Milloin Valko-Venäjän KGB on perustettu?
KGB (Valko-Venäjä)
Komitet Gosudarstvennoi Bezopasnosti, KGB eli Valko-Venäjän valtion turvallisuuskomitea (, , (latinalainen), Камітэ́т дзяржа́ўнай бя́сьпекі, "Kamitet dziaržaŭnaj biaśpieki") on Valko-Venäjän valtion turvallisuuspalvelu. Se perustettiin maahan Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen jatkamaan Tšekasta välivaiheiden kautta kehittyneen KGB:n toimialoihin kuuluvaa toimintaa.
Juri Andropov
Andropov palasi Moskovaan hallintotehtäviin hoitamaan sosialistimaiden asioita. Hänet valittiin Keskuskomitean sihteeristöön vuonna 1962. Hänet hyväksyttiin KGB:n johtajaksi vuonna 1967. Andropovista tuli politbyroon täysjäsen vuonna 1973. Hän toimi KGB:n johtajana vuoteen 1982 asti. Muutamia päiviä Leonid Brežnevin kuoleman jälkeen 10. marraskuuta 1982 Andropov valittiin yllättäen Konstantin Tšernenkon asemesta pääsihteeriksi. Hän oli ensimmäinen KGB:n johtaja, josta tuli NKP:n pääsihteeri. Hän sai nopeasti sekä Neuvostoliiton presidentin että puolustusministeriön puheenjohtajan viran. FAPSI
FAPSI eli Federaation valtiollisen viestinnän ja informaation virasto () oli Venäjän signaalitiedustelupalvelu vuoteen 2003. Palvelu luotiin KGB:n signaalitiedusteluosista Neuvostoliiton hajotessa vuonna 1991. Vuonna 2003 palvelun nimi muutettiin Erikoisviestintä- ja -tiedotuspalveluksi (). Tämä puolestaan lakkautettiin vuonna 2005 ja sen osat yhdistettiin FSB:hen ja SVR:ään. Jaakko Laakso
Verkkouutiset uutisoi 31. heinäkuuta 2014 Laakson nimi nousi esiin Iso-Britanniassa Churchill Archives Centressä julkaistuissa Mitrohinin arkistossa, jotka käsittelevät KGB:n arkistonhoitaja Vasil Mitrohinin lännen tiedustelupalveluille vuotamia agenttien nimilistoja. Aineiston mukaan Laakson koodinimi oli Jan ja hänet oli värvätty KGB:n palvelukseen vuonna 1973. Valko-Venäjän miehitys toisessa maailmansodassa
Valko-Venäjän miehitys toisessa maailmansodassa alkoi, kun Saksa aloitti hyökkäyksen Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941 ja loppui Neuvostoliiton suorittamaan Operaatio Bagrationiin. Valko-Venäjän läntisistä osista tuli osa Ostlandin valtakunnankomissariaattia vuonna 1941, mutta vuonna 1943 saksalaiset antoivat paikallisille yhteistyökumppaneille luvan luoda Valko-Venäjän keskusneuvoston joka kesti Neuvostoliiton paluuseen asti. Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta, lyhenteeltä Valko-Venäjän SNT (, ) oli asukasluvultaan viidenneksi ja pinta-alaltaan kuudenneksi suurin Neuvostoliiton neuvostotasavalloista. Valko-Venäjän neuvostovaltio perustettiin 1919. Se kuului Neuvostoliittoon sen perustamisesta 1922 saakka, kunnes julistautui itsenäiseksi Valko-Venäjän tasavallaksi syyskuussa 1991. Kaitsepolitseiamet
Kaitsepolitseiamet perustettiin ensimmäisen kerran 12. huhtikuuta 1920. Vuosina 1925–1940 se tunnettiin nimellä Poliitiline politsei (PolPol). Neuvostovallan aikana sen tilalla oli neuvostotasavallan KGB. Špalernajan tutkintavankila
Helmikuun vallankumouksen aikana 1917 kapinalliset vapauttivat kaikki vangit. Vankila otettiin uudestaan käyttöön vuonna 1920, minkä jälkeen se kuului KGB:lle ja FSB:lle. Neuvostovallan aikana vankien olot ja kohtelu heikkenivät. Pietarilaiset eli silloiset leningradilaiset kutsuivat sitä nimellä ”Špalerka”. Vielä 1980-luvulla KGB säilytti siellä kuulusteltavina kolmeakymmentä poliittista vankia, joihin lukeutui muun muassa ihmisoikeusaktivisteja. Rakennus on purettu uudisrakentamisen tieltä. Aleksandr Orlov
Orlov syntyi vuonna 1895 Valko-Venäjällä juutalaiseen perheeseen. Hän opiskeli lakia Moskovan yliopistossa ja palveli Venäjän keisarillisessa armeijassa, kunnes vuonna 1918 Venäjän sisällissodan sytyttyä liittyi puna-armeijaan nimellä Lev Nikolsky. Orlov toimi sotilastiedustelupalvelu GRU:n upseerina muun muassa Puolassa ja Ukrainassa. Hänen toimintansa kiinnitti salaisen poliisin Tšekan johtajan Feliks Dzeržinskin huomion ja myös Orlov siirtyi sen palvelukseen vuonna 1924. Koodinimellä SCHWED tunnettu Orlov toimi vakoojana aluksi Pariisissa ja Berliinissä ja myöhemmin muun muassa Yhdysvalloissa, Wienissä ja Lontoossa, ennen kuin hänet syyskuussa 1936 lähetettiin NKVD:n upseerina sisällissotaan ajautuneeseen Espanjaan. Lontoossa Orlov avusti Arnold Deutschia kuuluisan brittiläisen kaksoisagentin Kim Philbyn värväyksessä. Neuvostoliiton hajoaminen
Kaappauksen jälkeen Moskovassa kaadettiin kommunistijohtajien patsaita samaan aikaan kun vapautettu Gorbatšov puhui kansalle perinteistä liturgiaa marxismi-leninismin erinomaisuudesta. Gorbatšov oli menettänyt valtansa ja erosi pian kommunistipuolueen johdosta. Jeltsin oli Venäjän alueella maan todellinen johtaja. Turvallisuuspalvelu KGB:n johtajan Feliks Dzeržinskin patsaan kaatamiseen tarvittiin kaupungin nosturiauto. Kommunistien arkistot avautuivat, ja ne kertoivat rikollisen neuvostohallinnon toimista. Kaappauksen takia kaikki tasavallat itsenäistyivät. Jeltsin julisti kommunistipuolueen laittomaksi, takavarikoi sen omaisuuden ja lupasi Venäjän alueille vapautta niin paljon kuin ne tarvitsevat. Gorbatšov erotettiin kaikista puoluetoimistaan, mutta hän oli yhä muodollisesti maan presidentti. Kommunistipuolueen omaisuutta oli onnistuttu siirtämään turvaan ulkomaille. Ukraina itsenäistyi joulukuussa 1991 Neuvostoliitosta. Baltian maat, Ukraina, Valko-Venäjä, Uzbekistan ja Kirgisia itsenäistyivät 6. syyskuuta 1991 Leningradin nimi muutettiin Pietariksi ("Sankt-Peterburg"). Syyskuussa 1991 Neuvostoliitto tunnusti Baltian maat itsenäisiksi, Armenia ja Tadžikistan itsenäistyivät, lokakuussa myös Azerbaidžan ja Turkmenistan itsenäistyivät. KGB (Valko-Venäjä)
Valko-Venäjän KGB:n päällikkönä on joulukuun 2012 puolivälistä lähtien toiminut kenraalimajuri Valeri Vakultšik (). Jan Guillou
Ruotsalainen iltapäiväkehti Expressen väitti 24. lokakuuta 2009, että Guillou rekrytoitiin vuonna 1967 salaa KGB:n informantiksi. Guillou sanoi olleensa yhteydessä tehdäkseen tutkivaa journalismia. Hän sai moneen otteeseen KGB:ltä rahaa antamistaan tiedoista, jotka koskivat Vietnamin sodan vastustajia. Hän otti vastaan myös salaisen tehtävän ja toimitti asiakirjasalkun sovittuun paikkaan. KGB-yhteistyö jatkui vuoteen 1972 asti. Expressenin mukaan Säpo ei tutkinut kattavasti Guilloun tekoja, vaikka tämän ystävä Arne Lemberg antoi heille vihjeen niistä. KGB
Yksi KGB:n historian merkittävimmistä ja eriskummallisimmista onnistumisista tapahtui 1967, kun kolme KGB:n hyväksi toiminutta miestä varasti Sidewinder-ohjuksen Zellin Nato-tukikohdasta, jonka piti olla läpitunkemattomasti vartioitu. Varkaat eivät saaneet saalistaan kunnolla mahtumaan autoonsa ja joutuivat ajamaan noin 480 kilometrin matkan länsisaksalaista autobahnia 3-metrinen ohjus avoimesta ikkunasta ulos törröttäen. Viktor Vladimirov
Helsingin Sanomat pitää Vladimirovia KGB:n kenraalina Oleg Gordievskin väitteiden perusteella. Vladimirov itse totesi olleensa aktiivipalveluksesta vetäytynyt armeijan everstiluutnantti, mutta uskotaan, että KGB yritti juuri Vladimirovin johdolla vuonna 1967 salamurhata Suomen kautta Yhdysvaltoihin loikanneen Anatoli Golitsynin Kanadassa. Jack Barsky
