Ovatko kaikki paavit olleet italialaisia?
Kardinaali
Toinen epäkohta kardinaalijärjestelmässä oli sen keskittyminen Eurooppaan ja erityisesti Italiaan, minkä vuoksi paavinistuimelle ei noussut satoihin vuosiin ainuttakaan ei-italialaista paavia. Koska suuri enemmistö kardinaaleista oli italialaisia, nostivat he paaviksi toisia italialaisia kardinaaleja, jotka taas paavina ollessaan nimittivät lisää italialaisia kardinaaleja. Esimerkiksi hollantilaisen Hadrianus VI:n (paavina 1522–1523) jälkeen seuraavaa ei-italialaista paavia jouduttiin odottamaan yli 450 vuotta, sillä seuraava Italian ulkopuolelta tullut paavi oli virkaansa vuonna 1978 valittu puolalainen Johannes Paavali II. Paaviuden historia
Kardinaalikollegiossa eli kardinaalien muodostamassa kokonaisuudessa eri maanosat ja valtiot ovat kuitenkin epätasa-arvoisesti edustettuja, mikä lienee osasyynä siihen että paavi valitaan yleensä eurooppalaisesta valtiosta ja useimmiten Italiasta. Syynä lienee paavi-instituution keskittyminen Roomaan ja Italiaan sekä sen läheinen liittyvyys Eurooppaan ja sen historiaan. Vuoden 2004 kardinaalikollegiossa oli yhteensä 99 eurooppalaista kardinaalia, joista 39 oli italialaisia. Pohjoisamerikkalaisia kardinaaleja oli 19 ja eteläamerikkalaisia 33, afrikkalaisia 16, aasialaisia 18 sekä australialaisia ja oseanialaisia 5. Paavi
Ennen puolalaisen Johannes Paavali II:n valintaa kaikki paavit yli 450 vuoden ajalta olivat olleet italialaisia. Sitä edellinen ei-italialainen paavi oli ollut hollantilainen Hadrianus VI, joka oli paavina 1522–1523. Johannes Paavali II:n jälkeen valituista paaveista Benedictus XVI on saksalainen ja nykyinen paavi Franciscus on kotoisin Argentiinasta. Paavi
Joseph Alois Ratzinger valittiin 2005 konklaavissa Johannes Paavali II:n seuraajaksi neljän äänestyskerran jälkeen. Hän otti paavilliseksi nimekseen Benedictus XVI:n. Kardinaalina Ratzingeria pidettiin katolisen kirkon konservatiivisen siiven johtohahmona, joka korosti opin puhtautta, vastusti ehkäisyä, tuomitsi homoseksuaalisuuden, naispappeuden ja radikaalifeminismin sekä vastusti keskustelua pappien selibaatin poistamisesta. 
Jorge Mario Bergoglio, Buenos Airesin arkkipiispa, valittiin konklaavissa 13. maaliskuuta 2013 viiden äänestykierroksen jälkeen Benedictus XVI:n seuraajaksi. Hän otti paavilliseksi nimeksi Franciscus Franciscus Assisilaisen mukaan. Hän on kotoisin Argentiinasta ja ensimmäinen Euroopan ulkopuolelta tuleva paavi vuosisatoihin.
Benedictus VI
Benedictus VI oli paavina joulukuulta 972 – heinäkuulle 974. Hän oli kotoisin Roomasta ja nousi paaviksi keisari Otto I:n suojeluksessa roomalaisen ylimystön vastustuksesta huolimatta. Paavina ollessaan Benedictus VI vakiinnutti tiettyjen luostarien ja kirkkojen erioikeudet – juuri muuta ei hänen paaviuskaudestaan tiedetä. Keisarin kuoltua paavin vastustajat saivat hänet heitettyä Castel Sant'Angelon tyrmään, jossa hänet surmattiin poliittisista syistä muutamaa kuukautta myöhemmin. Vastapaavi Bonifacius VII:n epäillään myös liittyneen tapahtumien kulkuun. Italialais-albanialainen katolinen kirkko
Etelä-Italialla ja Sisilialla oli antiikin aikana vahva yhteys Kreikkaan ja alueella oli vahva kreikankielinen väestö. Kristillisen ajan varhaisina vuosisatoina suurin osa alueen kristityistä oli traditioltaan bysanttilaisia, mutta alue kuului Rooman patriarkaattiin, mikä johti asteittaiseen mutta epätäydelliseen latinalaistumiseen. 700-luvulla Bysantin keisari Leo III irrotti alueen paavin alaisuudesta ja antoi sen herruuden Konstantinopolin patriarkalle. Tämä johti bysanttilaisen tradition voimakkaaseen elpymiseen alueella. 1000-luvulle tultaessa paikallinen kirkko kukoisti ja Etelä-Italian rannikolla oli satoja luostareita. 1000-luvun alussa normannien valloitukset johtivat siihen, että alue siirtyi jälleen hengellisesti Rooman alaisuuteen. Normannit halusivat heikentää Bysantin vaikutusta alueella ja korjasivat kreikkalaiset piispat latinalaisilla. Tämä johti lähes täydelliseen alueen kirkolliseen latinalaistamiseen. Katolisen kirkon historia
Gregorius Suuren aikana nykyisen Italian alue kuului Itä-Rooman valtakuntaan, jota hallitsi keisari. Paavi Gregorius tunnusti tämän ylivallan. Vihollisten uhatessa Rooman kaupunkia keisarista ei kuitenkaan ollut apua, joten olosuhteiden pakosta paavin oli neuvoteltava heidän kanssaan ja lahjottava heitä. Maallisen vallan heikkous siis pakotti – tai toisesta näkökulmasta katsottuna mahdollisti – hänet ottamaan vastuuta myös maallisesta hallinnosta Rooman lähiseuduilla. Näillä toimillaan hän aloitti Kirkkovaltion rakentamisen Keski-Italiaan sekä verotusjärjestelyillään varmisti kirkon taloudellisen riippumattomuuden. Näin paavista tuli käytännössä Italian niemimaan maallinen hallitsija. Gregorius ymmärsi, ettei hänen kannattanut yrittääkään levittää ajatusta paavin uskonnollisesta ylimmästä vallasta itään, joten hän päätti keskittyä läntiseen Eurooppaan. Paavi Gregorius solmi tärkeitä suhteita Ranskan ja Espanjan hallitsijoihin sekä lähetti kotiluostarinsa johtajan ja neljäkymmentä munkkia Isoon-Britanniaan käännyttämään pakanoita. Gregorius esiintyikin lännessä kristittynä johtajana ja käskijänä sekä idässä keisarin uskollisena alamaisena. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Vaikka Pius XII toimikin sodan aikana rauhan puolesta ja pyrki auttamaan eri maiden hätää kärsiviä asukkaita ja sotavankeja, kiinnitetään nykyaikana enemmän huomiota hänen vaikenemiseensa juutalaisten joukkotuhoamisesta. On totta, että Vatikaani tiesi muita valtioita paremmin juutalaisten järjestelmällisestä tuhoamisesta. Sopimus Mussolinin kanssa ja toisen maailmansodan tapahtumat olivat alentaneet paavin arvovaltaa maailmalla, minkä vuoksi sodanaikaista paavia Pius XII:a jopa syytettiin aikanaan natsiksi ja tämän epäiltiin suojelevan natsirikollisia. Joka tapauksessa paavi ei toiminut aktiivisesti saksalaisia vastaan, vaikka katolinen kirkko pysyikin oppositiossa suhteessa kansallissosialismiin. Tosin paavilla ei olisi todennäköisesti ollut mahdollisuutta estää tai edes hillitä holokaustia, vaikka hän olisikin tuominnut sen. Paavilla oli syytä olettaa, että asian suora tuomitseminen olisi vain pahentanut tilannetta. Eräänäkin päivänä paavi poltti keskitysleirejä vastustavan kirjoituksensa, jonka oli aikonut julkaista Italian lehdissä, koska samantyyppinen julkilausuma oli Alankomaissa johtanut kymmenientuhansien juutalaissyntyisten katolilaisten vangitsemiseen. Paavin toimien puolustajat muistavat yleensä myös paavin toiminnan saksalaisten miehittäessä Rooman 1943, jolloin paavi antoi piilottaa noin viitisen tuhatta juutalaista Vatikaaniin ja kaupungin luostareihin. Matilda (Toscanan kreivitär)
