Mikä oli Wilhelm Wagner ensimmäinen sävellys?
Richard Wagner
Wagnerin keskikauden oopperoita pidetään huomattavasti korkeampitasoisina. Niissä hän näyttää kasvaneen osaamisensa draaman ja säveltaiteen edustajana. Keskivaiheen ensimmäinen teos on "Lentävä Hollantilainen" (1841), jota seurasivat "Tannhäuser" (1843–45) ja "Lohengrin" (1845–48). Näitä kaikkia esitetään yhä laajalti.
Richard Wagner
Wagnerin sävellykset, etenkin myöhäiskaudella, sisältävät huomattavaa kontrapunkti-tekniikan käyttöä, kromaattisuuden hyödyntämistä, omintakeisia harmonioita ja orkestraatiota sekä runsasta johtoaiheen ("Leitmotiv"), eli tiettyihin hahmoihin, paikkoihin tai juonenkohtiin liittyvän teeman, käyttöä. Wagner oli edelläkävijä Euroopan taidemusiikkiin suuresti vaikuttaneiden musiikillisten uudennusten, kuten äärimmäisen kromaattisuuden ja nopeasti vaihtuvien tonaalisten keskusten, käyttäjänä. Siegfried (ooppera)
Kirjoittaessaan librettoa Richard Wagner oli antanut teoksen nimeksi Nuori Siegfried. Vuonna 1852 hän laajensi librettoaan siten, että Siegfried sopi paremmin kokonaisuuteen. Samalla hän nimesi kaksi viimeistä osaa uudestaan, ja näin syntyi teoksen lopullinen nimi Siegfried. Vuosina 1855–1857 hän sävelsi Siegfriediä ja sai valmiiksi II näytöksen. Työ jatkui vasta 12 vuotta myöhemmin. Wagner kirjoitti kolmannen näytöksen vuonna 1869 asuessaan maanpaossa Tribschenissä Luzernissa. Kesäkuussa 1869 Wagnerin tuleva vaimo Cosima von Bülow synnytti pariskunnan yhteisen pojan. Poika nimettiin Siegfriediksi, ja Richard Wagner piirsi Cosiman päiväkirjaan juuri lopettamansa sävellyksen loppusäkeet "leuchtende Liebe, lachender Tod". Winifred Wagner
Siegfried Wagnerin kuoltua elokuussa 1930 juhlien johtajuus siirtyi Winifredille. Hänen aikanaan musiikkijuhlat pidettiin vuosina 1931, 1933, 1934 ja 1936-1944. Winifred sai orkesteria johtamaan maailmankuuluja kapellimestareita, joihin kuuluivat Wilhelm Furtwängler, Arturo Toscanini, Karl Elmendorff, Richard Strauss ja Heinz Tietjen. Vuosina 1940-1944 juhlat olivat "sotajuhlia". Sotajuhlat oli tarkoitettu ansioituneille sotilaille ja työläisille. Taiteellisesta johdosta vastasivat Winifred ja Heinz Tietjen, mutta hallinnollisesti festivaaleja johti Kraft durch Freude -organisaatio. Sotajuhlilla ohjelmistona oli vuosina 1940-1942 "Nibelungin sormus" ja "Lentävä hollantilainen", vuosina 1943-1944 ainoastaan "Nürnbergin mestarilaulajat". Melinda Wagner
Wagner aloitti pianonsoiton lapsena. Hän opiskeli Chicagon yliopistossa ja Pennsylvanian yliopistossa. Yksi hänen opettajistaan oli säveltäjä George Crumb. Siegfried (ooppera)
Vuonna 1870 Wagner hyödynsi Siegfried-oopperaansa säveltämällä "Siegfried-idyllin" vaimolleen Cosimalle syntymäpäivälahjaksi ("Reinheits-Motiv"). Bayreuthin musiikkijuhlilla vuonna 1876 Siegfriedin esitystä siirrettiin päivällä eteenpäin, koska Wandererin esittäjä Franz Benz sanoi äänensä olevan käheä. Esitys pidettiin keskiviikkona 16. elokuuta 1876.
Aika: Tarunomainen Georg Solti
Solti tunnetaan erityisesti Richard Wagnerin tulkitsijana. Hän johti "Nibelungin sormuksen" ensimmäisen täydellisen studioäänityksen Wienin filharmonikkojen kanssa 1960-luvulla. Lisäksi hänen esityksensä ja levytyksensä Verdin, Mahlerin ja Bartókin teoksista nauttivat suurta arvostusta. Yksittäisistä tunnetuista levytyksistä voidaan lisäksi mainita Mahlerin kahdeksas ja Schubertin yhdeksäs sinfonia. Lohengrin
Wagner aloitti teoksen kirjoittamisen 1846 kolmannesta näytöksestä. Sen jälkeen hän teki I näytöksen, ja II näytös valmistui viimeisenä, vuonna 1847. Dresdenin ooppera ei ollut hyväksynyt teosta ohjelmistoon, kun Wagner vuonna 1849 osallistui toukokuun vallankumoukseen ja joutui lähtemään maanpakoon. "Lohengrinin" ensiesityksen johti Franz Liszt 28. elokuuta 1850 Weimarissa ilman väliaikoja. "Lohengrin" teki heti alusta alkaen kuulijoihin syvän vaikutuksen ja jäi pysyvästi oopperatalojen ohjelmistoon. Wienissä 15. toukokuuta 1861 Wagner kuuli ensimmäisen kerran teoksensa soitettuna. Peter Cornelius
Corneliuksen ensimmäiset oikeat sävellykset, joukossa ooppera Der Barbier von Bagdad syntyivät vuosina 1852-1858, jolloin hän asusti Weimarissa. Tänä aikana hän tutustui Franz Lisztiin, jonka ympärille kasvoi sävellystyön opiskelijoista ja nuorista säveltäjistä ns. "Uusi saksalainen koulukunta". Liszt ylisti Corneliusta suureksi kyvyksi, mutta oli pettynyt saadessaan kuulla, että hänen oppilaansa ensimmäinen suuri sävellystyö tulisi olemaan komedia. Suuri säveltäjä kuitenkin lopulta oli erittäin mielissään lopputuloksesta ja toimi oopperan skandaalinkäryisen kantaesityksen ohjaajana ja kapellimestarina. Tämän jälkimainingeissa niin Cornelius kuin kapellimestarin työstään eroamaan joutunut Liszt jättivät Weimarin pölyt taakseen. Cornelius muutti Wieniin, jossa hän viihtyi viisi vuotta. Wienissä hän tapasi ja tutustui Richard Wagneriin, jonka neuvosta hän 1864 muutti Müncheniin, jossa lopulta meni naimisiin ja sai lapsia. Wolfgang Wagner
Wolfgang Wagner oli huolissaan Wagner-laulajien vähäisyydestä. Siksi hän aktivoi Richard Wagnerin perustaman stipendijärjestelmän. Järjestelmän avulla 250 lahjakasta taiteilijaa (laulajia, ohjaajia, muusikoita) pääsee vuosittain tutustumaan. Suomesta lähtee kaksi stipendiaattia; toisen lähettää Suomen Wagner-seura ja toisen Richard Wagner -kulttuuriyhdistys ry. Percival
Saksalainen ritari ja runolaulaja Wolfram von Eschenbach kirjoitti 1200-luvulla oman versionsa Percivalin kasvutarinasta nimellä "Parzival" tai "Parsifal", johon myös Richard Wagnerin "Parsifal" -ooppera pohjautuu. Gustav Mahler
Vuosina 1875–1878 Mahler opiskeli Wienin konservatoriossa muun muassa säveltäjä Robert Fuchsin ja pianonopettaja Joseph Epsteinin opastuksessa. Siellä hän tutustui opiskelijatovereihinsa Hugo Wolfiin ja Hans Rottiin, mutta ystävyys jäi väliaikaiseksi Wolfin tasapainottoman luonteen sekä Rottin mielenterveyden romahtamisen ja sitä seuranneen kuoleman takia. Kuten monet toverinsa, Mahlerkin kärsi jatkuvasta rahapulasta, ja hän oli vähällä lopettaa opintonsa, kunnes hänet lähes perheenjäsenekseen ottanut Epstein antoi hänelle taloudellista tukea. Opiskeluaikoinaan Mahler sai vaikutteita Beethovenin intensiivisistä jousikvartetoista ja Wagnerin oopperoista. Vuonna 1876 ilmestyivät hänen ensimmäiset sävellyksensä opinnäytteinä; niistä tosin vain pianokvarteton ensimmäinen osa ja rippeet scherzosta ovat säilyneet jälkipolville. Sen vaikutteet ovat suoraan Schumannilta ja Brahmsilta. Viimeisenä vuonnaan konservatoriossa Mahler sai yhdeksi opettajakseen Anton Brucknerin, joka tuolloin oli vakiinnuttamassa asemaansa säveltäjänä. Myöhemmin he ystävystyivät, ja Brucknerin musiikki vaikutti suuresti nuoreen säveltäjään. Seuraavat kaksi vuotta Mahler vietti Wienin yliopistossa viimeistelemässä opintojaan. Hän myös opetti itse pianonsoittoa opintojensa rahoittamiseksi. Tältä ajalta ovat peräisin hänen omiin teksteihinsä perustuvat, aikanaan kadonneet oopperat "Rübezahl" ja "Die Argonauten", kantaatti "Das Klagende Lied" sekä muutamat "Liedit" (laulut). Richard Wagner
Hän muutti musiikkia koskevaa ajattelua kokonaistaideteoksen ("Gesamtkunstwerk") käsitteellään, joka yhdistää kaikki kirjalliset, musiikilliset ja näytelmälliset taiteet yhdeksi teokseksi. Tämä ajattelu huipentui neljän oopperan sarjaan "Nibelungin sormus", joka valmistui vuonna 1876. Wagner myös rakennutti oman oopperatalonsa, jotta hänen teoksiaan voitaisiin esittää juuri siten kuten hän halusi. Oopperan historia
