Milloin Ukraina itsenäistyi?
Ukraina
Ukrainalainen kansallisuusaate alkoi nousta 1840-luvulta alkaen, mutta joutui Venäjän hallinnon tukahduttamistoimien kohteeksi 1870-luvulta alkaen. Venäjän maaliskuun 1917 vallankumouksen yhteydessä alkoi Ukrainan itsenäistyminen. Länsi-Ukrainassa ukrainalaiset kokivat kansallisen herätyksen 1800-luvun lopun tapaan puolalaisten kanssa, mutta vastustivat myös puolalaisten kaupunkien dominanssia Galitsiassa ukrainalaiseen maaseutuun nähden.
Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko
Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko laillistettiin jälleen Neuvostoliitossa 1989. Ukrainan itsenäistyttyä 1991 varallisuus palautettiin ja nykyään noin 10% Ukrainan miltei 50 miljoonan hengen väestöstä kuuluu Ukrainan kreikkalaiskatoliseen kirkkoon. Metropoliitan istuin päätettiin 2002 siirtää Lvivistä Kiovaan. Nykyinen pääkirkko Kristuksen ylösnousemuksen kirkko vihittiin 2013. Metropoliittana on toiminut vuodesta 2011 Svjatoslav (Ševtšuk). Neuvostoliiton hajoaminen
Kaappauksen jälkeen Moskovassa kaadettiin kommunistijohtajien patsaita samaan aikaan kun vapautettu Gorbatšov puhui kansalle perinteistä liturgiaa marxismi-leninismin erinomaisuudesta. Gorbatšov oli menettänyt valtansa ja erosi pian kommunistipuolueen johdosta. Jeltsin oli Venäjän alueella maan todellinen johtaja. Turvallisuuspalvelu KGB:n johtajan Feliks Dzeržinskin patsaan kaatamiseen tarvittiin kaupungin nosturiauto. Kommunistien arkistot avautuivat, ja ne kertoivat rikollisen neuvostohallinnon toimista. Kaappauksen takia kaikki tasavallat itsenäistyivät. Jeltsin julisti kommunistipuolueen laittomaksi, takavarikoi sen omaisuuden ja lupasi Venäjän alueille vapautta niin paljon kuin ne tarvitsevat. Gorbatšov erotettiin kaikista puoluetoimistaan, mutta hän oli yhä muodollisesti maan presidentti. Kommunistipuolueen omaisuutta oli onnistuttu siirtämään turvaan ulkomaille. Ukraina itsenäistyi joulukuussa 1991 Neuvostoliitosta. Baltian maat, Ukraina, Valko-Venäjä, Uzbekistan ja Kirgisia itsenäistyivät 6. syyskuuta 1991 Leningradin nimi muutettiin Pietariksi ("Sankt-Peterburg"). Syyskuussa 1991 Neuvostoliitto tunnusti Baltian maat itsenäisiksi, Armenia ja Tadžikistan itsenäistyivät, lokakuussa myös Azerbaidžan ja Turkmenistan itsenäistyivät. Brestin unioni
Venäjän ortodoksisessa kirkossa Brestin unionia on pidetty lähinnä osoituksena katolisen kirkon tunkeutumisesta ortodoksiselle alueelle ja kirkollisena imperialismina. Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko lakkautettiin Neuvostoliitossa 1946, ja sen varallisuus siirrettiin Venäjän ortodoksiselle kirkolle. Ukrainan itsenäistyttyä 1991 varallisuus palautettiin, ja nykyään noin 10% miltei 50 miljoonan asukkaan Ukrainan väestöstä kuuluu uniaattikirkkoon. 1990-luvulla Ukrainassa oli kiistoja ortodoksien ja uniaattien kesken kirkollisesta omaisuudesta, ja ryhmien välit ovat edelleen jännittyneet. Ukraina Eurovision laulukilpailussa
Ukraina osallistui Eurovision laulukilpailuun ensimmäisen kerran vuonna 2003 ja voitti heti seuraavana vuonna Ruslanan esittämällä kappaleella ”Wild Dances”. Tuolloin Ukraina sai pisteitä kaikilta muilta kisanneilta mailta paitsi Sveitsiltä; Suomelta tuli kahdeksan pistettä. Seuraavana vuonna isäntämaana Ukraina putosi semifinaaliin, mutta nousi taas suoraan vuoden 2007 finaaliin, jossa sijoittui toiseksi. Toinen sija saavutettiin myös seuraavana vuonna. Toisen kerran Ukraina voitti kilpailun vuonna 2016, tällöin Jamalan kappaleella ”1944”. Ukrainan kansantasavalta
Ranska teki maihinnousun Odessaan joulukuussa 1918. Direktorio yritti muodostaa hyvät suhteet Ranskaan ja veti joukkonsa kaupungista. Venäläisistä valkoisista ja ukrainalaisista Ranska halusi vastavoiman kommunismille. Ukrainan itsenäisyyttä Ranska ei halunnut tunnustaa, vaan ilmoitti välttelevästi, että asia otetaan esille myöhemmissä rauhanneuvotteluissa. Ranskan lopullinen kanta oli, että Ukrainaa ei saa erottaa Venäjästä. Puolan–Neuvosto-Venäjän sota
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Euroopan kartta muuttui dramaattisesti. Venäjän keisarikunta romahti ja ajautui sisällissotaan. Monet Venäjän vallan alla olleet maat hyödynsivät tilannetta ja itsenäistyivät. Puola sai itsenäisyytensä 11. marraskuuta 1918. Puolan länsiraja muodostui entisillä Saksaan kuuluneilla alueilla tapahtuneen onnistuneen kapinan jälkeen 1918. 
Ensimmäisen maailmansodan jälkeiset rajat osoittautuivat erittäin epävakaiksi ja lähes kaikki uudet valtiot ajautuivat rajaselkkauksiin toistensa kanssa. Puola joutui ongelmiin Saksan ja Tšekkoslovakian kanssa, lisäksi Länsi-Ukraina kapinoi Puolaa vastaan. Ukrainan itsenäisyyssota
Kun Venäjän keisari Nikolai II luopui kruunusta maaliskuun 1917 vallankumouksessa, syntyi Ukrainassa poliittinen tyhjiö. Sitä pyrki täyttämään maaliskuussa 1917 ukrainalainen Keskusneuvosto (), jota kutsuttiin lyhyesti "Radaksi". Muita vallasta kilpailevia ryhmittymiä olivat Venäjän väliaikaista hallitusta tukevien joukko sekä venäläiseen tapaan työläisten ja sotilaiden neuvostot, joita muodostettiin eniten Kaakkois-Ukrainaan Donbassille. Kuitenkin niin Ukrainassa kuin Venäjälläkin työläisten ja sotilaiden neuvostoissa vaikutusvaltaisimmat ryhmät eivät olleet bolševikit, vaan menševikit ja sosialistivallankumoukselliset Ukrainan kansantasavalta
Ukraina itsenäisyysmieliset eivät olleet vielä hävinneet sotaa. Heidän hallussaan oli vielä Dnepr-joen länsipuoliset osat. Direktorio piti pääpaikkanaan Kamjanets-Podilskia. Ukrainan jalkapallomaajoukkue
Ennen maan itsenäistymistä ukrainalaiset pelasivat Neuvostoliiton maajoukkueessa, ja jotkut parhaista ukrainalaispelaajista, kuten Igor Dobrovolski, Andrei Kantšelskis, Viktor Onopko ja Oleg Salenko, päättivät jatkaa maajoukkueuraansa Venäjän maajoukkueessa, sillä se oli Neuvostoliiton perinteen virallinen jatkaja, ja Ukraina ei osallistunut kansainvälisiin kilpailuihin ennen vuotta 1994. Ukraina myös joutui alussa aloittamaan heikommista karsintakoreista, sillä Neuvostoliiton viiden vuoden aikana keräämät menivät suoraan Venäjälle, vaikka suuri osa joukkueen pelaajista oli ollut ukrainalaisia. Ukrainan itsenäisyyssota
Ukraina ei onnistunut luomaan voimakasta omaa kansallista armeijaa, koska kolme vuotta jatkuneesta sodasta johtuen sotilaat halusivat rauhaa ja maareformin. Hallinnon ukrainalaistaminen kuitenkin jatkui. Laki itsenäisyydestä hyväksyttiin 24. tammikuuta 1918 ja pääsihteeristö alkoi käyttää nimeä "Kansanministerien neuvosto". Ukrainan kansantasavalta
Surkeasti sujunut sota ja talousromahdus aiheuttivat Venäjällä vallankumouksen helmikuussa 1917. Sananvapaudelle ei enää ollut esteitä. Maaliskuussa perustettiin Ukrainan "Rada" eli neuvosto. Yleisilmeeltään se oli vasemmistolainen ja kansallismielinen ja vaati autonomiaa. Radan puhemieksi valittiin professori Myh’ailo Hruševskyi. Itsenäisyydenaukio
Maidan Nezaležnosti (, "Itsenäisyydenaukio"), puhekielessä Maidan, on Ukrainan pääkaupungin Kiovan keskusaukio. Kaupungin pääkatu H’reštšatyk kulkee aukion kautta koillisesta lounaaseen.