Matildan perhe otti voimakkaasti osaa peräkkäisiin kiisteltyihin paavin valintoihin 1000-luvun loppupuolella. Matildan isäpuolen veli Fredrikistä tuli paavi Stefanus X ja kaksi seuraavaa paavia, Nikolaus II ja Aleksanteri II, olivat Toscanan piispoja. Matildan vanhemmat suojelivat paaveja ja taistelivat vastapaaveja vastaan. Joidenkin tarinoiden mukaan nuori Matilda otti itse osaa taisteluihin, mutta tätä tukevia todisteita ei ole. Paavius keskiajalla
Euroopassa oli nyt kaksi paavia, jotka olivat kironneet toisensa. Oli syntynyt kaksi paavillista hovia ja kardinaalikollegiota: Urbanus VI Roomassa ja Klemens VII Avignonissa. Kristikunta jakautui kysymyksessä oikeasta paavista kahtia. Italia, Englanti, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta sekä Pohjoismaat asettuivat kannattamaan Rooman paavi Urbanus VI:a, kun taas Ranska, Skotlanti ja Espanja olivat Avignonin paavin puolella. Tilanne aiheutti myös yksittäisten luostarien ja hiippakuntien jakautumisen, eikä se parantunut, vaikka molemmat paavit kuolivat, koska heille molemmilla valittiin seuraajat. Ratkaisuksi tarjottiin uutta oppia, konsiliariamia, jonka mukaan korkein päätäntävalta kirkossa ei kuulunut paaville vaan kirkolliskokoukselle eli konsiilille. Paavi
Syvästi uskonnollisten hurskaiden kardinaalien valitseminen paaviksi 1800-luvun alkupuoliskolla oli omiaan pahentamaan vanhoillisen paavinistuimen kiistaa uudistuvan maailman kanssa. Esimerkiksi Leo XII oli hyvin taantumuksellinen ja vailla kunnollista suhteellisuudentajua, minkä vuoksi hän muun muassa lopetti isorokkorokotusten antamisen Kirkkovaltiossa sekä sulki Rooman juutalaiset ghettoon. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Paavit 1800-luvulta nykypäivään tarkoittavat vuonna 1799 kuolleen paavi Pius VI:n seuraajia. Pius VI oli viimeinen todellista maallista valtaa käyttänyt paavi, joten hänen seuraajiensa valta oli pikemminkin henkistä ja rajoittui maallisesti vain tiettyinä aikoina Kirkkovaltion ja tiettyinä aikoina Vatikaanivaltion sisälle. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Gregorius XVI:n seuraaja Pius IX (ristimänimeltään Giovanni Maria Mastai-Ferretti) oli pisimpään hallinnut paavi mikäli apostoli Pietarin väitettyä kautta ei oteta huomioon. Paaviksi noustessaan Pius IX oli hyvin liberaali ja uudistusmielinen. Hänen ensimmäisiä tekojaan paavina oli armahtaa poliittiset vangit, mikä järkytti konservatiivista Eurooppaa. Jo tällöin Itävallan kansleri Metternich ennusti liberaalin paavin johtavan lopulta Kirkkovaltion tuhoon. Pietari (apostoli)
Käsitys, että Pietari oli ensimmäinen Rooman piispa ja paavi syntyi toisella vuosisadalla ajanlaskun alun jälkeen. Suhteellisen pian tämän käsityksen synnyttyä silloinen Rooman piispa alkoi vaatia itselleen ylintä valtaa kristityssä kirkossa. Paavi Stefanus I (paavina 254–257) oli tiettävästi ensimmäinen, joka esitti teologisen perustelun paaviudelle, ja juuri tähän perusteluun onkin vedottu aikojen saatossa useaan kertaan. Stefanus I:n mukaan Jeesuksen sanat apostoli Pietarille olisi sanottu myös tämän seuraajille, jolloin Rooman piispoilla eli paaveilla olisi sama valta käytössään kuin apostoliruhtinaalla. Raamatussa ei kuitenkaan vihjaista mitenkään sanojen olleen tarkoitettu myös Pietarin seuraajille, minkä vuoksi Stefanus I:n perustelut eivät saaneet jalansijaa alkukirkossa. Paavin asema nousi kuitenkin jonkin verran läntisessä Euroopassa, mutta syynä eivät olleet Stefanus I:n esittämät uskonnolliset perustelut vaan Rooman asema suurkaupunkina ja sen seurakunnan arvovalta ja varallisuus. Paavi
Nykyinen paavi Franciscus on virallisen laskennan mukaan järjestysnumeroltaan 266. Jälkikäteen arvottomina pidettyjen paavien poistamiset, vastapaavit ja alkuvuosisatojen historiallisuudeltaan epävarmat paavit vaikeuttavat todellisen järjestysnumeron tarkkaa selvittämistä. Paavien virkakaudet ovat kestäneet keskimäärin noin seitsemän ja puoli vuotta, mutta vaihdelleet viikoista kymmeniin vuosiin. Benedictus IX puolestaan oli 1000-luvulla paavina kolme eri kautta. Suurin ongelma paavien luetteloimisessa johtuu kuitenkin keskiajalla yhtä aikaa vallassa olleista paaveista. Paavien ja vastapaavien määrittämiseen ei ole yksiselitteisiä kriteereitä. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
1867 paavi kutsui koolle 20. yleisen kirkolliskokouksen eli Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen. Koska paavin maallinen valta hupeni, katsoivat kardinaalit ja piispat tarpeelliseksi lisätä tämän kirkollista valtaa. Tämän vuoksi eri puolilta maailmaa saapuneet kutsutut päättivät julistaa opin paavin erehtymättömyydestä. Kardinaalien ja piispojen joukossa enemmistö kannatti julistusta, minkä vuoksi se toteutuikin, mutta sitä myös vastustettiin. Useimmat vastustajista eivät sinällään vastustaneet oppia paavin erehtymättömyydestä, joka oli jo sangen vanha, vaan kirkolliskokouksen julistusta. Julistus nimittäin sitoisi piispat ja kardinaalit myöntämään sellaisten paavin lausuntojen kuten "Syllabus errorumin" erehtymättömyys. Julistus kuitenkin toteutui äänin 451–88. Noin viitisenkymmentä jättäytyi pois äänestyksestä ja 88 "kannatti varauksin". Lopullisessa äänestyksessä vastustajat lähtivät kotiin ennen äänestyksen alkamista ja virallisesti asiakirja hyväksyttiin äänin 533–2 – joista vastustavatkin äänet olivat ilmeisesti vahinkoja. Kirkolliskokouksen mukaan paavi ei siis ollut erehtymätön, mutta hän saattoi antaa lausunnon piispanistuimelta "ex cathedra". Katolisen kirkon historia
