Milloin KGB perustettiin?
KGB
KGB ( ), "SNTL:n valtion turvallisuuskomitea" oli Neuvostoliiton valtiollinen turvallisuuspoliisi vuodesta 1954 vuoteen 1991. Se vastasi ulkoisesta turvallisuudesta ja tiedustelusta lukuun ottamatta sotilastiedustelua, joka kuului GRU:lle.
Heikki Urmas
Teoksessaan "Raadolliset toverit ja vallan väärinkäyttäjät" Urmas väittää, että SDP:n johtohahmot Kalevi Sorsa ja Mauno Koivisto olivat KGB:n palveluksessa. Urmas väitti kirjassaan että KGB järjesti Kalevi Sorsan SDP:n puoluesihteeriksi Turun puoluekokouksessa vuonna 1969, lisäksi Urmaksen kirjan mukaan vuonna 1975 Yhdysvaltain presidentti Gerald Ford kieltäytyi saapumasta Helsingissä kesällä 1975 järjestettyyn ETYK-huippukokoukseen jos KGB:n pääministeriksi junailema Sorsa olisi kokouksen aikana tässä tehtävässä. Presidentti Kekkonen joutui sen vuoksi hajottamaan toukokuussa 1975 eduskunnan ja Sorsan tilalle pääministeriksi tuli kesäkuussa Keijo Liinamaa. KGB
Vuonna 1946 Neuvostoliiton kansankomissariaatit nimettiin ministeriöiksi ja NKGB:stä tuli "valtion turvallisuusministeriö" (lyh. "MGB") ja NKVD:sta "sisäasiainministeriö", "MVD". Ne liitettiin jälleen yhteen 1953 Stalinin kuoltua, mutta erotettiin lopullisesti 1954, jolloin perustettiin "Valtion turvallisuuskomitea" (lyh. "KGB") ministeriön sijaan. Sisäministeriölle jäivät rikospoliisi, rangaistuslaitokset ja palokunnat. Oleg Kalugin
Oleg Danilovitš Kalugin (, s. 6. syyskuuta 1934) on entinen KGB:n kenraali. Hän oli pitkään KGB:n operaatioiden johtaja Yhdysvalloissa ja myöhemmin organisaation kriitikko. Ku Klux Klan
Ku Klux Klan perustettiin vuonna 1865 Yhdysvaltain sisällissodan ja orjuuden lakkauttamisen jälkimainingeissa. Liikkeen toiminta tukahdutettiin 1870-luvun alkupuolella. KKK perustettiin uudestaan vuonna 1915. Liikkeen kultakausi oli 1920-luvulla, jolloin joka seitsemäs amerikkalainen oli sen jäsen.Alkuperäistä Ku Klux Klania jäljitteleviä ryhmiä on yhä olemassa, mutta niiden jäsenmäärä ja vaikutusvalta ovat nykyisin selvästi vähäisemmät kuin liikkeen suuruudenajalla. Putinismi
Putinismi juontaa juurensa Neuvostoliiton turvallisuuspoliisista KGB:stä. Venäjän presidentti Boris Jeltsin antoi vuonna 1991 Neuvostoliiton hajota, jotta saisi vallan itselleen. Jeltsinin nousu perustui viimeisen kommunistijohtaja Mihail Gorbatsovin ajaman perestroikan taloudelliseen ja poliittiseen epäonnistumiseen. Kun sitten Jeltsinistä tuli maan presidentti, hän aloitti Jegor Gaidarin avustuksella talousohjelman, joka ajoi maan taloutta ennestään alas, kun uudistus ei tuottanut toivottuja tuloksia. Samaan aikaan turvallisuuspalvelun valtaa oli heikennetty, mutta se pyrki salaa palauttamaan asemansa. Kommunistien hallitsema parlamentti nousi lopulta ilmikapinaan Boris Jeltsiniä vastaan puhemies Ruslan Hasbulatovin ja varapresidentti Alexandr Rutskoin avustuksella. Jeltsin onnistui kukistamaan kapinan armeijan avulla, ja uusi perustuslaki antoi presidentille uudet valtaoikeudet. Näin Kremlin ote alkoi taas kasvaa. Vaikka kapina kukistui, kommunistit säilyivät yhä vahvoina ja uhkana maata johtavalle Jeltsinin sisäpiirille, ”perheelle”. Talousuudistuksessa myös epämääräisin keinoin rikastuneet liikemiehet, oligarkit, auttoivat vaalirahoituksellaan epäsuositun Jeltsinin voittamaan presidentinvaalit vuonna 1996. Samana vuonna turvallisuuspalvelun silovikit nousivat virkapaikoille Pietarissa. Nyt turvallisuuspalvelu ja keskenään riitelevät oligarkit pyrkivät valtaan, ja Jeltsinin suosio heikkeni. Vuosina 1998–1999 Jeltsinin seuraajaksi veikattiin monia politiikan johtavia hahmoja, esimerkiksi Moskovan pormestari Juri Luzhkovia ja kokenut diplomaatti Jevgeni Primakovia. Neuvostoliiton historia
Hruštšovin aikana Brežnev oli tukenut Hruštšovin aloittamaa Stalinin henkilökultin purkua, mutta astuttuaan valtaan aloitti puolestaan Stalinin rehabilitoinnin. Toukokuussa 1965 hän mainitsi puheessaan ensimmäisen kerran Stalinin positiivisessa sävyssä. Hän otti itselleen Stalin tittelin, ja toisinajattelevien kirjailijoiden oikeudenkäynnit 1966 lopettivat kulttuurin vapautumisen. Juri Andropovin johtama KGB sai jälleen valtaa, jota se oli menettänyt Stalinin kuoleman jälkeen. Venäjän liberaalidemokraattinen puolue
Entinen NKP:n politbyroon jäsen Aleksandr Jakovlev väittää puolueen olevan NKP:n ja KGB:n yhteisprojekti. Muistelmissaan Jakovlev kertoo, että KGB:n johtaja Vladimir Kriuzhkov esitteli tämän "nukkepuoluehankkeen" tapaamisessaan Mihail Gorbatšovin kanssa ja informoi tätä puoluejohdon valikoimisesta. Jakovlevin mukaan puolueen nimen keksi KGB-kenraali Philipp Bobkov. Bobkov tosin sanoo vastustaneensa tätä "Zubatov-tyyppistä nukkepuoluetta, joka on KGB:n kontrollissa ja ohjailee tiettyjen sosiaalisten ryhmien mielenkiintoa ja tuntemuksia". Mihail Gorbatšov
Gorbatšov valmistui agronomi-ekonomiksi vuonna 1966. Hänen uransa lähti nopeaan nousuun, ja vuonna 1966 hänestä tuli Stavropolin ensimmäinen sihteeri ja 1970 alueen sihteeri. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin kommunistisen puolueen keskuskomiteaan. Vuonna 1972 hän johti Neuvostoliiton valtuuskuntaa Belgiaan ja 1974 pääsi korkeimman neuvoston jäseneksi ja nuorisoasioiden komission puhemieheksi. Hän nousi politbyroon varajäseneksi 1979, jossa hän pääsi KGB:n johtajan Juri Andropovin suojelukseen. Pääsihteeriksi Brežnevin jälkeen marraskuussa 1982 noussut Andropov yritti nimittää Gorbatšovin seuraajakseen, mutta sen sijaan häntä seurasi Konstantin Tšernenko. Tämä ei haitannut Gorbatšovin uraa, sillä iäkäs Tšernenko oli liian sairas osallistumaan työskentelyyn ja kuoli vain 13 kuukauden kuluttua. Tšernenkon kuollessa nimitettiin tuolloin 54-vuotias Mihail Gorbatšov yksimielisesti puolueen pääsihteeriksi 11. maaliskuuta 1985. Kansanvalistus- ja propagandaministeriö
Kansanvalistus- ja propagandaministeriö () oli Kansallissosialistisen Saksan ministeriö, joka perustettiin 13. maaliskuuta 1933. Sen tehtäviin kuului muun muassa lehdistön valvominen. Ministeriön johdossa toimi Joseph Goebbels. KGB (Valko-Venäjä)
Valko-Venäjän KGB:n päämaja sijaitsee Minskin keskustan kahdessa vaiheessa rakennetussa suuressa hallintorakennuksessa. Sen vanhempi osa on arkkitehti H. Gayn suunnittelema ja edustaa vuonna 1915 valmistunutta uusklassista tyyliä. Tämän jatkeeksi rakennettiin 2. maailmansodan jälkeen arkkitehtien M. Parusnikov ja G. Badanov suunnittelema monumentaalinen osa. Suuressa voimankäyttöviranomaisten hallintorakennuksessa toimii myös sisäministeriön keskushallintoa. KGB:llä on toimitiloja ja henkilökuntaa muuallakin Minskissä ja esimerkiksi Valko-Venäjän jokaisen maakunnan pääkaupungissa. Leonid Šebaršin
Leonid Vladimirovitš Šebaršin (24. maaliskuuta 1935 Neuvostoliitto – 30. maaliskuuta 2012 Moskova, Venäjä) oli Neuvostoliitossa KGB:n ulkomaantiedustelun eli ensimmäisen direktoraatin päällikkö 1989, kun entinen ensimmäisen direktoraatin päällikkö Vladimir Krjutškov ylennettiin KGB:n johtoon. Vuonna 1991 vanhoillisten kaapattua vallan hän ehti olla yhden päivän ajan KGB:n ylin johtaja. Hän luopui virasta seuraavana päivänä, kun kaappaus kukistettiin. Sitä ennen Šebaršin oli palvellut Krjutškovin alaisena huhtikuusta 1987. Hän palveli tiedustelutehtävissä ainakin Intiassa, Pakistanissa ja Afganistanissa. Hän kuoli Moskovassa 30. maaliskuuta 2012. Kuolemaa tutkitaan itsemurhana. Paikalta löytyi ase ja viesti. Mitrohinin arkisto
Mitrohinin arkisto on Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu KGB:n arkistoista paljastettujen asiakirjojen kokoelma. Sen paljastaja Vasili Mitrohin (1922–2004) toimi KGB:n upseerina ja arkistonhoitajana. KGB
KGB:n toimialue vastasi karkeasti ottaen Yhdysvaltain CIA:ta ja FBI:n vastavakoiluosastoa, mutta KGB:n alaisuuteen kuului myös esim. Neuvostoliiton rajavartiolaitos. Vuonna 1978 KGB:n nimeksi tuli "SNTL:n valtion turvallisuuskomitea", (lyh. "KGB SSSR") ja sen puheenjohtajasta ministeriin rinnastettava henkilö. Níkos Zachariádis
Zachariádis oli Márkos Vafeiádiksen ohella keskeisenä henkilönä perustamassa ja johtamassa Kreikan demokraattista armeijaa (DSE), joka toimi kommunistien sotavoimana sisällissodan aikana 1946–1949. Sodan päätyttyä kommunistien tappioon DSE:n johto pakeni Neuvostoliittoon ja asettui Taškentiin Uzbekistanin neuvostotasavaltaan. Zachariádis jatkoi maanpaossa toimineen KKE:n pääsihteerinä, mutta hänen asemansa heikkeni Stalinin kuoleman jälkeen. Hänet syrjäytettiin vuonna 1956 tehtävästään ja erotettiin seuraavana vuonna koko puolueesta. Hän asui loppuikänsä Siperiassa, ensin Jakutiassa ja sittemmin Surgutissa. KGB:n virallisten tietojen mukaan Zachariádis teki itsemurhan Surgutissa vuonna 1973. Hänen ruumiinsa haudattiin uudelleen Kreikkaan Neuvostoliiton hajottua vuonna 1991. Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Perestroika alkoi varsinaisesti vuoden 1986 keskivaiheilla, ja tammikuussa Gorbatšov puhui laajalle kansalle ohi uudistuksia vastustavien puoluepomojen "demokratizatsija"sta, kansanvaltaistamista. Vuonna 1986 alkoi myös "glasnost", tiedonvälityksen vapaus ja avoimuus. Vapaus ei tosin näkynyt heti kaikkien toisinajattelijoiden vainon pysähtymisenä, salainen poliisi KGB toimi yhä täydellä teholla. Mutta esimerkiksi toisinajattelija Andrei Saharov kutsuttiin takaisin Gorkista Moskovaan. Etsivä keskuspoliisi
Sisällissodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle paennut punaisten jyrkkä siipi organisoitui 29. elokuuta 1918 Moskovassa Suomen Kommunistiseksi Puolueeksi, SKP:ksi, joka otti tavoitteekseen vallankumouksen Suomessa ulkoparlamentaarisin keinoin ja proletariaatin diktatuurin perustamisen. Suomessa puolue julistettiin lähes välittömästi laittomaksi. Syksyllä 1919 kommunistit valtasivat sosiaalidemokraattisen nuorisoliiton hallinnon, ja yrittivät nousta koko puolueen johtoon, mutta jäivät joulukuisessa puoluekokouksessa vähemmistöön. Kommunistit ja SDP:stä irtautuneet vasemmistoradikaalit perustivat seuraavana keväänä Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen, jonka puolueohjelman kirjoitti O. W. Kuusinen. SKP:n ollessa kielletty SSTP toimi kommunistien peiteorganisaationa. Toiminnan tiedustelu ja ehkäisy nousi EK:n päätehtäväksi.
