Milloin Bysanti hajosi?
Bysantin valtakunta
Bysantin valtakunnan loppu koitti vuonna 1453. 2. huhtikuuta osmanien sulttaani Mehmed II aloitti Konstantinopolin piirityksen, jota kesti melkein kaksi kuukautta. Keisari lähetti avunpyyntöjä länteen, mutta apua ei tullut. Bysantin valtakunta kukistui lopullisesti 29. toukokuuta, kun osmanit valtasivat kaupungin rynnäköllä. Viimeinen keisari Konstantinos XI Palaiologos kaatui taistelussa turkkilaisia vastaan. Bysantin viimeinen eurooppalainen osa Morean despotaatti kukistui vuonna 1460 Mistran valtauksen myötä. Osmanit valtasivat valtakunnan viimeisetkin rippeet, kun Trebizondin keisarikunta kukistui vuonna 1461.
Khusrau I
Khusrau teki useita sotaretkiä Persian vihollisia vastaan. Bysantin kuuluisa sotapäällikkö Belisarius voitettiin sodan aikana Callinicumin taistelussa vuonna 531 ja vuonna 540 persialaiset miehittivät jonkin aikaa Antiokiaa. Bysantin valtakunta taipui solmimaan Persian kanssa sopimuksen, jolla Persia suostui rahaa vastaan estämään Bysantin vihollisten pääsyn Vähä-Aasiaan Kaukasuksen kautta. Myöhemmän sodan aikana vuonna 572 Khusrau valtasi puolestaan Daran kaupungin. Tulevissa aselevoissa bysanttilaiset ostivat rauhan Persian kanssa kullalla. Muilla rintamilla Khusrau voitti hefthaliitit idässä, jossa Persian raja asettui Amudarjajoelle. Etelässä sasanidit ulottivat valtansa Jemeniin ja pohjoisessa he taistelivat Armeniasa, Lazicassa ja Kaukasuksella Derbentissä. Kreikka
Bysanttilainen kulttuuri (n. 400–1453) tarkoittaa Bysantin valtakunnassa eli Itä-Roomassa kukoistanutta keskiaikaista kulttuuria. Siinä hellenistiset ja itämaiset ainekset yhtyivät valtauskonnoksi nousseeseen kristinuskoon. Tuon ajan rakennustaiteen suurimmat monumentit, kuten Hagia Sofia, ovat Kreikan nykyrajojen ulkopuolella, mutta myös Kreikan alueella on säilynyt bysanttilaisia kirkkoja ja luostareita seinämaalauksineen ja mosaiikkeineen. Bysantin kulttuuriperintö elääkin edelleen ennen kaikkea ortodoksisen kirkon liturgisessa elämässä ja maan lukuisissa luostareissa. Bysantin valtakunta
Bysanttia tutkii klassillisesta filologiasta 1800-luvun lopulla eriytynyt oppiaine nimeltä bysantinistiikka. Rusien–Bysantin sota (988)
Rusien ja Bysantin sota 970-971 jätti Bysantin keisarikunnan ja Rusin valtakunnan välille vihamieliset suhteet. Kun ruhtinas Svjatoslav kuoli petsenegien hyökkäyksessä Dneprin putouksilla vuonna 972, niin Rusin valtakunnassa alkoi armoton valtataistelu Svjatoslavin poikien välillä. Valtataistelut voitti ruhtinas Vladimir Suuri vuonna 978, jonka jälkeen hän rupesi tekemään sotaretkiä naapurikansoja vastaan. Bysantin taide
Keisari Justinianuksen hallituskaudella ja sen jälkeisellä ajalla 530–720 Bysanttiin liitettiin suurin osa vanhaa Rooman valtakuntaa. Kauppa ja taide-elämä kukoisti. Islaminuskoiset arabit valloittivat Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän alueet vuoteen 642 mennessä. Tähän aikaan sattui kuvariidan eli ikonoklasmin aika (730–843) Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa jakautuu kahteen vaiheeseen. Bysantin keisari
Bysantin keisarit eli Itä-Rooman keisarit hallitsivat myöhäisantiikin ja keskiajan Bysantin valtakuntaa. Myös eräät Bysantin keisarinnat, kuten Irene, Zoe ja Theodora, hallitsivat valtakuntaa yksinään. Tarkkaa rajaa Itä-Rooman valtakunnan ja Bysantin valtakunnalle ei voida asettaa. Ensimmäiseksi Bysantin keisariksi voidaan laskea vaikkapa Konstantinus Suuri (ensimmäinen kristitty keisari), Valens (Adrianopolin taistelua pidetään joskus keskiajan alkuna), Arcadius (Theodosius I oli viimeinen koko valtakuntaa hallinnut keisari), Zenon (oli keisarina kun Länsi-Rooman Romulus Augustus syrjäytettiin) tai Herakleios (joka uudisti hallintoa merkittävästi). Bysanttilainen kulttuuri
Bysanttilaisella kirjallisuudella voidaan tarkoittaa laveammassa merkityksessä kreikkalaista kirjallisuutta Konstantinus Suuresta (324) Itä-Rooman keisarikunnan häviöön (1453), ahtaammassa mielessä Justinianus I:n hallituksen alusta (527) lähtien vuoteen 1453. Antiikin Kreeta
Bysanttilaisella ajalla monet Kreetan kaupungeista kukoistivat edelleen. Kukoistus päättyi, kun arabit valtasivat Kreetan noin 823–827. Tämän jälkeen saaren väestöä myytiin orjiksi. Nikeforos Fokas valloitti saaren takaisin Bysantille vuonna 961. Tämän jälkeen saarta asutettiin uudelleen muun muassa armenialaisilla. Frankkien vallattua Konstantinopolin neljännen ristiretken aikaan vuonna 1204 Kreeta päätyi ensin Boniface de Montferrat'lle, joka puolestaan myi sen Venetsian tasavallalle. Bysantin valtakunta
Bysantin kulttuuriperintö elää edelleen ortodoksisessa kirkossa ja sen luostareissa. Lännessä Bysantin kautta välittynyt antiikin kulttuuri vaikutti merkittävästi renessanssin syntyyn ja kehitykseen, kun antiikin kirjallisuuden käsikirjoituksia siirtyi bysanttilaisten pakolaisten mukana länteen jo ennen Konstantinopolin kukistumista. Bysantin valtakunta
Arabit, jotka nyt hallitsivat Syyriaa ja Palestiinaa, lähettivät ryöstöretkiä Anatoliaan ja vuosina 674–678 piirittivät Konstantinopolia. Toistuvat ryöstöretket Anatoliaan pakottivat Bysantin organisoimaan läänitysjärjestelmän ("thema"-järjestelmä), jossa maata jaettiin vastineeksi sotilaspalveluksesta. Joukkojensiirrot Balkanilta mahdollistivat slaavien etenemisen etelämmäksi, mistä syystä monet kyläyhteisöt kutistuivat ja linnoittautuivat. Kasaarien ilmaantuminen 670-luvulla ajoi bolgaarit Tonavan eteläpuolelle. Vuonna 681 keisari Konstantinos IV allekirjoitti rauhansopimuksen bolgaarien kaani Aspharukhin kanssa. Tätä ennen paikalliset slaaviheimot olivat ainakin nimellisesti tunnustaneet bysanttilaishallinnon. Levantti
Vuoden 800 eaa. jälkeen Assyrian valtakunta levittäytyi länteen ja alisti koko Levantin. Assyrian heikettyä sen paikan ottivat babylonialaiset, kun uusbabylonialainen valtakunta levittäytyi länteen vähän ennen vuotta 600 eaa. Vuonna 539 eaa. Persia valtasi Babylonin ja vuoden 530 eaa. paikkeilla lopunkin Babylonian, pian tämän jälkeen koko Lounais-Aasian. Persialaisvaltaa kesti kaksi vuosisataa, kunnes Aleksanteri Suuri kukisti heidät vuonna 332 eaa. Bysantin–sassanidien sota (603–628)
Bysantin–sassanidien sota (myös Bysantin–Persian sota) käytiin vuosina 603–628. Se oli viimeinen ja suurin Persian ja Rooman välisistä sodista. Sassanidit oli persialainen hallitsijasuku, joka hallitsi Persiaa ja suuria alueita Lähi-idässä vuosina 226–651. Aluksi persialaiset olivat menestyksekkäitä sodassa, mutta lopulta Bysantin keisari Herakleioksen onnistui kääntää sotaonni ja vallata takaisin Bysantin aikaisemmin menettämät alueet. Myöhäisantiikki
Keisarius sortui Länsi-Roomassa lopullisesti vuonna 476 ostrogoottien valloittaessa Rooman kaupungin ja syrjäyttäessä viimeisen keisarin Romulus Augustuluksen. Vallan anastanut Odovakar tuli näin Italian alueen kuninkaaksi, tosin muodollisesti Itä-Rooman keisarin vasallina. Rooman senaatti jatkoi kokoontumisia ilmeisesti pitkälle 500-luvulle asti. Itä-Rooma, josta nykyään käytetään nimeä Bysantti, säilytti mahtiasemansa vielä vuosisatoja pysyen pystyssä vuoteen 1453. Bysantin asukkaat kutsuivat loppuun asti valtakuntaansa Roomaksi ja itseään roomalaisiksi. Bysantin valtakunta
Manzikertin jälkeinen sekasorto loppui vuonna 1081 Aleksios Komnenoksen (keisarina 1081–1118) kaapattua vallan. Hän organisoi armeijan uudelleen ja sai vallattua takaisin tärkeitä alueita seldžukeilta. Aleksios joutui myös taistelemaan normanneja vastaan. Eräs vaarallisimmista normanneista oli Robert Guiscard. Bysantti menetti eteläisen Italian normanneille vuoteen 1100 mennessä. Aleksios pyrki myös tukahduttamaan bogomilien liikkeen. Bysantin valtakunta