Aukion ensimmäinen nimi 1800-luvun puolivälissä oli H’reštšatykin aukio, sittemmin vuodesta 1871 Duumanaukio, neuvostovallankumouksen jälkeen maaliskuusta 1919 Neuvostoaukio, vuodesta 1935 Kalinininaukio, vuodesta 1977 Vallankumousaukio ja Ukrainan itsenäistyttyä Neuvostoliitosta 1991 Itsenäisyydenaukio. Se kunnostettiin itsenäistymisen 10-vuotispäiväksi 2001. Ukrainan itsenäisyyssota
Tämän seurauksena saksalainen sotilasosasto tunkeutui 28. huhtikuuta 1918 Radan kokoukseen ja pidätti kaksi ukrainalaisministeriä. Seuraavana päivänä miehittäjät nostivat valtaan Pavlo Skoropadskin, jolle annettiin arvonimi atamaani. Hän kutsui pääministeriksi Fedir Lyzohubin. Hallitus koostui lähinnä konservatiivisista ja liberaaleista edustajista. Tämä hallinto käytti nimeä Ukrainan valtakunta ja se pysyi pystyssä puolisen vuotta, ensimmäisen maailmansodan päättymiseen saakka. Länsi-Ukraina
Saksan ja Itävalta-Unkarin ollessa häviämässä ensimmäistä maailmansotaa 1918 kuului Galitsia Lvivissä 1. marraskuuta 1918 Itävalta-Unkarista itsenäiseksi julistettuun Länsi-Ukrainan kansantasavaltaan, joka liittyi 22. tammikuuta 1919 Ukrainan kansantasavaltaan. Puolan–Ukrainan sodassa puolalaiset tulivat Länsi-Ukrainaan keskikesällä 1919 ja neuvostovenäläiset vuotta myöhemmin. Neuvosto-Venäjän ja Puolan välisellä Riian rauhansopimuksella se liitettiin vuodesta 1921 Puolaan, mihin se oli jo kuulunutkin ennen Puolan ensimmäistä jakoa 1772. Ukrainan historia
Kiova oli sivistyneistön ja juutalaisten kaupunki (15 %). Harkova taas oli tehdastyöväen kaupunki. Koska saksalaiset olivat joulukuusta asti odottaneet, että kansankomissaarit olisivat solmineet rauhan Saksan kanssa kovin esitetyin vaatimuksin, mutta bolševikit olivat lykänneet asiaa ylläpitämällä aselepoa, yritti Saksa helmikuussa 1918 sotilaallista ratkaisua hyökkäämällä Baltian ja Pihkovan kautta kohti Petrogradia. Osana tätä kampanjaa Saksa, Itävalta-Unkari ja Bulgaria solmivat Ukrainan kanssa rauhan ja tunnustivat sen itsenäisyyden. Ukrainan itsenäisyyssota
Länsi-Ukrainan kansantasavalta perustettiin Kiovan seudulle joulukuussa 1918, mutta sen asema muodostui hankalaksi, sillä suuret sotilasvoimat liikehtivät alueella sekä idästä että lännestä. Ukrainalaiset eivät halunneet Puolaan liittymistä, sillä he pelkäsivät talonpoikien aseman heikentyvät puolalaisen feodalismin takia. Viimeisenä keinona länsiukrainalaiset yrittivät liittoutua muun Ukrainan kansallismielisiin, mutta jo alkuvuonna 1918 uusi kansantasavalta oli menettänyt mahdollisuutensa. Venäjän lokakuun vallankumous lisäsi bolševikkien kannatusta. Britannia ja Ranska taas olivat voittaneet Saksan maailmansodassa ja tukivat aseellisesti bolševikkien vastustajia Odessassa ja Krimillä. Tämän vuoksi koko Ukraina joutui sotatilaan. Neuvosto-Venäjän joukot miehittivät Kiovan ja maa julistettiin neuvostotasavallaksi vuonna 1919. Donetskin ja Luhanskin alueiden kansanäänestykset 2014
Kyselyistä ensimmäinen oli Donetskin kansantasavallassa järjestetty ”separatistien kansanäänestys” ”Donetskin kansantasavallan” alueen itsenäistymisestä 11. toukokuuta, kaksi viikkoa ennen Ukrainan presidentinvaaleja. Äänestykset käydään myös seitsemässä muussa Itä-Ukrainan kaupungissa muun muassa Luhanskissa. Ukrainan hallinto piti suunnitelmia laittomana. Donetskin kansantasavalta julistettiin protestina Kiovan uudelle hallinnolle. Erimielisistä separatistiryhmistä osa haluaa Ukrainasta liittovaltion, osa itsenäisyyttä ja osa liittymistä Venäjään. Yhdysvaltalaisen Pew-tutkimuslaitoksen ennakkoon tekemän kyselyn perusteella 18% alueiden kansalaisista kannatti eroamista Ukrainasta. Ukrainan historia
Vuonna 1897 ukrainalaiset olivat kielivähemmistönä (2. suurin ryhmä "moldovalaisten ja romanialaisten" jälkeen) nykyään Moldovan ja eteläisimmän Odessan alueen tuolloin käsittäneellä Bessarabian kuvernementin alueella. Nykyisen Donetskin ja Luhanskin alueiden kaakkoisosat kuuluivat vuorostaan laajaan Donin kasakoiden alueeseen, jolla ukrainalaisia oli - koko aluetta tarkasteltaessa - 28,1 prosenttia. Kuvernementtihallinnon kihlakunta- tai paikallistasolla, esimerkiksi varuskuntapaikkakunnilla, venäjän kielellä saattoi olla valta-asema paikotellen. Nykyisen Ukrainan läntisin reuna (esim. vahvasti ukrainankielinen Lvivin seutu) oli vuonna 1897 puolestaan osa Itävalta-Unkariin kuulunutta Galitsiaa. Galitsian itäosissa ukrainan kieli oli väestön pääkieli. Ukrainan kansantasavalta
Huhtikuussa 1917 Kiovassa kokoontui Yleisukrainalainen kansalliskongressi joka nimitti Radan Ukrainan korkeimmaksi valtioelimeksi. Myöhemmin saman kuukauden aikana 100 000 mielenosoittajaa vaati Kiovassa Ukrainalle välitöntä autonomiaa ja jopa Helsingin ukrainalaiset pitivät oman mielenosoituksensa. Ukrainan historia
Kravtšuk voitti presidentinvaaleissa Ruhin asettaman vastaehdokkaan ja tuli Ukrainan presidentiksi. Venäjän, Ukrainan ja Valko-Venäjän johtajat perustivat Itsenäisten valtioiden yhteisön ja Neuvostoliitto lakkautettiin. Ukraina
Toisen maailmansodan jälkeen 1945 Ukrainaan liitettiin vielä Tšekkoslovakian itäisin osa, Karpatorutenia, joka yhdisti lopulta kaikki kansallisuudeltaan ukrainalaisten asumat alueet saman hallinnon alle. Kansallismielisten aseellinen toiminta Neuvostoliittoa vastaan jatkui kuitenkin vielä sodan jälkeisinä vuosinakin Länsi-Ukrainassa. Krimin autonominen tasavalta
Vuonna 1954 Krim liitettiin Ukrainan SNT:aan Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteerin Nikita Hruštšovin päättämänä symbolisena eleenä. Teko ajoitettiin Venäjän tsaarin ja atamaani Bohdan H’melnytskyin vuonna 1654 solmiman sopimuksen 300-vuotisjuhlan kunniaksi. Siirtoa on kritisoitu siitä, ettei se olisi ollut Neuvostoliiton sen aikaisen perustuslain mukainen joidenkin käsittelyvaiheiden jäätyä välistä. Koska niemimaalla asui tuolloin monia sinne vasta äskettäin muuttaneita venäläisiä, Krimin itsenäistyminen edesauttoi alueen kehittymistä vahvaksi venäläismyönteisten ja separatististen liikehdinnän keskukseksi Ukrainassa. Ukrainan vallankumous 2014
Ukrainan vallankumous 2014 tarkoittaa helmikuussa 2014 tapahtunutta vallankumousta, jonka yhteydessä presidentti Viktor Janukovytš erotettiin. Vallankumousta edelsivät kuukausia kestäneet mielenosoitukset ja väkivaltaisuudet maan pääkaupungissa Kiovassa ja muualla Ukrainassa. Väkivaltaisuuksissa kuoli yli sata mielenosoittajaa ja poliisia. Vallankumouksen vastatoimena Venäjä miehitti Krimin. Miehitystä Ukrainan valtaan noussut uusi hallitus piti sodanjulistuksena. Tilanteen seurauksena myös Itä-Ukrainan tilanne muutui konfliktiksi. Ukraina
Štšerbytskyin ansiosta glasnost ei juurikaan vaikuttanut Ukrainassa ennen vuonna 1988, jolloin Lvivissä ja Kiovassa pidettiin joukkomielenosoitukset. Seuraavana vuonna muodostui Ruh-liike ja monet merkittävistä puoluejohtajista hävisivät vaaleissa. Radan vaalit 1990 mursivat kommunistipuolueen aseman ja Ruh ilmaisi avoimesti pyrkimyksensä itsenäisyyteen. Ukrainan historia
Viimeisen aluelisäyksen Ukraina sai Venäjän federaatiolta 1954, kun Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Nikita Hruštšovin aloitteesta Ukrainaan liitettiin myös Krimin niemimaa, mistä tuli myöhemmin itsenäistyneen Ukrainan ja Venäjän välinen kiista Mustanmeren laivastotukikohtaa ja Sevastopolia koskien. Ukrainan kansantasavalta
