineet lukemaan. Nykyisin tekstejä eivät enää ymmärrä kuin kielentutkijat. Tekstien kääntämisen tavoitteena ei kuitenkaan ollut luoda mareille kirjakieltä. Näistä kirjoitustraditioista syntyivät vuorimarin ja niittymarin kirjalliset muodot. Kielellisesti kyseessä on vain murre-ero, ja pitkään on suunniteltu kirjakielten yhdistämistä. Yhdistämistä vastustaa lähinnä vuorimarien pieni älymystö. Viron murteet
Eteläisissä itämerensuomalaisissa kielissä esiintyy vokaali "õ" vastaamassa pohjoisempien itämerensuomalaisten kielten "e":tä, sanoissa joissa on alun perin esiintynyt 2. tavussa takavokaali, kuten viro "mõrd" (vatja "mõrta), "põld" (vatja "põlto) ~ suomi "merta, "pelto. "õ" voi lisäksi ilmetä myös suomen "o":n vastineena, esim. viro "õppima" (vatja "õppõa") ~ suomi "oppia". Viro Eurovision laulukilpailussa
Viro on esittänyt neljä ensimmäistä kappalettaan viron kielellä. Kielisäännön vapautumisen jälkeen viroksi on laulettu vain vuosina , ja . Vuonna Viro käytti vähemmistökieltään võroa. kuultiin serbiaa, saksaa ja suomea. Vuonna 2018 Viron kappale esitettiin italiaksi. Jorma Koivulehto
Koivulehdon tutkimukset ovat muokanneet käsitystä suomen kielen sanastokerrostumista. Hän osoitti germaanisen lainasanaston olevan huomattavasti vanhempaa kuin aikaisemmin on ajateltu sekä todisti, että suomalais-ugrilaisissa kielissä on iranilainen lainasanakerros. Koivulehto tutki myös balttilaisia, arjalaisia sekä indoeurooppalaisesta kantakielestä saatuja lainoja. Hänen tutkimuksensa ovat vaikuttaneet käsityksiin suomalaisten alkuperästä ja esihistoriasta. Kansainvälistä tunnettuutta Koivulehto sai esitettyään, että indoeurooppalaisen kantakielen laryngaaliäänteet olisivat säilyneet eräissä suomalais-ugrilaisten kielten lainasanoissa. Nykykreikka
Nykykreikka on kehittynyt muinaiskreikasta ja keskiajan kreikasta luonnollisen kehityksen kautta. Tavallisesti kreikan kielen ”modernin” aikakauden katsotaan alkavan Bysantin valtakunnan kukistumisesta vuonna 1453. Selvää kielellistä rajaa ei tapahtuman seurauksena kuitenkaan voida tehdä, sillä monet luonteenomaiset, modernit kielen piirteet syntyivät jo vuosisatoja aiemmin. Bysanttilaisen ajan päättyminen rikkoi kuitenkin lopullisesti yhteyden, joskin tuossa vaiheessa jo hyvin heikon sellaisen, muinaiskreikassa pitäytyneen kirjakielen ja puhekielen välillä.
Osmanivallan aikana 1500–1700-luvuilla Kreikan ortodoksinen kirkko käytti yhä Uuden testamentin kreikkaa, ja klassista kreikkaa opetettiin yleisesti Länsi-Euroopan yliopistoissa. Aika­kauden kansan­omaista kreikkaa ei kuitenkaan kirjoitettu missään. Kirjakielen kehitys alkoi 1700–1800-lukujen taitteessa kansallisen heräämisen myötä, hieman ennen Kreikan itsenäistymistä. Ensimmäisenä kehitettiin kirjakieli "katharévousa", joka ammensi klassisesta kreikasta ja yritti palauttaa kielen vuosisatojen takaiseen asuunsa. Sen ideoijana pidetään vuonna 1833 kuollutta kreikkalaista nationalistijohtaja Adamántios Koraísia. Myöhemmin sen rinnalle kehitettiin enemmän nykyistä puhekieltä muistuttava "dimotikí"-kirjakieli. Ensimmäisen vakavamieliseksi tarkoitetun kirjan dimotikí-kreikaksi kirjoitti Giánnis Psycháris vuonna 1888. Välimeren lingua franca
Välimeren lingua franca eli sabir oli Välimerellä puhuttu pidginkieli. Kieltä puhuttiin 1000-luvulta 1800-luvulle, ja sen puhujat olivat esimerkiksi kauppiaita, merirosvoja ja orjakauppiaita, jotka yhteisen äidinkielen puuttuessa tarvitsivat kielen kanssakäymiseen toistensa kanssa. Kieli muodostui pääasiassa italian ja oksitaanin pohjalta, mutta se sai vaikutteita muistakin läntisen Välimeren alueella puhutuista kielistä kuten kreikasta, espanjasta ja portugalista. Ajan kuluessa myös ranskan kieli alkoi vaikuttaa Välimeren lingua francassa voimakkaasti ja korvasi sen lopulta käytöstä kokonaan. Voi
Sana "voi" on peräisin hyvin varhaisilta ajoilta, ja samaa alkuperää olevia vastineita löytyy useista suomalais-ugrilaisista kielistä, esimerkiksi virosta ("või"), unkarista ("vaj"), udmurtista ("võj") ja hantista ("woj"). Etäsukukielten vastineet eivät välttämättä merkitse maidosta tehtyä, vaan myös rasvaa tai öljyä yleisemminkin. Sanaa on arveltu hyvin vanhaksi indoeurooppalaiseksi lainaksi. Muinaisvenäjä
