Mikä oli ensimmäinen Quentin Tarantinon ohjaama elokuva?
Quentin Tarantino
Tarantino sai viimein Roger Avaryn kanssa tekemänsä "True Romancen" käsikirjoituksen myytyä aluksi 30 000 dollarilla, lopulta 50 000 dollarilla. Rahat hän sijoitti tulevaan elokuvaansa "Reservoir Dogs". Tarantinolla oli tarkoitus kuvata elokuva 12 päivässä ja käyttää näyttelijöinä ystäviään ja työpaikkansa videovuokraamon väkeä. Huippunäyttelijä Harvey Keitel tuli kuitenkin mukaan hankkeeseen luettuaan käsikirjoituksen, ja hänen vetovoimansa ansiosta elokuva sai rahoitusta ja budjetti kasvoi 1,5 miljoonaan dollariin. Keitel myös auttoi Tarantinoa valitsemaan näyttelijöitä elokuvaan ja näytteli siinä itsekin, kuten myös Tarantino.
Alberto Lattuada
Vuonna 1940 hän aloitti uransa elokuva-alalla käsikirjoittajana ja ohjaaja Mario Soldatin avustajana elokuvassa "Piccolo mondo antico". Vuonna 1943 hän teki ensimmäisen oman ohjauksensa elokuvassa "Giacomo l’idealista". Varsinainen läpimurto myös kansainvälisellä tasolla tuli hänen kahdella neorealistisella elokuvallaan "Il bandito" (1946) ja "Ilman sääliä" ("Senza pietà", 1948). City on Fire
Elokuva sai paljon huomiota 1990-luvun alussa, jolloin ilmestyi Quentin Tarantinon ohjaama ja käsikirjoittama "Reservoir Dogs". "Reservoir Dogsin" juoni on pohjiltaan sama ja se sisältää paljon samoja kohtauksia kuin "City on Fire". Etenkin kummankin elokuvan lopussa oleva ”Mexican standoff” eli kohtaus, jossa kaksi tai useampi henkilöhahmo osoittaa toisiaan aseella samaan aikaan. Roberto Rossellini
Rosselini aloitti uransa fasismin kaudella ja ohjasi ensimmäisen pitkän näytelmäelokuvansa vuonna 1941. Toisen maailmansodan jälkeen hän nousi maailmanlaajuiseen kuuluisuuteen neorealistisilla elokuvilla, kuten "Rooma – avoin kaupunki" (1945). Rosselini aloitti yhteistyön näyttelijä Ingrid Bergmanin kanssa 1949. Heidän välilleen syntyi myös rakkaussuhde ja avioliitto, ja koska he molemmat olivat jo naimisissa, tämä aiheutti laajaa paheksuntaa ja myös heidän elokuviensa boikotointia. Vasta myöhemmin heidän yhteiset elokuvansa, kuten "Matka Italiassa" (1954), ovat saaneet arvostusta. Vuoden 1959 elokuva "Kenraali della Rovere" nosti Rosselinin takaisin maineeseen. 1960-luvulla hän teki useita televisioelokuvia, joista "Aurinkokuninkaan valtaannousu" (1966) sai menestystä myös kansainvälisessä teatterilevityksessä. Rosselini ohjasi myös teatterissa ja oopperassa. Robert Rodriguez
Rodriguez on ohjaaja Quentin Tarantinon ystävä. He tutustuivat 1992 elokuvafestivaaleilla, joilla esitettiin Tarantinon esikoiselokuvaa "Reservoir Dogs" ja Rodriguezin esikoiselokuvaa "El Mariachi". Myöhemmin he ovat tehneet yhteistyötä keskenään joissakin elokuvissa. Tarantino on esiintynyt pienissä rooleissa kahdessa Rodriguezin elokuvassa: "Pick-Up-Guyn" roolissa Rodriguezin elokuvassa "Desperado" ja elokuvassa "" hän esitti sotilasta, joka aikoo raiskata elokuvan sankarittaren. Tarantino on myös ohjannut yhden kohtauksen Rodriguezin "Sin City" -elokuvasta. Vastavuoroisesti Rodriguez on säveltänyt teemamusiikin Tarantinon "" -elokuvaan. Ava Gardner
Gardner aloitti uransa lyhytelokuvissa, ja hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa oli "Pettävä varjo kummittelee" (1941). Seuraavan viiden vuoden aikana hänen elokuvaroolinsa olivat pieniä sivuosia, joita hän teki muun muassa elokuvissa "Niin tapahtui Pariisissa" (1942), "Minun majesteettini" (1943) ja "Kolme sydäntä epätahdissa" (1944). Steve Martin
Martinin ensimmäinen elokuva oli 7-minuuttinen "The Absent-Minded Waiter" (1977), joka sai parhaan lyhytelokuvan Oscar-ehdokkuuden. Vuonna 1979 Martin käsikirjoitti ensimmäisen kokopitkän elokuvansa "Superhulttio". Elokuvan ohjasi Carl Reiner ja pääosaa esitti Martin itse. Richard Burton
Burtonin Hollywood-debyytit ”Serkkuni Raakel” (1952) ja ”Näin hänen kuolevan” (1953) saivat hyvän vastaanoton, ja hän sai elokuvista ensimmäiset Oscar-ehdokkuutensa. Seuraavat elokuvat eivät kuitenkaan menestyneet yhtä hyvin, ja hän palasi pian Britanniaan, mutta teki samalla muutamia hienoja elokuvia (kuten ”Katkera voitto”, 1957 ja ”Nuori viha”, 1959). Titanus (elokuvayhtiö)
Gustavo Lombardo aloitti elokuvien jakelutoiminnan Napolissa vuonna 1904. 1920-luvun lopulla hän muutti Roomaan, jossa hän perusti osakeyhtiöpohjalla toimineen pienen tuotanto- ja jakeluyhtiö Titanuksen. Sen ensimmäisiä elokuvia olivat Eugenio Peregon ohjaamat "Rondine" ja "La signorina Chicchirichì" (molemmat 1929). 1930-luvulla yhtiö julkaisi vain kolme elokuvaa, joista Gero Zambuton ohjaama "Fermo con le mani!" (1937) ja Carlo Ludovico Bragaglian "Animali pazzi" (1939) muistetaan koomikko Totòn ensiesiintymisinä. Yhtiön studiolla Rooman Farnesinassa kuvattiin muun muassa Alessandro Blasettin "Vecchia guardia" (1935) ja Carmine Gallonen suurelokuva "Scipio Africanus, Afrikan valloittaja" (1937). Yhtiön jakelutoiminta oli vähäistä, kunnes se vuosikymmenen lopulla osti yhdysvaltalaisen Metro-Goldwyn-Mayerin jakeluyhtiön. Toisen maailmansodan aikana Titanuksen studiolla kuvattiin muun muassa Vittorio De Sican "Maddalena zero in condotta" (1940), Goffredo Alessandrinin "Nozze di sangue" (1941) ja Flavio Calzavaran "Dagli Appennini alle Ande" (1943). Terence Hill
Hillin ensimmäinen elokuva oli vuonna 1951 valmistunut "Loma gangsterin kanssa". Hän jatkoi näyttelijänuraansa rahoittaakseen opintonsa ja moottoripyöräilyharrastuksensa. Opiskeltuaan kolme vuotta kirjallisuutta Rooman yliopistossa hän ryhtyi keskittymään täysipainoisesti näyttelemiseen. Quentin Tarantino
Tarantino pyrki saamaan televisiorooleja väittämällä esiintyneensä pienissä rooleissa arvostetuissa elokuvissa. Hän saikin muutaman sekunnin roolin Elvis Presley -imitaattorina sarjassa "Tyttökullat". Hän oli kirjoittanut kaksi elokuvakäsikirjoitusta, "True Romance" ja "Syntyneet tappajiksi", mutta ei saanut niitä moneen vuoteen myytyä tai kerättyä niiden filmaamiselle rahoitusta. Paolo Sorrentino
Sorrentinon esikoisohjaus oli "L'uomo in più" (2001), joka esitettiin Venetsian elokuvajuhlilla. Hänen muita elokuviaan ovat palkittu "Le conseguenze dell'amore" (2004), "L'amico di famiglia" (2006), "Il divo" (2008), vuonna 2011 ilmestynyt englanninkielinen "This Must Be the Place" ja Oscar-voittaja "Suuri kauneus" ("La grande bellezza", 2013). Sorrentinon viimeisin elokuvaohjaus on englanninkielinen "Youth" (2015). Vuonna 2016 ilmestyi Sorrentinon ohjaama 10-osainen televisiosarja "The Young Pope – piru vai pyhimys". Kathleen Turner
Turner nousi Hollywoodin tähtikaartiin jo ensimmäisellä elokuvallaan "Huuma" (1981). Sen jälkeen hän teki kolme menestyselokuvaa Michael Douglasin kanssa: "Vihreän timantin metsästys" (1984), "Niilin jalokivi" (1985) ja "Ruusujen sota" (1989). Hänen muita tunnettuja elokuviaan ovat esimerkiksi "Prizzin kunnia" (1985), "Peggy Sue meni naimisiin" (1986), "Yksinäinen matkailija" (1988) ja "Virgin Suicides" (1999). Lisäksi hän on ollut muun muassa Jessica Rabbitin äänenä elokuvassa "Kuka viritti ansan, Roger Rabbit?" (1988) ja näytellyt Chandler Bingin transvestiitti-isää sarjassa "Frendit". Capucine