Sisäpoliittinen tilanne aiheutti muutospaineita EK:n toimintaa kohtaan. Sosiaalidemokraatit ja kommunistit alkoivat pian vaatia valtiollisen poliisin lakkauttamista. Maalaisliiton ja Edistyspuolueen muodostama vähemmistöhallitus asetti 26. tammikuuta 1921 komitean uudistamaan Suomen poliisilaitosta. Komitean puheenjohtajana toimi Uudenmaan läänin maaherra Ilmari Helenius ja jäseninä olivat ulkoministeriön kansliapäällikkö Pontus Artti, Etsivän keskuspoliisin päällikkö Ossi Holmström, Turun poliisimestari H. A. Lindqvist ja Helsingin poliisimestarin lainopillinen apulainen Hugo Sundquist. Nationalsozialistisches Kraftfahrkorps
Nationalsozialistisches Kraftfahrkorps (suomeksi osapuilleen "Kansallissosialistiset moottoroidut joukot"), joka yleisesti tunnettiin lyhenteellä NSKK, oli Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen puolisotilaallinen alajärjestö. Järjestö toimi vuodesta 1931 vuoteen 1945. Järjestön edeltäjä oli Nationalsozialistisches Automobilkorps, joka perustettiin vuonna 1930. NSKK:ta johti Adolf Hühnlein vuodesta 1934 aina kuolemaansa 1942. Hänen jälkeensä järjestön johtoon nousi Erwin Krauss. Muodollisesti Adolf Hitler oli järjestön korkein johtaja, NSKK toimi suoraan hänen alaisuudessaan. Neuvostoliiton hajoaminen
Kaappauksen jälkeen Moskovassa kaadettiin kommunistijohtajien patsaita samaan aikaan kun vapautettu Gorbatšov puhui kansalle perinteistä liturgiaa marxismi-leninismin erinomaisuudesta. Gorbatšov oli menettänyt valtansa ja erosi pian kommunistipuolueen johdosta. Jeltsin oli Venäjän alueella maan todellinen johtaja. Turvallisuuspalvelu KGB:n johtajan Feliks Dzeržinskin patsaan kaatamiseen tarvittiin kaupungin nosturiauto. Kommunistien arkistot avautuivat, ja ne kertoivat rikollisen neuvostohallinnon toimista. Kaappauksen takia kaikki tasavallat itsenäistyivät. Jeltsin julisti kommunistipuolueen laittomaksi, takavarikoi sen omaisuuden ja lupasi Venäjän alueille vapautta niin paljon kuin ne tarvitsevat. Gorbatšov erotettiin kaikista puoluetoimistaan, mutta hän oli yhä muodollisesti maan presidentti. Kommunistipuolueen omaisuutta oli onnistuttu siirtämään turvaan ulkomaille. Ukraina itsenäistyi joulukuussa 1991 Neuvostoliitosta. Baltian maat, Ukraina, Valko-Venäjä, Uzbekistan ja Kirgisia itsenäistyivät 6. syyskuuta 1991 Leningradin nimi muutettiin Pietariksi ("Sankt-Peterburg"). Syyskuussa 1991 Neuvostoliitto tunnusti Baltian maat itsenäisiksi, Armenia ja Tadžikistan itsenäistyivät, lokakuussa myös Azerbaidžan ja Turkmenistan itsenäistyivät. Aleksandr Koržakov
Aleksandr Vasiljevitš Koržakov (, s. 31. tammikuuta 1950 Moskova) oli KGB:n kenraali ja Venäjän ensimmäisen presidentin Boris Jeltsinin henkivartija ja neuvonantaja vuosina 1985–1996. Hän seisoi Jeltsinin vierellä, kun Jeltsin piti kuuluisan puheensa panssarivaunun päällä äärikommunistien kaapattua vallan elokuussa 1991. Koržakov oli presidentin henkivartioston PSB:n komentaja 1993–1996. Vuonna 1996 Jeltsin erotti Koržakovin. Markus Kainulainen
Marxismi-leninismin nimeen vannoneet kommunistit tuomitsivat SKPy:n revisionismin ja suuntautuivat Kainulaisen johdolla uuden puolueen perustamiseen. Alkuvuonna 1988 perustettiin Rauhan ja sosialismin puolesta – Kommunistinen työväenpuolue (KTP). Kainulainen oli KTP:n tunnetuin poliitikko ja puolueen kannattajia on kutsuttu hänen mukaansa kainuslaisiksi. Kainulainen istui KTP:n poliittisessa toimikunnassa puolueen perustamisesta lähtien aina vuoteen 2012 ja puolueen keskusneuvostossa vuoteen 2014. Vladimir Putin
Itä-Saksan kommunistivallan kaaduttua KGB poistui maasta, ja Putin palasi perheineen Moskovaan helmikuussa 1990. Hänellä oli aluksi vaikea saada palkkaa ja uusia työtehtäviä. Hän muutti takaisin Leningradiin ja ryhtyi vanhassa yliopistossaan kansainvälisten asioiden rehtorin avustajaksi, jonka tehtävänä oli pitää silmällä opiskelijoita ja vierailijoita. Leningradin kaupunkineuvoston johtaja Anatoli Sobtšak värväsi Putinin neuvonantajakseen, mutta Putin jatkoi edelleen myös KGB:n palveluksessa. Kun Sobtšak oli valittu Leningradin (nyt Pietarin) pormestariksi, Putin siirtyi kesäkuussa 1991 pormestarinkansliaan uuden kansainvälisten asioiden komitean puheenjohtajaksi. Putin erosi KGB:stä elokuussa 1991, kun kovan linjan miesten yrittämä sotilasvallankaappausyritys oli epäonnistunut. Putin oli kyllä kannattanut vallankaappaajien pyrkimystä säilyttää liittovaltio, mutta hän ei enää nähnyt itsellään tulevaisuutta KGB:ssä. Ku Klux Klan
Vuonna 1964 FBI:n Cointelpro alkoi soluttautua Klaniin ja häiritä tämän toimintaa. COINTELPRO ("Counter Intelligence Program") soluttautui kaikkiin yhteiskunnallisiin liikkeisiin niin mustien kansalaisoikeusliikkeeseen ja Martin Luther Kingin Southern Christian Leadership Conferenceen kuin radikaaleihin oikeisto- ja vasemmistoliikkeisiin, kuten The Weather Undergroundiin ja Ku Klux Klaniin. Päätarkoituksena oli pitää yllä yhteiskuntarauhaa ja neutralisoida kaikki yhteiskuntajärjestystä mahdollisesti horjuttavat järjestöt. FBI sai tärkeitä avainpaikkoja järjestössä, mutta se tuotti myös ristiriitaisia ongelmia. Kuuluihan Liuzzon murhanneeseen klaanilaisjoukkoon myös yksi FBI:n yhteistyöhenkilö. FBI yritti muuttaa tilannetta edukseen syyttämällä Liuzzon olleen kommunisti, joka hylkäsi lapsensa harrastaakseen seksiä mustien kansalaisoikeustyöntekijöiden kanssa. Ongelmista huolimatta soluttautuminen toi tulosta. Klaniin vuonna 1979 soluttautunut toimittaja Jerry Thompson raportoi, että COINTELPRO:n toimet olivat huomattavasti vaikeuttaneet ja häirinneet Klanin toimintaa. Kilpailevat klaanit syyttivät toistensa johtajia FBI:n soluttautujiksi. Esimerkiksi Invisible Empire, Knights of the Ku Klux Klan -klaanin johtaja Bill Wilkinson paljastuikin myöhemmin FBI:n palkkalistoilla olleeksi. Reino Häyhänen
Reino Häyhänen (Hayhanen) (salanimi: Eugen Mäki, Victor; s. 14. toukokuuta 1920 Petrograd, Venäjä – 1961 Pennsylvania, Yhdysvallat) oli suomalaissukuinen neuvostoliittolainen vakooja ja KGB:n majuri. Häyhänen tuli tunnetuksi toukokuussa 1957 mentyään Yhdysvaltain Pariisin suurlähetystöön, jossa hän ilmoitti olevansa KGB:n agentti. Laajassa tunnustuksessaan Häyhänen kertoi työskennelleensä viisi vuotta Yhdysvalloissa Neuvostoliiton hyväksi toimineessa suuressa vakoiluorganisaatiossa. Tämän ilmiannon ja tunnustuksen perusteella Yhdysvalloissa pidätettiin ja vangittiin useita neuvostoliittolaisia vakoilijoita, muun muassa KGB:n eversti Rudolf Abel. K-kommando
K-kommando (K-komando) on Viron keskusrikospoliisin erikoisyksikkö, joka perustettiin 1991. Yksikön loi Lembit Kolk. Yksikön kouluttamisen hoiti FBI. K-kommandon toiminta-alueita ovat aseistettujen ja vaarallisten rikollisten pidättäminen sekä levottomuuksien tukahduttaminen. Baltian sotilaspiiri
Noin vuonna 1944 perustettiin sisäisten joukkojen esikunta, joka valvoi sisäasiainministeriön alaisia joukkoja kuten NKVD:n 14. rautatieturvallisuusdivisioonaa 1944-1951. Muita esikunnan alaisia joukkoja olivat 4., 5. ja 63. NKVD:n kivääridivisioonat. Rasismi
Yhdysvaltain etelävaltioissa perustettiin vuonna 1865 äärijärjestö Ku Klux Klan sisällissodan ja orjuuden lakkauttamisen jälkimainingeissa. Liikkeen toiminta tukahdutettiin 1870-luvun alkupuolella. KKK perustettiin uudestaan vuonna 1915. Liikkeen huippukausi oli 1920-luvulla, jolloin sillä oli neljä miljoonaa jäsentä. Kansalaisoikeusliikkeen painostuksesta 1950–60-luvuilla saatiin aikaan mustien oikeudet paremmin turvaavia lakeja ja säädöksiä. Tšeka
Tšeka (, "Yleisvenäläinen erityiskomissio vastavallankumousta ja sabotaasia vastaan", lyh. ВЧК, "VTšK" tai ЧК, "TšK" eli laus. [ve: tše ka:], [tše ka:], kutsumanimi "Vetšeka" tai "Tšeka") oli bolševikkijohtaja Vladimir Leninin aloitteesta joulukuussa 1917 perustettu Neuvosto-Venäjän salainen poliisi. Leninin mukaan bolševikkipuolue tarvitsi ”rautaisen käsivarren”, jolla voi suojella ”nuorta vallankumousta” ja taistella vastavallankumouksellisia voimia vastaan sekä pitää kurissa poliittisen opposition. 