Keskiajalla kreikkalais-roomalainen kaupunkikulttuuri taantui. Vanhoista "polis"-keskuksista siirryttiin helpommin puolustettaville kukkuloille linnoitusten ("kastron") ympärille. Pääkaupunki Konstantinopoli muodostui ainoaksi merkittäväksi kaupunkikeskukseksi. Kaikki kaupungit olivat riippuvaisia lähiympäristönsä maaseudusta. Tuotteiden kuljetus maitse oli kallista ja hankalaa, ja siksi vesikuljetukset olivat keskeisempiä. Vain sataman omaavat kaupungit onnistuivat kehittymään merkittäviksi kaupan keskuksiksi. Bysantti peri antiikin Rooman tieverkoston, mutta teiden ylläpito heikkeni vähitellen huomattavasti. Maantiekuljetuksia hoiti "cursus publicus", valtiollinen kuljetus- ja hevostenvaihtojärjestelmä. The Collapse of Complex Societies
Tainter katsoo Bysantin olleen todennäköisesti ainoa merkittävä valtakunta maailmanhistoriassa, joka on onnistunut estämään romahduksen yksinkertaistamalla itseään. Valtakunta oli arabien puristuksessa lähes romahdustilassa 600-luvulla. Keisari Konstans II:n aikana Bysantti kuitenkin uudisti itsensä. Valtakunnan palkka-armeija muutettiin läänistysjärjestelmän mukaiseksi feodaaliarmeijaksi, hallintoa yksinkertaistettiin, kaupunkikulttuuria heikennettiin ja koulutusta vähennettiin. Aikakautta on kutsuttu Bysantin pimeiksi vuosisadoiksi, mutta valtakunta vahvistui välittömästi uudistusten myötä ja kykeni kasvattamaan aluettaan seuraavina vuosisatoina. Tainterin mukaan kyse oli siitä, että alentamalla kompleksisuuden astettaan Bysantti kykeni taas tuottamaan positiivista raja-arvoa investoinneilleen. Aikakauden ihmisille ajanjakso oli kuitenkin vaikea, sillä yksinkertaistamista edesauttoivat sotilaalliset tappiot sekä rajut väestön määrää verottaneet ruttoepidemiat, joiden jäljiltä sotilaille oli mahdollista jakaa enemmän vapaata peltoalaa. Uudistuminen kohti feodalismia puolestaan heikensi antiikista periytyvää sivistystä ja kaupunkikulttuuria sekä synnytti maaorjuutta. Bysantin–sassanidien sota (603–628)
Edellinen Bysantin (Itä-Rooman) ja Persian välinen sota oli päättynyt vuonna 591, kun keisari Maurikioksen tukema Khosrau II nousi Persian valtaistuimelle. Nikeforos II Fokas
Bysantti ja Bulgaria olivat solmineet rauhansopimuksen Bulgarian tsaari Simeonin kuoleman jälkeen vuonna 927. Rauhansopimuksen mukaan Bysantin piti maksaa veroa (tai avustuksia, kuten bysanttilaiset itse sen näkivät) Bulgarialle vastineeksi jatkuvasta rauhasta. Syksyllä 965 tai vuoden 966 alussa Nikeforoksen puheille saapuikin bulgaarien lähettiläitä, jotka olivat tulleet pyytämään maksujen jatkamista. Bysantti oli kuitenkin voimistunut rauhansopimuksen solmimisen jälkeen, ja Nikeforos raivostui lähettiläiden vaatimuksista. Hän lähetti bulgaarit tiehensä ja julisti sodan Bulgarialle. Bysanttilaiset hyökkäsivät ja tuhosivat useita bulgaarien rajalinnakkeita. Nikeforos oli kuitenkin haluton aloittamaan uutta sotaa valtakunnan länsirajalla, joten hän kutsui liittolaisensa Kiovan Venäjän ruhtinaan Svjatoslavin hyökkäämään Bulgariaan. Bysantin valtakunta
Syntyessään Bysantti muodostui kolmesta erillisestä ja hyvin erilaisesta maantieteellisestä alueesta: Vähä-Aasiasta eli Anatoliasta, Balkanista sekä Levantista (Lähi-itä ja Egypti). Meri sekä erotti että yhdisti nämä alueet toisiinsa. Maa-aluetta luonnehtivat rannikkotasangot, ylängöt sekä vuoristot. Bysantin samoin kuin Rooman valtakunnan pääelinkeino oli maanviljely. Maanviljely oli keskittynyt rannikkoalueille, kun taas ylätasangoilla harjoitettiin enemmän karjataloutta. Egyptin merkitys sekä viljan- että verotulojen tuottajana oli erittäin suuri. Muita vauraita maakuntia olivat Syyria, Mesopotamia, Eufratensis, Osroene, Foinikia, Palestiina ja Kilikia. Näiden alueiden menetyksen seurauksena valtion tulojen arvioidaan pudonneen neljännekseen. Aleksanteri III (Bysantti)
Aleksanteri III (; noin 870 – 6. kesäkuuta 913) oli Bysantin keisari vuosina 912 – 913. Hän oli keisari Basileios I:n poika ja Leo VI:n veli. Aleksanterista oli tehty kanssahallitsija jo Leon hallituskauden aikana, mutta hänellä ei ollut todellisuudessa mitään valtaa. Kun Leo kuoli, oli hänen poikansa Konstantinos VII vielä alaikäinen ja Aleksanterista tuli uusi keisari. Aleksanteri kuoli samalla kun bulgaarit olivat aikeissa hyökätä valtakuntaan. Hän teki Konstantinoksesta perillisensä kuolinvuoteellaan. Euroopan historia
Bysantin kulta-aikaa olivat 800–1000-luvut. Bysantti valtasi maita takaisin Balkanilla makedonialaisen dynastian aikana, jotka slaavit olivat ennen valloittaneet. Etelä-Italia valloitettiin myös. Keisari Johannes I Tzimiskes ulotti taistelut Jerusalemiin asti. Vuonna 1014 keisari Basileios II kukisti Bulgarian. Bulgarian–Bysantin sota (981–1018)
Bulgarian–Bysantin sota (981–1018) käytiin keisari Basileios II:n ollessa Bysantin valtaistuimella. Sodan aloitti Bysantti tarkoituksenaan alistaa itsenäisenä pysynyt Länsi-Bulgaria, jonka pääalue oli Albanian seudulla ja jota johti tsaari Samuil. Bysantti kukisti vastustajansa vähä vähältä vuosien kuluessa, ja ratkaisevana kamppailuna oli Bysantin murskavoittoon päättynyt Kleidionin taistelu 1014. Samuilin veljenpoika Vladislav jatkoi taistelua, mutta kärsi lopullisen tappion vuonna 1018 Dyrrhachiumissa eli nykyisessä Durrësissa, Albaniassa. Sodan seuraus oli, että Bulgaria liitettiin provinssina Bysantin osaksi. Tähän päättyi Ensimmäinen Bulgarian valtakunta. Bysantin–sassanidien sota (572–591)
Itä-Rooma ja sassanidien Persia olivat sotineet useaan otteeseen 500-luvulla. Yli 60 vuotta vallinnut rauha suurvaltojen välillä oli rikkoutunut vuonna 502 kun Persian kuningas Kavadh I oli rahantarpeessaan hyökännyt roomalaiseen Armeniaan ja Pohjois-Mesopotamiaan. Sota oli päättynyt vuonna 506 seitsemänvuotiseen rauhansopimukseen, johon kuului Rooman suorittamia maksuja Persialle. Rauha osoittautui kuitenkin horjuvaksi ja uusi sota syttyi vuonna 527 valtakuntien välien kiristyttyä äärimmilleen sotaa edeltävien vuosien aikana. Vuonna 532 valtakunnat solmivat niin kutsutun "ikuisen rauhan", joka kuitenkin kesti vain kahdeksan vuotta. Seuraava sota syttyi vuonna 540 kun persialaiset hyökkäsivät Mesopotamiaan ja Syyriaan ryöstäen merkittävän Antiokian kaupungin. Osapuolet sopivat aselevon vuonna 545, mutta tämä ei koskenut Lazicaa, missä sota jatkui vielä vuoteen 562 asti. Bysantin valtakunta
Keisarikunnan rappeutumisen syynä sen viimeisinä vuosisatoina eivät olleet pelkästään aseelliset selkkaukset, vaikkakin Konstantinopolin valtaus vuonna 1204 neljännen ristiretken aikana vauhditti rappiota. Valtiota jäytivät monet vakavat epäkohdat: omistuksen keskittyminen harvojen käsiin ja näiden suuromistajien toiminta valtion edun vastaisesti, rikkaiden ja köyhien välinen jännite, asevoiman pieneneminen ja sen keskittyminen ulkomaisten palkkasotilaiden käsiin, omasta laivastosta luopuminen ja nojautuminen Genovan laivastoon, sekä rahan arvon toistuva alentaminen ja siitä seurannut rahoittajien epäluottamus. Bysantin valtakunta
Viimeisinä vuosinaan Bysantti jatkoi neuvotteluja lännen kanssa idän ja lännen kirkkojen yhdistymiseksi sotilaallisen avun saamiseksi. Yhdistymistä kannattivat jo monet ylimystön jäsenet ja osa papistostakin, mutta luostarit ja väestön enemmistö vastustivat sitä edelleen. Ulkoisen uhan ohella keisarikunta kärsi myös hallitsijasuvun sisäisistä riidoista sekä sosiaalisista ja uskonnollisista erimielisyyksistä. Johannes VI Kantakuzenos nousi vallantavoittelijaksi ja keisariksi (keisarina 1347–1354). Luostariyhteisöissä kehittyi mystiseen mietiskelyyn perustunut hesykastinen liike, joka kytkeytyi myös politiikkaan vastustamalla läntistä vaikutusta ja kirkkojen yhdistymistä. Politiikassa hesykasmi ilmeni Gregorios Palamaksen kannattamana niin kutsuttuna palamismina. Liike sai suosiota, ja myös Kantakuzenos omaksui liikkeen näkemykset. Hesykasmista tuli Bysantin kirkon virallinen kanta vuonna 1351. Bysantin valtakunta
Bysantin valtakunnan alku ja antiikin Rooman valtakunnan loppu voidaan sijoittaa monella tavalla. Eräänä alkuna voidaan pitää vuotta 330, jolloin Konstantinus Suuri perusti Konstantinopolin Byzantionin kaupungin paikalle. Toinen mahdollisuus on käyttää alkupisteenä keisari Theodosius I:n aikaa 300-luvun lopulta, jolloin Rooman valtakunnan kahtiajako muodostui lopulliseksi. Nykyisin useimmat tutkijat käyttävät nimitystä Bysantti vasta keisari Justinianus I:n ajasta 500-luvun alkupuolelta lähtien. Lopullisesti Bysantin voidaan katsoa muuttuneen poliittisena organisaationa antiikin Rooman valtakunnasta erilliseksi 600-luvulla tapahtuneiden muutosten seurauksena. Latina säilyi valtakunnan hallintokielenä aina 600-luvulle asti, jolloin sen syrjäytti enemmistön puhuma kreikan kieli. Basileios II