Ranskan suuri vallankumous oli isku paitsi eurooppalaisille monarkeille, myös katoliselle kirkolle. Helpottaakseen Ranskan huonoa taloustilannetta uusi hallinto kansallisti katolisen kirkon omaisuuden. Vuonna 1790 piispoista ja papeista tuli kansalliskokouksen päätöksellä valtion virkamiehiä. Myös luostarit lakkautettiin. Paavina ollut Pius VI pysytteli rauhallisena, mutta ryhtyi vastatoimiin kansalliskokouksen vaadittua kaikilta papeilta uskonnollisuudenvalaa uudelle perustuslaille. Paavi paitsi erotti uskollisuudenvalan hyväksyneet papit, myös tuomitsi vuonna 1789 annetun ihmisoikeuksien julistuksen. Paaviuden historia
Maailmansodan jälkeen paavi pyrki parantamaan suhteita Euroopan valtioihin, erityisesti Italiaan ja Ranskaan. Paavi mm. poisti katolilaisilta kiellon osallistua Italian politiikkaan ja antoi vielä siunauksensakin perustetulle katoliselle puolueelle. Benedictus XV:n suorittama Jeanne d'Arcin julistaminen Ranskan suojelupyhimykseksi paransi paavin ja Ranskan suhteita, mikä johti diplomaattisuhteiden normaloimiseen 1921. Benedictus XV:n osoittama puolueettomuus ja humanitaarinen työ sodan aikana nosti paaviuden arvovaltaa jopa siinä määrin, että Turkin hallitus pystytti 1921 Istanbuliin paavin patsaan, joka on omistettu ""maailmantragedian suurelle paaville, kaikkien ihmisten hyvätekijöille kansalaisuuteen ja uskontoon katsomatta"" Italian historia
Kirkko ja etenkin Rooman piispa, paavi, on ollut tärkeässä poliittisessa roolissa sitten Konstantinuksen, joka pyrki liittämään instituution keisarihallintoon. Länsi-Rooman hajoamisen jälkeisessä epävakaassa tilanteessa kirkko oli usein ainoa vakaa instituutio ja ainoa opin lähde. Jopa barbaarit olivat riippuvaisia kirkosta hallitessaan valloitusmaitaan. Lisäksi katolisilla luostarijärjestöillä, kuten benediktiineillä, oli suuri rooli sekä ajan talouselämässä että klassisen kulttuurin säilyttäjinä. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Paavali VI:n tärkein tehtävä paavina oli saada vietyä Autuas Johannes XXIII:n aloittama Vatikaanin toinen kirkolliskokous loppuun, ja heti paaviksi tultuaan Paavali VI lupasikin jatkaa edeltäjänsä Autuas Johannes XXIII:n aloittamaa työtä. Taitavana organisaattorina hänen onnistuikin viedä kokous loppuun, mutta se vaati yhteensä neljä istuntokautta. Paavali VI:n tavoitteena oli saada kirkolliskokouksen päätökset hyväksyttyä mahdollisimman suurella enemmistöllä, minkä vuoksi hän teki paljon myönnytyksiä katolisen kirkon konservatiiviselle haaralle. Tämän vuoksi kirkolliskokouksen tulokset olivat liian uudistusmielisiä konservatiiveille ja liian vanhoillisia radikaaleille uudistajille. Vaikka paavin suosio kärsi molempien tahojen suunnalta, onnistui Paavali VI:n palauttaa järjestys kokouksen jäljiltä sekavaan katoliseen kirkkoon. Paavina hän myös kansainvälisti kirkkoa: hänet paaviksi valinneessa konklaavissa oli ollut 80 kardinaalia, hänen kuollessaan 1978 heitä oli 138. Kysymys ensimmäisestä paavista
Katolinen kirkko pitää Taivasten valtakunnan avaimien luovutusta apostoli Pietarille merkkinä tämän julistamisesta kaikkien muiden apostolien johtajaksi ja ensimmäiseksi Rooman piispaksi eli paaviksi. Pietarinkirkon kupolin sisäreunaan onkin kirjoitettu: "Tu es Petrus et super hanc petram aedificabo ecclesiam meam et tibi dabo claves regni caelorum" (suomeksi "Sinä olet Pietari, ja tälle kalliolle minä rakennan kirkkoni. Minä olen antava sinulle taivasten valtakunnan avaimet") kuten Jeesuksen kerrotaan sanoneen Pietarille Matteuksen evankeliumin mukaan (Matt. 16: 18–19). Katolinen kirkko
Katolinen kirkko katsoo olevansa se kirkko, jonka Jeesus Kristus itse perusti, ja joka ei ole koskaan menettänyt ykseyttään, vaikka muita kirkkokuntia on syntynyt eroamalla sen yhteydestä. Kirkon opetuksen mukaan kirkon piispat ovat apostolien seuraajia ja Paavi eli Rooman piispa on apostoli Pietarin seuraaja. Paavi ja hänen hallintonsa, Pyhä istuin sijaitsevat Roomassa Vatikaanivaltiossa. Paavius varhaiskirkossa ja myöhäisantiikin aikana
On olemassa erilaisia näkemyksiä siitä, kuka oli historian ensimmäinen paavi. Katolinen kirkko pitää Taivasten valtakunnan avaimien luovutusta apostoli Pietarille merkkinä tämän julistamisesta kaikkien muiden apostolien johtajaksi ja ensimmäiseksi Rooman piispaksi eli paaviksi. Pietarinkirkon kupolin sisäreunaan onkin kirjoitettu: "Tu es Petrus et super hanc petram aedificabo ecclesiam meam et tibi dabo claves regni caelorum" (suomeksi "Sinä olet Pietari, ja tälle kalliolle minä rakennan kirkkoni. Minä olen antava sinulle taivasten valtakunnan avaimet") kuten Jeesuksen kerrotaan sanoneen Pietarille Matteuksen evankeliumin mukaan (Matt. 16: 18–19). Johannes Paavali II
Krakovan kardinaaliarkkipiispa Wojtyła valittiin kahdeksannen äänestyskierroksen jälkeen uudeksi paaviksi. Näin hänestä tuli paavi ja pontifex Johannes Paavali II. Nimen hän valitsi osaksi kunnioittaakseen edeltäjänsä muistoa ja lyhyeksi jäänyttä kautta. Hänestä tuli ensimmäinen puolalaissyntyinen paavi. Italian historia
Langobardien maahantulon jälkeen paavit olivat nimellisesti itäisen keisarin alaisia, mutta saivat Konstantinopolista vain vähän tukea ja alkoivat rakentaa itsenäistä valtiota suojatakseen Roomaa langobardihyökkäyksiltä. 700-luvun lopulla paavit tavoittelivat itsenäisyyttä ja löysivät tien siihen liittoutumalla frankkien karolingidynastian kanssa: karolingit tarvitsivat legitimaation vallankaappaamiseen merovingeiltä, kun taas paavit tarvitsivat sotilaallista tukea langobardeja vastaan. Vuonna 751 langobardit valtasivat Ravennan, ja Bysantin läsnäolo keskisessä Italiassa päättyi (jotkut rannikkokaupungit ja alueet Etelä-Italiassa säilyivät Bysantilla 1000-luvulle saakka). Paavit kääntyivät frankkien puoleen, jotka vuonna 756 voittivat langobardit ja luovuttivat paaville vallan keskiseen Italiaan, perustaen siten Kirkkovaltion. Loput Italiasta oli kuitenkin langobardien tai Bysantin hallussa. Paaviuden historia
