Milloin louhisaari rakennettiin?
Louhisaaren kartano
Louhisaari () on Askaisissa nykyisen Maskun kunnan alueella Varsinais-Suomessa sijaitseva kartanolinna. Päärakennusta sekä sivurakennuksia ympäröi englantilaistyylinen puisto, ja kokonaisuus muodostaa yhden Suomen parhaiten säilyneistä kartanomiljöistä. Päärakennus ja sivurakennukset ovat valmistuneet vuonna 1655.
Kiikartorni
Alkuperäinen Kiikartorni rakennettiin vuonna 1892 Rauman sataman tuntumassa sijaitsevalle Lonsin kalliolle. Se oli tähystys- ja merkinantotorni, josta seurattiin satamaan saapuvia laivoja. Kun tähystäjät huomasivat laivan olevan tulossa, he nostivat tornin huipulle merkkipalloja. Pallot kertoivat kaupungissa olleille ajureille, laivanpurkajille ja muille vastaanottajille laivan saapumisesta. Kiikartornia käytettiin myös myrskyvaroituksen antamiseen kaupunkilaisille. Myrskyn lähestyessä tornin huipulle nostettiin kartion muotoisia merkkejä. Säähavaintoja tornista tehtiin 1940-luvulle saakka. Kiikartorni menetti merkityksensä, kun sähköiset viestintävälineet tulivat käyttöön, ja Lonsissa sijainnut torni purettiin lopulta vuonna 1956. Haapsalun piispanlinna
Albert von Buxhövden perusti Riian arkkihiippakunnan piispana toimiessaan vuonna 1228 uuden hiippakunnan, johon tulivat kuulumaan Läänemaa, Saarenmaa ja Hiidenmaa. Uuden Saarenmaan-Läänemaan hiippakunnan ensimmäinen hallintokeskus oli Lihulan linna, jonne rakennettiin kivinen linnake kalparitariston avulla. Välttääkseen konflikteja vaikutusvaltaisen ritarikunnan kanssa piispa siirsi hiippakunnan hallintokeskuksen Peronaan, jossa sen polttivat liettualaiset kymmenen vuotta myöhemmin. Hiippakunnan uudeksi keskukseksi valittiin Haapsalu, jonne alettiin rakentaa piispan linnaketta ja tuomiokirkkoa. Linnan rakentaminen jatkui kolme vuosisataa. Pähkinäsaaren linna
Suuriruhtinas Juri Danilovitšin johtamat novgorodilaiset perustivat vuonna 1323 linnoituksen sotilaallisesti ja kauppapoliittisesti tärkeällä paikalla sijaitsevaan Pähkinäsaareen (, lyhyemmin Ореховец, "Orehovets"). Saari sijaitsee Laatokan ja sen laskujoen Nevan liitoskohdassa ja kontrolloi siten Nevan kautta kulkevaa liikennettä. Samana vuonna 1323 siellä solmittiin Novgorodin ja Ruotsin välinen Pähkinäsaaren rauha. Ruotsin kuningas Maunu Eerikinpoika valloitti rajalinnoituksen vuonna 1348, mutta menetti sen jo seuraavana vuonna takaisin novgorodilaisille. Vuonna 1352 saaren itäosaan rakennettiin nelikulmainen kivilinna. Länsiosaan syntyi esikaupunki, joka ympäröitiin kivimuurilla vuonna 1410. Laihia
Osittain Kyrönjokilaaksosta lähtöisin oleva Ylilaihian eli nykyisen Kirkonkylän eteläpuolisen jokivarren asutus on syntynyt viimeistään 1200-luvun puolivälissä. Alalaihian asutus puolestaan muodostui 1300-luvun vaihteen ruotsalaisen muuttoliikkeen vaikutuksesta. Asuttamisesta lähtien ensimmäiset lähes kolme vuosisataa Ylilaihia kuului Kyrön kirkkopitäjään ja Alalaihia puolestaan Mustasaaren kirkkopitäjään. Kirkkopitäjien välisen rajan tienoille muodostui myös vastaavien hallintopitäjien raja. Lohikosken kirkko
Lohikosken kirkko on Lohilahden kylässä sijaitseva Sulkavan seurakunnan toinen kirkko. Kirkon rakennusvuosi on 1934. Kirkko sijaitsee Saimaan vesistön Lohilahden pohjukassa mäellä ympärillään kylän hautausmaa.
Lohilahtelaiset olivat käyneet kirkossa Sulkavalla pitäjän perustamisesta 1630-luvulta lähtien. He olivat pitäneet kiinni seurakuntayhteydestään myös pitäjän ollessa Turun rauhan jälkeen Ruotsin ja Venäjän valtakunnanrajan jakama siten, että Lohilahti kuului Venäjään. Päätös kirkon rakentamisesta tehtiin kirkkovaltuustossa vuonna 1930, mutta rakennustyöt käynnistyivät vasta neljän vuoden kuluttua. Kirkko rakennettiin Hackman & Co.:n lahjoittamalle tontille. Kirkko palvelee myös lähistön Savonlinnan ja Puumalan puoleisten kylien (Kiviapaja, Lieviskä) asukkaita. Amerikkalaiset tuohiveneet
Pehr Kalm rakensi (tai rakennutti) tuohiveneitä Turun akatemiassa jo vuonna 1752, jolloin kuningas Aadolf Fredrik sai Turussa vieraillessaan kunnian kokeilla sellaista. Vielä 1758 Kalmin yliopistopuutarhan tiloissa säilytettiin kahta neljän hengen tuohivenettä.
Pohjois-Amerikan intiaanit käyttivät tuohesta valmistettuja kanootteja jo tuhansia vuosia sitten. Tuohikanoottien varhaisvaiheita tunnetaan kuitenkin huonosti, koska esihistoriallisia kanootteja ei ole säilynyt. Lisäksi ensimmäiset eurooppalaiset kirjasivat vain ylimalkaisia havaintoja; ensimmäiset kanoottien rakennetta erittelevät kuvat ja kuvaukset ovat 1720-luvun puolivälistä. Kalmin ja Chydeniuksen esitykset ovat siis melko varhaisia, joskaan ne eivät tuo juurikaan uutta valaistusta kanoottien historiaan. Ludwigstein
Linnasaaren edustalla sijaitseva saari liitettiin Monrepos’n kartanoon tiettävästi 1780-luvulla, jolloin kartanon omistajana oli Vanhan Suomen kenraalikuvernöörinä toiminut Württembergin prinssi Friedrich Wilhelm. Kartanon osti vuonna 1788 paroni Ludwig Heinrich von Nicolay, joka käytti aluksi saaresta erakkomunkkien retriittiin viittaavaa nimeä Eremitaaši. Ensimmäinen hautaus tehtiin vuonna 1798, kun Nicolay siirsi Ludwigsteiniin pari vuotta aikaisemmin kuolleen ystävänsä säveltäjä F. G. Lafermeren (1737–1796) jäännökset. Samaan aikaan rakennettiin saareen johtava silta, kiviportaat kalliojyrkänteen huipulle ja pystytettiin roomalaisten ylijumalan Juppiterin patsas. 1800-luvun alussa Nicolay alkoi kutsumaan saarta nimellä Erichstein, jota hän käytti vuonna 1804 kartanosta kirjoittamassaan runoelmassa. Vehkalahti
Vehkalahtea luonnehtivat muun muassa rapakivikalliot ja lukuisat saaret. Useimmat Vehkalahden kivikautiset löydöt ajoittuvat 5 500–4 000 vuoden taakse. Myös pronssi- ja rautakautisia löytöjä on tehty. Pysyvä asutus muodostui 1100–1200-luvulla. Ensi kerran Vehkalahti mainitaan asiakirjoissa vuonna 1336. Vehkalahdella oli olettavasti kirkko jo vuonna 1396, mutta seurakunta itsenäistyi 1427 ja nykyinen Marian kirkko on peräisin 1400-luvulta. Suur-Vehkalahden pitäjä käsitti keskiajalla lähes koko nykyisen Kymenlaakson. Kirkonkylä erotettiin Haminan kaupungiksi (aluksi nimeltään Vehkalahden Uusikaupunki/Veckelax Nystad) vuonna 1653. Raja-alueena Vehkalahti joutui usein sodan jalkoihin 1500–1700-luvuilla. Käsityöläisammatteihin, jotka olivat arvostettuja, kuului muun muassa summalaisten veneenveistotaito. Ruoholahti
Ruoholahden rakentaminen liittyy suurelta osin Länsisataman kehitysvaiheisiin. 1910-luvulta lähtien alueella yhdistettiin täytemaalla mantereeseen Salmisaari (josta ennen käytettiin myös nimeä Tammasaari) ja Kellosaari, samoin etelämpänä Eiran vieressä sijainneet Munkkisaari ja Hernesaari. Niiden ja Ruoholahden välissä sijainneet Jätkäsaari, Hietasaari ja Saukko taas yhdistettiin yhdeksi suureksi, leveän sillan mantereeseen yhdistämäksi saareksi. Myöhemmin myös sen ja mantereen välisestä salmesta osa täytettiin, mutta sen paikalle on nyttemmin rakennettu Ruoholahden kanava. Saaret olivat tätä ennen lähinnä huvilakäytössä, mutta enää niistä ei ole jäljellä muuta kuin jokunen kadunnimi. Riihimäen–Lopen rautatie
Riihimäen–Lopen rautatie (RLR) oli vuonna 1907 loppilaisen tehtailija H. G. Paloheimon rakennuttama 600 mm:n raideleveydellä ollut kapearaiteinen rautatie Riihimäeltä Lopen Kesijärvelle. Se oli alun perin 5,5 kilogramman kiskosta ja teräksisistä ratapölkyistä rakennettu "rillirata", mutta vuonna 1911 se vaihdettiin 10 kg/m-kiskoiseksi, kun sen liikenne muutettiin höyryveturivetoiseksi. Vuonna 1914 nimellä "Riihimäen - Lopen Rautatie Oy" yhtiöitetty rata välitti matkustajaliikennettä vuoteen 1949 ja yleistä tavaraliikennettä vuoteen 1952. Radan purkaminen aloitettiin 1952, mutta se palveli Paloheimon kuljetuksia vielä vuoteen 1954. Nykyinen Kantatie 54 kulkee Kormussa osittain entistä ratapengertä noin kolmen kilometrin matkan. Miinalaiva Louhi