Richard Wagner aloitti oopperoiden säveltämisen 1830-luvun alkupuolella hänen työskennellessään oopperaseurueissa Etelä-Saksassa ja Latviassa. Kolmen keskeneräiseksi jääneen teoksen jälkeen ensimmäinen valmistunut ooppera oli satunäytelmään perustuva "Die Feen" ("Keijut", 1833), joka kuitenkin säveltäjän omasta pyynnöstä sai ensiesityksensä vasta tämän kuoltua vuonna 1895. Vuodet 1839–1842 Wagner asui Pariisissa työskennellen lehtimiehenä samalla yrittäen saada oopperoitaan esitetyksi. Hän ei kuitenkaan onnistunut tässä Meyerbeeriltä saamastaan avusta huolimatta. Palattuaan Saksaan vuonna 1842 Dresdenissä ensi-iltansa saanut "Rienzi, der letzte der Tribunen" saavutti suuren suosion samoin kuin seuraavana vuonna esitetty "Der fliegende Holländer" ("Lentävä hollantilainen"). Wagner tuki vuosina 1848–1849 tasavaltalaista kansannousua Dresdenissä ja joutui sen vuoksi lähtemään pitkään maanpakoon Sveitsiin. Sveitsissä vietettyjen vuosien aikana Wagner keskittyi massiivisen "Der Ring des Nibelungen" -tetralogian ("Nibelungin sormus") säveltämiseen ja keskeisten musiikkia koskevien näkemystensä saattamiseen kirjalliseen muotoon. Vuonna 1864 Wagner löysi suojelijakseen Baijerin kuninkaan Ludvig II:n, joka maksoi säveltäjän velat, myönsi tälle kuukausittaisen apurahan ja tuki Wagnerin oopperoiden produktioita. Ludvig II:n turvin ensi-iltansa saivat oopperat "Tristan und Isolde" ("Tristan ja Isolde", 1865), "Die Meistersinger von Nürnberg" ("Nürnbergin mestarilaulajat", 1868) ja Der Ringin kaksi ensimmäistä teosta "Das Rheingold" ("Reininkulta",1869) ja "Die Walküre" ("Valkyyria",1870). Vuonna 1870 Wagner aloitti Bayreuthin oopperatalon rakennustyöt ja vuonna 1876 siellä pidettiin ensimmäinen oopperafestivaali, jossa esitettiin ensi kertaa "Der Ring" kokonaisuudessaan. Toisilla festivaaleilla vuonna 1882 sai ensi-iltansa Wagnerin viimeiseksi jäänyt teos "Parsifal". Installaatio
Yleisön kaikkien aistien huomioimista kehitti Richard Wagner vuonna 1849, kun hän keksi "Gesamtkunstwerk"in eli kokonaistaideteoksen idean näyttämölle suunnitellussa oopperateoksessaan, joka oli Antiikin kreikkalaisen teatterin innoittama. Se sisälsi kaikki pääasialliset taiteen muodot: maalaustaiteen, kirjallisuuden ja musiikin. Muodostamalla oopperateoksia, jotka ottivat haltuun yleisön aisteja Wagner huomioi myös arkkitehtuurin ja ilmapiirin. Alban Berg
Bergin veli Charly oli näyttänyt tämän lauluja Schönbergille syksyllä 1904. Schönberg havaitsi välittömästi Bergin lahjakkuuden ja kutsuikin hänet oppilaakseen. Schönbergistä tuli Bergin ainut musiikinopettaja. Lisäksi Berg tutustui Schönbergin muihin oppilaisiin, joista Anton Webern tuli Bergille tärkeäksi ystäväksi. Opintojensa alkupuolella Berg sävelsi lauluja, joita hän julkaisi myöhemmin. Pianosonaatti (op. 1) valmistui vuonna 1908, jousikvartetto vuonna 1910. Schönbergin sävellysopissa vietetyt kuutisen vuotta olivat ohi. Kalevala taidemusiikissa
Ensimmäinen merkittävä "Kalevala"-aiheinen sävellys oli Filip von Schantzin "Kullervo"-alkusoitto. Se kantaesitettiin marraskuussa 1860 Helsingin uuden teatteritalon avajaisissa. Samassa yhteydessä esitettiin Zachris Topeliuksen satunäytelmä Lemminkäis-aiheinen "Kypron prinsessa", johon musiikin oli säveltänyt Fredrik Pacius. Ensimmäinen suomalaisuuteen töissään panostanut säveltäjä oli Robert Kajanus, jonka merkittävin "Kalevala"-tulinta oli sen 50-vuotisjuhliin vuonna 1885 sävelletty sinfoninen runo "Aino", jota voidaan pitää myös siihenastisen suomalaisen sinfonisen musiikin suurimpana saavutuksena. Sitä esitettiin myöhemmin jopa Berliinin filharmonisen orkesterin konsertissa. Klarinettikvintetto (Weber)
Weber omisti klarinettikvintettonsa kahden klarinettikonserttonsa tavoin Heinrich Bärmannille. Säveltäjä aloitti teoksen työstämisen vuonna 1811, ja kolme ensimmäistä osaa esitettiin yksityisesti ensimmäistä kertaa vuonna 1813. Weber lisäsi teokseen vielä vuonna 1815 neljännen osan, rondon. Neito tornissa
Tutustuttuaan Richard Wagnerin oopperoihin Sibelius alkoi haaveilla Kalevala-aiheisesta oopperatetralogiasta "Nibelungin sormuksen" esikuvan mukaan. Hän matkusti Bayreuthin musiikkijuhlille kuuntelemaan "Parsifalia" ja "Lohengrinia". Myöhemmin "Veneen luomisen" sävellysprosessi ajautui umpikujaan. Näistä musiikkiaiheista kuitenkin syntyi orkesteriteos "Lemminkäinen", joka käsittää neljä legendaa orkesterille. Filip von Schantz
Von Schantz sävelsi mm. "Kullervo-alkusoiton" (1860), joka oli ensimmäinen suuri Kalevala-aiheinen orkesterisävellys, laulunäytelmän "Ainamo" (1864) sekä kuoro- ja yksinlauluja enimmäkseen Johan Ludvig Runebergin, Zachris Topeliuksen ja Emil von Qvantenin runoihin. Lisäksi hän teki orkesterisovituksen "Porilaisten marssista." Eric Wagner
Wagner tunnetaan persoonallisesta, karheasta lauluäänestään. Hän kirjoitti kaikki Troublen sanoitukset, ja aiheet vaihtelivat Wagnerin kiinnostusten mukaan: alkuaikoina hän haki innoitusta Raamatusta, mutta myöhemmin aiheet muuttuivat psykedeelisemmiksi, ja sanoitukset alkoivat käsitellä huumausaineita sekä harhanäkyjä. Raamatulliset ja kantaa ottavat aiheet ovat selkeimmin esillä yhtyeen kahdella ensimmäisellä, maineekkaalla albumilla "Psalm 9" ja "The Skull". Willow Weep for Me
Rosenblattin vastahakoisuudesta huolimatta Berlin kuitenkin ihastui kappaleeseen heti ja alkoi soitattaa sitä radiossa. Laulaja Muzzy Marcellino äänitti ensimmäisen version Ted Fio Riton orkesterin kanssa lokakuussa 1932, ja saman vuoden joulukuussa singlelistalle nousi Paul Whitemanin orkesterin nauhoitus, joka ylsi lopulta listan toiselle sijalle. Anton Webern
Webern avioitui helmikuussa 1911 serkkunsa Wilhelmine Mörtlin kanssa. Vuodet 1915–1917 hän palveli armeijassa. Webern asettui kesällä 1918 perheineen Mödlingiin Wienin eteläpuolelle, jossa myös Schönberg noihin aikoihin asui. Webern toimi Wienissä aktiivisesti uuden musiikin puolesta ja auttoi Schönbergiä tämän perustamassa ”Yksityisten musiikkiesitysten yhdistyksessä” ("Verein für Musikalische Privataufführungen"). Hän johti useita orkestereita Wienissä 1920-luvulla ja työskenteli wieniläiselle Universal Editionille, josta tuli vuonna 1921 hänen sävellystensä kustantaja. Webern tutustui vuonna 1926 runoilija-maalari Hildegard Joneen. Heidän ystävyytensä lujittui, ja Webern sävelsi siitä lähtien kaikki lauluteoksensa Jonen teksteihin. Richard Wagner
Vuonna 1837 Wagner siirtyi kapellimestariksi Riikaan, jossa hän kirjoitti ja sävelsi "Rienzin" kaksi ensimmäistä näytöstä. Hänen tavoitteenaan oli saada oopperoitaan esitetyksi Pariisissa, jonne hän matkustikin Lontoon kautta vuonna 1839. Myrskyisä merimatka antoi hänelle innoituksen oopperaan "Der fliegende Holländer" ("Lentävä hollantilainen", 1843). Huolimatta hänen puolestaan annetuista suosituksista Wagner ei saanut oopperoitaan esitetyksi Pariisissa. Hän työskenteli kustantaja Schlesingerille sovittaen oopperoita pianolle ja kirjoittaen artikkeleita "Gazette Musicale" -lehteen, mistä huolimatta hän joutui velkavankeuteen vuoden 1840 lopulla ylellisen elämänsä vuoksi. Vastoinkäymisistä huolimatta Pariisin-vuodet eivät olleet turhia: Wagneriin teki syvän vaikutuksen hänen kuulemansa Beethovenin yhdeksännen sinfonian esitys, ja lisäksi hän tutustui Hector Berlioziin sekä tämän sävellyksiin. Hän myi "Lentävän hollantilaisen" luonnokset Pariisin kaupunginoopperan johtajalle, ja teos esitettiin oopperassa nimellä "Le Vaisseau fantôme" (Aavelaiva). Georg Friedrich Händel