Kansallismielisen liikkeen näkyviä hahmoja oli Panteleimon Kuliš, joka ryhtyi levittämään ukrainalaisuuden ideaa myös tavallisten ihmisten pariin. Vuonna 1856 hän julkaisi Venäjän keisarikunnan alueen ensimmäisen ukrainankielisen aapisen. Salainen poliisi takavarikoi vuonna 1858 hänen kirjeensä, jossa hän esitti ajatuksen itsenäisestä Ukrainan valtiosta. Tämä on ensimmäinen tunnettu viittaus Ukraina itsenäistymiseen. Vuonna 1860 Aleksandr Herzen julkaisi Lontoossa "Ukraina" -nimisen artikkelinsa, missä hän korosti Ukrainan kuuluvan ainoastaan ukrainalaisille, ei Venäjälle eikä Puolalle. Ukrainan itsenäisyyssota
Venäjän väliaikainen hallitus taipui tilapäiseen Ukrainan autonomiaan, jossa se tunnusti Ukrainan keskusradan Ukrainan edustukselliseksi elimeksi ja Ukrainan pääsihteeristön autonomisen Ukrainan hallitukseksi heinäkuun 1917 alussa. Tämä päätös aiheutti Venäjällä hallituskriisin, koska kaikki neljä liberaalisen perustuslaillisten demokraattien puolueen ministeriä erosi Venäjän väliaikaisesta hallituksesta. Venäjän väliaikainen hallitus päätti heinäkuun puolessa välissä valtuuttaa Ukrainan pääsihteeristön (eli Ukrainan parlamentin hallituksen) hoitamaan Ukrainan sisäisiä asioita. Valtuutus sisälsi kuitenkin Radan vallan rajoituksen, että päätökset alistetaan Venäjän väliaikaisen hallituksen hyväksyttäviksi. Ukraina
Puna-armeijan vastahyökkäys Ukrainaan alkoi kesällä 1943 ja Donbassin pääkaupungin Stalinon (nyk. Donetsk) vapautusta juhlitaan 8. syyskuuta 1943. Koko Ukrainan vapautusta fasistisista hyökkääjistä muistetaan 28. lokakuuta (1944). Ukrainan itsenäisyyssota
Venäjän väliaikainen hallitus ei suostunut määrittelemään Ukrainalle kovin laajaa aluetta autonmomiaa varten. Dneprin länsirannan puoleiset alueet kyllä kuuluivat autonomiaan ja itärannalta Pultavan kuvernementti ja Tšernihivin kuvernementti, mutta ei enää Harkovan kuvernementti, ei entinen Sloboda-Ukraina eikä Odessan kuvernementti. Suoraa pääsyä Mustallemerelle Venäjän väliaikainen hallitus autonomiselle Ukrainalle sallinut. Mykola Mihnovskyi
Mihnovskyi opiskeli lakimieheksi Kiovan yliopistossa ja osallistui opiskeluaikanaan vuonna 1891 kansallismielisen Tarasilaisen veljeskunnan perustamiseen. Hän julkaisi vuonna 1900 pamfletin "Samostijna Ukrajina" (”Itsenäinen Ukraina”), jossa hän vaati Karpaateilta Kaukasukselle ulottuvan itsenäisen Ukrainan valtion perustamista. Samana vuonna perustettu Ukrainan ensimmäinen nykyaikainen puolue, Vallankumouksellinen ukrainalainen puolue (RUP), omaksui sen ohjelmakseen. Puolue kuitenkin luopui kiistanalaisena pidetystä itsenäisyysvaatimuksesta jo vuonna 1902, jolloin Mihnovskyi perusti uuden, entistä jyrkemmän Ukrainan kansallispuolueen (UNP). Hän levitti itsenäisyysaatetta seuraavina vuosina useissa julkaisemissaan lyhytikäisissä lehdissä. Yhteiskunnallisilta mielipiteiltään hän oli vasemmistolainen. Ukrainan historia
Puolassa 1934 vangittu Ukrainan itsenäisyystaistelua jatkanut Stepan Bandera vapautettiin 1939, kun saksalaiset olivat miehittäneet Puolan. 1941 kun saksalaiset olivat vallanneet Ukrainan (Itä-Galitsian) julisti Bandera Lvovissa Ukrainan tasavallan uudelleen perustetuksi. Saksa sitoi Ukrainan tiukasti itseensä sallimatta sille Slovakian tai Kroatian kaltaista itsenäisyyttä määrittelemällä sen valtakunnanprotektoraatiksi. Bandera ja muut kansallismieliset sekä neuvostovastaiset ukrainalaiset vangittiin. Bandera kuitenkin vapautettiin 1944. Stepan Banderan surmasivat neuvostoagentit 1959 Münchenissä. Ukraina
Ukrainan tasavallan itsenäistymisen jälkeen siirtyminen markkinatalouteen oli vaikeaa. Kilpailukykyisiä vientituotteita ei juuri ollut ja kauppa Venäjän federaation kanssa toi poliittisia kytkentöjä. Siirtymäkausi kesti 1990-luvun alun. Tuolloin puolitiehen jätetyt rakenteelliset uudistukset johtivat laajaan työttömyyteen. Palkanmaksu saattoi keskeytyä kuukausiksi. Valtio päästi markkinoille lisää rahaa, mikä edesauttoi huippukorkeaa inflaatiota. Kuten Venäjällä, valtionyritysten yksityistäminen merkitsi pienen vähemmistön rikastumista ja tuloerojen räjähdysmäistä nousua. Ukrainan kansantasavalta
Ukrainan kansantasavalta (ukrainaksi Українска Народня Республіка, "Ukrajinska Narodna Respublika") oli Ukrainan itsenäiseksi 22. tammikuuta 1918 julistettu tasavalta, joka käsitti periaatteessa Ukrainan lukuun ottamatta Länsi-Ukrainan kansantasavallan aluetta. Ukrainan kielen sana "”Narodna”" voidaan kääntää suomeksi kahdella tavalla: joko "kansan "tai "kansallinen".
Itsenäistymiseen johtaneen kehityksen taustalla oli kansallisuusliikkeen synty Ukrainassa 1800-luvulla. Puolan kapinat ja Venäjän Puolaan kohdistamat tukahdutustoimet saivat myös ukrainalaiset ottamaan kantaa heitä koskeviin asioihin. Venäjän Puolan vastaiseen politiikkaan kuului myös ukrainalaisten maaorjatalonpoikien puolustaminen puolalaista aatelistoa vastaan. Ukrainan historia
Uusi mahdollisuus muodostui marraskuussa 1917 bolševikkien lokakuussa (juliaanisen kalenterin mukaan) suorittaman vallankaappauksen jälkeen, jolloin Ukraina julistettiin riippumattomaksi kansantasavallaksi joulukuussa 1917. Tätä eivät kuitenkaan Saksan kanssa aselevon joulukuussa 1917 tehneet kansankomissaarit hyväksyneet, vaan halusivat Kerenskin väliaikaisen hallituksen tapaan pitää Venäjän "yhtenäisenä ja jakamattomana". Ukraina
Ortodoksisuus on jakaantunut tällä hetkellä kolmeen kilpailevaan kirkkoon. Jaon taustalla on ukrainalainen nationalismi ja halu irrottautua myös kirkollisesti Venäjän vaikutusvallasta. Mielipidekyselyn mukaan Ukrainan suurin uskonnollinen yhdyskunta on Ukrainan ortodoksinen kirkko – Kiovan patriarkaatti. Se on vuonna 1992 perustettu, patriarkka Filaretin johtama kirkkokunta. Filaret oli vuoteen 1991 asti Moskovan patriarkaatin alaisen Ukrainan ortodoksisen kirkon "Kiovan ja koko Ukrainan metropoliitta", mutta menetti pappisvihkimyksen ja suljettiin ehtoollisyhteydestä vuonna 1997 "skismaattisesta toiminnasta". Muut ortodoksiset kirkot eivät ole tunnustaneet Filaretin johtamaa Kiovan patriarkaattia. Ukrainan ortodoksinen kirkko – Moskovan patriarkaatti on Venäjän ortodoksisen kirkon eli Moskovan patriarkaatin alainen, vuodesta 1990 lähtien autonomisesti toiminut kirkko. Kolmas ortodoksinen kirkkokunta on Ukrainan autokefalinen ortodoksinen kirkko, joka syntyi 1920-luvulla Ukrainan lyhyen itsenäisyyden aikana ja selvisi Neuvostoliiton aikana diasporassa ulkomailla. Ukrainan itsenäistymisen jälkeen se on aloittanut uudelleen toiminnan Ukrainan alueella. Keskustelua Kiovan patriarkaatin ja Ukrainan autokefalisen ortodoksisen kirkon yhdistymisestä heräteltiin keväällä 2015. Ukrainan kansantasavalta
Runoilija Taras Ševtšenko ja historioitsija Mykola Kostomarov perustivat Kiovan yliopistossa Pyhien Kyrilloksen ja Metodioksen seuran. Siihen liittyi kaikkiaan 12 henkilöä. Maailmankuvaltaan seura oli kristillinen ja se haaveili panslavistisesta tasavallasta, jossa Ukraina oli yksi sen autonomisista osatasavalloista. Viranomaiset paljastivat seuran vuonna 1847 ja pitivät sitä kumouksellisena. Seuran jäsenille annettiin vankeustuomioita ja ukrainalaisuuteen myönteisesti suhtautunut Venäjän opetusministeri Sergei Uvarov erotettiin. Seuran jäseniä kiellettiin enää julkaisemasta mitään. Ukrainan–Neuvosto-Venäjän sota