Erityiskomission johtoon valittiin puolalaissyntyinen Feliks Dzeržinski. Hän laati puolueelle esityksen, miltä pohjalla uusi komissio toimisi. Oleellista esityksessä oli se, että Tšeka nousisi lain ja valvonnan yläpuolelle ja sillä olisi rajattomat pidätys-, kuulustelu- ja rankaisuoikeudet. Puolueen sisällä se herätti suurta hämminkiä ja eripuraa sekä vastustusta, mutta Lenin tukahdutti vastarinnan ja antoi vallankumoussankarina pitämälleen Dzeržinskille tämän vaatimat oikeudet Grupos de Resistencia Antifascista Primero de Octubre
GRAPO perustettiin vuonna 1975 Espanjassa tuolloin kielletyn Espanjan uudelleen muodostetun kommunistipuolueen aseellisena siipenä. Järjestö alkoi sitten tehdä poliittisia salamurhia, pommi-iskuja, kaappauksia ja ryöstöjä. Vuosien 1975 ja 2003 välillä se teki noin 700 iskua, joissa kuoli yhteensä 80 henkilöä. Kohteeksi joutuivat esimerkiksi Espanjan armeijan ja oikeuslaitoksen henkilöstöt sekä poliisi. Ensimmäisessä iskussaan vuonna 1975 GRAPO surmasi neljä poliisia. Verisimmän iskunsa GRAPO teki vuonna 1979, kun se pommitti kahvilaa nimeltä "Cafeteria California-47". Tässä iskussa kuoli 8 henkilöä ja haavoittui yli 50. Suomen Keskusta
Toisen maailmansodan jälkeen alkoi uuden ulkopoliittisen suuntautumisen vaihe. Maalaisliiton kansanedustaja Urho Kekkonen oli sodan jälkeen useasti pääministerinä. Vuoden 1956 presidentinvaaleissa Kekkonen, joka oli pääministerinä muun muassa luovuttanut Suomeen paenneen Viron vastarintaliikkeen jäsenen Neuvostoliittoon, sai suostuteltua KGB:n tukemaan häntä. Viisi päivää ennen valitsijamiesten kokoontumista Suomen kommunistit määrättiin äänestämään Kekkosta. Kommunistien äänillä Kekkonen yllättäen voitti vaalit pienimmällä mahdollisella marginaalilla. Kekkosen valtaa lisättiin noottikriisissä ja KGB:n vaatimuksesta Suojelupoliisi täytettiin maalaisliittolaisilla. Kekkonen kohosi neuvostoystävyyttä korostavan linjan johtohahmoksi. Heinrich Müller
Heinrich Müller syntyi köyhään katolilaiseen perheeseen 28. huhtikuuta 1900. Müller liittyi Saksan armeijaan ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan itärintamalla saaden rautaristin palveluksestaan. Sodan jälkeen Müller työskenteli poliisina (mutta ei ollut Freikorpsin jäsen) Baijerissa missä hän erikoistui keräämään tietoja Saksan kommunistisen puolueen jäsenistä. Näihin aikoihin Heinrich Mülleristä tuli kansallissosialistisen puolueen vahva tukija nähtyään Punaisen armeijan teloittavan useita panttivankeja. Vuonna 1934 Reinhard Heydrich otti Müllerin palvelukseensa johtamaan Gestapoa. Heinrich Müller määrättiin johtamaan salaista poliisia vuonna 1939. Müllerin tehtävänä oli seurata kansallissosialistien vastaisia oppositio-liikkeitä, kuten kommunisteja, sosialisteja, liberaaleja sekä juutalaisia.
Reinhard Heydrichin salamurhan jälkeen 1942, Müller työskenteli läheisesti hänen sijaisensa Ernst Kaltenbrunnerin kanssa. Heinrich Müllerillä oli myös läheiset välit Gestapon juutalaisasiain osaston johtajan Adolf Eichmannin kanssa. Kun kävi ilmeiseksi että Saksa häviää sodan, Müller alkoi suunnitella pakoaan. Todistettavasti Heinrich Müller nähtiin elävänä Berliinissä Adolf Hitlerin bunkkerissa 1. toukokuuta 1945, päivä Hitlerin itsemurhan jälkeen. Müllerin henkilöpapereilla varustettu ruumis löydettiin elokuussa 1945 Berliinistä haudattuna entisen ilmailuministeriön tontille. Poikkeustilakomitea
Poikkeustilakomitea eli Neuvostoliiton valtiollinen poikkeustilakomitea ("Janajevin juntta") () oli vanhoillisten Neuvostoliiton kommunistisen puolueen ryhmittymä, joka yritti kaapata vallan Neuvostoliitossa 1991. Poikkeustilakomitean keulakuva oli varapresidentti Gennadi Janajev. Varsinaisena toiminnan suunnittelijana pidetään KGB:n päällikköä Vladimir Krjutškovia. Kaappauskomitaan kuului kaikkiaan kahdeksan henkeä. Yrityksen epäonnistuttua heidät aluksi vangittiin, mutta armahdettiin vuoden 1994 parlamenttivaalien jälkeen. Kommunistinen Työväenpuolue – Rauhan ja Sosialismin puolesta
Päätös KTP:n perustamisesta tehtiin syksyllä 1987 Matinkylän pirtillä pidetyssä seminaarissa, jossa perustettiin Kommunistien keskusneuvosto. Neuvosto alkoi alkuvuodesta 1988 julkaista äänenkannattajaansa Työkansan Sanomia ja puolue perustettiin toukokuussa 1988 Vantaalla. Perustajat olivat Suomen kommunistisessa puolueessa (SKP) ja sen opposition riveissä aiemmin toimineita, jotka riitautuivat Tiedonantaja-liikkeen enemmistön kanssa sen järjestäydyttyä nimellä Suomen Kommunistinen Puolue (yhtenäisyys) (SKPy) vuosina 1986–1987. KTP:n perustajien mielestä SKPy oli etääntynyt liian kauas marxilais-leniniläisistä aatteellisista periaatteista. Perustajat halusivat turvata itsenäisen marxilais-leniniläisen puolueen olemassaolon, kun SKPy nähtiin tähän kyvyttömäksi, ”gorbatšovilaisten ja kolmaslinjalaisten” virtausten, puolueeksi. Marxismi-leninismistä kiinni pitäneet kokivat tulleensa syrjityiksi SKPy:n Dipolin edustajakokouksesta (1987) alkaen. Venäjän federaatio 1993–1999
KGB-eversti Koržakov nimitettiin vuonna 1985 Jeltsinin turvamieheksi. Kun Jeltsin erotettiin puolueen viroista, Koržakov oli ainoa joka tuli tukemaan Jeltsiniä. Koržakov sanoi vapaaehtoisesti jättäytyvänsä KGB:stä vuonna 1987. Normaalistihan vastaavassa tilanteessa olisi Koržakovin kaltainen KGB-mies siirretty muihin tehtäviin epäsuosioon joutuneen puoluepomon rinnalta. Mutta KGB ilmeisesti pyrki Koržakovin avulla pitämään Jeltsiniä silmällä. Koržakovista tuli Jeltsinin päästessä valtaan kenraali, joka alkoi vuonna 1993 antaa neuvoja Jeltsinille ja tämän hallitukselle. Joulukuussa 1994 Koržakovin joukot ratsasivat Jeltsinin vastustajan, Moskovan pormestari Juri Lužkovin liittolaisen Vladimir Gusinskin saattueen. Gusinskin miehet joutuivat makaamaan lumihangessa tunteja, ja Gusinski pakeni vuodeksi Lontooseen. Pian Koržakov ilmoitti "Argumenti i fakti" -lehdessä harrastavansa "hanhenmetsästystä", Gusinski on suomeksi "Hanhela". Kim Jong-pil
Kim Jong-pil (hangul: 김종필, hanja: 金鍾泌, 7. tammikuuta 1926 – 23. kesäkuuta 2018) oli eteläkorealainen poliitikko ja Korean keskustiedustelupalvelun (KCIA) perustaja. Hän oli pääministerinä kahdesti, 1971–1975 ja 1998–2000. Kommunistien liitto
Kommunistien liitto perustettiin 14. syyskuuta 2002. Aluksi yhdistys tunnettiin nimellä Kommunistit, mutta nimi vaihdettiin rekisteröimisen yhteydessä, inspiraatiota Karl Marxin ja Friedrich Engelsin ajoista ottaen. Uuden järjestön takana olivat Rauhan ja sosialismin puolesta – Kommunistisesta työväenpuolueesta (KTP) aiemmin samana vuonna erotetut jäsenet. Kiista KTP:ssa syntyi kun osa keskusneuvostosta halusi mennä mukaan uuteen ”oikeistolaisiakin” aineksia sisältäneeseen puolueeseen (Muutosvoimat Suomi, MVS). Hannu Harjun johtama enemmistö ei tällaisesta innostunut vaan erotti 23. maaliskuuta 2002 kaksi jäsentä ja toukokuussa koko KTP:n Helsingin piirijärjestön. Keskusneuvosto torjui uuden puolueen äänin 18-9. Lähteä saivat monet KTP:n konkarit kuten Työkansan Sanomien päätoimittaja Reijo Katajaranta, puoluesihteeri Heikki Männikkö ja vuoden 1994 presidenttiehdokas Pekka Tiainen. Stepan Bandera
Saksan korkein oikeus päätti Karlsruhessa, että Stašynski oli syyllistynyt Banderan murhaan ja että Neuvostoliiton hallitus oli siihen osasyyllinen. Entinen KGB:n johtaja Vladimir Krjutškov totesi vuonna 2005 "Komsomolskaja Pravda" -lehdessä, että Stepan Banderan murha oli yksi viimeisimmistä, missä KGB ryhtyi epäsuosittujen henkilöiden poistamiseen väkivaltaisesti, minkä jälkeen KGB vaihtoi nimekseen FSB. FSB
Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen jälkeen Neuvostoliiton salainen poliisi, KGB hajotettiin marraskuussa 1991. NKVD
NKVD ( ), "sisäasiainkansankomissariaatti" (käytännössä sisäasiainministeriö) perustettiin Neuvosto-Venäjälle vuonna 1918. Aluksi sen tehtäviin kuuluivat maan sisäiset asiat, muun muassa poliisitoimi, mutta salaisen poliisin, Tšekan seuraaja GPU toimi sen osana 1922–23. Adolf Hitlerin elämäkerta
Ammattiyhdistysliike ADGB ("Allgemeiner Deutscher Gewerkschaftsbund") murskattiin 2. toukokuuta 1933, kun SA ja NSBO ("Nationalsozialistische Betriebszellenorganisation") valloittivat sen tilat ja sen johtajat vangittiin. Tärkeimmät liitot määrättiin yhdistymään virallisesti 10. toukokuuta perustettuun saksalaiseen työläisrintamaan ("Deutsche Arbeitsfront", DAF), joka oli kansallissosialistinen järjestö.