Händel syntyi Hallen kaupungissa Saksan itäosassa. Jo seitsemänvuotiaana hän hallitsi cembalon ja urut ja alkoi säveltää ensimmäisen kerran yhdeksänvuotiaana. Ensimmäiset musiikkitunnit hän sai Friedrich Wilhelm Zachaulta, joka vaikutti suuresti Händelin myöhempään tyyliin. Isänsä toiveesta hän alkoi opiskella lakia Hallen yliopistossa vuonna 1702 mutta keskeytti opinnot jo seuraavana vuonna siirtyäkseen viulunsoittajaksi Hampurin oopperaan. Siellä hän sävelsi muun muassa ensimmäiset oopperansa "Almiran" ja "Neron". Anton Webern
Webern vietti lapsuutensa Wienin lisäksi Grazissa ja Klagenfurtissa. Hän opiskeli pianon- ja sellonsoittoa ja kirjoitti ensimmäiset sävellyksensä ennen vuosisadan vaihdetta. Vuonna 1902 hän aloitti musiikkitieteen opinnot Wienin yliopistossa opettajanaan muun muassa musiikkitieteilijä Guido Adler. Väitöskirjan Webern kirjoitti jo vuonna 1906 alankomaalaisen renessanssisäveltäjän Heinrich Isaacin musiikista. Richard Wagner
Wagner uudisti oopperaa monelta osin ja rikkoi totuttuja kaavoja. Hänen päämääränään oli luoda oopperasta kokonaistaideteos ("Gesamtkunstwerk"), jossa runo, musiikki ja visuaaliset tekijät täydentävät toisiaan yhtä merkittävinä elementteinä. Libreton kirjoittaminen ja säveltäminen olivat hänelle yksi ja sama tapahtumasarja, joten hän päätti jo nuorena, että hänen on itse kirjoitettava omat librettonsa. Hänen mielestään vain säveltäjä saattoi tietää, millaisia musiikin tekstien tulisi olla. Parsifal (ooppera)
Parsifal on Richard Wagnerin säveltämä kolminäytöksinen ooppera. Gunnar Wennerberg
Wennberg oli koulutukseltaan filosofian maisteri. Hän toimi ministerinä kahteen eri otteeseen, ensin vuodet 1870-1875 ja myöhemmin vuodet 1888-1891. Ministerikausiensa välissä hän toimi Kronobergin läänin maaherrana. Lisäksi hän oli vuodesta 1866 alkaen Ruotsin akatemian ja vuodesta 1850 alkaen Kuninkaallisen musiikki-akatemian jäsen.
Yhteiskunnallisen toimintansa lisäksi Wennerberg oli myös harrastelijasäveltäjä. Hänen tunnetuimmat sävellyksensä ovat vuonna 1851 valmistunut kahdelle miesäänelle sävelletty duettokokoelma "Gluntarne" ja Daavidin psalmeihin sooloäänelle, kuorolle ja pianolle/uruille sävelletty kokoelma "Ur Davids Psalmer". Tetralogia
Taidehistorian kuuluisin tetralogia lienee Richard Wagnerin neljän oopperan kokonaisuus Nibelungin sormus, jota Wagner sävelsi 26 vuotta. Sinfonia (Webern)
Anton Webern sävelsi sinfoniansa (op. 21) vuosina 1927–1928. Kyseessä oli säveltäjän ensimmäinen laaja orkesteriteos viiteentoista vuoteen. Siitä alkoi säveltäjän urassa äärimmäisen tiiviin ilmaisun jakso. Webern omisti teoksensa tyttärelleen Christinelle. Kahdesta lyhyestä osasta koostuvassa sinfoniassa huomattavaa on siinä monissa muodoissa ilmenevä symmetrisyys. Yhtenäistaideteos
Richard Wagner esitteli käsitteen esseessään "Das Kunstwerk der Zukunft" (Tulevaisuuden taideteos) vuonna 1850. Wagnerille yhtenäistaideteos oli aito kansan luoma teos, joka astuu keskelle julkista areenaa ja poliittista elämää. Esimerkkinä tästä Wagner piti antiikin kreikkalaista tragediaa. Yhtenäistaideteoksessa yleisön ja esittäjän välillä ei ollut rajaa kuten ei taiteen ja elämänkään välillä ole. Yhtenäistaideteoksessa myös musiikki tanssi ja runous saavuttivat jälleen "alkuperäisen yhteytensä". Richard Strauss
Straussin ensimmäinen ooppera oli "Guntram" (1894). Kuten melkein kaikki oopperasäveltäjät tuohon aikaan, myös Strauss oli vahvasti Richard Wagnerin vaikutuksen alainen. Hän jopa kirjoitti itse libreton, aivan kuten Wagner oli aina tehnyt. "Guntram" sai kuitenkin yleisöltä ja kriitikoilta tyrmäävän vastaanoton. William Walton
Walton syntyi Oldhamissa ja aloitti uransa laulamalla kuorossa. Hänen ensimmäinen suurimuotoinen teoksensa oli viulukvartetto, jota Walton alkoi työstää 1918. Hugo Wolf
Hugo Wolf opiskeli musiikkia jonkin aikaa Wienin konservatoriossa, mutta enimmäkseen hän kehitti itseään omin päin. Suurena Richard Wagnerin ihailijana tunnettu Wolf toimi 1880- ja 1890-luvuilla musiikkikriitikkona wieniläisessä "Salonblatt"-lehdessä. Hän työskenteli lyhyen ajan myös Salzburgin oopperan kapellimestarina. Laulusäveltäjänä Wolf jatkoi Franz Schubertin ja Robert Schumannin luomia lied-perinteitä, mutta hän sai vaikutteita myös Richard Wagnerilta, Johannes Brahmsilta ja Franz Lisztiltä. Wolfin katsotaan sovittaneen Wagnerin oopperatyylin yksinlaulun muotoon. Richard Wagner
1800-luvulla Saksan musiikkielämää repi kiista Wagnerin uudistusmielisen ja Johannes Brahmsin vanhoillisemman leirin välillä. Wagnerin vastustajiin hänen omana aikanaan kuuluivat musiikillisessa kiistassa Brahmsin puolelle asettuneet hahmot, johtajanaan vaikutusvaltainen kriitikko, Eduard Hanslick. Hän sai tuekseen konservatiivisia edustajia Saksan musiikkioppilaitoksista, kuten Leipzigin Ignaz Moschelesin sekä Kölnin Ferdinand Hillerin. Natsi-Saksassa Wagner nostettiin kansallissäveltäjän asemaan; tämän ja säveltäjän tunnetun antisemitismin vuoksi hänen teostensa esittäminen on edelleen käytännössä kielletty Israelissa; Daniel Barenboimin johdettua osan "Tristanista" vuoden 2001 Israel-festivaaleilla kapellimestarin esityksiä alettiin boikotoida maassa. Wagneria soitetaan kuitenkin Israelin televisiossa ja radiossa ilman ongelmia. Tristan ja Isolde
"Tristan ja Isolde" -oopperassa Wagner toteutti teorioitaan, joita hän oli jo aiemmin esitellyt musiikkikirjoituksissaan. Teoksen ei-konventionaalinen harmonia kuvastaa päähenkilöiden välille syntyvää seksuaalista jännitettä, mutta musiikin kehityksen kannalta oleellisempaa oli, että se viitoitti tietä kohti sävellajitonta musiikkia. Teoksen rakenteesta on esitetty jälkikäteen erilaisia näkemyksiä, ja keskustelu jatkuu edelleen. Jo teoksen alkusoitto osoittaa Wagnerin pyrkivän pois tonaalisuudesta ja kohti entistä vapaampia rakenteita. Richard Wagner
Dresdenin hoviteatteri otti menestyksekkäästi "Rienzin" ohjelmistoonsa vuonna 1842, ja Wagner päätti asettua kaupunkiin. "Rienzin" ohella "Lentävä hollantilainen" Wagnerin omana versiona saavutti suosiota, ja säveltäjä sai hovikapellimestarin paikan teatterissa vuonna 1843. "Tannhäuserin" partituuri valmistui 1845, ja samana vuonna oli teoksen kantaesitys. Lisäksi hän luonnosteli oopperat "Die Meistersinger von Nürnberg" ("Nürnbergin mestarilaulajat"), "Lohengrin" sekä "Götterdämmerung" ("Jumalten tuho"; tässä vaiheessa vielä esiasteena nimellä "Siegfrieds Tod", "Siegfriedin kuolema"). Vuonna 1846 hän johti Dresdenissä Beethovenin 9. sinfonian, ja esityksestä tuli käänteentekevä. Tutkittuaan klassista aihepiiriä ja germaanista kansantarustoa Wagner sai idean nibelungeista kertovaan draamaan vuonna 1848, innoituksenaan muinaiskreikkalaisen näytelmäkirjailijan Aiskhyloksen "Oresteia" (458 eaa.) sekä muinaisskandinaavinen "Edda". Richard Wagner
Wagnerit saivat kolme lasta: Isolden, Evan ja Siegfriedin. Siegfriedistä (1869–1930) tuli myös säveltäjä. Siegfriedin poika Wieland(1917–1966) taas oli tunnettu oopperaohjaaja ja teatterinjohtaja. Wielandin veli Wolfgang (1919–2010) toimi Bayreuthin oopperajuhlien johtajana. 