Vuonna 1989 Berliinin seinä murrettiin, ja Neuvostoliitto romahti kaksi vuotta myöhemmin. Vuonna 1992 KGB:n petturi nimeltä Vasili Mitrokhin antoi tietoa MI6:lle Neuvostoliiton vakoilutoiminnasta ympäri maailmaa, mukaan ottaen Barskyn vakoilu tehtävät Yhdysvalloissa. Vladimir Krjutškov
Krjutškov palveli 1950-luvulla Neuvostoliiton diplomaattijoukoissa Unkarissa Juri Andropovin alaisuudessa vuoteen 1959. Hän työskenteli sen jälkeen kahdeksan vuotta keskuskomiteassa, kunnes liittyi KGB:hen vuonna 1967 yhdessä Andropovin kanssa. Hänet nimitettiin ensimmäisen direktoraatin päälliköksi 1974, vastuullaan ulkomaantiedustelu. Hän tuki mm. innokkaasti hyökkäystä Afganistaniin. Hänestä tuli myös KGB:n varajohtaja 1978 ja johtaja 1988 armeijakenraalin arvolla. Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Bolsevikkien vakiinnutettua valtansa Valko-Venäjän nimi muuttui muotoon muodostaen yhdessä Venäjän, Ukrainan ja Transkaukasian kanssa Neuvostoliiton vuonna 1922. Neuvostoliiton politiikka
KGB oli Neuvostoliiton valtiollinen turvallisuuspoliisi vuosina 1954–1991. Sen tehtävä oli hoitaa ulkoista turvallisuutta ja tiedustelua lukuun ottamatta sotilastiedustelua, mikä kuului GRU:lle. KGB:n toimialue vastasi karkeasti ottaen Yhdysvaltojen CIA:ta ja FBI:n vastavakoiluosastoa, mutta KGB:n alaisuuteen kuului myös esimerkiksi Neuvostoliiton rajavartiolaitos. Neuvostoliiton purkautuessa 1991 Neuvostoliiton KGB:n seuraajaksi perustettiin Venäjällä FSB. Valko-Venäjällä turvallisuuspoliisi toimii edelleen KGB:n nimellä. Vladimir Putin
Presidentti Jeltsin suoritti hallinnossaan useita henkilövaihdoksia vuoden 1998 aikana. Toukokuussa 1998 Jeltsin siirsi Putinin presidentinhallinnon ensimmäiseksi apulaisjohtajaksi, jonka vastuulla olivat suhteet maan 89 alueeseen. Putin kertoi tiedotusvälineille aikovansa varmistaa Jeltsinin määräysten täytäntöönpanon alueellisella tasolla. Putin pysyi tässä toimessa vain 61 päivää, sillä Jeltsin nimitti hänet KGB:n tilalle perustetun tiedustelupalvelun FSB:n johtajaksi. Putin kieltäytyi Jeltsinin tarjoamasta kenraalin arvosta ja alkoi johtaa FSB:tä sen historian ensimmäisenä ja viimeisenä siviilijohtajana. Hän vähensi päämajan henkilöstöä kolmanneksella sekä lakkautti vanhentuneita osastoja ja perusti uusia. Uusiksi tiedustelutoiminnan alueiksi Putin otti levottomat muslimialueet, tietokoneturvallisuuden, teleliikenteen ja perustuslain puolustamisen. NKVD
NKVD toimeenpani sodan aikana useita vankiteloituksia, kuten Katynin joukkomurhan. Sodan jälkeen se hallinnoi miehitetyssä Saksassa .
Vuonna 1946 Neuvostoliiton kansankomissariaatit nimettiin ministeriöiksi, jolloin NKGB:stä tuli "valtion turvallisuusministeriö", lyh. MGB ja NKVD:sta "sisäasiainministeriö", "MVD". Ne liitettiin jälleen yhteen 1953 Stalinin kuoltua, mutta erotettiin lopullisesti 1954, jolloin perustettiin "Valtion turvallisuuskomitea" (lyh. "KGB") ministeriön sijaan. Sisäministeriölle jäivät rikospoliisi, rangaistuslaitokset ja palokunnat. Paavo Väyrynen
Suomettumisen aikaan 1970–1980-luvuilla Väyrysen on väitetty olleen läheisessä suhteessa Neuvostoliiton tiedustelupalvelun KGB:n kanssa. Entinen KGB-eversti Oleg Gordijevski kutsuu kirjassaan "Sokea peili" Väyrystä Kekkosen ja Karjalaisen lailla ”"omaksi mieheksi"”. Väyrynen on vastineessaan myöntänyt yhteydenpidon, mutta on katsonut sen ”normaaliksi isänmaalliseksi yhteydenpidoksi”. Dosentti Hannu Rautkallion mukaan Väyrynen peri KGB-suhteet Kekkoselta. Leonid Brežnev
Toukokuussa 1965 Saksan häviön 20-vuotisjuhlassa pitämässään puheessa Brežnev uudelleenarvioi ja mainitsi Stalinin myönteisesti ensimmäisen kerran. Toisinajattelevien kirjailijoiden Juli Danielin ja Andrei Sinjavskin oikeudenkäynti 14. helmikuuta 1966 oli ensimmäinen sitten Stalinin päivien, ja se merkitsi rajoituksia kulttuuripolitiikkaan. Huhtikuussa 1966 Brežnev sai pääsihteerin viran, joka oli ollut Stalinin virkana vuoteen 1952 asti. Juri Andropovin hallitsema KGB sai enemmän valtaa kuin Stalinin aikana, vaikka maassa ei ollutkaan paluuta 1930- ja 40-luvun vainoihin. Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Valko-Venäjän perustuslakiin tehtiin vuonna 1945 muutoksia, joiden seurauksena se kykeni joissakin asioissa toimimaan Neuvostoliitosta erillisenä ulkopoliittisena subjektina. Tämän vuoksi Neuvostoliiton lisäksi Valko-Venäjä ja Ukraina olivat erikseen Yhdistyneiden Kansakuntien jäseniä sen perustamisesta lähtien, eräänlaisena vastineena Ranskalle ja Britannialle. Käytännössä erityisasemalla ei ollut minkäänlaista merkitystä eikä Valko-Venäjä Neuvostoliitossa tosiasiallisesti harjoittanut itsenäistä ulkopolitiikkaa. Valko-Venäjä
Maan suhteet Euroopan unioniin ja länsimaihin lähtivät lupaavasti liikkeille itsenäistymisen jälkeisinä vuosina 1991–1994. Lukašenkan noustua presidentiksi vuonna 1994, kansallinen suhtautuminen oppostioon ja kansalaisyhteiskuntaan vaikutti nopeasti länsisuhteita heikentävästi. Neuvottelut EU-jäsenyydestä ja unioniin liittymisestä keskeytettiin vuonna 1995. Toukokuussa 2009 Valko-Venäjä kuitenkin sopi Prahan huippukokouksessa yhtenä osapuolena Eurooppa-suhteidensa kehittämisestä osana Euroopan unionin itäistä kumppanuusohjelmaa. Suomen ulkoasiainministeriö käynnisti Suomen Vilnan suurlähetystön alaisuudessa toimivan Minskin yhteistoimiston 1. lokakuuta 2010. Valko-Venäjä avasi vastavuoroisesti suurlähetystön Helsingissä helmikuussa 2012.. Valko-Venäjä tuki Ukrainaa, kun Venäjä kaappasi vuonna 2014 Krimin. Maat kiistelivät keskenään öljy- ja kaasutoimituksista. Valko-Venäjä ei antanut Venäjän perustaa lentotukikohtaa maahansa. Maiden välit olivat edelleen huonot vuoden 2017 alussa. Arne Treholt
Treholt tapasi ensimmäistä kertaa KGB-agentti Jevgeni Beljajevin vuonna 1967 cocktail-tilaisuudessa ja seuraavana vuonna miehet tapasivat vähintään kahdeksan kertaa. Beljajev esitteli Treholtin toiselle KGB-virkailijalle, Gennadi Titoville, vuonna 1971. Miehet ystävystyivät ja heidän ystävyytensä kerrotaan jatkuvan edelleen. Vuonna 1979 Norjan poliisin turvallisuuspalvelu (Politiets sikkerhetstjeneste), joka oli siihen asti tyytynyt seuraamaan Treholtin KGB-yhteyksiä, kytki FBI:n mukaan tutkimuksiinsa. Samana vuonna Treholt solmi yhteydet KGB-agentti Vladimir Šišiniin, joka toimi niin ikään YK:ssa ja josta tuli Treholtin yhteyshenkilö New Yorkissa. Vladimir Putin
Itä-Saksan kommunistivallan kaaduttua KGB poistui maasta, ja Putin palasi perheineen Moskovaan helmikuussa 1990. Hänellä oli aluksi vaikea saada palkkaa ja uusia työtehtäviä. Hän muutti takaisin Leningradiin ja ryhtyi vanhassa yliopistossaan kansainvälisten asioiden rehtorin avustajaksi, jonka tehtävänä oli pitää silmällä opiskelijoita ja vierailijoita. Leningradin kaupunkineuvoston johtaja Anatoli Sobtšak värväsi Putinin neuvonantajakseen, mutta Putin jatkoi edelleen myös KGB:n palveluksessa. Kun Sobtšak oli valittu Leningradin (nyt Pietarin) pormestariksi, Putin siirtyi kesäkuussa 1991 pormestarinkansliaan uuden kansainvälisten asioiden komitean puheenjohtajaksi. Putin erosi KGB:stä elokuussa 1991, kun kovan linjan miesten yrittämä sotilasvallankaappausyritys oli epäonnistunut. Putin oli kyllä kannattanut vallankaappaajien pyrkimystä säilyttää liittovaltio, mutta hän ei enää nähnyt itsellään tulevaisuutta KGB:ssä. StB