Asiakirja hyväksyttiin 18. heinäkuuta 1870, ja saman kuun 19. päivänä Ranska julisti Saksalle sodan. Tämä tiesi ranskalaisten joukkojen lähtemistä Kirkkovaltiosta. Kirkkovaltion loppu lähestyi, se oli jo nyt kutistunut pieneksi Roomaa ympäröiväksi alueeksi. Samalla Italia oli yhdistynyt Roomaa ja Venetsiaa lukuun ottamatta. Samalla valtiolle oli valittu yhteinen kuningas ja pääkaupungiksi oli asetettu Rooma, vaikkei se ollutkaan liittynyt yhdistyneeseen Italiaan. Jotta myös Rooma saataisiin osaksi uutta valtiota, aloittivat uuden kuninkaan tykistöt kaupungin muurien tulituksen. Paavi oli käskenyt joukkojensa tehdä vastarintaa, mutta verenvuodatusta haluttiin välttää ja vastustus oli ainoastaan muodollista ja sen tarkoitus oli osoittaa, ettei paavi luopunut vapaaehtoisesti vallastaan. Paavi antautui pian ja Kirkkovaltion rippeet liitettiin Italiaan. Paavi ei enää ollut maallinen johtava, tosin Italian parlamentti sääti paavia koskevan erityislain, jonka mukaan hänen persoonansa oli koskematon ja hän sai käyttää Vatikaania ja eräitä muita alueitaan veloituksetta. Lisäksi paavin sallittiin pitää yllä diplomaattisuhteita sekä hänelle maksettiin vuotuinen korvaus Kirkkovaltiolta riistetyistä alueista. Paavi kieltäytyi tarjouksesta ja vaati häneltä otettuja alueita takaisin. Paavi julisti nyt olevansa "Vatikaanin vanki", eikä enää poistunut sen alueelta. Paavi myös kielsi katolilaisia osallistumasta enää Italian poliittiseen toimintaan ja samalla julisti Italian uudet vallanpitäjät – joita hän piti vallananastajina – kirkonkiroukseen. Helmikuun vallankumous (Ranska)
Italiassa kansallismieliset tasavaltalaiset johtajinaan Giuseppe Mazzini ja Garibaldi saivat karkotettua paavin Roomasta Gaetaan. Roomassa julistettiin nyt tasavalta. Tämän jälkeen Euroopan katoliset hallitsijat kilpailivat siitä, kuka heistä saisi palautettua paaviin Vatikaaniin. Heinäkuussa 1848 Ranskan toisen tasavallan armeija murskasi uuden tasavallan. Italian tasavaltalaiset olivat saaneet esikuvansa juuri Ranskasta. Itävalta puolestaan kukisti elokuussa vuonna 1848 Venetsian tasavallan pitkän piirityksen jälkeen. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Franciscus oli jo ennen pontifikkaattiaan tunnettu yhteiskunnan hylkiöiden ja köyhien auttajana. Kun hänet nimitettiin kardinaaliksi, hän sai satoja argentiinalaisia antamaan lentolippuihin tarkoitetut rahansa köyhille sen sijaan, että olisivat matkustaneet Roomaan juhlistamaan nimitystä. Vuonna 2001 hän muun muassa kävi AIDS-potilaiden hoitokodissa ja suuteli ja pesi heidän jalkojaan kiirastorstai-perinteen mukaisesti. Paaviksi valintansa jälkeen Franciscus herätti laajaa huomiota korvaamalla kiirastorstain messuun perinteisesti kuuluvan 12 katolisen papin jalkojen pesun vierailemalla roomalaisessa Casal del Marmon nuorisovankilassa ja pesemällä 12 nuorisovangin jalat. Jalkojen pesu symboloi Jeesuksen opetuslapsilleen suorittamaa jalkojenpesua ja Franciscuksen teko kohahdutti katolisen kirkon traditionalisteja erityisesti siksi, koska vankien joukossa oli kaksi tyttöä, joista toinen oli lisäksi muslimi. Franciscus on rikkonut perinteisiä normeja myös esiintymällä edeltäjiään sovinnollisemmin homoseksuaalisuutta kohtaan. Heinäkuussa 2013 paavi antoi lausunnon, jossa hän totesi mm., että "Jos joku on homo ja etsii Jumalaa hyvällä tahdolla, mikä minä olen häntä tuomitsemaan". Franciscus on myös peräänkuuluttanut naisille näkyvämpää roolia kirkossa, joskaan perinteisen katolisen opin mukaisesti hän ei kannata naispappeutta tai homoavioliittoja. Paavius keskiajalla
Vuonna 1414 alkoi suuri kirkolliskokous Konstanz nimisessä kaupungissa aivan Sveitsin rajalla nykyisen Saksan alueella. Kokous kesti yhteensä neljä vuotta ja kokosi kaupunkiin yli kolmensadan piispan sekä kolmensadan oppineen teologin lisäksi paljon muitakin kirkonmiehiä ja ruhtinaita. Palvelusväet mukaan lukien vieraita oli jopa kymmeniä tuhansia. Konsiili päätti erottaa kaikki kolme virassa olevaa paavia. Rooman paavi suostui eroamaan vapaaehtoisesti ja Pisan linjan paavi vangittiin. Avignonin linjan paavi Benedictus XIII kieltäytyi eroamasta ja pakeni Espanjaan, mutta samalla käytännössä menetti vaikutusvaltansa. Konsiili valitsi uudeksi paaviksi Martinus V:n ja skisma loppui tähän. Valta palasi pian takaisin paaville kirkolliskokoukselta. Ensin kirkolliskokouksille asetettiin aikaväli, joka piti kulua edellisen päättymisestä ennen kuin seuraava saatiin kutsua koolle. Paavi Pius II:n julistus kielsi kirkolliskokouksen koolle kutsumisen ja näin valta oli palannut paaville. Tämän jälkeen katolinen kirkko on tunnustanut skisman aikaisista paaveista vain Rooman linjan paavit laillisiksi paaveiksi. Avignonin ja Pisan linjojen paaveja pidetään vastapaaveina. Paavius uudella ajalla
Vielä 1700-luvun lopussa paavinistuimella oli yhä paljon valtaa, vaikkakin uskonpuhdistus ja renessanssin moraaliltaan alhaiset paavit olivat vähentäneet Kirkkovaltion mahtia. Euroopan suuret hallitsijat kuten Ruotsin Kustaa III, Itävallan Joosef II, Venäjän Katariina Suuri, Preussin Fredrik Suuri sekä Ranskan Ludvig XVI olivat myötämielisiä paavia kohtaan, vaikkakin vaativat oikeutta määrätä oman valtakuntansa sisällä toimivan katolisen kirkon asioista. Paavilla ei ollut enää samaa valtaa kuin keskiajalla, jolloin se olisi helposti voinut käydä sotaan niskoittelevia valtioita vastaan, vaan Vatikaanin oli myönnyttävä. Katolisen kirkon historia