Wagner halusi valmistuvalle oopperatetralogialleen oman suurteatterin kauas suurkaupunkien teatterielämästä. Hänen 59-vuotispäivänään vuonna 1872 muurattiin teatterin peruskivi baijerilaiseen Bayreuthin pikkukaupunkiin. "Jumalten tuhon" ("Götterdämmerung") valmistuttua vuonna 1874 alettiin valmistella oopperajuhlia. Kesällä 1876 "Nibelungin sormus" esitettiin kolme kertaa; taiteellisesti esitykset menestyivät hyvin, mutta taloudellisesti ne tuottivat 150 000 Saksan markan tappiot. Vuonna 1877 Wagner järjesti Lontoon Royal Albert Hallissa kahdeksan konserttia tappioiden kattamiseksi, mutta niistä saadut tulot olivat vaatimattomat. Seuraavana vuonna säveltäjä sai Baijerin kuninkaalliselta rahastolta lainan, jonka turvin tappiot pystyttiin maksamaan. Richard Wagner
Vuodet 1850–57 Wagner omisti "Der Ring des Nibelungen" -tetralogialle ("Nibelungin sormus") lukuun ottamatta neljän kuukauden konserttimatkaa Lontooseen vuonna 1855. Hän sai valmiiksi "Nibelungin sormuksen" tekstin vuonna 1852. Ensimmäiset osat valmistuivat: "Das Rheingold" ("Reininkulta") 1852–54 ja "Die Walküre" ("Valkyyria") 1852–56. Työ keskeytyi vuonna 1857 "Siegfriedin" toisen näytöksen orkesteriluonnokseen, sillä hänen suunnittelemansa juhlanäytännön toteuttaminen osoittautui mahdottomaksi. Lisäksi häntä oli alkanut kiehtoa ajatus kelttiläisperäiseen taruun Tristanista ja Isoldesta perustuvasta oopperasta ("Tristan und Isolde", 1857–59). Teoksen syntyyn vaikutti myös Wagnerin rakkaus tämän luottomiehen ja turvapaikan antajan, Otto Wesendonckin, runoilijavaimoon Mathildeen. Wagner sävelsi osittain "Tristanin" teemoihin perustuvan viiden laulun sarjan Mathilden runojen pohjalta. Suhde paljastui, ja Wagner joutui lähtemään Venetsiaan talveksi 1858–59 ja Luzerniin 1859, missä hän sävelsi "Tristan ja Isolden" toisen ja kolmannen näytöksen. Nibelungin sormus
Säveltämisessä Wagner hyödynsi johtoaiheita (). Johtoaihe saattoi viitata henkilöön, asiaan tai esineeseen. Tällä tavalla orkesteri oli osa kokonaisuutta ja johtoaiheilla se kertoi, kumosi tai vahvisti esiintyjän sanomaa. Lohengrin
Lohengrin on Richard Wagnerin säveltämä ooppera. Se perustuu Wolfram von Eschenbachin eepokseen "Parsifal" sekä kahden tuntemattoman ranskalaisen runoilijan 1200-luvun lopulla kirjoittamaan "Lohengrin"-runoelmaan. Sen ensiesitys oli Weimarissa 28. elokuuta 1850. Elinor Remick Warren
Elinor Remick Warren (1900–1991) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hänen tuotantoonsa kuuluu yli 200 orkesteri- ja vokaalimusiikkiteosta. Hän syntyi Los Angelesissa, kävi Mills Collegea ja opiskeli myös New Yorkissa ja Pariisissa. Warrenin ensimmäinen teos kuorolle ja orkesterille oli "The Harp Weaver", jonka kantaesitettiin Carnegie Hallissa vuonna 1936. Hänen muihin teoksiinsa lukeutuu "Legend of King Arthur", jonka kantaesittivät Los Angelesin filharmonikot vuonna 1940. Teosten joukossa on myös piano- ja kamarimusiikkia. Wozzeck
Wozzeck oli Bergin ensimmäinen ooppera. Hän aloitti sen työstämisen vuonna 1914, mutta työ keskeytyi hänen jouduttuaan asepalvelukseen Itävalta-Unkarin armeijaan ensimmäisessä maailmansodassa. Ooppera valmistui huhtikuussa 1922. Kolme katkelmaa oopperasta esitettiin Frankfurt am Mainissa vuonna 1924 ja kokonaisensiesitys oli Erich Kleiberin johtamana Berliinissä 14. joulukuuta 1925. Underwood No. 1
Underwood No. 1 -kirjoituskoneen suunnittelija oli Franz X. Wagner (1837–1907). Saksassa syntynyt Wagner muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1864. Useita keksintöjä, muun muassa vesimittarin, patentoinut Wagner oli koulutukseltaan koneinsinööri. Tuon ajan kirjoituskoneiden ongelmana oli se, että kirjoittaja ei yleensä nähnyt kirjoittamaansa tekstiä, ja koneet olivat myös epäluotettavia. Wagner kehitti vipukoneiston, joka jätti valmiin tekstin näkyviin. Wagnerin ongelmana oli muuttaa keksintönsä rahaksi. Hän pyysi apua John T. Underwoodilta (1857–1937), joka omisti värinauhoja ja hiilipapereita myyvän toimistotarvikeliikkeen. Aikansa johtavan kirjoituskonevalmistajan Remingtonin tuotua markkinoille oman värinauhansa Underwood oli uhonnut alkavansa itse valmistaa kirjoituskoneita ja voittavansa vielä Remingtonin. Nähtyään Wagnerin kirjoituskoneen Underwood ymmärsi heti koneen edut ja alkoi valmistaa niitä nimellä Underwood No. 1 vuonna 1897. Kahden ensimmäisen kirjoituskonesukupolven takaseinässä luki ”Wagner Typewriter Co” ja ”Underwood” paljon suuremmilla kirjaimilla etuseinässä. Wagnerin jouduttua myymään patenttinsa Underwoodille Wagnerin nimi katosi koneista. Vuoteen 1920 mennessä teknisesti ylivertainen kirjoituskonemalli pakotti kilpailijat Yhdysvalloissa lopettamaan, ja muut valmistajat ympäri maailmaa kopioivat Underwoodin rakennetta. Richard Wagner
Muita teoksia Nibelungin sormus
Wagnerin mesenaatin Baijerin kuninkaan Ludvig II:n toivomuksesta "Reininkulta" ja "Valkyyria" esitettiin etukäteen Münchenin hoviteatterissa. Ensimmäisen kerran kaikki neljä oopperaa esitettiin sarjana Bayreuthissa 13.8.–17.8.1876 Wagnerin unelmoimassa ja rakennuttamassa "Bayreuthin Juhlanäyttämötalossa". Passacaglia (Webern)
Passacaglia (op. 1) on Anton Webernin keväällä 1908 orkesterille säveltämä teos, passacaglia. Säveltäjä itse johti teoksen kantaesityksen marraskuussa Wienissä. Passacagliasta tuli suhteellisen suosittu, ja osin tämän innoittamana Webern sovitti sen vuonna 1918 soitettavaksi pianolla kuusikätisesti. Tämä sovitus on sittemmin kadonnut. Rienzi
"Rienzi" esitettiin kuitenkin vasta 1842 Dresdenissä säveltäjän itse ollessa paikalla. "Rienzi" on ns. numero-ooppera "grand operan" tyyliin, eli siinä on baletti- ja näyttämökohtaus. Wagner ei suostunut lyhentämään oopperaansa, ja ensi-illasta tuli pitkä, noin kuusi tuntia. Pituuden takia "Rienzi" jaettiin muutaman esityksen ajaksi kahdelle illalle, mutta melko pian palattiin yhden illan esitykseen, ja Wagner lyhensi hieman teosta, ja siitä tuli noin viisituntinen. Vuosia myöhemmin "Rienzistä" muokattiin vielä noin kolmituntinen versio. Wagner teki tietoisesti "Rienzistä" vaativan ja näyttävän. Hänen tavoitteensa oli, että "Rienziä" esitetään vain suurissa oopperataloissa. Ensi-iltaan Wagner sai suuresti ihailemansa Wilhelmine Schröder-Devrientin laulamaan Adrianon housuroolin. Walter Donaldson
Donaldson sai lapsuudesta lähtien opetusta pianonsoittoon. Hän aloitti musiikkiuransa Tin Pan Alleylla pianistina ja alkoi 1910-luvun puolivälissä julkaista sävellyksiään. Hänen ensimmäinen merkittävä menestyksensä tuli kappaleella ”Back Home in Tennessee” vuonna 1915. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän kiersi esiintymässä yhdysvaltalaisille joukoille. Eräällä kiertueella hän tapasi säveltäjä Irving Berlinin, joka palkkasi hänet sodan loputtua lauluntekijäksi musiikkikustantamoonsa. Gus Kahn sanoitti yli 100 hänen sävellystään, muun muassa ”My Buddy”, ”Carolina in the Morning”, ”Makin’ Whoopee” ja ”Yes Sir, That’s My Baby”. Alban Berg
Berg näki vuonna 1914 Georg Büchnerin näytelmän "Woyzeck", joka vaikutti häneen syvästi. Berg alkoikin heti luonnostella oopperaa, josta oli tuleva hänen läpimurtoteoksena. Armeijaan kutsu vuonna 1915 ja teoksen "Drei Orchesterstücke" viimeistely veivät kuitenkin hänen aikaansa oopperalta. Berg joutui palvelemaan sodan loppuun saakka ja pystyi vasta sen jälkeen paneutumaan oopperaan toden teolla. Ooppera "Wozzeck" valmistui lopulta vuonna 1922, jolloin Berg sai orkestroinnin päätökseen. Die Feen