StB (, , ŠtB, "Valtiollinen turvallisuus") oli Tšekkoslovakian kommunistinen salainen poliisi, joka toimi vuodesta 1945 vuoteen 1990 asti jolloin se hajotettiin. Sen erikoisaloina olivat vakoilu ja vastavakoilu, sekä kommunismin vastaisten aktiviteettien tutkinta. Sergei Ivanov
Ivanov työskenteli KGB:ssä vuodesta 1976. Valmistuttuaan Minskistä hän työskenteli Leningradin kaupungin ja alueen tiedustelutehtäviin erikoistuneessa valtion turvallisuukomiteassa, muun muassa Putinin kanssa samalla aliosastolla. 1970-luvun lopulta hän työskenteli varapäällikkönä eräässä ulkoisen tiedustelun organisaation johtokunnassa. Ivanov työskenteli 1984–1990 Venäjän Helsingin-suurlähetystössä KGB:n ulkomaantiedustelun poliittisen osaston tehtävissä lähetystösihteerin nimikkeellä. Nikolai Patrušev
Patrušev on alkujaan laivanrakennusinsinööri. Hän toimi KGB:ssä vuodesta 1975. Hänestä tuli Sergei Stepašinin johtaman silloisen FSK:n sisäisen turvallisuuden osaston johtaja 1994. Kun Stepašin erosi 1995, Patruševista tuli FSB:n organisaatio- ja tarkastusosaston varajohtaja. Toukokuussa 1998 Patruševista tuli presidentin henkivartijoiden valvontayksikön johtaja, ja lokakuussa 1998 FSB:n varajohtaja. Presidentti Boris Jeltsin nimitti Patruševin FSB:n johtoon 9. elokuuta 1999. Hän oli virassa toukokuuhun 2008 asti. Patruševin arvellaan olevan yksi niistä muutamista henkilöistä, joilla oli eniten valtaa Venäjällä. Kansallisbolševistinen puolue
Kirjailija Eduard Limonov on ollut puolueen johtajana sen perustamisesta vuonna 1992 nimellä kansallisbolševistinen rintama. Aleksandr Dugin oli yksi varhaisimmista jäsenistä ja toi Limonovin politiikkaan. Puolueella on noin 15 000 jäsentä. Sen päämaja on Moskovassa. NBP:n virallinen lehti on "Limonka" (Лимонка; pieni sitruuna, slangissa kranaatti). Puolue herätti huomiota ensi kertaa 1992 jolloin kaksi sen jäsentä pidätettiin käsikranaattien hallussapidosta. Puolueen perustajan ja johtajan Eduard Limonovin mukaan aseet olivat poliisin istuttamia. Valko-Venäjä
Valko-Venäjä julistautui melko vastahakoisesti suvereeniksi 27. heinäkuuta 1990, ja siitä tuli virallisesti Valko-Venäjän tasavalta 25. elokuuta 1991. Venäjän Boris Jeltsin, Ukrainan Leonid Kravtšuk ja Valko-Venäjän Stanislau Šuškevitš tapasivat 8. joulukuuta 1991 Valko-Venäjällä Belavežskaja Puštšassa ja julistivat Neuvostoliiton puretuksi ja Itsenäisten valtioiden yhteisön perustetuksi. Presidentti Šuškevitš kannatti demokratiaan ja vapaaseen markkinatalouteen siirtymistä, mutta parlamentti pysäytti uudistukset. Aljaksandr Lukašenka syytti Šuškevitšia korruptiosta ja sai tämän häviämään luottamusäänestyksen, mutta myöhemmin korruptioväitteet osoittautuivat tekaistuiksi. Konstantin Tšernenko
Tšernenko liittyi Komsomoliin vuonna 1926 ja kommunistipuolueeseen vuonna 1931. Hän palveli rajavartiostossa Neuvostoliiton Kiinan-vastaisella rajalla ja toisen maailmansodan ajan Leonid Brežnevin adjutanttina. Poliittisen uransa hän aloitti paikallistasolla. Hänet kutsuttiin vuonna 1960 Moskovaan, jossa hän työskenteli Leonid Brežnevin lähimpänä alaisena. Hänestä tuli kommunistisen puolueen keskushallinnon henkilöstöjohtaja vuonna 1965. Tšernenko jatkoi työtään sihteerinä ja vahvisti poliittista asemaansa. Hänellä oli tietoa kaikista kommunistipuolueen johtohenkilöistä, ja hän muodosti oman poliittisen suhdeverkostonsa. Hänen päätyönään oli satojen dokumenttien allekirjoittaminen joka päivä: hän teki tätä työtä 20 vuotta. Brežnevin kuoltua vuonna 1982 Tšernenko menetti poliittisen valta-asemansa KGB:n ja puna-armeijan antibrežneviläisille voimille. KGB:n muodollinen johtaja Juri Andropov nimitettiin pääsihteeriksi Brežnevin jälkeen. Andropov kuitenkin kuoli hoidettuaan virkaa alle 13 kuukautta. Tšernenko valittiin hänen tilalleen huolimatta huonosta terveydentilasta. Vladimir Bukovski
Bukovski kertoo, että vuonna 1992 Venäjän valtio kutsui hänet asiantuntijana todistamaan oikeudenkäyntiin, josko Neuvostoliiton kommunistinen puolue oli ollut rikollisjärjestö. Valmistellessaan todistajanlausuntoaan hänelle oli sallittu pääsy suureen määrään Neuvostoliiton politbyroon ja keskuskomitean salaisten arkistojen asiakirjoja. Hän kopioi osan asiakirjoista ja on enimmäkseen julkaissut ne. Bukovskin mukaan ne todistavat, että oli olemassa salaliitto EU:n kehittämiseksi sosialistiseksi järjestöksi. Georgi Markov (toisinajattelija)
Tunnettut KGB-loikkarit Oleg Kalugin ja Oleg Gordievski kertoivat, että Bulgarian salainen poliisi oli suunnitellut murhan. Asiakirjat Markovin murhasta tuhottiin, kun kommunistinen hallinto menetti vallan maassa vuonna 1989, joten todisteita puuttuu paljon. Ukrainan turvallisuuspalvelu
Ukrainan turvallisuuspalvelu on perustettu syyskuun 20. päivänä 1991 Neuvostoliiton KGB:n Ukrainan SNT:n haaraosaston työn jatkajaksi. Ukrainan KGB:n aiempi henkilökunta siirtyi käytännössä uuteen organisaatioon sen perustamisen yhteydessä. Ivan Serov
Serov selvisi hengissä myös Stalinin kuolemaa seuranneesta puhdistuksesta, jossa Berija ja tämän alaiset teloitettiin ja NKVD muutettiin KGB:ksi. Serov palveli KGB:n johtajana ja kukisti Unkarin kansannousun verisesti. Brittilehdistö leimasi hänet teloittajaksi, kun puna-armeijan tankit vyöryivät Budapestin kaduille 1956. Serov erotettiin viroistaan 1958. Neuvostoliiton historia
Hruštšovin aikana Brežnev oli tukenut Hruštšovin aloittamaa Stalinin henkilökultin purkua, mutta astuttuaan valtaan aloitti puolestaan Stalinin rehabilitoinnin. Toukokuussa 1965 hän mainitsi puheessaan ensimmäisen kerran Stalinin positiivisessa sävyssä. Hän otti itselleen Stalin tittelin, ja toisinajattelevien kirjailijoiden oikeudenkäynnit 1966 lopettivat kulttuurin vapautumisen. Juri Andropovin johtama KGB sai jälleen valtaa, jota se oli menettänyt Stalinin kuoleman jälkeen. Nikolai Skoblin
Skoblinin mainitaan syntyneen Nižynissä Pohjois-Ukrainassa. Syntymävuodeksi on eri lähteissä mainittu muun muassa 1892, 1894 tai 1885. Hän valmistui vuonna 1914 Tšugujevin sotakoulusta vänrikiksi ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Vallankumouksen puhjetessa vuonna 1917 hän oli esikuntakapteeni. Valkoisen armeijan järjestäytyessä Skoblin liittyi kenraali Lavr Kornilovin joukkoihin. Hänet ylennettiin marraskuussa 1918 valkoisen armeijan everstiksi ja hän komensi sisällissodan aikana pelättyä Kornilovin rykmenttiä, sittemmin divisioonaa. Kenraali Pjotr Wrangel ylensi hänet sisällissodan lopussa kenraalimajuriksi. Skoblin tutustui ja rakastui vuonna 1919 laulaja Plevitskajaan, joka kannatti tuolloin bolševikkeja. He menivät naimisiin sisällissodan päätyttyä ja asettuivat asumaan Ranskaan.