Vaikka Pius XII toimikin sodan aikana rauhan puolesta ja pyrki auttamaan eri maiden hätää kärsiviä asukkaita ja sotavankeja, kiinnitetään nykyaikana enemmän huomiota hänen vaikenemiseensa juutalaisten joukkotuhoamisesta. On totta, että Vatikaani tiesi muita valtioita paremmin juutalaisten järjestelmällisestä tuhoamisesta. Sopimus Mussolinin kanssa ja toisen maailmansodan tapahtumat olivat alentaneet paavin arvovaltaa maailmalla, minkä vuoksi sodanaikaista paavia Pius XII:a jopa syytettiin aikanaan natsiksi ja hänen epäiltiin suojelevan natsirikollisia. Joka tapauksessa paavi ei toiminut aktiivisesti saksalaisia vastaan, vaikka katolinen kirkko ei tukenut kansallissosialismia. Tosin paavilla ei olisi todennäköisesti ollut mahdollisuutta estää tai edes hillitä holokaustia, vaikka hän olisikin tuominnut sen. Paavilla oli syytä olettaa, että asian suora tuomitseminen olisi vain pahentanut tilannetta. Eräänäkin päivänä paavi poltti keskitysleirejä vastustavan kirjoituksensa, jonka oli aikonut julkaista Italian lehdissä, koska samantyyppinen julkilausuma oli Alankomaissa johtanut kymmenientuhansien juutalaissyntyisten katolilaisten vangitsemiseen. Paavin toimien puolustajat muistavat yleensä myös paavin toiminnan saksalaisten miehittäessä Rooman 1943, jolloin paavi antoi piilottaa noin viitisen tuhatta juutalaista Vatikaaniin ja kaupungin luostareihin. Paavi
8. tammikuuta 1198 konklaavissa valittiin jälleen uusi paavi, joka otti nimekseen Innocentius III. Vielä nykyäänkin häntä pidetään koko keskiajan ja joidenkin mielestä kaikkien aikojen mahtavimpana paavina. Uusi paavi tulkitsi olevansa suoraan Kristuksen sijainen, ihmistä suurempi, Jumalaa pienempi, ja näin ollen kuninkaita korkeampi ja oikeutettu käskemään kaikkia. Noustessaan johtamaan katolista kirkkoa Innocentius III sai käskettäväkseen keskiajan tehokkaimman organisaation. Kirkko muistutti enemmän valtiota kuin uskonnollista nykyaikaista kirkkoa; sillä oli omat lakinsa, lainsäätäjänsä, tuomioistuimensa, lakimiehensä, vankilansa sekä Euroopan parhaiten järjestetty ja tehokkain hallintokoneisto. Innocentius III oli koko Euroopan johtaja, koska Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin kuoltua hänellä ei ollut ainuttakaan tarpeeksi vaikutusvaltaista kilpailijaa. Paavin poliittisia neuvoja noudatettiin niin Ranskassa, Englannissa, Tanskassa, Unkarissa kuin myös Böömissä. Vatikaanilaiset eurokolikot
Vatikaanin eurokolikot ovat Vatikaanivaltiolle lyötyjä eurokolikoita. Vatikaani ei kuulu Euroopan unioniin, mutta se sopimusten myötä saa lyödä itselleen kolikoita. Kaikissa nykyisissä Vatikaanin kolikoissa on kuvattuna paavi Benedictus XVI, sitä aikaisemmin kolikoissa eli kuvattuna paavi Johannes Paavali II, mutta hänen kuolemansa ja ennen nykyisen paavin valintaa, on lyöty vaakunalla varustettuja sede vacante (suom. vapaa istuin) -kolikkoja. Vatikaanin kolikot ovat harvinaisuutensa vuoksi erittäin suosittuja keräilijöiden keskuudessa. Paavi
1000-luvulle asti paavien nimittämisestä vastasi Rooman provinssin vanhempi papisto, mutta valintaan vaikuttivat myös maalliset johtajat. Vuonna 1059 valitsijoiksi nimettiin kardinaalit, ja vuonna 1179 kardinaalien äänet määrättiin yhtä painaviksi vaalissa. Paaviksi voidaan periaatteessa valita kuka vain kastettu mies, mutta Paavi Urbanus VI:n vuonna 1378 tapahtuneen valinnan jälkeen paavi on aina valittu kardinaalien joukosta. Taivasten valtakunnan avaimet
Katolisen kirkon näkemyksen mukaan Pietarista tuli kaikkien apostolien johtaja Jeesuksen luovuttaessa tälle avaimet. Samalla katolinen kirkko katsoo, että Pietarista tuli ensimmäinen paavi. Pietarinkirkon kupolin sisäreunaan onkin kirjoitettu: "Tu es Petrus et super hanc petram aedificabo ecclesiam meam et tibi dabo claves regni caelorum" (suomeksi "Sinä olet Pietari, ja tälle kalliolle minä rakennan kirkkoni. Minä olen antava sinulle taivasten valtakunnan avaimet"). Franciscus (paavi)
Franciscus (alkup. Jorge Mario Bergoglio, , s. 17. joulukuuta 1936 Buenos Aires) on argentiinalainen katolisen kirkon paavi. Hänet valittiin paavi Benedictus XVI:n seuraajaksi 13. maaliskuuta 2013. Bergoglio toimi Buenos Airesin arkkipiispana vuodesta 1998 paaviksi valitsemiseensa asti. Kardinaalin arvon hän sai vuonna 2001. Franciscus on Vatikaanin virallisten luetteloiden mukaan 266. paavi. Hän on paavina sekä ensimmäinen jesuiitta ja eteläamerikkalainen että ensimmäinen ei-eurooppalainen 700-luvulla eläneen Gregorius III:n jälkeen. Paavi
Joidenkin historioitsijoiden mielestä ensimmäinen varsinainen paavi oli Leo I ja joidenkin mielestä Gregorius I, sillä he käyttivät yleiskirkollista valtaa huomattavasti enemmän kuin edeltäjänsä. Katolisen kirkon historia
Jonkin aikaa Napoleonin ja paavin välillä vallitsi sopu, mutta pian välit jälleen viilenivät. Kun Napoleon vaati paavia sulkemaan Kirkkovaltion satamat brittiläisiltä aluksilta, paavi kieltäytyi vedoten asemaansa puolueettomana rauhan puolustajana. Ranskan joukot tunkeutuivat jälleen Roomaan, ja paavin lippu vaihdettiin trikoloriin. Vatikaani oli nyt liitetty osaksi Napoleonin imperiumia. Paavi taas julisti "Pietarin perinnön ryöstäjät" kirkonkiroukseen eli pannaan, muttei kuitenkaan maininnut Napoleonia nimeltä. Paavi vangittiin ja kuljetettiin Genovan länsipuolella sijaitsevaan Savonaan, missä häntä pidettiin kolme vuotta kotiarestissa. Seksuaalisen hyväksikäytön tapaukset katolisessa kirkossa
Vatikaani julkaisi 20. maaliskuuta 2010 paavi Benedictus XVI:n anteeksipyynnön irlantilaisille hyväksikäytön uhreille. Paavin mukaan hyväksikäyttöön syyllistyneiden pappien tulee vastata teoistaan maallisessa oikeudessa. Kyseinen kirje oli paavin ensimmäinen virallinen teksti koko aiheesta. Paavin kotimaassa Saksassa sekä Hollannissa ja Itävallassa puhjenneista skandaaleista kirje vaikeni. Monet uhrit eri maissa ilmaisivat pettymyksensä paavin kirjeeseen. Julkisuudessa on käyty keskustelua myös paavin omasta osuudesta rikosten peittelyyn. Esimerkiksi New York Times on raportoinut, että paavin ollessa vielä Münchenin piispa Joseph Ratzinger hänen alueellaan ilmeni hyväksikäyttötapauksia, joita ei viety oikeuteen. Samaten kardinaali Ratzinger johti myös yli 20 vuotta katolisen kirkon opin puhtautta valvovaa yksikköä, jolle mm. eräät yhdysvaltalaiset piispat olivat raportoineet laajasta kuurojen lasten hyväksikäytöstä. Ratzinger ei kuitenkaan puuttunut asiaan. Annuario Pontificio