Die Feen (WWV 32, ) on Richard Wagnerin ensimmäinen vuonna 1834 valmistunut ooppera, joka kuitenkin säveltäjän toivomuksesta ensi-esitettiin vasta Wagnerin kuoleman jälkeen. Ensiesitys tapahtui "Königlich Hof- und Nationaltheaterissa" Münchenissä 29. kesäkuuta 1888. Säveltäjä itse kirjoitti teoksen libreton. Wagner kierrätti teokseen aikaisemmin kesken jääneen oopperansa "Die Hochzeitin" päähenkilöiden nimet: Ada and Arindal. "Die Feenissä" on havaittavissa vaikutteita Carl Maria von Weberin tuotannosta. Richard Wagner
Wagnerin ”musiikkidraamat” ovat hänen keskeinen taiteellinen perintönsä. Ne jaetaan kolmeen aikakauteen: Tannhäuser
Tannhäuser (tai "Tannhäuser und der Sängerkrieg auf Wartburg", eli "Tannhäuser ja Wartburgin laulukilpailu") on Richard Wagnerin kirjoittama ja säveltämä ooppera. Se perustuu keskiaikaiseen Tannhäuserin legendaan. Oopperan ensiesitys oli Dresdenissä vuonna 1845. Richard Wagner
Wagner opiskeli musiikkia itsenäisesti. Eräs hänen alkusoitoistaan esitettiin Leipzigin teatterissa jo vuonna 1830. Seuraavana vuonna hän alkoi opiskella kontrapunktia ja sävellystä kaupungin yliopistossa Tuomas-kirkon kanttorin Christian Theodor Weinligin opastuksessa. Weinlig esitytti Wagnerin varhaisia teoksia kuten "C-duurisinfonian" (1832) sekä eräitä alkusoittoja. Wagner sävelsi lauluja sekä piano- ja orkesterimusiikkia sekä pian myös kolme ensimmäistä oopperaansa: "Die Hochzeit" (1832, keskeneräinen), "Die Feen" ("Haltijat", 1834) ja "Das Liebesverbot" ("Lemmenkielto", 1835). Vuonna 1833 Wagner pääsi kuoronjohtajaksi Würzburgiin; vuosina 1834–1836 hän toimi kapellimestarina Magdeburgissa ja vuonna 1837 Königsbergissä. Vuonna 1836 hän avioitui Minna Planerin (1809–1866) kanssa, mutta liitosta tuli monien kriisien varjostama. Krzysztof Meyer
Meyer soitti jo nuorena pianoa ja urkuja, ja hän aloitti sävellysopintonsa vuonna 1954 (opettajina Stanisław Wiechowicz, Krzysztof Penderecki, Nadia Boulanger ja Witold Lutosławski). Hänen sävellysdebyyttinsä tapahtui vuonna 1964, jolloin esitettiin hänen ensimmäinen sinfoniansa. Vuonna 1965 hän oli Varsovan syksy -musiikkijuhlien nuorin säveltäjä (ensimmäinen jousikvartetto). Albert Niemann (oopperalaulaja)
Niemannin kansainvälinen ura tunnettuna Wagner-tulkitsijana alkoi 1866, kun hänet kiinnitettiin Berliinin kuninkaalliseen hovioopperaan. Hän lauloi "Tannhäuserin" ja "Lohengrinin" voitokkaasti ja kiinnitti säveltäjä Richard Wagnerin huomion. Niemann ja Wagner tapasivat toisensa henkilökohtaisesti vuonna 1859. Wagnerin mielestä Niemann oli kuin luotu Siegfriedin osaan oopperassa "Nibelungin sormus". Vuonna 1861 Niemann lauloi nimiroolin "Tannhäuser"-oopperan Pariisin ensi-illassa. Hänet nimitettiin kamarilaulajaksi vuonna 1864. Vuonna 1866 hänestä tuli Berliinin kuninkaallisen oopperan vakituinen jäsen.. Niemann profiloitui Wagnerin oopperoiden johtavana laulajana ja tulkitsijana. Vuonna 1876 Wagner pyysi Niemannia esittämään Siegmundin roolin Bayreuthin musiikkijuhlille. Vuosina 1886–1888 Niemann lauloi Metropolitan Operassa New Yorkissa. Syyskuussa 1888 hän vetäytyi oopperalavoilta. Viimeisen kerran hän esiintyi julkisesti 1892 Berliinin filharmonikkojen säestämänä. Carl Maria von Weber
Weberin musiikinopettajia olivat säveltäjä Johann Michael Haydn (kontrapunkti), joka oli Joseph Haydnin veli, Johann Nepomuk Kalcher (musiikin teoria) ja Johann Evangelişt Vales (laulu). Myöhemmin häntä opetti musiikin monitaituri Georg Vogler. Voidakseen julkaista omia sävellyksiään Weber opiskeli myös litografiaa. Hänen kehityksensä oli nopeaa, ja hän saavutti pienimuotoista menestystä jo 17-vuotiaana, kun hänen oopperansa "Peter Schmoll" esitettiin Augsburgissa. Martin Wegelius
Wegelius julkaisi useita pitkään käytössä olleita oppikirjoja sekä omaa opistoaan että kansa- ja oppikoulujen musiikinopetusta varten. Niitä olivat muun muassa. yleisen musiikkiopin oppikirja "Lärobok i allmän musiklära och analys I−II" (1888–1889), säveltapailun oppikirja "Lärobok och läsebok i tonträffning" (1893), sointuopin oppikirja "Kurs i homofon sats" (1897) sekä musiikinhistorian oppikirja "Den västerländska musikens historia" (1893). Kaikki edellä mainitut kirjat ilmestyivät myös suomeksi. Wegelius sai valtion taiteilijaeläkkeen vuonna 1902 ja hänet kutsuttiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi vuonna 1904. Wegelius valmisteli laajaa tutkielmaa suuresti ihailemastaan Richard Wagnerista mutta ei ehtinyt saada sitä valmiiksi ennen kuolemaansa. Wilhelm Peterson-Berger
Peterson-Bergerin tunnetuimpiin teoksiin kuuluu pianosarja "Frösöblomster". Muita sävellyksiä ovat mm. sinfoniat "Solitudo" ja "Same-Ätnam", viulukonsertto, joukko yksinlauluja sekä oopperat "Ran" ja "Arnljot". Hän laati itse oopperoidensa ja useiden yksinlaulujensa tekstit kansallisten ruotsalaisten aiheiden pohjalta. Peterson-Berger sai eniten vaikutteita Edvard Griegin ja Richard Wagnerin musiikista. Hän julkaisi vuonna 1913 tutkielman suuresti ihailemastaan Wagnerista kulttuuri-ilmiönä "(Richard Wagner som kulturföreteelse)". Ludwig van Beethoven
Vuonna 1803 Beethoven alkoi säveltää oopperaa "Vestas Feuer", jonka hän kuitenkin hylkäsi tyytymättömänä. Lopulta vuonna 1805 Beethoven sai valmiiksi ainoaksi jääneen oopperansa "Fidelion". Kun teos esitettiin marraskuussa, se ei saanut kovin suurta menestystä. Seuraavana vuonna hän sävelsi teoksen uudestaan, mutta sekään ei saavuttanut suosiota. Fidelion toisen version lisäksi Beethoven sai valmiiksi "Razumovski-kvartetot", jotka oli tarkoitettu omaa jousikvartettiaan ylläpitävälle kreivi Razumovskille. Lisäksi valmistui neljäs sinfonia. Mullistava viides sinfonia alkaa kuuluisilla ”kohtalon koputuksilla”, jotka olivat ennenkuulumattomia ajan yleisölle. Sinfonian finaaliosa oli ensi kerran koko teoksen huipentuma, kun se tähän asti oli säveltäjien teoksissa ollut merkitykseltään vähäisempi. Rienzi
Rienzi, viimeinen tribuuni () on Richard Wagnerin viisinäytöksinen varhaisteos. Se on säveltäjän kolmas ooppera ja alaotsikkonsa mukaan "suuri traaginen ooppera" ("Große tragische Oper"). "Rienzi" on sävelletty vuosina 1838–1840. Cosima Wagner
Johtajana ollessaan Cosima loi "Bayreuthin kaanonin". Hän määritteli juhlilla esitettävät Wagnerin teokset. Bayreuthin kaanonista ei ole toistaiseksi poikettu. Cosima aloitti festivaalit "Parsifalilla" (1886 ja 1888) ja laajensi teoksia kaanonin mukaan itse niitä ohjaten. Erityisen tärkeä oli vuonna 1896 "Nibelungin sormus" -tetralogian saaminen ohjelmistoon. Stabat Mater (Palestrina)
Richard Wagner teki vuonna 1848 Palestrinan "Stabat Materista" version Dresdenissä järjestettyä konserttiaan varten. Lisztin suosituksesta kyseinen versio julkaistiin vuonna 1878. Richard Wagner
Wagner ammensi oopperoidensa aineksia pohjoiseurooppalaisesta mytologiasta, erityisesti islantilaisista lähteistä, kuten Eddan jumaltarustosta, Völsunga-saagasta ja saksalaisesta Nibelungin laulusta. Teostensa ja teoreettisten esseidensä kautta Wagner työsti uutta näkemystään oopperasta, jota hän kutsui musiikkidraamaksi. Siinä kaikki musiikilliset ja draamalliset ainekset yhdistyvät yhdeksi taideteokseksi. Richard Wagner
Wagnerin alkusoitot ovat siinä määrin tunnettuja, että niitä esitetään usein myös irrallaan oopperoista. Tällaisia esityksiä varten Wagner laati alkusoittoihin erikseen lopetukset, koska oopperoissa ne eivät lopu luontevasti vaan sulautuvat ensimmäiseen näytökseen. Kaikkien tunnistamia Wagnerin laatimia melodioita ovat ”Hääkuoro” "Lohengrin" oopperan 3. näytöksestä (joka on Yhdysvalloissa käytetyin häämarssi) sekä ”Valkyyrioiden ratsastus” "Valkyyria"-oopperan 3. näytöksen alusta. Siegfried Wagner
Siegfried Wagner (6. kesäkuuta 1869 – 4. elokuuta 1930) oli saksalainen oopperasäveltäjä ja kapellimestari. Hänen vanhempansa olivat Richard Wagner ja Cosima von Bülow ja isoisänsä Franz Liszt. Tristan ja Isolde