Basileios II Bulgaroktonos ("Bulgaarintappaja", "Βασίλειος Β' Βουλγαροκτόνος"; 958 – 15. joulukuuta 1025) oli Bysantin keisari 10. tammikuuta 976 alkaen aina kuolemaansa vuoteen 1025 asti. Bysantin valtakunta
Bulgarian tsaari Simeon I Suuri voitti bysanttilaiset Bulgaryphonin taistelussa vuonna 896, mikä pakotti Bysantin maksamaan veroa Bulgarialle. Myöhemmin keisari Konstantinos VII meni naimisiin Simeonin tyttären kanssa. Romanos I kärsi tappion Anchialusin taistelussa vuonna 917, minkä jälkeen bulgaarit ulottivat sotaretkensä aina Korinttiin asti. Simeonin kuoltua vuonna 927 Bysantin asema parani Balkanilla. Basileios II saavutti ratkaisevan voiton Bulgariasta vuonna 1014 Kleidionin taistelussa. Valtakunta sai uuden liittolaisen vasta perustetusta varjagivaltiosta, kun Basileioksen sisar naitettiin Kiovan hallitsijalle Vladimir Suurelle. Rusien–Bysantin sota (860)
Vuonna 860 Bysantti oli sodassa arabeja vastaan Vähässä-Aasiassa. Maaliskuussa 860 strateginen Lulonin linnoitus antautui arabeille. Maalis-huhtikuussa osapuolet vaihtoivat vankeja. Kesäkuussa Bysantin keisari Mikael III lähti uudelleen sotaretkelle armeijansa johdossa Abbasidien kalifaattia vastaan. Georgios Hamartolos kertoi, että Konstantinopolin puolustuksen johtoon oli jätetty piispa Orih. Simeon Metafrastin kronikassa kerrotaan, että Bysantin keisari sai tiedon rusien hyökkäyksestä Mustallajoella. (Sillä tarkoitetaan ilmeisesti jokea Kappadokiassa noin 500 km Konstantinopolista.) Rusit olivat hyökänneet Konstantinopolia vastaan Mustaltamereltä päin. Hyökkäys tuli täytenä yllätyksenä bysanttilaisille. Bysanttilaiset olivat rakentaneet mantereen suuntaan korkean kaksinkertaisen muurin. Merelle Bosporinsalmen suuntaan sekä Kultaisen sarven lahdelle päin muurit olivat aika matalia. Muurien ulkopuolella ja Bosporinsalmen rannoilla asui vähän ihmisiä, jotka eivät ehtineet pakenemaan hyökkääjiä. Euroopan historia
Läntinen Eurooppa pirstoutui 400-luvulla, kun kansainvaellukset hävittivät Länsi-Rooman. Vastaavasti Itä-Rooma säilyi vielä tuhannen vuoden ajan Bysantin valtakuntana. Bysantin ja osmanien sodat
Vuonna 1394 Bysantin ja ottomaanien suhteet muuttuivat taas huonompaan suuntaan. Sulttaani Bayezid hallitsi vuosina 1389-1402 ja onnistui laajentamaan valtapiirinsä Balkanilla Tonavalle saakka. Sen jälkeen ottomaanit vaativat kauppaoikeuksia Konstantinopolissa. Keisari Manuel II kielsi tämän, jota paitsi hän myös kieltäytyi maksamasta sulttaanille veroja, mikä johti kaupungin piiritykseen vuonna 1394. Manuel II liittoutui tällöin alueen uuden mahtimiehen Timur Lenkin kanssa ja samalla pyysi länneltä uutta ristiretkeä, joka toteutettiin vuonna 1396. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan tulevan keisari Sigismundin johdolla ristiretkeläiset valtasivat Nikopoliksen vuonna 1396. Tappiosta vakuuttunut Manuel II pakeni kaupunkiin ja matkusti Länsi-Eurooppaan saamaan tukea. Tänä aikana Johannes VII johti kaupungin onnistunutta puolustusta ottomaaneja vastaan. Näin kaupunki sai 50 vuotta armonaikaa ennen lopullista kukistumista. Merirosvous
Bysantti onnistui pitämään itäisen Välimeren vielä vapaana merirosvoista Länsi-Rooman luhistuttua 400-luvulla, ja merikauppa kukoisti. Bysantin laivasto heikkeni 1100-luvun lopulla, ja vuonna 1204 italialaiset löivät sen lopullisesti. Tämän seurauksena Välimeren vartiointi heikkeni ja italialaiset merimiehet eivät enää saaneet työtä Bysantin kauppalaivastosta – näin merirosvouksesta tuli Välimerellä uudelleen vitsaus. Tunnetuimpia tuon ajan merirosvoja oli Brindisin Margaritone. Ilman laivastoa jäänyt Bysantti palkkasi 1200-luvulla alueen vesiä hallitsevia merirosvoja käymään venetsialais- ja genovalaislaivojen kimppuun. 1300-luvulla ottomaanien ja venetsialaisten laivastot olivat jo tarpeeksi vahvoja pystyäkseen pitämään merirosvouksen aisoissa, ja merirosvotoiminnan keskus siirtyi 1300-luvun lopulla itäiseltä Välimereltä Pohjois-Afrikan rannikolle. Bysantin ja osmanien sodat
Tähän mennessä ottomaanit olivat itse asiassa voittaneet sodan Bysanttia vastaan. Muutamat siirtokunnat kuten myös Konstantinopoli joutuivat tunnustamaan vasalliasemansa osmanien sulttaanikunnassa. Tämä vasallius jatkui vuoteen 1394 asti. Vaikka Konstantinopoli oli vallattu, ympäröivän kristikunnan valta-asema oli edelleen uhka ottomaaneille, eikä Vähä-Aasia ollut täydellisesti ottomaanien hallinnassa. Ottomaanit työntyivät edelleen Balkanille, ja vuonna 1385 Sofia oli vallattu bulgarialaisilta, ja Nis vallattiin seuraavana vuonna. Pieniä kansoja, kuten serbit, alistettiin vasallivaltioiksi. Serbialaisten vastarinta murskattiin Kosovo Poljen taistelussa vuonna 1389. Bayezid I valtasi Bulgarian vuoteen 1393 mennessä (Thunderbolt), ja 1396 viimeinen Bulgarian itsenäinen linnake pyyhittiin pois, kun Vin vallattiin. Ensyklopedismi
Ensyklopedismi oli ominainen piirre Bysantissa ja he säilyttivät paljon antiikin ajan tietoa filosofiasta, matematiikasta ja tähtitieteestä. Etenkin noin Theodoros II Laskariksen hallituskaudelta alkaen 1254 Bysantissa alkoi toinen Bysantin renessanssi, jota joskus kutsutaan Palaiologosten renessanssiksi. Tuolloin virvoitettiin antiikin perintöä. Bysantin asukkaat Italiassa levittivät tietonsa vähälukuisille Italialaisille oppineille ja kreikkalaisille. Tällä tavoin Bysantin Imperiumin oppineisuus selvisi paljon pidempään kuin itse imperiumi.
Renessanssin aikaan koulutuksessa ja tieteessä pyrittiin ensyklopedisoimaan niitä eli systematisoimaan kyseisiä aloja. Samaan tapaan myös koulutusta itsessään pyrittiin korjaamaan tekemällä perusteellista sääntelyä alalle. Pietro Paolo Vergerio (1370–1444) teoksessaan "De ingenuis moribus et liberalibus" hahmotteli humanistisen koulutuksen pääpiirteitä. Siinä painotettiin puhe ja kirjoitustaitoa, historiaa ja filosofiaa, mutta se sisälsi myös tieteitä, kuten matematiikkaa tähtitiedettä, luonnontieteitä, lääketiedettä, lakiopintoja, metafysiikkaa ja teologiaa. Jälkimmäisiä ei opiskeltu perusteellisesti; humanismi oli luonteeltansa ensyklopedismia vastaan, mutta se toi esiin aineiden väliset suhteet ja salli opiskelijoiden tietää monista eri asioista ennen kuin he päättivät erikoistumisalastansa. Bysantin ja osmanien sodat
Piirityksen jälkeen ottomaanit valloittivat Morean vuonna 1460 ja Trebizondiin vuonna 1461. Kun Trebizondin häviö tuli, se oli myös Bysantin valtakunnan loppu. Konstantinopolin keisareita kruunattiin Euroopassa edelleen 1500-luvulle saakka, kunnes uskonpuhdistuksen aikana ottomaaneista aiheutunut uhka Euroopalle väheni. Vasta tällöin Euroopan johtajat tunnustivat Anatolian ja Levantin Ottomaanien valtakunnan osiksi. Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa
Bysantin keisarikunnassa vallitsi ikonoklasmi vuosina 730-842. Ensimmäisen ikonoklastisen kauden lasketaan alkaneen vuonna 730 ja toisen 813. Kuvien vastustaminen vallitsi voimakkaimmin valtakunnan itäosissa. Kirkkojen mosaiikkeja, seinämaalauksia, ikoneja ja pyhäinjäännöksiä tuhottiin. Ikoneja kunnioittavia munkkeja, nunnia ja maallikoita vangittiin, kidutettiin ja surmattiin. Ikoneja puolustavat pääsivät kuitenkin kiistassa voitolle ja yli sata vuotta jatkunut ikonoklasmi päättyi. Kuvakiistalla oli pitkäaikaiset vaikutukset myöhemmin jakautuneisiin idän ja lännen kirkkoihin. Rusien–Bysantin sota (988)
Rusien sotajoukkojen avun määrästä Bysantille kertoi armenialainen historioitsija Stepanos Taronatsi, joka oli ruhtinas Vladimir Suuren aikalainen. Hän mainitsi 6 000 soturin joukosta. Jahjan mukaan rusien ja kreikkalaisten yhdistynyt armeija voitti Bardas Fokasin armeijan Krisopolin luona (Bosporinsalmen Aasian puolella) vuoden 988 lopulla. 13.4. 989 liittolaiset hyökkäsivät Abidosiin ja tappoivat Fokasin.