Eri kulttuuripiirien vaikutuksessa historian aikana syntyneestä eriytymisestä huolimatta venäjä, ukraina ja valkovenäjä muistuttavat suuresti toisiaan. Vielä noin 1000 jaa. slaavit ymmärsivät toisiaan. Todella lähellä venäjän kieltä on valkovenäjä eikä ukrainakaan eroa siitä kovin paljon. Ukrainan kielen sanastosta noin kaksi kolmasosaa on yhteistä venäjän kanssa. Ukrainan kieli kehittyi 1700-luvun lopulla enenevässä määrin omaksi kielekseen ja omaksui omaa sanastoa, oman lauserakenteen ja äänteet. Läheisyys Puolaan vaikutti kielen melodian ja sanaston kehitykseen. Venäjän äännejärjestelmälle ominainen piirre, joka kuuluu korviin, vaikkei itse kieltä osaisikaan, on se, että useimmilla konsonanteilla on pehmeä eli liudentunut, i:n tai j:n sävyinen vastineensa. Venäjän ja kaikkien nykyisten slaavilaiskielten erikoisuuksia on verbien aspektijärjestelmä. Verbit ovat sanastossa pareittain siten, että parin jäsenistä toinen viittaa päättyneeseen, loppuunsaatettuun tapahtumaan tai tekemiseen, toiseen ei tällaista oletusta sisälly. Suomessa vastaava ero voidaan tehdä objektin sijamuodolla: Luin kirjan ja Luin kirjaa, ja myös suomessa on aspektieron sisältäviä sanapareja, esimerkiksi lähteä ja mennä. Mutta venäjässä kaikki verbit – tai ainakin käytännöllisesti katsoen kaikki – kuuluvat jompaankumpaan luokkaan. Viron kulttuuri
Viron kansalliseepos Kalevipoeg koottiin ja vironkielisiä kouluja perustettiin. Kansallista kulttuuria edistivät muiden virolaisten kirjailijoiden ja opettajien ohella erinomaisesti pastorit Jakob Hurt ja Mihkel Vesko sekä kirjailija Friedrich Kuhlbars. 1857 ilmestyi ensimmäinen vironkielinen sanomalehti "Perno Postimees" (julkaisija Johann Voldemar Jannsen). Lehdessä esiteltiin käsite "virolainen" entisen "talonpojan" sijaan. Syntyi laulukuoroja. Vuonna 1869 järjestettiin laulujuhlat Tartossa. Juhliin osallistui 1000 laulajaa ja soittajaa sekä 12000 katsojaa (nykyään kasvava perinnetapahtuma virolaisessa kultuurissa). 1870 alkoi uusi kansallinen liike, jonka näkyvimpiä hahmoja olivat Carl Robert Jakobson, Juhan Kurri ja monet muut. He alkoivat koota yhteen kansanlauluja ja antiikkiesineistöä. Sama liike loi perustan 1800- ja 1900-lukujen taitteen merkittäville muutoksille kansallispukujen käytössä. Savupiippu, pöydät, lattiat ja suuret ikkunat tulivat virolaisten asuinrakennuksiin. Evoluutiopsykologia
Ihminen on ainoa eläin joka käyttää luonnollista kieltä sujuvasti, vaikka monet eläimet ovat oppineet esimerkiksi viittomakielen perusteita tai osaavat kommunikoida hyvinkin monimuotoisilla menetelmillä. Vuonna 1961 Myrna Gropnik löysi FOXP2-geenin, jonka nykyään uskotaan olevan transkriptiotekijää koodaava geeni, joka aiheuttaa ihmiselle ominaisen aivorakenteen, joka puolestaan mahdollistaa kielen. Paljon eriävää keskustelua kielen evoluution kohdalla on käyty siitä kuinka tärkeää synnynnäiset aivojen toiminnot ovat verrattuna yleisempään oppimiseen. Edelleen, eräät teoreetikot kuten Michael Tomasello (psykolingvistiikka, Max Planck -instituutti) katsoo että oppiminen matkimalla voi selittää kielen muodostumisen lapsella, eikä ole tarvetta olettaa synnynnäisiä kielielimiä. Toiset taas (Noam Chomsky) uskovat, että luonnollisen kielen syntaksin selittämiseksi ei riitä ihmisen oppimiskyky, vaan osan ominaisuuksista on seurattava välittömästi aivojen rakenteesta. Johannes Aavik
Johannes Aavik (8. joulukuuta 1880 Pöide, Saarenmaa – 19. maaliskuuta 1973 Tukholma, Ruotsi) oli viron kielen uudistaja. Aunuksenkarjalan kieli
Vepsän pohjalla puolestaan on muinaisvepsän kielimuoto, joka on nykyisen varsinaiskarjalan tavoin saanut alkunsa myöhäiskantasuomen itäisestä haaraumasta. Yleisen teorian mukaan kielimuodon puhujat ovat siirtyneet myöhäiskantasuomen keskuksesta saamelaisten alueille Suomenlahden pohjukkaan ja Laatokan etelä- ja länsirannoille ja muodostaneet näin viimeistään ajanlaskun alun tienoilla itäkantasuomalaisen alkuväestön. Toisen teorian mukaan levikkiä olisi ollut paljon idemmässäkin: Kalevi Wiik on esittänyt, että Äänisen itäpuolisella varhaiskargopolin kulttuurilla olisi ollut esivepsäläinen kielimuoto, jonka perusta oli itäkantasuomalainen. Edelleen Wiikin mukaan kulttuurin kehittyessä myöhäiskargopolilaiseksi sen itäkantasuomalainen pohja sai vaikutteita permiläisistä ja volgalaisista kielistä, ja 500-luvun jälkeen myöhäiskargopolin laajentuva alue saavutti Äänisen länsiseudut, kunnes vuosituhannen loppupuolella slaavilaisekspansio puolestaan tavoitti esivepsäläisen kulttuurin. D. V. Bubrihin mukaan varsinainen vepsäläisten heimo sai alkunsa noin 800-luvulla Laatokan kaakkoisrannikolla ja laajeni Valkeajärvelle, Ääniselle ja Aunuksen kannakselle. Myös Heikki Leskinen esittää, että muinaisvepsäläinen heimo syntyi, kun varjagit, eli viikingit, ja slaavit yhyttivät Laatokan kaakkois- ja etelärannikon itäkantasuomalaiset asukkaat. Viron murteet
Kuten edellä olevasta luettelosta ilmenee, Viron murteiden vahvimmat jakolinjat kulkevat seuraavan kolmen ryhmän välillä:
Samoin kuin on suomen kielen länsi- ja itämurteiden jaon laita, nämä kolme murreryhmää ovat taustaltaan melko heterogeeninen joukko itämerensuomalaisia kielimuotoja. Näistä omalaatuisin on viimeksi mainittu, joka tunnetaan eräiden uudempien lähteiden mukaan myös eteläviron kielenä. Eteläviron murreryhmä lienee muodostuneet omaksi murrealueekseen jo hyvin varhain, ennen pohjoisviron eriytymistä muista itämerensuomalaisista kielistä. Rannikkomurteet jakavat puolestaan eräitä piirteitä erityisesti pohjoisten itämerensuomalaisten kielten (mm. suomen, karjalan ja vepsän) kanssa, Liudennus
Liudennus on yleinen piirre uralilaisissa kielissä, mutta itämerensuomalaiset kielet ovat menettäneet tämän ominaisuuden. Joissain itäisissä kielissä ja murteissa on sittemmin kehittynyt uusi liudennus alkuperäisen i:n tai j:n edelle, näin esimerkiksi virossa tai suomen itämurteissa. Liudennus on tullut muinaiskarjalaan venäjästä ja levinnyt asutuksen mukana Savoon ja mahdollisesti Länsi-Karjalaan. Suomen murteissa, joissa liudennus esiintyy, se koskee dentaaleja t, s, n, l, r - ja h:ta. Sigur Rós
Vonlenska on Jón Þór Birgissonin kehittämä "kieli". Yleisesti kieli tunnetaan sen englanninkielisellä käännöksellä "Hopelandic" tai "Hopelandish" ("Von" tarkoittaa toivoa). Nimensä kieli on saanut Sigur Rósin Von-nimisestä kappaleesta, jossa sitä käytettiin ensi kerran. Virankannos
Virankannoksen alkuperästä ja nimestä on olemassa monia teorioita. Suuressa suomalais-ruotsalaisessa sanakirjassaan Lönnrot arveli, että nimi Virokannas tarkoittaisi miestä, joka on Virosta peräisin, on Viron kantaa. Martti Haavion teorian mukaan Virankannoksen taustalla olisi katolinen pyhimys, Virok-Johannes eli Suitsuke-Johannes. Suomalaiset
Suomen kieli (johon usein lasketaan kuuluvaksi myös kveeni ja meänkieli) kuuluu uralilaisten (ja suomalais-ugrilaisten) kielten itämerensuomalaiseen ryhmään. Siihen kuuluvat suomen ohella karjala, lyydi, inkeroinen, viro (ja võro), liivi, vatja ja vepsä. Suomen kieltä ovat edeltäneet kantasuomi, suomalais-volgalainen kantakieli, suomalais-permiläinen kantakieli, suomalais-ugrilainen kantakieli sekä uralilainen kantakieli. Uralilaisen kantakielen alkukodin on ehdotettu sijainneen pääpiirteissään Kaman ja Vjatkan alueella. Suomalais-ugrilaisten kielten, eli itämerensuomen varhaisen esivaiheen, on katsottu levinneen Itämeren alueelle noin 1900. eaa., jolloin aiemmin idässä vaikuttaneet kulttuurit levisivät Seima-Turbino-ilmiön myötä länteen. Kielenvaihtoja on Suomessa vuosituhansien kuluessa todennäköisesti tapahtunut useita ja alueella on saatettu puhua sellaisia kieliä, joista on jäänyt jäljelle vain yksittäisiä sanoja ja paikannimiä. Viron kulttuuri
Ennen vanhaan virolaiset olivat paikallisia maanviljelijöitä jotka pitivät itseään maaseudun ihmisinä. Ajan mittaan kansankulttuuri jakautui alueittain. Pohjana eri kulttuurialueille toimivat vanhat murre- ja heimoalueet, sekä näiden lisäksi Viron historiallinen jakaantuminen Viron- ja Liivinmaan kuvernementteihin. Vironmaa
Vironmaa, joskus myös Eestinmaa (, , ) oli yksi Baltian neljästä historiallisesta maasta tai maakunnasta. Muut olivat Liivinmaa, Saarenmaa ja Kuurinmaa. Vironmaan alue muodostaa nykyisen Pohjois-Viron, ja sen saksankielisestä nimestä "Estland" on peräisin Viron nimi useimmissa kielissä. Vuoteen 1917 saakka enemmistö virolaisista asui kuitenkin Vironmaan ulkopuolella, pääosin Liivinmaalla. Nykyisin Vironmaan alue käsittää Harjumaan, Järvamaan, Läänemaan ja Virumaan maakunnat. Uralilaiset kielet
Itäslaavin leviäminen nykyisen Venäjän alueelle ja venäjän kielen muodostuminen noin 800 eaa. alkaen pirstoi suomalais-ugrilaista kielialuetta entisestään ja johti sen laajojen osien slaavilaistumiseen. Monia suomalais-ugrilaisia kieliä kuoli niiden puhujien assimiloituessa venäjään. Historiallisista lähteistä tunnetaan nimeltä eräitä varhain kuolleita uralilaisia kieliä. Tällaisia ovat muun muassa merjan kieli, muroman ja mestserän kielet sekä tšuudilaiset kielet. Võro
Eteläviron kieltä, johon võro perustuu, kutsuttiin aikaisemmin myös Tarton kieleksi ja pohjoisviroa, johon viron kirjakieli perustuu, Tallinnan kieleksi. Võron kielelle on kehitetty kirjakieli, jota opetetaan sekä Tarton yliopistossa että 26:ssa Kaakkois-Viron koulussa. Joka toinen viikko ilmestyy võronkielinen sanomalehti "Uma Leht". Vuonna 2004 Viroa edusti Eurovision laulukilpailussa Neiokõsõ võronkielisellä kappaleella ”Tii” (). Viron venäläiset
Elokuussa 1991 Viro itsenäistyi, kun Venäjän federaatio hyväksyi Viron itsenäisyysjulistuksen. Tähän aikaan yli kolmannes Viron asukkaista oli pääasiassa venäjää puhuvien, Neuvostoliitosta toisen maailmansodan jälkeisellä ajalla muuttaneiden jälkeläisiä. Viron historia