Miinalaiva "Voin" valmistui ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1917 lähellä Moskovaa Kolomnassa, josta se toimitettiin Itämerelle. Aluksella ehdittiin suorittaa sodan aikana joitakin miinanlaskuoperaatioita. Venäläisten poistuttua Suomesta keväällä 1918 se jäi suomalaisten haltuun ja ristittiin "M-1":ksi. Miinalaiva Louhi
Miinalaiva Louhi (aiemmin "Voin" ja "M-1") oli Suomen merivoimien miinalaiva vuosina 1918–1945. Entinen Venäjän keisarikunnan laivaston alus otettiin Suomen laivaston käyttöön keväällä 1918 venäläisten jätettyä sen jälkeensä vetäytyessään Suomesta. Aluksen alkuperäinen venäläinen nimi oli "Voin". Suomessa alus ristittiin aluksi "M-1":ksi (Miinalaiva 1) ja vuonna 1936 nimeksi vaihdettiin "Louhi". Alus upposi 12. tammikuuta 1945 ollessaan paluumatkalla miinoitusoperaatiosta. "Louhen" perässä tapahtui voimakas räjähdys kello 12.50. Alus upposi kahdessa minuutissa. Todennäköinen upottaja oli Saksan laivaston sukellusveneen "U-370" laukaisema akustinen torpedo. "Louhen" upotessa menehtyi yksitoista merisotilasta. Boistö
Luotsitoiminta Boistössä ja viereisellä Lehtisen saarella alkoi jo 1720-luvulla, kunnes vuonna 1888 se keskittyi pelkästään Böistölle. Nykyisin saaren vanhin rakennus on vuodelta 1892 peräisin oleva luotsitupa. Luotsiasema oli Boistöllä vuoteen 2003 saakka, jonka jälkeen toiminta siirrettiin kokonaisuudessaan lounaispuolella sijaitsevalle Orrengrundin saarelle. Boistössä on sijainnut myös merivartioasema vuoteen 1996 saakka, jonka jälkeen saari oli vielä Suomen Meripelastusseuran koulutuskeskuksen käytössä vuoteen 2006. Louhisaaren kartano
Nykyinen ruokasaliksi kalustettu huone on nimetty ruokasaliksi asiakirjoissa vuodelta 1880. Huoneen ikkunakomerot on paneloitu hovijunkkari Herman Klaunpoika Flemingin teettämissä vuonna 1761 valmistuneessa korjauksessa, jossa myös salin viereinen huone, nykyinen isoäidin makuukamari liitettiin tähän tilaan makuualkoviksi. Herman Flemingin tarkoitus oli noudattaa linnan rakentamisajan edustuskulttuuria: edustustilana olleeseen huoneeseen liittyi yksityinen tila, jonne saattoi vetäytyä julkisuudelta piiloon. Louhisaaren arkkitehtuuri oli kuitenkin aikansa elänyttä ja makuualkovi vanhanaikainen, joten 1790-luvulla alkovi purettiin ja oviaukko sen ja salin välillä suljettiin. Ruokasaliin oli alun perin 1600-luvulla muurattu avotakka, joka korvattiin 1800-luvun lopussa sileällä kaakeliuunilla. Uunin etuseinään on upotettu ovien taakse hyllyt – syvennyksessä lautaset säilyivät lämpiminä. Ruokasalin nykyinen kalustus kuvastaa eri tyylisuuntien kerroksellisuutta kodeissa: isossa barokkikaapissa säilytettiin liinavaatteita, ruokasalin tuolit ovat kustavilaistyyliset ja maalattu mahongin sävyyn, astiakaappi on varhaisrokokoota ja rokokookattokruunu on Louhisaaresta. Vallisaari
Krimin sodan jälkeen 1854–1855 tehtiin linnoitustöitä, ja Aleksanteri II vieraili saarella 1863 tarkastuskäynnillä. Häntä varten tehtiin graniittitie ja portaat. Luotsien asunnoiksi saaren pohjoisrannalle rakennettiin vuonna 1878 Luotsitalo. Louhunsalmen riippusilta
Sillan lopulliset piirustukset ja kustannusarviot saatiin valmiiksi helmikuussa 1953. Suunnittelija Kivisalo päätyi teräsbetonikannelliseen riippusiltaan, jonka pääaukko on 140 metriä ja pienet aukot 18 ja 20 metriä. Kustannusarvion loppusumma oli 119 miljoonaa markkaa. Sillan rakentaminen aloitettiin tammikuussa 1953. Tekninen työvaihe valmistui talvella 1953–1954, ja alusrakennustyöt käynnistyivät syksyllä 1954. On mahdollista, että sillan metalliosat rakensi A. Ahlström Oy:n Varkauden konepaja. Silta alkoi näyttää lopullisen muotonsa maaliskuussa 1956 ja sillan vihkiäisjuhlaa vietettiin kesäkuussa 1957. Valmistuessaan se oli Suomen pisin riippusilta. Hanke maksoi 136 miljoonaa markkaa ja se oli Säynätsalon historian huomattavin kunnallinen rakennustyö. Valtionapu kattoi vain noin 25 prosenttia, joten rahoitus oli järjestettävä muun muassa Enso-Gutzeitin antamalla halpakorkoisella 25 miljoonan markan lainalla. Koivusaari (Helsinki)
Nykyisen Koivusaaren paikalla sijaitsi alun perin kaksi saarta: pohjoisempi Koivusaari ja sen eteläpuolinen Leppäsaari. Koivusaaressa oli vuosina 1902–1911 tehdyssä venäläisessä topografikartassa kalastajien asumuksia. Saaret kuuluivat Lauttasaaren ohella Huopalahden kuntaan, joka liitettiin vuoden 1946 alusta Helsingin kaupunkiin. Koivusaaren itäosaa oli tuolloin jo täytetty, minkä lisäksi se oli yhdistetty Leppäsaareen maapenkereellä. Vuonna 1935 liikenteelle avattu Jorvaksentie rakennettiin kulkemaan Koivusaaren lävitse. Liikenneyhteys johti alueen käyttöön kaatopaikkana Helsingin vuoden 1952 kesäolympialaisiin saakka, jolloin kaatopaikka-alue peitettiin maalla. Jätetäyttöä tehtiin moottoritien eteläpuolisille alueille. Aluetta käyttivät kaatopaikkanaan sekä yritykset että puolustusvoimat, jonka saappaita ja ammuksia löydettiin alueelta sähköjohtotolppien rakennustöiden yhteydessä. Raahe
Raahen kaupungin perusti Suomen kenraalikuvernööri Pietari Brahe 5. joulukuuta 1649. Kaupunki aiottiin aluksi perustaa sataman läheisyyteen, koska vanha Saloisten satama oli jo liiaksi madaltunut. Uusi kaupunki sijoitettiin Fantinlahden perukassa olevalle saarten suojaamalle niemelle. Kaupunki nimettiin ensin Salon kaupungiksi. Vuonna 1652 kreivi Brahe osti rahapulaa potevalta kruunulta koko Saloisten pitäjän kaupunkeineen. Silloin hän nimesi kaupungin itsensä mukaan Brahestadiksi. Myöhemmin nimi muuttui kansan suussa nykyiseen muotoonsa Raahe. Vuonna 1666 Brahe liitti kaupunkiin vielä 30 taloa Pattijoen ja Olkijoen kylistä. Vuonna 1690 yhdistettiin Raahen seurakunta Raahe-Salon emäseurakunnaksi, jonka pääkirkoksi tuli Raahen kirkko. Nuoren kaupungin kauppayhteydet ulottuivat syvälle sisämaahan aina Varkauteen ja Liperiin saakka. Uuden kaupungin hyvä menestys herätti kateutta Oulussa ja Kokkolassa. Niiden vaatimuksesta Raahen kaupunki määrättiin 1680 lakkautettavaksi kahden vuoden kuluessa. Raahelaisten hartaat pyynnöt estivät kuitenkin päätöksen toimeenpanon. Louhisaaren kartano
Louhisaaren kartano on ollut alueen merkittävä maanomistaja, päätilan lisäksi kokonaisuuteen kuului useita sivutiloja. Päätilan pinta-ala 1930-luvulla oli noin 770 hehtaaria. Louhisaarella oli myös torppia, vuonna 1900 niitä oli kahdeksantoista. Hohhot
Hohhot perustettiin vuonna 1577 ja se oli alun perin vain yksi useista Altan-kaanin Tümedin tasangolle perustamista pienistä kaupungeista. Altan-kaani ja hänen seuraajansa rakennuttivat kaupunkiin useita temppeleitä ja pienen linnoituksen pohjoiseen kaupungin rakennetusta alueesta. Linnoitus ja temppelit muodostivat Hohhotin vanhankaupungin eli Yuquanin kaupunginosan. Linnoituksen ulkopuolelle asettui hui-kiinalaisia kauppiaita ja vuonna 1693 he rakennuttivat itselleen moskeijan muodostaen hui-kiinalaisten kaupunginosan. 1700- ja 1800-luvuilla Hohhot oli Ulko-Mongoliaan suuntautuvan karavaanikaupan keskus. Vuosien 1735 ja 1739 välillä Qing-dynastia rakennutti kaupungista noin kolme kilometriä koilliseen suuren varuskuntakaupungin nimeltä Suiyuan. Kaupungit yhdistettiin vuonna 1913 nimellä Guisui. Vendla Sofia Mannerheim
Louhisaaressa on jo Flemingien aikana ollut puutarha, mutta puiston osalta loistokautena voi pitää 1800-luvun alkupuoliskoa, jolloin ensimmäiset Mannerheim-sukuiset kartanon omistajat Carl Erik ja Vendla Sofia Mannerheim muokkasivat muutamassa vuosikymmenessä kartanon puistoalueet uuteen uskoon ajan muodin mukaisesti. Muutostyö oli niin laaja ja perusteellinen, ettei aikaisemmista vaiheista jäänyt juurikaan merkkejä maastoon. Muun muassa koko kartanon karjapiha siirrettiin kauemmas herrasväen asuttamista rakennuksista, ja näin puistoalue saatiin levittäytymään joka puolelle päärakennuksen ympärille. Pääosin kreivittären henkilökohtaisen innostuksen ja työhön paneutumisen ansiosta kartanon ympärille tehtiin laaja englantilainen maisemapuisto paviljonkeineen. Erityisen kuuluisaksi kartano tuli 1800-luvulla pitkistä puukujanteistaan, ja kartanon emännän istutusinnostus ulottui aina Askaisten kirkkomaalle asti. Kartanon puistossa edelleen oleva antiikin temppeliä muistuttava kylpylärakennus tehtiin kesällä 1825. Puisto- ja puutarhatöiden käytännön toteutuksesta vastasi pitkäaikainen puutarhamestari Eric Lindberg, joka palveli Louhisaaressa vuosina 1798–1841. Louhisaaren kartano