Jahja Antiokialainen kertoo rusien taistelleen Bysantin armeijan joukoissa Pohjois-Syyriassa vielä vuonna 999. Näiden tapahtumien vuoksi on oletettavissa että rusien ja bysanttilaisten liitto oli solmittu viimeistään syksyllä 988, minkä jälkeen rusien joukot taistelivat Bysantin armeijassa ainakin 1000-luvun alkuun asti. Itäisten lähteiden mukaan liiton solmimista helpotti se, että ruhtinas Vladimir otti kristillisen kasteen ja Bysantin keisari Basileios II antoi sisarensa Annan vaimoksi Vladimir Suurelle. Luettelo Bysantin keisareista
Konstantinus Suuri yhdisti Rooman valtakunnan yhden hallitsijan alaiseksi ja perusti uuden pääkaupungin Konstantinopolin.Julianus Apostatan kuoleman jälkeen armeija valisti keisariksi Jovianuksen, joka oli keisarin henkivartioston komentaja.Jovianuksen kuoleman jälkeen Länsi-Rooman keisari Valentinianus I nimitti veljensä Valensin Itä-Rooman keisariksi.Kun Valens kuoli vuonna 378 nimitti Länsi-Rooman keisari Gratianus Theodosiuksen Itä-Rooman keisariksi. Theodosius oli viimeinen keisari joka hallitsi koko Rooman valtakuntaa. Hänen poikansa Arkadius ja Honorius jakoivat valtakunnan keskenään, tällä kertaa jaosta tuli lopullinen.Marcianuksen kuoleman jälkeen "magister militum" Aspar teki Leosta keisarin.Zenonin kuoleman jälkeen hänen vaimonsa Ariadne meni naimisiin Anastasioksen kanssa ja nimitti hänet keisariksi.Anastasioksen kuoleman jälkeen keisarillisen kaartin komentaja Justinus nousi keisariksi.Fokas kaappasi vallan Maurikiokselta vuonna 602.Herakleios kaappasi vallan Fokakselta vuonna 610.Leontios kaappasi vallan Justianianukselta ja pakotti tämän maanpakoon. Apsimaros kaappasi puolestaan vallan Leontiokselta ja hallitsi nimellä Tiberius III.Justinianus palasi maanpaosta vuonna 705 ja syrjäytti Tiberius III:n.Justinianus syrjäytettiin toisen kerran vuonna 711. Hänen seuraajakseen tuli armenialainen Filippikos.Filippikoksen kuoleman jälkeen hänen kirjurinsa Artemios nousi keisariksi nimellä Anastasios II.Anastasios syrjäytettiin ja hänen tilalleen nousi verojen kerääjän aikaisemmin toiminut Theodosios III.Anatolian teeman komentaja Leo syrjäytti Theodosius III:n ja perusti isaurialaisen eli syyrialaisen dynastian.Valtionvarainministeri Nikeforos syrjäytti Irenen ja nousi tämän jälkeen valtaistuimelle.Leo syrjäytti Mikeal I:n vuonna 813.Fryygian Amorionista kotoisin oleva Mikeal syrjäytti Leo V:n ja perusti amorionilainen eli fryygialaisen dynastian.
Isaak Komnenos syrjäytti Mikael VI:n ja perusti Komnenosten hallitsijasuvun. Isaak erosi kuitenkin virastaan, mutta Komnenoksen pääsivät valtaan uudelleen vuonna 1081.Mikael Pselloksen ansiosta uudeksi keisariksi nousi Konstantinos Dukas.
Maanpaossa Nikaiassa Latinalaisen keisarikunnan aikana. Bysantin valtakunta
Herakleioksen aikana kreikasta tuli Bysantin virallinen kieli, mikä näkyi siinä, että keisarista alettiin latinankielisen "augustuksen" sijasta käyttää arvonimeä "basileus", ja valtakunnasta tuli kulttuuriltaan ja uskonnoltaan yhtenäisempi. Muslimien valtaamissa eteläisissä provinsseissa vallitsi monofysitismi, joka oli ristiriidassa Khalkedonin kirkolliskokouksessa määritellyn ortodoksisen kristinuskon kanssa. Sovitellakseen khalkedonialaisten ja monofysiittien välistä riitaa Herakleitos ehdotti ratkaisuksi monoteletismiä. Vuoteen 642 mennessä muslimit olivat valloittaneet monofysiittisen uskon keskusalueet. Bysantin–sassanidien sota (572–591)
Bysantin–sassanidien sota käytiin sassanidien Persian ja Itä-Rooman valtakunnan välillä, josta nykyään käytetään myös termiä Bysantin valtakunta, vuosina 572–591. Sodan syitä olivat valtakuntien välien kiristyminen äärimmilleen sotaa edeltävien vuosien aikana ja Itä-Rooman keisari Justinus II:n haluttomuus jatkaa vuoden 562 rauhansopimuksessa solmittujen maksujen jatkamista Persialle. Sotatoimet rajoittuivat eteläiseen Kaukasukseen ja Mesopotamiaan, mutta se laajeni myös idässä Anatoliaan, Syyriaan ja pohjoisessa Iraniin. Bysantin valtakunta
Fokas (keisarina 602–610), jota pidettiin tyrannina, murhautti keisari Maurikioksen. Persian Khosrau II käytti tätä syynä Anatolian valtaamiseen. Karthagon eksarkki, Herakleios vanhempi, lähetti poikansa Herakleioksen, joka sittemmin kruunattiin keisariksi, valtaamaan Konstantinopolia takaisin. Persialaiset valtasivat kolme vuotta tämän jälkeen Damaskoksen ja Jerusalemin. Herakleioksen vastahyökkäys tuhosi persialaisten pääjoukon Niniven taistelussa. Herakleios oli keisarina vuosina 610–641. Kristinuskon historia
Ristiretket eivät kuitenkaan tuottaneet kristikunnan kannalta tulosta. Ristiretkeläiset hävisivät Pyhän Maan muslimeille ja lopulta turkkilaiset valtasivat Konstantinopolin vuonna 1453, mikä merkitsi samalla Bysantin valtakunnan loppua. Bysantin valtakunta
Vuonna 698 arabit valtasivat Karthagon. Näin Bysantti oli lopullisesti menettänyt kaikki Pohjois-Afrikan alueet. Justinianus II palasi Konstantinopoliin kaani Tervelin avulla vuonna 705 ja kaappasi vallan takaisin itselleen. Toisella kaudellaan hän kosti verisesti vihollisilleen, ja vuonna 711 hänet kukistettiin kasaarien tuella. Hänen seuraajakseen nousi Filippikos (keisarina 711–713). Arabit piirittivät Konstantinopolia toistamiseen vuosina 717–718.
600-luvun poliittiset ja alueelliset muutokset saivat aikaan sen, että valtakunta oli poliittisena organisaationa enää muisto entisestään. Siksi Bysantin voidaan katsoa muuttuneen lopullisesti vanhasta Rooman valtakunnasta erilliseksi 600-luvun kuluessa. Kreikkalainen kulttuuri
Antiikin Kreikan kulttuurilla (700 eaa. – 400 jaa.) on ollut suuri vaikutus Euroopan historiassa. Antiikin Kreikkaa kutsutaan usein länsimaisen sivistyksen kehdoksi. Bysanttilainen kulttuuri (n. 400–1453) tarkoittaa Bysantin valtakunnassa eli Itä-Roomassa kukoistanutta kulttuuria. Siinä yhtyy itämaisia ja hellenistisiä aineksia. Bysantinismi
Bysantinismi tarkoittaa Bysantin valtakuntaan muodostunutta keskitettyä, monimutkaista byrokraattista hallintoa ja sanoilla saivartelua. Bysantin korkeat virat periytyivät sukuaatelin piirissä, ja aateli halusi, että tällaisia virkoja olisi paljon. Jo 900-luvulla maassa oli yli 900 tärkeää virka-arvoa. Bysantinismi on 1800-luvulla syntynyt käsite, joka on laventunut merkitsemään negatiivisessa mielessä muototarkkaa ja seremoniallista byrokratian viidakkoa. Bysantin valtakunta
Länsi-Rooma mureni 400-luvulla germaanien valloitusten myötä. Germaanien asettuminen länteen heikensi lännen keisarin asemaa, ja keisarius lakkasi vuonna 476, kun vallan kaapannut goottipäällikkö Odovakar ei ottanut keisarin arvoa vaan palautti muodollisuudeksi käyneen arvonimen Konstantinopoliin. Rooman valtakunnan perinnettä jatkanut valtakunnan itäinen osa säästyi suurilta osin germaanien invaasiolta ja asuttamiselta muun muassa vahvemman taloutensa ja puolustuksensa ansiosta. Theodosiuksen käynnistämä Konstantinopolin muurien uudelleenrakentaminen valmistui vuonna 413. Muurit tulivat kestämään tuhat vuotta aina osmaanivalloitukseen saakka. Bysantin valtakunta
Konstans II (keisarina 641–668) jatkoi isoisänsä Herakleioksen aloittamaa monoteletismiä suosivaa politiikkaa, mikä herätti voimakasta vastustusta. Jyrkimmät vastustajat munkki Maksimos Homologetes ja paavi Martinus I vangittiin ja karkotettiin. Konstans joutui luultavasti epäsuosioon pääkaupungissa ja muutti Syrakusaan, missä hänet murhattiin. Justinianus II (keisarina 685–695 ja 705–711) hallitsi tyrannimaisin ottein ja määräsi ankaria veroja. Hän joutui luopumaan kruunusta vuonna 695 ja lähti maanpakoon ensin kasaarien, sitten bolgaarien luokse. Italian historia
Samaan aikaan Italian eteläiset osat ja Sisilia joutuivat normannien valloittamiksi. Normannit valloittivat lopulta Bysantin ja arabien hallitsemat alueet. Bysantti ei kuitenkaan ollut kukistunut vielä, vaan hyökkäsi 1155 Italiaan keisari Manuel I Komnenosin alaisuudessa. Vuoteen 1158 mennessä Bysantin armeija oli joutunut vetäytymään Italiasta. Keskiajan tiede
Vielä vuoteen 1000 mennessä Länsi-Eurooppa ei kyennyt kirimään Bysantin tai islamilaisen maailman tieteellistä etumatkaa kiinni. Vuoden 1000 tienoilla Pariisissa eli 20 000 ja Roomassakin vain 35 000 henkeä, kun taas Bysantin pääkaupungin Konstantinopolin asukasluku oli jo 450 000. Tilanne alkoi kuitenkin muuttua melko pian. Vuosisatoja kestänyt kristillinen käännytystyö onnistui pitkällä aikavälillä hillitsemään barbaarien hyökkäykset. Länsi-Euroopan poliittinen organisaatio kehittyi. Väkiluku lähti näiden muutosten, uusien viljelytekniikoiden kehittymisen ja keskiajan lämpimän kauden johdosta nousuun. Rusien–Bysantin sota (988)
Tästä tulisi kysymykseksi se, miten Vladimir olisi voinut tehdä sopimuksen Bysantin kanssa, jos hän samanaikaisesti piiritti heidän kaupunkiaan. Historioitsijoilla on eri teorioita Vladimirin sotaretkestä Khersonesosiin. Suosituimman teorian mukaan Bysantti sai 6 000 soturin sotajoukon, mutta ei ruvennut täyttämään omaa velvoitettaan eli antaa Bysantin keisarin sisar barbaarille, joka ei ollut ottanut Bysantin ortodoksikirkon kastetta. Khersonesosin valtaus sekä uhkaus tulla myös Konstantinopoliin pakottivat Basileios II suostumaan ”Taurian skyyttien” vaatimuksiin. Toisen teorian mukaan, kaupunki oli liittoutunut kapinallinen Bardas Fokas nuoremman kanssa, minkä vuoksi Vladimir Suuri hyökkäsi sinne Basileios II liittolaisena.