Skoblin jatkoi maanpaossa osaksi ROVS:n organisaatiota liitetyn ”Kornilovin iskurykmentin” komentajana. Vuonna 1933 ROVS:n johtaja kenraali Miller teki hänestä järjestön tiedustelujohtajan. Skoblin kiersi luomassa salaisia tiedusteluverkostoja vaimonsa konserttimatkojen varjolla muun muassa Suomessa. Ilmeisesti vaimonsa vaikutuksesta Skoblin ryhtyi vuonna 1930 työskentelemään neuvostovakoilulle. Skoblinin kilpailija Viktor Larionov ja eräät muut alkoivat jo 1930-luvun puolivälissä epäillä häntä kaksoisagentiksi, mutta huhuja ei voitu osoittaa todeksi. Kun NKVD vuonna 1937 päätti siepata Millerin Neuvostoliittoon, Skoblin sai tehtäväkseen houkutella tämän ansaan. Syyskuun 22. päivänä hän sanoi vievänsä Millerin tapaamaan Pariisin lähellä kahta tietolähteiksi lupautunutta saksalaista upseeria, mutta johdattikin Millerin suoraan NKVD:n miesten väijytykseen. Millerin asuntoonsa jättämä kirje paljasti nopeasti Skoblinin osuuden ihmisryöstössä, jolloin hän pakeni turvaan Neuvostoliiton Pariisin-suurlähetystöön. Venäjän mafia
Järjestäytynyt rikollisuus mainittiin jo 1960-luvulla neuvostoliittolaisessa kirjallisuudessa. Mafia alkoi syntyä Leonid Brezhnevin hallitessa maata 1970-luvun puolivälissä. Mafia nousi epävirallisesta taloudesta, joka korvasi pulatalouden tavarapuutetta. Perestroika paransi mafian toimintamahdollisuuksia. Ensimmäisenä mafian mainitsi kirjoituksesaan julkisesti 1988 sisäministeriön virkamies Aleksandr Gurov, joka uhattiin sen takia erottaa työstään. Brežnevin oppi
Itä-Euroopan vapautumispyrkimyksiä Neuvostoliitto oli hillinnyt asevoimin jo useita kertoja aiemminkin, esimerkiksi Unkarin kansannousun aikaan vuonna 1956, mutta 1960-luvun lopun ilmapiirissä Tšekkoslovakian kriisi aiheutti valtavan kansainvälisen paheksunnan. Neuvostoliiton uskottiin jo vapautuvan tiukasta stalinismista, mutta Brežnevin oppi osoitti puna-armeijaan nojaavan linjan, ”haukkojen”, olevan vahvoilla Kremlissä. Lännessä konvergenssiteoriaan, sosialismin ja kapitalismin vääjäämättömään lähentymiseen, uskovat yhteiskuntatieteilijät saivat kovan iskun. Olihan juuri Tšekkoslovakia ollut esimerkki tästä ilmiöstä Itä-Euroopassa, euro­kommunistiset puolueet lännessä. Neuvostoliitossa Brežnevin oppi olikin vain osa ohjelmaa, joka pyrki säilyttämään vanhakantaisen neuvostokommunismin ja estämään uudistukset ja kritiikin liikkeen sisällä. Neuvostojohdon muita toimia 1960-luvun lopulla oli muun muassa Josif Stalinin rehabilitointi ja toisinajattelevien kirjailijoiden oikeudenkäynnit ja vankileirituomiot, jotka 1966 lopettivat kulttuurin vapautumisen. Juri Andropovin johtama turvallisuuspalvelu KGB sai jälleen valtaa, jota se oli menettänyt Stalinin kuoleman jälkeen. KGB
Venäjän NKVD lakkautettiin 1934, jolloin perustettiin Neuvostoliiton NKVD. Tällöin myös OGPU siirtyi osaksi NKVD:tä saaden uudeksi nimekseen "Valtion turvallisuuspäähallinto" (lyh. "GUGB"). 1930-luvulla Josif Stalinin johtaman suuren terrorin aikana NKVD GUGB:n toiminnan myötä nousi valtioksi valtion sisällä, jonka lonkerot ulottuivat syvälle yhteiskuntaan koskien kaikkia ja kaikkea elämänalueita. Stalin käytti NKVD:tä terrorin työvälineenä ja se passitti vankileireille ja teloitti miljoonia ihmisiä. Suuresta vankimäärästä johtuen NKVD saattoi ryhtyä suuriin julkisiin rakennushankkeisiin urakoitsijana, kuten Stalinin kanavan rakentamiseen. Rakentamisen tarkoituksena ei ollut pelkästään tuottaa pakkotyöllä halpaa perusrakennetta kansantalouteen, vaan myös tappaa vankeja. Salainen poliisi toimi myös aktiivisesti ulkomailla. GUGB:n agentit kidnappasivat venäläisemigranttien valkoisen armeijan komentajan, kenraali Jevgeni K. Millerin Pariisissa vuonna 1937. Miller teloitettiin myöhemmin Moskovassa. GUGB:n agentti murhasi marxilaisen toisinajattelijan Lev Trotskin Meksikossa vuonna 1940. Toivo Vähä
Toivo Juhonpoika Vähä (vuosina 1925–1939 Ivan Mihailovitš Petrov, , 12. huhtikuuta 1901 Iitti – 18. kesäkuuta 1984 Petroskoi) oli suomalaissyntyinen Neuvostoliiton tiedustelupalvelun KGB:n rajavartiojoukkojen eversti. Hän tunnetaan muun muassa osallisuudestaan brittiläisen vakoojan Sidney Reillyn vangitsemiseen vuonna 1925. Informationsbyrån
Informationsbyrån eli IB oli Ruotsin sotilastiedustelun vuonna 1965 perustama salainen tiedustelupalvelu, joka hoiti osittain samankaltaisia tiedustelutehtäviä kuin valtiollinen poliisi, Säkerhetspoliskin (Säpo). Tilanne oli siis suurin piirtein samankaltainen kuin Suomessa, jossa rinnakkain toimivat vastavakoiluun keskittyvä suojelupoliisi ja osin ulkomaihin (Neuvostoliitto/Venäjä) tiedustelua kohdistava pääesikunnan tutkintatoimisto. Informationsbyrån
IB:n edeltäjäorganisaatio oli vuosina 1946-1965 toiminut T-toimisto (T-kontoret). IB perustettiin, koska Säpon uskottiin olevan KGB:n soluttama. IB:n toiminta laajeni Suomeen ja herätti epäilyksiä Suomen puolueettomuudesta, mikä kiristi presidentti Kekkosen ja Ruotsin hallituksen välejä. Bank Menatep
Hodorkovski oli ensimmäinen, joka perusti yksityisen liikepankin Venäjälle. On epäilty KGB:n suojelleen Hodorkovskia ja Menatepin auttaneen Neuvostoliiton valuutta- ja kultavarantojen tyhjennyksessä, jossa katosi tuhat tonnia kultaa.
Menatep järjesti osakeannin ensimmäisenä venäläisenä pankkina sitten vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen. Venäläisittäin kehittyneenä pankkina Menatep sai hoitoonsa myös julkishallinnollisten laitosten varoja. Valko-Venäjä
Ensimmäisten asukkaiden uskotaan saapuneen Valko-Venäjän alueen eteläosiin viime jääkauden mannerjään vetäytyessä joskus 35 000–100 000 vuotta sitten keskipaleoliittisella kaudella. Myöhäispaleoliittisia kivikauden asutuksia perustettiin nykyisen Valko-Venäjän eteläosiin Homelin alueelle 23 000–27 000 vuotta ennen nykypäivää; näistä on löydetty jälkiä arkeologisissa kaivauksissa muun muassa Kalinkavitšyn ja Tšatšerskin piireistä. Valko-Venäjän kansallinen tasavalta
Vaikka Valko-Venäjän kansallisen tasavallan itsenäisyys jäi hyvin lyhyeksi, sitä pidetään kuitenkin merkittävänä vaiheena maan valtiollisessa kehityksessä. Ilman itsenäisyysjulistusta Leninin hallinto ei olisi perustanut kilpailevaa Valko-Venäjän neuvostotasavaltaa.. Neuvostovallan ensimmäisinä vuosina maassa tapahtui merkittävää kansallisen kulttuurin kehitystä.Yleisvenäläiset puolueet olivat puolestaan pitäneet maata erottamattomana osana Venäjää. Neuvostoajan katsotaan olleen ikään kuin ponnahduslautana vuonna 1991 tapahtuneelle itsenäistymiselle. KGB
Helmikuussa 1922 Tšeka liitettiin osaksi Venäjän "sisäasiainkansankomissariaattia" (sisäministeriö, lyh. "NKVD") nimellä "Valtion poliittinen hallinto" (lyh. "GPU"). Seuraavana vuonna GPU:sta tuli koko Neuvostoliiton kattava "Valtion yhdistynyt poliittinen hallinto" (lyh. "OGPU"). Džerzinski johti salaista poliisia kuolemaansa 1926 asti. Pronssisoturi: Viron patsaskiistan tausta ja sisältö
Kirjan kustantaja on Venäjän kirjailijaliiton yhteydessä toimiva kustantamo Tarbeinfo. Sen johtaja Vladimir Iljajevitš on Viron suojelupoliisin mukaan työskennellyt vuosina 1983–1988 Neuvostoliiton salaisen poliisin KGB:n palveluksessa. Viron suojelupoliisin KAPOn komisario Andres Kahar syyttää Bäckmania Venäjän propagandistiksi. Neuvostoliitto
KGB oli Neuvostoliiton valtiollinen turvallisuuspoliisi vuosina 1954–1991. Sen tehtävä oli hoitaa ulkoista turvallisuutta ja tiedustelua, paitsi sotilastiedustelua, joka kuului GRU:lle. KGB:n toimialue vastasi karkeasti ottaen Yhdysvaltojen CIA:ta ja FBI:n vastavakoiluosastoa, mutta KGB:n alaisuuteen kuului myös esimerkiksi Neuvostoliiton rajavartiolaitos. Neuvostoliiton purkautuessa 1991 Neuvostoliiton KGB:n seuraajaksi perustettiin Venäjällä FSB. Valko-Venäjällä turvallisuuspoliisi toimii edelleen KGB:n nimellä. Vladimir Krjutškov
