Milloin Konstantinopolin piiritys tapahtui?
Bysantin ja osmanien sodat
Bysantin ja osmanien väliset sodat olivat Bysantin valtakunnan ja turkkilaisten osmanien vuosina 1265–1453 käymiä sotia. Bysantin valtakunnan olemassaolo päättyi, kun osmanit valtasivat Konstantinopolin vuonna 1453.
Konstantinopoli
Kaupunki joutui persialaissotien jälkeen osaksi Ateenan hallitsemaa Deloksen meriliittoa. Peloponnesolaissodan aikana se riistäytyi Ateenan vallasta. Vuonna 410 eaa. ateenalaiset valtasivat kaupungin, mutta kaupunki säilytti itsenäisyytensä Ateenan hävittyä sodan Spartaa vastaan. Konstantinos V
Konstantinos joutui pakenemaan Anatolikonin teemaan jota hänen isänsä Leo oli hallinnut ennen keisariksi tulemistaan ja jossa hänellä oli kannattajia. Vuonna 743 Konstantinos palasi Konstantinopoliin ja valloitti sen 2. marraskuuta. Artabasdos ja hänen poikansa sokaistiin ja useita heidän kannattajistaan teloitettiin. Licinius
Konstantinuksen ja Liciniuksen välinen sota puhkesi jälleen vuonna 321. Konstantinus kukisti Tonavan yli hyökänneet sarmaatit ja gootit, mutta Licinius valitti, että hän oli rikkonut heidän välistään sopimusta. Konstantinus kokosi armeijansa ja laivastonsa Thessalonikiin ja hyökkäsi sieltä käsin Adrianopolia kohti. Liciniuksen joukot kohtasivat hyökkääjät Hebrus-joella 3. heinäkuuta 324. Liciniuksen armeija kärsi tappion. Licinius pakeni Byzantioniin, jota Konstantinus alkoi piirittää. Liciniuksen laivasto, jota johti eräs Abantus, kärsi tappion Konstantinuksen laivastoa vastaan, jota johti Konstantinuksen poika Crispus. Licinius pakeni tämän jälkeen Khalkedoniin ja jätti Byzantioniin Martinianuksen, josta hän oli tehnyt "augustuksen". Liciniuksen ja Konstantinuksen joukot kohtasivat jälleen Khrysopoliin taistelussa, joka käytiin 18. syyskuuta 324. Licinius kärsi jälleen tappion ja hän pakeni Nikomediaan, jota Konstantinus vuorostaan alkoi piirittää. Seuraavana päivänä Licinius erosi virastaan ja Konstantinus lähetti hänet Thessalonikiin, jossa häntä pidettiin kotiarestissa. Konstantinuksen käskystä Licinus murhattiin vuoden 325 keväällä. Myös Liciniuksen lähipiiriin kuuluneet, kuten Martinianus, kokivat saman kohtalon. Noin sata vuotta tapahtumien jälkeen kirjoittanut historioitsija Sokrates kertoo että Licinius oli juonitellut erään valtakunnan ulkopuolisen heimon (ehkä sarmaatit) kanssa. Licinius olisi yrittänyt murhauttaa Konstantinuksen päästäkseen taas itse valtaan. Tämä ei kuitenkaan luultavasti pidä paikkaansa, mutta todennäköistä on että Konstantinus antoi tappaa Liciniuksen, koska hän uskoi ettei tämä tyytyisi pysymään vangittuna loputtomiin. Candian piiritys
Kreetan valtaamisoperaatiota käynnistäessään osmanit käyttivät harhautuksena neuvokasta salajuonta. He varustivat sotaretkikunnan ja suuren saattueen, jonka päämääräksi nimettiin hyvissä ajoin Malta. Johanniitat uskoivat hyökkäyksen tulevan saarelleen ja kiihdyttivät sen varustamista. Kun saattue läheni Kreetaa se kääntyi kuitenkin kohti salaista kohdettaan. Sotaretkikunta nousi maihin Kreetan länsiosassa lähellä Chaniáa kesäkuussa 1645. He valtasivat kaupungin 54 päivää kestäneen piirityksen jälkeen, Kíssamoksen maaliskuussa 1646, Mylopótamosin syyskuussa ja Réthymnon marraskuussa. He ottivat lopulta koko Kreetan hallintaansa, lukuun ottamatta saaren keskellä pohjoisrannikolla sijaitsevaa pääkaupunkia Candiaa, joka pysyi venetsialaisten käsissä. Jerusalemin piiritys (1099)
Jerusalemin piiritys käytiin ensimmäisen ristiretken aikaan 7. kesäkuuta – 15. heinäkuuta 1099. Ristiretkeläiset hyökkäsivät ja valtasivat kaupungin fatimideilta. Konstantinopoli
Turkkilaisvalloituksen jälkeen kaupunki sai uuden nimen Istanbul, jota turkkilaiset ovat käyttäneet siitä lähtien. Kaupungissa asuvan kreikkalaisväestön keskuudessa samoin kuin kaikkialla länsimaissa se kuitenkin tunnettiin yhä paremmin Konstantinopolin nimellä siihen saakka, kunnes Kemal Atatürk vuonna 1930 päätti, että kaupungista on myös kansainvälisissä yhteyksissä käytettävä turkkilaista nimeä Istanbul. Osmanien valtakunta
Balkanin kapina Turkkia vastaan alkoi 1874 ja johti siihen, että Venäjä hyökkäsi Turkin alueelle keväällä 1877. Venäläiset valtasivat 1878 Bulgariassa sijaitsevan Šipkan solan ja pääsivät lopulta noin kymmenen kilometrin päähän Turkin silloisesta pääkaupungista Konstantinopolista eli nykyisestä Istanbulista. Candian piiritys
Candian piiritys (joskus myös Iraklionin piiritys) oli Osmanien valtakunnan ja Venetsian tasavallan välinen taistelu Kreetalla sijaitsevan Candian kaupungin (nyk. Iraklion) omistuksesta. Piiritys alkoi 1. toukokuuta 1648 ja päättyi osmanien voittoon 27. syyskuuta 1669. Se kesti 21 vuotta ja on yksi historian pisimmistä piirityksistä. Konstantinopoli
Justinianuksen hallitusajalla, vuonna 542, kaupunkiin saapui paiseruttoepidemia, Justinianuksen rutto, joka käänsi kaupungin väkiluvun laskuun. Konstantinopolissa tauti levisi nopeasti kaikkiin yhteiskuntaluokkiin. Keisarikin sairastui, mutta toipui. Prokopioksen mukaan tauti tappoi Konstantinopolissa pahimpina päivinä jopa 10 000 ihmistä; kaiken kaikkiaan Konstantinopolissa kuoli 200 000–300 000 ihmistä, jopa 2/5 kaupungin asukasluvusta. Kaiken lisäksi tauti jäi alueelle endeemiseksi, ja seuraavan parinsadan vuoden aikana se puhkesi ajoittain uudelleen. Seurauksena oli työvoimapula, erityisesti sotilaista oli puutetta. Ruttoa on pidetty eräänä tärkeimmistä syistä siihen, ettei Bysantti voinut estää islamin vallan leviämistä suureen osaan alueistaan 600-luvulla. Niketas Khoniates
Kun neljäs ristiretki valtasi Konstantinopolin vuonna 1204 pakeni hän Nikaiaan, jossa hän pääsi keisari Theodoros I Laskariksen hovin jäseneksi. Nikaiassa hän aloitti kirjoittamisen ja hänen 21 kirjaa käsittänyt historiansa käsitteli vuosia 1118-1207. Teoksessaan hän kuvaa muun muassa Konstantinopolin valtauksen vuonna 1204. Konstantinopolin piiritys (717)
Konstantinopolin piiritys vuonna 717 oli umaijajidien yritys valloittaa Bysantin pääkaupunki Konstantinopoli. Bysanttilaiset käyttivät onnistuneesti hyväkseen kreikkalaista tulta. Arabiarmeijat olivat yrittäneet Konstantinopolin valtausta ensimmäisen kerran vuosina 674–678. Bysantin ja osmanien sodat
Konstantinos XI ja Mehmed eivät tulleet toimeen keskenään ennen onnistunutta ristiretkeläisten valloitusta Peloponnesoksen alueella, joka alisti alueen risti­retkeläiset vasalleiksi, ja Mehmed oli lähettänyt noin 40 000 sotilasta mitätöidäkseen nämä voitot. Konstantinus XI oli uhannut kapinoida Mehmediä vastaan ainoastaan tiettyjen edellytysten kohdatessa sulttaania status quon säilyttämiseksi. Mehmed vastasi näihin uhkiin rakentamalla seinät Konstantinopolin linnoituksiin Bosporissa, ja näin päättyi Konstantinopolin ulkopuolelta saatava merivoimien apu. Maa­seutu Konstantino­polin ympärillä oli jo ottomaanien hallinnassa, ja he aloittivat hyökkäyksen kaupunkiin 6. huhtikuuta 1453. Vaikka katolisen ja ortodoksisen kirkon välillä oli liitto­sopimus, bysanttilaiset eivät olleet saaneet virallista tukea paavilta tai Länsi-Euroopasta, lukuun ottamatta muutamia sotilaita Venetsiasta ja Genovasta. Konstantinopoli
Theodosius II:n aikana vuosina 413–414 rakennettiin uudet, entisiä laajemmat, noin 20 metriä korkeat muurit kaupungin ympärille. Muurien rakennuttajana toimi eräs Anthemius, joka oli valtakunnan itäosan prefekti. Ensimmäiset muurit merelle päin rakennettiin vuonna 439. Theodosiuksen muurit kuitenkin romahtivat maanjäristyksen takia 26. tammikuuta 447. Muurit saatiin korjattua pikavauhtia, juuri ennen kuin Attilan johtamat hunnit aloittivat hyökkäyksen kaupunkia vastaan. Korjaustyössä oli 16 000 työntekijää, joita kannustettiin keskinäisillä kilpailuilla. Keisari Leo I antoi vahvistaa muurien pohjoisosaa, koska se oli verrattaen heikompi. Maalle päin suuntautuvissa muureissa oli massiivisia neli- ja kuusikulmaisia korkeita torneja, kaikkiaan 200 jykevää linnoitusta. Muurin eteläisimmässä kärjessä Marmaranmeren rannalla sijaitsi niin sanottu Marmaratorni. Muureissa oli kymmenen porttia, joista tärkeimmät olivat Konstantinopolin piiritys
Mehmed lisäsi painetta rakennuttamalla Konstantinopolin lähistölle linnoituksen Rumeli Hisarin jonka avulla turkkilaiset pystyivät valvomaan Bosporinsalmea ja katkaisemaan pohjoisesta tulevat viljakuljetukset osana piiritysvalmisteluja. Konstantinos XI yritti lahjoa Mehmediä, mutta yritys ei tuottanut tulosta. Kun Konstantinos sulki Konstantinopolin pienen moskeijan ja painosti kreikkalaisia muslimeja kääntymään kristinuskoon, Mehmed sai tarvitsemansa tekosyyn sodan aloittamiseen. Konstantinopoli