Eri keskiaikaisten lähteiden mukaan Khersonesosin piiritys kesti 6-9 kuukautta, mikä antaisi olettaa, että piiritys olisi alkanut syksyllä 988. Basileios II olisi jo saanut 6 000 soturin apujoukot siihen mennessä ja piiritys olisi päättynyt kesällä 989. Morean despotaatti
1400-luvulla Morean despotaatti saavutti suurimman laajuutensa. Kuitenkin vuonna 1446 osmanien sulttaani Murad II tuhosi Bysantin puolustuksen Korintinkannaksella. Hyökkäys avasi osmaneille tien koko Peloponnesoksen valtaamiseen. Murad ehti kuolla ennen kuin onnistui hyödyntämään tilanteen. Mehmed II valloitti Bysantin pääkaupungin Konstantinopolin vuonna 1453 ja Morean despotaatin viimeisenä palasena Bysantin valtakunnasta Euroopassa seitsemän vuotta myöhemmin. Rusien–Bysantin sota (860)
Rusien–Bysantin sota oli rusien hyökkäys Bysantin valtakunnan pääkaupunkiin Konstantinopoliin ja Marmaramerelle kesäkuussa vuonna 860. Sotaretki tunnetaan bysanttilaisissa, länsieurooppalaisissa ja muinaisvenäläisissä lähteissä. Sotaretken kuvaus on varsin yhteneväinen muinaisvenäläisessä Nestorin kronikassa sekä bysanttilaisen munkin ”Georgios Hamartolosin kronikassa”. Bysantin–sassanidien sota (603–628)
Samalla kun pääkaupunki oli uhattuna, Herakleios oli kaukaisessa Lazicassa solmimassa liittoa kasaarien kanssa. Bysanttilaisten menestys vakuutti kasaarit ja he liittoutuivat Herakleioksen kanssa. Myöhemmin vuonna 626 he ahdistelivat persialaisia ja Herakleios pääsi etenemään uudelleen Mesopotamiaan. Joulukuussa 627 Herakleios saavutti Ninivessä ratkaisevan voiton persialaisista ja vuoteen 628 mennessä bysanttilaiset valtasivat takaisin kaikki aikaisemmin menettämänsä alueet. Samana vuonna Herakleios tunkeutui aina persialaisten pääkaupungin Ktesifonin edustalle asti, ja hankki takaisin aikaisemmin ryöstetyn Pyhän ristin. Myös Khosraun asuinpalatsi Dastegersissa vallattiin, ja hänen oli paettava. Vähän tämän jälkeen Khosrau murhattiin ja hänen poikansa Kavadh II seurasi häntä valtaistuimelle, solmien Herakleioksen kanssa pikaisesti rauhan. Bysantin valtakunta
Kreeta onnistuttiin valtaamaan arabeilta väliaikaisesti vuonna 843, mutta keisarit eivät onnistuneet estämään muslimeita valtaamasta Sisiliaa ja Sardiniaa vähä vähältä vuoteen 902 mennessä. Toisaalta koettiin myös voittoja, kuten Damiettan taistelu vuonna 856. Muslimit liittoutuivat usein itäisissä provinsseissa asuvien paulikiaanien uskonlahkon kanssa, jota vainottiin harhaoppisena. Basileios I (keisarina 867–886) onnistui lopettamaan lahkon vallan. Rusit yrittivät ryöstää Konstantinopolin vuonna 860. Uuden yrityksen yhteydessä heidät lyötiin takaisin vuonna 941 Johannes Kurkuasin johdolla. Hän saavutti muitakin huomionarvoisia voittoja, kuten Edessan kuvan vaihtamisen muslimivankeihin. Rusien–Bysantin sota (988)
Bysantin valtakunnan keisarina oli vuodesta 976 lähtien ollut nuori Basileios II, joka oli hallituskautensa alusta lähtien ollut vaikeuksissa häviten bulgaareille sodissa sekä omien sotapäälliköidensä kapinoinnin takia. Ensin häntä vastaan asettui Itäisen Armeijan komentaja Bardas Skleros. Häntä vastaan keisari lähetti 978 entisen kapinallisen Bardas Fokas nuoremman, joka oli sotajoukkojen suosikki. Bardas Fokas nuorempi voitti taistelut ja julisti itsensä keisariksi vuonna 987. Vuoden 988 alussa kapinallisten sotajoukot olivat jo lähestymässä Bysantin pääkaupunkia Konstantinopolia, josta heidät erotti enää Bosporinsalmi. Samaan aikaan bulgarialaiset ryöstelivät Bysanttia lännessä (syyrialaisen historioitsijan 1000-luvulta Jahja Antikiolaisen mukaan). Keskiajan tiede
Huomattavaa kuitenkin on, että Bysantissa oli omaksuttu muun Euroopan tapaan kristinusko. Platonin akatemia tuli siksi vuonna 529 lopetetuksi pakanallisena laitoksena. Joskus akatemian toiminnan päättymistä saatetaan pitää rajaviivana keskiajan alun ja myöhäisantiikin lopun välillä. Päätöksen akatemian sulkemisesta teki keisari Justinianus I. Vuosi 529 on länsimaisen oikeustieteen historian yksi merkkipaalu, sillä sinä vuonna "Corpus iuris civilis" -lakikokoelman ensimmäisen osan kokoaminen tuli päätökseen. Justianus I:n koottavaksi määräämät muut osat valmistuivat seuraavan viiden vuoden aikana. Lakikokoelma on nykyisen länsimaisen oikeusjärjestelmän perusta. Yhtä lailla Justianus muistetaan määräyksestään rakentaa Hagia Sofian kirkko silloisen Konstantinopolin kaupunkiin. Bysantin kirkko
Yhdistymistä kannattivat monet ylimystön jäsenet ja osa papistostakin, mutta oikeaoppisuuden tukipilareiksi asettuneet luostarit ja väestön enemmistö vastustivat sitä. Kirkkojen yhdistyminen hyväksyttiin Firenzen kirkolliskokouksessa vuonna 1439, mutta päätöstä vastustettiin idässä voimakkaasti. Yhdistyminen julistettiin lopulta voimaan Konstantinopolissa valtakunnan viimeisenä vuonna, vuonna 1452. Se ei kuitenkaan juurikaan toteutunut käytännössä yleisen vastustuksen vuoksi. Bysantin valtakunta
Keisari Justinianus I:n aikana (527–565) Itä-Rooman poliittinen ja sotilaallinen asema vakiintui. Usein keskiaikaisen Bysantin ajan lasketaan alkavan juuri hänen ajastaan. Konstantinopolin keisarit eivät olleet koskaan suostuneet pitämään Länsi-Rooman alueita menetettyinä vaan ainoastaan tilapäisesti keisarin suoran vallan ulkopuolisina alueina. Ne pyrittiin liittämään takaisin valtakuntaan, ja tässä myös onnistuttiin ajoittain ja osittain. Justinianuksen aikana valtakunta taisteli Persiaa, gootteja ja vandaaleja vastaan, sekä valtasi takaisin suuria osia Italian niemimaasta, Pohjois-Afrikan rannikosta ja Espanjasta. Näiden voittojen takana oli suurelta osin sotapäällikkö Belisarius. Lisäksi hän allekirjoitti vuonna 532 rauhansopimuksen Persian hallitsijan Khosrau I:n kanssa.
Vuoden 532 Nika-kapina Konstantinopolissa johti arviolta 30 000 kapinnallisen teloitukseen. Historioitsija Prokopioksen teos "Salainen historia" kertoo keisarin politiikan kohtaamasta vastarinnasta. Belisarius onnistui valtaamaan Pohjois-Afrikan takaisin vandaaleilta vuonna 533, ja vuoteen 548 mennessä paikalliset heimot olivat alistetut. Italiassa sodittiin itägootteja vastaan. Retkikunta nousi maihin Sisiliassa, mutta ei onnistunut murtamaan vastarintaa ennen vuotta 540, jolloin itägoottien pääkaupunki Ravenna vallattiin. Sodat Persiaa vastaan jatkuivat vuoteen 561, jolloin rauhansopimusta jatkettiin. Sodat jatkuivat vuosina 565–591. Kreikkalainen filosofia
Antiikin filosofiset perinteet säilyivät edelleen Bysantissa harjoitetussa filosofiassa, sillä idässä antiikin kreikkalaista kirjallisuutta ei tarvinnut "löytää uudelleen" niin kuin lännessä, vaan antiikin perintö oli koko ajan läsnä. Bysantin aika kattaa käytännössä koko Kreikan keskiajan, päättyen Konstantinopolin valtaukseen vuonna 1453. Bysantin valtakunta
Bysantiin eräitä keskeisimpiä kaupunkeja olivat (valtakunnan ollessa laajimmillaan keisari Justinianus I:n aikana) pääkaupunki Konstantinopolin lisäksi Rooma, Ravenna, Napoli ja Syrakusa Italiassa; Aleksandria ja Karthago Afrikassa; Thessaloniki ja Ateena Balkanilla; Antiokia, Nikea, Efesos, Ankara, Seleukia, Caesarea, Melitene, Seleukia ja Trebizond Vähässä-Aasiassa; Herson Krimillä; sekä Jerusalem, Emesa ja Damaskos Levantissa. Näistä Konstantinopoli, Thessaloniki, Ravenna ja Karthago olivat prefektuurien pääkaupunkeja ja Konstantinopoli, Rooma, Aleksandria, Antiokia ja Jerusalem patriarkaattien kotipaikkoja. Bysantin–sassanidien sota (527–532)
Bysantin–sassanidien sota, joka käytiin vuosina 527–532, oli yksi monista Bysantin valtakunnan eli Itä-Rooman ja sassanidien Persian välisistä sodista. Sota alkoi, kun persialaiset hyökkäsivät valtakuntien välissä sijainneeseen Iberian kuningaskuntaan. Sota laajeni pian Mesopotamiaan, jossa käytiin sodan kaksi suurinta taistelua. Roomalaisia johti Mesopotamiassa nuori sotapäällikkö Belisarius, jonka maine kasvoi, kun hän voitti vahvemman persialaisarmeijan Daran taistelussa vuonna 530. Belisarius kärsi kuitenkin tappion persialaisia vastaan Callinicumin taistelussa seuraavana vuonna. Persian kuninkaan Kavadh I:n kuoleman jälkeen alkoivat rauhanneuvottelut, joiden tuloksena valtakuntien välille solmittiin "ikuinen rauha". Rauha kesti kuitenkin vain vuoteen 540 asti, jolloin uusi sota syttyi. Manuel I Komnenos
Manuel I Komnenos (, 28. marraskuuta 1118 – 24. syyskuuta 1180) oli Bysantin keisari 5. huhtikuuta 1143 – 24. syyskuuta 1180. Hänen valtakautensa sijoittui ratkaisevaan käännekohtaan Bysantin keisarikunnan ja Välimeren historiassa. Manuel halusi palauttaa Bysantin entiseen loistoonsa Välimeren alueen suurvaltana ja harjoitti sekä tarmokasta että kunnianhimoista ulkopolitiikkaa. Valtakaudellaan Manuel liittoutui paavin ja voimistuvan lännen kanssa, valloitti osan Apenniinien niemimaasta, salli toisen ristiretken osanottajien kulkea valtakuntansa halki ja perusti protektoraatin ensimmäisen ristiretken ristiretkivaltioille. Muslimien menestys Pyhällä maalla johti siihen, että Manuel liittoutui Jerusalemin kuningaskunnan kanssa ja osallistui fatimidien hallitseman Egyptin valtausyritykseen. Manuel muutti Balkanin niemimaan ja itäisen Välimeren poliittista karttaa itselleen mieluisemmaksi liittämällä Unkarin kuningaskunnan ja ensimmäisen ristiretken ristiretkivaltiot Bysantin hegemoniaan ja sotimalla sekä itäisiä että läntisiä naapureitaan vastaan. Valtakautensa loppupuolella Manuelin saavutuksia idässä mitätöi kuitenkin Myriokefalonin taistelussa seldžukkeja vastaan koettu suuri tappio, jonka pääasiallisena aiheuttajana pidetään keisarin ylimielisyyttä. Rooman valtakunta