Vladimir Aleksandrovitš Krjutškov (, 19. helmikuuta 1924 – 23. marraskuuta 2007) oli neuvostoliittolainen poliitikko ja entinen turvallisuuspalvelun upseeri ja KGB:n johtaja 1988–1991 ja 1988–1990 politbyroon jäsen. Valko-Venäjän historia
Ensimmäisten asukkaiden uskotaan saapuneen Valko-Venäjän alueen eteläosiin edellisen jääkauden mannerjään vetäytyessä 35 000–100 000 vuotta sitten keskipaleoliittisella kaudella. Myöhäispaleoliittisia kivikauden asutuksia perustettiin nykyisen Valko-Venäjän eteläosiin Homelin alueelle 23 000–27 000 vuotta ennen nykypäivää; näistä on löydetty jälkiä arkeologisissa kaivauksissa muun muassa Kalinkavitšyn ja Tšatšerskin piireistä. Leonid Zakovski
Zakovski nimitettiin NKVD:n (ent. OGPU) Leningradin-alueen johtajaksi 10. joulukuuta 1934, vain yhdeksän päivää Leningradin puoluejohtaja Sergei Kirovin salamurhan jälkeen. Saamiensa määräysten mukaisesti Zakovski aloitti väitetyn murhasalaliiton paljastamisen varjolla Leningradissa puoluepuhdistuksen, joka kohdistui varsinkin Kirovin edeltäjän Grigori Zinovjevin kannattajiin. Pelkästään vuoden 1935 alussa vangittiin parissa kuukaudessa yli 11 000 ihmistä ja vielä rajumpia toimia seurasi Stalinin puhdistusten päästyä toden teolla käyntiin seuraavan kolmen vuoden aikana. Korkeatkaan puoluejohtajat eivät olleet turvassa Zakovskilta. Monissa muistelmateoksissa kerrotaan Zakovskin vitsailleen, että hän saisi jopa Karl Marxin tunnustamaan olleensa Bismarckin agentti. Kaikkiaan Zakovskin toimikautena NKVD:n arvellaan teloittaneen Leningradin alueella noin 45 000 ihmistä. KGB
KGB:n toimialue vastasi karkeasti ottaen Yhdysvaltain CIA:ta ja FBI:n vastavakoiluosastoa, mutta KGB:n alaisuuteen kuului myös esim. Neuvostoliiton rajavartiolaitos. Vuonna 1978 KGB:n nimeksi tuli "SNTL:n valtion turvallisuuskomitea", (lyh. "KGB SSSR") ja sen puheenjohtajasta ministeriin rinnastettava henkilö. Valkoiset emigrantit
Valkoisia emigrantteja yhdistäneistä poliittisista järjestöistä tunnetuin oli kenraali Pjotr Wrangelin johdolla vuonna 1924 perustettu Venäjän yleissotilaallinen liitto eli ROVS. Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu NKVD onnistui soluttamaan järjestön johtoon omia kaksoisagenttejaan ja eliminoimaan useita sen johtajia. Valko-Venäjän presidentinvaali 2006
Opposition mukaan myös Vitebskin laskuvarjodivisioonan joukkoja on siirretty kasarmeilta lähemmäs pääkaupunkia. Valko-Venäjän turvallisuuspalvelun, KGB:n, johtaja Stepan Suhorenko puolestaan on muistuttanut julkisesti, että mikäli mielenosoituksista tulee väkivaltaisia, voidaan mielenosoittajia syyttää kuolemanrangaistuksen uhalla terrorismista. KGB
Valko-Venäjällä turvallisuuspoliisi toimii edelleen venäjäksi KGB:n nimellä. SVR (tiedustelupalvelu)
SVR () on Venäjän ulkomaantiedustelupalvelu. SVR:n juuret ovat NKVD:n 20. joulukuuta 1920 perustetussa ulkomaanosastossa. Se tunnettiin sittemmin KGB:n ensimmäisenä direktoraattina erotuksena turvallisuuspoliisista. Nykyisen nimensä se sai vuonna 1991 Neuvostoliiton hajotessa.
SVR suorittaa ulkomaista tiedustelua, terrorismin vastaista toimintaa ja tietojen vaihtoa vieraiden tiedustelupalveluiden kanssa. Virasto vastaa myös tietojen analysoinnista. FSB:stä poiketen SVR ei toimi poliisitehtävissä.
SVR on suoraan Venäjän presidentin alainen ministeriöön verrattavissa oleva virasto, jonka johtajalla on kenraalin sotilasarvo. SVR raportoi suoraan presidentille. Organisaatioon kuulunee esikuntadirektoraatti ja seitsemän varsinaista direktoraattia. Valko-Venäjän ilmavoimat
Valko-Venäjän ilmavoimien historia juontaa juurensa taamikuun viidenteen 1942, kun Neuvostoliitto perusti sen länsirintamalle ensimmäisen ilma-armeijan. Pääesikunnan määräyksellä ensimmäisestä ilma-armeijasta tuli 10. tammikuuta 1949 26 ilma-armeija (ГШ ВС СССР № ОРГ 120026). 1980-luvulla 26 ilma-armeija nimettiin uudelleen Valko-Venäjän sotilaspiirin ilmavoimiksi, mutta vanhempi nimi palautettiin 1. toukokuuta 1988 Neuvostoliiton puolustusministerin määräyksellä № 0018. 15. kesäkuuta 1992 26 ilma-armeijasta tuli Valko-Venäjän tasavallan puolustusministerin päätöksellä № 05 Valko-Venäjän ilmavoimat. Vladimir Putin
Putin työskenteli KGB:n tukikohdassa Dresdenissä elokuusta 1985 ulkomaantiedustelun upseerina aina Itä-Saksan romahdukseen vuonna 1990 saakka. Työ oli yksitoikkoista rutiinityötä. Putinin tehtävänä oli kerätä tietoa poliittisen, taloudellisen ja sotilaallisen tilanteen kehittymisestä lännessä ja osallistua informanttien värväämiseen. Hänet ylennettiin vuonna 1987 everstiluutnantiksi, ja hänestä tuli yksi yksikön johtajan neuvonantajista, käytännössä Dresdenin-toimiston varapäällikkö. Neuvonantajana hänen tehtävänsä olivat usein arkisia, kuten vierailujen järjestämistä. Stepan Suhorenko
Kenraaliluutnantti Stepan Nikolajevitš Suhorenko (s. 27. tammikuuta 1957 Zduditši, Svetlogorskin piiri, Gomelin alue, Valko-Venäjän SNT) oli Valko-Venäjän turvallisuuspalvelun KGB:n johtaja. Hän on opiskellut Valko-Venäjän teknologisessa instituutissa, mistä hän valmistui vuonna 1980, ja työskennellyt Neuvostoliiton KGB:n palveluksessa 1980-luvulta puolivälistä lähtien. Tšekkoslovakian kommunistinen puolue
Tšekkoslovakian kommunistinen puolue ( ja , KSČ) oli marxilais-leniniläinen kommunistipuolue, joka toimi Tšekkoslovakiassa vuosina 1921–1990. Puolue sai vuonna 1946 vaalivoiton ja kaksi vuotta myöhemmin vuonna 1948 se teki vallankaappauksen. Tämän jälkeen puolue hallitsi Tšekkoslovakiaa aina vuoden 1989 samettivallankumoukseen asti. Vuonna 1968 puolueen johtaja Alexander Dubček ehdotti demokraattisia uudistuksia, mikä johti Neuvostoliiton asevoimien väliintuloon. Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen seuraajista merkittävimmät ovat Tšekissä toimiva Böömin ja Määrin kommunistinen puolue ja Slovakiassa toimiva Slovakian kommunistinen puolue.
Puoluejohtajan tittelinä oli vuosina 1945–1953 puhemies ("předseda"), vuosina 1953–1971 ensimmäinen sihteeri ("první tajemník") ja vuosina 1971–1989 pääsihteeri ("generální tajemník"). Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Valko-Venäjän omaa kulttuuria ja kieltä elvyttämään perustettiin valkovenäläisen humanistin Frantsysk Skarynan nimeä kantava seura vuonna 1989. Venäjän federaatio 1993–1999
KGB-vakooja Putin oli alkujaan kutsuttu presidentinhallintoon Tshubaisin, Jumashevin ja Kudrinin pyynnöstä Pavel Borodinin varamieheksi ja myös hoitaa presidentinhallinnon ulkomaista omaisuutta ja oikeudellista osastoa. 1990-luvun lopulla turvallisuuspalvelun ote Kremlissä voimistui, ja on väitetty, että toisen Tšetšenian sodan aloitus olisi ollut turvallisuuspalvelun junailema. Moskovassa tapahtui merkillisiä kerrostalojen räjähdyksiä, joiden tekijää ei ole saatu selville. Niistä syytettiin tšetšeenejä, mutta toiset sanovat tekijöiden olleen turvallisuuspalvelun miehiä tai muita isänmaallisia, jotka halusivat vierittää syyn terrori-iskuista tšetšeenien niskoille. Maaliskuussa 1994 Jeltsinin turvallisuusjohtajaksi nimitettiin Sergei Stepashin, joka muutti valtion turvallisuuspalvelun FSB:ksi. Neuvostoliitto