Konstantinus laajensi kaupunkia, jakoi sen 14 alueeseen, rakennutti uudet muurit sekä useita julkisia rakennuksia ja teki siitä uuden pääkaupunkinsa 11. toukokuuta 330 jaa. Legendan mukaan hän oli nähnyt kaupungin sijainnin unessa, mutta todellisuudessa hän epäröi pitkään eri vaihtoehtojen välillä (hän oli jo aloittanut rakennustyöt myös Hellespontoksen rannalla, lähellä Troijaa). Konstantinus halusi tehdä kaupungista Uuden Rooman (kreikaksi "Nea Roma"), joksi hän sen virallisesti nimesi Byzantion-nimen sijasta. Kuitenkin jo 330-luvulla kaupunkia alettiin kutsua Konstantinuksen mukaan Konstantinopoliksi ("Konstantinuksen kaupunki"), ja nimitys vakiintui vähitellen. Kirkkohistorioitsija Filostorgioksen mukaan Konstantinus merkitsi itse maastoon tulevan kaupungin rajat ja sen suojaksi rakennetun Konstantinuksen muurin paikan. Sen perustamisen kunniaksi pystytettiin forumille Konstantinuksen pylväs. Valtakunnan hajottua kahtia siitä itseoikeutetusti tuli Itä-Rooman pääkaupunki. Konstantinus perusti kaupunkiin myös senaatin ja aloitti samanlaisen ruuanjakelun kuin Roomassakin. Väitetään, että kaupungissa jaettiin päivässä 80 000 annosta ruokaa. Sassanidit
Koshrau I:n jälkeen kuninkaaksi tuli Hormizd IV (579–590), jonka kaudella valtakunnan menestys jatkui. Hänen jälkeensä Khosrau II:n (590–628) kaudella valtakunta kriisiytyi sotapäällikkö Bahram Chobinin (eli vastakuningas Bahram VI:n) kapinoinnin takia, mutta Khosrau II onnistui palauttamaan järjestyksen. Khosrau käytti hyväkseen Bysantin valtakunnan sisällissotaa ja lähti täysimittaiseen valloitussotaan. Jerusalem, Damaskos ja Egypti vallattiin. Vuonna 626 slaavit ja avaarit piirittivät Konstantinopolia persialaisten tuella. Tähän ekspansion aikaan sijoittui myös kulttuurillisen kukoistuksen kausi, jolloin persialainen taide, musiikki ja arkkitehtuuri olivat kukkeimmillaan. Bysantin valtakunta sen sijaan oli romahduksen partaalla ja sassanidit pääsivät lähes tavoitteeseensa palauttaa akemenidien valtakunnan rajat. Bysantin ja osmanien sodat
Ottomaanit kohtasivat lukuisia vastustajia vuosien 1424 ja 1453 välillä. Thessalonikin piirityksessä (1422) ottomaanit joutuivat taistelemaan sekä serbejä vastaan (johtajana Đurađ Brankovic), unkarilaisia vastaan (johtajana János Corvinus Hunyadi) ja albaaneja vastaan (johtajana Georg Kastrioti). Tämä vastarinta huipentui osaksi Varnan ristiretkellä ja vuonna 1444 Varnan taistelussa, jonka ottomaanit voittivat. Vuonna 1448 vaihtui Bysantin, vuonna 1451 ottomaanien johtaja. Turkissa Murad II kuoli ja häntä seurasi Mehmed Valloittaja, kun taas Bysantin Konstantinus XI onnistui kukistamaan Johannes VIII:n. Konstantinopoli
Konstantinopoli () oli Itä-Rooman eli Bysantin valtakunnan pääkaupunki vuosina 330–1453. Samalla paikalla sijaitsi vuonna 667 eaa. perustettu kreikkalainen siirtokuntakaupunki Byzantion (). Nykyään kaupunki tunnetaan nimellä Istanbul. Islantilaisissa saagoissa kaupunki tunnetaan nimellä Miklagardr eli nykyruotsalaistetussa muodossa Miklagård. Venäläiset ja bulgaarit kutsuivat sitä nimellä Tsargrad (Царьград) tai Tsarigrad (Цариград), "Keisarin kaupunki". Sangalan piiritys
Sangalan piiritys käytiin vuonna 326 eaa. Aleksanteri Suuren johtamien makedonialaisten ja niin sanottujen "itsenäisten" intialaisten välillä. Aleksanteri hyökkäsi heidän alueelle Hydaspesjoen taistelun jälkeen. Hydaspeksen häviäjä Poros osallistui piiritykseen Aleksanterin puolella 5000 sotilaan ja sotanorsujen kanssa. Bysantin valtakunta
Osmaanien sulttaani Bayezid I piiritti Konstantinopolia vuosina 1397–1402. Keisari Manuel II kiersi Eurooppaa hakien apua Bysantille. Valtakunta pelastui mongolien hyökättyä samaan aikaan osmanien alueille. Osmanien valta elpyi pian. Sulttaani Murad II piiritti vuorostaan Konstantinopolia vuonna 1422. Osmanit valtasivat Thessalonikin vuonna 1430. Nyt keisari Johannes VIII Palaiologos haki apua lännestä ja hyväksyi tämän vuoksi kirkkojen yhdistymisen Firenzen kirkolliskokouksessa vuonna 1439. Osmaneja vastaan saatiin organisoitua unkarilaisten ja latinalaisten ristiretki, niin kutsuttu Varnan ristiretki, mutta se päättyi kristittyjen kannalta katastrofiin Varnan taistelussa vuonna 1444. Kirkkojen yhdistyminen julistettiin lopulta voimaan Konstantinopolissa vuonna 1452. Se ei kuitenkaan juurikaan toteutunut käytännössä yleisen vastustuksen vuoksi. Antiikin Epeiros
Rooman vallan aikana ja seuranneella bysanttilaisella kaudella pitkälti aution Epeiroksen alueen asuttivat illyrialaiset sekä albaanit, joita on usein pidetty illyrialaisten jälkeläisinä. Epeiros oli osa Bysantin valtakuntaa aina vuoteen 1204, jolloin neljännen ristiretken sotajoukot valtasivat Konstantinopolin. Bysantin valtakunta hajosi pienempiin valtioihin ja Mikael I Dukas perusti Epeiroksen despotaatin, joka säilyi vuoteen 1359. Silloin se liitettiin takaisin keisarikuntaan (ks. Nikaian keisarikunta). Neljäs ristiretki
Neljäs ristiretki oli vuosien 1202–1204 välillä käyty sotilaallinen konflikti. Ristiretken tarkoituksena oli alun perin vallata muslimien hallitsema Jerusalem hyökkäyksellä Egyptin läpi. Valtauksen kohteeksi joutui kuitenkin lopulta vuonna 1204 Bysantin pääkaupunki Konstantinopoli. Valtauksen jälkeen kaupunkia ryöstettiin ja tuhottiin useiden päivien ajan, mikä aiheutti katkeruutta idän kristityissä ja sinetöi lopullisesti katolisen ja ortodoksisen kirkon eron. Ristiretkeläiset perustivat Latinalaisen keisarikunnan (1204–1261) ja muita ristiretkivaltioita. Konstantin II
Kuninkaana Konstantinilla oli myrskyisät välit keskustalaisen pääministerinsä Geórgios Papandréoun kanssa. Papandréoun ero vuonna 1965, hänen taisteltuaan Konstantinin kanssa armeijan hallinnasta, johti sekaannukseen ja Kreikan sotilasjuntan sotilasvallankaappaukseen 21. huhtikuuta 1967. Levantti
Ristiretket alkoivat, kun paavi Urbanus II antoi vuonna 1095 käskyn vallata "Pyhä maa" takaisin. Ensimmäinen ristiretki alkoi seuraavana vuonna, kun pääasiassa Ranskasta kootut ristiretkeläiset lähtivät Konstantinopoliin. Retki oli menestys: Bysantti sai Anatolian takaisin, sen jälkeen valloitettiin Antiokia 1098 ja lopulta Jerusalem 1099. Tämän jälkeen Levantista tuli osa länsieurooppalaista kulttuuripiiriä, sen kauppayhteyksistä huolehtivat Italian kaupunkivaltiot. Ristiretkiaikaa kesti kaksi vuosisataa, jonka aikana kristityt kärsivät ajoittain pahojakin takaiskuja, mutta pystyivät silti pitämään yllä kuningaskuntiaan. Heidän tärkein vastustajansa oli Saladin, joka pystyi 1187 valtaamaan Jerusalemin muslimeille. Vaikka kristityt saivatkin kaupungin myöhemmin väliaikaisesti takaisin, he olivat tämän jälkeen usein alakynnessä. 1200-luvulla mamelukit saivat haltuunsa suuria alueita, mikä sai kristityt 1250-luvulla tekemään sopimuksen mongolien kanssa. Mongolit tuhosivat Bagdadin 1258 päättäen abbasidien dynastian ja valloittivat Levantin muslimien hallussa olleet alueet 1260, mutteivät kuitenkaan päässeet Egyptiin. Tämä tarjosi Levantin kristityille kuningaskunnille hengähdystauon, mutta joitakin vuosia myöhemmin mamelukit ajoivat mongolit pois. Viimeinen kristittyjen kaupunki vallattiin 1291, johon ristiretkiaika päättyy. Belgradin piiritys
Konstantinopolin menetys vuonna 1453 oli šokki kristitylle Euroopalle ja Mehmed II alkoi suunnitella valtakuntansa laajentamista aina Roomaan saakka. Paavi varoitti Mehmedin aikovan vallata koko maailman ja yksi tämän omaksumista titteleistä olikin maailman valloittaja. Mehmedin ja Rooman välillä oli kuitenkin Balkan. Serbian despotaatti Đurađ Brankovićia vastaan tehtiin sotaretki vuonna 1454 ja seuraavana vuonna vallattiin Etelä-Serbia ja Kosovo. Đurađ ja Mehmed tekivät sopimuksen jäljellejääneen despotaatin rajojen kunnioittamisesta, mutta tästä huolimatta Mehmed palasi vuonna 1456 mukanaan 30 000–60 000 miestä, 300 tykkiä ja 200 kaleeria, jotka saapuivat pitkin Savaa ja Tonavaa. Sotaretken tavoitteena oli tällä kertaa Belgradin () valtaus, mikä avaisi reitin Unkariin. Kaupungin muurien pommitus aloitettiin kesäkuussa 1456 tykeillä, joista monet olivat olleet murtamassa Konstantinopolin muureja. Konstantinopoli
Konstantinopolin piiritys alkoi 2. huhtikuuta 1453 ja loppui kaupungin valtaukseen 29. toukokuuta. Tästä hetkestä lähtien Bysantin valtakunta lakkasi olemasta. Osmanien sulttaani Mehmed II siirsi Osmanien valtakunnan pääkaupungin vallattuun kaupunkiin ja teki Hagia Sofiasta moskeijan. Konstantinus Suuri
Vuonna 323 Konstantinus ylitti Traakian rajan ja 3. heinäkuuta hän kohtasi Liciniuksen armeijan Adrianopoliksen lähellä. Konstantinus kukisti jälleen Liciniuksen, joka pakeni Byzantioniin, kuten hän oli tehnyt yhdeksän vuotta aikaisemmin. Tällä kertaa rauhanneuvottelut eivät tulleet kyseeseen, vaan Licinius julisti Konstantinuksen karkotetuksi ja apulaisensa Marcus Martianuksen augustukseksi tämän tilalle. Konstantinus alkoi piirittää Byzantionia ja odottaa poikaansa Crispusta ja tämän johtamaa laivastoa. Crispuksen laivasto tuhosi sitä vastaan lähetetyn laivaston Hellespontoksen salmessa. Kuultuaan laivastonsa tappiosta Licinius pakeni Vähään-Aasiaan, mutta Konstantinus seurasi perässä ja kukisti Liciniuksen toistamiseen Khrysopoliksen edustalla. Licinius anoi Konstantinukselta armoa ja hänet lähetettiin vankina Thessalonikaan. Paria kuukautta myöhemmin Licinius teloitettiin; tarkkaa syytä, miksi Konstantinus muutti mielensä, ei tiedetä. Epeiros