Sodan myötä suurin osa Ukrainasta yhdistettiin Ukrainan sosialistiseksi neuvostotasavallaksi, joka oli yksi neljästä 30. joulukuuta 1922 perustetun Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton perustajajäsenestä Venäjän, Valko-Venäjän ja Transkaukaasian sosialististen neuvostotasavaltojen kanssa, samalla kun Galitsia ja Länsi-Volynia liitettiin osaksi Puolaa Riian rauhassa maaliskuussa 1921. Rauhasta huolimatta partisaanien toiminta jatkui vielä vuoden 1922 puoleen väliin. Ukrainan vallankumous 2014
Itä-Ukrainan sota (myös Ukrainan kriisi tai Ukrainan sota tai Donbassin sota) on huhtikuussa vuonna 2014 alkanut Ukrainan hallituksen ja Venäjän tukemien joukkojen, kapinallisten tai separatistien välinen aseellinen yhteenotto Itä-Ukrainassa. Ukrainan historia
Ukrainan pakkokollektivisoimiseksi lähetti Neuvostoliiton kommunistinen puolue muualta komissaareja valvomaan toimitusta ja Ukrainaan järjestettiin neuvostohallituksen määräämin pakkoluovutuksin Holodomoriksi kutsuttu nälänhätä, minkä vuoksi jopa kolmen miljoonan ihmisen arvellaan kuolleen 1930-1932. Ukrainan kommunistisen puolueen pääsihteerinä oli tuolloin Nikita Hruštšov. Ylijäämävilja kaupattiin maailmanmarkkinoilla siten, että viljan hinta laski. Tämä ja Ukrainan lyhyt itsenäisyys pohjustivat ukrainalaisten nationalistien yhteistoimintaa Saksan kanssa 1941-1944 toisen maailmansodan aikana. Galitsia
Itsenäinen Länsi-Ukrainan kansantasavalta julistettiin perustetuksi 1. marraskuuta 1918 Lvivissä. Se käsitti Galitsian lisäksi myös Transkarpatian ja Bukovinan. Se joutui välittömästi sotaan ententen kannattamia puolalaisia vastaan Galitsiasta sekä Romaniaa vastaan Bukovinasta. Asemiensa vahvistamiseksi Länsi-Ukrainan kansantasavalta solmi 1919 liiton Ukrainan kansantasavallan kanssa, joka kuitenkin pyrki rauhaan Puolan kanssa luovuttamalla Galitsian ja muun Länsi-Ukrainan Puolalle käydäkseen paremmin länsiliittoutuneiden tuella sotaa Neuvosto-Venäjää ja Etelä-Venäjän valkoista armeijaa vastaan. Neuvosto-Venäjän ja Puolan vuonna 1921 solmiman Riian rauhansopimuksen mukaisesti koko Galitsia tuli kuulumaan Puolaan. Tšernivtsi
Kaupunki on yksi Ukrainan sisämaan vanhimpia. Arkeologisissa tutkimuksissa löydetty asutus on perustettu 1100-luvun jälkipuoliskolla. Kirjalliset lähteet mainitsevat sen kaupunkina vuonna 1408, mutta Moldavia oli saanut sen valtaansa jo 1300-luvun puolivälissä. Tšernivtsi on kuulunut vuosisatojen varrella myös turkkilaisille, Itävaltaan (1775–) ja Itävalta-Unkariin, Romaniaan (1918–), Neuvostoliittoon (1940–), uudelleen Romaniaan ja Neuvostoliittoon ja vuodesta 1991 itsenäiseen Ukrainaan. Ukrainan itsenäisyyssota
Venäjän väliaikainen hallitus ilmoitti lokakuussa 1917 aikovansa syyttää oikeudessa Radaa ja sen pääsihteeristöä separatismista Ukrainan perustuslakia säätävän kansalliskokouksen koolle kutsumisen takia. Vaalipäiväksi vahvistettiin 9. tammikuuta 1918 ja perustuslakia säätävän kansalliskokouksen kokoontumispäiväksi 22. tammikuuta 1918. Volodymyr Vynnytšenko
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Vynnytšenko nimitettiin Venäjän väliaikaista hallitusta Ukrainassa edustaneen valtuuskunnan johtoon. Maaliskuussa perustettiin Ukrainan rada eli neuvosto. Se valtuutti Vynnytšenkon neuvottelemaan Venäjän hallituksen kanssa. Erilaisten välivaiheiden jälkeen Vynnytšenko nimitettiin Ukrainan pääministeriksi 18. elokuuta 1917 ja asialle saatiin vahvistus myös Venäjän pääministeri Aleksandr Kerenskiltä. Lokakuun vallankumouksen ja Kiovan bolševikkien kapinan jälkeen, Neuvosto-Venäjän joukkojen hyökätessä maahan, Ukrainan kansantasavalta julistautui itsenäiseksi 22. tammikuuta 1918. Tuolloin Saksan keisarikunnan armeija hyökkäsi maahan lännestä ja Neuvosto- Venäjän idästä. Vynnytšenko päätyi hallituksineen pyytämään sotilasapua Saksalta ja keskusvalloilta. Vastineeksi sotilasavusta Ukraina antaisi elintarvikkeita. Sopimusta kritisoitiin laajalti. Hän teki myöskin taloussopimuksen Valko-Venäjän kansallisen tasavallan kanssa. Vynnytšenko kiisteli Symon Petljuran kanssa millaiselle pohjalle Ukrainan armeija muodostettaisiin ja joutui jättämään paikkansa. Ukrainan ulkopolitiikka
Ukrainan ulkopolitiikka itsenäistymisen jälkeen 1991 käsitti useita Neuvostoliiton jälkeisiä asioita Venäjän kanssa. Yhdysvalloille ja myös Venäjälle tärkeintä oli se, ettei Ukraina pidä Neuvostoliiton aikaisia ydinaseita osanaan Neuvostoliiton jäämistöstä. Sekä Ukrainalle että Venäjälle oli merkityksellistä Neuvostoliiton Mustanmeren laivaston aluksien jako Venäjän Mustanmeren laivaston ja Ukrainan laivaston kesken, mihin kuuluin myös Venäjälle oikeus jatkaa Venäjän ja Neuvostoliiton aikaisten tukikohtien hallussa pitoa Krimillä. Krimin laivastotukikohta
Ukrainan itsenäistyttyä Neuvostoliitosta 1991 alkoi Venäjän ja Ukrainan välinen kiista ydinaseista ja myös Mustanmeren laivaston alusten jakamisesta Venäjän ja Ukrainan kesken. Ukrainan itsenäisyyssota
Ukrainan itsenäisyyssota oli monivaiheinen tapahtumasarja ensimmäisen maailmansodan loppupuolella. Sota sisälsi Ukrainan sisäisiä yhteenottoja ja sotaa Neuvosto-Venäjää vastaan ajalla 8. marraskuuta 1917 – 17. marraskuuta 1921. Alkuvaiheessa sotatapahtumiin osallistui Saksa ja loppuvaiheessa Puola. Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta
Neuvostoliiton ja Saksan elokuussa 1939 solmiman hyökkäämättömyyssopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan seurauksena alkoi toinen maailmansota syyskuussa 1939. Saksa ja Neuvostoliitto hyökkäsivät Puolaan, jonka eteläinen itäosa tuli Ukrainan hallintaan. Galitsia, Länsi-Ukraina, oli 1918 muodostanut itsenäisen Länsi-Ukrainan kansantasavallan, joka oli sotinut myös romanialaisia vastaan Pohjois-Bukovinassa ja puolalaisia vastaan, mutta joutunut Ukrainan kansantasavallan ja sittemmin Venäjän sosialistisen federatiivisen kansantasavallan ja Puolan tasavallan välisellä rauhansopimuksella Puolan haltuun. Ukrainan itsenäisyyssota
Saksan aselepo länsivaltojen kanssa tuli voimaan 11. marraskuuta 1918. Tällöin ulkoinen tuki Skoropadskin hallitukselle hävisi. Ukrainalaiskansalliset sosialistit Symon Petljura ja Vladimir Vinnitšenko, Andrei Makarenko, Opanas Andrievski, Fedor Shevtsin Ukrainan kansallisliittona julistivat 13. marraskuuta kapinan Skorodpadskin hallintoa vastaan Beloi Tserkvissä. Tämä merkitsi sisäisen kuohunnan kiihtymistä. Skoropadskin nimittämä Fedir Lyzohubin hallitus joutui eroamaan 14. marraskuuta 1918, kun hänen kuultiin luvanneen Ukrainan liittyvän Neuvosto-Venäjään. Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta
Bolsevikkien vakiinnutettua valtansa Ukraina yhdessä Venäjän, Valko-Venäjän ja Transkaukasian kanssa muodostivat Neuvostoliiton vuoden 1922 lopussa. Neuvostoliitossa pakolla toteutetun maatalouden kollektivisointin myötä aiheutui Ukrainan nälänhätä 1932–1933.