Elokuussa 1991 joukko kovan linjan kommunisteja varapresidentti Gennadi Janajevin johdolla yritti tehdä vallankaappauksen. He tahtoivat estää enempien maata hajaannuttavien ja epävakauteen johtavien muutosten jatkumisen Neuvostoliitossa. Vallankaappauksen aikana Gorbatšov vangittiinkin kolmeksi päiväksi Krimin niemimaalle valtion loma-asunnolleen. Kaappaus kuitenkin kuihtui kokoon, kun Boris Jeltsin keräsi kansalaisia ja sotilaita puolelleen vastustamaan vallankaappausta. Vallan ottanut poikkeustilakomitea edusti ylintä laillista valtaa: varapresidentin lisäksi pääministeri, puolustusministeri, sisäasiainministeri, KGB:n puheenjohtaja, puolustusneuvoston varapuheenjohtaja ja presidentinviraston päällikkö olivat poikkeustilakomitean jäseniä. KGB
Vuonna 1946 Neuvostoliiton kansankomissariaatit nimettiin ministeriöiksi ja NKGB:stä tuli "valtion turvallisuusministeriö" (lyh. "MGB") ja NKVD:sta "sisäasiainministeriö", "MVD". Ne liitettiin jälleen yhteen 1953 Stalinin kuoltua, mutta erotettiin lopullisesti 1954, jolloin perustettiin "Valtion turvallisuuskomitea" (lyh. "KGB") ministeriön sijaan. Sisäministeriölle jäivät rikospoliisi, rangaistuslaitokset ja palokunnat. Valko-Venäjä
Asutuksia syntyi usein jokien varsille, ja joidenkin arvioiden mukaan Polatsk perustettiin jo 400-luvulla Väinäjoen keskijuoksulle. 800–1100-luvuilla Polatskin ruhtinaskunta nousi voimakkaimmaksi vallaksi pohjoisessa. Se mainitaan historiallisissa dokumenteissa 862. Polatsk oli vahva ruhtinaskunta ja oli liki kaksi vuosisataa paljolti riippumaton sekä Kiovan Rusistä että Novgorodistakin. Polatskin ruhtinaskunta hallitsi tärkeää jokireittiä Itämerelle ja osaa Dneprin yläjuoksusta. Näin ruhtinaskunta sääteli kauppaa Pohjois-Euroopan ja Bysantin välillä. Osaksi tästä syystä Vladimir Suuri hyökkäsi kaupunkiin vuonna 980. Ajoittain ruhtinaskunta piti läheisiä Rutenian keskuksia vasalleinaan ja hallitsi balttienkin maita lännessä. Se oli myös vahva piispanistuin. Vuonna 1068–1069 Polatskin ruhtinas hallitsi muutaman kuukauden koko Kiovan Rusia. Polatsk alistettiin 1129 Kiovan Rusin alamaiseksi ja 1240 edelleen Liettuan yhteyteen. Lefortovon vankila
Vankila on perustettu 1881 ja siirtyi 2005 Venäjän federaation oikeusministeriön alaisuuteen. Siitä vastaa FSB. Neuvostoliiton aikana sitä käytettiin tutkintavankilana ja siitä vastasi salainen palvelu KGB. Valko-Venäjän informatiikan ja radioelektroniikan valtionyliopisto
Oppilaitos perustettiin vuonna 1964 nimellä Minskin radiotekniikan instituutti (). Instituutti saavutti Neuvostoliitossa arvostusta hyvätasoisen tieteellisen tutkimustyön ja asiantuntijoiden kouluttamisen osalta. Vuonna 1987 instituutti luokiteltiin Neuvostoliiton johtavien korkeakoulujen joukkoon. Valko-Venäjän itseäistytymisen jälkeen instituutin rakenne ja tehtävät organisoitiin marraskuussa 1993 uudelleen ja oppilaitos sai nykyisen nimensä. Leonid Zakovski
Zakovski syntyi Rudbāržin kartanon mailla Kuurinmaalla ja vietti nuoruutensa Libaussa. Hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen ja sen bolševikkisiipeen vuonna 1913. Hänet karkotettiin 1914 Aunuksen kuvernementtiin, mistä hän hankkiutui 1917 Pietariin ja osallistui siellä lokakuun vallankumoukseen. Zakovski palkattiin turvallisuuspoliisi Tšekaan jo sen perustamisen yhteydessä. Venäjän sisällissodan aikana hän johti Tšekan erikoisosastoja eri rintamilla ja oli sen jälkeen Tšekan seuraajan GPU:n paikallisjohtajana Podolskissa ja Odessassa. Vuosina 1926–1932 hän oli OGPU:n (ent. GPU) aluejohtajana Siperiassa ja muun muassa takasi pääsihteeri Josif Stalinin turvallisuuden tämän vuoden 1928 tunnetun Siperian-matkan aikana. Vuosina 1932–1934 Zakovski oli OGPU:n aluejohtajana Valko-Venäjällä ja syksyllä 1934 jonkin aikaa Valko-Venäjän neuvostotasavallan sisäasiain kansankomissaarina. Reino Gikman
Suojelupoliisi paljasti syksyllä 1970 Suomessa asuneen ortodoksipastori Vladimir Tsvetkovin, joka oli KGB:n toimeksiannosta kopioinut ja myös täydentänyt salaa ortodoksisten seurakuntien kirkonkirjoissa olleita henkilötietoja sekä välittänyt KGB:lle tietoja etenkin ulkomaille muuttaneista henkilöistä. Näiden tietojen avulla oli sitten rakennettu valehenkilöllisyyksiä KGB:n agenteille. BelTA
Uutis- ja tietotoimisto on perustettu joulukuussa 1918 Venäjän uutistoimiston Valko-Venäjän osastona nimellä BelOtROSTA. Uutistoimiston nimi vaihtui useasti (БелРОСТА, БелКТА, Белинформ; BelROSTA, BelKTA, Belinform) ja se toimi Neuvostoliiton aikana tiiviissä yhteistyössä Neuvostoliiton uutistoimisto TASSin (Telegrafnoje agentstvo Sovetskogo Sojuza) kanssa. Valko-Venäjän itsenäistymisen jälkeen 1991 uutistoimisto sai uuden tasavallan valtiollisen uutistoimiston aseman ja nykyisen nimensä BelTA. Venäjä
Itäslaavit alkoivat levittäytyä Venäjän alueelle 500- ja 600-lukujen tienoilla. Kiovan Venäjäksi kutsuttu valtio ilmaantui 800-luvulla ja omaksui kristinuskon vuonna 988. Kiovan Venäjää seurasi Moskovan ruhtinaskunta. 1700-luvulla perustettiin huomattavasti laajempi Venäjän keisarikunta, joka ulottui Puolasta Tyynellemerelle ja sen yli Alaskaan. Venäjästä tuli keisarikunnan aikoihin maailmanlaajuinen valtatekijä. Maassa tapahtui ensimmäisen maailmansodan aikana vallankumous, jonka jälkeen perustettiin Neuvostoliitto, maailman toinen ja suurin sosialistinen valtio. Nykyinen Venäjän federaatio itsenäistyi Neuvostoliitosta, kun se hajosi vuonna 1991. Venäjä on Neuvostoliiton seuraajavaltio. Venäjä on Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston pysyvä jäsen ja on Itsenäisten valtioiden yhteisön johtojäsen. Se on yksi viidestä virallisesti ydinasevaltioksi tunnustetusta maasta ja sillä on yhdessä Yhdysvaltain kanssa maailman suurimmat ydinasevarastot. Venona-projekti
Neuvostoliiton johto Moskovassa oli saanut kuitenkin agenteiltaan pian tiedoksi sekä vihollisten (Saksa ja Suomi) että liittolaisten (Yhdysvallat) yrittävän lukea sen salattua tietoliikennettä. Neuvostoliiton Berliinin agentit olivat tiedottaneet Moskovaan, että suomalaiset joukot olivat löytäneet osittain palaneita koodikirjoja ja kryptografista materiaalia Neuvostoliiton Petsamon konsulaatista kesäkuussa 1941, ja että myös saksalaiset yrittävät nyt käyttää venäläisten koodikirjaa, jonka suomalaiset olivat löytäneet. Tieto ei kuitenkaan huolettanut Neuvostoliiton johtoa Moskovassa, koska tietoliikenteen turvallisuus perustui kertakäyttöavaimille. KGB:n koodikirja korvattiin uudella vasta vuoden 1943 lopulla. Venäläinen poliittinen neuvottelukunta
Venäläinen poliittinen neuvottelukunta (, ) oli vuonna 1919 Pariisissa toiminut venäläisten valkoisten emigranttien perustama elin, joka pyrki toimimaan Venäjän sisällissodan valkoisten hallitusten yhteisenä edustajana suhteessa ulkovaltoihin. Neuvottelukunnan perusti Vasili Maklakov, jonka Venäjän väliaikainen hallitus oli syksyllä 1917 nimittänyt viimeiseksi Pariisin-lähettilääkseen. Neuvottelukunnan muut johtavat jäsenet olivat entinen keisarikunnan aikainen ulkoministeri Sergei Sazonov, entinen väliaikaisen hallituksen pääministeri Georgi Lvov, valkoisten Arkangeliin perustaman ”Pohjois-Venäjän hallituksen” johtaja Nikolai Tšaikovski ja poliittinen aktivisti Boris Savinkov. Sazonov oli ryhmän johtava hahmo. Neuvottelukunta perustettiin eri tietojen mukaan joko vuoden 1918 lopulla tai tammikuussa 1919. Se edusti virallisesti kaikkia Venäjän valkoisia hallituksia ja piti yhteyttä muun muassa kenraali Anton Denikiniin Etelä-Venäjällä ja amiraali Aleksandr Koltšakiin Siperiassa, mutta toimi kuitenkin itsenäisesti. Aleksandr Barkašov