Epeiros oli osa Bysantin valtakuntaa aina vuoteen 1204, jolloin neljännen ristiretken sotajoukot valtasivat Konstantinopolin. Bysantin valtakunta hajosi pienempiin valtioihin ja Mikael I Dukas perusti Epeiroksen despotaatin, joka säilyi vuoteen 1359. Silloin se liitettiin takaisin keisarikuntaan (ks. Nikaian keisarikunta). Serbialaiset ja albaanit käytännössä valloittivat alueen kuitenkin jo vuonna 1318. Sevastopolin piiritys (1941–1942)
Sevastopolin piiritys käytiin toisen maailmansodan aikana 30. lokakuuta 1941 – 4. heinäkuuta 1942 Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välillä Krimin niemimaalla Sevastopolin satamakaupungin ympäristössä. Trebizondin keisarikunta
Keisarikunta joutui heti vaikeuksiin turkkilaisten kanssa, ja menettikin läntisiä alueita. Sinope valloitettiin jo 1214. Itse keisarikunta onnistui pysymään pystyssä kahta kilpailijaansa pitempään. Epeiroksen despotaatti lakkasi olemasta 1359, ja Nikaian keisarikunta kaatui osmaanien valloitettua Konstantinopolin 1453. Trebizond valloitettiin 1461. Konstantinus Suuri
Tapahtuman jälkeen Konstantinus sääti lakeja, joiden mukaan raiskauksesta ja aviorikoksista voitiin langettaa julmia rangaistuksia. Samoihin aikoihin Konstantinuksen äiti Helena lähti pyhiinvaellusmatkalle Jerusalemiin ehkä aikaisempien tapahtumien johdosta. Vuosina 328 ja 329 Konstantinus matkusti taas valtakunnan länsiosiin. Hän asetti 12-vuotiaan poikansa Konstantinus II:n Trieriin hallitsemaan samaa aluetta, jota Crispus oli aikaisemmin hallinnut. Konstantinus taisteli myös germaaneja vastaan Reinillä. Konstantinus teki myös sotaretkiä Tonavalle. Vuonna 332 hän kukisti visigootit ja vuonna 334 sarmaatit. Bysantin valtakunta
Länsi-Rooma mureni 400-luvulla germaanien valloitusten myötä. Germaanien asettuminen länteen heikensi lännen keisarin asemaa, ja keisarius lakkasi vuonna 476, kun vallan kaapannut goottipäällikkö Odovakar ei ottanut keisarin arvoa vaan palautti muodollisuudeksi käyneen arvonimen Konstantinopoliin. Rooman valtakunnan perinnettä jatkanut valtakunnan itäinen osa säästyi suurilta osin germaanien invaasiolta ja asuttamiselta muun muassa vahvemman taloutensa ja puolustuksensa ansiosta. Theodosiuksen käynnistämä Konstantinopolin muurien uudelleenrakentaminen valmistui vuonna 413. Muurit tulivat kestämään tuhat vuotta aina osmaanivalloitukseen saakka. Bysantin ja osmanien sodat
Bysantin valtakunta ei pystynyt aloittamaan minkäänlaista varteenotettavaa vastahyökkäystä tai puolustamaan näitä alueita, koska ottomaanit olivat jälleen tulleet hyvin voimakkaiksi. Murad I murskasi serbiarmeijan on 26. syyskuuta 1371 Maritsan taistelussa, mikä johti Serbian vallan loppumiseen. Ottomaanit olivat nyt valmiina valloittamaan Konstantinopolin. Yrittäessään torjua valloitusta Johannes V vetosi paaviin tarjoamalla Roomalle vastineeksi sotilaallista tukea. Vaikka Johannes V ilmoitti julkisesti tunnustavansa katolista uskoa, hän ei saanut apua. Johannes V:n oli siis pakko kääntyä vihollistensa, ottomaanien puoleen. Murad I ja Johannes V tekivät sopimuksen, jonka mukaan Bysantti antaisi säännöllisesti veroina joukkoja ja rahaa turvallisuuden vastineeksi. Varjagikaarti
Mikael VIII Palaiologos valtasi Konstantinopolin takaisin vuonna 1261 ja elvytti Bysantin valtakunnan. Varjagit palvelivat jälleen tärkeimpänä palatsikaartin yksikkönä, mutta he eivät enää nauttineet samanlaista arvostusta kuin aiemmin. Varjagien mainitaan osallistuneen Makgryplagin taisteluun vuonna 1264. Seuraavana vuonna bulgaarien tsaari piiritti Bysantin armeijan Ainoksen kaupunkiin Balkanilla. Bulgaarit tarjosivat bysanttilaisille vapautta vastineeksi vangitusta entisestä Rûmin sulttaanikunnan hallitsijasta. Bysantin armeijan varjagit hyväksyivät tarjouksen, mutta bysanttilaisten apujoukot saapuivat seuraavana päivänä vapauttamaan piiritetyn armeijan. Keisari Mikael VIII oli raivoissaan ja antoi piestä varjagit, jonka jälkeen hän puetti heidät naisten vaatteisiin ja laittoi heidät ratsastamaan aaseilla Konstantinopolin kaduille. Tästä huolimatta Mikael käytti varjageja usein sotaretkillään Vähässä-Aasiassa ja Balkaneilla. Konstantinos XI Palaiologos
Kun Konstantinoksen veli keisari Johannes VIII kuoli, syttyi riita Konstantinin ja hänen veljensä Demetrioksen välillä. Koska Bysantin valtakunta oli tähän aikaan osmaanien vasalli, pyysivät veljekset, että sulttaani Murad II ratkaisisi riidan. Murad valitsi Konstantinoksen, ja hänet kruunattiin Mistrassa 6. tammikuuta 1449. Tämän jälkeen hän yritti saada aikaan avioliiton kaukaisen sukulaisensa, Murad II:n lesken kanssa, mutta ilman tulosta. Bysantin ja osmanien sodat
Ristiretkeläiset olivat vallanneet Konstantinopolin 1204, ja sen jälkeen Bysantin valtakunta oli hajaannuksen vallassa. Bysantti valtasi Konstantinopolin takaisin vuonna 1261. Samaan aikaan turkkilaisten Rumin sulttaanikunta alkoi menettää vaikutusvaltaansa Vähässä-Aasiassa. Bysantti valtasi Nikean vuonna 1261. Osmanihallitsija Osman I tunsi asemansa vahvaksi ja julistautui sulttaaniksi, minkä jälkeen hänen valtakuntansa tunnetaan Osmanien valtakuntana vuodesta 1299. Bysantin–arabien sotien jälkeen turkkilaiset olivat asettuneet Anatoliaan. Kultainen sarvi
Kolme kertaa puolustusjärjestelmä murrettiin tai kierrettiin. Ensimmäisen kerran 900-luvulla kiovalaiset hinasivat sotalaivansa Bosporilta maitse Kultaiseen sarveen. Bysanttilaiset kuitenkin voittivat heidät kreikkalaisen tulen avulla. Vuonna 1204 neljännen ristiretken aikana venetsialaiset mursivat puolustusjärjestelmän. Vuonna 1453 Osmanien sulttaani Mehmed II, joka ensin yritti onnistumatta murtaa puolustusketjun, kiersi sen myöhemmin kuten aikoinaan kiovalaiset ja onnistui täten lopulta valloittamaan Konstantinopolin lännestä käsin. Manuel I Komnenos
Monet Bysantin asukkaista pelkäsivät ristiretkeläisiä, ja tätä pelkoa ruokkivat lukuisat ilkivallanteot ja varkaudet, joita kurittomat armeijat harjoittivat marssiessaan valtakunnan halki. Bysantin omat joukot seurasivat ristiretkeläisiä koettaen valvoa näiden käytöstä, ja etäämmäs Konstantinopoliin oli sijoitettu vielä lisää joukkoja, jotka olivat valmiita puolustamaan pääkaupunkia ristiretkeläisiltä, mikäli nämä kävisivät väkivaltaisiksi. Varovainen suhtautuminen ristiretkeläisiin oli paikallaan, mutta siitä huolimatta frankkien ja kreikkalaisten välillä oli havaittavissa paitsi pienempiä kahinoita myös avointa vihamielisyyttä marssin aikana, mistä kävi syyttäminen molempia osapuolia ja mikä lähestulkoon aiheutti täysimittaisen konfliktin Manuelin ja hänen vieraidensa välillä. Manuel otti käyttöön varotoimia toisin kuin isoisänsä ja korjautti Konstantinopolin muurit. Tämän lisäksi hän piti kuninkaat erillään turvatakseen alueensa. Konradin armeija saapui Bysanttiin ensimmäisenä kesällä 1147, ja se mainitaan useammin bysanttilaisissa lähteissä, joiden mukaan se aiheutti enemmän harmia kuin toinen armeija. Kreikka
Bysantti kukistui lopullisesti vuonna 1453 turkkilaisten vallattua Konstantinopolin ja tämän jälkeen pääosan valtakunnan muista viimeisistä alueista, mukaan lukien Ateenan 1456 sekä Mystraksen 1460 ja pääosan muusta Peloponnesoksesta 1503. Näin Kreikasta tuli osa Osmanien valtakuntaa. Erityisesti Jooniansaaret ja Kreeta säilyivät kuitenkin pitkään venetsialaisten vallassa. Venetsialaiset voittivat turkkilaiset Lepanton taistelussa vuonna 1571 ja estivät näiden pyrkimykset edetä pidemmälle länteen. Venetsialaiset valloittivat myös osan Peloponnesoksesta 1684, mutta turkkilaiset valtasivat alueet takaisin 1715. Wien
Vuonna 1529 Kaakkois-Eurooppaa vallanneet turkkilaiset sotajoukot piirittivät Wieniä sulttaani Soleiman I Suuren johdolla. Wienin puolustajat onnistuivat karkottamaan hyökkääjän porteiltaan, vaikka heillä oli alivoima ja vaikka Babenbergien aikaiset kaupunginmuurit hädin tuskin kestivät hyökkäystä. Seuraavan vuosisadan aikana kaupunki ympäröitiin vahvalla linnoitusketjulla. Uudet muurit osoittivat voimansa, kun turkkilaiset hyökkäsivät uudelleen 1683: Wien puolusti itseään menestyksekkäästi kaksi kuukautta, kunnes apuun tulleet puolalaiset sotajoukot ajoivat turkkilaiset pois osana suurta Turkin sotaa. Bysantin valtakunta
Keisari Justinianus I:n aikana (527–565) Itä-Rooman poliittinen ja sotilaallinen asema vakiintui. Usein keskiaikaisen Bysantin ajan lasketaan alkavan juuri hänen ajastaan. Konstantinopolin keisarit eivät olleet koskaan suostuneet pitämään Länsi-Rooman alueita menetettyinä vaan ainoastaan tilapäisesti keisarin suoran vallan ulkopuolisina alueina. Ne pyrittiin liittämään takaisin valtakuntaan, ja tässä myös onnistuttiin ajoittain ja osittain. Justinianuksen aikana valtakunta taisteli Persiaa, gootteja ja vandaaleja vastaan, sekä valtasi takaisin suuria osia Italian niemimaasta, Pohjois-Afrikan rannikosta ja Espanjasta. Näiden voittojen takana oli suurelta osin sotapäällikkö Belisarius. Lisäksi hän allekirjoitti vuonna 532 rauhansopimuksen Persian hallitsijan Khosrau I:n kanssa.