Kartanon keittiö oli alun perin päärakennuksesta katsoen vasemmanpuoleisessa eli luoteisessa (läntisessä) sivurakennuksessa. Keittiö siirrettiin päärakennuksen pohjakerrokseen vuonna 1792. Leivinuuni sai 1800- ja 1900-lukujen vaihteen tienoilla kylkeensä pyykkipadan ja huoneesta tuli pyykkitupa. Rakennuksessa on myös käsikamariksi kutsuttu huone, jossa on nykyään esillä erilaisia Louhisaaren taloudenpidossa käytettyjä puuastioita. Vuonna 1962 läntiseen sivurakennukseen tehtiin vahtimestarin asunto, vuosituhannen vaihteen aikaisessa korjauksessa siihen tuli museon lipunmyynti. Salatsi
Kaupungin paikalla sijaitsi aikoinaan liiviläisten asutuskeskus. Nykyinen kaupunki syntyi Albert von Buxhövdenin perustamana 1226. Kaupunki oli melko pieni aina 1870-luvulle saakka, jolloin satama toi työläisiä kalastuksen pariin. Salatsi oli tiettävästi viimeinen alue Liivinmaalla, jossa puhuttiin liivin kieltä. 1900-luvulla kalastuselinkeino siirtyi paljolti pohjoiseen Ainažin kaupunkiin. Salatsi sai kaupungin oikeudet vuonna 1928 ja vuonna 1935 siellä asui vähän alle 1 000 asukasta. Neuvostoliiton miehitettyä Latvian 1945 kalastusteollisuus siirtyi jälleen Salatsiin ja satama rakennettiin kokonaan uudestaan. Viikinsaari
Viikinsaaren historia alkaa seitsemänneltä vuosituhannelta ennen ajanlaskumme alkua, jolloin saari syntyi maan­kohoamisen seurauksena. Kivikauden asutuksen jäljiltä on tehty hajalöytöjä, muun muassa Viikinsaaren kaksoiskirves ja kaksoistaltta. Varhaisin kirjallinen maininta löytyy Pirkkalan syyskäräjien pöytäkirjoista vuodelta 1596. Tuolloin käräjöitiin heinän varastamisesta. Louhisaaren kartano
Vuonna 1655 valmistunut kartanon päärakennus on yksi Suomen harvoista italialaisesta palladiolaisesta arkkitehtuurista vaikutteita saaneista linnoista. Suurvalta-ajalta on Suomessa vain kaksi ylhäisaatelin arkkitehtuurioppien mukaan rakennettua kartanoa: Louhisaari ja sitä hieman nuorempi Suur-Sarvilahden kartano, joka on tyylillisesti hollantilaista klassismia. Louhisaaren päärakennuksen ja sivurakennukset rakennutti Herman Klaunpoika Fleming. Samaan aikaan Fleming rakennutti myös Askaisten kirkon kartanon kappelikirkoksi. Koggi
Koggi eli yleisesti myös hansalaiva oli 1200-luvulla Hansan käyttöön ottama purjealustyyppi, joka oli suunniteltu Itämeren rahtiliikenteeseen. Syvällä uiva ja tasapohjainen alustyyppi pystyi kuljettamaan entistä suurempia tavaramääriä edeltäjiään turvallisemmin. Ensimmäinen tunnettu maininta koggista on vuodelta 948. Laivatyyppi on mahdollisesti kehitetty Friisinmaalla. Kulosaari
AB Brändö Villastad – Kulosaari-yhtiö perustettiin Helsingin kaupungin ulkopuolelle vuonna 1907 tarkoituksenaan muodostaa asumattomalle Kulosaaren saarelle uudenaikainen huvilakaupunki. Alueen asemakaavan laati yhtiön toimeksiannosta Lars Sonck. Kulosaaressa sijaitseva "Vapaamuurarien kallio" oli Sonckin ensimmäisessä suunnitelmassa sommitelman avulla yhteydessä saaren ehkä merkillisimpään luonnonmuodostelmaan, saaren eteläosassa sijaitsevaan laguunimaiseen sisälahteen (Gloet). Alueen asemakaavassa on myös Vapaamuurarinkuja. La Seu
Kirkon rakentaminen kesti lähes 400 vuotta ja se valmistui vuonna 1601. Vuonna 1850 saarella oli voimakas maanjäristys ja se vahingoitti katedraalia pahoin. Korjaukset kestivät pitkälle 1900-luvulle saakka. Yksi restaurointiin osallistuneista arkkitehdeista oli katalonialainen Antonio Gaudi, jonka kädenjälki näkyy mm. hyvin erikoisessa alttarikoristuksessa, joka roikkuu katedraalin pääalttarin yllä. Se on paperista rakennettu massiivinen rakennelma, joka kuvaa Jeesuksen orjantappurakruunua. Ensin koriste herätti arvostelua, sillä sen materiaali ei kaikkien mielestä sopinut katedraaliin, jossa muuten on suunnattoman arvokkaita taide-esineitä runsain määrin. Sittemmin, ehkä Gaudin töiden arvostuksen myötä, alttarikoristus on saanut yleisen hyväksynnän. Miinalaiva Louhi
Uppoamisen syyksi epäiltiin alkuun jopa suomalaisten omaa merimiinaa. Mahdollinen miina olisi voinut olla peräisin joko suomalaisten vuonna 1941 tai saksalaisten vuonna 1944 laskemasta miinoitteesta. Hylylle tehtyjen sukellusten perusteella uskotaan kuitenkin konehuoneen kohdalle osuneen torpedon aiheuttaneen uppoamisen. Koivusaari (Helsinki)
Koivusaari oli 1990- ja 2000-lukujen vaihteessa kolmen pursiseuran pääasiallisessa käytössä. Kokonaan uuden kaupunginosan toteuttamista alueelle ryhdyttiin selvittämään vuosikymmenen vaihteessa osana Helsingin vuoden 2002 yleiskaavan valmisteluja, minkä lisäksi selvityksen taustalla oli samoihin aikoihin suunnitteluvaiheessa ollut Länsimetro, jonka yksi asema suunniteltiin sijoitettavaksi saarelle kaavaillun asuinalueen yhteyteen. Alueen ensimmäisissä kaavaluonnoksissa nykyistä saarta suunniteltiin laajennettavaksi pinta-alaltaan viisinkertaiseksi, jolloin olisi syntynyt noin Katajanokan kokoinen 50-hehtaarinen alue. Meritäytöllä laajennettu alue suunniteltiin rakennettavaksi yhtä tiheästi kuin läheinen Ruoholahti, jolloin sille olisi tullut uusia kerros- ja rivitaloasuntoja noin 4 000–6 000 henkilölle. Louhi (vakuutusyhtiö)
Louhi oli vuonna 1917 perustettu suomalainen vakuutusyhtiö. Se oli joutumassa konkurssiin vuonna 1971, mutta konkurssi vältettiin, ja se siirtyi Pohjolan omistukseen. Yhtiö oli alkujaan rakennusmestarien perustama ja omistama. Se kuului muun muassa 1953 perustetun Rakentajain konevuokraamon omistajiin. Louhisaaren kartano
Kun kartanon päärakennus ja sivurakennukset valmistuivat 1650-luvulla, meri ulottui lähes päärakennuksen kivijalkaan ja rakennukset olivat käytännössä niemessä ja kolmelta sivulta veden ympäröimät. 1600-luvun puutarhasta tiedetään vain, että Louhisaaressa oli kirsikkapuita vuonna 1638. Tiedot 1600-luvun loppupuolelta 1740-luvulle puuttuvat, mutta 1600-luvulla Louhisaaressa on todennäköisesti koko ajan ollut puutarha kuten muissakin vastaavissa arvokartanoissa. Kartanon palvelusväen määrän huomioon ottaen hyötypuutarha kasvimaineen oli myös tarpeen ruokataloudessa. 1700-luvulle tultaessa puutarha ilmeisesti rappeutui, yhtenä syynä olivat ankarat olosuhteet, kuten 1690-luvun katovuodet ja ankarat talvet, Suuri Pohjan sota ja Isoviha. Flemingit eivät asuneet paljoakaan Louhisaaressa 1600-luvun lopulla ja seuraavan vuosisadan alussa. Vasta kun karoliini Klaus Hermaninpoika Fleming sai kartanon omistukseensa 1738 ja hänen poikansa hovijunkkari Herman Klaunpoika Fleming aloitti päärakennuksen kunnostustyöt, sai puutarhakin huomiota osakseen. 1740-luvulta lähtien kartanossa oli puutarhurimestari ja puutarhan kauneutta 1750-luvulla tiedetään kehutun. Herman Fleming istututti puutarhaan 200 mulperipuun tainta, tarkoitus oli ilmeisesti tuottaa silkkiperhosten toukkia. 1700-luvun lopulla kartanolla oli kaksi puutarhaa, tulotien pohjoispuolella pieni omenatarha ja kartanon eteläpuolella lankkuaidan ympäröimä kortteleihin jaettu puutarha käytävineen, huvimajoineen ja lampineen. Siellä kasvoi omenapuita, marjapensaita ja parsaa. Pihassa on ollut sireeneitä ja tulotien varteen on istutettu viimeistään 1700-luvun loppupuoliskolla puita. Myllymäen vieressä oli venelaituri ja maankohoamisen ansiosta sinne voitiin johtaa tie nykyisen puiston läpi. Louhisuden solki
Louhisuden solki on hopeanvärinen huivisolki, jolla partiohuivi kiinnitetään osmonsolmun sijasta. Se on saanut nimensä rovasti Verneri "Louhisusi" Louhivuoresta, jonka 80-vuotispäivänä solki julkistettiin 31. toukokuuta 1966. Soljen kuva-aiheessa on Verneri Louhivuoren nimikirjaimet VL peilikuvamonogrammina. Laihian kirkko