Venäjällä uskottiin näiden kahden viittauksen tarkoittavan, että Viro voisi myöhemmin esittää, että Venäjään liitetyt alueet kuuluvat kansainvälisen oikeuden mukaan Virolle eikä rajasopimus olisikaan yksiselitteisesti lopullisesti määritellyt Viron ja Venäjän välistä rajaa. Viron perustuslain määrittelyn mukaan Viron valtion alueen perusta on Viron tasavallan ja Neuvosto-Venäjän välinen Tarton rauhan sopimus vuodelta 1920, eikä Viron valtion aluerajoja saa muuttaa ilman riigikogun päätöstä. Näin ollen Viron sosialistisen neuvostotasavallan Venäjän neuvostotasavalle toisen maailmansodan lopussa suorittama alueluovutus ei olisi Viron valtionsäännön mukaan pätevä. Viron tulkinnan mukaan Viro ei itsenäistynyt 1991, vaan sen 1940 elokuussa keskeytynyt itsenäisyys on jatkunut 1991 alkaen Neuvostoliiton hajottua. Luonnollinen kieli
Luonnollisia kieliä ovat paitsi verbaaliset myös viitotut kielet, jotka ovat syntyneet ja kehittyneet kuurojen keskuudessa. Kaikilla luonnollisilla kielillä on oma sanastonsa tai viittomistonsa ja rakenteensa eli kielioppinsa. Toisaalta jokainen yksittäinen luonnollinen kieli muuttuu vääjäämättömästi aikojen kuluessa käyttäjiensä keskuudessa, ja siitä syntyy samaan kieleen eri murteita. Useita kieliä käyttävät monikieliset ihmiset saattavat puolestaan yhdistellä myös eri kieliryhmiin kuuluvien kielten sanastoja ja rakenteita toisiinsa. Näin kielten kontakteista voi syntyä aikojen kuluessa luonnollisia kontaktikieliä, pidgineitä. Vironhaiku
Vironhaiku on keksitty Virossa, kuten nimestä voi päätellä. Runoilijat Asko Künnap, Jürgen Rooste ja Karl Martin Sinijärv julkaisivat vuonna 2010 teoksen Eesti haiku, ensimmäisen kirjan, jossa vironhaikuja ilmestyi. Selkokieli
Selkokieli on yleiskieltä yksinkertaisempaa kieltä, jonka sisältöä, rakennetta ja sanastoa on muokattu helpommaksi ymmärtää. Lähtökohtana on maan tai kansan oma kieli, josta selkokieli muokataan paikallisiin tarpeisiin, kuten Virossa "arekeel" tai englannin kielessä "Plain English". Historian kuluessa on etenkin kaupankäynnin yhteydessä käytetty eräänlaisia selkokieliä. Pidgin tulee englannin kielen sanasta "business", ja esimerkiksi Haitin kreolien ranska on eräänlaista selkokieltä. Suomessa selkokieltä on alettu varsinaisesti kehittää 1980-luvun alkupuolelta lähtien. Virolaiset
Kansallinen herääminen alkoi 1800-luvun toisella puoliskolla. Uusia kouluja perustettiin ja kansankielinen kirjallisuus syntyi. Ensimmäinen vironkielinen lehti "Perno Poostimees" ("nyk Postimees") alkoi ilmestyä vuonna 1857. Alkuaikojen estofiilit olivat usein baltiansaksalaisia tai virolaiseen yläluokkaan muuten kuuluvia, joilla ei ollut yhteyttä talonpoikaisväestöön. Friedrich Reinhold Kreutzwaldin Kalevipoeg, virolaisten kansalliseepos, julkaistiin vuonna 1862. Johann Valdemar Jannsenilla oli tärkeä osa sanomalehtien kehityksessä. Toimiessaan Perno Postimees -lehdessä hän korosti koulutuksen ja oma-omisteisten maatilojen tärkeyttä. Virolaisten sanomalehtimiesten keskuudesta nousi myös radikaalimpi siipi. Heitä johti Carl Robert Jakobson, joka julkaisi "Eesti Postimees" -lehteä. Hän arvosteli etenkin saksalaista yläluokkaa ja papistoa. Hänen ajatuksestaan perustettiin "Eesti Kirjameeste Selts" eli Viron kirjailijoiden seura vuonna 1872. 1878 hän aloitti "Sakala"-nimisen lehden julkaisun, josta tuli kansallisen heräämisen paras sanomalehti. Slavofiili Aleksanteri III valtaannousun myötä saksalaisten erityisasema lakkautettiin, mutta virolaisväestöä kohtaan aloitettiin venäläistämistoimet. Seurauksena oli kansallisen liikkeen kriisi. Portugalin kieli
Portugali kehittyi Iberian niemimaalla latinan kielestä, jonka roomalaiset toivat sinne ennen ajanlaskun alkua. Roomalaisia edeltävistä kielistä on portugalissa säilynyt jonkin verran sanastoa, esimerkiksi "esquerdo" (vasen) ja "sapo" (sammakko). Seton kieli
Seton kieli () on suomalais-ugrilaisiin kieliin kuuluva kieli, jota on pidetty myös yhtenä võron kielen murteena. Sitä puhuvat setukaiset, joiden asuma-alue, Setumaa, on nykyään jaettuna Viron ja Venäjän kesken. Lähes kaikki seton puhujista osaavat myös viroa, ja suuri osa väestöstä on omaksunut myös venäjän kielen. Seton kielellä ei ole yleisesti hyväksyttyä kirjakieltä, mutta sellainen on kehitetty 1990-luvulla. Kirjakieli ei ole vakiintunut käytöön muun muassa taivutus- ja ortografiakiistojen vuoksi. Vuoden 2011 väestönlaskennassa setoa ilmoitti puhuvansa Virossa 12 549 henkeä. Perjantai