Vuoden 532 Nika-kapina Konstantinopolissa johti arviolta 30 000 kapinnallisen teloitukseen. Historioitsija Prokopioksen teos "Salainen historia" kertoo keisarin politiikan kohtaamasta vastarinnasta. Belisarius onnistui valtaamaan Pohjois-Afrikan takaisin vandaaleilta vuonna 533, ja vuoteen 548 mennessä paikalliset heimot olivat alistetut. Italiassa sodittiin itägootteja vastaan. Retkikunta nousi maihin Sisiliassa, mutta ei onnistunut murtamaan vastarintaa ennen vuotta 540, jolloin itägoottien pääkaupunki Ravenna vallattiin. Sodat Persiaa vastaan jatkuivat vuoteen 561, jolloin rauhansopimusta jatkettiin. Sodat jatkuivat vuosina 565–591. Ristiretket
Useita pienempiä voittoja Lähi-idässä seurasi Antiokian piirittäminen. Ristiretkeläisten saapuessa kaupunkiin englantilainen laivasto oli jo ottanut haltuunsa kaupungin satamat, mutta suoraa hyökkäystä kaupunkiin ei uskallettu tehdä johtuen sen massiivisista suojamuureista ja koosta. Piiritys johti ristiretkeläisten keskuudessa puutteeseen ruoasta, minkä paikkaamiseksi lähetettiin retkikunta noutamaan lisää muonavaroja. Retkikunta joutui kuitenkin matkalla taisteluun, joka tuloksettomuudestaan huolimatta pakotti sen palamaan takaisin ilman toivottuja ruokavaroja. Muonavaroja saadakseen lähetettiin suuri joukko ristiretkeläisarmeijasta pyytämään apua Konstantinopolista, jolloin turkkilainen sotapäällikkö Ridwan päätti yrittää hyökätä heikentyneen ristiretkeläisarmeijan kimppuun. Ristiretkeläiset saivat kuitenkin tietää tästä suunnitelmasta, joten he järjestivät turkkilaisille väijytyksen ja löivät näiden joukot. Tämän jälkeen armeija sai jälleen lisää muonavaroja. Konstantinopolin piiritys
Osmanit huomasivat, että Blachernaeen johtava Kerkoporta-portti oli jäänyt vahingossa lukitsematta. Ylivoimaiset joukot purkautuivat portista kaupungin kaduille. Bysantin valtakunnan viimeinen keisari Konstantinos XI, kuoli katutaistelussa hyökkääjiä vastaan. Kaupunkia ryöstettiin kolme päivää, kuten tuolloin oli tapana tehdä kaupungeille, jotka oli vallattu piirityksen jälkeen. Mehmed teki Konstantinopolista uuden pääkaupunkinsa, ja kaupungin suurimmasta kirkosta Hagia Sofiasta tuli moskeija.
Kaupungin valtauksella oli tärkeä taloudellinen merkitys osmaneille sillä se sijaitsi erittäin tärkeiden kauppareittien solmukohdassa. Piirityksen jälkeen alkoi osmanien valtakausi, joka kesti aina Turkin tasavallan perustamiseen asti. Kaupungiin ryhdyttiin rakentamaan moskeijoita, palatseja, kouluja ja sairaaloita. Ensimmäinen ristiretki
Kolmen kuukauden Anatolian ylityksen jälkeen ristiretkeläiset saapuivat vihdoin Antiokiaan. 20. lokakuuta 1097 ristiretkeläiset aloittivat kaupungin piirittämisen. Hyökkäystä ei uskallettu suorittaa, koska kaupunki oli niin massiivinen ja sen suojamuurit olivat kestävät. Piirityskään ei onnistunut aivan toivotulla tavalla, koska massiivinen suojamuuri oli niin pitkä, ettei sotilaita riittänyt vahtimaan kaikkia kohtia. Sen vuoksi Antiokiaa voitiin huoltaa jonkin verran piirityksenkin aikana. Englantilaisten laivasto oli jo aiemmin onnistunut valloittamaan kaupungin St. Simeonin sataman, mutta hyökkäystä ei silti uskallettu tehdä. Piirityksen kestäessä alkoi tulla puutetta ruoasta, minkä paikkaamiseksi lähetettiin retkikunta noutamaan lisää muonavaroja. Retkikunta joutui matkalla taisteluun, joka tuloksettomuudestaan huolimatta pakotti sen palamaan takaisin ilman toivottuja ruokavaroja. Muonavaroja saadakseen lähetettiin suuri joukko ristiretkeläisarmeijasta pyytämään apua Konstantinopolista, jolloin turkkilainen sotapäällikkö Ridwan päätti yrittää hyökätä heikentyneen ristiretkeläisarmeijan kimppuun. Ristiretkeläiset saivat kuitenkin tietää tästä suunnitelmasta, joten he järjestivät turkkilaisille väijytyksen ja löivät näiden joukot. Yhteenoton jälkeen armeija sai jälleen lisää muonavaroja ja englantilaiset toivat sataman kautta lisää tarvikkeita. Taustalla ristiretkeläiset solmivat fatimidien kanssa liiton seldžukkien lyömiseksi. Bysantin ja osmanien sodat
Harvinainen valtioiden välille perustettu liitto ei kestänyt, vaan Mehmed I:n kuolema ja Murad II:n nousu valtaistuimelle samanaikaisesti Johannes VIII:n nousun Bysantin valtaistuimelle kanssa vuonna 1421 johtivat maiden välisten suhteiden huononemiseen. Kumpikaan johtaja ei ollut tyytyväinen vallinneeseen tilanteeseen. Johannes VIII Palaiologos teki harkitsemattoman liikkeen nostattamalla kapinan ottomaanien valtakuntaa vastaan: eräs Mustafa, jonka bysanttilaiset olivat vapauttaneet, väitti olevansa Bayezidin kadonnut poika. Vastoin kaikkia odotuksia Mustafa onnistui kokoamaan Euroopassa tuekseen huomattavan sotajoukon, joka päihitti Murad II:n alaiset. Muradin raivoisa vastus lopulta murskasi tämän nousukkaan, ja vuonna 1422 alkoivat Thessalonikin (1422–1430) ja Konstantinopolin piiritykset. Konstantinus Suuri
Vuonna 337 Konstantinus sairastui ja antoi kastaa itsensä. Kasteen suoritti "Areiolainen" piispa (Eusebius Nicomedia). Eusebius oli Konstantinopolin kaupungin piispa. Konstantinus ei enää pukeutunut purppuraviittaan, vaan käytti viimeisten päiviensä ajan valkoista kastekaapuaan. Hän kuoli helluntaina 22. toukokuuta 337 Nikomediassa. Suruaika alkoi armeijan suorittamilla epäsuotavien perillisten teurastuksilla. Uhreiksi joutuivat muun muassa Konstantinuksen veljenpoika Dalmatius, josta oli aiemmin tehty "caesar". Myös Dalmatiuksen veli Hannibalianus sai surmansa. Armeija vaati, että Konstantinuksen poikien Konstantinuksen, Constansin ja Constantiuksen tulisi hallita yhdessä. Keisarin poikia jouduttiin odottamaan kauan kotiin provinsseista. Odotellessa valtion korkeimmat kenraalit, ministerit ja virkamiehet kävivät päivittäin selostamassa hallitustoimia palsamoidulle keisarivainaalle. Kuollut keisari hallitsi näin kesän, syksyn ja talven. Euroopan historia
1400-luvulla osmanit valtasivat melkein koko Bysantin valtakunnan lukuun ottamatta Konstantinopolia ja muutamaa muuta kaupunkia. Vuonna 1453 osmanien sulttaani Mehmed II valloitti Konstantinopolin ja Bysantin valtakunta kukistui. Igor (Kiova)
Igorin sotaretkestä Konstantinopoliin vuodelta 941 ei ole jäänyt monia mainintoja historiaan. Radzivillin kronikka kertoo siitä: 11.6.941 seilasimme Konstantinopolin rannoille. Italian kuninkaan lähettiläs Liutprand Cremonalainen kirjoitti vuonna 949: Meritaistelussa syksyllä 941 Rusien kuninkaalla Igorilla oli tuhansia laivoja käytössään. Meritaistelussa bysanttilaiset käyttivät kreikkalaista tulta rusien laivoja vastaan. Vain pieni osa niistä pääsi pakenemaan. Soturit kertoivat taistelusta: ”Ikään kuin kreikkalaisilla olisi ollut hallussaan taivaallinen salama, sen he päästivät irti ja sillä he polttivat meidät; siksi emme voittaneet heitä.” Tämän jälkeen bysanttilaisiin tietokirjoihin mainittiin 900-luvulta Igor ainoana rusina tietokirjan kohtaan "Laivat". Bysantin ja osmanien sodat
Piirityksen jälkeen ottomaanit valloittivat Morean vuonna 1460 ja Trebizondiin vuonna 1461. Kun Trebizondin häviö tuli, se oli myös Bysantin valtakunnan loppu. Konstantinopolin keisareita kruunattiin Euroopassa edelleen 1500-luvulle saakka, kunnes uskonpuhdistuksen aikana ottomaaneista aiheutunut uhka Euroopalle väheni. Vasta tällöin Euroopan johtajat tunnustivat Anatolian ja Levantin Ottomaanien valtakunnan osiksi. Palaiologos
Turkkilaiset valtasivat Konstantinopolin piirityksen jälkeen vuonna 1453. Bysantin viimeinen keisari Konstantinos XI kuoli taistelussa. Hänen veljensä Demetrios Palaiologos hallitsi vielä Morean despotaattia kunnes turkkilaiset valtasivat sen vuonna 1460. Demetrios eli loppuelämänsä vankeudessa. Konstantinoksen ja Demetrioksen nuorin veli Tuomas Palaiologos pakeni Italiaan, jossa hänet vielä tunnustettiin keisariksi. Tuomaksen kuoleman jälkeen hänen poikansa Andreas myi keisarin tittelin Ranskan kuninkaalle.¹ Konstantinos käytti sukunimeä Dragases äitinsä Helena Dragasin mukaan. Konstantinos IV
Arabien laivasto eteni vuonna 674 Konstantinopolin edustalle mutta joutui perääntymään syksyn tullessa. Lopulta arabit piirittivät Konstantinopolia vuonna 678, mutta heidät lyötiin kun Bysantin laivasto käytti "kreikkalaista tulta". Kalifi Muawija solmi nyt rauhan kolmeksikymmeneksi vuodeksi Bysantin kanssa. Aleksanteri Suuri