Tammikuun 30. päivänä vuonna 1934 Saksan osavaltiot lopetettiin lailla ja niiden tehtävät siirrettiin keskushallitukselle. Oleg Gordijevski
Oleg Gordijevski opiskeli Moskovan valtion kansainvälisessä instituutissa ja meni sen jälkeen ulkoministeriöön, jossa sai viran Itä-Berliinissä elokuussa 1961 juuri Berliinin muurin rakennustöiden aikana. Hän liittyi KGB:hen 1963 ja sai viran Neuvostoliiton suurlähetystöstä Kööpenhaminassa, Tanskassa. Anatoli Golitsyn
Myöhemmin "Valittujen Palojen" eri kielissä painoksissa julkaistiin Golitsynin väitteisiin perustunut kertomus, jonka mukaan Urho Kekkonen olisi vuodesta 1947 lähtien vuorovaikuttanut KGB:n kanssa koodinimellä ”Timo”. Kiistelty historiantutkija Hannu Rautkallio käsittelee asiaa teoksessaan "Laboratorio Suomi. Kekkonen ja KGB 1944-1962" (1996) ja esittää siitä oman tulkintansa. Hänen mukaansa Kekkonen pelkäsi Golitsyn paljastavan noottikriisin olleen pelkästään lavastus, jonka tarkoituksena oli turvata Kekkosen uudelleenvalinta, joten Kekkonen ja KGB käynnistivät mittavan peittelyoperaation. Siksi Suojelupoliisia estettiin tutkimasta asiaa, joka salattiin myös samalla ulkoministeriön virkamiehiltä ja jopa ulkoministeri Ahti Karjalaiselta. Anatoli Golitsyn
Golitsyn kertoi kuulusteluissaan CIA:lle runsaasti näkemyksiään Neuvostoliiton ja KGB:n asioista. Kokonaiset agenttiverkostot tulivat hänen antamiensa tietojen avulla läntisten tiedustelupalveluiden tietoon. MI6:n kuulustelussa maaliskuussa 1962 Golitsyn paljasti muun muassa brittiläisten Kim Philbyn, Donald Macleanin ja Guy Burgessin kuuluvan viiden henkilön vakoojarenkaaseen. Golitsynin antamat tiedot vahvistivat myös brittien aiemmat epäilyt George Blaken ja John Vassallin syyllisyydestä vakoiluun. Golitsyn kertoi CIA:lle myös paljon yleistä asiaa KGB:n senhetkisestä organisaatiosta, toimintatavoista ja suhteesta Neuvostoliiton puoluejohtoon sekä eri KGB-johtajien asemasta. Hän väitti muun muassa myös, että YK:n pääsihteeri Dag Hammarskjöldin kuolema lento-onnettomuudessa vuonna 1961 saattoi olla KGB:n Osasto 13:n järjestämä. Golitsynin mukaan hänen antamansa tiedot olivat niin kallisarvoisia, että KGB tulisi lähettämään hänen jälkeensä valeloikkareita, jotka antaisivat niiden kanssa ristiriidassa olevaa tietoa. Mitrohinin lista
Mitrohinin lista on 38 nimeä sisältävä lista suomalaisista KGB-kontakteista vuosina 1972–1984. Listan kokosi toimittaja Juha-Pekka Tikka Vasili Mitrohinin arkiston pohjalta, ja se julkistettiin syyskuussa 2014 Verkkouutisissa ja Nykypäivässä. Lista perustuu KGB:n arkistonhoitajan Vasili Mitrohinin (1922–2004) arkistoon. Loikatessaan länteen 1992 hän toi mukaan kopioimiaan KGB:n dokumentteja. Neuvostoliitto
KGB oli Neuvostoliiton valtiollinen turvallisuuspoliisi vuosina 1954–1991. Sen tehtävä oli hoitaa ulkoista turvallisuutta ja tiedustelua, paitsi sotilastiedustelua, joka kuului GRU:lle. KGB:n toimialue vastasi karkeasti ottaen Yhdysvaltojen CIA:ta ja FBI:n vastavakoiluosastoa, mutta KGB:n alaisuuteen kuului myös esimerkiksi Neuvostoliiton rajavartiolaitos. Neuvostoliiton purkautuessa 1991 Neuvostoliiton KGB:n seuraajaksi perustettiin Venäjällä FSB. Valko-Venäjällä turvallisuuspoliisi toimii edelleen KGB:n nimellä. Vladimir Putin
Viisitoistavuotiaana Putin näki neuvostoliittolaisen suosikkielokuvan "Kilpi ja miekka" (1968), joka kertoo natsi-Saksaan soluttautuneesta neuvostoagentista. Elokuva teki nuoreen Putiniin suuren vaikutuksen, ja hän alkoi haaveilla vakoojan urasta. Hän käveli tiedustelupalvelu KGB:n Leningradin-päämajaan tarjoutumaan vapaaehtoiseksi. Hänet vastaanottanut upseeri totesi, ettei KGB huoli vapaaehtoisia mutta suositteli tulevalle vakoojalle oikeustieteen opintoja yliopistossa. Heinrich Himmler
Himmler kehitti SS:n kansallissosialistisen puolueen todelliseksi sisärenkaaksi, johon oli tiukat jäsenvaatimukset. Kansallissosialistien noustua valtaan 1933 Himmler sai johtoonsa yksi kerrallaan Saksan osavaltioiden poliittiset poliisit, lopulta vuonna 1934 myös Gestapon, jonka jäseniä liitettiin SS:ään. Salaisen poliisin perustaminen sen alaisuuteen oli Hermann Göringin idea. Himmlerin käsissä oleva valta lisääntyi entisestään, kun hänestä tuli huhtikuussa 1934 Gestapon päällikkö ja sen toiminta laajeni koko maahan. Samana vuonna säädetty maanpetturuuslaki kielsi ihmisiä arvostelemasta natsipuoluetta. Himmler oli mukana juonittelemassa SA:n johtoa vastaan, ja puolueen sisällä tehtiinkin suurpuhdistus niin sanottuna pitkien puukkojen yönä. Hitlerin luvalla SS surmasi suuren osan SA:n johtohenkilöstöä, mukaan lukien Ernst Röhmin. Nikolai Skoblin
Skoblinin mainitaan syntyneen Nižynissä Pohjois-Ukrainassa. Syntymävuodeksi on eri lähteissä mainittu muun muassa 1892, 1894 tai 1885. Hän valmistui vuonna 1914 Tšugujevin sotakoulusta vänrikiksi ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Vallankumouksen puhjetessa vuonna 1917 hän oli esikuntakapteeni. Valkoisen armeijan järjestäytyessä Skoblin liittyi kenraali Lavr Kornilovin joukkoihin. Hänet ylennettiin marraskuussa 1918 valkoisen armeijan everstiksi ja hän komensi sisällissodan aikana pelättyä Kornilovin rykmenttiä, sittemmin divisioonaa. Kenraali Pjotr Wrangel ylensi hänet sisällissodan lopussa kenraalimajuriksi. Skoblin tutustui ja rakastui vuonna 1919 laulaja Plevitskajaan, joka kannatti tuolloin bolševikkeja. He menivät naimisiin sisällissodan päätyttyä ja asettuivat asumaan Ranskaan.