Kirkon pohjoisen ristivarren päässä on kirkkomuseo, jossa on muun muassa kirkon alkuperäinen vaasalaisen Immanuel Almin 1807 maalaama alttaritaulu. Kirkkoa on korjattu 1913, 1956 ja 1978. Ensin mainittuna vuonna toteutettiin suuria korjaus- ja muutostöitä Vaasan lääninarkkitehti Alfred Wilhelm Stenforsin suunnitelman mukaan. Torniin tehtiin korkea lyhdynmuotoinen katto, kuorin takainen sakaristo purettiin ja uusi sakaristo erotettiin väliseinällä itäisen ristivarren päästä. Muutkin poikkisakarat katkaistiin väliseinillä. Lom (Parainen)
Lohmin luotsiasema sijaitsi viereisessä Killingholmin saaressa, jonka erottaa Lomista vajaan sadan metrin levyinen salmi. Korkealla kalliolla sijaitseva luotsiaseman rakennus on peräisin vuodelta 1895. Laihia
Kivikauden alkupuolella vajaa 10 000 vuotta sitten Laihia oli viimeisimmän jääkauden jäljiltä vielä täysin veden peitossa. Noin 7000 vuotta sitten alueen korkeimmat kohdat alkoivat maankohoamisen vaikutuksesta nousta luotoina Litorinamerestä. Kivikauden lopusta pronssikauden halki rautakaudelle saakka Laihia oli rannikkoa ja saaristoa. Varhaisimmat kivikautiset löydöt asutuksesta ovat kampakeraamisesta kulttuurista kunnan kaakkoisosasta ajalta noin 3400 eaa. Pyyntiin ja keräilyyn perustunut asutus on seurannut rantaviivaa. Louhisaaren kartano
Kolmas kerros oli juhlakerros ja se on restauroitu pääosin 1600-luvun asuun. Kerroksen juhlavuutta korostaa jo eteishallin kalkkikivilattia, joka muista rakennuksen kivilattioista poiketen on kaksivärinen: se on tehty punaisesta öölantilaisesta ja harmaasta gotlantilaisesta kalkkikivestä ja peräisin vuodelta 1792. Louhisaaren juhlasali on linnan suurin huone ja sen arvioidaan olleen 1600-luvulla Suomen komein maallinen juhlatila. Siinä on vuonna 1796 tehty lankkulattia. Juhlasalin palkkikatossa ja sitä kiertävässä seinän yläosan friisissä on runsaasti koristemaalauksia. Maalaukset ovat linnan parhaiten säilyneet, niitä ei ole korjailtu eikä niiden päälle ole maalattu. Osa maalauksista on kopioita keskieurooppalaisista 1600-luvun alun kaiverruksista ja osa kuvaa Herman Klaunpoika Flemingin elämään liittyneitä paikkoja ja tapahtumia. Maalaukset on signeerannut lyypekkiläissyntyinen Jochim Langh (k. 1705), joka vaikutti Ruotsissa 1650-luvulta lähtien. Langh työskenteli muun muassa amiraliteetissa kuten Flemingkin. Juhlasali on ainoa kolmannen kerroksen huone, jonka alkuperäinen käyttötarkoitus on tiedossa. Myöhemmin 1830-luvulla huone oli ruokasalina ja 1880-luvulla kirjastona. Helsingin alueellinen laajeneminen
Ruoholahti rakennettiin 1910-luvulla uutta satamaa varten yhdistämällä Jätkäsaari, Hietasaari, Kellosaari, Saukko, Salmisaari (josta ennen käytettiin myös nimeä Tammasaari), Munkkisaari ja Hernesaari yhteen täyttömaalla. Saaret olivat tätä ennen olleet lähinnä huvilakäytössä. Nykyään niistä on jäljellä vain muutama kadunnimi. Lohilammen museo
Johannes Lohilammen museo on museoitu rustholli-tila 1700-luvulta. Paikallinen merkkihenkilö Johannes Lohilampi (1866-1938) on kerännyt sinne esineistöä eri puolilta Länsi-Uuttamaata. Rakennuksessa on myös kouluhuone ja kirkko sekä joitakin Elias Lönnrotille kuuluneita esineitä. Ulkorakennuksissa on syytinkiasunto, luhtiaitta, tallirakennus ja ajokaluvaja. Kauhajärven kirkko
1920-luvulla opettaja Lauri Hirvinen mietti hyyppäläisten kohtuuttoman pitkää matkaa kirkkoon ja hautausmaalle. Hän kirjoitti aiheesta artikkelin "Utopia – Hyypän kirkko", joka julkaistiin Suupohjan Kaiku -lehdessä. Vuonna 1923 30 perähyyppäläisen joukko anoi kirkkovaltuustolta rukoushuoneen rakennuttamista lähikylien asukkaiden tarpeisiin. Tätä anomusta joukko perusteli sillä, että ei saatu nauttia papillisista palveluksista ja seurakunnallisista oikeuksista vaikka velvollisuuksia oli. Kirkkovaltuusto myönsi tämän epäkohdan. Se kuitenkin vetosi pappispulaan.
4. heinäkuuta 1937 vihittiin Kauhajärvellä käyttöön hautausmaa. Vuonna 1947 Hyypän pappilaan tuli uusi pappi ja opettaja Lauri Hirvinen yhdessä kahden muun hyyppäläisen kanssa kirjoitti kirjeen kirkkohallintokunnalle, jossa he ilmoittivat hyyppäläisten odottavan rukoushuoneen valmistumista seuraavana vuonna. Kirkon piirustukset pyydettiin rakennusmestari Jaakko Pellolta. Hallintokunnan mukaan Pellon suunnittelemasta kirkosta olisi kuitenkin tullut liian suuri ja hän joutui laatimaan vielä toiset piirustukset, jotka kirkkovaltuusto hyväksyi 30. toukokuuta 1949. Kauhajärven kirkon peruskivi muurattiin vuoden 1949 marraskuussa ja seuraavana vuonna Salomon Saarela ja Nikolai Kujanpää rakensivat kirkon vesikattoon saakka. Piispa Eero Lehtinen vihki kirkon käyttöön 20. marraskuuta 1951. Maui
Historiallinen Lahainan kaupunki sai nimensä Havaijin kuningaalta vuonna 1802. Kamehameha I valloitti Havaijin kaikki saaret ja perusti Havaijin kuningaskunnan. Kaupungista tuli valaanpyytäjien keskittymä, kalastajien ja merimiesten kohtauspaikka. Myös kirjailija Herman Melville oli valaanpyynnistä saarella. Melville tunnetaan kirjastaan Moby Dick. Myöhemmin Lahainan kaupunkia kehitettiin ajanviettokeskukseksi. Siitä tuli saaren länsiosan ajanviettopaikka ravintoloineen ja kauppoineen. Ruoholahdenkanava
Kanavan paikalla sijaitsi vielä 1900-luvun alussa huomattavasti leveämpi luonnontilainen salmi. Sen eteläpuolella sijainneet saaret, Jätkäsaari, Hietasaari ja Saukko, olivat suurelta osin huvilakäytössä. Kun Länsisatamaa alettiin 1910-luvulla rakentaa, saaret yhdistettiin ja niitä laajennettiin täyttämällä osa ympäröivästä vesialueesta. Samalla salmen itäpään poikki rakennettiin leveä pengermäinen yhdistetty katu- ja rautatiesilta, jonka alle jäi vain kapea aukko yhdistämään sen eri puolilla olleet vesialueet. Myöhemmin, 1960-luvulla täytettiin myös osa sillan länsipuolisesta vesialueesta niin, että paikalla ei enää ollut salmea. Alueella sijaitsi muun muassa puutavaraliikkeitä. Keinusaari
Alkujaan Keinusaarella tarkoitettiin Vanajavedestä erillistä saarta, joka sijaitsi nykykaupunginosan itäosassa niin kutsutulla "Mahlianmäellä". Kyseinen alue liitettiin Hämeenlinnan kaupunkiin vuonna 1819 maanvaihtojen yhteydessä. Hämeenlinnan lääninsairaala, nykyinen Viipurintien terveysasema, rakennettiin Keinusaareen vuosina 1840-1844. Suomen ensimmäisen rautatien valmistuttua vuonna 1862 Hämeenlinnan asema sijaitsi Keinusaaressa, tuolloin vielä kaupungin rajojen ulkopuolella. Alueen ensimmäinen saha perustettiin 1870-luvulla ja vuonna 1895 aloitti toimintansa Hämeenlinnan verkatehdas, josta kehittyi aikanaan eräs kaupungin merkittävimmistä teollisuusyrityksistä. Lodbrok
Alus rakennettiin Tukholmassa vuonna 1771 Fredrik Henrik af Chapmanin piirustuksien pohjalta. Aluksessa oli 26 kanuunaa ja 22 nikhakaa. Sitä voitiin soutaa yhdeksällätoista airoparilla, kussakin airossa tarvittiin neljä miestä. Herman Klaunpoika Fleming
Paroni Herman rakennutti uusiksi Louhisaaren linnan. Vuonna 1655 valmistunut kartanon päärakennus on yksi Suomen harvoista italialaisesta palladiolaisesta arkkitehtuurista vaikutteita saaneista linnoista. Päärakennusta sekä sivurakennuksia ympäröi englantilaistyylinen puisto ja kokonaisuus muodostaa yhden Suomen parhaiten säilyneistä kartanomiljöistä. Kartanon yläkerrassa on katto- ja seinämaalauksia 1600- ja 1700-luvuilta. Koivusaari (Santahamina)
Koivusaari () on valtion saari Helsingissä Santahaminan saaren lounaispuolella lähellä Vasikkasaarta. Saari kuuluu Santahaminan kaupunginosaan ja sen pinta-ala on 1,5 hehtaaria. Kruunuvuorenselältä Hevossalmeen johtava laivaväylä kiertää saaren molemmilta puolilta. Saaren rannalla on loisto. Viime sodan jälkeen Puolustusvoimat vuokrasi saaren Valmet-yhtiölle käytettäväksi henkilökunnan virkistyspaikkana. Tässä käytössä saari on yhä isäntänään nyt Valmetin jaossa muodostettu yhtiö Metso. Saaren parakkimainen päärakennus rakennettiin alun perin sodan aikana, ja sitä on myöhemmin laajennettu. Seurasaari
Seurasaari muodostettiin kansanpuistoksi vuonna 1889, ja siitä tuli suosittu retkikohde ja juhlapaikka. 