Annuario Pontificio on Pyhän istuimen julkaisema vuosikirja, joka sisältää ajankohtaisia asioita ja tilastoja roomalaiskatolisesta kirkosta. Kirja sisältää muun muassa luettelon kaikista paaveista ja Pyhän istuimen jaostoista. Kirja antaa myös tiedot kirkon kardinaaleista ja piispoista yhteystietoineen, Rooman kuurian jaostoista, Pyhän istuimen diplomaattisista lähetystöistä ulkomailla, Pyhään istuimeen akkreditoiduista suurlähetystöistä, uskonnollisten instituutioiden päämajoista, joistain akateemisista instituutioista ja muita tietoja. Barnabaan evankeliumi
Espanjankieliseen evankeliumin versioon sisältyy selonteko evankeliumin löytymisestä paavi Sixtus V:n (paavina 1585–1590) yksityisistä tutkimuksista. Useimpien tutkijoiden mielestä se ei sovi yhteen historiallisten tosiasioiden kanssa. Italiankielisessä versiossa on puolestaan paleografisia ristiriitaisuuksia. Nämä seikat ovat saaneet jotkut tutkijat päättelemään, että kaksi tunnettua käsikirjoitusta olisi valmistettu tukemaan jotain oikeusjuttua, jonka tarkoituksena oli saattaa joku paavin kuurian jäsen häpeään tai osasyylliseksi johonkin rikokseen 1590-luvulla (David Sox: "The Gospel of Barnabas" 1984). Vastaava on tapaus, jossa joukko kirjeitä väärennettiin, jotta Skotlannin Maria Stuart saatiin osasyylliseksi erääseen rikokseen. Jotkut näkemykseen yhtyvät tutkijat katsovat, että evankeliumi on täydellinen huijaus. Osa tutkijoista katsoo, että väärentäjät hyödynsivät jotain olemassa olevaa heterodoksista tekstiä. Katolisen kirkon historia
Euroopassa oli nyt kaksi paavia, jotka olivat kironneet toisensa. Oli syntynyt kaksi paavillista hovia ja kardinaalikollegiota: Urbanus VI Roomassa ja Klemens VII Avignonissa. Kristikunta jakautui kysymyksessä oikeasta paavista kahtia. Italia, Englanti, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta sekä Pohjoismaat asettuivat kannattamaan Rooman paavi Urbanus VI:a, kun taas Ranska, Skotlanti ja Espanja olivat Avignonin paavin puolella. Tilanne aiheutti myös yksittäisten luostarien ja hiippakuntien jakautumisen. Ongelma ei korjaantunut, vaikka molemmat paavit kuolivat, koska heille molemmilla valittiin seuraajat. Ratkaisuksi tarjottiin uutta oppia, konsiliarismia, jonka mukaan korkein päätäntävalta kirkossa ei kuulunut paaville vaan kirkolliskokoukselle eli konsiilille. Paaviuden historia
Kunnia-asemasta huolimatta varsinaisesta paaviudesta ei voida vielä myöhäisantiikin alussa puhua. Esimerkiksi vielä 300-luvun lopulla läntisen kristikunnan vaikutusvaltaisin teologi ja kirkkopoliitikko oli Milanon piispa Ambrosius. 400-luvun aikana Rooman piispan asema kuitenkin vahvistui; erityisen merkittävä oli Leo I:n panos (paavina 440–461), jonka aikana Rooma oli selkeästi kristikunnan merkittävin piispanistuin. Leo myös kehitti voimakkaasti teologisia perusteluja paavinvallalle. Leo katsoikin paavinistuimen nauttivan Jumalan antamaa oikeutusta. Leo I oli myös ensimmäinen, joka esitti vaatimuksen paavin erehtymättömyydestä perustaen vaatimuksensa Raamattuun. Idän kristinuskon näkemysten mukaan Rooman kaupunki oli vain yksi viidestä tasa-arvoisesti patriarkaatista, eikä täten Rooman piispan valta ollut muita piispoja korkeampi. Paavin kunnia-asema tunnustettiin idässä, mutta samalla katsottiin ylimmän päätäntävallan kuuluvan ekumeenisille kokouksille eikä paaville. Rooman valtaus
Maailmanpoliittinen tilanne muuttui Kirkkovaltion kannalta nopeasti vuonna 1870. Ranskan keisarikunta kävi vuonna 1870 sodan Saksaa vastaan. Sodan seurauksena Ranskan keisari Napoleon III kukistui, ja keisari­kunnan tilalle perustettiin uusi Ranskan tasavalta. Ranska veti Kirkkovaltiota suojaamassa olleet joukkonsa Italiasta, jolloin maata suojasivat enää vain paavin omaan armeijaan kuuluneet 15 000 sveitsiläiskaartilaista ja muuta palkkasotilasta. Italian hallitus päätti Kirkkovaltion liittämisestä Italiaan syyskuussa 1870, ja paavia tapaamaan lähetettiin edustusto. Alkuperäisenä tarkoituksena oli tehdä liitos ilman verenvuodatusta, ja paaville aiottiin jättää Vatikaanin ja Città Leoninan alueet sekä mahdollisesti myös maakaistale meriyhteyden luomiseksi. Pius IX ei kuitenkaan ollut valmis neuvottelemaan Italian hallituksen kanssa, jolloin tuloksena oli sotilaallinen yhteenotto. Paavius keskiajalla
1000-luvulle asti paavien nimittämisestä vastasi Rooman provinssin vanhempi papisto, mutta valintaan vaikuttivat myös maalliset johtajat. Vuonna 1059 valitsijoiksi nimettiin kardinaalit, ja vuonna 1179 kardinaalien äänet määrättiin yhtä painaviksi vaalissa. Paaviksi voidaan periaatteessa valita kuka vain kastettu mies, mutta Paavi Urbanus VI:n vuonna 1378 tapahtuneen valinnan jälkeen paavi on aina valittu kardinaalien joukosta. Paavius uudella ajalla
1600-luvun tiedemies Galileo Galilei esitti ajatuksen, johon muun muassa Nikolaus Kopernikus, Tyko Brahe ja Johannes Kepler olivat ennen häntä päätyneet: aurinko on aurinkokunnan keskipiste ja maapallo kiertää aurinkoa. Ajatus soti kirkon virallista kantaa vastaan, mikä johti Galilein tuomitsemiseen inkvisitiossa ja siihen, että hänen oli peruutettava kantansa. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Päätös käänsi paavin kansansuosion päinvastaiseksi. Hänen pääministerinsä surmattiin ja paavi joutui pakenemaan mellakoivaa väkijoukkoa. Paavin paetessa Rooma julistettiin hetkellisesti tasavallaksi, mutta paavi pääsi pian palamaan valtaan ranskalaisten sotilaiden suojassa. Hän sai valtansa ja Rooman hallinnan takaisin itselleen, mutta nyt kirkkovaltio oli riippuvainen paitsi itävaltalaisista myös Ranskan joukoista. Uudistusmielinen paavi oli järkyttynyt syvästi pääministerinsä murhasta, mikä sai paavin luopumaan haluistaan uudistaa vanhoillista Kirkkovaltiota. Maa palasi jälleen paavilliseen yksinvaltaan. Katolinen kirkko Suomessa