Tristan ja Isolde () on Richard Wagnerin säveltämä kolminäytöksinen, saksankielinen ooppera, johon Wagner on kirjoittanut myös libreton. Oopperan tapahtumat ja henkilöt perustuvat paljolti Gottfried von Strassburgin laatimaan romanttiseen kertomukseen, joka vuorostaan perustuu Britannian Tuomaana tunnetun englantilaisen kirjailijan ranskankieliseen kertomukseen. Wagner sävelsi teoksen vuosina 1857–1859, ja se esitettiin ensi kerran Münchenissä 10. kesäkuuta 1865. Teos sai osakseen heti sekä kiitosta että ankaraa arvostelua. Nykyään se luetaan merkittävimpien oopperoiden joukkoon, ja sitä pidetään myös tyyliltään käänteentekevänä teoksena taidemusiikin historiassa. Oopperan historia
Wolfgang Amadeus Mozartia pidetään yhtenä oopperan suurista neroista. Toisin kuin monet muut suuret oopperasäveltäjät, hän sävelsi myös laajasti muuta musiikkia. Ensimmäisen oopperateoksensa Mozart sävelsi jo 11-vuotiaana, kun häneltä tilattiin yksi näytös uskonnolliseen "Singspieliin" "Die Schuldigkeit des Ersten Gebots" ("Ensimmäisen käskyn velvoite", 1767). Samana vuonna valmistui myös latinankielinen intermezzo "Apollo et Hyacinthus". Rienzi
Richard Wagner kiinnostui Rienzin aiheesta vuonna 1837 luettuaan Georg Nikolaus Bärmannin saksankielinen käännöksen. Hän teki siitä itselleen libreton, joka valmistui Riiassa 1838, ja viisinäytöksisen oopperan partituuri valmistui Pariisissa vuonna 1840. Fartein Valen
Valen opiskeli sävellystä Oslossa ja Berliinissä. Berliinin-aikoinaan hän sävelsi ensimmäiset julkaistut teoksensa, joiden joukossa on viulusonaatti (op. 3). Nämä varhaisteokset edustavat vielä myöhäisromanttista tyyliä ja hyödyntävät varsin erilaista sävelkieltä kuin säveltäjän myöhemmät teokset. 1930–40-luvuilla Valen sävelsi suurimuotoisia orkesteriteoksia, kuten neljä sinfoniaa, viulukonserton ja sävelrunon "Kirkegården ved haver". Richard Wagner
Wagnerilla on ollut niin ikään vaikutusta kirjallisuuteen ja filosofiaan. Friedrich Nietzsche kuului Wagnerin sisäpiiriin 1870-luvun alkupuolella, ja hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa, "Tragedian synty" (1872), näki Wagnerin musiikin dionyysisen eurooppalaisen kulttuurin jälleensyntymänä apollonista, järkivoittoista rappeutumista vastaan. Nietzschen ja Wagnerin välit rikkoontuivat ensimmäisen Bayreuthin festivaalin aikana. Nietzsche uskoi Wagnerin "Parsifalin" olevan kristillisvaikutteinen työ, ja hän moitti Wagneria yhdistyneelle Saksan valtakunnalle antautumisesta. 1900-luvulla W. H. Auden kutsui Wagneria ”kenties kaikkien aikojen suurimmaksi neroksi”, kun taas Wagnerista paljon vaikutteita saaneet Thomas Mann sekä Marcel Proust käsittelivät häntä suoraan romaaneissaan. Samoin James Joyce käsitteli kirjoissaan Wagneria huolimatta siitä, ettei itse pitänyt tämän musiikista. T. S. Eliotin "Autio maa" (1922) lainaa paljon Wagnerin librettoja. Ranskalaisista runoilijoista Charles Baudelaire, Stéphane Mallarmé sekä Paul Verlaine ihailivat Wagneria. Christian Theodor Weinlig
Weinligin johdolla opiskelivat muiden muassa Clara Schumann (o.s. Wieck) ja Richard Wagner. Viimeksi mainittu omisti opettajalleen ensimmäisen teoksensa, pianosonaatin B-duurissa. Tämä teos teki Weinligiin niin suuren vaikutuksen, että hän ei enää pyytänyt oppitunteista korvausta ja toimitti sävellyksen Breitkopf und Härtelin kustannettavaksi. George Gershwin
Gershwin sävelsi ennen vuotta 1919 muutamia lauluja musikaaleihin, mutta omia musikaaleja hän ei vielä tehnyt. 1919 Gershwin löi itsensä ensimmäisen kerran läpi tunnetulla laulullaan ”Swanee”, joka tuli tunnetuksi erityisesti Al Jolsonin esittämänä. Gershwinin ensimmäinen Broadway-musikaali oli "La-la-Lucille!" vuodelta 1919. Samana vuonna hän sävelsi myös vähemmän tunnetun kehtolaulunsa. Richard Strauss
Vuonna 1888 sävellettyä "Don Juania" voidaan pitää Straussin ensimmäisenä kypsänä mestariteoksena. Se on sekä rakenteeltaan että orkestroinniltaan erittäin omaperäinen. Samalla se aloittaa Straussin suurten sävelrunojen kauden, joka jatkui koko 1890-luvun ajan ja tuotti viisi sävelrunoa lisää. Kuuluisin niistä on vaiheissaan Nietzschen samannimisen kirjan lukuja noudatteleva "Also sprach Zarathustra" (1896). Sen alussa on pitkä ja vaikuttava fanfaari, jota on myöhemmin käytetty monissa eri yhteyksissä, esimerkiksi "Avaruusseikkailu 2001" -elokuvan alkumusiikkina. Teoksen myöhemmät vaiheet ovat sävyltään ja tunnelmiltaan jyrkän vaihtelevia. Esimerkiksi tiedettä käsittelevä osio alkaa akateemisen maailman kuivuutta kuvaavalla osiolla, jossa tapahtuu tuskin mitään. Kuivuus katkeaa kuitenkin pari minuuttia alkamisensa jälkeen äkilliseen puhaltimien ylipirteään osioon. Teoksen yksi huipentumista on maaninen ”tanssilaulu”. Oopperan historia
Wagner sävelsi varsin vähän oopperoita, mutta käytti vuosia teostensa valmistelemiseen ja hiomiseen. Tästä huolimatta Wagnerin asema 1800-luvun loppupuolen saksalaisessa oopperamaailmassa oli täysin ylivertainen ja oikeastaan kenenkään muun säveltäjän teoksia ei tuolta kaudelta ole jäänyt oopperatalojen pysyvään ohjelmistoon. Wagnerista on myös kirjoitettu enemmän kuin kenestäkään muusta säveltäjästä. Wagnerin taiteelliset ajatukset vaikuttivat myös oopperan ja musiikin ulkopuolella. Runoilijat, kuten Paul Verlaine ja Stéphane Mallarmé toivat symbolistisen koulukunnan runouteen vaikutteita hänen "Leitmotivistaan" ja symbolien käyttämisestä. Kuvataiteiden puolella wagnerististista kiinnostusta legendoihin ja symboleihin ilmensi muun muassa Gustav Klimt. Wagnerin antisemitistiset ajatukset saivat myös kannatusta, ja Wagnerista tuli myöhemmin natsi-Saksan kulttuurielämän tärkein säveltäjä. Wagnerin ja natsismin on vielä tänäkin päivänä joidenkin ihmisten mielessä niin vahva, ettei hänen musiikkiaan juuri esitetä Israelissa. Thomas Mann esseessään "Leiden und Grösse Richard Wagners" nosti Wagnerin koko 1800-luvun symboliksi kirjoittaessaan: August Söderman
Södermanin balladeissa on havaittavissa Richard Wagnerin vaikutus. Hän sävelsi myös näyttämömusiikkia, kuten teoksen "Svenskt festspel". Kuoromusiikissa hänen huomattava saavutuksensa on hänen hieman ennen kuolemaansa säveltämä teos "Katolsk Messa". Wagnerilaisuus
Wagnerilaisuus () on saksalaisen oopperasäveltäjän Richard Wagnerin (1813–1883) musiikiin, teoreettisiin kirjoituksiin, poliittisiin ajatuksiin ja esteettisiin näkemyksiin perustuva aatesuuntaus. Wagnerilaisuuden merkitys oli suurin 1800-luvun loppupuolella, jolloin erityisesti musiikkimaailma oli jakautunut Wagnerin kiihkeisiin kannattajiin, jotka suosivat ohjelmamusiikkia, ja vastustajiin, jotka olivat absoluuttisen musiikin kannalla. Albert Becker
Beckerin elinaikana hänen sävellyksistään julkaistiin pääasiassa laulumusiikkia. Sinfonioita hän sävelsi kolme, joista toinen (g-molli-sinfonia vuofelta 1859) voitti palkinnon Wienissä 1861. Hänen kamarimusiikkituotantoonsa kuuluvat muun muassa pianokvartetto d-molli op. 19, pianosonaatti f-molli op. 40 ja pianokvintetto op 49. Hänen ensimmäisiä menestyksiään olivat Julius Wolffin (1834–1910) tekstiin sävelletyt laulut "Rattenfänger" ja "Wilder Jäger" vuodelta 1877. Beckerin parhaana sävellyksenä pidetään b-molli-messua, ja kehuttuja ovat myös oratorio "Selig aus Gnade" op. 61 (1890) ja "Reformationskantate" op. 28 (1882). Saksassa hänen pienimuotoisia liturgisia teoksiaan esitetään nykyäänkin. Staatsoper Unter den Linden
Toisessa maailmansodassa Staatsoper tuhoutui Berliinin ilmapommituksissa kahdesti. Ensimmäinen tuhoutuminen tapahtui vuoden 1941 huhtikuussa, jonka jälkeen se rakennettiin uudelleen E. Meffertin johdolla. 