Capucine teki filmidebyyttinsä vuoden 1949 elokuvassa "Rendez-vous de Juillet". Elokuvan kuvauksissa hän tapasi Pierre Trabaudin ja he menivät naimisiin seuraavana vuonna. Avioliitto kesti vain kuusi kuukautta eikä Capucine mennyt enää uudestaan naimisiin. Vuonna 1957 elokuvaohjaaja Charles K. Feldman löysi hänet mallintöistä New York Citystä. Feldman toi hänet Hollywoodiin oppimaan englantia ja näyttelemistä ohjaaja Gregory Ratoffin opastuksella. Hän solmi sopimuksen Columbia Picturesin kanssa ja teki ensimmäisen englanninkielisen roolinsa elokuvassa "Rakkauden unelma" vuonna 1960. Capucine teki vielä kuusi suurta elokuvaa ennen muuttoaan Sveitsiin. Hän jatkoi elokuvien tekoa Euroopassa. Nastassja Kinski
Kinskin molemmat vanhemmat, Klaus Kinski ja Brigitte Tock, olivat näyttelijöitä, jotka erosivat tyttärensä ollessa 7-vuotias. Kinski aloitti uransa valokuvamallina. Vuonna 1975 valmistui hänen ensimmäinen elokuvansa, Wim Wendersin ohjaama "Väärä liike". Brittiläinen kauhuelokuva "Paholaisen tytär" (1976) oli näyttelijän ensimmäinen englanninkielinen elokuva. 16-vuotiaana Kinskillä oli romanssi 28 vuotta itseään vanhemman elokuvaohjaaja Roman Polańskin kanssa, ja hän näytteli pääosan ohjaajan vuonna 1979 valmistuneessa elokuvassa "Tess – viattomuuden tarina". Elokuva toi hänelle Golden Globe -palkinnon. Quentin Tarantino
Tarantinon elokuvien ääniraidat ovat maineikkaita. Toisin kuin yleensä, ohjaaja ei käytä elokuvaa varten tehtyjä alkuperäissävellyksiä (poikkeuksena "The Hateful Eight", johon Ennio Morricone sävelsi musiikin) tai valjasta teoksiaan tuoreiden hittien markkinointiin. Sen sijaan hän ammentaa runsaasti 1900-luvun jälkipuoliskon populaarimusiikista. Erityisasemassa on yhdysvaltalainen populaarimusiikki, tyylillisinä esimerkkeinä motown, soul, funk ja surf. Toisaalta Tarantino on hyödyntänyt elokuvissaan myös muun muassa japanilaista iskelmää ja spagettiwesterneistä tuttuja sävellyksiä. Tarantino-elokuvien soundtrackit sisältävät usein eilispäivän hittejä, jo unohdettujen artistien sävellyksiä ja uudempaakin marginaalimusiikkia. Tarantinon elokuvaan pääsy on mahdollistanut myös joidenkin artistien hetkellisen uran elpymisen, kuten vaikkapa "Pulp Fictionista" tutun ”Misirlou”-kappaleen esittäneen Dick Dalen tapauksessa kävi. Tarantinon taipumusta lainata menneestä ja viljellä viittauksia populaarimusiikin historiaan voi verrata Tarantinon tapaan lainata unohduksiin jääneistä elokuvan tyyleistä. Quentin Tarantino
Tarantinon toinen elokuva "Pulp Fiction" (1994) sai 8,5 miljoonan dollarin budjetin. Elokuva koostui kolmesta tarinasta, jotka loppua kohden kietoutuivat yhteen. Kohtaukset olivat epälineaarisessa järjestyksessä. Käsikirjoituksen Tarantino oli kirjoittanut yhdessä Roger Avaryn kanssa. Tarantino pyrki ennen elokuvan julkaisua saamaan käsikirjoituksen kokonaan omiin nimiinsä, minkä seurauksena Tarantinon ja Avaryn pitkä ystävyys loppui. "Pulp Fiction" tuotti maailmanlaajuisesti 214 miljoonaa dollaria. Se voitti Kultaisen palmun vuoden 1994 Cannesin elokuvajuhlilla ja toi Tarantinolle parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-palkinnon. Elokuva nosti John Travoltan uran uuteen nousuun ja Samuel L. Jacksonin lopullisesti Hollywoodin tähtien joukkoon. Batman
Ensimmäinen elokuva, "Batman" sai ensi-iltansa vuonna 1989. Sen ohjasi Tim Burton, jonka tavaramerkiksi muodostunut synkkyys ja gotiikka sopivat elokuvaan tunnelmaan loistavasti. Batmania elokuvassa esitti Michael Keaton. Warner Bros. oli alun perin halunnut tehdä elokuvasta camp-tyylisen ja palkata Bill Murrayn esittämään Batmania sekä Eddie Murphyn Robinia, mutta koska Uslanin oma linja oli selkeä, ei niin tehty. Studio kuitenkin korosti linjaansa vielä valitsemalla ohjaajaksi hittikomediallaan "Pee-wees Big Adventure" läpi lyöneen Tim Burtonin ohjaajaksi. Burton ymmärsi käyttää tilaisuutensa osoittaakseen kunnioituksensa saksalaiselle ekspressionismille ja toisti sen teemoja elokuvassa. Quentin Tarantino
Tarantino kuvaa elokuvansa filmille ja vihaa digitaalista elokuvausta. Hän ei koskaan käytä tietokoneella luotuja visuaalisia erikoistehosteita. John Travolta
Travolta tuli kuuluisaksi elokuvista "Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa" (1977) ja "Grease" (1978) sekä roolistaan Vinnie Barbarinona tilannekomediasarjassa "Terve taas, Kotter" (1975–1979). Tämän jälkeen hänen uransa kääntyi lievään laskuun, kunnes hän sai Vincent Vegan roolin Quentin Tarantinon ohjaamassa elokuvassa "Pulp Fiction – tarinoita väkivallasta" (1994). Hän sai roolistaan toisen Oscar-ehdokkuutensa. Ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa Travolta sai miespääroolista "Saturday Night Feverissä". J. Michael Straczynski
Ensimmäinen valkokangaselokuva, johon Straczynski laati käsikirjoituksen, oli Clint Eastwoodin ohjaama "Changeling – vaihdokas". Kyseisestä käsikirjoituksesta hän oli ehdolla BAFTA-palkinnon saajaksi. Sleep with Me
Sleep with Me on Rory Kellyn ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1994. Pääosissa ovat Meg Tilly, Eric Stoltz ja Craig Sheffer, jotka esittävät kolmiodraamaan sotkeutuvia ystävyksiä. Tilanne mutkistaa se, että Tillyn ja Stoltzin esittämät roolihahmot ovat menossa naimisiin. Elokuva on tunnettu Quentin Tarantinon roolista, jossa hän selittää homoeroottisen tulkinnan "Top Gun - lentäjistä parhaat" elokuvasta Todd Fieldille. Ensimmäinen kuolemansynti
Ensimmäinen kuolemansynti (engl. "The First Deadly Sin") on vuonna 1980 kuvattu rikoselokuva, joka perustuu Lawrence Sandersin romaaniin. Elokuvan pääosia esittävät Frank Sinatra, Faye Dunaway, David Dukes, George Coe, Brenda Vaccaro, James Whitmore ja Martin Gabel. Bruce Willis tekee elokuvassa cameoroolin miehenä, joka saapuu ravintolaan. Elokuvan on ohjannut Brian G. Hutton. Andrei Tarkovski
Tarkovski sai ohjata esikoiselokuvansa "Ei paluuta" ("Иваново детство", 1962), kun elokuvan ensimmäinen kuvausversio hyllytettiin leikkausvaiheessa ja Tarkovski palkattiin tekemään elokuva uudestaan jäljelle jääneillä rahoilla. Tarkovskin kuvaus 12-vuotiaan pojan kehityksestä toisen maailmansodan aikana oli perinteisen sotaelokuvan vastakohta – runollinen, henkilökohtainen ja hidastempoinen – vaikka hänen runollinen tyylinsä olikin vielä muotoutumassa. Elokuva sai muun muassa Kultaisen leijonan Venetsian elokuvajuhlilla. Quentin Tarantino
Murrosikäisenä Tarantino ihaili erityisesti kungfu-elokuvia sekä blaxploitaatioelokuvia, sillä perhe asui mustien asuinalueella. Hänen kirjailijasuosikkinsa oli Elmore Leonard, jolta hän on sanonut oppineensa lähes kaikki kirjalliset taitonsa. Monte Hellman
Hellman ei saanut koskaan kaupallista suosiota elokuvillaan, minkä takia hän joutui hidastamaan tahtiaan ohjaajana. Hellman on sittemmin työskennellyt pääasiassa Cormanin elokuvissa muun muassa leikkaajana. Hän toimi tuottajana Quentin Tarantinon esikoiselokuvassa "Reservoir Dogs" (1992), ja oli myös Tarantinon alkuperäinen valinta elokuvan ohjaajaksi. Andrea Arnold
Arnold voitti lyhytelokuvallaan "Wasp" (2003) parhaan lyhytelokuvan Oscar-palkinnon vuonna 2004. Hän on myös Bafta-palkittu. Arnoldin ensimmäinen täyspitkä elokuva "Red Road" ilmestyi vuonna 2006. Vuonna 2009 hän sai Cannesin elokuvajuhlilla tuomariston palkinnon ("Prix du Jury") elokuvallaan "Fish Tank", jonka kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti BBC:n kyselyssä kuluvan vuosisadan 70 parhaan elokuvan joukkoon vuonna 2016. Arnold ohjasi vuonna 2011 filmatisoinnin Emily Brontën teoksesta "Humiseva harju" ja "elokuvan" ensi-ilta oli syyskuussa 2011. Arnold voitti vuoden 2016 elokuvallaan "American Honey" uransa toisen tuomariston palkinnon ("Prix du Jury"). Christoph Waltz