Pääkaupungiksi Harkovan sijaan tuli Kiova vuonna 1934 ja neuvostotasavallan nimi muuttui 1936 muotoon . Pääkaupungin pitäminen Kiovan sijaan oli johdonmukaista siksi, että se oli perustaltaan teollisempi ja sosialistisempi kuin Kiova, jossa Venäjän sisällissodan aikana oli muita hallituksia. Näin ollen vasta Ukrainan maatalouden kollektivisoinnin ja nälänhädän lopussa pääkaupunki palautettiin Harkovasta Kiovaan. Itä-Ukrainan sodan alkuvaihe
Azarovin hallituksen ja Ukrainan presidentin, Viktor Janukovytšin vastaiset mielenosoitukset pääkaupunki Kiovassa alkoivat yöllä 21.-22. marraskuuta 2013 jatkuen marraskuun, joulukuun, tammikuun ja helmikuun alun ilman suurehkoja väkivaltaisuuksia vuoden 2004 oranssivallankumouksen tapaan. Ukrainan venäläismyönteinen hallitus pyrki nujertamaan mellakoinniksi äityneet protestit lopulta väkivalloin Maidanin aukiolla. Helmikuussa 2014 lähinnä euromyönteiset tekivät Ukrainassa vallankumouksen. Kiovassa tapahtuneiden ampumisten ja loukkaantumisten vuoksi mielenosoittajat ja Ukrainan presidentti sopivat 21. helmikuuta 2014 tilanteen rauhoittamisesta. Samana päivänä kuitenkaan vallanjako ei toteutunut, vaan 22. helmikuuta 2014 Viktor Janukovytš pakeni tuntemattomaan paikkaan ja lopuksi siirtyi Venäjän federaatioon, jolloin korkeimman radan nopealla päätöksellä muutettiin maan perustuslaki siten, että otettiin voimaan vuoden 2004 parlamantaarisen perustuslain kaltainen laki 2014, jonka perusteella käytännössä valtionhoitajaksi ryhtyi tilapäisenä Ukrainan presidenttinä korkeimman radan puhemies. Ukrainan historia
Ukrainaa on sanottu Venäjän tai Neuvostoliiton leipäkoriksi. Näin ollen oli ilmeistä, että kansallishenkisyys, joka oli aiheuttanut vaikean ja lyhyen itsenäisyyden aikana ideologisen ongelman niin suhteessa neuvostovaltaan, saksalaisten suojelukseen kuin myös Lvovin ja Kerenskin väliaikaiseen hallitukseen ja lopulta myös sen politiikkaa jatkamaan pyrkineiden ympärysvaltojen sekä Venäjän vastavallankumouksellisten politiikkaan, oli Ukraina merkittävä osa Neuvostoliiton kannalta myös 1928 alkanutta suunnitelmataloutta, mikä teki maatalouden kollektivisoinnista tärkeän neuvostohallituksen kannalta. Ukrainalaisten nationalistien järjestö
Ukrainalaisten nationalistien järjestö (, OUN) oli vuonna 1929 perustettu Ukrainan itsenäisyyttä ja yhtenäisyyttä ajanut äärinationalistinen maanalainen taistelujärjestö, joka toimi aktiivisesti varsinkin Puolaan kuuluneessa Länsi-Ukrainassa, Galitsian ja Volynian alueella. Toisen maailmansodan aikana kahteen kilpailevaan siipeen jakautunut OUN teki yhteistyötä Saksan kanssa, mutta myös laajensi toimintansa vastarintaliikkeeksi perustettuun Ukrainan kansannousuarmeijaan (UPA), joka taisteli ajoittain sekä Saksaa että Neuvostoliittoa vastaan. Ukrainan kansantasavalta
Lokakuussa 1920 aloitettiin Riiassa rauhanneuvottelut. Itsenäisestä Ukrainasta ei ollut neuvotteluissa puhettakaan. Maaliskuussa 1921 solmitussa Riian rauhassa Puola ja Neuvosto-Venäjä sopivat jakavansa Ukrainan. Suurin osa Ukrainasta muodosti Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan ja Puola liitti itseensä Galitsian ja Volynian. Romania ja Tšekkoslovakia liittivät itseensä aiemmin Venäjän Ukrainaan kuuluneita pieniä raja-alueita. Kansantasavalta jatkoi olemassaoloaan vain pakolaisorganisaationa. Štše ne vmerla Ukrajiny
Štše ne vmerla Ukrajina () on Ukrainan kansallislaulu. Laulun sävelsi Länsi-Ukrainasta kotoisin oleva säveltäjä ja pappi Myhailo Verbytskyi vuonna 1863 Pavlo Tšubynskyin vuotta aikaisempaan kirjoittamaan isänmaalliseen runoon. Laulu muistuttaa hieman puolalaisia ja serbialaisia kansanlauluja. Siitä tuli Ukrainassa suosittu isänmaallinen laulu, ja vuonna 1917 se julistettiin vasta itsenäistyneen Ukrainan tasavallan kansallislauluksi. Ukrainalaisten nationalistien järjestö
Ukrainalaisten nationalistien järjestön edeltäjä oli Ukrainan sotilasjärjestö (UVO), jonka perustivat vuonna 1920 lyhytikäisen Länsi-Ukrainan kansantasavallan armeijan veteraanit. Puola oli valloittanut Länsi-Ukrainan vuonna 1919 ja ulkovallat tunnustivat sen osaksi Puolaa vuonna 1923. Muut osat Ukrainasta muodostivat Neuvostoliittoon liitetyn Ukrainan neuvostotasavallan, jossa nationalistit eivät voineet turvallisesti toimia. OUN syntyi, kun UVO yhdistyi kolmen opiskelijajärjestön kanssa. Perustava kokous pidettiin Wienissä Itävallassa tammi–helmikuun vaihteessa 1929. Ukrainan historia
Puolan heikkous alkoi korostua 1700-luvulla Venäjän ja Preussin vahvistuessa. Puolan ensimmäisessä jaossa 1772 Itävalta sai itselleen Ukrainan läntisimmän osan, Itä-Galitsian ja Bukovinan, jotka olivat olleet Puolan hallussa nelisensataa vuotta. Puolan toisen, 1793 tapahtuneen, jaon ja kolmannen, 1795 tapahtuneen jaon seurauksena Venäjä sai Puolaan kuuluneet Länsi-Ukrainan alueet, Podolian ja Volynian. Karpato-Ukrainan tasavalta
Karpato-Ukrainan tasavalta oli nykyisen Taka-Karpatian alueella Ukrainassa sijainnut lyhytikäinen itsenäiseksi julistettu valtio. Itsenäisyysjulistus annettiin Tšekkoslovakian hajotessa 15. maaliskuuta 1939, mutta Unkari miehitti alueen kokonaan 17. maaliskuuta mennessä. Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991
Syyskuussa 1991 Neuvostoliitto tunnusti kaikkien Baltian maiden itsenäisyyden. Kaikki neuvostotasavallat itsenäistyivät. Neuvostoliiton tilalle tuli "Suvereenien valtioiden liitto". Marraskuussa 1991 siihen liittyi seitsemän uutta itsenäistä valtiota. Venäjän jälkeen suurin entinen neuvostotasavalta Ukraina jäi liitosta pois – julistautuen itsenäiseksi 1. joulukuuta 1991. Venäjä tunnusti sen itsenäisyyden 3. joulukuuta. Venäjän valtaa liitossa lisäsi Jeltsinin päätös, ettei Venäjän kannata ottaa liittoon kaikkia halukkaita, uusia ja köyhiä tasavaltoja. H’melnytskyin kansannousu
H’melnytskyin kansannousu oli kasakoitten kansannousu Ukrainassa vuosien 1648–1657 välillä. Kansannousu muuttui Puola-Liettuaan kuuluneen Ukrainan vapaussodaksi ja sen lopputuloksena perustettiin itsenäinen Kasakkahetmanaatti. Hetmanni Bohdan H’melnytskyi komennossa Zaporižžjan kasakat liittoutuivat Krimin tataareitten ja paikallisen talonpoikaisväestön kanssa, taistelivat useita taisteluita Puola-Liettuan armeijoita ja puolisotilaallisia joukkoja vastaan. Tulos oli puolalaisen szlachtan ja heidän juutalaisten välikäsiensä vallan tuhoaminen. Kansannousu on ottanut symbolistisen merkityksen Ukrainan suhteissa Venäjään. Kansannousun myötä Itä-Ukraina tuli osaksi Moskovan tsaarikuntaa. Perejaslavin sopimuksessa kasakat vannoivat uskollisuuden valan tsaarille. Runoilija ja taiteilija Taras Ševtšenkon mukaan tämä orjuutti hänen kansansa Venäjän vallan alle. Kiova
Toisen maailmansodan aikana 19. syyskuuta 1941 Saksa valloitti Kiovan ja otti motista yli 650 000 puna-armeijan vankia. Neuvostoarmeija valtasi kaupungin takaisin 6. marraskuuta 1943. Vuonna 1991 Kiovasta tuli itsenäisen Ukrainan valtion pääkaupunki. Vuonna 2004 Kiovan Maidan Nezaležnosti, Itsenäisyyden aukio, oli Ukrainan presidentinvaaliin liittyneen oranssivallankumouksen keskuspaikka konsertteineen ja mielenosoituksineen. Ukrainan itsenäisyyssota
Samaan aikaan Venäjä kiihdytti sotaponnistuksiaan keskusvaltoja vastaan. Operaatiota nimitettiin Kerenskin hyökkäykseksi ja sitä johti kenraali Aleksei Brusilov. Operaatio alkoi heinäkuussa 1917. Sotatoimet käytiin suurelta osin Ukrainassa. Tulokset olivat kuitenkin vähäiset, koska sotilaat kapinoivat sotaväsymyksensä takia. Ukraina