Toinen tuhoutuminen tapahtui helmikuussa 1945. Oopperatalo rakennettiin jälleen uudelleen, tällä kertaa Richard Paulickin johdolla vuosina 1952–1955. Tuolloin se rakennettiin alkuperäistä Knobelsdorffin oopperataloa mukaillen. Molempien jälleenrakennusurakoiden jälkeen ooppera avattiin Richard Wagnerin teoksella "Die Meistersinger von Nürnberg". Elokuvamusiikki
Säveltäjä Richard Wagnerin "Gesamtkunstwerk"-teorialla ja hänen johtoaiheiden käytöllään oli suuri merkitys elokuvamusiikin varhaisessa kehityksessä. Parhaiten säilynyt varhainen esimerkki kokonaisesta elokuvaan sävelletystä teoksesta on Camille Saint-Saënsin musiikki elokuvaan "L'Assassinat du Duc de Guise" (1908). Yhdysvalloissa alkuperäismusiikkia alettiin julkaista 1910 alkaen, tosin se koostui usein vanhasta materiaalista uudelleen koostettuna. Elokuvia varten suunnitellut "The Mighty Wurlitzer" -urut tulivat erityisen yleisiksi. Sillä ja sen lukuisilla kilpailijoilla pystyi tuottamaan musiikin lisäksi monenlaisia ääniefektejä. Dresden
Dresden on tunnettu jo pitkään musiikkikaupunkina, ja siellä ovat vaikuttaneet useat tunnetut säveltäjät. Vaaliruhtinas Morits perusti vuonna 1548 Staatskapelle Dresdenin, joka on yksi maailman vanhimpia orkestereita. Varhaisia kaupungissa eläneitä säveltäjiä olivat muun muassa Heinrich Schütz ja Jan Dismas Zelenka. Carl Maria von Weber johti Dresdenin oopperaa vuodesta 1817 ja kirjoitti kaupungissa oopperan "Taika-ampuja". Sen ensiesitys ei ollut kuitenkaan Dresdenissä, mutta esimerkiksi Richard Wagnerin kolmas ooppera "Rienzi" ja yhdeksän Richard Straussin oopperaa ensiesitettiin Semperoperassa. Kaupungissa ovat 1900-luvulla asuneet myös muun muassa tenori Richard Tauber ja säveltäjä Sergei Rahmaninov. Staatskapellen kapellimestarina ovat toimineet monet 1900-luvun tunnetuimmista kapellimestareista. Pianokonsertto nro 1 (Mendelssohn)
Felix Mendelssohn sävelsi ensimmäisen pianokonserttonsa g-mollissa (op. 25) Münchenin-matkalla 1830-luvun alussa. Hän omisti teoksensa Delphine von Schaurothille, paronittaren tyttärelle, jonka kanssa vietti matkallaan aikaa. Teos on peräisin ajalta, jolloin "Capriccio brilliant" (1830–1832) pianolle ja orkesterille oli kesken. Richard Wagner
2. Varhaiset mestariteokset Viivi ja Wagner
Viivi ja Wagner on taipunut myös Jarmo Julkusen säveltämäksi ”Kärsämysoperetiksi”. Kapsäkki-teatteriryhmän operetin ensi-esitys nähtiin elokuussa 2006 Helsingin juhlaviikoilla. 5. syyskuuta 2012 Helsingin kaupunginteatterissa oli "Sian morsian" -nimisen näytelmän ensi-ilta. Viulukonsertto (Berwald)
Franz Berwald sävelsi viulukonserttonsa cis-mollissa (op. 2) yhtenä nuoruudentöistään 24-vuotiaana. Säveltäjän veli August kantaesitti teoksen vuonna 1821. Valkyyria (ooppera)
Valkyyria ("Die Walküre") on toinen kaikkiaan neliosaisesta Richard Wagnerin "Nibelungin sormus"-oopperasarjasta. Se sai ensiesityksensä 26. kesäkuuta 1870 Münchenissä. Oopperan tunnetuin osa on kolmannen näytöksen alussa soiva ”Valkyyrioiden ratsastus”, jota esitetään usein erillisenä orkesterikappaleena ilman laulua.Jumala Wotan koettaa saada sormuksen puhdistettua kirouksesta ja kasvattaa kaksoset Sieglinden ja Siegmundin metsän kätköissä. Myöhemmin heidän äitinsä kuitenkin surmataan ja Sieglinde siepataan ja pakotetaan naimaan Hunding-niminen mies. Heidän häihinsä ilmestyy Wotan valepuvussa ja iskee taikavoimaisen Nothung-miekan yhden saarnen runkoon, jota kukaan ei onnistu irrottamaan puusta. Myöhemmin Siegmund pakenee vihollisiaan Hundingin taloon. Hän tapaa siellä Sieglinden, muttei tunnista siskoaan. Hunding huomaa, että Siegmund on hänen verivihollisensa Wälsenpoika, ”Sudenpentu”, ja haastaa hänet aamulla kaksintaisteluun. Richard Wagner
Wagner oli perheensä seitsemäs lapsi. Hänen suvussaan oli useita opettajia ja kanttoreita sekä teatterin harrastajia. Wagnerin isä Friedrich Wagner kuoli pojan ollessa vasta puolivuotias, ja Wagnerin äiti avioitui pian taidemaalari, näyttelijä ja runoilija Ludwig Geyerin kanssa. Isäpuolensa (tai isänsä, sillä Wagnerin oikeasta isästä vallitsi jonkinlainen epätietoisuus) opastuksella nuori Wagner tutustui näyttämötaiteen maailmaan, jossa häneen tekivät vaikutuksen Carl Maria von Weberin ooppera "Taika-ampuja" ("Der Freischütz", 1821) ja Ludwig van Beethovenin ooppera "Fidelio" (1805). Nämä vaikutteet ohjasivat häntä musiikilliselle uralle. Edgar Varèse
Varèse saapui Yhdysvaltoihin 9. joulukuuta 1915. Hänen ensimmäinen teoksensa siellä oli yksiosainen mutta yli 20-minuuttinen orkesterikappale "Amériques". Alkuperäinen sävellys on kirjoitettu vuosina 1918–1921. Amerikka oli lapsuudesta asti kuvastanut Varèselle löytöjä ja seikkailuja. Kappaleen nimi symboloi säveltäjälle itselleen kuitenkin "uusia maailmoja maan päällä, avaruudessa ja mielessä". Teos ei varsinaisesti liity Amerikan maanosaan, ja Varèse totesikin myöhemmin, että hän olisi voinut nimetä teoksen Himalajan mukaan. "Amériquesin" ensimmäiset esitykset johti Leopold Stokowski vuonna 1926. Pariisissa teos kuultiin ensi kertaa 1929. Säveltäjälle myönnettiin Yhdysvaltain kansalaisuus vuonna 1926. Eva Wagner-Pasquier
Wieland Wagnerin kuoltua v. 1966 Eva Wagner tuli avustajaksi Bayreuthin musiikkijuhlille. Hän oli mukana mm. Patrice Chéreaun satavuotisjuhla-Sormus-sarjan miehityksen ja ohjauksen suunnittelussa v. 1976. Samana vuonna kuitenkin isän ja tyttären välit kiristyivät Wolfgangin erottua vaimostaan. Eva Wagner lähti juhlilta ja aloitti oman uransa ooppera-, teatteri- ja elokuvamaailmassa. Nibelungin sormus
Marraskuussa 1853 Wagner aloitti tetralogian säveltämisen oikeassa järjestyksessä. Heinäkuun lopussa 1857 oli teos valmiina jo "Siegfriedin" toiseen näytökseen asti. Työ keskeytyi ja väliin tulivat Tristan ja Isolde (1857–59) sekä Nürnbergin mestarilaulajat (1862–66). Wagner jatkoi "Siegfriedin" kolmatta näytöstä vasta 1869 muutettuaan Bayreuthiin. Koko tetralogia valmistui vuonna 1874. Carl Maria von Weber
”Vaellusvuosiensa” 1806–1816 aikana Weber sävelsi vain kaksi kevyehköä oopperaa, romanttisen "Silvanan" ja turkkilaisaiheisen "Abu Hassanin". Hän loi kuitenkin monia merkittäviä konserttiteoksia, kuten kaksi pianokonserttoa, kaksi klarinettikonserttoa, kaksi sinfoniaa ja fagottikonserton. Lisäksi hän sävelsi kirkkomusiikkia, muun muassa kolme messua ja seitsemän kantaattia, sekä noin 80 liediä. Weberin sävellystuotanto sijoittuu tyylillisesti klassismin ja romantiikan murroskohtaan. Lentävä hollantilainen (ooppera)