Rooman valtakunta (usein myös antiikin Rooma) oli antiikin aikaisen Rooman kaupunkivaltion pohjalta kasvanut laaja imperiumi, joka käsitti koko Välimeren alueen. Varhaisimmat merkit asutuksesta Rooman kaupungin alueella ovat pronssikaudelta noin 1300-luvulta eaa. Kaupungistuminen lienee alkanut 700-luvulla eaa. Rooma kehittyi vuosisatojen aikana Välimeren ympäröiväksi maailmanvallaksi. Vuonna 395 valtakunta jakautui kahtia, Länsi- ja Itä-Rooman valtakunniksi, joista Länsi-Rooma kuitenkin kukistui jo vuonna 476, jolloin sen viimeinen keisari syrjäytettiin. Rooman valtakunnan yhdistämisyritykset Itä-Rooman johdolla päättyivät islamin nousuun 600-luvulla. Silti Itä-Rooma eli Bysantti oli olemassa, joskin alueeltaan huomattavasti pienentyneenä, Konstantinopolin turkkilaisvaltaukseen saakka 1453. Lisäksi Trebizondin keisarikunta säilyi vuoteen 1461 saakka ja Theodoron ruhtinaskunta vuoteen 1475. Bysantin kirkko
700-luvulla ja 800-luvun alussa Bysantin valtakunnassa vallitsi ikonoklasmin eli kuvainraaston virtaus, joka tuomittiin lopulta harhaoppina. Ikonoklasmi käynnistyi keisari Leo III:n (keisarina 717–741) valtakauden myötä, kun tämä kielsi ikonit ja niille osoitetun kunnioituksen. Myös Konstantinos V (keisarina 741–775) omaksui ikonoklastisen kannan kautensa loppupuolella. Eräänä syynä ikoneja vastustavan kannan syntyyn oli islamin nousu ja arabien menestyksekkäät valloitukset: bysanttilaiset saattoivat ajatella kuvia vastustaneiden muslimien tekevän siis jotakin oikein. Luonnonmullistukset, kuten Santorinin tulivuorenpurkaus vuonna 726, lisäsivät ajatusta, että Bysanttia rangaistaan jonkin asian tähden. Konstantinus Suuri
Konstantinus haudattiin Pyhien Apostolien kirkossa (Apostoleion) todennäköisesti osin säilyneeseen porfyyrisarkofagiin. Piispan hautajaissanat Konstantinukselle lausuttiin sittemmin yli tuhannen vuoden ajan Bysantin keisarien hautajaisissa:
Konstantinuksen kuollessa vuonna 337 hänen kolme poikaansa Konstantinus II, Constans ja Constantius II jakoivat isänsä valtakunnan hallinnan. Konstantinus II sai Gallian, Britannian ja Hispanian hallittavakseen. Alaikäinen Constans sai hallittavakseen Italian, African ja Illyrian, mutta Konstantinus II nimitettiin hänen holhoojakseen. Constantius II sai puolestaan valtakunnan itäosat hallittavakseen. Constansin tullessa täysi-ikäiseksi vuonna 340 Konstantinus II ei kuitenkaan halunnut luopua veljelleen kuuluvista alueista vaan hyökkäsi veljeään vastaan. Constans kukisti veljensä taistelussa ja otti haltuunsa koko valtakunnan länsiosan. Constans kaatui kuitenkin taistelussa usurpaattori Magnentiusta vastaan. Constantius II kukisti kuitenkin Magnentiuksen ja hallitsi tämän jälkeen valtakuntaa yksin kuolemaansa asti.
Constantius II:n jälkeen keisariksi nousi Konstantinus Suuren puoliveljen poika Julianus, joka tunnetaan parhaiten siitä, että hän yritti elvyttää vanhoja pakanakultteja. Julianuksesta tuli Konstantinuksen perustaman hallitsijasuvun viimeinen jäsen. Rooman valtakunta
Valtakunnan länsiosissa keskushallinto alkoi halvaantua 400-luvun alussa. Vuonna 410 kristityt visigootit hävittivät Roomaa Alarikin johdolla. Vaikka hävitys ei ollut totaalista, tämän tapahtuman merkitys oli aikalaisten silmissä suuri. Yleisesti tässä yhteydessä on puhuttu kansainvaellusten ajasta. Siirtyneet ihmismäärät lienevät kuitenkin olleet pieniä, korkeintaan joitakin kymmeniätuhansia ihmisiä kerrallaan. Germaaniheimot perustivat Rooman alueelle useita kuningaskuntia, joiden väestö oli lähes kokonaan roomalaista. Germaanit itse omivat monia roomalaisten tapoja ja hyödynsivät esimerkiksi roomalaista paikallishallinnon koneistoa.
Keisarius sortui valtakunnan länsiosassa vuonna 476 ostrogoottien valloittaessa Rooman kaupungin ja syrjäyttäessä viimeisen keisarin Romulus Augustuluksen. Rooman senaatti jatkoi kokoontumisia ilmeisesti pitkälle 500-luvulle asti. Itä-Rooma, josta nykyään käytetään nimeä Bysantti, säilytti mahtiasemansa vielä vuosisatoja. Se menetti itsenäisyytensä lopullisesti vasta vuonna 1453, joskin aikojen kuluessa se oli pienentynyt lähes pelkästään Konstantinopolin käsittäneeksi kaupunkivaltioksi. Byzantion
Konstantinopoli oli Bysantin valtakunnan pääkaupunki vuoteen 1453, jolloin osmanit miehittivät sen. Nykyisin kaupungin paikalla sijaitsee Turkin suurin kaupunki Istanbul. Bysantin kirkko
Bysantti menetti viimeisinä vuosisatoinaan vähitellen lähes koko aiemman alueensa ja kutistui kattamaan lähes pelkästään Konstantinopolin kaupungin. Samaan aikaan Konstantinopolin partiarkaatin alainen alue pysyi entisellään. Siksi kirkko oli noina aikoina tavallaan valtiota vahvempi. Bysantin loppuaikojen ahdingon vuoksi keisarit aloittivat neuvottelut lännen kanssa idän ja lännen kirkkojen yhdistymiseksi sotilaallisen avun saamiseksi. Neuvottelut alkoivat 1200-luvulla ja sopua yritettiin Lyonin kirkolliskokouksessa vuonna 1274. Neuvottelut kestivät läpi 1300- ja 1400-lukujen. Bysantin kirkko
Kristinusko oli Bysantissa enemmistön uskonto viimeistään 600-luvulle tultaessa. Tuolloin ainakin avoimen pakanalliset kultit olivat hävinneet. Bysantin alueellisesta ja kulttuurisesta laajuudesta johtuen erilaiset esi- ja ei-kristilliset uskonmuodot säilyivät kuitenkin pitkään kristinuskon rinnalla tai sisällä. Levantti
Rooman imperiumin hajottua lopullisesti kahtia 395 alkoi Itä-Rooman eli myöhemmän Bysantin valtakausi. Tänä aikana alue oli lähes täysin kristitty; tästä huolimatta uskonnollinen eripuraisuus oli voimakasta, sillä Itä-Rooman valtauskonto oli kreikkalaiskatolisuus (ortodoksisuus), mutta Levantissa tunnustettiin enimmäkseen Aleksandrian, Antiokian ja Jerusalemin patriarkaattien levittämiä ortodoksiuden muotoja, jotka kukin erosivat tietyiltä osin Konstantinopolin kreikkalaisesta uskosta. Suurvaltapoliittisesti aikakausi oli Bysantin ja persialaisen sassanidien valtakunnan välistä valtataistelua. Vuonna 603 alkaneessa lopullisessa sodassa sassanidit saavuttivat yhä suurempia voittoja ja kykenivät 610-luvulla valtaamaan koko Levantin, Egyptin ja Vähän-Aasian. Sota huipentui persialaisten ja avaarien Konstantinopolin piiritykseen 626, joka jäi tuloksettomaksi. Bysantin keisari Herakleios ajoi tämän jälkeen persialaiset takaisin Lähi-itään, jossa vuonna 627 tuhosi heidän armeijansa, ja Bysantti sai itäiset alueensa takaisin. Bysanttilainen filosofia
Antiikin filosofia yhdistyi bysanttilaisessa ajattelussa kristilliseen teologiaan ja todellisuuskäsitykseen ja oli näin sävyltään kristillistä. Antiikin kreikkalaisen kirjallisuuden lisäksi bysanttilaisia oppineita yhdistikin myös se, että he kaikki jakoivat saman kreikkalaisilta kirkkoisiltä peräisin olevan kirjallisen perinnön. Merkittävimmät esikuvat olivat Basileios Suuri (k. 379), Gregorios Nazianzilainen (k. 389), Gregorios Nyssalainen (k. 395) ja Johannes Khrysostomos (347–407). Merkittäviä lähteitä ajattelulle olivat myös seitsemän ekumeenisen kirkolliskokouksen päätökset. Bysantin valtakunta
Justinianuksen seuraajat eivät kyenneet torjumaan uusia ulkoisia uhkia. Italian niemimaa menetettiin langobardeille 500-luvun lopulla, slaavit valtasivat Balkanin, ja Persia puolestaan Syyrian, Palestiinan ja Egyptin. Lisäksi valtakunnan ylläpitämisen vaatimat korkeat verot aiheuttivat sisäistä tyytymättömyyttä. Syntyvyys Rooman valtakunnan tuhon syynä
Keisari Theodosiuksen kuoltua vuonna 395 Rooma jakautui itäiseen ja läntiseen keisarikuntaan. Länsi-Rooma kukistui vuonna 476, kun ostrogootit syrjäyttivät viimeisen Länsi-Rooman keisarin, Romulus Augustuluksen. Länsi-Rooman luhistuttua jäljelle jäi Bysantin valtakunta eli Itä-Rooma. Länsi-Rooman entiselle alueelle syntyivät barbaarikuningaskunnat, jotka säilyttivät roomalaisia vaikutteita ja loivat pohjaa varhaiskeskiajan eurooppalaisen kulttuurin synnylle. Konstantinopoli
Konstantinopoli () oli Itä-Rooman eli Bysantin valtakunnan pääkaupunki vuosina 330–1453. Samalla paikalla sijaitsi vuonna 667 eaa. perustettu kreikkalainen siirtokuntakaupunki Byzantion (). Nykyään kaupunki tunnetaan nimellä Istanbul. Islantilaisissa saagoissa kaupunki tunnetaan nimellä Miklagardr eli nykyruotsalaistetussa muodossa Miklagård. Venäläiset ja bulgaarit kutsuivat sitä nimellä Tsargrad (Царьград) tai Tsarigrad (Цариград), "Keisarin kaupunki". Konstantinopoli
Konstantinopolin piiritys alkoi 2. huhtikuuta 1453 ja loppui kaupungin valtaukseen 29. toukokuuta. Tästä hetkestä lähtien Bysantin valtakunta lakkasi olemasta. Osmanien sulttaani Mehmed II siirsi Osmanien valtakunnan pääkaupungin vallattuun kaupunkiin ja teki Hagia Sofiasta moskeijan. Bysantin valtakunta
Bysantin valtakunta eli Itä-Rooma ( tai , "Politeia tōn Rhōmaiōn"; ; "Roomalaisten keisarikunta") oli Rooman valtakunnan itäosa, joka säilyi länsiosan romahdettua 400-luvulla ja jonka valtakausi kesti yli tuhat vuotta aina vuoteen 1453 saakka. Bysanttilainen identiteetti oli yhdistelmä roomalaisuutta, kreikkalaista (hellenististä) kulttuuria ja ortodoksista kristinuskoa. Bysantti katsoi viimeiseen saakka edustavansa keisarillisen Rooman valtakunnan perintöä keisari Konstantinus Suuren luomassa kristillisessä muodossa. Kreeta
Rooman valtakunta hajosi vuonna 395 Länsi-Roomaksi ja Itä-Roomaksi eli Bysantiksi. Kreetasta tuli tällöin osa Bysanttia. Bysanttilaisella kaudella saarelle rakennettiin noin 70 kirkkoa.