Andrusovon rauhassa 1667 Itä-Ukraina ja Kiova liitettiin Venäjän yhteyteen ja länsiosa Puola-Liettuaan. Suuren Pohjan sodan yhteydessä hetmanni Ivan Mazepa pyrki Ruotsin tuella itsenäisyyteen Venäjästä, mutta Pultavan taistelun seurauksena kasakkojen Ukraina liitettiin entistä tiiviimmin Venäjään. Puolan vaikutus Ukrainaan hiipui vähitellen 1772, 1793 ja 1795, kun Puola-Liettuan aatelistasavallan muodostanut Puolan kuningaskunta jaettiin v. 1795 jälkeen lopulta kokonaan Preussin (sittemmin Saksa), Itävallan (sittemmin Itävalta-Unkari) ja Venäjän kesken. Pääosa Länsi-Ukrainaa liitettiin Venäjään, joskin Itä-Galitsia ja Bukovina joutuivat osaksi Itävalta-Unkaria. Aleksanteri II lakkautti alun perin puolalaisen aatelin voimaansaattaman ja Venäjän Katariina II:n lopullisesti vahvistaman maaorjuuden vasta 1861. Krimin autonominen tasavalta
Vuoden 1991 tammikuussa Krimin kommunistinen puolue organisoi kansanäänestyksen, jossa saavutetun 93,26 prosentin kannatuksen pohjalta päätettiin alueelle palauttaa autonomisen neuvostotasavallan asema. Helmikuun 12. päivänä 1991 Krimin ASNT muodostettiin uudelleen. Heinäkuussa 1991 venäjän kielestä tuli virallinen kieli niemimaalla. Krimin ASNT liitettiin Ukrainan SNT:n yhteyteen. Neuvostoliiton hajottua ja Ukrainan julistauduttua itsenäiseksi muutti Krimin ASNT nimensä "Krimin tasavallaksi", ja julistautui puolestaan itsenäiseksi 5. toukokuuta 1992. Krimin asukkaista vain 54 prosenttia äänesti Ukrainan itsenäistymisen puolesta joulukuussa 1991. Tammikuussa Krimin tasavallan presidentiksi valittiin venäjämyönteinen Juri Meškov noin 70 prosentin kannatuksella. Tasavalta tukeutui vahvasti Venäjään. Venäjä-blokki saavutti enemmistön Krimin parlamentista ja tasavallan johto sai kansanäänestyksellä tuen kansalaistensa kaksoiskansalaisuudelle. Venäläismyönteinen poliittinen eliitti - presidentti ja parlamentti - kuitenkin riitaantui keskenään talouspolitiikan suuntaviivoista, erityisesti suhtautumisessaan valtion omaisuuden yksityistämiseen. Venäjä-blokki vähitellen hajosi. Štše ne vmerla Ukrajiny
"Štše ne vmerla Ukrajina" laulettiin de facto -kansallislauluna uudelleen itsenäistyneen Ukrainan ensimmäisen presidentin Leonid Kravtšukin virkaanastujaisissa 5. joulukuuta 1991. Ukrainan perustuslaki, joka hyväksyttiin 28. kesäkuuta 1996, määrää 20. artiklassaan Verbytskyin sävellyksen kansallislauluksi, määräten samalla, että laulun virallisten sanojen on tultava hyväksytyksi parlamentissa kahden kolmasosan enemmistöllä. Näin tapahtui vasta 6. maaliskuuta 2003, jolloin parlamentti hyväksyi laululle viralliset sanat, jotka poikkeavat hieman Tšubynskyin alkuperäisestä runosta. Karpato-Ukrainan tasavalta
Tšekkoslovakian hajaannuksesta oli hyötyäkin, sillä 22. marraskuuta Karpato-Ukrainalle ja Slovakialle annettiin niiden pitkään odottama itsehallinto yrityksenä pitää maa koossa. Karpato-Ukrainaan perustettiin alueellinen parlamentti, jota johti Avgustyn Vološin. Lisäksi nationalistinen puolisotilaallinen järjestö Sitš (Січ) tunnustettiin virallisesti. Hallinnon myönnytykset loivat kuitenkin vain enemmän hajaannusta ja Slovakia alkoi vaatia itsenäisyyttä Saksan tuella. Slovakian itsenäistyessä Karpato-Ukrainassa ainut järkevänä pidetty vaihtoehto oli myös sen itsenäisyys. Ukrainan itsenäisyyssota
Sosiaalivallankumouksellisten johtaja Vsevolod Holubovytš ryhtyi tammikuussa 1918 johtamaan hallitusta, jossa maareformia haluavien talonpoikaispuolueiden vaikutus on vahva. Ukrainaa miehittävät Saksa ja Itävalta-Unkari halusivat varmistaa elintarvikkeiden saannin Ukrainasta ja katsoivat, että maareformi vaarantaa sen. Ukrainan itsenäisyyssota
Kansalliskokouksen vaaleissa tammikuussa 1918 valittiin Ukrainan perustuslakia säätävä elin. Vaalit pidettiin kansantasavallan alueella. Säädetyistä 301 edustajasta voitiin valita vain 171, joista 70 % kannatti ukrainalais-kansallisia puolueita. Kriittisen tilanteen vuoksi Rada julisti Ukrainan itsenäiseksi 22. tammikuuta 1918 ja ilmoitti käyttävänsä valtaa, kunnes perustuslakia säätävä kansalliskokous kokoontuu. Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon ja sen miehittämille alueille 1941 suurimmasta osasta Ukrainaa muodostettiin enemmistö miehityshallintoa edustaneen Ukrainan valtakunnankomissariaatin alueesta. Sen toiminta päättyi Neuvostoliiton puna-armeijan edettyä itärintamalla 1943–1944. Ukrainan historia
Sisäpoliittinen muutos tapahtui Sergei Witten tullessa Venäjän pääministeriksi. Witte aloitti 1905 reformit keisari Nikolai II:n epäröidessä. Stolypin oli vakauttaja, joka aloitti maauudistuksen, Stolypinin reformi I:n. sosialistivallankumoukselliset murhasivat hänet pommilla Kiovan baletissa 1911.
Ukrainan autonomiavaatimukset saavat uutta tuulta 1917 Nikolai II:n ja hänen seuraajakseen valitsemansa veljensä luovuttua vallasta Venäjän väliaikaisen hallituksen hyväksi, mutta väliaikaisen hallituksen tekemät myönnytykset jäävät niin laihoiksi, että itsenäisyysajatus jää elämään. Venäjän sota Saksaa, Itävalta-Unkaria ja Bulgariaa jatkui myös Ukrainan osalta. Venäjän historia
Vuoden 1917 tapahtumien yhteydessä ja niiden jälkeen Puola, Suomi, Viro, Latvia, Liettua ja Ukraina itsenäistyivät Keisarillisesta Venäjästä. Kansankomissaarit tunnustivat Saksan, Itävalta-Unkarin ja Bulgarian kanssa 3. maaliskuuta 1918 tehdyllä Brest-Litovskin rauhansopimuksella Ukrainan. Vallankumouksen jälkeen Neuvosto-Venäjää hallitsivat bolševikkipuolue, joka alkoi kutsua itseään kommunistiseksi maaliskuussa 1918. Ukrainan kansantasavalta
Ensimmäinen maailmansota syttyi vuonna 1914. Ukrainalle tämä merkitsi aina vuoteen 1921 kestänyttä lähes yhtäjaksoista sotaa. Saksa ja Itävalta-Unkari pitivät yhtenä tavoitteenaan Ukrainan irrottamista Venäjästä. Tarkoituksena oli luoda Suomesta Georgiaan ulottuva ystävällisten reunavaltioiden ketju. Itävalta-Unkarin ukrainalaiset joukko-osastot ilmoittivat taistelevansa Venäjää vastaan, jotta Ukraina vapautettaisiin. Ukrainan itsenäisyyssota
Ukrainan päämies Vladimir Vinnitšenko edellytti, että Britanniaa ja Ranskaa informoidaan Ukrainan rauhanneuvotteluaikeista. Laki Ukrainan perustuslakia säätävästä kansalliskokouksesta vahvistettiin 29. marraskuuta 1918. Lain mukaan äänioikeutettuja ja vaalikelpoisia olivat myös 20 vuotta täyttäneet naiset. Jokaista 100 000 äänestäjää kohden pyrittiin valitsemaan yksi kansalliskokousedustaja. Valkovenäläiset
Valko-Venäjä itsenäistyi joulukuussa 1991. Valtaan vuonna 1994 noussut Aljaksandr Lukašenka on hallinnut maata osin yksinvaltiaan ottein ja hän on myös lähentänyt suhteita Venäjään. Nykyistä hallintoa on syytetty muun muassa ihmisoikeusrikkomuksista. Ukraina yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Ukraina on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 alkaen. Ennen maan itsenäistymistä sen urheilijat edustivat MM-kilpailuissa Neuvostoliittoa. Ukraina on saavuttanut yhteensä 35 mitalia, joista yksitoista on kultaisia. Kultamitaleista kahdeksan on saavutettu hyppylajeissa, kaksi pikajuoksuissa sekä yksi seitsenottelussa. Yksittäisistä kisoista maa on menestynyt parhaiten Ateenassa 1997, jossa se oli maitten mitalitilastossa viides. Berliinissä 2009 se jäi ilman mitaleja. Dmytro Dontsov