Tyroksen piiritys alkoi vuoden 332 eaa. tammikuussa ja kaupunki kukistui heinäkuussa. Roomalainen historioitsija Quintus Curtius Rufus kertoo, että kaupungin asukkaista 2 000 ristiinnaulittiin ja noin 6 000 menehtyi itse piirityksessä. Tyros asutettiin uudelleen Aleksanterille lojaalien foinikialaisten kaupunkien asukkailla ja sodassa haavoittuneilla sotilailla. Seuraavaksi makedonialaiset alkoivat piirittää Gazaa, joka myös oli kieltäytynyt antautumasta makedonialaisille. Gazan piiritys kesti lokakuuhun asti ja kaikki kaupungin miespuoliset asukkaat tapettiin. Kreikan uskonnon historia
Kreikkalainen Bysantin keisarikunta kukistui lopullisesti, kun Mehmed II Valloittaja valloitti Konstantinopolin vuonna 1453. Tämän jälkeen kreikkalaisuus ja ortodoksisuus samaistuivat, sillä tärkeimpänä kreikkalaisia turkkilaisista erottaneena tekijänä toimi uskonto. Islamiin kääntyminen merkitsi samalla turkkilaisen identiteetin omaksumista, mikäli kääntyminen ei ollut pelkästään näennäistä. Kreikan vapautuminen 1800-luvun alussa tapahtui ortodoksisen kirkon tuella ja ortodoksisuus sai virallisen aseman maan valtionuskontona. Samalla Kreikan ortodoksinen kirkko irtautui Konstantinopolin ekumeenisesta patriarkaatista. Athos-vuoren luostari sai puoli-itsenäisen aseman Kreikan sisällä ja säilyi patriarkaatin alaisena. Vuoden 1913 Balkanin sodan seurauksena Kreikkaan liitetyillä alueilla patriarkaatti säilytti myös nimellisen valta-aseman. Vuonna 1928 patriarkaatti myönsi Kreikan kirkolle "huolenpito-oikeuden" näihin hiippakuntiin ja Kreikan kirkko lupasi, että Konstantinopoli saa vahvistaa hiippakuntia johtavien piispojen vaalit. Venetsian–Turkin sota (1463–1479)
Toinen Venetsian–Turkin sota käytiin Venetsian tasavallan ja sen liittolaisten sekä Osmanien valtakunnan välillä 1463-1479. Sota käytiin kymmenen vuotta sen jälkeen, kun osmanit olivat vallanneet Konstantinopolin ja loput Bysantin valtakunnasta ja se merkitsi Venetsialle useita aluemenetyksiä Albaniassa ja Kreikassa. Tärkeimpiä näistä oli Euboian saari, joka oli kuulunut Venetsian alueisiin vuosisatojen ajan. Sodan aikana osmanit kasvattivat ja kehittivät laivastoaan, josta tuli kilpailukykyinen haastaja Aigeianmerellä sekä venetsialaisille että Johanniittain ritarikunnalle. Sodan lopulla Venetsia onnistui kuitenkin paikkaamaan tappioitaan hankkimalla valta-aseman Kyproksen kuningaskunnassa. Konstantinuksen basilika
Konstantinuksen basilika sijaitsi Rooman kaupunginmuurien ulkopuolella ja oli pitkään levotonta seutua, minkä vuoksi paavit asuivat Lateraanipalatsissa ja kävivät Pyhän Pietarin haudalla vain tiettyinä juhlapäivinä. Paavi Leo III kruunasi frankkien kuninkaan Kaarle Suuren Rooman keisariksi vanhassa Pietarinkirkossa joulupäivänä 800. Vasta paavi Leo IV:n aikana basilika ja siihen kuuluvat asuinrakennukset ympäröitiin muurilla, mikä nosti alueen turvallisuutta. Kuitenkin vuonna 1309 paavi joutui siirtämään hovinsa Avignoniin. Tätä aikakautta kutsutaan paavien Avignonin vankeudeksi, jota kesti vuoteen 1377 saakka. Avignonin vankeuden aikana Konstantinuksen basilika jäi huonolle hoidolle. Vladimir Suuri
Samanaikaisesti Bysantin kapinoiden kanssa Krimillä käytiin vuonna 988 sota rusien ja bysanttilaisten välillä. Vladimir Suuren joukot piirittivät Khersonesoksen kaupunkia ja saivat sen antautumaan. Vladimir lähetti Basileiokselle viestin, jossa hän ilmoitti vallanneensa kaupungin. Hän uhkasi myös vallata pääkaupunki Konstantinopolin, ellei Basileios antaisi Vladimirille sisartaan Anna Porfyrogenitaa vaimoksi. Basileios ei halunnut antaa pakanalle sisartaan. Anna kieltäytyi aluksi avioliitosta pakanallisen Vladimir Suuren kanssa, koska sellaista avioliittoa ei voisi mainita keisarillisissa annaaleissa. Kun Vladimir suostui ottamaan kristillisen kasteen vastaan, niin hän oli jo tehnyt päätöksensä uskonnosta. Vladimir Suuri oli hyvin vaikuttunut Bysantin ortodoksiuskonnon käytännöistä, ja siksi hän päätti kääntyä ortodoksisen kirkon jäseneksi. Kreikkalaiset
Sen jälkeen, kun Konstantinopoli kukistui 29. toukokuuta 1453, monet kreikkalaiset alkoivat etsiä parempia työskentelyn ja opiskelun mahdollisuuksia länsimaista, varsinkin Italiasta, Keski-Euroopasta, Saksasta ja Venäjältä. Kreikkalaisilla oli suuri osuus Euroopan sivistyksellisiin mullistuksiin, joita myöhemmin on alettu nimittää renessanssiksi. Asparuh
Onglosiin saapuneet bulgaarit olivat todennäköisesti menettäneet suuren osan karjastaan ja karjan laidunalueet. Näinpä he turvautuivat ryöstelemään tuolloin Bysantin valtakunnan hallussa olleita alueita. Konstantinopoli oli tuolloin muslimien piirittämä ja keisari joutui ehkä maksamaan suojelurahaa bulgaareille. Bulgaarien ryöstöretket lakkasivat joksikin aikaa, mutta jatkuivat taas vuoden 678 jälkeen, ehkäpä koska Konstantinos IV ei enää maksanut bulgaareille hänen voitettuaan arabit. Vuonna 680 tai 681 Konstantinos IV johti armeijansa bulgaareja vastaan. Sotaretki epäonnistui ja Bysantin joukot voitettiin verisesti näiden yrittäessä palata takaisin. Konstantinos solmi vuonna 681 rauhan Asparuhin bulgaarien kanssa tunnustaen näiden aseman Dobrudzhassa, sekä Tonavan ja Balkanvuorten välillä. Bysantin valtakunta suostui myös maksamaan vuosittaista suojelurahaa bulgaareille. Konstantinoksen poika Justinianus II johti Bysantin armeijan bulgaareja vastaan kahteen otteeseen vuosina 688 ja 689, mutta myös nämä sotaretket päättyivät tappioon. Asparuh sai ilmeisesti sittemmin surmansa ehkä kasaareja vastaan taistellessaan vuoden 700 paikkeilla. Osa tutkijoista pitää Asparuhia seurannutta kaani Terveliä Asparuhin poikana. Konstantinopolin piiritys
Konstantinopoli oli viimeinen kristinuskon linnake idässä. Konstantinopolin ja Bysantin valtakunnan olemassaolon aikana kaupunkia oli piiritetty moneen kertaan. Se oli vallattu vain kerran aikaisemmin, neljännen ristiretken aikana vuonna 1204. Vaikka Bysantin valtakunta valtasi kaupungin takaisin vuonna 1261 se ei toipunut saamastaan iskusta koskaan. Ajan myötä valtakunnan hallitsemat alueet pienenivät, erityisesti osmanien vuoksi. Vuonna 1453 ”valtakunta” käsitti vain Konstantinopolin kaupungin ja osan Peloponnesoksen niemimaata. Valtakunnalle kuuluva Trebizondin keisarikunta oli todellisuudessa täysin itsenäinen pikkuvaltio Mustanmeren rannikolla. Irene (Bysantin keisarinna)
Irene määräsi valtakunnan sotilaat vannomaan valalla, etteivät he hyväksyisi Konstantinosta keisariksi. Saatuaan kuulla Konstantinoksen vangitsemisesta Armenian teeman armeija kieltäytyi vannomasta valaa. Armenian armeija syrjäytti komentajansa ja valitsi uuden Konstantinokselle uskollisen päällikön. Lokakuussa 790 suurin osa Vähän-Aasian armeijoista julisti Konstantinoksen ainoaksi keisariksi. Konstantinos kaappasi vallan itselleen ja syrjäytti äitinsä. Hän antoi vangita Staurakioksen ja muut Irenen eunukeista ja suosikeista. Bysantin ja osmanien sodat
Vuonna 1394 Bysantin ja ottomaanien suhteet muuttuivat taas huonompaan suuntaan. Sulttaani Bayezid hallitsi vuosina 1389-1402 ja onnistui laajentamaan valtapiirinsä Balkanilla Tonavalle saakka. Sen jälkeen ottomaanit vaativat kauppaoikeuksia Konstantinopolissa. Keisari Manuel II kielsi tämän, jota paitsi hän myös kieltäytyi maksamasta sulttaanille veroja, mikä johti kaupungin piiritykseen vuonna 1394. Manuel II liittoutui tällöin alueen uuden mahtimiehen Timur Lenkin kanssa ja samalla pyysi länneltä uutta ristiretkeä, joka toteutettiin vuonna 1396. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan tulevan keisari Sigismundin johdolla ristiretkeläiset valtasivat Nikopoliksen vuonna 1396. Tappiosta vakuuttunut Manuel II pakeni kaupunkiin ja matkusti Länsi-Eurooppaan saamaan tukea. Tänä aikana Johannes VII johti kaupungin onnistunutta puolustusta ottomaaneja vastaan. Näin kaupunki sai 50 vuotta armonaikaa ennen lopullista kukistumista. János Hunyadi