Arabialainen merirosvojoukko Abu Hafs Omarin johdolla valtasi Kreetan vuonna 824. Merirosvot kehittivät saaresta orjamarkkina-alueen, merirosvojen tukikohdan sekä tuhosivat kirkkoja. Kreetalaiset kuitenkin onnistuivat säilyttämään ortodoksisen uskonsa. Bysantti yritti vallata takaisin Kreetan useaan otteeseen. Vuosina 911 ja 949 tehdyt takaisinvaltausyritykset epäonnistuivat. Merirosvot perustivat nykyisen Iraklionin kaupungin paikalle Rab-el-Khandakin, johon bysanttilainen sotapäällikkö Nikeforos Fokas joukkoineen rantautui vuonna 961 ja voitti merirosvot. Näin Kreeta kuului jälleen Bysantille. Takaisinvalloituksen jälkeen Nikeforos tuotti saarelle Manner-Kreikasta ja Konstantinopolista väkeä. Hiljalleen hyvinvointi palautui saarelle. Konstans II
Keisari Heraklonasin alulle panema sopimus arabien kanssa pantiin käytäntöön heti Konstansin noustua valtaistuimelle. Bysantin joukot jättivät Aleksandrian 12. syyskuuta 642 ja arabit valloittivat kenraali Amrin johdolla Pohjois-Afrikan rannikkoa Tripoliin asti. Kun kalifi Omar I kuoli vuonna 644, tuli Bysantille hyvä tilaisuus vastaiskuun. Vahva laivasto lähetettiin Egyptiin kenraali Manuelin johdolla ja se saikin vallattua takaisin Aleksandrian vuonna 645. Vuonna 646 Amr kuitenkin löi Manuelin joukot. Konstantinos VIII
Konstantinos VIII Porfyrogennitos (kreikaksi "Κωνσταντίνος", 960 – 15. marraskuuta 1028) oli Bysantin keisari 15. joulukuuta 1025 – 15. marraskuuta 1028. Hän oli keisari Romanos II:n ja keisarinna Theofanon poika sekä maineikkaan Basileios II veli. Teoriassa Konstantinos oli Basileioksen kanssahallitsija vuodesta 976, mutta todellisuudessa Konstantinoksella oli hyvin vähän tekemistä valtakunnan hallinnan kanssa niiden 49 vuoden aikana, jona Basileios hallitsi. Konstantinoksen sanotaan eläneen elämänsä ylellisyydessä ja ilman vastuuta. Bysanttilainen Ateena
Bysanttilainen aika päättyi Ateenassa, kun osmanit valtasivat kaupungin 1456–1458. Osmanivallan aikana kaupunki taantui jälleen, sillä aluetta hallittiin Thessalonikista. Bysantin valtakunta
Traakian osmanit valtasivat 1360-luvulla, Thessalonikin vuonna 1387. Vuonna 1365 vallatusta Adrianoupoliksesta osmanit tekivät pääkaupunkinsa vuoteen 1453 saakka. Vähä-Aasia oli menetetty osmaneille käytännössä kokonaan, kun osmanit valtasivat Filadelfian puoliautonomisen alueen vuonna 1390. Samaan aikaan osmanivalloitusten kanssa serbit käyttivät tilaisuuden hyväkseen ja valtasivat Albanian, Itä-Makedonian ja Thessalian. Osmanit kuitenkin löivät serbit Kosovo Poljen taistelussa 1389 ja valtasivat myös unkarilaisista ja bulgaareista saatujen voittojen myötä vähitellen koko Balkanin.
1400-luvulle tultaessa Bysantin alue oli kutistunut kattamaan lähes pelkästään Konstantinopolin kaupungin, Thessalonikin, Peloponnesoksen alueen (Morean despotaatti) sekä joitakin Egeanmeren saaria (mm. Lesbos ja Limnos). Konstantinopolista erilliset alueetkin olivat käytännössä itsenäisiä ja ainoastaan nimellisesti ja perinteensä kautta osa valtakuntaa. Thessalonikin kaupunki luovutti itsensä venetsialaisten haltuun vuonna 1423. Osmanit valtasivat kaupungin vuonna 1430 ja surmasivat koko väestön ja kaupungissa olleet venetsialaiset sotilaat. Bysantin ja osmanien sodat
Ottomaanit kohtasivat lukuisia vastustajia vuosien 1424 ja 1453 välillä. Thessalonikin piirityksessä (1422) ottomaanit joutuivat taistelemaan sekä serbejä vastaan (johtajana Đurađ Brankovic), unkarilaisia vastaan (johtajana János Corvinus Hunyadi) ja albaaneja vastaan (johtajana Georg Kastrioti). Tämä vastarinta huipentui osaksi Varnan ristiretkellä ja vuonna 1444 Varnan taistelussa, jonka ottomaanit voittivat. Vuonna 1448 vaihtui Bysantin, vuonna 1451 ottomaanien johtaja. Turkissa Murad II kuoli ja häntä seurasi Mehmed Valloittaja, kun taas Bysantin Konstantinus XI onnistui kukistamaan Johannes VIII:n. Bysantin valtakunta
Uudelleensyntynyt Bysantti valtasi Mikaelin aikana Peloponnesoksen ja nousi joksikin aikaa poliittisesti merkittäväksi toimijaksi. Neuvottelut idän ja lännen kirkkojen yhdistymisestä aloitettiin 1200-luvun jälkimmäisellä puoliskolla, ja asiaa käsiteltiin Lyonin kirkolliskokouksessa vuonna 1274. Tuolloin keisari Mikael VIII olisi ollut valmis hyväksymään yhdistymisen saadakseen lännestä sotilaallista apua. Yhdistyminen ei kuitenkaan toteutunut yleisen vastustuksen vuoksi. Samaan aikaan Kaarle Anjoulainen suunnitteli valtaavansa Bysantin paavin tuella. János Hunyadi
Vuonna 1453 Osmanien valtakunnan nuori uusi sulttaani Mehmed II valtasi Bysantin pääkaupunki Konstantinopolin ja jatkoi edelleen valloitusretkeään Balkanille. Euroopassa Konstantinopolin menetys oli suuri järkytys, jonka jälkeen vaadittiin yhteistyötä turkkilaisten pysäyttämiseksi. Fransiskaanimunkki Johannes Capistrano johti suurehkon, mutta huonosti aseistetun saksalaisen ja böömiläisen sotajoukon Unkariin turkkilaisia vastaan. Yhteenotto turkkilaisten kanssa seurasi Belgradista, jonka Mehmed II piiritti vuonna 1456. Kaupunkia puolusti Hunyadin lanko Mihály Szilágyi ja Hunyadi riensi pelastamaan piiritettyä kaupunkia. Capistranon johtamat ristiretkeläiset tekivät raivokkaan hyökkäyksen turkkilaisia vastaan samalla, kun kaupungin puolustajat hyökkäsivät ulos turkkilaisia vastaan. Tilanteen väärin arvioineet turkkilaiset kärsivät huomataavan tappion. Uutinen Hunyadin voitosta aiheutti hurmosta Euroopassa ja turkkilaisten myöhempi Unkarin valloitus lienee myöhästynyt tappion johdosta lähes 70 vuotta. Hunyadi itse ei päässyt iloitsemaan voitostaan pitkään, sillä hän kuoli sotajoukkojen leirissä levinneeseen ruttoon vain muutamaa päivää myöhemmin Belgradissa 11. elokuuta 1456. Muinaiskreikka
Turkkilaisten osmanien vallattua Konstantinopolin vuonna 1453 Bysantin valtakunta lakkasi olemasta ja samoin lakkasi kreikan opettaminen kouluissa. Tämä johti kirjakielen käytön tyrehtymiseen vuosisadoiksi, mikä oli omiaan entisestään höllentämään puhutun kielen suhdetta kirjoitettuun kieleen eli käytännössä muinaiskreikkaan. Näin syntyi vähitellen Kreikassa nykyään puhuttu "dimotikí". Toisaalta lännessä muinaiskreikka koki eräänlaisen renessanssin, mikä johtui osaltaan siitä, että bysanttilaisen ja italialaisen älymystön kesken oli 1300-luvulta lähtien alkanut olla yhteyksiä, ja useat kreikkalaiset oppineet opettivat kieltään renessanssi-Italian opin keskuksissa. Osmanivalloitusten yhteydessä suuri määrä bysanttilaisia oli myös paennut turkkilaisia länteen. Kreikantaidot alkoivat taas yleistyä ja kirjapainotaidon keksimisen jälkeen varhaisimmat kreikkalaiset kirjat painettiinkin nimenomaan Länsi-Euroopassa. Myös Suomen yliopistopiireissä kreikka saavutti huomattavan aseman ja pelkästään vuosina 1648–1786 Turun akatemiassa kirjoitettiin lähes 400 tekstiä muinaiskreikaksi. Osman I
Bysanttilaisen linnoituksen, Yenişehir ("Uusi kaupunki"), kukistumisen jälkeen osmaniturkkilaiset olivat valmiita piirittämään suuria bysanttilaisia kaupunkeja Proussaa (nykyinen Bursa) ja Nikeaa (nykyinen Iznik). Osman kuoli vuonna 1324, kaksi vuotta ennen kuin Bursa kukistui. Kuolemansa jälkeen hänelle annettiin titteli ghāzī ("Uskonsoturi"). Kun uusi sulttaani astui valtaistuimelle, ihmiset sanoivat "Tulkoon hänestä yhtä mahtava kuin Osmanista". Osmanien valtakunta saikin nimensä Osmanin nimestä. Levantti
Bysantin voitot jäivät kuitenkin lyhytaikaisiksi, sillä jo vuonna 634 hyökkäsivät arabit etelästä käsin molempien sodan uuvuttamien valtakuntien kimppuun. Muutaman vuoden kuluessa he pystyivät kukistamaan koko sassanidivaltakunnan ja valtaamaan merkittävän osan Bysantista, niin että vuoteen 642 mennessä bysanttilaiset olivat jälleen menettäneet koko Levantin ja Egyptin, tällä kertaa pysyvästi. Maailmanhistoria
Ranskan ja Englannin välillä käytiin satavuotinen sota. Aragonian Ferdinand II ja Kastilian Isabella menivät naimisiin ja yhdistivät valtakuntana. Siitä syntyi Espanja. Idässä osmanit valloittivat Konstantinopolin 1453. Bysantin valtakunta tuhoutui. Abhasian historia
Rooman valtakunta valloitti Egrisin ensimmäisellä vuosisadalla ja hallitsi sitä 300-luvulle asti, jonka jälkeen valtio pysyi Bysantin vaikutuspiirissä. Abhaasit käännytettiin kristinuskoon Bysantin keisari Justinianus I:n valtakaudella 500-luvulla. Abhasiasta tehtiin autonominen Bysantin ruhtinaskunta 600-luvulla, minkä aseman se säilytti 200 vuotta, kunnes se liitettiin georgialaiseen Imeretin kuningaskuntaan. Bysantin vaikutus keskittyi tänä aikana luultavasti lähinnä rannikolle ja heikkeni vuorille noustessa. Rusien–Bysantin sota (860)
Nestorin kronikan mukaan sotaretken johdossa olivat Kiovan varjagiruhtinaat Askold ja Dir. Sen mukaan sotaretki olisi tehty vuonna 866, mutta kronikka on kirjoitettu vasta 1100-luvulla, joten vuosiluku ei ole niin tarkka kuin tapahtumien jälkeen bysanttilaisten kronikoitsijoiden mainitsema vuosi 860.