Waltz opiskeli laulamista ja oopperaa yliopistossa Itävallassa. 1970-luvun lopulla hän muutti vähäksi aikaa New Yorkiin. Palattuaan Eurooppaan hän työskenteli teattereissa Zürichissä, Hampurissa ja Kölnissä. Waltz muutti silloisen vaimonsa ja lastensa kanssa 1980-luvun lopulla Lontooseen. Hän on näytellyt myös televisiossa muun muassa "Poliisikoira Rexin" jaksossa ”Nukkemurhaaja”. Hänen kuuluisin esiintymisensä on Hans Landan rooli Quentin Tarantinon ohjaamassa elokuvassa "Kunniattomat paskiaiset". Waltz sai roolistaan parhaan näyttelijän palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla 2009 ja parhaan miessivuosan Golden Globen 2010, Oscarin 2010 sekä BAFTA:n. Vuonna 2013 Waltz voitti toisen kerran parhaan miessivuosan Golden Globen, BAFTA:n sekä Parhaan miessivuosaroolin Oscarin roolistaan "Django Unchained" -elokuvassa. Enzo G. Castellari
Castellari hankki itselleen 1960-luvulla mainetta ohjaamalla ns. spagetti-länkkäreitä. Hänen lännenelokuvilleen olivat tyypillisiä runsas väkivalta ja tulitaistelut, sekä Sam Peckinpah -tyyppiset hidastukset. Castellarin vuonna 1976 ohjaama "Keoma" mainitaan usein yhtenä genren viimeisistä suurelokuvista. Lännenelokuvien lisäksi Castellari oli yksi italialaisten rikoselokuvien pioneereista, saavuttaen mainetta "High Crimen" (1973) ja "Big Racketin" (1976) kaltaisilla elokuville. Vuosikymmenen lopulla ilmestynyt sota- ja toimintaelokuva "Panssarijunalla helvettiin" oli taloudellinen menestys. Nykyään elokuva tunnetaan myös siitä, että Quentin Tarantino on nimennyt sen suosikkisotaelokuvakseen ja tehnyt sen innoittaman elokuvan, "Kunniattomat paskiaiset". Monta Bell
Bell oli alkujaan toimittaja, joka kuitenkin pyrki näyttelijäksi 1920-luvulla. Hänen ainoa roolinsa oli Charles Chaplinin elokuvassa "Susi lammasten vaatteissa". Bell jatkoi tämän jälkeen yhteistyötä Chaplinin kanssa leikkaajana ja apulaisohjaajana. Hän siirtyi itsekin ohjaajaksi, ja ohjasi muun muassa Greta Garbon ensimmäisen Yhdysvalloissa tehdyn elokuvan "Pyörremyrskyn". Tim Roth
Rothin ensimmäinen elokuvansa oli televisiossa esitetty "Made in Britain", jonka aikaan hän oli 21-vuotias. 1980-luvulla hän sai useita elokuvarooleja. Läpimurtonsa Roth teki kuitenkin vasta 1990-luvun alussa, kun hän muutti näyttelemään Yhdysvaltoihin. Tästä sai alkunsa myös Rothin ja ohjaaja Quentin Tarantinon yhteistyö, sillä hän esiintyi tämän elokuvissa "Reservoir Dogs" (1992), "Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta" (1994) sekä "Neljä huonetta" (1995), joista jälkimmäinen oli ainoa flopannut. Attilio Dottesio
Dottesio työskenteli koulun jälkeen viihdelaulajana Ranskassa ja opiskeli Rooman Kokeellisessa elokuvakeskuksessa, josta hän valmistui vuonna 1942. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Amleto Palermin ohjaama "La peccatrice" vuonna 1940. Toisen maailmansodan jälkeen Dottesio toimi luonnennäyttelijänä ja esitti sivuosia lukuisissa elokuvissa. 1960-luvulla hän käytti taiteilijanimeä "William Burke". Dottesio työskenteli myös teatterissa, radiossa ja jälkiäänittäjänä. Hänen ohjaamansa pitkä dokumenttielokuva "Amazzonia terra sconosciuta" (1955) jäi kokonaan vaille huomiota. Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta
Vuonna 1992 kolmekymmentävuotias Quentin Tarantino matkusti Amsterdamiin tarkoituksenaan kirjoittaa uuden elokuvansa käsikirjoitus. "Pulp Fictionin" käsikirjoituksen ensimmäinen versio syntyi tuolla matkalla. Vierailtuaan Cannesin elokuvajuhlilla, jossa "Reservoir Dogsia" esitettiin, Tarantino, Roger Avary ja Stacey Sher ajoivat takaisin Amsterdamiin viimeistelemään käsikirjoitusta. Ensimmäinen episodi oli tuolloin jo valmis, ja Tarantino ja Avary alkoivat yhdessä kirjoittaa toista osaa. Avaryn lähdettyä Tarantino alkoi lisätä dialogia hänen kirjoittamiinsa osioihin. Quentin Tarantino
"Django Unchained" (2012) on Tarantinon kunnianosoitus spagettiwesternien ohjaaja Sergio Leonelle. Hän sijoitti elokuvansa Yhdysvaltain sisällissotaa edeltäneeseen aikaan ja otti siinä kantaa orjien riistoon. Elokuva on kostotarina ja jälleen hyvin väkivaltainen. Se tuotti koko maailmassa yhteensä 425 miljoonaa dollaria, ja se on Tarantinon uran suurin myyntimenestys. "Django Unchained" toi Tarantinolle Oscarin parhaasta alkuperäiskäsikirjoituksesta. Tarantinon ohjaustyö "The Hateful Eight" (2015), jota hän sanoo kahdeksanneksi ohjaustyökseen, kertoo 1800-luvulle sijoittuvan tarinan kahdeksasta erilaisesta ihmisestä, jotka lumimyrsky on vanginnut postivaunuasemalle. Tarantino kuvasi elokuvan harvinaisella erikoisleveällä Ultra Panavision 70 formaatilla. Mario Bonnard
Mario Bonnard aloitti uransa näyttelijänä Ambrosio Filmillä vuonna 1911. Hänen tunnetuin roolinsa oli elokuvassa "Ma l’amor mio non muore!" (”Mutta rakkauteni ei kuole!”, 1913), joka teki hänestä yhden italialaisen mykkäelokuvan suurimmista tähdistä. Vuodesta 1917 lähtien Bonnard toimi myös ohjaajana työskennellen välillä Ranskassa ja Saksassa. Hänen ensimmäisiä äänielokuviaan oli "Varastettu ääni" ("Tre uomini in frak", 1932), joka tunnetaan De Filippon veljesten ja Assia Norisin elokuvadebyyttinä. Brian Trenchard-Smith
Brian Trenchard-Smith (s. 1946) on brittiläinen elokuva- ja televisio-ohjaaja, tuottaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä. Hän on ohjannut yhteensä 42 elokuvaa tai televisiosarjaa. Hän on tunnettu töistään kauhu- ja toimintaelokuvien genressä 1970- ja 1980-luvulla. Hänen elokuvansa "Turkey Shoot" vuodelta 1982 on yksi Quentin Tarantinon suosikkielokuvista. Il conquistatore di Corinto
Il conquistatore di Corinto (”Korintin valloittaja”; , ”Korintin taistelu”, ) on vuonna 1961 valmistunut italialais-ranskalainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan historia-aiheista peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Mario Costa. Sen pääosia näyttelevät Jacques Sernas ja Geneviève Grad. Totò
Vaikka Totò olikin ollut teatterissa suosittu, hänen ensimmäiset elokuvansa, "Fermo con le mani" (1937) ja "Animali pazzi" (1939) eivät keränneet yleisöä. Ensimmäisten elokuvien vaisun vastaanoton takia hän pelasi teatteriin, jossa hän esiintyi lukuisissa suosituissa näytelmissä. Totòn elokuvaura käynnistyi kunnolla vasta toisen maailmansodan jälkeen, kun Mario Mattolin ohjaama "I due orfanelli" (1947) keräsi teattereissa yllättävän hyvät lipputulot. Totòn työtahti "I due orfanellin" jälkeen oli 1950-luvulla hurja, ja parhaimmillaan hän saattoi esiintyä vuoden aikana seitsemässä elokuvassa. Vuonna 1963 ilmestynyt "Il comandante" oli jo Totòn sadas elokuva. Tarzan, apinain kuningas
Ensimmäinen tähän kirjaan perustuva elokuva valmistui Yhdysvalloissa vuonna 1918. Tämän "Tarzan of the Apes" -mykkäelokuvan ohjasi Scott Sidney. Kymmenvuotiasta Tarzania näytteli Gordon Griffith ja aikuista Elmo Lincoln. Tony Scott
Seuraavan kahden vuosikymmenen aikana Scott ohjasi tuhansia televisiomainoksia ja toimi RSA:n johtajana Ridleyn keskittyessä elokuvauraansa. Scottin ensimmäinen elokuva oli Ranskan televisiolle ohjattu filmatisointi kirjailija Henry Jamesin "The Author of Beltraffio" -romaanista. Muiden brittiläisten mainosohjaajien, kuten Hugh Hudsonin, Alan Parkerin, Adrian Lynen ja Scottin veljen Ridleyn menestys elokuvaohjaajina sai Hollywoodin kiinnostumaan myös Scottista. Charles Chaplin