Perjantai germaanisissa kielissä, kuten englannissa, hollannissa, saksassa ja ruotsissa – ja näistä lainautuneena myös suomessa –, tulee Freija- tai Frigg-nimisen aasajumalattaren nimestä. Tästä juontaa juurensa myös viron "reede", joka poikkeaa muista numerointiin perustuvista arkipäivistä (päivät maanantaista ja torstaihin ovat "esmas-, teisi-, kolma-" ja "neljapäev)". Viron murteet
Viron murteet tarkoittavat Virossa puhuttuja itämerensuomalaisia kielimuotoja, joiden tavallisesti katsotaan muodostavan viron kielen. Virolaiset
Virolaiset (, vanha vironkielinen nimi "maarahvas") ovat toiseksi suurin itämerensuomalainen kansa. Virolaiset puhuvat suomalais-ugrilaisten kielten yhteen päähaaraan, itämerensuomalaisiin kieliin kuuluvaa viroa, joka jakaantuu pohjois- ja etelämurteisiin (joskus myös koillisrannikon murre erotetaan kolmanneksi päämurteeksi). Kirjakieli perustuu pohjoismurteeseen, ja sitä kirjoitetaan latinalaisilla kirjaimilla; etelämurteilla on ollut oma kirjakielen perinteensä, jota nykyään jatkaa etenkin võron ja setukaismurteen kirjallinen viljely. Viime vuosisatojen ajan tärkein uskonto virolaisten keskuudessa on ollut evankelis-luterilaisuus, mutta Kaakkois-Viron setukaiset ovat vanhastaan olleet ortodokseja. Romanikieli
Suomen romanin kieli on yksi Euroopassa puhuttavista romanin murteista. Murteet ovat etäällä toisistaan, kauempana kuin esimerkiksi viro ja suomi, mutta niillä on yhteiset juuret ja siksi yhteisiä piirteitä ja noin neljäsataa yhteistä sanaa. Esimerkiksi Britanniassa ja Ruotsissa romanikieli on kuollut kieli, ja käytössä on vain irrallisia sanoja. Vatja
Vatja on kieli, joka kuuluu uralilaisen kielikunnan suomalais-ugrilaiseen haaran itämerensuomalaiseen haaraan. Vatjan kieltä puhuvat vatjalaiset. Vatja luokitellaan omaksi kielekseen, mutta esimerkiksi Paul Aristen mukaan se on vain viron kielen murre. Viron historia
Kansallinen herääminen alkoi Virossa 1800-luvun puolivälissä. Vasta tällöin keski- tai korkea-asteen koulutuksen saaneita äidinkieleltään virolaisia alkoi olla mainittavasti. Virolaisilla ei ennen 1800-luvun puoltaväliä ollut kansallisuusnimitystä itselleen, vaan he kutsuivat itseään maakansaksi (maarahvas). J. V. Jannsen esitteli vuonna 1857 nimityksen ”eesti rahvas” (viron kansa), joka perustui Saksan Este/Estland-nimeen ja antiikin "aestii"-termiin. Viron kieli
Viron konsonanteista n, t, s ja l voivat liudentua (palataalistua). Liudennus esiintyy yleensä (alkuperäisen) i:n tai j:n edellä, eikä sitä merkitä oikeinkirjoituksessa. Esimerkiksi "palk" ’hirsi’ ääntyy /pɑlʲk/ (mm. genetiivimuodossa "palgi" näkyy vielä alkuperäinen i) ääntyy eri tavoin kuin "palk" ’palkka’. Kirjaimia š ja ž käytetään samoin kuin suomen kielessä, ensisijaisesti vierassanoissa. Vasta
Vasta-sana on vanhastaan voinut tarkoittaa myös lehtiluutaa. Liivin kielessä on käytetty luuta-sanaa sekä lakaisuvälineen että saunavihdan merkityksessä. Sana vihta esiintyy virossa, jossa se saattaa olla johdos samasta äänen jäljittelyyn perustuvasta sanavartalosta, jota edustavat myös "vihma" ja "vihistä". Verbi vihmoa voi merkitä kostutus- tai vihkiveden pirskottamista vihdan tai muun kimppumaisen välineen avulla. Viron kieli
Viron läheisiä sukukieliä, joita usein on pidetty vain viron murteina, ovat Kaakkois-Virossa puhutut võron ja seton kielet. Leimallisimpaan eteläviroon perustuva võron kieli on viime vuosikymmeninä tavoitellut entistä vahvempaa asemaa, ja sillä on oma ortografia, kehittyvä kirjallisuus, instituutti ja joukko aktiivisia elvyttäjiä. Virolaiset
Koko Viron alue päätyi Ruotsin haltuun vuoden 1629 Almarkin- ja vuoden 1645 Brömsebron rauhan jälkeen. Ruotsin vallan aika mielletään virolaisten kannalta nousukaudeksi, vaikkakin saksalainen yläluokka säilytti etuoikeutensa Ruotsin vallan alaisuudessakin. 1600-luvulla vakiintui kahden eri kirjakielen käyttö Viron pohjois- ja etelämurteiden mukaan. Tartossa avattiin 1630 kymnaasi ja Tallinnassa vuonna 1631. Tarton yliopisto perustettiin vuonna 1632. Samaten Tarttoon perustettiin vuonna 1684 nimenomaan virolaisille tarkoitettu opettajaseminaari. Sieltä lähtöisin olleet opettajat levittivät lukutaitoa talonpoikien keskuuteen. Viron kulttuuri
Länsi-Euroopasta saapuneet Ristiretkeläiset valloittivat Viron 1200-luvulla. Viro jäi kuitenkin vielä pitkäksi aikaa idän ja lännen kulttuurialueiden väliin. 1300-luvun puolivälin jälkeen vallanpitäjät olivat pääosin saksalaisia, joilla oli merkittävä vaikutus virolaisen kaupunkikulttuurin historiaan. Kaupunkeihin alkoi nousta kirkkoja, kartanoita ja luostareita, joissa alettiin kouluttaa ihmisiä. Gotiikan ja renessanssin taide- ja tyylisuunnat virtasivat Keski-Euroopasta ja koristivat myös tavallisten talonpoikien vaatteita ja esineitä. Vähitellen kansalaiset omaksuivat kristinuskon ja myös viron kieli alkoi toden teolla kehittyä.