Niinpä Barkašov perusti vuonna oman 1990 uusnatsilaisen, puolisotilaallisen ryhmittymän nimeltä Venäjän kansallinen yhtenäisyys. Järjestön tarkoitus oli taistella venäläisten vaarallisiksi vihollisiksi koettuja vastaan. Tämä järjestö tunnettiin myös nimillä "Barkašovtsy" tai "Yedinstvo" (’yhtenäisyys’). Tämä äärikansallismielinen, uusnatsilainen järjestö ajoi muun muassa juutalaisten ja kaukasialaisten ajamista ulos Venäjältä. ”Barkašoviittien” tunnuslause oli ”Venäjä venäläisille”. Järjestö laajeni nopeasti 1990–1993, jolloin Venäjän talous syöksyi alas ja epäjärjestys lisääntyi maassa. Vuonna 1992 Barkašov oli perustamassa Venäjän kansallista kokousta, jonka johtajana toimi eläkkeellä ollut venäläinen kenraali Alexander Sterligov. Barkašov kertoi vuonna 1994, että KGB:n viides osasto oli ollut mukana perustamassa tätä järjestöä. Mitrohinin arkisto
Mitrohinin arkisto on Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu KGB:n arkistoista paljastettujen asiakirjojen kokoelma. Sen paljastaja Vasili Mitrohin (1922–2004) toimi KGB:n upseerina ja arkistonhoitajana. KGB
Neuvostoliiton loppuvuonna 1991 KGB:n seuraajaksi perustettiin Venäjän neuvostotasavallassa VSFNT:n KGB/AFB. Valko-Venäjän kansallinen tasavalta
Monien muiden Euroopan kansojen tapaan myös valkovenäläisissä alkoi kansallinen herääminen 1800-luvun jälkipuoliskolla. Vuonna 1863, Puolan kapinan aikoihin aatelismies Konstantin Kalimowski kirjoitti kansallista kysymystä käsitteleviä pamfletteja valkovenäjäksi. Vuonna 1905 alkoi ilmestyä ensimmäinen aikakauslehti, joka keskittyi kansallisiin kysymyksiin. Ajatusta Valko-Venäjän valtiollisesta itsenäisyydestä ei julkisuudessa lausuttu ennen vuotta 1914 Dinamo Moskova
HK Dinamo Moskova () eli Moskovan Dynamo on moskovalainen jääkiekkoseura. Seura perustettiin vuonna 1946 KGB:n seuraksi. Sen edustusjoukkue pelaa monikansallisessa KHL-liigassa. Jevgeni Primakov
Primakovista tuli 1986 NKP:n keskuskomitean varajäsen. Hänet valittiin 1989 Gorbatšovin uuteen kansanedustajain kongressiin, liittoneuvoston puheenjohtajaksi, NKP:n keskuskomitean jäseneksi huhtikuussa ja NKP:n politbyroon varajäseneksi syyskuussa. Vuosina 1990–1991 hän oli presidentti Gorbatšovin neuvostossa. Hän toimi NL:n erikoislähettiläänä Irakissa ennen Persianlahden sotaa ja välittäjänä Saddam Husseinin kanssa. Elokuun 1991 vallankaappauksen epäonnistuttua Primakov nimitettiin KGB:n varapuhemieheksi, direktoraatti 1. johtoon, vastuunaan ulkomaantiedustelu. Kun KGB hajotettiin, Primakov määrättiin marraskuussa 1991 keskustiedustelupalvelun johtoon, jota vastaavassa tehtävässä hän yhtenä harvoista Gorbatšovin nimittämistä Jeltsinin aikana vuoteen 1996 saakka. Valko-Venäjän valuutta- ja arvopaperipörssi
Valko-Venäjän valuutta- ja arvopaperipörssi (, ) on Valko-Venäjän valtion hallitsema valuutta- ja arvopaperikaupan pörssi Minskissä, Valko-Venäjällä. Osakeyhtiömuotoinen pörssi perustettiin maaliskuussa 1993 ja sen ensimmäinen kaupankäynti-istunto oli jo samassa kuussa. Osakeyhtiön henkilöstöön kuului vuonna 2012 keskimäärin vain 76 työntekijää. Valko-Venäjän historia
Venäjän vallankumouksen jälkeen ja Saksan miehityksen aikana 1917 perustettiin lyhytaikainen Valko-Venäjän kansallinen tasavalta. Vitali Fedortšuk
Fedortšuk syntyi talonpoikaisperheeseen Ognjovkan kylässä Ružynissa Žytomyrissa Ukrainassa. Hän liittyi salaiseen poliisiin 1939 ja palveli sodan aikana SMERŠssa. Edettyään urallaan hän kohosi Ukrainan KGB:n johtoon 1970. Hän seurasi tukijaansa Juri Andropovia Neuvostoliiton KGB:n johdossa 26. toukokuuta 1982. Jevhen Konovalets
Lopun elämänsä ajan Konovalets johti Puolaan liitetyssä Galitsiassa toimineita ukrainalaisten separatistien maanalaisia sotilasorganisaatioita. Hän päätteli Ukrainan kansantasavallan romahtaneen omaan heikkouteensa ja halusi luoda järjestön, joka nojaisi tiukempaan sotilaalliseen kuriin ja kansakunnan asettamiseen yksilöiden yläpuolelle. Hänen johdollaan perustettiin vuonna 1920 Ukrainan sotilasjärjestö (UVO). Hän johti UVO:n salaista toimintaa kesästä 1921 joulukuuhun 1922 Lvivissä ("Lwów"). Jouduttuaan siirtymään maanpakoon hän jatkoi UVO:n johtamista ensin Berliinistä Saksasta ja vuodesta 1929 alkaen Genevestä Sveitsistä käsin. Konovaletsin johdolla UVO ja joukko muita nationalistijärjestöjä yhdistyi vuonna 1929 Ukrainalaisten nationalistien järjestöksi (OUN), jota hän johti kuolemaansa asti. Autoritaarinen maanalainen järjestö tunnettiin muun muassa sabotaasi-iskuista ja puolalaisten viranomaisten salamurhista. Ukrainan demokraattiset puolueet vastustivat sen toimintaa, mutta sillä oli huomattava kannatus Galitsian nuorison keskuudessa.
OUN pyrki laajentamaan toimintansa myös Neuvostoliiton puolelle Ukrainan neuvostotasavaltaan, joten Neuvostoliitto järjesti Konovaletsin salamurhan Rotterdamissa Hollannissa vuonna 1938. OUN:iin peitenimellä "Valjuh" soluttautunut neuvostoagentti Pavel Sudoplatov antoi hänelle hotelli Atlantan kahvilassa suklaarasian, johon oli kätketty pommi. Räjähdyksessä kuollut Konovalets haudattiin Rotterdamiin. Sudoplatov suunnitteli myöhemmin myös bolševikkijohtaja Lev Trotskin salamurhan ja yleni lopulta KGB:n kenraaliluutnantiksi. Kun hänen osuutensa Konovaletsin murhassa tuli ilmi vuonna 1992, eräät ukrainalaisnationalistit vaativat Ukrainan valtakunnansyyttäjää nostamaan murhasyytteen Sudoplatovia vastaan. Operaatio Trusti
Trusti-operaatio paljastui julkisuudelle Neuvostoliiton lehdistössä vuonna 1927. 
Myöhemmin sitä käytettiin Neuvostoliiton KGB:ssä esimerkkinä onnistuneesta operaatiosta. Tšeka
Helmikuussa 1922 Tšeka liitettiin osaksi Venäjän "sisäasiainkansankomissariaattia" (lyh. "NKVD", käytännössä sisäasiainministeriö) nimellä "Valtion poliittinen hallinto", lyh. "GPU". Seuraavana vuonna siitä tuli koko Neuvostoliiton kattava "Valtion yhdistynyt poliittinen hallinto", lyh. "OGPU". Džerzinski johti salaista poliisia kuolemaansa 1926 asti. Tšekistien alkuperäinen tinkimättömyys ja vallankumouksellinen henki säilyi nimenmuutoksista huolimatta aina Neuvostoliiton kaatumiseen saakka. Mitrohinin lista
Mitrohinin lista on 38 nimeä sisältävä lista suomalaisista KGB-kontakteista vuosina 1972–1984. Listan kokosi toimittaja Juha-Pekka Tikka Vasili Mitrohinin arkiston pohjalta, ja se julkistettiin syyskuussa 2014 Verkkouutisissa ja Nykypäivässä. Lista perustuu KGB:n arkistonhoitajan Vasili Mitrohinin (1922–2004) arkistoon. Loikatessaan länteen 1992 hän toi mukaan kopioimiaan KGB:n dokumentteja. Valko-Venäjän kansallinen tasavalta
Valko-Venäjän kansallinen tasavalta (valkovenäjäksi Беларуская Народая Рэспубліка) oli lyhytikäinen, itsenäinen valtio. Valko-Venäjä julistautui itsenäiseksi 25. maaliskuuta 1918. Jo edellisenä vuonna oli muodostettu kansallinen komitea, jonka tehtävänä oli rakentaa valtiollisia instituutioita. Maa oli itsenäisyysjulistuksensa aikaan keisarillisen Saksan armeijan miehittämä, sillä Brest-Litovskin rauhansopimuksen mukaan se kuului Saksan etupiiriin. NKVD
NKVD ( ), "sisäasiainkansankomissariaatti" (käytännössä sisäasiainministeriö) perustettiin Neuvosto-Venäjälle vuonna 1918. Aluksi sen tehtäviin kuuluivat maan sisäiset asiat, muun muassa poliisitoimi, mutta salaisen poliisin, Tšekan seuraaja GPU toimi sen osana 1922–23. Valko-Venäjän kansallinen tasavalta
Itsenäisyyden menettämisen jälkeen Valko-Venäjän kansallisen tasavallan hallitus siirtyi maanpakoon Liettuaan, aluksi Vilnaan ja sittemmin Hrodnaan. Vuonna 1919 se esiintyi Pariisin rauhanneuvotteluissa vaatien, että Puolaan liitettyjen alueiden valkovenäläisten oikeudet omaan kulttuuriin tunnustettaisiin. 11. marraskuuta 1920 se solmi Liettuan kanssa sopimuksen jossa pyrittiin Valko-Venäjän vapauttamiseen. Sopimus jäi vaille käytännön merkitystä.