Chaplin aloitti elokuvauransa vuonna 1914 ja esiintyi aluksi Keystone-, Essanay-, Mutual- ja First National -elokuvayhtiöiden lyhytelokuvissa. 1920-luvulla hän ryhtyi tekemään pitkiä mykkäelokuvia, joista tunnetuimpia ovat "Kultakuume" (1925), "Kaupungin valot" (1931) ja "Nykyaika" (1936). Hän siirtyi menestyksekkäästi äänielokuvaan poliittisella satiirillaan "Diktaattori" (1940), mutta 1940-luvulla uraa varjostivat yksityiselämän skandaalit ja kommunismiepäilyt. Chaplinin mentyä vuonna 1952 elokuvansa "Parrasvalot" ensi-iltaan Lontooseen maahanpaluulupa Yhdysvaltoihin peruttiin, ja hän jäi loppuelämäkseen asumaan Eurooppaan. Michelangelo Antonioni
Antonioni oli 1960-luvun puolivälissä maailman tunnetuimpia ja ristiriitaisimpia elokuvaohjaajia. Hänen elokuviansa esitettiin säännöllisesti elokuvajuhlilla, ja hän oli lukuisien esseiden ja lehtijuttujen aiheena. Hollywoodissakin kiinnostuttiin Antonionista, joka teki Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa sopimuksen kolmesta elokuvasta. Hänen ensimmäinen elokuvansa MGM:lle oli Englannissa kuvattu "Blow-Up – erään suudelman jälkeen", jonka pääosissa oli brittinäyttelijät David Hemmings ja Vanessa Redgrave. Elokuva oli tyylillisesti perinteisempi ja nopeatempoisempi kuin Antonionin aiemmat elokuvat, ja se oli myös hänen uransa taloudellisesti menestynein. Elokuva oli satiirinen kuvaus Lontoosta, ja se vaikutti merkittävästi myös niin kutsuttuun ”uuteen Hollywoodiin”. "Blow-Up" voitti Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun ja oli ehdolla kolmeen Bafta-palkintoon, kahteen Oscar-palkintoon ja Golden Globeen. Lisäksi se voitti Italiassa parhaan vieraskielisen elokuvan Nastro d’argenton. Kunniattomat paskiaiset
Tarantino kirjoitti elokuvan käsikirjoituksen vuonna 1998, mutta kamppailtuaan lopetuksen kanssa, hän päätti lykätä kuvauksia ja ohjata kaksiosaisen elokuvan "Kill Bill". Ohjattuaan elokuvan "" (2007), Tarantino jatkoi "Kunniattomien paskiaisten" työstämistä. Elokuvan kuvaukset alkoivat lokakuussa 2008, ja se kuvattiin Saksassa ja Ranskassa dollarin budjetilla. "Kunniattomat paskiaset" sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla 20. toukokuuta 2009. Se ilmestyi elokuvateattereihin elo–syyskuussa 2009 Yhdysvalloissa ja Euroopassa. Quentin Tarantino
"Reservoir Dogs" sai ensi-iltansa Sundancen elokuvajuhlilla 1992. Useimmat katsojat pitivät siitä, mutta jotkut arvostelijat kauhistelivat sen väkivaltaisuutta. Elokuva pääsikin teatterilevitykseen vasta kolme kuukautta myöhemmin. Se esitettiin Cannesin elokuvajuhlilla, ja Tarantinosta tuli sen suuren suosion myötä maailmankuulu ohjaaja. Yhdysvaltain teattereissa elokuva tuotti vaatimattomasti kolme miljoonaa dollaria. Sin City (elokuva)
Sin City on Frank Millerin samannimisiin sarjakuviin perustuva sarjakuvamainen "noir"-elokuva. Elokuvan ohjannut Robert Rodriguez on merkinnyt Millerin elokuvan ensimmäiseksi ohjaajaksi, vaikkei tämä ole ollut juurikaan tekemisissä itse elokuvanteon kanssa. Myös Quentin Tarantino on ohjannut elokuvassa yhden kohtauksen. Yksisilmäinen
Suurempaan tietoisuuten elokuva nousi elokuvaohjaaja Quentin Tarantinon käytettyä Videniuksen elokuvaa yhtenä innoittajistaan elokuvilleen ja . Al Pacino
Pacinon elokuvaura alkoi sivuosalla vuoden 1969 elokuvassa "Natalie", ja hän esiintyi ensimmäistä kertaa pääosassa elokuvassa "Paniikki piikkipuistossa". Pacinon läpimurtorooli oli kuitenkin Michael Corleone vuoden 1972 elokuvassa "Kummisetä", josta hän ansaitsi uransa ensimmäisen Oscar-ehdokkuuden. Tämän jälkeen Pacino on ollut parhaan miessivuosan ehdokkaana elokuvista "Dick Tracy" sekä "Myyntitykit", ja parhaan miespääosan ehdokkaana elokuvista "Serpico – kadun tiikeri", "Kummisetä osa II", "Hikinen iltapäivä" sekä "Ja oikeutta kaikille". Charles Chaplin
Mutual-sopimuksen päätyttyä Chaplin perusti vuonna 1918 Hollywoodiin oman tuotantoyhtiön ja rakennutti oman studion. Elokuvien levityksestä hän teki sopimuksen First National -yhtiön kanssa. First Nationalilla Chaplin alkoi kiinnittää enemmän huomiota elokuviensa rakenteeseen, ja ensimmäisessä elokuvassaan "Koiranelämää" hän peilasi kulkukoiran ja kulkurin elämää. Elokuvan tultua ensi-iltaan keväällä 1918 hän sai paljon kielteistä julkisuutta, koska ei ollut osallistunut tuolloin käynnissä olleeseen ensimmäiseen maailmansotaan. Parantaakseen julkisuuskuvaansa Chaplin osallistui menestyksekkäälle sotaobligaatioiden markkinointikiertueelle ja kuvasi Yhdysvaltojen käyttöön propagandaelokuvan "The Bond". Sodasta Chaplin sai idean seuraavaan elokuvaan, "Kivääri olalle vie!", jota pidetään yhtenä ensimmäisistä sotakomedioista. Warren Beatty
Beatty esiintyi aluksi joissain teatterinäytelmissä ja sai vuonna 1959 vakituisen roolin televisiosarjassa "The Many Loves of Dobie Gillis" (1959–1963). Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli Elia Kazanin ohjaamassa elokuvassa "Kuumetta veressä" (1961). Beatty näytteli uskaliaassa elokuvassa varakasta teinipoikaa, joka tavoittelee Natalie Woodin esittämää tyttöä.
Näyteltyään seuraavien vuosien ajan vähälle huomiolle jääneissä elokuvissa Beatty tuotti ja näytteli miespääosaa pankkiryöstäjistä kertovassa, Arthur Pennin ohjaamassa elokuvassa "Bonnie ja Clyde" (1967), josta tuli kaupallinen ja arvostelumenestys. Seuraavien seitsemän vuoden aikana Beatty näytteli neljässä elokuvassa, kuten lännenelokuvassa "McCabe ja Mrs. Miller"r (1971) ja komediassa "Shampoo" (1975), jonka Beatty myös tuotti ja osaksi käsikirjoitti. Tommy Wirkola
Wirkolan ensimmäinen kokoillan elokuva oli "Kill Buljo: The Movie" vuonna 2007. Elokuva parodioi Quentin Tarantinon "Kill Bill" -saagaa. Tammikuussa 2009 sai ensi-iltansa komediallinen kauhu- ja splatter-elokuva "Død snø" (kansainvälisessä levityksessä "Dead Snow"). Suomessa elokuvaa on esitetty muun muassa Night Visions -tapahtumassa marraskuussa 2009, ja se sai tuolloin yleisöpalkinnon. Vuonna 2010 valmistui ”pseudodokumentti” "Kurt Josef Wagle og legenden om fjordheksa" (2010), ja hänen ensimmäinen Hollywood-elokuvansa oli 3D-kauhukomedia "" (2013), jossa näyttelee myös suomalainen Pihla Viitala. Seuraava ohjaustyö, jatko-osa "Død snø 2" (2014), kuvattiin Norjassa. Tieteiselokuva "What Happened to Monday" (2017) syntyi eurooppalaisena yhteistuotantona, ja siinä Noomi Rapace esittää seitsemää identtistä sisarusta. Akira Miyazaki
Animaatioiden ohella Miyazaki työskenteli ohjaajana ja käsikirjoittajana Shochiku-studion elokuvissa. Hänen ensimmäinen ohjauksensa oli vuonna 1971 valmistunut elokuva "Naite Tamaru ka". Hän käsikirjoitti kuusi elokuvaa suosittuun "Otoko wa Tsurai yo" -elokuvasarjaan sekä animaatioelokuvan "Aladdinin taikalamppu" (1979). Sergei Eisenstein
Ensimmäisen kosketuksensa elokuva-alaan Eisenstein sai vuonna 1923, kun hän ohjasi lyhytelokuvan "Dnevnik Glumova" ja avusti Esfir Šubia Fritz Langin elokuvan "Tri Mabuse – ihmispeto" leikkaamisessa Neuvostoliiton markkinoille. "Dnevnik Glumova" oli osa Eisensteinin ensimmäistä teatterituotantoa, joka oli versio Aleksandr Ostrovskin näytelmästä. Hänen tunnetuin teatteriohjauksensa oli suuressa tehdassalissa näytelty versio Sergei Tretjakovin "Kaasunaamareista".