Alussa saareen oli vain laivayhteys. Silta rakennettiin syysmyrskyn kaatamista puista vuosina 1891–1892. Kansanpuiston toimintaan liittyneet rakennukset suunnitteli arkkitehti Frithiof Mieritz skandinaavisen tyylin mukaisiksi. Edelleen saaressa ulkoillaan, otetaan aurinkoa ja pidetään piknikkejä. Laivayhteyttä saareen ei kuitenkaan ole ollut vuosiin. Manihiki
Saaren syntylegendan mukaan Manihiki ja Rakahanga olivat alun perin kiinni toisissaan. Rarotongalainen Huku löysi silloin vielä vedenalaisen saaren, ja saaren nosti ylös jumala Maui. Nämä kaksi rupesivat kamppailemaan saarten hallinnasta ja ne erkanivat tämän takia toisistaan. Polynesialaiset asuttivat saaren todennäköisesti 1500-luvulla. Manihikin ja Rakahangan välillä oli tiiviit yhteydet ja saarten asukkaat muodostivat yhtenäisen yhteisön. He asuivat suurimman osan ajastaan Rakahangalla, mutta tulivat tarpeen vaatiessa täydentämään ruokavarastojaan Manihikille. Nosy Boraha
Ranskalaiset perustivat saarelle siirtokunnan vuonna 1642. Useimmat sen asukkaista kuolivat pian trooppisiin tauteihin. Myöhemmin Île Sainte-Marie toimi merirosvojen tukikohtana. Betsimisarakat luovuttivat sen vuonna 1750 Ranskalle, mutta jo vuonna 1752 paikalliset asukkaat tuhosivat uuden siirtokunnan. Saari joutui uudelleen Ranskalle vuonna 1818, ja myöhemmin siitä tehtiin vankisiirtola. S/S Lokki
Laiva nostettiin maalle loppuvuodesta 2005, ja sitä kunnostaa sen nykyinen omistaja. Laivasta on purettu kaikki puurakenteet ja seinät. Aluksen runko, höyrykone ja kattila on korjattu Billnäsissä, kansirakenteet ja sähköt ym. rakennettiin Helsingissä Hietalahdessa. Alus valmistui 2016 ja 2017 rekisteröitiin kaupalliseksi matkustaja alukseksi kotimaa 2 alueelle. Aluksen höyrykattilan tuubien uusimiseen on museovirasto vuonna 2014 myöntänyt 9 000 euroa. Mouhijärvi
Mouhijärvestä tuli oma kirkkoherrakuntansa 8. lokakuuta 1639. Mouhijärven seurakunnasta erotettiin Lavia vuonna 1870 ja Suodenniemi vuonna 1908. Mouhijärven ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa Uotsolan kylässä vuonna 1879, ja seuraavaksi saatiin koulut Häijään ja Yliskallon kyliin vuonna 1897. Vuohensaari
Vuohensaari kuului alun perin Halikkoon. Viurilan kartano lahjoitti saaren Salon kauppalalle vuonna 1933. Vuohensaari oli suosittu ulkoilualue sotien jälkeen jolloin sinne päästin laivakuljetuksella kun siltaa ei ollut vielä. Laivaliikenne loppui vuonna 1961 jolloin viimeinen vuoro oli elokuun viimeisenä sunnuntaina, ja kun pengertie avattiin, päästiin saarelle helpommin. Hietasaari
Hietasaari sai kiinteän yhteyden mantereeseen vasta vuonna 1942, jolloin valmistui rautatiesilta Toppilansalmen yli. Siltaa tai vaihtoehtoisesti Toppilansalmen sulkemista penkereellä oli suunniteltu jo vuodesta 1878 alkaen, jotta Toppilan sataman etelärantakin olisi saatu tehokkaampaan käyttöön. Jatkosodan aikana Toppilan satama oli saksalaisten joukkojen tärkeä huoltosatama ja sillan rakennustyöt voitiin tehdä sotatöinä. Kivet rakennustyömaalle saatiin Merikosken voimalaitoksen rakennustyömaalta, jossa louhittiin kiveä noin 200 kuutiometriä vuorokaudessa. Kivien kuljetus hoidettiin pääasiassa Saksan armeijan autoilla. Salmi pengerrettiin niin, että silta-aukon kooksi jäi noin 30 metriä. Sillaksi ostettiin pääradalta poistettu Ähtävänjoen silta. Sillan rantamuureista tehtiin 10 metriä leveät, jotta rautatiesillan viereen voitaisiin myöhemmin rakentaa kuusi metriä leveä maantiesilta. Silta on edelleen samalla paikalla, mutta rautatie on purettu pois. Hietasaaressa sijaitsi myös saksalaisten sotilaiden varuskunnakseen rakentama Vaakunakylä. Lipari
Liparin saari on asutettu jo esihistoriallisella kaudella viimeistään noin 5000 eaa. Antiikin aikana saari tunnettiin alun perin nimellä "Meligunis" (), mikä oli todennäköisesti peräisin kreikkalaista siirtokuntaa edeltäneeltä ajalta. Myöhemmin saari sai nimen "Lipara". Kreikkalaiset asuttivat saaren noin vuonna 580–577 eaa. Saaren polis eli kaupunkivaltio Lipara oli Knidoksesta ja Rhodokselta tulleiden doorilaisten perustama. Siirtokunta kukoisti merenkulun kannalta edullisen sijaintinsa sekä tuliperäisyyden vuoksi hedelmällisen maaperänsä ansiosta. Saarelta kaivettiin myös alunaa, mikä oli myös tuliperäisyyden ansiota. Lipara oli välillä Karthagon vallassa. Roomalaiset valtasivat sen vuonna 252/251 eaa. Saloinen
Loppiaispäivänä 1930 Salon keskiaikainen Pyhän Olavin puukirkko, joka yli 400 vuotta oli palvellut seurakuntalaisia, paloi muutamassa tunnissa perustuksiaan myöten. Saloisissa rakennettiin 1960-luvulla Rautaruukin terästehdas. Otanmäki Oy oli alkanut sen suunnittelun jo 1950-luvulla. Pitkän väännön jälkeen tehdas päätettiin sijoittaa Saloisten Rojuniemeen, ja tehtaan nimeksi tuli Rautaruukki Oy. Sen rakentaminen aloitettiin vuonna 1961. Saloinen liitettiin Raaheen vuoden 1973 alussa. Liitoksen taustalla oli Rautaruukin perustaminen Saloisiin. Liitoksesta oli puhuttu jo 1950-luvun lopulla, jolloin Saloisissa oli kuitenkin päätetty pyrkiä lykkäämään liitosta mahdollisimman pitkälle. Terästehdas hankkeen toteuduttua asia tuli uudelleen ajankohtaiseksi. Allan Granfelt
Lars Sonck laati Kulosaaren ensimmäisen rakennussuunnitelman ja jo vuonna 1912 saaren rannoille oli rakennettu noin 50 huvilaa. Kulosaari–yhtiö rakensi myös 1910–1911 raitiotielinjan joka kulki Pääskylänrinteestä Sörnäisten sataman kautta Kulosaareen. Kulosaareen ei ollut aluksi siltaa mantereen puolelta joten liikenne hoidettiin lautan välityksellä. Silta Kulosaareen saatiin 1919. Kulosaaren huvilakaupunki säilyi itsenäisenä kuntana vuoteen 1946 saakka jolloin se liitettiin Helsinkiin. Koluveren piispanlinna
Linna on rakennettu keinotekoiselle saarelle, joka luotiin patoamalla osa Liivijoesta. Korkea neliönmallinen torni kuuluu linnan vanhimpiin osiin ja on luultavasti peräisin 1200-luvun alusta, mikä tekee siitä yhden vanhimmista linnojen torneista Virossa. Tuliaseiden kehittymisen myös suuri pyöreä tykkitorni lisättiin 1500-luvulla. Tältä ajalta on peräisin myös kiveen veistetty Saarenmaan-Läänemaan piispana 1532–1541 toimineen Reinhold von Buxhoevdenin vaakuna. Ruuskeri
Saarelle rakennettiin sen kokoon nähden paljon rakennuksia. Suomen itsenäistyttyä niitä oli jo 12. Ruuskeri miehitettiin majakkamestarilla ja 3-4 majakanvartijalla sekä lisäksi sumusireenin hoitajalla 1918. Koska sorarannat kärsivät talvisista jäistä, jouduttiin vuonna 1934 Ruuskeria vahvistamaan uusilla kivivalleilla merenkäyntiä vastaan. Suojaavat kivet tuotiin Suursaaresta. Laihian seurakunta
Laihian ensimmäinen kirkko rakennettiin 1500-luvun alussa ja samalle paikalle valmistui toinen kirkko vuonna 1643. Nykyisin paikalla toimii kolmas kirkko, jonka vihkimisjuhlallisuuksia vietettiin vuonna 1805. Laihian kirkko edustaa varhaista uusklassismia tyyliltään. Vuohijärven rautatieasema
Vuohijärven asema avattiin Selänpään aseman alaisena laiturivaihteena samannimisen järven etelärannalla lokakuussa 1889, ja ensimmäinen laiturirakennus valmistui vuonna 1903. Pari kilometriä lännempänä oli jo 1800-luvun alusta lähtien toiminut saha, mutta liikennepaikan suurin merkitys oli yhteys vesitiehen. Vuonna 1934 perustetun vaneritehtaan myötä Vuohijärvi kasvoi pienehköksi tehdasyhdyskunnaksi. Nykyinen puurakennus on vuodelta 1941; Vuohijärvi oli korotettu pysäkiksi edellisenä vuonna. Kuusisaari (Laukaa)
Kuusisaari on noin kaksi kilometriä pitkä asuttu saari Leppävedessä Laukaassa. Saari on ollut osa Laukaan Vuonteella sijainneen Pernasaaren valtionvirkatalon tiluksia. Vuonna 1926 saaresta lohkottiin Ruusulan ja Karjalan tilat itsenäisiksi tiloiksi. 2000-luvulla saari on yhdistettynä Riihiniemen kohdalta mantereeseen pengersillalla. Tiloja lukuun ottamatta saari kuuluu kansalliseen veneulkoilualueeseen ja on virkistysaluetta. Lindisfarne
Lindisfarnella on muun muassa 1500-luvulla rakennettu Lindisfarnen linna. Saaren luostari hylättiin 875, mutta perustettiin uudelleen 1082. Lopullisesti se lakkautettiin 1500-luvulla. Verneri Louhivuori