1500-luvulla Saksassa alkanut uskonpuhdistus vakiinnutti luterilaisen kirkon aseman Virossa. Protestanttinen työmoraali kasvatti kaupunkeja entisestään ja luterilainen ymmärrys ajoi talonpojat kouluun. Kirjapainotaito käynnisti viron kirjakielen kehityksen ja ensimmäinen viron kielellä kirjoitettu kirja painettiin Tallinnassa 1535. Sen suunnittelivat pastorit Johann Koell ja Simon Wanradt. Kirja on nimeltään Wanradti-Koelli katekismus. Uusnorja
Ivar Aasen (1813-1896) lähti siitä, että erillisen norjan kirjakielen pohjana tulisi olla "Folkets virkelige Talesprog", kansan tosiasiallinen puhekieli. 1840-luvulla hän matkusti pitkin Norjan maaseutua ja vertaili murteita, niiden sanastoa sekä kielioppia ja julkaisi työnsä tuloksista aluksi kieliopin ja sanakirjan, sitten hän ryhtyi kehittämään tälle kielelle kirjakielistä normia. Kielen nimeksi tuli aluksi "landsmål", maakieli - vasta 1929 suurkäräjät nimesivät sen uudelleen "nynorskiksi", uusnorjaksi (joskus harhaanjohtavasti suomennettu "nykynorjaksi"). Maaseudulla se suurimman suosionsa saavuttikin, ja opetuskieleksi se pääsi ensin kansanopistoihin. Se sai virallisen aseman yhdessä tanskan kanssa jo 1885. Kirjallisuudessa sitä alettiin käyttää jo 1850-luvulta alkaen: Esimerkiksi Edvard Griegin kuuluisa laulu "Våren" – "Enno ein gong fekk eg vetren å sjå for våren å røma" (”Taas kerran sain nähdä talven pakenevan kevään tieltä”) on sävelletty Aasmund Olavsson Vinjen (1818-1870) uusnorjankieliseen runoklassikkoon. Viro
Viro-nimitys on tullut suomen kieleen Koillis-Viron historiallisesta Virumaan maakunnasta. Virun alueella on kaksi nykymaakuntaa: Länsi-Viru ja Itä-Viru ("Lääne-Viru" ja "Ida-Viru"). Viron kieli
Viron itsenäistymisestä 1918 lähtien viron kieli on ollut täysimittainen, kaikilla elämänalueilla toimiva kansalliskieli. Tarton yliopisto vironkielistettiin vuonna 1919. Kielen asema säilyi myös neuvostoajan venäläistämispaineista huolimatta. Kalevi Wiikin teoria suomalaisten alkuperästä
Wiikin näkemys on siis ristiriidassa sekä sen kanssa, mitä kielitiede on löytänyt niistä Keski-Euroopan muinaiskielistä, jotka ovat jättäneet jälkiä alueen indoeurooppalaisiin kieliin, että sen kanssa, mitä kielitiede on esittänyt uralilaisten kielten varhaisesta puhuma-alueesta. Näiden oletettujen paleoeurooppalaisten muinaiskielten on voitu havaita poikenneen niin äänteistöltään kuin sanastoltaankin täydellisesti uralilaisista kielistä ja niiden perusteella rekonstruoidusta kantauralista. Muinaisvenäjä
Muinaisvenäjää kirjoitettiin aina kyrillisillä kirjaimilla. Kreikkalaissyntyisten pappisveljesten Kyrilloksen ja Methodioksen vuonna 863 kehittämän aakkoston pohjalta syntynyt muinaiskirkkoslaavi oli yhteisenä kirjakielenä. Muinaiskirkkoslaavin kirjaimisto on vanhin kyrillisistä kirjaimistoista, ja se on peräisin 900-luvulta. Siihen kuului 43 kirjainta. Pietari Suuri uudisti venäjän aakkoset 1700-luvun alussa ja vuoteen 1708 mennessä kirjaimisto oli kehittynyt paljon, ja kirjainten määrä oli vähentynyt 34:ään. Nykyisissä kielissä ovat käytössä kyrillispohjaiset kirjaimet, joskin muutaman aakkosen kohdalla on kielten välillä eroja. Kaikissa slaavilaisissa kielissä on paljon samanlaisia äänteellisiä ja kieliopillisia piirteitä, mutta ne eivät ole keskenään kokonaan ymmärrettäviä. Viro
"Eesti" on Viron vironkielinen nimi. Nimi esiintyy jo roomalaisen Tacituksen "Germania"-teoksessa "aesti"-kansan nimessä. Useimmat tutkijat kuitenkin otaksuvat, että rautakautinen nimitys "aesti" viittasi Itämeren kaakkoisrannikon (Liettua ja Kaliningradin alue) balttilaista kieltä puhuvaan väestöön eikä varsinaisiin virolaisten esivanhempiin. Keskiajalle tultaessa nimi oli kuitenkin ”vaeltanut” pohjoiseen, sillä 1200-luvun skandinaavisissa lähteissä "Estland"- tai "Ehstland"-nimeä käytetään Virosta. Yleisesti Viroa kuitenkin kutsuttiin keskiajalla ja uuden ajan alussa Liivinmaaksi. Virolaiset itse käyttivät itsestään nimeä "maarahvas" ja kielestään nimeä "maakeel". Historiallinen nimi ”Eesti” tuli käyttöön vasta 1700-luvulla. Kirjakieleen nimitys Eesti tuli 1800-luvun puolessavälissä, kun Johann Voldemar Jannsen julkaisi vuonna 1857 ensimmäisen vironkielisen lehden ensimmäisen numeron tervehdysrunon: ”Terre armas Eesti rahwas!”. Treema
Saksasta kirjaimet Ä, Ö ja Ü tai ainakin osa niistä ovat lainautuneet useihin muihinkin kieliin, muun muassa azeriin, karjalaan, ruotsiin, saamelaiskieliin, slovakiaan, suomeen, turkkiin, unkariin ja viroon. Näistä virossa esiintyvät kaikki kolme: Ä, Ö ja Ü, suomessa ja ruotsissa sen sijaan vain Ä ja Ö, unkarissa vain Ü ja Ö, slovakiassa sekä inarin- ja koltansaamessa vain Ä. Koska unkarissa pitkät vokaalit merkitään akuutilla, kieleen on syntynyt myös tarke, joka näyttää kahdelta akuutilta ja joka merkitsee pitkää etuvokaalia vastaten siten merkitykseltään sekä akuuttia että umlautia. Täten ö merkitsee lyhyttä ja ő pitkää vokaalia. Viron murteet