Eisensteinin ensimmäinen kokopitkä elokuva oli "Lakko", joka sai ensi-iltansa vuonna 1925. Hän toteutti siinä montaasiteoriaansa, jota oli jo kehittänyt "Dnevnik Glumovaa" varten. Lev Kulešov oli ensimmäisenä kehittänyt elokuvallista montaasia, mutta Eisenstein käytti omaa teoriaansa ”attraktioiden montaasista”, jossa synteesi syntyy erilaisten elementtien välisestä ristiriidasta. Eisensteinilta valmistui samana vuonna toinenkin elokuvan, kun kommunistinen puolue tilasi vuoden 1905 vallankumouksen muistoksi elokuvan. Hän kirjoitti kumouksen veteraanin kanssa laajan käsikirjoituksen, mutta lopulta siitä kuvattiin vain yksi suunnitelluista episodeista. "Panssarilaiva Potemkin" nosti Eisensteinin mainetta, ja elokuva oli erityisen suosittu Saksassa. Sitä pidetään yhtenä merkittävimmistä elokuvista, ja esimerkiksi vuonna 1958 se valittiin kriitikkojen äänestyksessä historian parhaaksi elokuvaksi. Lisäksi sen Odessan portaiden kohtaus on ehkä elokuvahistorian tunnetuin kohtaus. Mitchell Whitfield
Whitfield on aloitti näyttelijän uransa New Yorkissa esiintyen eri teatterinäytelmissä. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli vuonna 1983 (The First Turn-On!!), jossa hän esitti pientä roolia. Tunnetuin elokuvarooleista on kuitenkin vuodelta 2007, jolloin Whitfield toimi Donatellon äänenä elokuvassa "TMNT". Ennen elokuvaa hän oli tehnyt muutamia äänirooleja, joista pitkäaikaisin on ollut Phobos "W.I.T.C.H."-animaatiosarjassa. Hän tulee olemaan myös vuoden 2015 animaatiosarjassa "" Autobotin Fixit äänenä. Jerry Lewis
Martin ja Lewis aloittivat vuonna 1949 vakituisen radio-ohjelman "The Martin and Lewis Show". Paramountin tuottaja Hal Wallis näki heidän esiintyvän New Yorkin Copacabana-yökerhossa ja teki heidän kanssaan elokuvasopimuksen. Martinin ja Lewisin ensimmäinen elokuva oli "Tontut toverukset" (1949). Lewisin koominen suoritus sai "The New York Timesissa" kehuja. Martin ja Lewis tekivät seuraavan vuosikymmenen aikana yhdessä 16 elokuvaa ja lisäksi useita televisioesiintymisiä. Lewisin saama suurempi huomio ja hänen itsekeskeinen käyttäytymisensä johtivat kuitenkin välien rikkoutumiseen ja eroon 1956. Stefano Vanzina
Vanzina opiskeli lakia Rooman yliopistossa ja työskenteli pilalehti "Marc’Aurelion" kirjoittajana. 1930-luvun lopulla hän alkoi käsikirjoittaa ohjaaja Mario Mattolin ja koomikko Erminio Macarion elokuvia. Vanzinan ensimmäinen ohjaustyö oli Mario Monicellin kanssa tehty "Al diavolo la celebrità" (”Piru vieköön kuuluisuudet”, 1949). Sen jälkeen hän ohjasi muun muassa 13 Totò-elokuvaa, joihin kuuluu Italian ensimmäinen värielokuva "Totò a colori" (”Totò väreissä”, 1952). Vanzinan muista ohjaustöistä tunnetuin on Alberto Sordin tähdittämä "Un americano a Roma" (”Amerikkalainen Roomassa”, 1954). Hän teki 1980-luvulle jatkuneen uransa aikana myös useita rikoselokuvia. Ron Howard
Ensimmäinen Howardin ohjaama pitkä elokuva on vuonna 1977 ensi-iltansa saanut pienen budjetin toimintakomedia "Suuri autopuhallus" ("Grand Theft Auto"), jossa Howardilla itsellään oli miespäähenkilön, Sam Freemanin rooli. "Suuren autopuhalluksen" jälkeen hän ohjasi muutaman televisioelokuvan ja vuonna 1982 oli seuraavan teatterielokuvan vuoro, kun komediaelokuva "Yövuoro" ("Night Shift"), pääosissaan Michael Keaton ja Henry Winkler, sai ensi-iltansa. Uma Thurman
Thurman on tehnyt päärooleja erilajisissa elokuvissa: romanttisista komedioista ja draamoista sci-fiin, toimintaan ja trilleriin. Hänet tunnetaan yhteistyöstään Quentin Tarantinon kanssa. Thurmanin tunnetuimpiin elokuviin lukeutuvat "Valheet ja viettelijät", "Pulp Fiction – tarinoita väkivallasta", "Gattaca" (1997), "" (2003) ja "" (2004). Cesare Zavattini
Zavattini työskenteli hetken toimittajana, mutta muutettuaan 1930 Milanoon hän julkaisi ensimmäisen kirjansa, nimeltään "Parliamo tanto di me". Se menestyi kohtuullisen hyvin, ja Zavattini kirjoitti tämän jälkeen muitakin teoksia. Elokuva-alalle Zavattini siirtyi 1935, jolloin hän käsikirjoitti seuraavana vuonna ilmestyneen Mario Camerinin elokuvan "Darò un milione". Hänen seuraaviin töihinsä kuuluu muun muassa Alessandro Blasettin ohjaama "Quattro passi fra le nuvole". Zavattinin pitkä yhteistyö Vittorio De Sican kanssa alkoi elokuvalla "Lapset katsovat meihin" (1943). Gero Zambuto
Zambuto opiskeli yliopistossa oikeustiedettä, mutta antautui sitten teatterinäyttelijän uralle. Hän työskenteli vuodesta 1913 lähtien elokuvanäyttelijänä ja -ohjaajana, mutta palasi teatteriin 1920-luvun alussa. Äänielokuvan tultua Zambuto näytteli jälleen muutamissa elokuvissa ja ohjasi muun muassa Totòn elokuvadebyytin "Fermo con le mani!" (1937). Hän teki huomattavan uran myös ääninäyttelijänä. Quentin Tarantino
Tarantino on usein kirjoittanut itselleen pienehkön roolin omiin elokuviinsa. Niiden lisäksi hän on näytellyt muiden ohjaamissa elokuvissa ja joissain televisiosarjojen jaksoissa. Tarantino on kertonut haluavansa olla vakavasti otettava näyttelijä eikä vain ohjaaja, joka näyttelee huvikseen omissa elokuvissaan. Vuonna 1998 Tarantino vieraili Broadwaylla, jossa hän näytteli pääosaa näytelmässä "Wait Until Dark". Teatterikriitikot lyttäsivät Tarantinon suorituksen. Vincente Minnelli
Vuonna 1943 hän ohjasi "Tupa taivaassa" -elokuvan, jota muistettiin Oscar-ehdokkuudella parhaasta musiikista. Samana vuonna valmistui "Lainafrakissa"-elokuva, joka jäi kuitenkin selkeästi pienemmälle huomiolle. Hänen ensimmäinen täysosumansa oli "Tyttö ja kosija", jonka hän vuonna 1944 ohjasi tähtinään Judy Garland ja Margaret O'Brien. Elokuva oli huikea taloudellinen menestys tuotantoyhtiö Metro-Goldwyn-Mayerille ja se sai myös neljä Oscar-ehdokkuutta. Paul W. S. Anderson
Andersonin esikoisohjaus oli vuonna 1994 julkaistu elokuva "Shopping", joka oli myös ensimmäinen päärooli näyttelijä Jude Law’lle. Andersonin ensimmäinen suuren budjetin elokuva oli "Mortal Kombat". "Mortal Kombatin" suosion seuraamana Anderson ohjasi kauhuelokuvan "Viimeinen horisontti", joka ilmestyi 1997. Elokuvan tuotanto kärsi lukuisista vaikeuksista ja elokuva leikattiin kolmeen kertaan ennen kuin nykyinen versio ilmestyi. Anderson julkaisi vuonna 1998 elokuvan "Soldier", jonka pääosassa oli Kurt Russell. Elokuva oli pettymys lippuluukuilla ja oli vähällä päättää Andersonin uran. Anderson tuotti televisioelokuvan "The Sight" ennen kuin hän palasi tuottamaan teatterielokuvia. Christopher Walken
1980-luvulla Walkenin ensimmäinen elokuva oli Michael Ciminon "Portti ikuisuuteen", josta tuli taloudellinen katastrofi. Walken esiintyi 1980-luvulla myös James Bond -konna Max Zorinina elokuvassa "007 ja kuoleman katse". Seuraavalla vuosikymmenellä hän esiintyi taloudellisesti menestyneessä elokuvassa "Batman – paluu" ja Quentin Tarantinon elokuvassa "Pulp Fiction – tarinoita väkivallasta", jossa hän on vain yhdessä kohtauksessa pitkässä monologissa. Muita Walkenin rooleja oli muun muassa Tony Scottin "True Romancessa" ja Tim Burtonin elokuvassa "Päätön ratsumies". Vuonna 1997 Walken esiintyi tuholaistorjuja Caesarina koko perheen komediassa "Hiiri, jota ei saatu hengiltä". Walken jatkoi Scottin kanssa yhteistyötä 2000-luvulla tekemällä elokuvat "Koston liekki" ja "Domino", joista etenkin ensin mainittu oli menestys. Vuonna 2003 Walken sai toisen Oscar-ehdokkuutensa, kun hänet huomioitiin roolistaan Steven Spielbergin elokuvassa "Ota kiinni jos saat", jossa hän näyttelee kuuluisan huijarin Frank Abagnale Jr:n isää. Televisio-, elokuva- ja teatterirooliensa lisäksi Walken on esiintynyt kolmessa musiikkivideossa. Hänet on nähty Madonnan videossa "Bad Girl", Skid Row’n "Breakin’ Down" -videossa ja Fatboy Slimin "Weapon of Choice" -videossa. Lisäksi Walken on tehnyt ääninäyttelemistä useissa videopeleissä. Mario Camerini