Antti Niilo Verneri "”Louhisusi”" Louhivuori (vuoteen 1905 Lohtander; 31. toukokuuta 1886 Kuopion maalaiskunta – 27. marraskuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen partiojohtaja. Hän lienee ollut ensimmäisiä partiosta kiinnostuneita suomalaisia, ja hänen myöhemmät ansionsa ovat nostaneet hänet Suomen partioliikkeen isäksi. Hänelle myönnettiin rovastin arvonimi. Louhisaaren kartano
Louhisaaren puisto on nykyisellään edustavan, käytännöllisen ja helppohoitoisen yhdistelmä, eikä se edusta mitään aikakautta kartanon historiassa. Puukuja Askaisten kirkolle ja puiston yleisilme ovat kuitenkin peräisin Vendla Sofia Mannerheimin rakentamasta puistosta. Viimeisin puistosuunnitelma on vuodelta 1966, ja sen laati puutarha-arkkitehti Jussi Jännes. Saloisten historia
Vuosisadan suurin mullistus Salon alueella oli kaupungin perustaminen. Sen perusti Salon kaupunki -nimisenä kreivi Pietari Brahe vuonna 1649. Vuonna 1652 Salon kaupunki sekä myös pitäjä siirtyivät osaksi Pietari Brahen omistamaa Kajaanin vapaaherrakuntaa. Kaupunki nimettiin tässä yhteydessä perustajansa mukaan Raaheksi (Brahestad). Aluksi kaupungin suunniteltiin sijoitettavaksi Salon silloisen sataman tienoille, mutta koska satama alkoi olla jo liian matala, kaupunki päätettiin sijoittaa nykyiselle paikalleen hieman pohjoisemmaksi. Vuonna 1689 Siikajoesta muodostettiin oma pitäjä, johon kuului koko Siikajokilaakso. Seuraavana vuonna muodostettiin Raahen-Salon seurakunta, jonka emäseurakunnaksi tuli kaupunkiseurakunta sisältäen myös Pattijoen, Olkijoen, Savolahden ja Palon. Kappeliseurakunniksi tulivat Salo ja Vihanti. Askaisten kirkko
Louhisaaren kartanon isäntäväelle oli kuorissa omat herrasväen penkit, joiden arvellaan olevan 1600-luvulta ja olleen aluksi lattian tasossa. Valmistauduttaessa Louhisaaren kartanon vuodesta 1767 vuoteen 1789 omistaneen hovijunkkari Herman Flemingin (1734–1789) ja Anna Rehbinderin häihin penkit on sijoitettu pilareille lehtereiksi ja maalattu koristeellisesti. Penkkien etulaitaan on maalattu vaakunat, oikeanpuoleiseen Flemingien ja vasemmanpuoleiseen Rehbinderin suvun. Louhisaaren kartano
Kolmikerroksinen kivilinna on muurattu tiilestä, rapattu ja kalkittu valkoiseksi, kivijalan ylin osa on suorakulmaiseksi hakattua hiekkakiveä.. Julkisivut ovat tiukan symmetriset Paanuilla verhottu katto on korkea niin kutsuttu hollantilaiskatto eli aumakatto, jossa on kaartuvat lappeet. Katolla on kattokolmiot jokaisella neljällä sivulla, ja räystään alla konsolirivi – muita julkisivukoristeita ei portaalin lisäksi ole. Rakennuksen nykyiset ikkunat ovat rokokootyyliset, alinta kerrosta lukuun ottamatta 16-ruutuiset. Pääsiäissaaren historia
Pääsiäissaaren historia alkaa nykynäkemyksen mukaan polynesialaisten saapumisella lännestä veneillä joskus 900–1200 jaa. Thor Heyerdahlin mielestä Pääsiäissaari eli "Rapanui" olisi asutettu ainakin osin idästä, eli inkat tai heidän edeltäjänsä olisivat perustaneet sinne päällikkökuntia. Joka tapauksessa Pääsiäissaarelle syntyi hieman yli kymmenen kilpailevaa klaania, joita pappisylimykset johtivat. Nämä rakennuttivat alaisillaan jättimäisiä patsaita "moai"ta ja näiden valtavia alustoja "ahu"ja. Lopulta saaren metsät oli käytetty loppuun, eikä enää kyetty tekemään kalastusveneitä. Soturit kaappasivat vallan papistolta 1600-luvulla. Alkoi ihmis­syönnin, sotien ja nälän­hätien aika. Eurooppalaiset saapuivat Pääsiäissaarelle 1722. Perulaiset veivät monia saaren asukkaita orjiksi kaivoksiin 1800-luvulla. Sen lisäksi taudit ja maastamuutto alensivat alkuperäisväestön määrää hieman yli sataan henkeen. Vuonna 1888 saari siirrettiin Chilen hallintaan, ja vasta vuonna 1966 alkuperäisasukkaat saivat kansalaisoikeudet. Louhi (purjevenetyyppi)
Louhi on norjalaisen Johan Ankerin vuonna 1929 suunnittelema yksityyppinen, kilpailukäyttöön tarkoitettu, klassinen purjevene. Vene on suunniteltu kolmen hengen miehistöllä purjehdittavaksi. Venetyyppi saavutti suosiota ensimmäisinä vuosikymmeninään lähinnä Skandinaviassa, mutta nousi laajempaan kansainväliseen tietoisuuteen tultuaan valituksi olympiaveneeksi 1948-1972. Runkomuodoltaan sulavan klassinen ja hieman vajaarikattu louhi viihtyy erinomaisesti kovemmassakin tuulessa ja merenkäynnissä. Myllysaari (Lahti)
1800-luvun lopulla saari kuului Ali-Köllin taloon, jonka isäntä rakensi saaren keskikohdalla sijainneelle kumpareelle tuulimyllyn. Sen myötä saari nimettiin Myllysaareksi. Aiemmin saari oli tunnettu nimellä Vähäsaari pienen kokonsa vuoksi. Mylly oli paikallaan vielä 1900-luvun alussa, jolloin saari oli myös tunnettu nuorison tanssi- ja huvittelupaikkana. Loimaan sakaristo
Loimaan sakaristo oli keskiaikainen kivisakaristo, jonka sijaitsi Loimaalla. Keskiaikaisesta kirkkohankkeesta toteutui sakaristo, joka purettiin 1751 uuden kirkon rakentamisen yhteydessä. Sakariston sijainti on joutunut unohduksiin, mutta se sijaitsee luultavasti niin sanotun vanhan hautausmaan keskipaikkeilla. Se rakennettiin todennäköisesti noin vuosina 1500–1560. Vanhan hautausmaan paikkaa osoittamassa Loimijoen rannassa, Loimaalta Oripäähän johtavan seututien 210 varressa on edelleen 1750-luvulla rakennettu hirsiaita. Loimaan kirkko oli paikalla vuoteen 1840, jolloin nykyinen Kanta-Loimaan kirkko rakennettiin tilavammalle paikalle Loimaan Pappilan läheisyyteen ja entinen Loimaan kirkko siirrettiin Alastarolle, missä se edelleen palvelee Alastaron kirkkona. Louhisaaren kartano
Merenpuoleista ranta-aluetta oli paljastunut niin paljon, että puutarhaa voitiin laajentaa rannan suuntaan 1800-luvun alkupuolella. Kartano tuli Mannerheim-suvun omistukseen, ja Carl Erik ja Vendla Sofia Mannerheim asettuivat asumaan Louhisaareen avioiduttuaan vuonna 1796. Carl Erik Mannerheim keskittyi hyötypuutarhoihin, kun taas Vendla Sofia Mannerheimin ansiona pidetään kartanon ja merenrannan välisen alueen tekemistä englantilaistyyliseksi puistoksi. Kartanolta puiston eri osiin tehtiin puukujanteet, samoin istutettiin puut Askaisten kirkolle johtavan tien varteen. Lopulta puisto ulottui kartanon lähellä olleille Paratiisinmäelle ja Myllymäelle saakka. Louhisaaren puisto- ja puutarhatöiden johtajana oli vuodesta 1798 aina vuoteen 1841 saakka puutarhurimestari Eric Lindberg. Lasaretinsaari
Viidellekymmenelle potilaalle mitoitettu kivinen sairaalarakennus, Lasaretti, on valmistunut 1849. Sairaalarakennusta laajennettiin 1901, jolloin laajennusosaan sijoitettiin muun muassa leikkaussali. Pohjan sotilassairaalana toiminutta rakennusta laajennettiin lisäsiivillä vuosina 1966–1969. Nykyisin rakennuksessa on toimisto-, kokous- ja ryhmätyötiloja. Louhisaaren kartano
Louhisaaren kunniapihaa rajaavat sivurakennukset on rakennettu samaan aikaan kuin päärakennus ja ne ovat barokkiarkkitehtuurin mukaisesti olleet toistensa täydelliset peilikuvat. Rakennuksissa on alun perin ollut hollantilaistyylinen satulakatto, joka on 1760- ja 1770-luvuilla tehdyissä korjauksissa muutettu päädyistä viistotuksi aumakatoksi. Wihuritalo
Wihuritalo, aikaisemmalta nimeltään Wihurin linna, rakennettiin alun perin Kulosaaren Rantahotelliksi. Sen rakennustyöt alkoivat vuonna 1916, ja linna valmistui vuonna 1917. Arkkitehtina toimi Lars Sonck. Lomakeskus Huhmari
Lomakeskus Huhmari on vuonna 1978 perustettu, Pohjois-Karjalan Polvijärvellä sijaitseva lomakeskus lähellä Huhmarisvaaraa. Huhmari sijaitsee Höytiäisen rannalla, ja sinne on rakennettu myös pieni kylpylaitos. Ravintoloja on kaksi; päärakennuksen lisäksi alueella sijaitsee myös kallioravintola Louhi. S/S Louhi
Suvasveden Höyrylaiva Oy:n ja vuodesta 1933 Höyrylaiva Oy Louhen omistama S/S "Louhi" aloitti säännöllisen vuoroliikenteen vuonna 1929 Kuopiosta Leppävirran Näädänmaahan. Alus lähti 15. toukokuuta 1934 Kuopiosta mukanaan 70-80 matkustajaa ja noin 8 000 kiloa lastia. Lastiin kuului jauho-, siemenvilja- suola- ja lannoitesäkkejä sekä kappaletavaraa. Koska laivassa ei ollut varsinaista lastiruumaa, tämä lasti oli sijoitettu laivan etu-, väli- ja takakansille. Laivan päällikkönä oli ensi kertaa reitillä ajanut August Ovaskainen ja perämiehenä kokenut Sikstus Flick.