Vuonna 1453 Osmanien valtakunnan nuori uusi sulttaani Mehmed II valtasi Bysantin pääkaupunki Konstantinopolin ja jatkoi edelleen valloitusretkeään Balkanille. Euroopassa Konstantinopolin menetys oli suuri järkytys, jonka jälkeen vaadittiin yhteistyötä turkkilaisten pysäyttämiseksi. Fransiskaanimunkki Johannes Capistrano johti suurehkon, mutta huonosti aseistetun saksalaisen ja böömiläisen sotajoukon Unkariin turkkilaisia vastaan. Yhteenotto turkkilaisten kanssa seurasi Belgradista, jonka Mehmed II piiritti vuonna 1456. Kaupunkia puolusti Hunyadin lanko Mihály Szilágyi ja Hunyadi riensi pelastamaan piiritettyä kaupunkia. Capistranon johtamat ristiretkeläiset tekivät raivokkaan hyökkäyksen turkkilaisia vastaan samalla, kun kaupungin puolustajat hyökkäsivät ulos turkkilaisia vastaan. Tilanteen väärin arvioineet turkkilaiset kärsivät huomataavan tappion. Uutinen Hunyadin voitosta aiheutti hurmosta Euroopassa ja turkkilaisten myöhempi Unkarin valloitus lienee myöhästynyt tappion johdosta lähes 70 vuotta. Hunyadi itse ei päässyt iloitsemaan voitostaan pitkään, sillä hän kuoli sotajoukkojen leirissä levinneeseen ruttoon vain muutamaa päivää myöhemmin Belgradissa 11. elokuuta 1456. Byzantion
Konstantinopoli oli Bysantin valtakunnan pääkaupunki vuoteen 1453, jolloin osmanit miehittivät sen. Nykyisin kaupungin paikalla sijaitsee Turkin suurin kaupunki Istanbul. Rusien–Bysantin sota (988)
Tästä tulisi kysymykseksi se, miten Vladimir olisi voinut tehdä sopimuksen Bysantin kanssa, jos hän samanaikaisesti piiritti heidän kaupunkiaan. Historioitsijoilla on eri teorioita Vladimirin sotaretkestä Khersonesosiin. Suosituimman teorian mukaan Bysantti sai 6 000 soturin sotajoukon, mutta ei ruvennut täyttämään omaa velvoitettaan eli antaa Bysantin keisarin sisar barbaarille, joka ei ollut ottanut Bysantin ortodoksikirkon kastetta. Khersonesosin valtaus sekä uhkaus tulla myös Konstantinopoliin pakottivat Basileios II suostumaan ”Taurian skyyttien” vaatimuksiin. Toisen teorian mukaan, kaupunki oli liittoutunut kapinallinen Bardas Fokas nuoremman kanssa, minkä vuoksi Vladimir Suuri hyökkäsi sinne Basileios II liittolaisena.
Eri keskiaikaisten lähteiden mukaan Khersonesosin piiritys kesti 6-9 kuukautta, mikä antaisi olettaa, että piiritys olisi alkanut syksyllä 988. Basileios II olisi jo saanut 6 000 soturin apujoukot siihen mennessä ja piiritys olisi päättynyt kesällä 989. Imbros
Valloitettuaan vuonna 1453 Konstantinopolin (nyk. Istanbulin) osmanit valloittivat pian muutkin Bysantin valtakunnan rippeet, niiden joukossa vuonna 1455 Imbroksen. Saarelaisten lähetystöjä kävi Istanbulissa audienssilla osmanihallitsija Mehmed II:n luona neuvottelemassa siitä, miten he voisivat elää sovussa osmanien valtakunnan kanssa. Tenedos (saari)
Ensimmäinen meritaistelu Venetsian ja nousevan osmanien valtakunnan laivastojen välillä käytiin Gallipolissa 29. toukokuuta 1416. Venetsian laivaston päällikkö Pietro Lordean voitti, karkotti lähistöltä kaikki turkkilaiset ja nousi maihin Tenedoksessa, jossa hän surmasi kaikki ei-turkkilaiset vangit, jotka olivat vapaaehtoisesti liittyneet Turkin puolelle. Vuonna 1419 sulttaani Mehmed I teki venetsian kanssa rauhansopimuksen, jonka mukaan Tenedos oli rajana, jonka toiselle puolelle Turkin laivasto ei saanut edetä. Kun espanjalainen Pedro Tafur kävi saarella, hän totesi, että se oli suurimmaksi osaksi autio, siellä oli runsaasti kaniineja, sen viinitarhat olivat rappeutuneet, mutta satama oli pidetty hyvässä kunnossa. Hän mainitsi myös turkkilaisten usein hyökänneen satamaan. Vuonna 1453 venetsialaisen sotalaivan komentaja Giacomo Loredan tarkkaili Tenedoksesta käsin Turkin laivastoa sen ollessa matkalla Konstantinopoliin, joka tällöin viimeisen kerran yritti puolustautua turkkilaisten hyökkäystä vastaan.
Sulttaani Mehmed II miehitti Tenedoksen vuonna 1455, kaksi vuotta sen jälkeen kun hän oli valloittanut Konstantinopolin ja tehnyt siten lopun Itä-Rooman keisarikunnasta. Siitä tuli ensimmäinen Egeanmeren saari, jonka osmanit saivat valtaansa. Silloin saari oli kuitenkin lähes 75 vuotta aikaisemmin pakolla suoritetun evakuoinnin jäljiltä edelleen autiona. Mehmed II jälleenrakensi saaren linnoituksen. Hänen hallitessaan osmanien laivasto käytti sitä huoltotukikohtana. Kun venetsialaiset ymmärsivät saaren strategisen merkityksen, he yrittivät vallata sen. Vuonna 1464 Giacopo Loredano onnistuikin valtaamaan sen Venetsialle, mutta jo samana vuonna osmanien amiraali Mahmud Pašša valtasi sen takaisin. Maltan piiritys
Maltan piiritys tapahtui vuonna 1565, kun osmanit hyökkäsivät Maltalle. Suleiman Suuri päätti vallata saaren ja tuhota siellä majaansa pitäneen Johanniittain ritarikunnan. Osmanien vahvuus oli noin 40 000 miestä, kun puolustajiin kuului vain 700 johanniittain ritaria ja jonkin verran muita joukkoja. Johanniitat kestivät piiritystä 112 päivää osmanien kärsiessä suuria tappioita. Piiritys päättyi, kun osmanit ajettiin pakoon Sisiliasta apuun tulleen pienen armeijan voimin. Bysantin ja osmanien sodat
Tähän mennessä ottomaanit olivat itse asiassa voittaneet sodan Bysanttia vastaan. Muutamat siirtokunnat kuten myös Konstantinopoli joutuivat tunnustamaan vasalliasemansa osmanien sulttaanikunnassa. Tämä vasallius jatkui vuoteen 1394 asti. Vaikka Konstantinopoli oli vallattu, ympäröivän kristikunnan valta-asema oli edelleen uhka ottomaaneille, eikä Vähä-Aasia ollut täydellisesti ottomaanien hallinnassa. Ottomaanit työntyivät edelleen Balkanille, ja vuonna 1385 Sofia oli vallattu bulgarialaisilta, ja Nis vallattiin seuraavana vuonna. Pieniä kansoja, kuten serbit, alistettiin vasallivaltioiksi. Serbialaisten vastarinta murskattiin Kosovo Poljen taistelussa vuonna 1389. Bayezid I valtasi Bulgarian vuoteen 1393 mennessä (Thunderbolt), ja 1396 viimeinen Bulgarian itsenäinen linnake pyyhittiin pois, kun Vin vallattiin. Kristinuskon historia
Ristiretket eivät kuitenkaan tuottaneet kristikunnan kannalta tulosta. Ristiretkeläiset hävisivät Pyhän Maan muslimeille ja lopulta turkkilaiset valtasivat Konstantinopolin vuonna 1453, mikä merkitsi samalla Bysantin valtakunnan loppua. Rusien–Bysantin sota (860)
Rusien–Bysantin sota oli rusien hyökkäys Bysantin valtakunnan pääkaupunkiin Konstantinopoliin ja Marmaramerelle kesäkuussa vuonna 860. Sotaretki tunnetaan bysanttilaisissa, länsieurooppalaisissa ja muinaisvenäläisissä lähteissä. Sotaretken kuvaus on varsin yhteneväinen muinaisvenäläisessä Nestorin kronikassa sekä bysanttilaisen munkin ”Georgios Hamartolosin kronikassa”. Bysantin valtakunta
Venetsia sai kostonsa neljännen ristiretken kautta. Ristiretken oli aluksi pitänyt suuntautua Egyptiin, mutta se päätyi lopulta Venetsian johtamana valtaamaan Konstantinopolin, jotta Venetsian asema alueen kaupankäynnissä vahvistuisi. Ristiretkeläiset valtasivat Konstantinopolin 12. huhtikuuta 1204 ja ryöstivät kaupungin saaden valtavan sotasaaliin, sillä kaupunkiin oli kerätty vaurautta tuhannen vuoden ajan ilman, että sitä oli vallattu tuona aikana kertaakaan. Askold ja Dir
Rusien hyökkäys Konstantinopoliin kesäkuussa 860 yllätti kreikkalaiset täysin. Heille se oli kuin "salama kirkkaalta taivaalta" kuten sitä kuvasi Konstantinopolin patriarkka Fotios kuuluisassa silminnäkijäkertomuksessaan. Nestorin kronikassa sotaretken on mainittu tapahtuneen vuonna 866, johon myös Askold ja Dir osallistuivat. Sevastopolin piiritys (1854–1855)
Sevastopolin piiritys tapahtui Krimin sodan aikana 1854–1855. Vastakkain olivat Ranskan, Ison-Britannian ja Turkin osmanien joukot ja Venäjän imperiumi. Piiritys oli seurausta Alman taistelusta, jossa venäläisten ylipäällikkö Aleksandr Menšikov hävisi 20. syyskuuta 1854 englantilaisille. Linnoitus antautui ranskalaiselle kenraali Patrice de Mac-Mahonille syyskuussa 1855. Taistelussa ranskalaiset menettivät kaatuneina 10 204 miestä ja haavoihinsa kuoli 20 000 ranskalaista. Lisäksi tauteihin menehtyi ranskalaisia 70 000 ja brittejä yli 16 000. Brittejä kaatui 2 755. Kaikkiaan englantilais-ranskalaiset joukot kärsivät taistelussa yli 128 000 miehen tappiot kuolleina. Venäläisiä kuoli 102 000. Bysantin valtakunta
Arabit, jotka nyt hallitsivat Syyriaa ja Palestiinaa, lähettivät ryöstöretkiä Anatoliaan ja vuosina 674–678 piirittivät Konstantinopolia. Toistuvat ryöstöretket Anatoliaan pakottivat Bysantin organisoimaan läänitysjärjestelmän ("thema"-järjestelmä), jossa maata jaettiin vastineeksi sotilaspalveluksesta. Joukkojensiirrot Balkanilta mahdollistivat slaavien etenemisen etelämmäksi, mistä syystä monet kyläyhteisöt kutistuivat ja linnoittautuivat. Kasaarien ilmaantuminen 670-luvulla ajoi bolgaarit Tonavan eteläpuolelle. Vuonna 681 keisari Konstantinos IV allekirjoitti rauhansopimuksen bolgaarien kaani Aspharukhin kanssa. Tätä ennen paikalliset slaaviheimot olivat ainakin nimellisesti tunnustaneet bysanttilaishallinnon. Konstantinopoli