Viron sana "murre" on perinteisesti tarkoittanut edellä mainittujen "murrakoiden" ryhmää (oppikirjan luokittelussa: Viron keskimurretta, Viron länsimurretta, Viron saarten murretta, Viron itämurretta, Viron rantamurretta, Alutagusen murretta, Mulkkien murretta, Tarton murretta sekä Võron murretta), jonka täsmällinen tarkoite jää sekin hämäräksi. Mainittu oppikirja väittää kyllä, että itse "kielenkin" käsite on aika mielenvaltainen eikä kielitieteellisesti perusteltu ja että todellisuudessa on olemassa vain "murded", mutta siihen se jää Aboa Vetus et Nova
Teos edustaa ajalleen tyypillistä valikoivaa lähteiden käyttöä ja kotiseudun retorisesti korkealentoista ylistystä. Siinä väitetään muun muassa suomen kielen olevan jo Baabelin kieltensekoituksessa syntynyt ikivanha kieli, jolla on yhtäläisyyksiä kreikan ja heprean kanssa, ja joka on säilynyt muuttumattomana vuosituhansia. Tuohon aikaan vallinneen käsityksen mukaisesti Juslenius väittää suomalaisten polveutuvan Raamatussa mainitusta Nooan pojasta Maagogista. Turun paikallishistorian ja -maantiedon osalta teos sisältää hyödyllistäkin asiatietoa. "Aboa Vetus et Nova" vaikutti 1700-luvun varhaiseen fennofiliaan vahvistamalla suomalaisen oppineiston kansallisylpeyttä. Unkarin kieli
Vaikka unkarin ja suomen kielet ovat vain hyvin kaukaista sukua keskenään (indoeurooppalaisella puolella yhtä läheisiä toisilleen ovat esimerkiksi ruotsi ja kreikka, joiden keskinäistä sukulaisuutta maallikko harvoin ajattelee), niiden sukulaisuus on johtanut lämpimiin suhteisiin Unkarin ja Suomen kansojen välillä. Tämä johtuu siitä, että uralilaisia kieliä on niin vähän, ne ovat yleensä suomeen ja unkariin verrattuna niin pieniä, ja niistä vain kolme; suomi, unkari ja viro ovat itsenäisen valtion pääkieliä eli valtiokieliä. Inkeroisen kieli
Inkeroinen on inkeroisten eli inkerikkojen puhuma itämerensuomalainen kieli, joka kuuluu uralilaisen kielikunnan suomalais-ugrilaiseen haaraan. Nykyisin inkeroinen luokitellaan omaksi kielekseen, mutta sen asema itämerensuomalaisten kielten joukossa on ollut hieman kiistelty, ja se on liitetty toisinaan suomen kaakkoismurteisiin, toisinaan taas karjalan kieleen. Leningradin yliopiston inkeriläissyntyinen dosentti Väinö Junus loi inkeroiselle 1930-luvulla lyhytikäisen kirjakielen. Nykyisin kielellä on vain muutamia satoja puhujia, ja se on kuolemassa. Venäjällä inkeroisen puhujia on noin 120 ja Virossa 19. Pidgin
Pidgin (joskus pidžin, pidšin tai pidsin) on kieli, joka syntyy äkillisestä tarpeesta kommunikoida yksinkertaisista asioista toisen kielen puhujien kanssa. Erityisen paljon pidgin-kieliä syntyi eurooppalaisten kolonialismin aikana, kun siirtomaissa tai muissa satamissa tarvittiin yhteistä kieltä kaupankäyntiin. Pidgin-kieliin lainataan yleensä sanastoa sosiaalisesti merkittävimmistä kielistä ja se, samoin kuin kielioppi, jäävät hyvin yksinkertaiselle tasolle, sillä puhujat eivät ehdi oppia niitä kunnolla. Pidgin-kielet ovat kuitenkin omia kieliään eivätkä väärin opittua toista kieltä. Syntyäkseen pidginit vaativat pitkittyneitä ja säännöllisiä kontakteja kahden erikielisen ryhmän välillä, joilla ei ole jo olemassa olevaa yhteistä kieltä. Venäjän kieli
800-luvulla apostolit Kyrillos ja Methodios kehittivät slaaveille kirjakielen erityisesti kristinuskon levittämiseksi, kirkkoslaavin Kreikan Thessalonikin alueen eteläslaavilaismurteen pohjalta. Kirkkoslaavia kirjoitettiin aluksi glagoliittisella kirjaimistolla, myöhemmin kyrillisellä. Kyrillisen kirjaimiston kehitti luultavasti 900-luvulla Kyrilloksen oppilas Kliment Ohridski. Kiovan Venäjällä kirkkoslaavia alettiin käyttää vuoden 998 tienoilla, kun ruhtinas Vladimir I teki kristinuskosta maan virallisen uskonnon. Kirkkoslaavin kautta venäjään ilmaantui kreikkalaisia lainasanoja ja myös kirkkoslaavin itsensä leksikaalinen vaikutus oli suuri. Venäjässä monet kirkkoslaavista lainatut sanat ovat säilyttäneet myös venäläisen vastineensa, ja sanapareilla on joko eri merkitys tai niitä käytetään eri stylistissa konteksteissa. Kansankieli alkoi vähitellen vaikuttaa Venäjän kirkkoslaaviin, joka sai yhä paikallisempia piirteitä. Esimerkiksi lakiteksteissä itäslaavilaiset piirteet olivat vallitsevina. Itäslaavilaiset kielet alkoivat erkaantua toisistaan 1300-luvulle tultaessa osittain mongolivallan aiheuttaman poliittisen hajanaisuuden takia. Mongolien ylivallan aikana sekakieliset tekstit jatkoivat yleistymistään, mutta 1300-luvun lopulla kirkkoslaavi alkoi uudestaan eteläslaavilaista vaikutusta ja erkani kansankielestä. Võrolaiset
Võrolaiset ja võro lähtivät kehittymään omaan suuntaansa Viroa hallitseneiden maiden tekemien hallintorajojen takia. Viro oli pitkään jaettu pohjoiseksi Vironmaaksi ja eteläiseksi Liivinmaaksi. Viron alueella kehittyi keski-ajalla kaksi kirjakieltä, joita kutsuttiin Tallinnan- ja Tarton kirjakieliksi. Molempia kirjakieliä käytettiin laajasti aina 1700-luvulle saakka, jolloin Tallinnan kirjakieli pääsi etualalle. Lopullisesti Tarton kirjakieli jäi pois käytöstä 1900-luvun alussa. Võro