Skoblin jatkoi maanpaossa osaksi ROVS:n organisaatiota liitetyn ”Kornilovin iskurykmentin” komentajana. Vuonna 1933 ROVS:n johtaja kenraali Miller teki hänestä järjestön tiedustelujohtajan. Skoblin kiersi luomassa salaisia tiedusteluverkostoja vaimonsa konserttimatkojen varjolla muun muassa Suomessa. Ilmeisesti vaimonsa vaikutuksesta Skoblin ryhtyi vuonna 1930 työskentelemään neuvostovakoilulle. Skoblinin kilpailija Viktor Larionov ja eräät muut alkoivat jo 1930-luvun puolivälissä epäillä häntä kaksoisagentiksi, mutta huhuja ei voitu osoittaa todeksi. Kun NKVD vuonna 1937 päätti siepata Millerin Neuvostoliittoon, Skoblin sai tehtäväkseen houkutella tämän ansaan. Syyskuun 22. päivänä hän sanoi vievänsä Millerin tapaamaan Pariisin lähellä kahta tietolähteiksi lupautunutta saksalaista upseeria, mutta johdattikin Millerin suoraan NKVD:n miesten väijytykseen. Millerin asuntoonsa jättämä kirje paljasti nopeasti Skoblinin osuuden ihmisryöstössä, jolloin hän pakeni turvaan Neuvostoliiton Pariisin-suurlähetystöön. Hizb al-Tahrir
Taqiyyuldin al-Nabhani perusti puolueen Jerusalemissa vuonna 1953. Se aloitti toimintansa 1950-luvulla Jordaniassa ja Saudi-Arabiassa. Se laajeni Keski-Aasiaan Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen 1990-luvulla. Keski-Aasiassa se vaikutti aluksi Uzbekistanissa, josta se laajeni Tadžikistaniin, Kazakstaniin ja Kirgisiaan. Kazakstanin salainen poliisi neutralisoi järjestön, ja suurin osa sen jäsenistä Kazakstanissa on etnisiä uzbekkeja tai islamiin kääntyneitä venäläisiä. Keski-Aasiassa järjestöä on pyritty tukahduttamaan raskaalla kädellä ja se onkin siirtynyt pääasiassa maan alle. Iran on tarjonnut turvapaikkoja sen jäsenille ja avustanut ihmisoikeusjärjestöjä, jotka ovat protestoineet aktivistien vangitsemisia. Sergei Ivanov
Ivanov työskenteli KGB:ssä vuodesta 1976. Valmistuttuaan Minskistä hän työskenteli Leningradin kaupungin ja alueen tiedustelutehtäviin erikoistuneessa valtion turvallisuukomiteassa, muun muassa Putinin kanssa samalla aliosastolla. 1970-luvun lopulta hän työskenteli varapäällikkönä eräässä ulkoisen tiedustelun organisaation johtokunnassa. Ivanov työskenteli 1984–1990 Venäjän Helsingin-suurlähetystössä KGB:n ulkomaantiedustelun poliittisen osaston tehtävissä lähetystösihteerin nimikkeellä. Valko-Venäjän kommunistinen puolue
Valko-Venäjän kommunistinen puolue (, lyhenne KPB, ) on Valko-Venäjällä toimiva kommunistinen puolue. Puolue perustettiin vuonna 1996, ja se tukee avoimesti Valko-Venäjän nykyisen presidentin Aljaksandr Lukašenkan hallintoa. Puolueen puheenjohtajana toimii Tatsyana Holubeva. Jaakko Laakso
Verkkouutiset uutisoi 31. heinäkuuta 2014 Laakson nimi nousi esiin Iso-Britanniassa Churchill Archives Centressä julkaistuissa Mitrohinin arkistossa, jotka käsittelevät KGB:n arkistonhoitaja Vasil Mitrohinin lännen tiedustelupalveluille vuotamia agenttien nimilistoja. Aineiston mukaan Laakson koodinimi oli Jan ja hänet oli värvätty KGB:n palvelukseen vuonna 1973. Anatoli Golitsyn
Myöhemmin Golitsyn esitti vielä lisää entistä hurjempia väitteitä, joita CIA:kin piti fantasioina. Hän esimerkiksi väitti brittien agenttina teloitetun neuvostoliittolaisen eversti Oleg Penkovskin olleen koko ajan neuvostotiedustelun ohjauksessa ja KGB:n myrkyttäneen vuonna 1963 äkisti kuolleen Ison-Britannian Labour-puolueen johtajan Hugh Gaitskellin saadakseen tämän tilalle Harold Wilsonin, joka olisi ollut KGB:n agentti. Angleton uskoi tähän tarinaan, mutta useimmat CIA:n johtajat eivät, sillä Gaitskellin kuolema tapahtui kaksi vuotta Golitsynin loikkauksen jälkeen. Angleton uskoi myös Golitsynin väitteen, että sodan aikana Yhdysvaltain suurlähettiläänä Moskovassa toiminut demokraattipoliitikko W. Averell Harriman olisi vakoillut Neuvostoliiton hyväksi. Golitsyn sai CIA:n myös uskomaan virheellisesti, että hänen jälkeensä vuonna 1964 länteen loikannut KGB-upseeri Juri Nosenko olisi ollut KGB:n lähettämä kaksoisagentti, minkä seurauksena Nosenko joutui Yhdysvalloissa vankilaan. Muun muassa Länsi-Saksan ja Ranskan tiedustelupalvelut epäilivät Golitsyniä itseään KGB:n lähettämäksi harhauttajaksi, koska useat hänen väitteistään olivat niin selvästi virheellisiä. Myös Richard Helms ja FBI:n johtaja J. Edgar Hoover arvelivat Golitsynin loikkauksen olleen KGB:n juoni, mutta Nosenkon olevan aito loikkari. Kylmä sota
Kylmän sodan toimissa olivat keskeisiä myös tiedustelupalvelut – Yhdysvaltain "Central Intelligence Agency", CIA, ja Neuvostoliiton "Komitet Gosudarstvennoi Bezopasnosti", KGB. 
Tiedustelu oli jatkuvaa kilpajuoksua kaksoisagentteineen ja loikkareineen. Kuuluisimpiin vakoilutapauksiin kuuluu Ethel ja Julius Rosenbergin tapaus, jossa kaksi yhdysvaltalaista kommunistia tuomittiin kuolemaan syytettyinä atomivakoilusta. He olivat ainoat vakoilusta teloitetut amerikkalaiset kylmässä sodassa. Asiasta on useita näkemyksiä – usein se katsotaan vain ylireagoinniksi Yhdysvaltain julkisessa ilmapiirissä vallinneeseen ”Punaisen vaaraan”, sillä todelliset atomivakoilijat tuskin vaarantaisivat itseään avoimen kommunistisella poliittisella toiminnalla. Syyskuun 11. päivän terroriteot
Al-Qaida perustettiin vuonna 1989, kun Neuvostoliitto vetäytyi Afganistanista. Järjestön perustana oli 1980-luvulla maahan saapuneiden vapaaehtoisten taistelijoiden verkosto. He kävivät Neuvostoliiton vastaista pyhää sotaa jihadia ja saivat rahoitusta sekä Yhdysvalloista että Saudi-Arabiasta. Vuosina 1985–1992 arviolta 12 500 ulkomaalaista sai koulutusta pommien teossa, sabotaasissa ja kaupunkisodankäynnissä leireillä, jotka perustettiin CIA:n avustuksella. On epäilty, että CIA olisi kouluttanut myös Osama bin Ladenia. 1990-luvun alussa al-Qaida toimi Sudanissa, mutta vuoden 1996 jälkeen järjestön päämaja ja harjoitusleirit muutettiin Afganistaniin, missä bin Laden loi kiinteät suhteet talebaneihin. Vuonna 1996 bin Laden antoi ensimmäisen fatwansa. Siinä hän julisti sodan amerikkalaisia vastaan, koska heillä oli Saudi-Arabiassa joukkoja, jotka miehittivät maata, jossa on kaksi muslimien pyhää kaupunkia. FBI:n entisen johtajan Louis J. Freehin mukaan vuoden 1996 fatwa merkitsi al-Qaidan antamaa sodanjulistusta Yhdysvalloille. KGB
Toisen maailmansodan aikana 1941 NKVD:sta erotettiin sotilaallista turvallisuutta varjeleva osa, joka alistettiin maa-armeijalle ja laivastolle. Valtiollinen turvallisuus erotettiin omaksi "Valtion turvallisuuskansankomissariaatiksi" (lyh. "NKGB"). Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon, NKGB:stä sekä maa-armeijan ja laivaston turvallisuusosista tuli uudelleen GUGB ja osa NKVD:tä. Vuonna 1943 nämä elimet erotettiin jälleen NKVD:sta ja nimettiin taas NKGB:ksi sekä Smeršiksi. Sodan aikana Stalin käytti salaisen poliisin yksiköitä rintamakarkureiden sekä vihollisen kaukopartiomiesten pysäyttämiseen (ja teloittamiseen) sekä laajojen väestön pakkosiirtojen toteuttamiseen. Walter Ulbricht
Ulbricht liittyi SPD:hen vuonna 1912, mutta vuoden 1918 lopulla siirtyi perustamaan Saksan kommunistista puoluetta Leipzigissa. Ulbricht kävi Kommunistisen internationaalin Kansainvälisen Lenin-koulun Neuvostoliitossa 1924–1925. Hän oli edustajana Saksin maapäivillä 1928–1933. Vuonna 1932 Komintern käski Saksan kommunistien tehdä yhteistyötä kansallissosialistien kanssa taistellakseen sosiaalidemokraatteja vastaan. Ulbrichtin väitetään tavanneen Joseph Goebbelsin ja heidän väitetään suunnitelleen yhteisiä sosiaalidemokraattien vastaisia kampanjoita. Kansallissosialistien muodostettua hallituksen 1933 ja kiellettyä myös kommunistipuolueen Ulbricht siirtyi maanpakoon Ranskaan, josta edelleen Neuvostoliittoon 1938. Karl Liebknecht