Camerini aloitti elokuvauransa ensimmäisen maailmansodan jälkeen Augusto Geninan ja veljensä Antonion assistenttina. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli "Jolly, clown da circo" (”Sirkusklouni Jolly”) vuonna 1923. Italialaisen elokuvan kriisivuosina Camerini työskenteli Stefano Pittalugan studioilla Torinossa, mutta riitaannuttuaan tämän kanssa hän liittyi riippumattomien ohjaajien tuotantoyhtiöön Autori
Direttori Italiani Associati. Camerinin ensimmäinen menestyselokuva oli itsemurhaa suunnittelevasta pariskunnasta kertova voimakas melodraama "Rotaie" (”Kiskot”, 1929), josta hän teki ääniversion vuonna 1931. Jonah Hill
Hill teki elokuvadebyyttinsä vuonna 2004 elokuvassa "I Heart Huckabees", jossa hän näytteli yhdessä Jason Schwartzmanin ja Dustin Hoffmanin kanssa. Hill pääsi myöhemmin näyttelemään suurempaa sivuroolia elokuvassa "Paksuna". Hill oli ehdolla Teen Choice -palkinnon saajaksi roolistaan elokuvassa "Accepted" (2006). Hän pääsi myös näyttelemään pääosaa elokuvassa "Superbad". Hän sai roolistaan elokuvassa "Moneyball" (2011) sekä Golden Globe- että Oscar-ehdokkuuden. Vuonna 2012 hän näytteli yhdessä Channing Tatumin kanssa elokuvassa "21 Jump Street". Hill sai myös pienen roolin Quentin Tarantinon elokuvasta "Django Unchained". Vuonna 2013 Hill esiintyi elokuvassa "The Wolf of Wall Street", josta hän sai uransa toisen parhaan miessivuosan Oscar-ehdokkuuden. John Woo
1980-luvun puolivälissä Woon ura elokuvaohjaajana näytti olevan ohi, sillä hänen elokuvansa eivät enää menestyneet. Woo vetäytyi asumaan Taiwanin, kunnes Tsui Hark pyysi Woota ohjaamaan toimintaelokuvan "A Better Tomorrow". Elokuva menestyi hyvin, joten Woo päätti jatkavansa ohjaajan uraansa. Hän alkoi tehdä väkivaltaisia toimintaelokuvia, jotka sittemmin inspiroivat esimerkiksi Quentin Tarantinoa ja Wachowskeja. Näistä elokuvista tunnetuin oli vuoden 1989 suosittu toimintaelokuva "The Killer", joka toi Woolle kansainvälistä mainetta. Quentin Tarantino
Tarantino sai joulukuussa 2015 tähden Hollywood Walk of Famelle. Harold Robbins
Jo Robbinsin ensimmäinen romaani "Never Love a Stranger" tehtiin elokuvaksi nimeltä "Älä luota muukalaiseen" (1958), jonka tuotannossa Robbins oli mukana. Vuoden 1952 romaanista "A Stone for Danny Fisher" tehtiin Elvis Presley -elokuva "Kitara kainalossa" (1958). Romaanista "Rahantekijät" syntyivät elokuvat "Tyydyttämättömät" (1963) ja "Kostaja Nevada Smith" (1966). Muita Robbinsin tarinaan pohjautuvia elokuvia ovat "Stiletto" (1969), "Betsy" (1978), "Hurjat seikkailijat" (1970) ja "Kultanainen" (1983). Quentin Tarantino
Tarantino on sanonut vuodesta 2012 lähtien aikovansa lopettaa elokuvien ohjaamisen kymmenennen elokuvansa jälkeen. Vuoden 2016 lopussa hän laskee ohjanneensa kahdeksan. Viimeisten kahden elokuvansa jälkeen hän aikoo kirjoittaa romaaneja ja tehdä teatteria. Tony Scott
Scottin seuraava elokuva "Viimeinen partiopoika" ("The Last Boy Scout", 1991) menestyi hieman paremmin. Elokuva oli synkkä, erittäin väkivaltainen ja joidenkin kriitikoiden mielestä naisvastainen. Se kuitenkin menestyi kohtalaisesti, varsinkin verrattuna pääosanesittäjä Bruce Willisin edelliseen elokuvaan "Hudson Hawk – varkaista parhain". Ajatellen, että hänet lopullisesti leimattaisiin pelkästään isojen toimintaelokuvien ohjaajaksi, Scott alkoi etsiä pienempiä projekteja. Nuori aloitteleva käsikirjoittaja Quentin Tarantino tarjosi Scottille luettavaksi käsikirjoituksiaan, muun muassa "Reservoir Dogs" ja "True Romance". Scott piti käsikirjoituksista ja tarjoutui ohjaamaan molemmat. Tarantino kuitenkin ilmoitti haluavansa ohjata "Reservoir Dogsin" itse, mutta oli valmis myymään "True Romancen" Scottille. "True Romance" kuvattiin vuonna 1993 13 miljoonan dollarin budjetilla, mikä oli huomattavasti vähemmän kuin Scottin aiemmissa elokuvissa. Elokuvassa näyttelivät Christian Slater, Patricia Arquette, Dennis Hopper, Christopher Walken, Gary Oldman, Brad Pitt, Tom Sizemore, Chris Penn, Val Kilmer sekä pienissä rooleissa James Gandolfini ja Samuel L. Jackson. "True Romancen" jälkeen Scottia alettiin pitää lahjakkaana elokuvantekijänä eikä vain toimintaohjaajana. Vaikka "True Romancen" vastaanotto ei ollut kovinkaan innostunut, se sai äkkiä suuren kulttisuosion, samoin kuin jotkin Scottin aikaisemmat elokuvatkin. Reservoir Dogs
Ikääntyvä mafiopomo Joe Cabot on kerännyt kokoon kuuden miehen iskuryhmän Los Angelesissa tehtävää jalokivikeikkaa varten. Koodinimin varustetut konnat Mr. White, Mr. Orange, Mr. Blue, Mr. Blonde, Mr. Brown ja Mr. Pink törmäävät kuitenkin rikospaikalla vaikeuksiin: ryhmä joutuu poliisien väijytykseen, eivätkä kaikki selviä pakosalle. Erikoista elokuvassa on se, että pitkään suunniteltua ryöstöä ei kuitenkaan näytetä. Koplan rippeet kokoontuvat hylättyyn varastoon nuolemaan haavojaan ja kokoamaan verisen palapelin paloja yhteen: kuka heidän joukossaan on petturi, joka antoi poliisille vihjeen ryöstöstä? 
Elokuva oli Tarantinon ja elokuvatuottaja Lawrence Benderin ensimmäinen yhteistyö, jonka jälkeen Bender on tuottanut kaikki Tarantinon elokuvat "Kunniattomiin paskiaisiin" asti vuonna 2007 valmistunutta "Death Proofia" lukuun ottamatta. Tarantino kirjoitti käsikirjoituksen kolmessa viikossa ja antoi sen Lawrencelle luettavaksi, joka puolestaan "ihastui" siihen. Suurin osa elokuvasta kuvattiin eräässä varastossa, ja sen budjetti oli hyvin pieni, vain 1,2 miljoonaa dollaria. Tarantino arvioi alun perin, että elokuvan budjetti olisi vain 50 000 dollaria, mutta ajan myötä summa kasvoi. Lawrence alkoi kerätä rahoitusta, ja Tarantino sai tuottajaksi myös elokuvassa näyttelevän Keitelin, joka auttoi myös näyttelijöiden valinnassa. Roger Avary
Hän kirjoitti Tarantinon esikoiselokuvaan "Reservoir Dogs" (1992) taustalla kuuluvat radiodialogit. Hän kirjoitti myös alkuperäisen 80-sivuisen käsikirjoituksen elokuvaan "True Romance" (1993) (nimellä "The Open Road"), joskaan häntä ei mainita lopputeksteissä käsikirjoittajana. Lisäksi hän kirjoitti Quentin Tarantinon kanssa Oscar-palkitun alkuperäiskäsikirjoituksen elokuvaan "Pulp Fiction – tarinoita väkivallasta" (1994). Tarantino puolestaan tuotti Avaryn esikoisohjauksen "Killing Zoe" (1994). Clint Eastwood
1970-luvun alussa Eastwood ryhtyi myös ohjaamaan ja tuottamaan elokuvia. Hän perusti elokuvayhtiö Malpaso Productionsin. Eastwoodin esikoisohjaus oli "Yön painajainen" (1971). Sitä seurasi seuraavina vuosina useita ohjaustöitä, joihin kuului esimerkiksi lännenelokuvia, trillereitä ja poliisielokuvia. Eastwood näytteli itse pääosaa ohjaamissaan elokuvissa. Kokeiltuaan monipuolisia rooleja Eastwood palasi vuonna 1983 Harry Callahanin rooliin "Likaisen Harryn" kolmannessa jatko-osassa. Eastwoodin ohjaama lännenelokuva "Kalpea ratsastaja" (1985) oli yksi 1980-luvun harvoista menestyslänkkäreistä. Quentin Tarantino