Võro eli võru on Kaakkois-Viron alueellinen alkuperäiskieli. Sitä on historiallisesti pidetty yhtenä viron etelämurteista, mutta nykyään se luetaan useimmiten omaksi kielekseen. Viron ja võron kielet muistuttavat kuitenkin toisiaan siinä määrin, että niiden puhujat ymmärtävät toisiaan, ja lisäksi lähes kaikki võrolaiset osaavat myös viroa. Võroa puhuu noin 70 000 ihmistä Võrun, Põlvan ja osittain myös Tarton ja Valgan maakunnissa. Võron puhujat (võrolaiset) ovat kansalliselta identiteetiltään virolaisia ja uskonnoltaan enimmäkseen luterilaisia. Kreikan kieli
Kreikan kielen varhaisin tunnistettavissa oleva muoto eli alkukreikka erkaantui indoeurooppalaisesta kantakielestä 2000-luvulla eaa. Kreikan kielen dokumentoitu historia alkaa puolestaan mykeneläisestä kreikasta vuoden 1400 eaa. paikkeilla. Kreikan kielen kirjoitettu historia ulottuukin kauemmaksi kuin minkään muun nykyisin puhutun kielen, lukuun ottamatta mahdollisesti kiinaa, jonka tuonaikaista ääntämystä ei kuitenkaan tunneta. Vanhimmat tunnetut kreikankieliset dokumentit ovat mykeneläisen kulttuurin lineaari-B-tavukirjoitustekstejä, joita on löydetty muun muassa Mykenestä ja Knossoksesta. Niissä käytetyn kirjoitus­järjestelmän onnistui selvittämään Michael Ventris 1950-luvulla. Mykeneläisen kulttuurin tuhouduttua alkoivat Kreikan pimeät vuosisadat, jolloin kreikkaa ei tiettävästi kirjoitettu. Muinaiskreikka
Selkeää syntyajankohtaa kreikan kielelle ei ole mahdollista määrittää. Kuten kaikki muutkin indoeurooppalaiset kielet, kreikka on kehittynyt indoeurooppalaisesta kantakielestä, joka jakautui eri kieliryhmiin mahdollisesti kolmannella vuosituhannella eaa. Kreikka muodostaa indoeurooppalaisen kielikunnan sisällä oman erillishaaransa, eikä sillä ole muita lähisukulaisia kuin korkeintaan muinainen makedonia, sikäli kuin sitä ei lasketa kreikan murteeksi. Maantieteellisesti katsoen kreikan kielen ydinalueet vakiintuivat noin vuoden 2000 eaa. tienoilla, kun ensimmäiset kreikkalaiset heimot saapuivat nykyisen Kreikan alueelle. Näistä varhaisvaiheista ei ole olemassa minkäänlaista kirjallista lähdeaineistoa, vaan kaikki tiedot perustuvat myöhempiin johtopäätöksiin. V
V-kirjain on kehittynyt kreikkalaisen kirjaimiston kirjaimesta ypsilon (Υ, υ), joka kuitenkin merkitsee v-äänteen sijasta vokaalia. Nykyisin v-äännettä merkitsevä kirjain on kreikkalaisessa kirjaimistossa beeta (Β, β) ja kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen В (в). Vatjalaiset
Vatjalaisia nimitetään monesti Inkerin alkuperäisasukkaiksi, mikä pitääkin paikkansa siinä määrin, että heitä ennen alueella asuttaneita kansoja ei tunneta. A. M. Tallgrenin teorian mukaan vatjalaiset polveutuvat Inkeriin Virosta tulleista asukkaista, jotka levittäytyivät Inkeriin 200–500-luvuilla. Inkeristä onkin löydetty virolaistyyppisiä hautauksia. Kuitenkin jo melko varhain hautaustavat alkoivat tyyliltään muistuttaa enemmän slaavilaisia tapoja, mikä viittaa siihen, että vatjalaiset joutuivat jo varhain sloveenien vaikutuksen alaisiksi. Vatjan kielen lähimpänä sukulaisena pidetään varsin yleisesti viron kieltä. Aluksi sitä pidettiin lähempänä sukulaisena etelävirolle, mutta myöhemmin yleistyi käsitys sen läheisemmästä sukulaisuudesta pohjoisvirolle. Esimerkiksi Paul Ariste katsoo Narvajoen seudulla puhutun aikoinaan yhtenäistä viron murretta, josta vatja on sitten eristyksen kautta erkaantunut omaksi kielekseen. Vatjalaiset kutsuvatkin joskus kieltään nimityksen "vad'd'aa tšeeli" ohella nimellä "maatšeeli", kun virolaiset taas kutsuvat omaa kieltään nimellä "maakeel" ja itseään nimellä "maarahvas". Ruotsin kieli
Virossa asui vironruotsalaisia etenkin Hiidenmaan, Saarenmaan ja Vormsin saarilla Itämeren rannikolla. Ruotsin menetettyä Viron Venäjälle 1700-luvun alussa tuhatkunta ruotsinpuhujaa marssitettiin Ukrainaan, jossa he perustivat Gammalsvenskbyn Krimin pohjoispuolelle. Muutama vanhus puhuu kylässä vieläkin ruotsia ja noudattaa ruotsalaista kalenteria, vaikka murre onkin kuolemassa sukupuuttoon. Suomen asutushistoria
Suomalaiset puhuvat suomalais-ugrilaista kieltä, ja kieli liittää heidät etelä- ja itäpuolella asuviin suomalais-ugrilaisiin kansoihin. Vanhastaan ajateltiin, että suomalaiset ovat lähteneet Volgan mutkan alueelta noin 2500 eaa. liikkeelle kohti Suomea. Arkeologia ja genetiikka eivät ole hyväksyneet ajatusta, vaan ne ovat 1960-luvulta alkaen korostaneet asutuksen jatkuvuutta, jonka mukaan Suomessa on katkeamattomasti ollut asutusta jääkauden päättymisestä saakka. Kielitieteilijät ovat viime vuosina tuoneet esille jatkuvuusteoriaa vastustavaa todistusaineistoa. Jotkut heistä kannattavat ajatusta, että Suomessa oli saamelaisia ja germaaneja jo ennen suomalaisten tuloa, joka olisi tapahtunut rautakauden alussa. Suomen kieli on siis voinut tulla Volgan mutkasta, vaikka Suomen väestö ei ilmeisesti ole sieltä peräisin. Suomen kieli
Suomen kieli on muiden uralilaisten kielten tavoin kehittynyt uralilaisesta kantakielestä, jota on perinteisen näkemyksen mukaan puhuttu noin 6 000 vuotta sitten jossain Volgan keskijuoksun ja Ural-vuorten välisellä alueella. Nykyään monet kielitieteilijät kuitenkin pitävät kantauralia huomattavasti nuorempana ja ajoittavat sen noin vuoteen 2000 eaa. Nykyiset uralilaiset kielet eivät kuitenkaan ole kehittyneet suoraan kantauralista, vaan yleensä kantasuomen ja kantauralin välille oletetaan ainakin yksi välikantakieli.