Uudenvuodenyönä 1918–1919 Liebknecht osallistui KPD:n, Saksan kommunistisen puolueen perustamiseen. Rosa Luxemburgin, Leo Jogichesin ja Clara Zetkinin kanssa Liebknecht oli myös tärkeä vaikuttaja tammikuun 1919 ns. spartakistikapinassa Berliinissä. Saksan uusi hallitus Friedrich Ebertin johdolla vastasi kapinaan väkivaltaisesti käyttäen apunaan keisarillisen armeijan rippeitä ja oikeistolaisia aseellisia joukkoja, Freikorpseja. 13. tammikuuta kansannousu oli kukistettu. Liebknecht ja Rosa Luxemburg joutuivat Freikorpsin sotilaiden kaappaamaksi ja heidät vietiin Berliinin Eden-hotellin. Siellä heitä kidutettiin ja kuulusteltiin useita tunteja. Tämän jälkeen heidät teloitettiin ja ruumiit viskattiin Landwehrkanaliin 15. tammikuuta 1919. KGB
Muita henkilöitä: Vladimir Putin
Presidentti Jeltsin suoritti hallinnossaan useita henkilövaihdoksia vuoden 1998 aikana. Toukokuussa 1998 Jeltsin siirsi Putinin presidentinhallinnon ensimmäiseksi apulaisjohtajaksi, jonka vastuulla olivat suhteet maan 89 alueeseen. Putin kertoi tiedotusvälineille aikovansa varmistaa Jeltsinin määräysten täytäntöönpanon alueellisella tasolla. Putin pysyi tässä toimessa vain 61 päivää, sillä Jeltsin nimitti hänet KGB:n tilalle perustetun tiedustelupalvelun FSB:n johtajaksi. Putin kieltäytyi Jeltsinin tarjoamasta kenraalin arvosta ja alkoi johtaa FSB:tä sen historian ensimmäisenä ja viimeisenä siviilijohtajana. Hän vähensi päämajan henkilöstöä kolmanneksella sekä lakkautti vanhentuneita osastoja ja perusti uusia. Uusiksi tiedustelutoiminnan alueiksi Putin otti levottomat muslimialueet, tietokoneturvallisuuden, teleliikenteen ja perustuslain puolustamisen. Berliini
Sosialisti Philipp Scheidemann ja kommunisti Karl Liebknecht julistivat lokakuun vallankumouksen jälkeen kaupungin tasavallaksi. Seuraavina kuukausina kaupungissa käytiin lukuisia katutaisteluita eri ryhmittymien välillä. Joulukuussa 1918 Berliinissä perustettiin Saksan kommunistinen puolue ("Kommunistische Partei Deutschlands", KPD). Tammikuussa 1919 puolue yritti kaapata vallan niin sanotussa spartakistikapinassa, joka epäonnistui. 15. tammikuuta 1919 Karl Liebknecht ja Rosa Luxemburg surmattiin. Valko-Venäjän presidentinvaali 2006
Valko-Venäjän turvallisuuspoliisin, KGB:n, päällikön Stepan Suhorenkon mukaan on paljastunut salajuoni. Hänen mukaansa Partnerstvo-niminen hallituksesta riippumaton ja rekisteröimätön yhdistys järjestäisi vääriä ovensuukyselyitä, minkä jälkeen järjestettäisiin pääkaupungissa mielenosoituksia ja otettaisiin lopulta hallintorakennukset haltuun. Jack Barsky
Vuonna 1969 Dittrich oli seniori Jenan Yliopistossa, kun häntä lähestyi joku Itä-Saksan salaisesta poliisista, kuka kysyi häneltä, jos hän olisi kiinnostunut työpaikasta Carl Zeiss AG:ssa. Hänelle ehdotettiin oikeasti työpaikkaa Stasissa. Opiskellessa tohtoriksi kemiassa ja toimiessa apuopettajana, hänet lähetettiin Itä-Berliiniin moneksi viikoksi KGB-koulutukseen. Hänelle kerrottiin, että Neuvostoliitto käyttää vain vapaaehtoisia vakoojia, joten hänellä oli vaihtoehto torjua heidän työehdotuksensa. Barskylla oli päivä aikaa päättää.Häntä kiehtoi mahdollisuus; hän päätti hyväksyä ehdotuksen. Securitate
Departamentul Securităţii Statului (lyhenne DGSP, mutta yleisesti käytettiin sanaa Securitate) perustettiin presidentillisellä päätöksellä Kansalliskokouksessa 30. elokuuta 1948. Securitaten esiasteita oli kuitenkin havaittavissa jo vuonna 1944, jolloin kuningas Mikael I yritti vallankaappausta. Neuvostoliiton kommunistinen puolue
Puolueella ei ollut puheenjohtajaa. Neuvostoliitossa korkein valta oli käytännössä NKP:llä ja sen keskuskomitean sihteeristöä johtaneella henkilöllä, pääsihteerillä (1953–1966 nimitys oli ensimmäinen sihteeri). Vuonna 1977 säädetyssä perustuslaissa NKP todettiin neuvostoyhteiskunnan johtavaksi ja suuntaa antavaksi voimaksi, sen poliittisen järjestelmän, valtiollisten muodostelmien ja kansalaisjärjestöjen ytimeksi. Vuonna 1985 pääsihteeriksi valittiin Mihail Gorbatšov, jonka tavoitteisiin kuului Neuvostoliiton taloudellinen ja poliittinen uudistaminen glasnostilla ja perestroikalla. Hänen tavoitteitaan olivat muun muassa monipuoluejärjestelmän luominen ja itäisen Keski- ja Etelä-Euroopan liittolaismaiden poliittisen valvonnan lakkauttaminen. Neuvostoliiton historia
Yhdistyneen kuningaskunnan, Ranskan ja Yhdysvaltain miehitysvyöhykkeistä muodostettiin toukokuussa 1949 Saksan liittotasavalta (epävirallisesti Länsi-Saksa eli BRD), joka julistautui täysin itsenäiseksi vuonna 1955. Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeelle perustettiin Saksan demokraattinen tasavalta (epävirallisesti Itä-Saksa eli DDR) lokakuussa 1949. DDR oli koko olemassaolonsa ajan Neuvostoliiton valvonnassa. Saksa oli jaettuna vuoteen 1990 asti, jolloin lakkautetun DDR:n alue liitettiin viideksi osavaltioksi () pilkottuna Saksan liittotasavaltaan. Vladimir Krjutškov
Vladimir Aleksandrovitš Krjutškov (, 19. helmikuuta 1924 – 23. marraskuuta 2007) oli neuvostoliittolainen poliitikko ja entinen turvallisuuspalvelun upseeri ja KGB:n johtaja 1988–1991 ja 1988–1990 politbyroon jäsen. Valkoiset emigrantit
Valkoisia emigrantteja yhdistäneistä poliittisista järjestöistä tunnetuin oli kenraali Pjotr Wrangelin johdolla vuonna 1924 perustettu Venäjän yleissotilaallinen liitto eli ROVS. Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu NKVD onnistui soluttamaan järjestön johtoon omia kaksoisagenttejaan ja eliminoimaan useita sen johtajia. Karl-Liebknecht-Haus
Talo rakennettiin alkujaan vuonna 1912 uuden aukion reunalle tehdas- ja toimistorakennukseksi ovenpidikkeitä valmistaneelle tehtaalle. Vuosina 1926–1933 rakennuksessa toimi Saksan kommunistisen puolueen (KPD) päämaja, jolloin talo sai myös ensimmäisen kerran nykyisen nimensä. Siellä toimivat myös monet kommunistiseen puolueeseen sidoksissa olleet järjestöt, kuten nuorisoliitto KJVD ja taistelujärjestö Roter Frontkämpferbund, sekä "Die Rote Fahne" -lehden toimitus. Poliisi ja SA-joukot miehittivät rakennuksen 23. helmikuuta 1933 ja puoluetoimisto suljettiin viikkoa myöhemmin. Rakennus toimi sen jälkeen jonkin aikaa pidätyskeskuksena ja se nimettiin "Horst-Wessel-Hausiksi". Talossa toimi vuodesta 1935 Preussin osavaltion valtiovarainministeriö ja vuodesta 1937 SA:n Berliinin–Brandenburgin osasto. KGB
Kun koplan johtaja Manfred Ramminger tiedusteli Düsseldorfin lentokentällä parasta tapaa lähettää rahtia Moskovaan, KLM:n virkailija ehdotti lentorahtia ja Lufthansalta vakuutettiin, ettei tullissa oltaisi erityisen kiinnostuneita paketin sisällöstä. Ramminger noudatti neuvoja ja nousi myös itse Moskovan koneeseen kuljettaen ohjuksen sytytintä käsimatkatavaroissaan. SS John Grafton
Eri vallankumousryhmät järjestivät yhteisen kokouksen ensin lokakuussa 1904 Pariisissa ja sitten huhtikuussa 1905 Genevessä. Kokouksissa sovittiinkin aseellisen kapinan aloittamisesta. Suomessa Leo Mechelinin johtamat perustuslailliset eivät hyväksyneet väkivallan käyttöä ja niinpä passiivista vastarintaa organisoinut Kagaali kieltäytyi ratifioimasta Pariisin kokouksen päätelauselmaa. Zilliacus perusti nyt Suomen aktiivisen vastustuspuolueen, jolla oli äänenkannattajana salaa levitetty "Frihet" (”Vapaus”) -lehti. Puolueen perustava kokous pidettiin 17. marraskuuta 1904 ja sen puheenjohtajaksi valittiin Johannes Gummerus. Puolueella oli myös oma taistelujärjestönsä jonka tehtävänä oli terroritekojen suunnittelu ja toteutus. Sicherheitsdienst
Sicherheitsdienstin perusti viestiupseeri Reinhard Heydrich vuonna 1932 SS:n vastavakoilun järjestämiseksi. Se nousi SS:n tiedusteluorganisaatioksi Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua valtaan 1933. Se ei kyennyt syrjäyttämään kilpailijaansa Abwehria ennen vuoden 1944 Adolf Hitlerin murhayrityksen jälkipuhdistuksia. SD:n tehtävänä oli tunnistaa varsinaiset tai mahdolliset natsihallinnon vastustajat ja poistaa heidän aiheuttamansa uhka hallinnolle. Tämän tehtävän täyttämiseen SD loi agenttijärjestön ja hankki tiedonantajia ympäri valtakuntaa ja myöhemmin myös valloitetuilta alueilta. Järjestö koostui muutamasta sadasta täysipäiväisestä agentista ja muutamasta tuhannesta tiedonantajasta. Mauno Koivisto