Laiva saapui Vehmersalmen ja Leppävirran rajalla olevaan Enonlahteen, ja poikettuaan Harjulan laiturissa se jatkoi matkaa Paksulan laituriin. Kun laivaa käännettiin kapeassa lahdessa, se kallistui vasemmalle kyljelleen ja upposi muutamassa minuutissa. Kaatuminen tapahtui lähellä rantaa, jossa oli laivaa odottavia ihmisiä, joten pelastustyöt käynnistyivät heti. Laivan miehistö ja kannella olleet matkustajat saatiin pelastettua vedestä, mutta hyteissä ja laivan alakerrassa olleet matkustajat jäivät uponneeseen alukseen. Louhunsalmen riippusilta
Louhunsalmen riippusilta on Jyväskylässä, Säynätsalon kaupunginosassa sijaitseva riippusilta, joka yhdistää Säynätsalon saaren Lehtisaareen. Silta on teräsrakenteinen ja teräsbetonikantinen, ja sen on suunnitellut Bruno Kivisalo. Silta valmistui vuonna 1957. Sillä on pituutta 178 metriä. Sillan pisin jänneväli on 140 metriä ja se on jänneväliltään Suomen seitsemänneksi pisin silta. Sillalla kulkee paikallistie 16621 eli Saaritie. Aiemmin sillan molemmin puolin kulki kapeat kevyen liikenteen väylät, jotka sopivat lähinnä jalankulkijoille, mutta vuoden 2011 peruskorjauksessa sillan Kaijanlahden puoleiselle sivulle levennettiin yhdistetty pyörätie ja jalkakäytävä. Jätkäsaari
Saaren asutushistoria alkaa 1800-luvulta. Vuonna 1865 Jätkäsaaressa oli kirjoilla vain parikymmentä vakituista asukasta pienissä mökeissään. Enemmänkin saari toimi herrasväen huvilakaupunkina ja helsinkiläisten virkistysalueena. Kesäisin siellä uitiin ja talvella laskettiin mäkeä. Satama päätettiin rakentaa Jätkäsaareen vuonna 1911, mutta silti vielä 1916 kaupunki rakensi sinne uimalan, joka tosin jouduttiin purkamaan jo kolme vuotta myöhemmin. Sataman rakennustyöt aloitettiin vuonna 1913 ja saari yhdistettiin mantereeseen leveällä sillalla, jonka keskellä kulki myös rautatie. Sitä pitkin vuonna 1890 rakennetun satamaradan uusi haara kulki saareen ja satamaan valmistui pitkä laituri. Liikennöinti radalla alkoi 1916. Viereiset Hietasaari ja Saukko (josta oli louhittu kiveä mm. Uspenskin katedraalin rakentamiseen) sulautettiin tasoittamalla ja täyttämällä Jätkäsaaren satama-alueeseen. Koko tämän yhtenäisen alueen nimitys Jätkäsaareksi vakiintui 1928 lähtien. 1930-luvulla Länsisatamaksi kutsuttu alue jakaantui kahteen osaan: valtameriliikenteen linjalaivoille varattuun Hietalahden satamaan ja Saukon hiilisatamaan, joka oli avattu 1925. Ennen sotia alue oli hyvää vauhtia kehittymässä Helsingin suurimmaksi satamaksi. Maailmansota keskeytti tämän kehityksen ja 30-luvun huippulukemiin päästiin uudelleen vasta 1955. Louhisaaren kartano
Kartanon historiaan kuuluu kaksi merkittävää aatelissukua: Flemingit, jotka omistivat Louhisaaren noin vuodesta 1450 vuoteen 1791 eli noin 340 vuotta ja Mannerheim-suku, jonka hallussa kartano oli runsaan sadan vuoden ajan vuodesta 1795 vuoteen 1903. Ensimmäinen Fleming-sukuinen omistaja oli suomalaissyntyinen aseenkantaja Magnus Fleming, joka solmi avioliiton kartanon varhaisimman tunnetun omistajan Elin Korken kanssa. Fleming-suku luopui kartanosta, kun ”viimeiseksi rikkaaksi Flemingiksi” mainitun hovijunkkari Herman Klaunpoika Flemingin (1734–1789) perilliset joutuivat Flemingin velkojen takia myymään Louhisaaren parin vuoden kuluttua hänen kuolemastaan. Ensimmäinen Mannerheim-sukuinen omistaja oli ruotsalaissyntyinen majuri ja kreivi Carl Erik Mannerheim ja viimeinen vapaaherratar Vilhelmina Mannerheim (1836–1905), joka oli marsalkka Mannerheimin isän sisar. Laihia
Pronssikaudella 1500–500 eaa. etenkin Laihian keski- ja länsiosat muodostuivat saaristosta ja sen suojaamasta rannikosta. Myös asutus näyttää keskittyneen tälle alueelle. Tärkeimmät elinkeinot ovat edelleen olleet pyyntivaltaisia, mutta myös pienimuotoista karjanhoitoa ja maanviljelyä on saatettu harjoittaa. Ajanlaskun alun tienoilla varhaisen metallikauden loppupuolella maanviljely alkoi vakiintua Laihianjoen varressa. Laihialta on löydetty tuhansia röykkiöhautoja, ja kunta on Suomen muinaisjäännöstiheimpiä alueita. Röykkiöistä suurin osa ajoittuu pronssikaudelle ja varhaiselle rautakaudelle, loput ovat myöhäiseltä rautakaudelta. Louhisaaren kartano
Suomen valtiolle Louhisaari ostettiin 1961 lahjoituksena varoilla, joita oli jäänyt yli Mannerheimin ratsastajapatsaskeräyksestä. Linna restauroitiin tyylihistorialliseksi museoksi. Päärakennus avattiin yleisölle kesäkuussa 1967. Nykyisin kartanolinna toimii Museoviraston alaisena museona. Museovirasto julkaisi kohteen 350-vuotisjuhlavuonna 2005 kirjan Louhisaaresta. Kartano ja Askaisten kirkko muodostavat valtakunnallisesti merkittävän rakennetun kulttuuriympäristön. Archaío Limáni
Antiikin Lekhaion oli kylän nykyisen nimen, suomeksi ”Antiikin satama”, mukaisesti Korintin satamakaupunki. Se sijaitsi Korintin kannaksen länsipuolella ja palveli Korintinlahden puoleista merenkulkua, siinä missä Korintin toinen satama Kenkhreai (nykyinen Kechriés) sijaitsi kannaksen itäpuolella eli Saroninlahden puolella. Archaío Limáni sijaitsee noin kolme kilometriä pohjoiskoilliseen antiikin Korintin paikasta eli nykyisestä Archaía Kórinthoksen kylästä, ja noin kolme kilometriä länteen nykyisestä Kórinthoksen kaupungista. Nykyinen Léchaio-niminen pikkukaupunki puolestaan sijaitsee eri paikassa, noin 4,5 kilometriä antiikin Lekhaionin paikasta länteen.
Lekhaion oli Korintille merkittävä kauppa- ja sotasatama. Sieltä kuljettiin sekä keskiseen ja luoteiseen Manner-Kreikkaan että läntiselle Välimerelle. Satamaan johti Korintista niin kutsuttu Lekhaionin tie, joka sai alkunsa Korintin agoralta. Kaupunkia ja satamaa yhdistivät pitkät muurit, jotka suojasivat kaupungin ja sen linnavuoren Akrokorintin yhteyttä merelle. Sataman tiedetään olleen käytössä ainakin arkaaisella kaudella, mutta ei vielä esihistoriallisella ajalla. Se kukoisti erityisesti roomalaisella kaudella, jolloin se oli tärkeä etappi Rooman ja Achaean provinssin pääkaupunkina toimineen Korintin välillä. Satamaa on rakennettu erityisesti 500-luvulla eaa., noin vuonna 45 jaa. sekä noin vuonna 355 jaa. Vuonna 391 eaa. Lekhaionissa käytiin Korintin sotaan kuulunut Lekhaionin taistelu. Raahe
Pienen Kumpeleen eteläpuolella on maankohoamisen vuoksi niemeksi muuttunut Lapaluoto. Isoimpia lahtia ovat Kuljunlahti, lähes järveksi kuroutunut Siniluodonlahti ja Tammilahti sekä avara Kultalanlahti. Maankohoaminen muuttaa jatkuvasti rannikon muotoa ja saaristoa. Useita saaria kohoaa, vanhat väylät madaltuvat ja saaret muuttuvat niemiksi. Raahe perustettiin aikanaan Kaupunginlahteen pistävälle niemelle. Noihin aikoihin meri oli rantaan saakka niin syvä, että suuretkin laivat saattoi esteettä purjehtia Kauppatorin rantaan. Merenpohjan kohoaminen ja pohjan liettyminen ovat muuttaneet kulkureittejä. Vielä 1800-luvun puolivälissä voitiin soutaa Pitkäkarin ja mannermaan välitse Härkäsalmea myöten Pattijoen suulle. Samoin raskailla proomuilla kuljettiin nykyään umpeen kasvaneen Mustan ja Maa-Fantin välisestä salmesta. Kaupunginlahtikin on matala, liettynyt ja maatumaisillaan. Louhisaaren kartano
Kartanon perinyt Suomen marsalkan isä Carl Robert Mannerheim ajautui taloudellisiin vaikeuksiin ja myi sen sisarelleen Vilhelminalle vuonna 1881. Vilhelmina Mannerheim myi kartanon vuonna 1903 talousneuvos Oskar Hannukselle ja muutti Ruotsiin. Roihuvuoren japanilaistyylinen puutarha
Puiston paikalla sijaitsi aikaisemmin liuskekivilouhos, josta ovat peräisin puiston jyrkät kallioseinämät. Puisto suunniteltiin ja rakennettiin 1990-luvulla. Koska puiston rakentamisessa periaatteina olivat niukkuus ja alueen ominaispiirteiden kunnioittaminen, puisto alkoi muistuttaa japanilaistyylistä puistoa. Puiston rakentaminen aloitettiin 1992 ja se avattiin yleisölle kuusi vuotta myöhemmin 1998. Samana vuonna puisto voitti Vuoden ympäristörakenne -palkinnon. Raahe
Saloisten Satamalahti on varhaisista ajoista ollut kuuluisa kauppapaikka. Kustaa II Aadolfin määräyksestä 1616 läheisellä Markkinanimellä pidettiin vuotuiset vapaamarkkinat, jotka alkoivat Olavin päivänä ja kestivät kaksi viikkoa. Kuningatar Kristiinan hallituskaudella ja kreivi Pietari Brahen tukemana perustettiin kauppala eli pieni kaupunki. Tämä tuki kreivi Brahen suunnitelmaa parantaa rannikon ja sisämaan yhteyksiä. Saloisten satamaan oli lyhyt matka Kainuusta, Pohjois-Savosta ja Pohjois-Karjalasta. Loistokari
Vuodelta 1879 peräisin olevassa maanjakotodistuksessa mainitaan Ruissalon lähellä sijaitseva ja Turkuun johtavan veneväylän varrella oleva "ulompi Kauppamiehenkari".