Ukrainan menetettyä itsenäisyytensä Dontsov hylkäsi aiemman vasemmistolaisuutensa ja siirtyi kannattamaan antidemokraattista integratiivista nationalismia. Hänen mukaansa itsenäisen ja jakamattoman Ukrainan kansallisvaltion luominen oli kaikkein tärkeintä, ja sen saavuttaminen edellytti väkivaltaisia keinoja, tahdonvoimaa ja yksinvaltaista johtajuutta. Dontsovin autoritaarisessa nationalismissa on nähty selkeitä yhtymäkohtia saksalaiseen kansallissosialismiin ja italialaiseen fasismiin. Hän käänsi ukrainaksi Adolf Hitlerin teoksen "Taisteluni" jo vuonna 1926. Dontsov oli juutalaisvastainen, mutta venäläisvastaisuus oli hänelle tärkeämpää. Vuonna 1929 perustettu Ukrainalaisten nationalistien järjestö (OUN) omaksui Dontsovin aatteet, vaikka hän ei itse liittynyt siihen. OUN:n maanalainen toiminta oli 1930-luvulla aktiivista Puolan Galitsiassa ja se suoritti paljon puolalaisiin ja maltillisiin ukrainalaisiin kohdistuneita salamurhia. Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta
Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta, lyhenteeltä Ukrainan SNT (, ), oli asukasluvultaan toiseksi ja pinta-alaltaan kolmanneksi suurin Neuvostoliiton neuvostotasavalloista. Ukrainan neuvostovaltio perustettiin 1917 ja se kuului Neuvostoliittoon sen perustamisesta 1922 saakka, kunnes julistautui itsenäiseksi Ukrainaksi elokuussa 1991. Ukrainan historia
Elokuussa 1991 Gennadi Janajevin kansallisen pelastuksen komitea yritti kaapata vallan Gorbatšovilta ja palauttaa Neuvostoliiton, minkä aikana Ukrainan korkeimman neuvoston puhemies Leonid Kravtšuk vastusti Jeltsinin tapaan avoimesti kaappausyritystä. Joulukuun alussa 1991 järjestettiin Ukrainassa kansanäänestys itsenäisyydestä, missä 80 % kannatti Ukrainan itsenäistymistä Neuvostoliitosta. Ukrainan lippu
Ukrainan lippu () on Ukrainan valtion kansallistunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Sen mittasuhteet ovat 2:3. Se otettiin käyttöön vuonna 1918. Lipun värit ovat sininen ja keltainen. Maan jouduttua osaksi Neuvostoliittoa vuonna 1922 maassa otettiin käyttöön punalippu, ja sen malli muuttui monta kertaa. Ukrainan itsenäistyttyä uudelleen vuonna 1991 maassa siirryttiin käyttämään alkuperäistä kaksiväristä lippua 28. tammikuuta 1992 lähtien. Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko
Brestin unionia on Venäjän ortodoksisessa kirkossa pidetty lähinnä kirkollisena imperialismina ja katolisen kirkon tunkeutumisena ortodoksiselle alueelle. Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko lakkautettiin pakkotoimin Neuvostoliitossa 1946 ja suuri osa sen varallisuudesta siirrettiin Venäjän ortodoksiselle kirkolle. Ennen lakkauttamista kirkon metropoliitta ja piispat pidätettiin. Lakkauttamista vastustaneet joko surmattiin tai vangittiin - metropoliitta Josif Slipyj vietti vankilassa ja karkotuksessa 18 vuotta, minkä jälkeen hänet karkotettiin Neuvostoliitosta. Kirkko toimi maanalaisuudessa vuosina 1946-1989. Paavi Johannes Paavali II julisti autuaaksi 28 Ukrainan kreikkalaiskatolisen kirkon marttyyria Ukrainan-matkallaan vuonna 2001. Ukrainan valtakunta
Ukrainan valtakunta, (, myös nimellä "hetmanaatti") oli lyhytaikainen Ukrainan valtio vuoden 1918 ja Ukrainan itsenäisyyssodan aikana. Valtio syntyi 29. huhtikuuta ensimmäisen maailmansodan keskusvaltojen tuella, kun keskusvaltojen joukot, saksalaiset, itävaltalaiset ja unkarilaiset, tunkeutuivat Ukrainan alueella Kiovaan, jossa valtaa oli siihen asti pitänyt Ukrainan kansantasavalta ja sen keskusrada. Hetmanaattivaltion valta päättyi joulukuussa 1918 tappioon kansantasavallalle. Mihail Gorbatšov
Mullistus Neuvostoliitossa ja Itä-Euroopassa herätti myös vastustusta, ja Neuvostoliiton johdon vanhoillinen siipi aloitti vallankaappauksen elokuussa 1991 suistaakseen Gorbatšovin vallasta. Hänet vangittiin kolmeksi päiväksi 19.–21. elokuuta loma-asunnollaan Krimillä. Kaappauksen aikana Baltian neuvostotasavallat julistautuivat itsenäisiksi, sekä Ukraina että Venäjä Boris Jeltsinin johdolla 24. elokuuta. Gorbatšov joutui erottamaan ja vangitsemaan suuren joukon politbyroota, mukaan lukien vallankaappausta Gennadi Janajevin johdolla yrittäneen kahdeksan kovan linjan kannattajan ryhmän. Ukrainan historia
Venäjän keisarikunnan ensimmäisen väestönlaskenta järjestettiin vuonna 1897. Tässä yhteydessä selvitettiin myös asukkaiden äidinkieli. Kuvernementtitasolla tarkasteluna ukraina oli valtakieli kaikissa enimmäkseen tai kokonaan nykyiseen Ukrainaan kuuluvissa Venäjän keisarikunnan kuvernementeissä vuonna 1897. Tämä selviää oheisesta taulukosta. Keisarikunnan kuvernementtien sijainti ja laajuus (1917) ilmenee oheisesta kartasta. Ukrainan itsenäisyyssota
Ukrainan pääsihteeristö teki ensimmäisenä päätöksenään 10. heinäkuuta (uutta gregoriaanista lukua) 1917 julistuksen Ukrainan valtion perustamisesta. Rada hyväksyi julistuksen, mutta Venäjän väliaikaisen hallituksen hyväksyntää ei saatu. Hanke oli samankaltainen kuin Suomen eduskunnan hyväksymä valtalaki. Ukrainan kansantasavalta
Brest-Litovskin rauhansopimuksessa Neuvosto-Venäjä tunnusti Ukrainan kansantasavallan itsenäisyyden. Se myös lupasi välittömästi lopettaa kaikki sotatoimet sitä vastaan ja vetää kaikki Neuvosto-Venäjän puolesta sotivat joukot sen alueelta. Saksa ja Itävalta-Unkari vapauttivat kaikki ukrainalaiset sotavankinsa. Ne myös lupasivat varustaa ukrainalaiset asevoimat, jotta ne voivat taistella bolševikkeja vastaan. Ukrainan historia
Koska perestroika ei tuottanut pysähtyneisyydestä epäillyille alueille glasnostin eikä uskorenien keinoin taloudellista menestystä, alkoi kritiikki inflaatioista nostattaa kansallismielisiä liikkeitä. Ukrainaan perustettiin tasavallan neuvostojohtoa kritisoiva ja perestroikaa avoimesti kannattava kansallismielinen liike "Ruh" (käsi; kansan käsi), mikä lopulta vaati puoluejohtaja Sherbitskin eroa. Ruh menestyi paikallisvaaleissa maaliskuussa ja heinäkuussa Ukraina julistautui suvereeniksi. Brest-Litovskin rauha
Ranska tai Britannia eivät toiveista huolimatta kuitenkaan tunnustaneet Ukrainan itsenäisyyttä, koska ne kannattivat Neuvosto-Venäjää vastaan taistelevia Venäjän valkoisia armeijoita, jotka puolestaan olivat valmiita jatkamaan taistelua myös keskusvaltoja vastaan ympärysvaltojen rinnalla. Ukrainan kansantasavalta
Toukokuussa 1917 Rada lähetti valtuuskuntansa Pietariin neuvottelemaan Ukrainan autonomiasta. Venäjän väliaikainen hallitus ei kuitenkaan myöntynyt yhteenkään ukrainalaisten esittämään näkökantaan. Se itse asiassa kiisti Radan olemassaolon oikeutuksen. Se ei myöskään pitänyt itseään oikeutettuna ratkaisemaan autonomiakysymystä, vaan katsoi asian kuuluvan vaalien jälkeen valittavalle hallitukselle. Ukrainan kansantasavalta
Ukrainalaismielinen liikehdintä oli alkanut huolestuttaa Aleksanteri II: sta ja hän asetti vuonna 1875 komission pohtimaan sitä. Komissio totesi mietinnössään, että kansallisuusaate ja ukrainan kielen vahvistuminen erottaa lopulta Ukrainan Venäjästä. Seuraavana vuonna tsaari antoi ukaasin, jossa ukrainaa ei saanut käyttää enää mihinkään muuhun kuin kaunokirjallisuuteen ja historiallisiin dokumentteihin. Lisäksi kiellettiin näytelmät ja nuotinnetut laulut. Välillä ukaasia noudatettiin väljemmin ja sitä tiukennettiin vuonna 1895 kieltämällä myös ukrainankieliset lastenkirjat.