Juhani Suomen mukaan Koivisto hoiti edeltäjiensä Paasikiven ja Kekkosen tavoin yhteyksiä Neuvostoliittoon KGB:n avulla. Kyse ei hänen mukaansa ollut tiedustelusta vaan järkevästä toiminnasta: KGB-yhteys oli suorin ja varmin linkki neuvostovaltion johtoon. KGB-toimitsija Viktor Vladimirovia Suomi luonnehtii Koivistojen perhetutuksi. Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean politbyroo
Vladimir Lenin perusti politbyroon 1917 vallankumouksen tekemiseen, ja kahdeksannen puoluekokouksen 1919 jälkeen siitä tuli todellinen valtakeskus. Aluksi politbyroossa oli viisi jäsentä: Lenin, Lev Trotski, Josif Stalin, Lev Kamenev ja Nikolai Krestinski. Vladimir Putin
Kesken Putinin opintojen neljättä vuosikurssia KGB:n värvääjä otti Putiniin yhteyttä keskustellakseen tämän uranvalinnasta. Putin liittyi KGB:hen kesällä 1975 ja aloitti sen Leningradin-päämajan henkilöstöosastolla toimistotöissä. Pian hän meni upseerikoulutukseen, jossa hän oppi kuulustelutekniikoita ja muita tiedustelutoiminnan perusteita. Hän valmistui yliluutnantiksi ja siirtyi KGB:n vastavakoiluosastolle virkamieheksi, jonka tehtävänä oli pitää yllä yhteiskuntajärjestystä ja poliittista kontrollia. Hänen toiminnastaan tuolloin ei tiedetä paljoa, mutta ilmeisesti hän värväsi ja valvoi informantteja. Klement Gottwald
Gottwald oli yksi Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen perustajista. Yhtenä Tšekkoslovakian kommunistipuolueen johtajista Gottwald valittiin maaliskuussa 1945 Edvard Benešin johtamaan pakolaishallitukseen, joka sai maan johtoonsa sen vapauduttua natsimiehityksestä. Eri puolueiden yhteistyö päättyi helmikuussa 1948 hallituksen ei-kommunististen jäsenten eroon. Tällöin kommunistit tekivät Gottwaldin johtamina ns. Prahan kaappauksen eli Tšekkoslovakian vallankaappauksen 1948. Toukokuussa uudet vallanpitäjät hyväksyivät uuden perustuslain. Presidentti Benešiä painostettiin hyväksymään uusi lainsäädäntö, mutta hän kieltäytyi ja hänet erotettiin presidentin virasta 7. kesäkuuta 1948. Kesäkuun 14. päivä kommunistit valitsivat Gottwaldin Tšekkoslovakian presidentiksi. Rudolf Abel
Rudolf Ivanovitš Abel (, oik. William August Fisher; venäläisittäin Viljam Genrihovitš Fišer (); 11. heinäkuuta 1903 Newcastle-upon-Tyne – 15. marraskuuta 1971 Moskova) oli neuvostoliittolaisen tiedustelu- ja vakoilujärjestö KGB:n eversti. Hänen vanhempansa olivat tsaarin Venäjältä 1901 Englantiin paenneet vallankumoukselliset Heinrich ja Ljubov Fisher. Vuonna 1921 Fisher palasi vanhempiensa kanssa Moskovaan. Fisher työskenteli Venäjällä tulkkina ja puna-armeijan radiopataljoonassa, kunnes hänet värvättiin OGPU:n palvelukseen vuonna 1927. Vuonna 1948 Fisher siirtyi vakoojaksi Yhdysvaltoihin, missä hän käytti nimeä Emil Robert Goldfus. Boriss Pugo
Pugo valmisti Riian polyteknillisestä koulusta 1960, työskenteli Komsomolissa, liittyi puolueeseen 1963, kommunistisen puolueen ja hallituksen asemissa sekä Latviassa että Moskovassa. Hän oli 1960–1984 Latvian Komsomolin ensimmäisenä sihteerinä, Neuvostoliiton Komsomolin keskuskomitean sihteeristössä, Riian kommunistisen puolueen kaupunkikomitean pääsihteerinä ja Latvian KGB:ssa vuodesta 1977. Vuonna 1988 Gorbatšov nimitti hänet vaikutusvaltaiseen Neuvostoliiton kommunistisen puolueen valvontakomissioon Moskovassa. Gorbatšov oli hävinnyt valtataistelun valvontaelimestä ja yritti hajottaa sitä uudistusmieliseen ja uudistuksia vastustavaan linjaan. Ivan Serov
Ivan Aleksandrovitš Serov (, 13. elokuuta 1905–1. heinäkuuta 1990) oli neuvostoliittolainen kenraali, joka toimi KGB:n päällikkönä vuosina 1954–1958 ja GRU:n päällikkönä vuosina 1958–1963. Sitä ennen hän oli NKVD:n johtavia komissaareja Lavrenti Berijan alaisuudessa, ja vaikutti merkittävästi Neuvostoliiton poliittisiin tapahtumiin Josif Stalinin kuoleman jälkeen. Hän myös järjesteli salaisen poliisin organisaatioita Itä-Euroopan maihin, ja vaikutti merkittävästi rautaesiripun syntyyn. CBGB
CBGB (Country, Bluegrass, and Blues) oli musiikkiklubi New Yorkissa, Manhattanilla. Klubi sijaitsi osoitteessa 315 Bowery. Klubin perusti vuonna 1973 Hilly Kristal. Lefortovon vankila
Vankila on perustettu 1881 ja siirtyi 2005 Venäjän federaation oikeusministeriön alaisuuteen. Siitä vastaa FSB. Neuvostoliiton aikana sitä käytettiin tutkintavankilana ja siitä vastasi salainen palvelu KGB. Jüri Kukk
KGB pidätti Jüri Kuken maaliskuussa 1980, ja huolimatta kansainvälisistä vastalauseista hänet tuomittiin tammikuussa 1981 kahdeksi vuodeksi pakkotyöleirille neuvostovastaisen toiminnan johdosta. Kukk kuljetettiin Vologdaan helmikuussa 1981, ja nelisen viikkoa myöhemmin hän kuoli vankilan sairaalassa neljä kuukautta jatkuneen nälkälakon ja pakkosyöttämisen seurauksiin. Hänen jäännöksensä siirrettiin vuonna 1989 Kursin hautausmaalle. Kuken kuolinpäivää vietetään Virossa kaatuneen vapaustaistelijan muistopäivänä ("Langenud vabadusvõitleja päev"), mutta valtiolliseksi merkkipäiväksi sitä ei ole julistettu. Gulag: Vankileirien saaristo
Solženitsyn tiesi alusta alkaen, että Kremlin reaktio hänen teoksensa johdosta ei tulisi olemaan myönteinen. Turvallisuuspoliisi KGB:n urkkijat saivat vihiä "Gulag: Vankileirin saariston" käsikirjoituksen olemassaolosta jo lokakuussa 1965 nauhoittaessaan salaa kirjailijan keskusteluja erään tuttavansa kanssa. Solženitsyn kertoi kirjoittavansa teostaan suuren tunnekuohun vallassa: ”...on kuin laava virtaisi kun kirjoitan "Saaristoa", on mahdotonta keskeyttää.” Käsikirjoituksesta oli kirjailijan mukaan tässä vaiheessa valmiina jo 240 liuskaa. Hän kaavaili ”päästävänsä maanvyöryn liikkeelle” vuosien 1972−75 tienoilla. Teoksen vaikutuksen Kremlin johtajiin kirjailija tiesi: ”Saaristo murhaa heidät. Se tulee olemaan tuhoisa.” Tästä tietoisena Solženitsyn salasi käsikirjoituksen muilta kuin lähimmiltä ystäviltään ja avustajiltaan. Hän päätti säilyttää sen eräänlaisena henkivakuutuksena siltä varalta, että hänet vangittaisiin tai murhattaisiin. Gulag: Vankileirien saaristo
Solženitsyn halusi aluksi kirjan ilmestyvän Neuvostoliitossa, ja hän pyysi viivyttämään sen julkaisua lännessä. Syyskuussa 1973 Solženitsyn muutti mielensä julkaisemisesta, koska hänelle selvisi, että KGB oli löytänyt kopion hänen kirjastaan kuulusteltuaan hänen konekirjoittajaansa, joka oli pian sen jälkeen hirttäytynyt. Dinamo Moskova
HK Dinamo Moskova () eli Moskovan Dynamo on moskovalainen jääkiekkoseura. Seura perustettiin vuonna 1946 KGB:n seuraksi. Sen edustusjoukkue pelaa monikansallisessa KHL-liigassa. Millî İstihbarat Teşkilatı
Tiedustelupalvelun tarve juontaa ottomaaniajan lopulle, ja vuonna 1913 perustettiin Erikoispalvelu Teskilat-i Mahsusa, joka toimi ensimmäisen maailmanodan aikana sekä sotilaallisissa että puolisotilaallisissa tehtävissä. Organisaatio lakkautettiin 1918. Eri vaiheiden jälkeen Mustafa Kemal Atatürk määräsi perustettavaksi nykyaikaisen tiedusteluorganisaation nimellä Kansallisen turvallisuuspalvelun direktoraatti (MEH/MAH), joka syntyi 1926 ja aloitti virallisesti toimintansa tammikuussa 1927. Sen johtoon tuli Sükrü Ali Ogel. MAH toimi eri muodoissa vuoteen 1965, jolloin se nimettiin Valtion turvallisuuspalveluksi (Millî İstihbarat Teşkilatı, MİT), ja se määrättiin pääministerin alaiseksi, kun MAH oli ollut sisäministeriön alainen. NKVD
NKVD toimeenpani sodan aikana useita vankiteloituksia, kuten Katynin joukkomurhan. Sodan jälkeen se hallinnoi miehitetyssä Saksassa .