Mutta jo vuonna 1664 perämies Johan Månsson julkaisi merikirjan, missä hän käsittelee laivaväyliä Turun saaristosta Haminaan. Tuossa väyläselostuksessa sanotaan: Rymättylän Krampista on kaksi mailia Sanc Eriks Standfjälin yli Kauppakalliolle... Meri- ja peruskartan tiedot luodon nimestä ovatkin ristiriitaisia: merikartassa Loistokarin kohdalla lukee Kauppakari, joka on saattanut aiheuttaa väärinkäsityksiä, sillä Kauppakari on Loistokarilla sijaitsevan loiston virallinen nimi. Kauppakari sijaitsee hieman itään Loistokarista. Maanmittaushallituksen peruskartta puolestaan tuntee nimen Loistokari ja myös merikartan suurennusosa. Vanha tieto mainitsee myös nimen Koleasaari. Vuonna 1879 saari joka tapauksessa alistettiin pakkolunastukseen, minkä jälkeen se luovutettiin luotsilaitokselle satamamajakkaa varten. Pakkolunastus ei kuitenkaan koskenut luodon itärannalla olevaa kapeaa vene- ja ruokapaikkaa. Saaresta tiedetään laaditun ensimmäinen kerran kustannusarvio jo 1869 ja ensimmäinen merimerkin ilmestyneen sinne vuonna 1870. Muutamia vuosia myöhemmin laadittiin majakanvartijan tupaa varten kustannusarvio ja siitä ilmenee sen koko: yhdeksän kyynärää leveä ja kaksitoista kyynärää pitkä. Pienen luodon pieni tupa lienee valmistunut vuonna 1880 ja siinä on ollut ainakin kaakeliuuni ja sauna. Tupaa on korjattu 1917. Irtaimistoluettelon mukaan talossa on ollut mm. majakkatarpeita ja Raamattu. Se oikea, merikartassa mainittu Kauppakari sijaitsee Loistokarista jonkin verran itään ja molempien nimien alkuperä juontaa jo vuosisatojen taakse. Tuolloin saariston asukkaat käyttivät saaria pysähdys- ja kauppapaikkoinaan, koska ne sijaitsivat ns. tullirajan ulkopuolella. Sijaintinsa ja vaikeanpääsyisen rantansa vuoksi ei Kauppakari ole mitä ilmeisimmin koskaan toiminut kauppapaikkana, merikartan nimestä huolimatta. Vuohensaari
Vuohensaari on Salon edustalla oleva saari, joka on liitetty mantereeseen sillalla. Vuohensaari on yksi Salon kaupunginosista. Kulosaari
Kulosaareen valmistui vuoden 1917 syksyllä Rantahotelli, jonka on suunnitellut arkkitehti Lars Sonck. Hotellitoiminta on sittemmin lakannut ja nykyisin rakennuksessa toimii Wihuri Oy:n pääkonttori, Wihurin linna. Ruuhijärvi-laiva
Ruuhijärvi-laiva oli 1920-luvulla käytössä ollut junalaiva, joka kulki Nastolan kirkolta Ruuhijärvelle. Se ylitti Iso-kukkasen ja Salajärven välisen kannaksen kiskoja pitkin oman potkuria pyörittävän petrolimoottorin voimalla. Laivan pituus oli 14 metriä ja se oli rakennettu Lahdessa. Miessaari
Karl Gustaf Ekebomin vuonna 1872 julkaiseman kartan mukaan saaressa oli Pukkisaaren ja Flakaholmenin välisen suojaisen salmen rannassa viitisen asuinrakennusta ja kaksi laivalaituria. Pukkisaareen johti lisäksi silta. Miessaaren lounaiskärkeen oli merkitty tiilitehdas, mutta sen toiminnasta ei ole mitään tietoja. Miessaari myytiin 1877 helsinkiläiselle raatimiehelle Johan Alexander Söderströmille, joka rakennutti sinne useita kevähuviloita. Roihuvuori
Roihuvuoren läpi Herttoniemenrannasta Marjaniemeen kulkee kiillegneissiesiintymä, josta on louhittu liuskekiviä katu- ja rakennuskiviksi. Japanilaistyylisen puutarhan jyrkät seinämät juontuvat paikalla olleesta liuskekivilouhoksesta. Jääkauden jäljiltä alueella on useita hiidenkirnuja ja niiden alkuja sekä liikkuvan jään aiheuttamia uurteita muun muassa japanilaistyylisen puutarhan läheisyydessä. Jääkausi päättyi alueella noin 11 000 vuotta sitten jään vetäytyessä pohjoiseen. Jään väistyessä alue jäi vielä pitkäksi aikaa meren alle. Roihuvuoren laki paljastui meren alta viimeistään litorinakauden loppuvaiheissa, noin 1800–1500 eaa. Litorinameren aikaista muinaisrantaa on nähtävissä Roihuvuoren vanhainkodin ja Marjaniemen siirtolapuutarhan välisellä rinteellä. Tuohon aikaan Roihuvuori oli saari. Nykyisin alueen korkein kohta on 35 metrin korkeudella merenpinnasta ja sijaitsee Roihuvuoren ala-asteen luona. Roihuvuoren läheltä Herttoniemestä on löydetty useita pronssikautisia (1 500 eaa.–500 eaa.) hautaröykkiöitä, joten oletettavasti lähialueilla on jo tuolloin ollut jonkinlaista asutusta. Pääkaupunkiseudulta ei tunneta varmoja jälkiä ympärivuotisesta asutuksesta esiroomalaisen rautakauden ja keskiajan väliltä. Alueella on kuitenkin liikkunut hämäläisiä eränkävijöitä ja mahdollisesti asunutkin väkeä. Viimeistään 1100- ja 1200-luvuilta lähtien pääkaupunkiseutua asutti ruotsinkielinen maanviljelijäväestö. Vajaan neljän kilometrin päässä nykyisestä Roihuvuoresta sijaitsee Vartiokylän linnavuori. Tarkkaa tietoa milloin linnavuori on ollut käytössä ei ole mutta hiiliajoitukset mäellä viittaavat ajanjaksoon 1200-luvun puolivälistä 1400-luvun alkuun. Yksittäisen hiilinäytteen analysointi on antanut muinaislinnalle kaksi muita todennäköisempää rakennusaikaa: vuodet 1280–1330 tai 1340–1400. Linna ei siis ole viikinkiaikainen vaan keskiajalla rakennettu. Esinelöytöjen vähäisyyden perusteella on päätelty että linna olisi ollut käytössä vain lyhyen aikaa. Linnan käyttöaikana (noin 1300-luvun alussa) merivesi oli noin kaksi metriä nykyistä korkeammalla, jolloin Tammisalon kanavan kohdalla on ollut luonnonväylä. S/S Louhi
Alus nostettiin ylös ja vietiin korjattavaksi Savonlinnan Lypsyniemen konepajalle. Se aloitti liikennöinnin uudestaan saman vuoden syksyllä mutta ajoi tällöin vielä karille Vehmersalmen edustalla. Omistajayhtiö jatkoi kuitenkin vielä liikennöintiä entisellä reitillä kolmen vuoden ajan. Liikennöinti oli kaikesta huolimatta tappiollista, ja lopulta syksyllä 1937 päätettiin laivayhtiö lopettaa ja asettaa "Louhi" myyntiin. Keväällä 1938 "Louhi" myytiin Kuopiossa pidetyssä huutokaupassa Ferdi Tuomaiselle ja Otto Tiihoselle. Laiva nimeksi tuli "Suvasvesi," ja se jatkoi liikennöintiä Kuopio-Näädänmaa reitillä vielä kesäkaudella 1938 ja 1939. Syksyllä laiva siirrettiin Saimaan kanavan kautta Suomenlahden rannikolle. Louhisaaren kartano
Louhisaarta lähestyttäessä avautuu eteen pitkälti sama näkymä kuin 1650-luvun lopullakin: kartanoon johtaa pitkä puukuja ja sen päässä avautuu päärakennuksen, toisiinsa nähden symmetristen sivurakennusten ja aidan rajaama niin kutsuttu kunniapiha (). Louhisaaren kunniapiha on ranskalaisten esikuviensa mukaisesti ankaran karu eli vailla mitään istutuksia. Piha on hiekkapintainen ja alun perin sitä rajasi tulosuunnasta sivurakennusten päätyjen kohdalla sijainnut muuri, josta on vielä näkyvissä jäänteitä. Myöhemmin rakennettiin uusi muuri hieman loitommaksi rakennuksista, sen paikkaa merkitsee nykyisen pihahiekan ja nurmikon raja. Kolmannen muurin paikka sijaitsi vielä etäämpänä nykyisen rauta-aidan kohdalla. Aita on rakennettu 1960-luvulla, mallia on otettu ruotsalaisista aidoista. Päärakennuksen ja sivurakennusten väli oli suljettu myös muureilla, jotka nekin on nykyään korvattu aidalla. Luhanka
Kornetti Aleksander Reeth ryhtyi ajamaan Luhangan kappelin perustamista perusteluinaan muun muassa pitkät kirkkomatkat Sysmään. Tieolosuhteet maitse olivat heikot. Sysmän pitäjänkokous suostui 1766 Luhangan muodostamiseen kappeliksi. Kuningas Adolf Fredrik vahvisti kappelin perustamisen seuraavana vuonna. Reeth oli samanaikaisesti ajanut kirkon rakentamista ja papin valitsemista. Kirkko valmistui syksyllä 1766 ja vihittiin käyttöön 22.2.1767, ja ensimmäiseksi kappalaiseksi nimitettiin Thomas Neovius. Tämä ”Reethin kirkko” oli käytössä 125 vuotta vuoteen 1892 asti, jolloin se purettiin huonokuntoisena. Mouhijärven kirkko
Mouhijärven seurakunnalla, joka liitettiin vastaperustettuun Sastamalan seurakuntaan vuonna 2009, on ollut kaksi aikaisempaa kirkkoa. Vanhin oli 1500-luvun lopulta eikä sen tarkka sijainti ole tiedossa. Toinen kirkko oli rakennettu Selkeen kartanolta saadulle maalle ja se purettiin vuonna 1878. Puretun kirkon tontilla on nyt hautausmaa ja vanhan kirkon kellotapulista kunnostettu kesäkappeli. Kesäkappelin on suunnitellut arkkitehti Marja Rauhala ja se valmistui vuonna 1999. Koivusaari (Helsinki)
Koivusaari () on pieni saari ja samalla Lauttasaaren kaupunginosaan kuuluva osa-alue Helsingissä Lauttasaaren länsipuolella. Saarella sijaitsee kaksi pursiseuraa venesatamineen ja entinen Nokian koulutuskeskus. Nykyinen Koivusaari on muodostettu yhdistämällä varsinainen Koivusaari sen eteläpuoliseen Leppäsaareen ja laajentamalla tätä aluetta. Alueelle on 1990- ja 2000-lukujen vaihteesta alkaen kaavailtu meritäytöllä toteutettavaa uutta asuinaluetta, jota palvelisi Länsimetron vuonna 2017 avattu Koivusaaren asema. Ilosaari
1907 Joensuun kaupunki rakensi Ilosaareen puurakenteisen uimalan torneineen. Samana syksynä perustettiin Joensuun
Uimaseura, jonka harjoitus- ja kisapaikka Ilosaari oli vuoteen 1969, jolloin uimahalli valmistui. Puiset hyppytorni ja 25 metrin rata lähtökorokkeineen purettiin 1970-luvulle. Louhisaaren kalliomaalaus
Louhisaaren kalliomaalaus sijaitsee Pyhäjärven Louhisaaressa Parikkalassa Etelä-Karjalassa Venäjän vastaisen rajan lähellä sen rajavyöhykkeellä. Maalaus on kivikautinen ja sen löysi Olavi Ahokas vuonna 1988.