Tarantino ohjasi yhden jakson draamasarjaan "Teho-osasto" vuonna 1995. Hän ohjasi "C.S.I."-sarjan viidennen tuotantokauden päätösjakson ”Grave Danger”, josta hän sai Emmy-palkintoehdokkuuden. Mario Costa
Costan elokuvaura alkoi 1930-luvulla Luce-instituutin leikkajana. Hän työskenteli jälkiäänityksen ohjaajana, tuotantopäällikkönä ja käsikirjoittajana ja ohjasi ensimmäisen lyhytelokuvansa vuonna 1938. Hänen ensimmäinen pitkä näytelmäelokuvansa oli "La sua strada" vuonna 1946. Myöhemmin Costa ohjasi oopperaelokuvia, neorealistissävyisiä melodraamoja ja komedioita sekä 1960-luvun vaihteesta lähtien seikkailu- ja peplum-elokuvia. Hänen viimeinen elokuvansa oli spagettiwestern "Salaliitto" ("La belva") vuonna 1970. Kunniattomat paskiaiset
Kunniattomat paskiaiset () on vuonna 2009 ensi-iltansa saanut Quentin Tarantinon käsikirjoittama ja ohjaama sotaelokuva. Sen pääosissa esiintyvät Brad Pitt, Christoph Waltz, Mélanie Laurent, Michael Fassbender, Eli Roth ja Diane Kruger. Elokuva kertoo vaihtoehtoiseen historiaan perustuvan tarinan kahdesta salajuonesta, joilla oli tarkoitus salamurhata natsi-Saksan poliittiset johtajat. Toisen suunnittelee nuori ranskanjuutalainen elokuvateatterin omistaja Laurent, ja toisen luutnantti Aldo Rainen (Pitt) johtama amerikanjuutalaisista sotilaista koostuva ryhmä. Somewhere (elokuva)
"Somewhere" sai ensi-iltansa Venetsian elokuvajuhlilla syyskuussa 2010. Elokuva sai Venetsiassa ristiriitaisen vastaanoton, mutta voitti silti elokuvajuhlien arvokkaimman palkinnon, Kultaisen leijonan. Tuomariston puheenjohtajan Quentin Tarantinon mukaan päätös oli yksimielinen. John Woo
1990-luvun alussa Woo onnistui elokuvillaan herättämään länsimaalaisen elokuvateollisuuden huomion, ja vuonna 1993 hän ohjasi ensimmäisen Hollywood-elokuvansa "Hard Targetin". Elokuva ei menestynyt kovin hyvin, sillä kyseessä oli yhdysvaltalaiseen makuun tehty toimintaelokuva. Woo on itse sanonut, että hyvissä toimintaelokuvissa on hänen mielestään oltava romantiikkaa, jota "Hard Targetissa" oli kuulemma liikaakin. Väkivaltaisuutensa vuoksi Woon varhaisia Hollywood-elokuvia jouduttiin sensuroimaan, että niitä olisi voitu esittää Yhdysvalloissa. Hän työskenteli useiden kuuluisien Hollywood-tähtien kanssa, mukaan lukien Nicolas Cage ja John Travolta elokuvassaan "Face/Off – kahdet kasvot". Luigi Comencini
Comencini alkoi kirjoittaa elokuva-arvosteluja opiskellessaan arkkitehtuuria Milanossa. Hän oli mukana perustamassa Italian elokuva-arkistoa. Vuonna 1946 Comencini teki hyvät arvostelut saaneen dokumenttielokuvan "Bambini in città" (”Lapsia kaupungissa”). Ohjaajan ensimmäinen näytelmäelokuva oli "Pikku lurjuksia" ("Proibito rubare", 1948). Vittorio De Sican ja Gina Lollobrigidan tähdittämästä elokuvasta "Rakkauden huumaa ja mustasukkaisuutta" ("Pane, amore e fantasia", 1953) tuli suuri kaupallinen menestys. Vuonna 1960 Comencini ohjasi toisen maailmansodan aikaan sijoittuvan satiirin "Sodan helvetti" ("Tutti a casa"), joka on yksi hänen parhaista teoksistaan. LeVar Burton
"Juurten" jälkeen Burton näytteli useissa elokuvissa, pääasiassa televisiota varten tehdyissä, ja vieraili myös muun muassa televisiosarjoissa "Seikkailujen saari" ("Fantasy Island") ja "Murhasta tuli totta" ("Murder, She Wrote"). Ensimmäinen teatterielokuva, jossa Burton esiintyi, oli "Etsin sinua Mr. Goodbar" ("Looking for Mr. Goodbar") vuodelta 1977 ja 1980-luvulla hän näytteli teatterielokuvissa "Metsästäjä" ("The Hunter"), jonka ohjasi Buzz Kulik, ja joka sai ensi-iltansa vuonna 1980, ja "Kuolleitten armeija" ("The Supernaturals"), jonka ohjasi Armand Mastroiannin ja joka ilmestyi vuonna 1986. Monte Hellman
Opiskeltuaan draamaa Stanfordin yliopistossa ja elokuvaa Los Angelesissa, Hellman työskenteli uransa alussa Los Angelesissa teatterissa ja pääsi myöhemmin tuottaja Roger Cormanin suojiin tekemään elokuvia. Hellman ohjasi Cormanin elokuvissa "Beast from a Haunted Cave" (1960), "Creature from the Haunted Sea" (1961) ja "Pahin kaikista" ("The Terror", 1963). Myöhemmin Hellman matkusti Filippiineille tehdäkseen elokuvat "Back Door to Hell" (1964) ja "Flight to Fury" (1966) Jack Nicholsonin kanssa. John Carpenter
Carpenterin ensimmäinen pitkä elokuva oli Dan O’Bannonin kanssa kirjoitettu scifikomedia "Pimeä tähti" (1974). Seuraava elokuva "Hyökkäys poliisiasemalle" (1976) on pienellä budjetilla tehty jännityselokuva, josta tuli suuri menestys. Myös pienellä budjetilla tehty "Halloween – naamioiden yö" (1978) oli jättimenestys; se loi slasher-genren ja poiki lukuisia jäljittelijöitä. Kummitustarina "Usva" (1980) ja scifiseikkailu "Pako New Yorkista" (1981) saivat suuren kulttisuosion ja hyvän vastaanoton kriitikoilta. True Romance
True Romance on Quentin Tarantinon käsikirjoittama ja Tony Scottin ohjaama elokuva vuodelta 1993. Elokuvan pääosissa nähdään Christian Slater, Patricia Arquette ja Michael Rapaport. Elokuvan pienissä sivurooleissa nähdään monia tunnettuja näyttelijöitä kuten Samuel L. Jackson, Gary Oldman, Christopher Walken, Chris Penn, Val Kilmer, Brad Pitt, Tom Sizemore ja Dennis Hopper. Django Unchained
Django Unchained on vuonna 2012 ensi-iltansa saanut lännenelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Quentin Tarantino. Sen pääosissa ovat Jamie Foxx, Christoph Waltz, Leonardo DiCaprio ja Kerry Washington. Sen ensi-ilta oli 25. joulukuuta 2012 Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Suomessa elokuvan ensi-ilta oli 18. tammikuuta 2013. Rosalind Russell
Ensimmäisen ja ainoan Tony-palkintonsa Russell sai vuonna 1953 Broadway-näytelmästä "Wonderful Town", joka oli musikaaliversio Russellin aiemmasta menestyselokuvasta "Miehet pitävät vaaleaverisistä" (1942). Neljäs Oscar-ehdokkuus puolestaan tuli elokuvasta "Jännittävä tätini" (1958), jossa Russell esitti omalaatuista Mame-tätiä. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten juuri tästä roolista. Russell näytteli Mame-tätiä myös teatterissa, mutta ei enää samannimisessä musikaalissa. Charles Chaplin
United Artistsin perustamisen aikaan Chaplin oli kuitenkin vielä sitoutunut First National -sopimukseen ja tuotti ensimmäisen elokuvansa yhtiölle vasta vuonna 1923. Elokuva ei kuitenkaan yleisön yllätykseksi ollut komedia, vaan draama "Nainen Pariisissa". Chaplin ei myöskään näytellyt elokuvassa, lukuun ottamatta muutaman sekunnin cameota. Elokuva poikkesi aikansa traditioista realismillaan. Chaplinin mielestä näyttelemisen tuli olla hillittyä, sillä oikeassa elämässä ihmiset pyrkivät aina salaamaan tunteensa. "Nainen Pariisissa" saikin kriitikoilta loistavat arviot, ja sillä oli vaikutusta esimerkiksi Ernst Lubitschin, Monta Bellin ja Michael Powellin elokuviin. Se ei kuitenkaan menestynyt taloudellisesti, sillä yleisö kaihtoi Chaplinin ohjaamaa elokuvaa, jossa hän ei itse esiintynyt. Pettynyt Chaplin veti elokuvan takaisin pian sen ensi-illan jälkeen ja antoi sen uudelleen esitettäväksi vasta hieman ennen kuolemaansa.