Vuonna 1946 Neuvostoliiton kansankomissariaatit nimettiin ministeriöiksi, jolloin NKGB:stä tuli "valtion turvallisuusministeriö", lyh. MGB ja NKVD:sta "sisäasiainministeriö", "MVD". Ne liitettiin jälleen yhteen 1953 Stalinin kuoltua, mutta erotettiin lopullisesti 1954, jolloin perustettiin "Valtion turvallisuuskomitea" (lyh. "KGB") ministeriön sijaan. Sisäministeriölle jäivät rikospoliisi, rangaistuslaitokset ja palokunnat. Stepan Suhorenko
Kenraaliluutnantti Stepan Nikolajevitš Suhorenko (s. 27. tammikuuta 1957 Zduditši, Svetlogorskin piiri, Gomelin alue, Valko-Venäjän SNT) oli Valko-Venäjän turvallisuuspalvelun KGB:n johtaja. Hän on opiskellut Valko-Venäjän teknologisessa instituutissa, mistä hän valmistui vuonna 1980, ja työskennellyt Neuvostoliiton KGB:n palveluksessa 1980-luvulta puolivälistä lähtien. Jugoslavian kommunistinen puolue
Kommunistien vallankumouksellinen liikehdintä alkoi heikentyä uudelle vuosikymmenelle tultaessa. Esimerkiksi Baijerin ja Unkarin neuvostotasavallat olivat kukistuneet vuoden 1919 aikana. Sisäiseen levottomuuteen kyllästynyt Jugoslavian kuningaskunta haki mahdollisuutta tukahduttaa maan oma vallankumouksellinen kommunistipuolue. Tällainen mahdollisuus syntyi, kun bosnialaisen Tuzlan kaivostyöläisten lakossa surmansa sai yksi poliisi ja neljä kaivostyöläistä. Hallitus antoi 29.-30. joulukuuta välisenä asetuksen ("obznana"), joka kielsi kommunistisen toiminnan maassa ennen uuden perustuslain vahvistamista. Puolueen omaisuus takavarikoitiin ja useita sen johtajia pidätettiin. Ainoastaan perustuslakia säätävän kokouksen kommunistikansanedustajat saivat jatkaa toimintaansa. Perustuslaillinen kokous hyväksyi maan ensimmäisen perustuslain 28. kesäkuuta 1921 kommunistien äänestäessä sitä vastaan. Paavo Väyrynen
Suomettumisen aikaan 1970–1980-luvuilla Väyrysen on väitetty olleen läheisessä suhteessa Neuvostoliiton tiedustelupalvelun KGB:n kanssa. Entinen KGB-eversti Oleg Gordijevski kutsuu kirjassaan "Sokea peili" Väyrystä Kekkosen ja Karjalaisen lailla ”"omaksi mieheksi"”. Väyrynen on vastineessaan myöntänyt yhteydenpidon, mutta on katsonut sen ”normaaliksi isänmaalliseksi yhteydenpidoksi”. Dosentti Hannu Rautkallion mukaan Väyrynen peri KGB-suhteet Kekkoselta. KGB
Valko-Venäjällä turvallisuuspoliisi toimii edelleen venäjäksi KGB:n nimellä. Sokos Hotel Viru
Neuvostoaikana hotellin 23. kerroksessa sijaitsi KGB:n käytössä ollut radiokeskus, josta käsin harjoitettiin hotellivieraiden salakuuntelua ja tarkkailua. 60 hotellihuoneessa oli salakuuntelulaitteet, ja myös joissakin Viru-hotellin ravintolan pöydissä oli mikrofoneja. KGB poistui hotellista Viron jälleenitsenäistyttyä vuonna 1991, mutta salainen huone paljastui vasta vuonna 1994. Entinen radiohuone on nykyisin museona. Walter Gotell
Walter Gotell (15. maaliskuuta 1924 Bonn, Nordrhein-Westfalen, Saksa – 5. toukokuuta 1997 Lontoo, Englanti) oli saksalainen näyttelijä, joka tunnetaan roolistaan KGB:n johtaja kenraali Gogolina James Bond -elokuvissa "Erittäin salainen" (1981), "Octopussy – mustekala" (1983), "007 ja kuoleman katse" (1985), "007 vaaran vyöhykkeellä" (1987) ja "007 ja lupa tappaa" (1989). Gotell oli näytellyt jo aiemmin elokuvassa "Salainen agentti 007 Istanbulissa" (1963) eri roolihahmoa. Esiintymisiä TV-sarjoissa: "Pyhimys" (1964), "Seikkailujen saari" (1984), "A-Team" (1985), "Ritari Ässä" (1985), "Miami Vice" (1986), "Ihmemies MacGyver" (1987, 1989), "Star Trek – uusi sukupolvi" (1988) ja "Salaiset kansiot" (1995). Aleksandr Dugin
Moniosaisen artikkelisarjansa esikoisosassa ""Suuri sota mannerten välillä"" (engl. "The Great War Between Continents") vuosilta 1991–1992 keskittyy kuvaamaan salaliittojen merkitystä ihmiskunnan kehityksessä. Duginin mukaan maailmanhistoriaa antiikin ajoista lähtien on muokannut taisto "atlantistien" ja "eurasianistien" salajärjestöjen välillä. Eurasianistien johtavaksi ideologiksi hän nimeää itsensä. 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla eurasianisteja oli kahdenlaisia, "punaisia" ja "valkoisia" eurasianisteja. Euroopassa valkoiset eurasianistit olivat lähellä saksalaista nationalismia ja heitä oli Duginin mukaan esimerkiksi natsien tiedustelussa ("Abwehr") ja myöhemmin SS:ssä ja turvallisuuspalvelussa ("Sicherheitsdienst"). Turvallisuuspalvelun johtaja Heydrich oli Duginin mukaan eurasianisti. Tässä absurdissa artikkelissa Dugin esittää myös, että KGB oli atlantistien salajärjestö. Teos päättyy sanoihin ""Euraasian ratkaisun hetki on jo käsillä... Suuri mannerten välinen sota on jo lähestymässä kulminaatiotaan."" Suomen Kommunistinen Puolue
SKP perustettiin elokuussa 1918 Moskovassa nimellä "Suomalainen Kommunistinen Puolue" ja nimi muutettiin 1920. Puolueen perustajat olivat lähinnä Venäjälle Suomen sisällissodan jälkeen paenneita punaisia ja heidän poliittisen hallintonsa kansanvaltuuskunnan jäseniä, joista monet olivat toimineet aiemmin SDP:n johtotehtävissä. SKP:n perustavaan kokoukseen osallistui 23 eli hieman yli puolet sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän vangitsemiselta ja/tai teloituksilta välttyneistä jäsenistä, joiden edustajantoimi oli katsottu lakanneeksi 16. toukokuuta 1918. SKP oli perustamisestaan lähtien kielletty Suomessa, ja monet sen johtajista oleskelivat suurelta osin Neuvostoliitossa. SKP kuitenkin rakensi 1920-luvun alussa Suomeen maanalaisen verkoston ja puolueella oli vaikutuksensa moniin julkisiin järjestöihin kuten Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen. Adolf Hitlerin kuolema
Arkistotietojen mukaan Hitlerien ruumiit haudattiin aluksi Magdeburgiin merkitsemättömään hautaan asfaltin alle. Vuonna 1970 rakennus oli siirtymässä Itä-Saksan hallitukselle, ja KGB:n johtaja Juri Andropov määräsi ruumiit kaivettavaksi ylös ja tuhottavaksi. KGB:n ryhmä poltti ruumiit 4. huhtikuuta 1970 ja tuhkat siroteltiin Elbeen. Kompromat
KGB painosti Britannian suurlähetystössä Moskovassa 1950-luvulla työskennelleen homoseksuaalin John Vassalin toimimaan vakoilijana KGB:lle raskauttavien kuvien avulla, joissa hän oli sukupuoliyhteydessä useiden eri miesten kanssa. Informationsbyrån
Informationsbyrån eli IB oli Ruotsin sotilastiedustelun vuonna 1965 perustama salainen tiedustelupalvelu, joka hoiti osittain samankaltaisia tiedustelutehtäviä kuin valtiollinen poliisi, Säkerhetspoliskin (Säpo). Tilanne oli siis suurin piirtein samankaltainen kuin Suomessa, jossa rinnakkain toimivat vastavakoiluun keskittyvä suojelupoliisi ja osin ulkomaihin (Neuvostoliitto/Venäjä) tiedustelua kohdistava pääesikunnan tutkintatoimisto. Stasi
Ministerium für Staatssicherheit, lyhennettynä MfS, kansanomaisesti Stasi, oli DDR:n valtiollinen turvallisuuselin 1950–1989. Se oli kymmenistä osastoista muodostunut organisaatio, jonka toiminta kattoi lähes kaiken mahdollisen DDR:n omien kansalaisten valvonnasta ulkomaanvakoiluun, vastavakoiluun ja radiotiedusteluun. Stasi toimi läheisessä yhteistyössä Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun KGB:n kanssa. Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue
Saksan vastainen liittouma oli sopinut Jaltan konferenssissa helmikuussa 1945, että sodanjälkeisessä Saksassa tulisi siirtyä demokratiaan ja monipuoluejärjestelmään. Tämän sopimuksen mukaisesti Neuvostoliiton sotilashallinto Saksassa ("Sowjetische Militäradministration in Deutschland", joka yleisesti tunnettiin lyhenteellä "SMAD") antoi jo 10. kesäkuuta 1945 ”käskyn n:o 2”, jossa sallittiin demokraattisten ja antifasististen puolueiden perustaminen Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä. Lisäksi perustettavien puolueiden piti puolueohjelmissaan tunnustaa kansalaisvapaudet ja -oikeudet. Neuvostoliitto oli ensimmäinen miehittäjävalloista, joka antoi tällaisen määräyksen. Yhdysvallat antoi samanlaisen määräyksen elokuun lopulla ja Yhdistynyt kuningaskunta syyskuussa, Ranska vasta vuoden 1945 lopussa.
Ensimmäisenä poliittisena puolueena Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä järjestäytyi KPD, joka sai toimiluvan jo 11. kesäkuuta, siis heti SMAD:in käskyä seuraavana päivänä. Tämä ei ollutkaan yllättävää, koska puolueen perustamista olivat valmistelleet Neuvostoliittoon paenneet emigranttikommunistit yhdessä Neuvostoliiton sotilashallinnon kanssa. Heti neuvostojoukkojen saavuttua miehitysvyöhykkeelleen oli maahan saapunut myös kolme poliittista aloiteryhmää, joiden tehtävänä oli kommunistisen toiminnan aloittaminen Saksassa. Walter Ulbrichtin johtama Ryhmä Ulbricht ("Gruppe Ulbricht") toimi Berliinissä, Anton Ackermannin Ryhmä Ackermann ("Gruppe Ackermann") Mecklenburgissa ja Gustav Sobottkan Ryhmä Sobottka ("Gruppe Sobottka") Saksissa. Nämä ryhmät olivat saaneet tehtäviinsä koulutusta Neuvostoliitossa, jossa niitä oli perehdytetty muiden muassa antifasistisen yhteisrintaman perustamiseen. Nämä ryhmät myös lopettivat, osin kovakouraisestikin, alueelle syntyneet ”vapaat” kommunistiset ryhmittymät, joita perustivat yleensä maan alla eläneet KPD:n jäsenet tai entiset keskitysleirivangit. Venäjän mafia
Kun KGB oli aikoinaan tehokkaasti estänyt rikollista toimintaa Neuvostoliitossa, sen seuraaja FSB ei juurikaan kyennyt tähän. Lehdistö kirjoitteli mafiapomoista avoimesti, mutta näitä vastaan ei saatu todisteita. Jos järjestäytyneeseen rikollisliigaan kuuluva kuitenkin jäi kiinni, tuomio oli lievä lahjonnan tai uhkailujen takia. Sen sijaan rikollisliigoihin kuuluvia kuoli näiden liigojen välisissä aseellisissa välienselvittelyissä. Rikollisuus nousi kansan ykköshuolenaiheeksi. Marraskuuhun 1995 mennessä tehtiin noin 2 500 palkkamurhaa. Moskovassa ja muissakin Venäjän kaupungissa käytiin suuri mafiasota vuosina 1993–1994 tšetšeeni- ja venäläismafiaryhmien välillä. Mafiasodassa menetti henkensä ainakin 30 000 ihmistä. Sodalla ei ollut selvää voittajaa, ja se pysäytti monien rikollisryhmien toiminnan, koska monet rikolliset kuolivat rikollisryhmien välisissä kostoissa ja vastakostoissa. Vaikka Venäjän järjestäytynyt rikollisuus heikkenikin huomattavasti mafiaklaanien välisissä yhteenotoissa, monet rikollisryhmät jatkoivat yhä toimintaansa. Vuonna 1994 Venäjän silloisen sisäministerin Mihail Jegorovin mukaan järjestäytyneiden rikollisryhmien määrä oli kasvanut Mihail Gorbatšovin ajan 785:stä 5 691:een, ja vuonna 1996 ryhmiä oli jo noin 8 000, joissa kussakin jäsenmäärä vaihteli 50 ja tuhannen välillä.