Rooman keisari Konstantinus Suuri valitsi 320-luvulla jaa. Byzantionin uuden pääkaupunkinsa paikaksi. Rooma ei enää sopinut valtakunnan pääkaupungiksi, koska se sijaitsi liian kaukana valtakunnan tiheään asutuista itäosista, missä keisaria eniten tarvittiin. Byzantionista käsin keisari olisi lähellä levottomia Tonavan ja itärajan (Syyrian) alueita sekä valtakunnan vilja-aittaa, Egyptiä. Konstantinus kiinnitti myös huomiota kaupungin edulliseen sijaintiin Bosporinsalmen rannalla kolmiomaisen niemen kärjessä. Kaupunkia ympäröi kahdelta puolelta meri ja maapuolelta muurit. Lisäksi alueella sijaitsi yhteensä seitsemän kukkulantapaista, aivan kuin alkuperäisessä Roomassakin. Byzantion
Asetuttuaan Pescennius Nigerin puolelle voitokasta Septimus Severusta vastaan kaupunki joutui roomalaisten piirittämäksi. Severus kukisti Nigerin vuonna 194, mutta Byzantion sinnitteli piirittäjiä vastaan vielä vuoden. Cassius Dion mukaan Byzantionin piiritys kesti kolme vuotta. Severus jälleenrakensi Byzantionin, ja kaupunki sai pian takaisin aiemman loistonsa. Byzantionin sijainti houkutteli Konstantinus Suurta, joka vuonna 330 uudelleenperusti sen Uudeksi Roomaksi, tai Konstantinopoliksi. Kirkkohistorioitsija Filostorgioksen mukaan Konstantinus merkitsi itse maastoon tulevan kaupungin rajat ja sen suojaksi rakennetun Konstantinuksen muurin paikan. Konstantinopoli
Konstantinopolin asukasmäärää eri aikoina ei tiedetä tarkasti. Arvioiden mukaan kaupungissa oli 400-luvulla noin 300 000 asukasta, 500-luvun alussa lähemmäs puoli miljoonaa. 540-luvulla rutto ja 600–700-lukujen arabien piiritykset kuitenkin käänsivät asukasluvun laskuun. 800- ja 900-lukujen nousukauden aikana kaupungin asukasluku lähti taas kasvuun. Arvioiden mukaan asukkaita oli tuolloin 500 000–800 000. Suuren asukasmäärän ruokkimiseen tarvittiin paljon muualta tuotua viljaa. Aluksi vilja tuotiin pääasiassa Egyptistä, mutta Egyptin muslimivalloituksen jälkeen (vuonna 639 jaa.) vilja piti tuoda muualta. Kreikan–Turkin sota (1919–1922)
Toukokuun 15. päivänä 1919 Smyrnassa nousi maihin 20 000 kreikkalaista sotilasta, jotka Kreikan, Ranskan ja Ison-Britannian laivastojen tuella ottivat kaupungin ympäristöineen hallintaansa. Laillisena perusteena maihinnousulle esitettiin Mudroksen aseleposopimuksen 7. artikla, jonka mukaan liittoutuneilla oli oikeus ”vallata mitkä tahansa strategiset kohteet missä tahansa tilanteensa, jossa liittoutuneiden turvallisuus on uhattuna.” Sitä ennen kreikkalaiset sotajoukot olivat jo vallanneet Itä-Traakian lukuun ottamatta Konstantinopolia lähiseutuineen. Konstantinopolin piiritys
Konstantinopolin piiritys alkoi 2. huhtikuuta 1453 ja loppui Bysantin valtakunnan pääkaupungin, Konstantinopolin valtaukseen 29. toukokuuta. Tästä hetkestä lähtien valtakunta lakkasi olemasta. Osmanien sulttaani Mehmed II siirsi osmanien valtakunnan pääkaupungin läheisestä Edirnen kaupungista vallattuun Konstantinopoliin. Konstantinopolin rauha (1736)
Konstantinopolin rauha oli 17. lokakuuta 1736 Istanbulissa Osmanien valtakunnan ja Safavidien Persian välillä solmittu rauha, joka päätti Turkin–Persian sodan 1730–1736. Rauha merkitsi myös Persian ja Venäjän keisarikunnan välillä vallinneen liittolaisuuden loppumista ja Persian eroamista vuonna 1735 alkaneesta Venäjän–Turkin sodasta. Bysantin valtakunta
Bysantin kulta-aikana voidaan pitää niin kutsutun makedonialaisen dynastian aikaa vuosina 867–1056. Dynastian aikana Bysantista onnistuttiin jälleen rakentamaan suurvalta, ja se valtasi takaisin maita, joita arabit olivat valloittaneet idässä ja slaavit Balkanilla. Myös eteläinen Italia valloitettiin, ja keisari Johannes I Tzimiskes ulotti taistelut aina Jerusalemiin asti. Vuonna 1014 keisari Basileios II (keisarina 976–1025) kukisti Bulgarian. Voittoisien sotien ja vahvojen hallitsijoiden ansiosta Bysantti oli sekä sotilaallisesti että taloudellisesti vahva, ja pääkaupunki Konstantinopoli oli loistelias kulttuurin ja vallan keskipiste. Kauppa ja käsityöläisyys kukoistivat, Konstantinopoliin perustettiin uusia kouluja, kiinnostus antiikin kulttuuriin ja filosofiaan heräsivät uudelleen, ja maallinen kirjallisuus ja muu kulttuuri elpyivät. Samalla bysanttilainen sivistys levisi myös naapurikansojen alueille. Theban piiritys
Theban piiritys tapahtui vuonna 335 eaa. kreikkalaisen Theban kaupungin noustua kapinaan Makedoniaa vastaan. Aleksanteri Suuri piiritti joukkoineen kapinoivan kaupungin ja tuhosi sen. Rusien–Bysantin sota (988)
Kiovan suuriruhtinas Vladimir Suuren sotaretki ja todellinen ajankohta kreikkalaiseen Khersonesosin kaupunkiin Krimille ovat jonkin verran epäselviä. Nestorin kronikka mainitsee sen tapahtuneen kevät-kesä 988, joka myös itäisten lähteiden mukaan voisi pitää paikkansa, koska sen jälkeen tehtiin Rusien ja Bysantin välinen liittosopimus.
Toisaalta bysanttilainen historioitsija Leon Diakonos ainoana kreikkalaisena mainitsee ”Taurian skyyttien” vallanneen Khersonesoksen. Hän mainitsi sen liittyvän komeettaan, joka näkyi heinä-elokuussa 989. Jakovin Elämä-kronikka kertoi: ”Toisena kesänä kristityn kasteen ottamisesta kävi putouksilla ja kolmantena kesänä Khersonesosin valloitti”. Eli sen mukaan kaupunki valloitettiin vuonna 989. Paaviuden historia
Paaville keskittyneen vallan ansiosta päätösten seuraukset ovat joskus olleet arvaamattoman suuria. Yhtenä esimerkkinä tällaisesta päätöksestä on paavi Innocentius VIII:n bulla "Summis desiderantes affectibus" vuodelta 1484. Bullassa hyväksytään noitien polttaminen, mikä johti tuhansien menehtymiseen rovioilla ja muilla teloituspaikoilla. Toinen, poliittisen päätöksenteon esimerkki on tapaus, joka sattui kun osmanit hyökkäsivät Konstantinopoliin vuonna 1453. Silloin paavi olisi voinut käyttää armeijaansa Konstantinopolin puolustamiseen ja tarjosikin apua patriarkalle. Paavi kuitenkin asetti ehdon, että patriarkan oli tunnustettava paavin määräysvalta ja täten alistuttava tämän hallintoon. Patriarkka kieltäytyi, ja Konstantinopoli vallattiin. Samalla paavin ja patriarkan välit katkesivat lopullisesti, ja samalla toteutui ortodoksisen ja katolisen kirkon lopullinen ero. Varjagikaarti
Neljännen ristiretken aikana ristiretkeläiset ja venetsialaiset valtasivat ja ryöstivät Bysantin valtakunnan pääkaupungin Konstantinopolin. Kaupunkia puolustamassa oli 6 000 varjagia, jotka antautuivat kun keisari Aleksios V oli paennut. Ristiretkeläiset ryöstelivät kaupunkia kolmen päivän ajan ja muodostivat Latinalaisen keisarikunnan, joka hallitsi Konstantinopolia lähes 60 vuotta. Bysantin valtakunta jatkoi olemassaoloaan Nikean keisarikuntana, Epeiroksen despotaattina ja Trapezuntin keisarikuntana. Joidenkin todisteiden mukaan varjagit palvelivat Nikean ja Epeiroksen valtakunnissa. Varjagien maine oli niin suuri, että jopa Latinalaisen keisarikunnan hallitsijalla oli oma henkilökohtainen varjagikaartinsa. Factio
400-luvun puolivälin jälkeen Konstantinopolissa yleistyivät sirkusmellakat, joissa sirkuspuolueiden väliset erimielisyydet kärjistyivät mellakoinniksi. Mellakoita oli yhteensä useita kymmeniä. Vuonna 390 oli Thessalonikassa kuuluisa mellakka. Mellakat johtivat lopulta vuonna 532 Nika-kapinaan, kun katsojien tyytymättömyys eräiden sinisten ja vihreiden kannattajien saamiin hirttotuomioihin kanavoitui lopulta vallankumousyritykseksi. Rähinöinnissä arvioidaan kuolleen 30 000–50 000 henkilöä. Mellakoita rauhoittamaan jouduttiin kutsumaan armeijayksiköitä, minkä arvioidaan olleen syy niiden poikkeukselliselle verisyydelle. Nika-kapinan jälkeen seuraava mellakka sattui vasta vuonna 547 ja uudestaan kahtena seuraavana vuonna. Sinopen taistelu
Sinopen taistelu oli Venäjän keisarikunnan ja Ottomaanien valtakunnan välinen meritaistelu, joka käytiin Krimin sodan alussa 30. marraskuuta 1853. Taistelussa Venäjän Mustanmeren laivasto tuhosi turkkilaisen laivasto-osaston pohjoisanatolialaisen Sinopen kaupungin satamaan. Iso-Britannia ja Ranska liittyivät sotaan Ottomaanien puolelle suurelta osin tämän taistelun seurauksena.