Suomessa katolinen kirkko on erittäin kansainvälinen, ja sen vuoksi seurakunnissa vietetään ainakin silloin tällöin messua eri kielillä. Suomalainen papisto on reformaation jälkeen ollut hyvin kansainvälistä: aikaisemmin suurin osa liettualaisia, sittemmin hollantilaisia. Siitä lähtien kun Suomessa on ollut reformaation jälkeen katolinen piispa, on hän ollut ulkomaalainen. Suomalaiset näkisivät kuitenkin mielellään suomalaissyntyisiä miehiä piispoina ja kirkkoherroina, mutta heitä ole juurikaan ollut tarjolla. Neljä reformaation jälkeistä piispaa ovat joutuneet kamppailemaan ankarasti saadakseen hiippakuntalaisten luottamuksen, kunnes vihdoin 2009 valittiin suomalaissyntyinen piispa. Pietari (apostoli)
Roomalaiskatolisen kirkon piirissä Pietaria pidetään ensimmäisenä Rooman piispana eli paavina. Katolinen kirkko katsoo Pietarin paaviuden alkaneen hänen saatuaan Jeesukselta Taivasten valtakunnan avaimet ja päättyneen hänen marttyyrikuolemaansa 60-luvulla. Nykytutkimuksen mukaan Pietari ei ollut Rooman piispa, sillä käsite syntyi seuraavalla vuosisadalla ja Rooman seurakunta oli perustettu ennen hänen saapumistaan. Italian historia
1700-luvun lopussa Italian poliittinen tilanne oli jokseenkin sama kuin 1500-luvulla, erotuksena se että Itävallasta oli tullut hallitseva ulkoinen valta Espanjan sijaan ja se että Savoijin herttuoista, jotka hallitsivat myös Luoteis-Piemontea, oli tullut Sardinian hallitsijoita. Tämä tilanne järkkyi 1796 Napoleonin tunkeuduttua Italiaan. Napoleonin luomat valtiot, kuten Cisalppinen tasavalta, olivat vain Ranskan satelliitteja, mutta ruokkivat nationalistista liikettä. Cisalppinen tasavalta muutettiin Italian tasavallaksi 1802, jonka presidenttinä oli Napoleon. Paavi
Paavi (, , "pápas") on Rooman piispa, katolisen kirkon ylin hengellinen johtaja ja Vatikaanin päämies. Katolisen kirkon käsityksen mukaan hän on Kristuksen käskynhaltija maan päällä ja vuonna 1870 vahvistetun dogmin mukaan erehtymätön puhuessaan viran puolesta () uskon asioista. Paavin valitsee kardinaalien kokous eli konklaavi. Nykyinen paavi on Franciscus, joka valittiin virkaan keväällä 2013. Benedictus XVI
Benedictus XVI on Vatikaanin virallisten luetteloiden mukaan 265. paavi ja ensimmäinen saksalainen paavi sitten Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan muodostamisen 1100-luvulla. Edeltäjänsä Johannes Paavali II:n kuolemaan saakka kardinaali Ratzinger toimi katolisen kirkon johtavana teologina uskonopin kongregaation johdossa ja valintaansa saakka kardinaalikollegion dekaanina. Italian historia
1840-luvulla yhdistymisaate, risorgimento, alkoi saada enemmän merkitystä muun muassa Giuseppe Mazzinin Nuori Italia -liikkeen kautta. Myös Sardinian monarkit, kuten Carlo Alberto ja etenkin Viktor Emanuel II, alkoivat lämmetä yhdistymisajatukselle. Kasvanut liikehdintä johti laajoihin kapinoihin käytännössä koko Italiassa Euroopan hulluna vuonna 1848. Sardinian Carlo Alberto julisti kapinoiden yhteydessä Itävaltaa vastaan sodan, jota on sanottu ensimmäiseksi itsenäisyyssodaksi. Itävalta löi sardinialaiset ja Carlo Alberto luopui kruunusta Viktor Emanuel II:n hyväksi. Kapinat kukistettiin myös Toscanassa, Milanossa ja Napolissa. Roomassa tilanne kärjistyi vuonna 1849 niin, että Paavi Pius IX joutui pakenemaan kaupungista, ja sinne julistettiin tasavalta. Rooman puolustusta järjesti Giuseppe Garibaldi. Lopulta Ranska ja Itävalta miehittivät Rooman, johon kapinat päättyivät. Paavius keskiajalla
Lahjakirjassa keisari Konstantinus antaa paavi Sylvester I:lle ja hänen seuraajilleen vallan Roomaan ja Länsi-Rooman kaupunkeihin. Tämä oli niin sanottu Pyhän Pietarin perintö. Lisäksi asiakirjan mukaan paaville annettiin keisarin arvomerkit ja papeille senaattorin arvo. Konstantinukselle jäi lahjakirjan mukaan Itä-Rooma. Lahjakirjan mukaan lahjoituksen syynä oli paavin keisarille antamat kristinuskoa koskevat neuvot. Paavi oli lahjakirjan mukaan myös kastanut hänet. Katolinen kirkko myönsi lahjakirjan väärennökseksi vasta 1800-luvulla. Bonifatius IX
Piero Tomacelli syntyi vanhaan kunninanarvoisaan mutta köyhtyneeseen napolilaissukuun. Saksalaisen aikalaislähteen mukaan hän oli paaviksi tullessaan luku- ja kirjoitustaidoton, mutta tahdikas ja hyvä suostuttelija. Saksa, Englanti, Unkari, Puola ja pääosa Italiaa tunnustivat hänen paaviutensa tänä vaikeana aikana, jolloin paavi ja vastapaavi julistivat toinen toisensa kirkonkiroukseen. Vuoden 2005 konklaavi
Vuoden 2005 konklaavissa italialaiset eivät kuitenkaan olleet enemmistössä, mikä on suhteellisen uusi ilmiö paavinvaaleissa. Edellinen paavi Johannes Paavali II oli ollut ensimmäinen ei-italialainen paavi satoihin vuosiin, ja ennen vuoden 2005 konklaavia epäiltiin, että tuleva paavi saattaisi jälleen olla kotoisin Italian ulkopuolelta. Pius IX
Vuonna 1839 Mastai-Ferrettistä tuli kardinaali. Hänellä oli liberaalin maine, sillä hän tuki Kirkkovaltion hallinnollisia uudistuksia ja Italian kansallismielistä liikehdintää. Vuoden 1846 konklaavi jakaantui kahtia: konservatiiveihin ja liberaaleihin. Mastai-Ferretti oli toinen liberaalien pääehdokkaista. Konklaavi valitsi seuraajaa erittäin konservatiivisena ja taantumuksellisena tunnetulle paavi Gregorius XVI:lle, ja nyt useat kardinaalit toivoivat uudenlaista paavia. He päätyivät valitsemaan Mastai-Ferrettin paaviksi jo neljännellä äänestyskierroksella, mikä teki vuoden 1846 konklaavista suhteellisen lyhyen verrattuna useisiin muihin paavin valitseviin kokouksiin. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Leo XIII:a paavinistuimelle seurasi Giuseppe Sarto, joka valittiin paaviksi vuoden 1903 konklaavissa ja joka otti paavilliseksi nimekseen Pius X. Pius X oli hyvin hurskas mies, eikä hän ollut elämänsä aikana koskaan poistunut Italiasta. Diplomaattisen Leo XIII:n jälkeen kardinaalit halusivat nyt politiikkaan koskaan sekaantumattoman paavin, joka voisi keskittyä hengellisiin velvollisuuksiinsa. Paavina Pius X ei halunnut esiintyä kuin Leo XIII. Hän kehotti edessään polvistuvia henkilöitä istumaan, kieltäytyi nukkumasta edellisen paavin hienossa sängyssä ja aterioi sihteerinsä kanssa. Poikkeuksena useisiin 1800-luvun paaveihin nähden Pius X oli toiminut seurakuntapappina, minkä vuoksi hän tunsi hyvin seurakuntatyön sekä hiippakuntahallinnon. Seksuaalisen hyväksikäytön tapaukset katolisessa kirkossa