Toinen tärkeä inspiraation lähde Wagnerille oli hänen vuonna 1839 tekemä merimatka, jonka aikana hän koki hurjan myrskyn Skagerrakin salmessa, lähellä Norjan rannikkoa. Richard Wagner
Wagnerin elämäntyöllä on ollut hyvin merkittävä, joskin kiistelty, vaikutus taiteeseen ja kulttuuriin. Elinaikanaan Wagner sai ihailijoiltaan osakseen kiihkeää omistautumista, ja jotkut nostivat hänet lähes jumalalliseen arvoon. Wagnerin sävellykset avasivat uusia taidemusiikin kehityskulkuja, ja lähes jokainen 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun säveltäjä joutui pohtimaan suhdettaan Wagneriin. Erityisen suoraan Wagnerille ovat velkaa Anton Bruckner sekä Hugo Wolf ja keskeisiä Wagner-vaikutteet ovat myös esimerkiksi César Franckin, Henri Duparcin, Ernest Chaussonin, Jules Massenetin, Alexander von Zemlinskyn ja Hans Pfitznerin teoksissa. Gustav Mahler totesi, että ”On ollut vain Beethoven ja Wagner – heidän jälkeensä ei ketään”. Claude Debussyn ja Arnold Schönbergin vallankumoukselliset muutokset harmoniassa sekä moderni sävelkieli on usein historiallisissa katsauksissa jäljitetty Wagnerin "Tristaniin". "Nibelung"-sarjalla taas on merkittävä panos orkestraation kehityksessä – etenkin vaskisoitinten osalta. Oopperassa Wagner-vaikutteet musiikillisen muodon suhteen näkyvät suoraan esimerkiksi italialaisessa verismissä. Wilhelm Stenhammar
Stenhammar syntyi Tukholmassa ja oli nuoruudessaan saksalaisten säveltäjien, kuten Richard Wagnerin ja Anton Brucknerin, ihailija. Myöhemmin hän sai vaikutteita myös muilta pohjoismaalaisilta säveltäjiltä, kuten Jean Sibeliukselta ja Carl Nielseniltä. Stenhammar aloitti opintonsa Tukholmassa ja jatkoi niitä Berliinissä. Hän oli Sibeliuksen läheinen ystävä, ja tämä omisti Stenhammarille 6. sinfoniansa. 1900-luvun taidemusiikki
Anton Webern kävi Schönbergin ja Bergin tavoin lävitse myöhäisromanttisen ja atonaalisen vaiheen ennen siirtymistä kaksitoistasäveljärjestelmän käyttöön. Hänen tuotannolleen ovat ominaisia lyhyet kappaleet ja äärimmäisen tiivis ilmaisu. Webernin mukaan hänen oli mahdotonta säveltää pitkiä atonaalisia teoksia: atonaalisen kauden "Kuudesta bagatellista jousikvartetille" op. 9 (1913) hän totesi, että kappale oli ikään kuin jo loppunut, kun kaikki 12 säveltä oli kerran soitettu läpi. Webern alkoi käyttää vuonna 1925 kaksitoistasäveljärjestelmää, jota hän noudatti siitä lähtien Schönbergiä ja Bergiä suuremmalla ankaruudella. Vuonna 1928 valmistuneesta "Sinfoniasta" op. 21 lähtien Webernin teoksille oli tyypillistä muodon selkeys ja symmetrisyys sekä tekstuurin läpikuultavuus. Sinfoniassa Webern käyttää Schönbergin kehittämää "Klangfarbenmelodie"-tekniikkaa, jossa sävelkulkujen yksittäiset äänet on jaettu eri soittimille, jolloin syntyy eräänlainen sointivärimelodia. Webernin kiinnostus symmetriaa kohtaan ilmeni muun muassa sävelrivien symmetriana, kaanonmuotoina ja palindromisina muotorakenteina. Webern ei koskaan elinaikanaan saavuttanut suurta suosiota, mutta hänen tuotannollaan on ollut suuri vaikutus myöhempiin säveltäjäsukupolviin, erityisesti toisen maailmansodan jälkeisinä vuosikymmeninä. Bayreuthin musiikkijuhlat
Ensimmäiset musiikkijuhlat alkoivat 13. elokuuta 1876 "Nibelungin sormus" -tetralogialla kapellimestarinaan Hans Richter, ja ohjauksesta vastasi Richard Wagner. Tetralogia toistettiin vielä kahdesti. Avajaisiin osallistuivat muun muassa Saksan keisari Vilhelm II, Brasilian kuningas Dom Pedro II, Baijerin kuningas Ludvig II sekä suuri joukko muita aatelisia. Säveltäjistä nimekkäimpiä juhlavieraita olivat Anton Bruckner, Edvard Grieg, Pjotr Tšaikovski, Camille Saint-Saëns ja Franz Liszt. Nürnbergin mestarilaulajat
Wagner suunnitteli mestarilaulaja-aiheista oopperaa jo 1840-luvulla. Varsinaiseen työhön hän ryhtyi kuitenkin vasta 1860-luvulla: libretto valmistui vuosina 1861–1862, ja musiikin hän sävelsi vuosina 1862–66. Richard Wagner
Wagnerin musiikki perustuu paljolti taitavaan johtoaiheen ("Leitmotiv") käyttöön. Johtoaiheen tarkoitus on pitää yllä teoksen musiikillista yhtenäisyyttä symboloimalla tiettyä henkilöä, tapahtumaa tai tunnelmaa. "Lentävästä hollantilaisesta" lähtien Wagner alkoi kehittää tietystä osasta (esimerkiksi balladista) koko teokseen täydellisenä kudoksena leviävän temaattisen materiaalin. Muita Wagnerin uudistuksia musiikissa olivat jatkuva, sinfoninen melodian virta ("unendliche Melodie"), huomattavasti aiempaa suurempi orkesteri, omintakeiset harmoniset ratkaisut, soitinnus ja sointivärit, polyfonia, musiikin muotoa koskevat ideat, kuten paikoin äärimmäinen kromaattisuus, sekä tonaalisuuskäsitteen laajentaminen. Erityisesti oopperassa "Tristan" Wagner tutki perinteisen tonaalisuuden rajoja osoittaen tietä 1900-luvun atonaalista musiikkia kohti. Siegfried Wagner
Wagner opiskeli sävellystä isänsä kuoleman jälkeen Engelbert Humperdinckin johdolla ja toimi vuodesta 1896 Bayreuthin oopperafestivaalien kapellimestarina. Festivaalien taiteellinen johtaja hän oli vuosina 1908 - 1930. Wagner sävelsi uransa aikana 19 oopperaa, jotka ovat kuitenkin myöhemmin jääneet unohduksiin. Oopperan historia
Wagner tuotti sävellystyönsä lisäksi myös mittavan määrän kirjallista tuotantoa, joka käsittelee taiteiden ja kulttuurin lisäksi myös yhteiskunnallisia, poliittisia ja rodullisia kysymyksiä. Hänen kirjallisessa tuotannossaan yhdistyy ristiriitaisella tavalla korkealentoinen esteettinen ja filosofinen näkemys karkeisiin hyökkäyksiin erityisesti juutalaisia vastaan. Wagnerin teosten pohjalta syntyi oma lähes uskonnon omainen wagnerismi, jonka muodot vaihtelivat kasvissyönnistä tietynlaiseen taiteelliseen ihanteeseen. Esseessään "Das Kunstwerk der Zukunft" ("Tulevaisuuden taideteos") Wagner esitteli yhtenäistaideteoksen () käsitteen, jolla hän kuvasi kansan luomaa teosta, joka astuu keskelle julkista areenaa ja poliittista elämää. Yhtenäistaideteoksessa ei ole myöskään rajaa esittäjien ja yleisön välillä ja siinä musiikki tanssi ja runous saavuttivat jälleen ”alkuperäisen yhteytensä”. "Oper und Drama" -esseessään (1851) Wagner puolestaan kritisoi absoluuttisen musiikin ajatusta ja katsoi, että musiikin tuli määräytyä kielen ja näyttämötoiminnan mukaan.