Venäjä miehitti Tonavan ruhtinaskunnat vuonna 1853 ja vaati Ottomaaneja tunnustamaan Venäjän keisarin kaikkien Turkin valtakunnassa asuvien kristittyjen suojelijaksi. Neuvottelut eivät tuottaneet tulosta, ja sotatoimet alkoivat 4.10.1853. Iso-Britannia ja Ranska pelkäsivät Venäjän vaikutusvallan kasvua. Tästä syystä Iso-Britannia vaati Venäjää sotimaan vain puolustuksellisesti ja varaavansa itselleen oikeuden interventioon Venäjän toimiessa muuten. Ranskan ja Ison Britannian laivasto-osastot saapuivat Konstantinopolin lähettyville. Tuomas Palaiologos
Kun Konstantinos XI:stä tuli keisari, hän antoi veljelleen Tuomakselle Morean despotaatin hallittavakseen. Pari vuotta myöhemmin Demetrios lähetettiin myös Kreikkaan ja veljekset saivat hallita Moreaa yhdessä. Sen jälkeen kun Mehmed II:n joukot valtasivat Konstantinopolin, hän päätti että veljekset saisivat jatkossakin hallita yhdessä. Tuomas päättikin nyt etsiä tukea lännestä. Hän menin naimisiin erään genovalaiseen aatelissukuun kuuluvan naisen kanssa. Mutta pian veljien välille syttyi sisällissota, jonka Tuomas voitti. Demetrios pakeni Mehmedin luokse ja pyysi tätä avukseen. Turkkilaisten hyökätessä Moreaan Tuomas pakeni perheineen Italiaan vuonna 1460. Morean väestön hän jätti oman onnensa nojaan. Viimeisin taistelu turkkilaisia vastaan käytiin Salmenikonin kaupungista, jossa keisariperheelle kaukaista sukua oleva Graitzas Palaiologos piti pintansa yli kuukauden ajan. Konstantinopoli
Vuonna 667 eaa. megaralaiset siirtolaiset perustivat kaupungin Bosporinsalmen länsirannalle. He antoivat kaupungille nimen "Byzantion" johtajansa Byzasin mukaan. Kaupunki sijaitsi strategisesti tärkeällä paikalla, josta voitiin hallita Mustanmeren ja Aigeianmeren välistä liikennettä. Lisäksi kaupungilla oli hyvä satamapaikka Kultaisessa sarvessa. Konstantinopoli
Turkkilaiset valtasivat Konstantinopolin vuonna 1453 ja tekivät siitä pääkaupunkinsa. Bysantin ja osmanien sodat
Tämä kaksijakoinen hallinto lopulta epäonnistui, ja kaksikko kävi uuteen sisällissotaan, joka edelleen vähensi Bysantin koskemattomuutta hankalien naapurien silmissä. Johannes VI Kantakuzenoksesta oli tullut voittoisa jälleen, ja tilalle tuli nyt maanpaossa oleva Johannes V Palaiologosoksen poika Matteus Kantakuzenos nuorempi. Turkkilaiset valloittivat Osman I:n pojan, Orhan I:n johdolla Kallipoliin (Gallipoli) linnoituksen vuonna 1354 avaten turkkilaisille pääsyn Euroopan mantereelle. Näennäisesti lyömättömien ottomaanien sotilaiden saapuminen Konstantinopolin ympärille aiheutti paniikkia Konstantino­polissa. Tämän johdosta Johannes V järjesti genovalaisten tuella vallankaappauksen ja syrjäytti Johannes VI Kantakuzenoksen marraskuussa 1354. Konstantinopoli
Hellenistisen ajan lopulla Bysantti joutui osaksi Rooman valtakunnan valtapiiriä. Kaupunki asettui Pescennius Nigerin puolelle sisällissodassa Septimius Severusta vastaan. Severuksen piirityksen yhteydessä vuonna 196 suuri osa kaupungista tuhoutui. Severus antoi laajentaa kaupunkia ja rakennutti sen ympärille uudet muurit. Konstantinopolin piiritys
Osmaneja avusti unkarilainen nimeltä Urban, joka oli tykkien valmistuksen asiantuntija. Tykit olivat vielä tähän aikaan uusia aseita. Urban rakensi valtaisan, yli 8 metriä pitkän ja 75 cm leveän tykin jolla voitiin ampua yli 500 kg:n painoisia kuulia. Tykin kantama oli ehkä noin 2 km, ja sillä oli vaikea osua edes Konstantinopolin kokoiseen maalitauluun. Tykin lataaminen kesti kolme tuntia, ja lopulta se hajosi kuuden viikon käytön jälkeen. Kanuunan saamiseksi paikalle tarvittiin jopa 60 härkää ja 200 miestä . Bysanttilaisillakin oli tykkejä, mutta ne olivat paljon pienempiä, eikä niitä voitu käyttää tehokkaasti, koska niiden rekyyli vaurioitti kaupungin muureja. Unkarin ja osmanien sodat
Vladislav III rikkoi rauhansopimuksen jo samana vuonna ja julisti ristiretken alkaneeksi. Vladislav III kärsi tappion Varnan taistelussa jossa hän myös kuoli itse. Hunyadi hävisi merkittävän taistelun Kosovo Poljessa vuonna 1448 ja Konstantinopolin valtauksen jälkeen 1453 osmanit keskittivät suuren hyökkäyksen Unkariin. Hunyadi löi osmanit Belgradin taistelussa 1456, minkä jälkeen osapuolet olivat valmiina rauhaan. Bysantin–sassanidien sota (603–628)
Vuonna 626 persialaiset tekivät vastahyökkäykseen ja pääsivät Sahrbarâzin johdolla Bosporille asti. Vähän myöhemmin avaarit ja slaavit liittyivät sotaan ja alkoivat piirittää Konstantinopolia. Bysantin laivasto löi kuitenkin slaavien laivaston 10. elokuuta ja kaupunkia piirittänyt yhdistynyt persialais-slaavilaisen armeija karkotettiin. Kun keisarin veli Theodoros löi vielä toisen persialaisten armeijan, oli Sahrbarâz pakotettu vetäytymään Syyriaan. Konstantinopoli
Justinianuksen jälkeen Bysantti joutui sotilaallisiin vaikeuksiin. Lännessä valtakuntaa uhkasivat avaarit ja idässä Persia. Keisari Herakleioksen aikana tilanne hellitti ja bysanttilaiset kukistivat vastustajansa. Herakleios hellenisoi koko valtakunnan vaihtamalla kreikan viralliseksi kieleksi entisen latinan sijaan. Herakleioksen kuoleman jälkeen muslimit valtasivat suuren osan Bysantin valtakunnasta, muun muassa Syyrian, Palestiinan ja Egyptin. He piirittivät myös Konstantinopolia vuosien 674 ja 678 välillä, mutta eivät pystyneet valtaamaan kaupunkia. Kalifi Umarin veljen Maslaman johdolla muslimit palasivat piirittämään Konstantinopolia toistamiseen vuonna 717. Tällä kertaa kaupunkia piiritettiin 80 000 sotilaan kanssa maalta käsin ja lähemmäs 2000 laivan avulla mereltä käsin. Kaupungin puolustajat käyttivät hyväkseen kreikkalaista tulta vihollisen laivastoa vastaan. Seuraavana vuonna bulgaarit tulivat bysanttilaisten avuksi, ja muslimien oli pakko lopettaa piiritys ja perääntyä. Konstantinopolin toista piiritystä on verrattu Toursin taisteluun, käännekohtana joka pysäytti muslimien hyökkäyksen Eurooppaan. Pyhä Eugenius I
Hänen edeltäjänsä oli syrjäytetty monoteletismiä koskevan kiistan takia, ja myös Eugenius I joutui ottamaan paavina asiaan kantaa. Hän lähetti sopuisan kirjeen Konstantinopoliin, mutta Konstantinopolin patriarkan vastaus ymmärrettiin provokatiiviseksi Roomassa ja kansa vaati paavia julistamaan Konstantinopolin kirkonkiroukseen. Asiasta nousi kiista Bysantin ja Rooman välille, mutta muslimien hyökkäys Rodokselle vuonna 654 ja sitä seurannut murskaava voitto johti Bysantin keisarin Konstans II:n äkilliseen pakoon, ja näin asia jäi sivuun ja Eugenius I säästyi edeltäjänsä kohtalolta. Bysantin valtakunta
Bysantin valtakunnan loppu koitti vuonna 1453. 2. huhtikuuta osmanien sulttaani Mehmed II aloitti Konstantinopolin piirityksen, jota kesti melkein kaksi kuukautta. Keisari lähetti avunpyyntöjä länteen, mutta apua ei tullut. Bysantin valtakunta kukistui lopullisesti 29. toukokuuta, kun osmanit valtasivat kaupungin rynnäköllä. Viimeinen keisari Konstantinos XI Palaiologos kaatui taistelussa turkkilaisia vastaan. Bysantin viimeinen eurooppalainen osa Morean despotaatti kukistui vuonna 1460 Mistran valtauksen myötä. Osmanit valtasivat valtakunnan viimeisetkin rippeet, kun Trebizondin keisarikunta kukistui vuonna 1461. Konstantinopolin piiritys
Kaupungin puolustuksen heikoin lenkki oli ns. Kultainen sarvi, Konstantinopolin kupeeseen työntyvä merenlahti. Isot kettingit sulkivat lahden Bosporinsalmesta, mutta Mehmedin joukot onnistuivat kiertää ketjut vetämällä aluksensa maitse Galatan kaupunginosan lävitse. Konstantinopoli
Venetsialaiset ja ristiretken johtajat jakoivat kaupungin ja Bysantin valtakunnan keskenään. Ristiretken jäsenet perustivat oman, niin sanotun latinalaisen keisarikunnan, josta ei tullut pitkäikäistä. Maanpakoon lähteneet bysanttilaiset perustivat oman Nikaian keisarikunnan, joka valtasi takaisin kaupungin vuonna 1261.