Venäjän ensimmäinen vallankumous tapahtui vuonna 1905. Sen johdosta poistettiin ukrainankielistä kirjallisuutta koskeneet julkaisurajoitukset. Venäjän tiedeakatemia tunnusti ukrainan omaksi kielekseen. Tällöin alkoivat ilmestyä myös ensimmäiset ukrainankieliset sanomalehdet. Ukrainan itsenäisyyssota
Sisäiset aseelliset yhteenotot jatkuivat edelleen vuonna 1919. Etelä-Ukrainassa oli tammikuusta 1919 alkaen Nestor Mahnon johtama Ukrainan vallankumouksellisen kapinallisarmeijan hallitsema, anarkismin oppeja toteuttanut Vapaa territorio. Puolan armeija valloitti 7. toukokuuta 1920 Kiovan, osana Puolan–Neuvosto-Venäjän sotaa. Pian Kiova kuitenkin taas siirtyi venäläisten haltuun. Aselepo Puolan ja Venäjän välille solmittiin lokakuussa 1920. Sodan päättäneessä Riian rauhassa maaliskuussa 1921 suuri osa Ukrainaa liitettiin tulevaan Neuvostoliittoon. Länsi-Ukrainan osia (koko Galitsia ja sen osana muun muassa Lvivin kaupunki) siirtyi kuitenkin Puolan haltuun. Ukrainan itsenäisyys ei toteutunut, vaan maa jaettiin kahtia. Ukrainan–Neuvosto-Venäjän sota
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen myötä Venäjän väliaikainen hallitus suostui myöntämään osalle Ukrainaa paikallisen autonomian ja tunnustamaan Ukrainan Keskusneuvoston (Tsentraljna Rada) sen edustukselliseksi, mutta väliaikaiselle hallitukselle alisteiseksi elimeksi. Lokakuun vallankumouksen yhteydessä Ukrainan hallitus ei suostunut tunnustamaan bolshevikkihallintoa lailliseksi auktoriteetiksi Ukrainassa, vaan päätyi julistamaan Venäjän tasavallan autonomisena osana toimivan Ukrainan kansantasavallan (voidaan myös kääntää ”kansalliseksi tasavallaksi”) perustamisesta 20. marraskuuta. Joulukuussa Harkovassa kokoontuneessa yleisukrainalaisessa neuvostojen kongressissa bolshevikit puolestaan päättivät Ukrainan neuvostojen kansantasavallan perustamisesta kilpailevaksi suvereniteetiksi Ukrainassa. Brest-Litovskin rauha
Rauhansopimusneuvottelujen yhtenä kohteena oli myös Ukraina. Saksa tunnusti 9. helmikuuta 1918 Ukrainan itsenäisyyden solmimalla tämän kanssa rauhansopimuksen, jolloin saksalaisten tavoite Ukrainan irrottamiseksi mahdolliseksi protektoraatiksi Venäjästä muodollisesti itsenäisenä valtiona oli toteutumassa. Ukrainan kansantasavalta oli julistautunut Venäjästä itsenäiseksi tasavallaksi 22. tammikuuta 1918. Tupolev Tu-160
Vuonna 1987 Neuvostoliiton ilmavoimat otti Tu-160:n palvelukäyttöön ja ensimmäinen valmistunut pommittajalaivue siirrettiin 184. kaartin raskaaseen pommikonerykmenttiin Prylukin lentotukikohdassa Ukrainan sosialistisessa neuvostotasavallassa. Kun Neuvostoliitto hajosi ja Ukraina itsenäistyi vuonna 1991, Neuvostoliiton ydinaseista luopunut Ukraina purki suurimman osan 184. kaartin raskaan pommikonerykmentin Tu-160-pommittajista ja vain yhdeksän konetta säilytettiin toimintakuntoisena. Vuonna 1999 Ukraina luovutti Venäjälle kahdeksan konetta, koska Venäjän hallitus oli luvannut vastineeksi poistavansa Ukrainan energiavelat. Yksi Tu-160 kuitenkin jäi Ukrainalle, ja nykyisin pommittaja on museoitu ja julkisesti nähtävillä ukrainalaisessa ilmailumuseossa. Symon Petljura
Petljura perusti 1905 Ukrainan työväenpuoleen ja vuosina 1905–1909 hän oli "Slovo"- (”Sana”) ja "Ukrainskaja Žizn"- (”Ukrainan elämä”)-lehtien toimittajana. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli tsaarin armeijassa. Kesäkuussa 1917 Ukrainassa perustettu keskushallitus (keskusrada) pyrki maan itsenäistämiseen. Sekavien vaiheiden jälkeen keväällä 1918 maan johtoon nousi Saksan tukema hetmanni Pavlo Skoropadski, ja Petljura toimi jonkin aikaa puolustusministerinä. Saksalaisten kukistumisen jälkeen Petljurasta tuli joulukuussa 1918 maan presidentti, kunnes tasavalta yhdistyi tammikuussa 1919 Länsi-Ukrainan kanssa voittaakseen valtaan pyrkivät bolševikit.. Ukrainan itsenäisyyssota
Ukrainalainen liikemies ja shakkimestari Ossip Bernstein aikoi loppuvuonna 1918 paeta sisällissotaa Ranskaan. Hän kuitenkin jäi Odessassa bolševikkien vangiksi. Vangit aiottiin teloittaa, mutta teloitusjoukon esimies tunnisti Bernsteinin nimen ja vaati häntä todistamaan shakkitaitonsa pelaamalla tätä vastaan. Bernstein voitti ja pääsi vapaaksi. Luhanskin kansantasavalta
Luhanskin kansantasavalta () on vuonna 2014 yksipuolisesti itsenäiseksi valtioksi julistautunut separatistialue itäisen Ukrainan Luhanskin alueella Venäjään rajoittuvalla vyöhykkeellä. Yhdessä naapurinsa Donetskin kansantasavallan se on liittynyt Kansantasavaltojen liitto Novorossijaksi. "Luhanskin kansantasavaltaa" ei ole tunnustanut mikään kansainvälisesti yleisesti tunnustettu valtio, ainoastaan kiistanalainen Etelä-Ossetia, jolla on itsellään on vain muutaman valtion tunnustus. Ukraina on pitänyt kansantasavaltoja terroristijärjestöinä. Jotkin lähteet ovat luonnehtineet Itä-Ukrainan niin kutsuttuja kansantasavaltoja Moskovan ohjauksessa oleviksi nukkehallinnoiksi.
Ukrainan Euromaidan-vallankumouksen ja Ukrainan presidentin Viktor Janukovytšin syrjäyttämisen yhteydessä keväällä 2014 vallankumousta vastustavat ja Venäjä-mieliset protestit Itä-Ukrainassa vahvistuivat, mikä johti separatistien johtaman "Luhanskin kansantasavallan" perustamiseen 27. huhtikuuta 2014. Itä-Ukrainan sotatoimien käynnistäjäksi julistautunut entinen Venäjän armeijan sotilastiedustelun eversti Igor Girkin (alias Strelkov) toimi sotilasjohtajana myös Luhanskin alueella. Ukrainalaisten nationalistien järjestö
Saksan valloitettua Puolan syksyllä 1939 OUN:lle sallittiin avoin toiminta ja OUN-M:n edustajat osallistuivat ukrainalaisalueiden saksalaismieliseen paikallishallintoon. Yhteistyö Saksan kanssa jatkui myös Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesällä 1941, mutta vähemmän lojaalissa muodossa. OUN-B:n johto julisti 30. kesäkuuta 1941 omin päin muodostaneensa Lvivissä Jaroslav Stetskon johtaman itsenäisen Ukrainan hallituksen. Saksa ei hyväksynyt Ukrainan itsenäisyyttä ja pääosa järjestön johdosta pidätettiin. Melnyk ja Bandera viettivät suurimman osan sota-ajasta keskitysleireillä Saksassa, mutta paikallistasolla OUN:n kumpikin siipi jatkoi yhteistyötä saksalaisen miehityshallinnon kanssa. OUN:n jäsenet myös avustivat saksalaisia "Einsatzgruppen"-ryhmiä juutalaisten joukkomurhaamisessa. Toisaalta OUN-B siirsi vuosina 1942–1943 pääosan toiminnastaan uuteen vastarinta-armeijaan UPA:an, joka taisteli sekä Neuvostoliiton että ajoittain myös Saksan armeijaa vastaan. UPA suoritti myös itsenäisesti puolalaisten joukkomurhia Länsi-Ukrainassa vuosina 1943–1944. OUN-M:n aloitteesta Saksa perusti vuonna 1943 ukrainalaisia vapaaehtoisia varten SS-divisioona Galitsian, joka soti Saksan armeijassa pelkästään Neuvostoliittoa vastaan. Myös OUN-B ryhtyi tukemaan divisioonaa, joka sodan lopussa otti nimen Ukrainan kansallinen armeija. UPA:n jäänteet jatkoivat pienimuotoista sissisotaa Ukrainan syrjäseuduilla 1950-luvun puolelle saakka. Ukrainan historia
Venäjä ja Ukraina ajautuivat riitaan 1992 Krimillä sijaitsevan Neuvostoliitolle kuuluneen Mustanmeren laivaston hallinnasta. Toukokuussa 1992 Krim antoi itsenäisyysjulistuksen Ukrainasta, mikä kuitenkin peruttiin Venäjän ja Ukrainan parlamenttien vastustuksesta. Tämä kuitenkin johti neuvotteluihin Venäjän ja Ukrainan kesken autonomiasta Krimille, minkä johdosta Krimin asema nousi alueesta (oblast) autonomiseksi tasavallaksi. Runsas miljoona Krimin vajaasta kahdesta miljoonasta asukkaasta on venäläisiä. Ukrainan itsenäisyyssota
Rada hyväksyi tammikuussa 1918 pääsihteeristölle uuden toimintaohjelman. Se päätti antaa valtion ja maanomistajien maat jaettavaksi talonpojille. Kolmas yleisukrainalainen Rada julisti Ukrainan kansantasavallan perustetuksi. Samoihin aikoihin ensimmäinen yleisukrainalainen neuvostojen kokous julisti Harkovassa Ukrainan neuvostotasavallaksi. Tästä eteenpäin riidan osapuolet olivat maan länsiosien Ukrainan kansantasavalta sekä itäosien Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta, jota bolševikit kannattivat. Ukrainan vallankumous 2014
Mielenilmaukset saivat alkunsa marraskuussa 2013, kun EU-myönteiset ukrainalaiset - Maidanin kansanliikkeeksi kutsutut - alkoivat protestoida Kiovassa presidentti Janukovytšin päätöstä hylätä assosiaatio- ja vapaakauppasopimus Euroopan unionin kanssa ja hakea sen sijaan tiiviimpää taloudellista suhdetta Venäjän kanssa. Lisäksi mielenosoituksien taustalla oli yleinen tyytymättömyys Ukrainan johtoon, kasvavaan korruptioon sekä maan talouden kriisiin. Sadattuhannet ukrainalaiset jalkautuivat katuprotesteihin, jotka äityivät väkivaltaisiksi venäläismielisen hallinnon ja kansalaisten välillä. Kyseessä olivat Ukrainan suurimmat mielenosoitukset sitten oranssin vallankumouksen. Brest-Litovskin rauha
Ukrainaan julistetun kansantasavallan pääsihteeristö totesi 9. joulukuuta 1917, että Ukraina omasta rintamastaan vastaavana on kansainvälisissä asioissa itsenäinen ja sen tulee saada osallistua kaikkiin Ukrainan kansan etua koskeviin kansainvälisiin kokouksiin. Pääsihteeristö kuitenkin jää odottamaan Ententen eli lähinnä Ison-Britannian ja Ranskan itsenäisyystunnustusta, mutta myös Ukrainan kansantasavallan valtuuskunta lähetettiin Brest-Litovskin rauhanneuvotteluihin.