Useat kansallisen tasavallan pakolaiset lähestyivät Saksan natsipuoluetta sen valtaannousun jälkeen. Pakolaishallituksen toinen presidentti Vasil Zaharka lähetti huhtikuussa 1939 Adolf Hitlerille muistion, jossa ilmaisi voimakkaan innostuksensa natsien asiaan. Saman vuoden kesäkuussa kokoontuivat Valko-Venäjän pakolaiset Danzigissa ja perustivat Berliinin Valko-Venäjän luottotoimiston Florian Akinchitsin alaisuudessa. Monia tämän järjestön jäsenistä nousi hallintoasemiin saksalaisten miehittämällä Valko-Venäjällä. KGB
Tšeka loi ne kovat mallit, joiden mukaan Neuvostoliiton salainen poliisi hyvin pitkälle toimi samassa perustarkoituksessa: tukahduttaa ja estää poliittinen oppositio. Salainen poliisi hyvin pitkälle itse määritteli, kuka edusti oppositiota. FSB
Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen jälkeen Neuvostoliiton salainen poliisi, KGB hajotettiin marraskuussa 1991. Vitali Bojarov
Suojelupoliisin kylmän sodan ajan historian kirjoittaneen Kimmo Rentolan mukaan peitenimi ”Maurin” eli Supon päällikön Arvo Pentin vuonna 1973 KGB:hen värvännyt Bojarov teki juuri vuonna 1973 KGB:ssa urallaan ratkaisevan hyppäyksen ylöspäin, kyseisen tapauksen siivittämänä. Vitali Bojarov kirjasi raporttiinsa, että ”Mauri” eli Arvo Pentti ”suostui erittäin luottamukselliseen yhteistyöhön KGB:n kanssa Nato-maiden (etenkin USA:n ja Englannin) tiedustelupalvelujen toiminnan paljastamiseksi, kun ne toimivat Suomessa tai Suomesta käsin tarkoituksena vahingoittaa Neuvostoliiton ja Suomen suhteita tai Neuvostoliittoa, sen edustajia ja laitoksia”. Grigori Zinovjev
Grigori Jevsejevitš Zinovjev (, oikea nimi Ovsel-Geršon Aronovitš Radomyslsky, tunnettu myös nimellä Hirsch Apfelbaum; 23. syyskuuta 1883 Jelisavetgrad, Hersonin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 25. elokuuta 1936 Moskova, Neuvostoliitto) oli bolševikkeja edustanut vallankumouksellinen ja neuvostoliittolainen poliitikko. Hän toimi Kommunistisen internationaalin eli Kominternin ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1919–1926 sekä Neuvostoliiton kommunistisen puolueen Leningradin-johtajana vuosina 1918–1926. Zinovjev oli yksi Neuvostoliiton vaikutusvaltaisimmista johtajista Vladimir Leninin sairauden ja kuoleman aikoihin vuosina 1922–1925. Hän muodosti Josif Stalinin ja Lev Kamenevin kanssa puoluetta johtaneen troikan, jolla oli ratkaiseva merkitys Lev Trotskin ja vasemmisto-opposition syrjäyttämisessä. Stalin syrjäytti vuosina 1926–1927 sekä Zinovjevin että Kamenevin puoluejohdosta. Stalinin vainojen käynnistyttyä heidät tuomittiin vuonna 1936 näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettiin. Ivan Serov
Serov liittyi NKVD:hen, selvisi Stalinin puhdistuksista 1930-luvulla ja oli itsekin teloittamassa marsalkka Mihail Tuhatševskia. Hänen epäillään vastanneen myös Nikolai Ježovin teloituksesta. 1939 Serovista tuli Ukrainan NKVD-komissaari, jolloin hän murhautti tuhansia ukrainalaisia talonpoikia. Hän oli vastuussa myös Katynin joukkomurhasta Puolassa ja Puolan kotiarmeijan jäsenten karkotuksista Siperiaan. 1941 hän järjesteli myös balttien ja kaukasialaisten karkotuksia Siperiaan, ja kohosi sadistisen NKVD-johtaja Lavrenti Berijan lähimmäksi alaiseksi. Vuonna 1946 Serov oli mukana hirttämässä Neuvostoliiton johdon silmissä petturiksi ryhtyneen kenraali Andrei Vlasovin ja hänen lähimmät alaisensa Moskovassa. Serov tuli Berliiniin 1946 ja järjesteli siellä Itä-Saksan salaisen poliisin Stasin toimintaa. Hän toimi myös vastavakoilujärjestö Smeršin palveluksessa toisen maailmansodan aikana. Mykola Skrypnyk
Skrypnyk oli mukana sosialistien toiminnassa vuodesta 1897. Hänen opintonsa Pietarin teknologisessa instituutissa jäivät kesken, kun hän ensimmäisen pidätyksensä jälkeen vuonna 1901 ryhtyi ammattivallankumoukselliseksi. Helmikuun vallankumousta edeltäneinä vuosina hänet vangittiin 15 kertaa ja tuomittiin karkotukseen seitsemän kertaa. Vuosina 1909–1913 hän oli sisäisessä karkotuksessa Jakutiassa ja vuosina 1914–1917 Tambovin alueella. Lokakuun vallankumouksen aikana hän kuului Pietarin sotilaallisen vallankumouskomitean johtoon. Joulukuussa 1917 Skrypnyk nimettiin työasiain kansankomissaariksi bolševikkien Harkovassa perustamaan Ukrainan hallitukseen, kansansihteeristöön. Maaliskuussa 1918 Vladimir Lenin hyväksyi hänet Ukrainan kansansihteeristön puheenjohtajaksi, sillä Lenin toivoi hänen toimivan vastapainona johtavien ukrainalaisten bolševikkien ”isovenäläiselle sovinismille”. Kansansihteeristö lakkasi pian toimimasta kun Saksan armeija valtasi koko Ukrainan. Skrypnyk osallistui Ukrainan kommunistisen puolueen (KP(b)U) perustavaan kokoukseen heinäkuussa 1918, mutta häntä ei valittu puoluejohtoon. Sen jälkeen hän oli tammikuuhun 1919 saakka Neuvosto-Venäjän salaisen poliisin Tšekan johtokunnan jäsen. Hän johti jonkin aikaa Tšekan pahamaineista vastavallankumouksen vastaisen taistelun osastoa. Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Liettuan-Venäjän sodan aiheuttamien sotilaallisten vaikeuksien vuoksi bolsevikit yhdistivät Valko-Venäjän ja nukkevaltionsa Liettuan neuvostotasavallan "Liettualais-valkovenäläiseksi neuvostotasavallaksi" helmikuussa 1919. Pääkaupunkina oli Vilna, kunnes Puolan-Venäjän sodassa Puolan asevoimat valtasi sen huhtikuussa ja pääkaupungiksi tuli Minsk. Puolalaiset olivat vallanneet heinä-elokuuhun 1919 mennessä lähes koko Liettualais-valkovenäläisen neuvostotasavallan, jolloin sen seuraajaksi tuli uudelleen toimintansa aloittanut Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta. Putinismi
Putinismi juontaa juurensa Neuvostoliiton turvallisuuspoliisista KGB:stä. Venäjän presidentti Boris Jeltsin antoi vuonna 1991 Neuvostoliiton hajota, jotta saisi vallan itselleen. Jeltsinin nousu perustui viimeisen kommunistijohtaja Mihail Gorbatsovin ajaman perestroikan taloudelliseen ja poliittiseen epäonnistumiseen. Kun sitten Jeltsinistä tuli maan presidentti, hän aloitti Jegor Gaidarin avustuksella talousohjelman, joka ajoi maan taloutta ennestään alas, kun uudistus ei tuottanut toivottuja tuloksia. Samaan aikaan turvallisuuspalvelun valtaa oli heikennetty, mutta se pyrki salaa palauttamaan asemansa. Kommunistien hallitsema parlamentti nousi lopulta ilmikapinaan Boris Jeltsiniä vastaan puhemies Ruslan Hasbulatovin ja varapresidentti Alexandr Rutskoin avustuksella. Jeltsin onnistui kukistamaan kapinan armeijan avulla, ja uusi perustuslaki antoi presidentille uudet valtaoikeudet. Näin Kremlin ote alkoi taas kasvaa. Vaikka kapina kukistui, kommunistit säilyivät yhä vahvoina ja uhkana maata johtavalle Jeltsinin sisäpiirille, ”perheelle”. Talousuudistuksessa myös epämääräisin keinoin rikastuneet liikemiehet, oligarkit, auttoivat vaalirahoituksellaan epäsuositun Jeltsinin voittamaan presidentinvaalit vuonna 1996. Samana vuonna turvallisuuspalvelun silovikit nousivat virkapaikoille Pietarissa. Nyt turvallisuuspalvelu ja keskenään riitelevät oligarkit pyrkivät valtaan, ja Jeltsinin suosio heikkeni. Vuosina 1998–1999 Jeltsinin seuraajaksi veikattiin monia politiikan johtavia hahmoja, esimerkiksi Moskovan pormestari Juri Luzhkovia ja kokenut diplomaatti Jevgeni Primakovia. Sergei Lebedev
Hän suoritti 1978 tutkinnon ulkoministeriön diplomaattiakatemiasta. Uransa hän aloitti vuonna 1975 KGB:n ulkomaantiedustelussa. Sittemmin presidentiksi valitun Vladimir Putinin hän tapasi heidän palvellessaan DDR:ssä. Lebedev palveli Saksan demokraattisen tasavallan lisäksi myös Saksan liittotasavallassa. 1998-2000 hän oli ulkomaantiedustelun virallinen edustaja Yhdysvalloissa kenraaliluutnantin arvoisena. Valko-Venäjän historia
Valko-Venäjä julistautui melko vastahakoisesti suvereeniksi 27. heinäkuuta 1990 ja siitä tuli virallisesti Valko-Venäjän tasavalta 25. elokuuta 1991. 8. joulukuuta 1991 Venäjän Boris Jeltsin, Ukrainan Leonid Kravtšuk ja Valko-Venäjän Stanislav Šuškevitš tapasivat Valko-Venäjällä Belavežskaja Puštšassa ja julistivat Neuvostoliiton puretuksi ja Itsenäisten valtioiden yhteisön perustetuksi. Presidentti Šuškevitš kannatti demokratiaan ja vapaaseen markkinatalouteen siirtymistä, mutta parlamentti pysäytti uudistukset. Aljaksandr Lukašenka syytti Šuškevitšia korruptiosta ja sai tämän häviämään luottamusäänestyksen, mutta myöhemmin korruptioväitteet osoittautuivat tekaistuiksi.