Draamakokeilunsa epäonnistuttua Chaplin palasi takaisin komediaan ja kuvasi "Kultakuumeen" (1925), jota pidetään yhtenä hänen pääteoksistaan. Klondiken kultakuumeesta ja Donnerin uudisraivaajajoukon tragediasta aiheen saanut elokuva sisälsi joitain hänen tunnetuimpia kohtauksiaan, kuten kengän syömisen kiitospäivän ateriana ja sämpylöillä esitetyn tanssin. Siitä tuli kaupallisesti menestyneimpiä mykkäelokuvia. Tonino Delli Colli
Delli Collin elokuvaura alkoi Cinecittàn studioilla vuonna 1938. Hänen ensimmäinen itsenäinen kuvaustyönsä oli László Kishin ohjaama "Finalmente sì" (”Vihdoinkin kyllä”) vuonna 1944. Vuonna 1952 hän kuvasi Italian ensimmäisen värielokuvan, Stenon ja Mario Monicellin ohjaaman "Totò a colori" (”Totò väreissä”). Myöhemmin Delli Colli osallistui lukuisiin italialais-yhdysvaltalaisiin yhteistuotantoihin, kunnes vuonna 1961 Pier Paolo Pasolinin "Pummi" teki hänestä ohjaajan vakikuvaajan. Hän työskenteli myös Sergio Leonen, Federico Fellini, Lina Wertmüllerin ja Marco Ferrerin sekä ulkomaalaisista ohjaajista muun muassa Louis Mallen, Roman Polanskin ja Jean-Jacques Annaud’n kanssa. Delli Colli voitti parhaan kuvauksen Golden Globe -palkinnon Roberto Benignin Oscar-palkitusta elokuvasta "Kaunis elämä" (1994). Jerry Zucker
1990-luvun alussa kolmikko lähti soolourille. Jerry Zucker ohjasi ensimmäisenä elokuvan "Näkymätön rakkaus" (1990), jota hänen veljensä David Zucker parodioi elokuvassaan "Mies ja alaston ase 2½". Parodioitu tai ei, mutta "Näkymätön rakkaus" oli vuoden suurimpia menestyksiä: maailmanlaajuiset lipputulot yli 500 miljoonaa dollaria. Zuckerin tulevaisuus ohjaajana oli turvattu, mutta hän päätti pitää taukoa, ja seuraava ohjaus valmistui vasta vuonna 1995, kun "Lancelot – ensimmäinen ritari" sai ensi-iltansa tähtinään Sean Connery ja Richard Gere. Tällä kertaa Zuckerin ohjaustyö karahti kiville. Vasta vuonna 2001 hän teki seuraavan ohjauksensa, komedian "Rottaralli". Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta
Tarantino oli ajatellut Michael Madsenia kirjoittaessaan Vincent Vegan roolin, mutta näyttelijä oli kiireinen muissa rooleissa, jolloin Tarantino kääntyi John Travoltan puoleen. Tarantino tarjosi hänelle kahta roolia, ensimmäinen oli vampyyrielokuvasta "Hämärästä aamunkoittoon" ja toinen "Pulp Fictionista". Travolta hylkäsi ensimmäisen, koska ei pitänyt vampyyreista, ja hyväksyi lopulta heroiini-addiktin Vegan roolin vaimonsa kannustamana. Kill Bill
Kill Bill on Quentin Tarantinon käsikirjoittama ja ohjaama kaksiosainen toimintaelokuva. Sen osat ovat Quentin Tarantino
Tarantino keskeytti koulun yhdeksännellä luokalla ja jäi ilman päättötodistusta. Hän sai 16-vuotiaana töitä pornoteatterin paikannäyttäjänä, vaikkei pitänytkään pornoelokuvista. Tarantino kävi kolme vuotta näyttelijäkursseilla tavoitteenaan päästä työskentelemään suurten elokuvaohjaajien kanssa. Hän katsoi 17 ja 21 ikävuotensa välillä vähintään 200 elokuvaa vuosittain ja sen lisäksi paljon televisiota. Hän kirjoitteli huvikseen elokuvakohtauksia, ja vähitellen häntä alkoi houkuttaa ajatus ryhtyä itsekin elokuvantekijäksi. Hän ihaili erityisesti ohjaaja Howard Hawksia tämän monipuolisuuden takia. Quentin Tarantino
Tarantinon elokuvissa on joskus epälineaarinen rakenne, eli kohtauksia ei näytetä aikajärjestyksessä vaan sekajärjestyksessä ja takaumin. Hahmot käyvät usein pitkiä ja nokkelia vuoropuheluja aiheista, jotka eivät näytä liittyvän elokuvan juoneen mutta saattavat paljastaa asioita hahmojen luonteesta. Tarantinon elokuvissa on paljon veristä väkivaltaa, joka on usein tyyliteltyä ja epärealistista. Catherine Hardwicke
Hardwicken ensimmäinen ohjaustyö oli "Kolmetoista" vuodelta 2003. Hardwicke teki käsikirjoituksen yhdessä silloin 14-vuotiaan näyttelijä Nikki Reedin kanssa. Käsikirjoitus pohjautui osittain Reedin nuoruudenkokemuksiin. Käsikirjoitus tehtiin vain kuudessa päivässä. Muun muassa Evan Rachel Wood ja Holly Hunter näyttelivät elokuvassa yhdessä Reedin kanssa. Seuraavaksi Hardwicke ohjasi elokuvan "Lords of Dogtown" (2005), kertomuksen rullalautailukulttuurin alusta. Elokuvan käsikirjoituksen teki rullalautailija Stacy Peralta, minkä lisäksi hän näytteli yhtä elokuvan päärooleista. Myös Nikki Reed esiintyy "Lords of Dogtownissa". Jacques Tourneur
Tournerin ensimmäinen ohjaustyö oli "Tout ça ne vaut pas l'amour" 1931. Hän ohjasi vielä muutaman elokuvan ennen kuin palasi takaisin Hollywoodiin 1935. Hän ei kuitenkaan löytänyt töitä ohjaajana vaan työskenteli avustavana ohjaajana MGM:llä ja David O. Selznickille. Hän tutustui Val Lewtoniin, kun yhdessä ohjasivat "Giljotiinin varjossa" -elokuvan taistelukohtaukset 1934. Sen jälkeen hän ohjasi parikymmentä lyhytelokuvaa MGM:lle. Grindhouse: Planet Terror
Grindhouse: Planet Terror on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut kauhu/toimintaelokuva, jonka ohjasi Robert Rodriguez. Yhdysvalloissa "Planet Terror" ja Quentin Tarantinon "" julkaistiin yhtenä pitkänä kahden elokuvan yhdistelmänä nimellä "Grindhouse", mutta Euroopassa nämä elokuvat nähtiin erikseen. Syynä tähän oli huono menestys Amerikan teattereissa, josta syytettiin "Grindhousen" kolmetuntista kestoa. Mario Caserini
Taidemaalarina ja lavastajana työskennelleen Caserinin elokuvaura alkoi näyttelijänä vuonna 1905. Seuraavana vuonna hänestä tuli yksi Cinesin tärkeimmistä ohjaajista. Hän teki yhtiölle etupäässä historiallisia draamoja ja kirjallisuussovituksia, joiden pääosissa esiintyi usein hänen vaimonsa Maria Caserini-Gasperini. Vuonna 1911 Caserini siirtyi Ambrosio Filmille, jolle hän ohjasi ensimmäisen pitkän elokuvasovituksen Edward Bulwer-Lyttonin romaanista "Pompeijin viimeiset päivät" (1913). Vuonna 1913 Caserini oli mukana perustamassa Gloria Films -yhtiötä, jolle hän teki tunnetuimmat elokuvansa "Mutta rakkauteni ei kuole koskaan" (1913) ja "Nerone e Agrippina" (”Nero ja Agrippina”, 1914). Niistä ensimmäinen muistetaan Lyda Borellin läpimurtoelokuvana ja jälkimmäinen yhtenä italialaisen spektaakkelielokuvan suurmenestyksistä. Don Stroud
Vuonna 2012 Stroud nähtiin pienessä osassa Quentin Tarantinon ohjaamassa elokuvassa "Django Unchained". Hän esitti elokuvassa sheriffiä nimeltä Bill Sharp. Victor Fleming
Flemingin ensimmäinen ohjaustyö oli Fairbanks-elokuva "Aivan tuiki hullu" ("When the Clouds Roll By" 1919) United Artists -yhtiölle, jonka perustajajäseniä Fairbanks oli. Hänen ensimmäinen menestyselokuva oli "Lord Jim" 1925. Seuraavana vuonna hän ohjasi Clara Bow'n ensimmäisen menestyselokuvan "Synti joka houkuttelee" ("The Mantrap"). "Kiusauksessa" ("The Way of All Flesh", 1927) pääosaa esitti Emil Jannings, joka sai roolistaan parhaan miespääosan Oscar-palkinnon. Hostel
Elokuvan vastaava tuottaja on Quentin Tarantino. Elokuvaa on myös kutsuttu gornography-elokuvaksi sen kidutusainesten ja varsinaisten säikytetehosteiden puutteen takia. Ubaldo Arata
Aratan ura alkoi kameramiehenä Augusto Geninan elokuvassa "Il principe dell’impossibile" (1918). 1920-luvulla hän työskenteli muun muassa Mario Almiranten, Baldassarre Negronin ja Guido Brignonen kanssa ja oli mukana luomassa voimakkaan ekspressionistista tunnelmaa Mario Camerinin elokuvassa "Rotaie" (1929). Arata kuvasi Italian ensimmäisen äänielokuvan, Gennaro Righellin ohjaaman "La canzone dell’amore" (1930) ja yhdessä Anchise Brizzin kanssa Carmine Gallonen elokuvan "Scipio Africanus, Afrikan valloittaja" (1937). Hänen myöhemmistä elokuvistaan merkittävin on Roberto Rossellinin "Rooma – avoin kaupunki" (1945). Quentin Tarantino
Tarantino oli ystävystynyt nuoren ohjaajan Robert Rodriguezin kanssa Toronton elokuvajuhlilla 1992. Sen jälkeen he työskentelivät useasti yhdessä. Kaksikon ensimmäisiä yhteistöitä olivat "Neljä huonetta" (1995, molemmat kirjoittivat ja ohjasivat omat jaksonsa elokuvasta) ja "Hämärästä aamunkoittoon" (1996, Tarantino kirjoitti, Rodriguez ohjasi). Rodriguez sävelsi Tarantinon elokuvaan "Kill Bill: Volume 2" musiikin nimellisellä dollarin palkkiolla, ja vastapalveluksena Tarantino ohjasi samalla palkalla yhden kohtauksen Rodriguezin "Sin Cityyn" (2005). Elokuvaan "Grindhouse" miehet ohjasivat ja käsikirjoittavat oman osansa, Tarantino osan "" (2007). Yli kolmituntinen kokonaisuus ei menestynyt hyvin Yhdysvalloissa. Tarantino arveli syyksi elokuvien pituutta sekä sitä, ettei yleisö tuntenut grindhouse-kulttuuria niin hyvin kuin hän oli olettanut. Euroopassa elokuva esitettiin kahtena erillisenä puolitoistatuntisena elokuvana, mutta sen katsojaluvut jäivät sielläkin vaatimattomiksi. Tarantino on kutsunut "Grindhousea" vähäpätöisimmäksi elokuvakseen.