Vuonna 1894 belgialainen tiedemies Franz Cumont julkaisi löytämänsä Bysantin keisarien vallasta kertovan kronikan, joka sai nimensä julkaisupaikan mukaan: Brysselin kronikka. Kronikka oli kirjoitettu vuosien 1280-1300 välisenä aikana ja siinä oli myös lyhyt keisarien kronikka. Kronikassa mainitaan myös rusien tarkka hyökkäyspäivä, joka oli 18.6.860. : Bysantin taide
Palaiologos-suvun hallintokausi 1261–1453. Osmanit (turkkilaiset) valloittivat Konstantinopolin 1453; siihen Bysantin keisarikunnan aika loppui. Bysantin ja osmanien sodat
Vuonna 1282 Mikael Palaiologos kuoli ja hänen poikansa Andronikos II Palaiologos otti vallan. Vanhan Bysantin keisarin kuolema oli helpotus koko yhteiskunnalle, sillä tämän tekemät myönnytykset Rooman kirkolle, raskas verotus ja sotilasmenojen suuri määrä olivat suuri taakka väestölle. Koska ottomaanit alkoivat valloittaa valtakunnan alueita, heitä pidettiin anatolialaisten vapauttajina ja monet kääntyivät pian islamiin heikentäen Bysantin ortodoksista valtaa. Bysantin valtakunta
Bysantin perintöä jatkoivat Latinalaisen keisarikunnan ympärillä sijainneet valtiot: Nikaian keisarikunta, jota hallitsi Laskaris-suku; Trebizondin keisarikunta, jota hallitsivat Komnenokset; sekä Epeiroksen despotaatti, jota hallitsivat Angelokset. Kaikki nämä kolme valtiota pyrkivät valtaamaan Konstantinopolin takaisin ja hakivat tähän tukea lännestä Venetsian vastustajilta, ennen kaikkea Genovalta. Theodoros Laskariksen johdolla Nikaia sai vähitellen valtansa alle muut valtiot. Vuonna 1261 Nikaia valtasi takaisin Konstantinopolin Mikael Palaiologoksen (keisarina Mikael VIII) johdolla. Mikaelin perustamasta Palaiologosten hallitsijasuvusta tuli valtakunnan viimeinen. Konstantinopolin piiritys
Konstantinopolin piiritys alkoi 2. huhtikuuta 1453 ja loppui Bysantin valtakunnan pääkaupungin, Konstantinopolin valtaukseen 29. toukokuuta. Tästä hetkestä lähtien valtakunta lakkasi olemasta. Osmanien sulttaani Mehmed II siirsi osmanien valtakunnan pääkaupungin läheisestä Edirnen kaupungista vallattuun Konstantinopoliin. Euroopan historia
1400-luvulla osmanit valtasivat melkein koko Bysantin valtakunnan lukuun ottamatta Konstantinopolia ja muutamaa muuta kaupunkia. Vuonna 1453 osmanien sulttaani Mehmed II valloitti Konstantinopolin ja Bysantin valtakunta kukistui. Mystras
Bysantin viimeinen keisari Konstantinos XI Palaiologos oli ennen hallitsijaksi tuloaan Morean despootti. Hänet kruunattiin keisariksi Mystraksessa vuonna 1448. Morean viimeinen despootti oli Demetrios Palaiologos. Hänen aikanaan kaupunki antautui osmanien hallitsija Mehmed II:lle vuonna 1460. Vuonna 1464 Sigismondo Malatesta onnistui valloittamaan kaupungin, mutta ei linnoitusta. Venetsialaiset valtasivat kaupungin ja linnan vuonna 1687. Tämän jälkeen kaupunki kukoisti jälleen. Siellä oli noin 40 000 asukasta, mikä on huomattavasti enemmän kuin esimerkiksi nykypäivän Spártin kaupungissa. Mystras oli muun muassa paikallisen silkkiteollisuuden keskus. Muinaiskreikka
Keskiajan Bysantin valtakunnassa antiikin ajan jälkeen käytettyä kreikkaa, niin sanottua keskikreikkaa, ei aina enää lasketa kuuluvaksi muinaiskreikkaan. Viimeiset merkittävät muinaiskreikaksi kirjoitetut teokset (esimerkiksi Prokopioksen historiateos) syntyivät 500-luvulla, minkä jälkeen valtakunnan ulkoinen ahdinko ja taloudellinen lama johtivat korkeakirjallisen tuotannon lakkaamiseen pitkäksi aikaa. Bysantin eli kreikankielisen Itä-Rooman ja latinalaisen Länsi-Rooman ajauduttua erilleen kreikasta tuli ajan kuluessa valtakunnan itäosan ainoa virallinen kieli, mutta kielen yleistä merkitystä heikensi se, että lännessä kreikan osaaminen hiipui. Bysanttilaiselle kreikalle on tunnusomaista, että kirjoitettu ja puhuttu kieli etääntyivät yhä kauemmas toisistaan. Kirjoitettu kieli pyrittiin pitämään ”puhtaana” muinaiskreikkana, mutta puhuttu kieli oli sekä ääntämykseltään että kieliopiltaan yhä lähempänä nykykreikkaa. Bysantin valtakunta
Bysanttilainen kulttuuri oli hyvin Konstantinopoli-keskeistä. Bysantin kirjallisuus oli aluksi lähinnä antiikin kreikkalaisen kirjallisuuden kristillisesti väritettyä jatkoa, eikä selkeää rajaa antiikin ja Bysantin kirjallisuuden välillä voida tehdä. 500- ja 600-luvuilla teologisen kirjallisuuden paino kasvoi ja maallisen kirjallisuuden määrä supistui. Maallinen kirjallisuus virkosi 800-luvulta alkaen, kun antiikin kirjallisuuden perinteitä alettiin elvyttää, kohoten vuosina 1000–1200 korkeimpaan kukoistukseensa. Megáli idéa
Keskiajalla nykyisen Kreikan ja Turkin alueita hallitsi Bysantin eli Itä-Rooman valtakunta. Se oli syntynyt Rooman valtakunnan jakautuessa kahtia ja sen asukkaat kutsuivat sitä vielä kauan kahtiajaon jälkeenkin ”Rooman valtakunnaksi”, varsinkin sen jälkeen kun lyhytikäiseksi jäänyt Länsi-Rooman keisarikunta oli luhistunut. Vuonna 610 keisari Herakleios kuitenkin teki kreikan kielestä valtakunnan virallisen kielen latinan sijasta, minkä jälkeen valtakuntaa alettiin pitää kreikkalaisena, vaikka se samalla yhä olikin myös Rooman valtakunnan seuraajavaltio. Toisin kuin Länsi-Rooma, tämä Itä-Rooman keisarikunta pysyi vuosisatoja elinvoimaisena ja pystyi menestyksellisesti puolustautumaan monia vihollisiaan kuten visi­gootteja, hunneja, arabeja, mongoleja ja lopulta turkkilaisiakin vastaan näiden yrittäessä ensimmäisen kerran valloittaa Bysantin; arabeille Itä-Rooma oli kyllä menettänyt laajoja ja tärkeitä alueita mutta pysynyt pienentyneenäkin itsenäisenä. Neljännellä risti­retkellä 1200-luvun alussa länsieurooppalaiset valloittivat valta­kunnan pää­kaupunginkin, Konstantinopolin, mutta jo saman vuosisadan lopulla valtakunta vielä palautettiin joksikin ajaksi. Pian sen jälkeen osmanit alkoivat kuitenkin laajentaa valtakuntaansa Bysantin kustannuksella, ja vuonna 1453 he valloittivat lopulta valtakunnan pääkaupunginkin, Konstantinopolin, jossa he muuttivat Hagia Sofian moskeijaksi. Tämän jälkeen heidän oli helppo valloittaa loputkin Bysantin alueista. Keskiaika
Idässä osmanit valloittivat Konstantinopolin 1453. Bysantin valtakunta tuhoutui. Venäjällä Kultainen orda vetäytyi. Iivana III loi pohjan nyky-Venäjän synnylle. Bysantin kukistumisen myötä Moskova alkoi nähdä itsensä kolmantena Roomana.