Italiassa 29. maaliskuuta 2010 uutisten mukaan muutoshaluiset katolilaiset sanoivat, että pappien naimattomuuspakon ja hyväksikäytön välillä on olemassa selvä yhteys. Milanon entinen arkkipiispa, kardinaali Carlo Maria Martini kehotti kirkkoa harkitsemaan uudestaan luopumista katolisten pappien selibaattipakosta. Kirkkoa ja itse paavia syytetään siitä, ettei katolinen kirkko ole ottanut riittävän vakavasti eri puolilla maailmaa paljastuneita pappien lapsia kohtaan tehtyjä seksuaalirikostapauksia. Tiettävästi paavi Benedictus XVI vastusti keskustelua selibaattipakon poistamisesta. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Benedictus XVI ilmoitti yllättäen alkuvuodesta 2013 jättävänsä Rooman piispan tehtävät. Ero astui voimaan 28. helmikuuta 2013 kello 20 alkaen. Paavin eroaminen on harvinaista, edellinen virastaan luopunut paavi oli vuonna 1415 eronnut Gregorius XII. Benedictuksen seuraajaksi valittiin 13. maaliskuuta 2013 jesuiittataustainen argentiinalainen kardinaali Jorge Mario Bergoglio, joka otti nimekseen Franciscus. Hän on paavina sekä ensimmäinen jesuiitta ja eteläamerikkalainen että ensimmäinen ei-eurooppalainen 700-luvulla eläneen Gregorius III:n jälkeen. Paaviuden historia
Vaikka Pius XII toimi sodan aikana rauhan puolesta ja pyrki auttamaan eri maiden hätää kärsiviä asukkaita ja sotavankeja, kiinnitetään nykyaikana enemmän huomiota hänen vaikenemiseensa juutalaisten joukkotuhoamisesta. On totta, että Vatikaani tiesi muita valtioita paremmin juutalaisten järjestelmällisestä tuhoamisesta. Sopimus Mussolinin kanssa ja toisen maailmansodan tapahtumat olivat alentaneet paavin arvovaltaa maailmalla, minkä vuoksi sodanaikaista paavia Pius XII:a jopa syytettiin aikanaan natsiksi ja hänen epäiltiin suojelevan natsirikollisia. Joka tapauksessa paavi ei toiminut aktiivisesti saksalaisia vastaan, vaikka katolinen kirkko pysyikin oppositiossa suhteessa kansallissosialismiin. Tosin paavilla ei olisi todennäköisesti ollut mahdollisuutta estää tai edes hillitä holokaustia, vaikka hän olisi tuominnut sen. Paavilla oli syytä olettaa, että asian suora tuomitseminen olisi vain pahentanut tilannetta. Eräänäkin päivänä paavi poltti keskitysleirejä vastustavan kirjoituksensa, jonka oli aikonut julkaista Italian lehdissä, koska samantyyppinen julkilausuma oli Alankomaissa johtanut kymmenientuhansien juutalaissyntyisten katolilaisten vangitsemiseen. Paavin toimien puolustajat muistavat yleensä myös paavin toiminnan saksalaisten miehittäessä Rooman 1943, jolloin paavi antoi piilottaa noin viitisen tuhatta juutalaista Vatikaaniin ja kaupungin luostareihin. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Pius VI:n seuraajien aikana paavius muun muassa kehittyi hengellisen ja maallisen instituution sekoituksesta enemmän hengelliseen suuntaan. 1800 ja 1900-luvun paavien pontifikaattien ajalle ajoittuvat muun muassa Vatikaanin ensimmäinen kirkolliskokous, Vatikaanin toinen kirkolliskokous, Kirkkovaltion menettäminen, riita Italian valtion kanssa sekä Vatikaanin perustaminen. Myös sellaiset tapahtumat kuin ensimmäinen ja toinen maailmansota sekä kommunismin nousu ja tuho Itä-Euroopassa ja Neuvostoliitossa ajoittuvat Pius VI:n seuraajien pontifikaattien ajalle. Agapetus I
Pyhä Agapetus I (k. 22. huhtikuuta 536 Konstantinopoli)The Book of Saints: 11(engl. Agapitus) oli roomalaissyntyinen katolisen kirkon paavi, jonka paavius kesti alle vuoden 13. toukokuuta 535 – 22. huhtikuuta 536. Hän kuoli Konstantinopolissa, josta hänen ruumiinsa siirrettiin Roomaan 20. syyskuuta 535. Hän oli murhatun papin poika, josta tuli Rooman piispojen tuomiorovasti kunnes hänet valittiin paaviksi. Hän oli hyvin iäkäs tullessaan valituksi paaviksi, ja vastusti areiolaisia kiivaasti. Paaviuden historia
Pius X oli hyvin hurskas mies, eikä hän ollut elämänsä aikana koskaan poistunut Italiasta. Diplomaattisen Leo XIII:n jälkeen kardinaalit halusivat nyt politiikkaan koskaan sekaantumattoman paavin, joka voisi keskittyä hengellisiin velvollisuuksiinsa. Paavina Pius X ei halunnut esiintyä kuin Leo XIII. Hän kehotti edessään polvistuvia henkilöitä istumaan, kieltäytyi nukkumasta edellisen paavin hienossa sängyssä ja aterioi sihteerinsä kanssa. Poikkeuksena useisiin muihin 1800-luvun paaveihin nähden Pius X oli toiminut seurakuntapappina, minkä vuoksi hän tunsi hyvin seurakuntatyön sekä hiippakuntahallinnon. Paaviuden historia
1000-luvulle asti paavien nimittämisestä vastasi Rooman provinssin vanhempi papisto, mutta valintaan vaikuttivat myös maalliset johtajat. Vuonna 1059 valitsijoiksi nimettiin kardinaalit, ja vuonna 1179 kardinaalien äänet määrättiin yhtä painaviksi vaalissa. Paaviksi voidaan periaatteessa valita kuka vain kastettu mies, mutta Paavi Urbanus VI:n vuonna 1378 tapahtuneen valinnan jälkeen paavi on aina valittu kardinaalien joukosta. Urbanus VI
Urbanus VI:ta kannatettiin Englannissa, suurimmassa osassa Saksaa, Unkarissa, Puolassa, Tanskassa, Ruotsissa, Norjassa, sekä Italian keski- ja Pohjoisosissa. Clemens VII:tä kannattivat puolestaan Ranska, Skotlanti, Espanja, sekä Etelä-Italian kattanut Napolin kuningaskunta. Molemmat paavit olivat asettaneet toisensa kirkonkiroukseen. Niin sanottuja vastapaaveja oli ollut paaviuden historian aikana aiemminkin, mutta tällä kertaa kristikunta oli jakautunut eri paavien puolelle huomattavan tasaisesti, eikä näin ollut yhtä selvää kumpi ehdokas oli oikea laillinen paavi. Urbanus VI:n mukaan kardinaaleilla ei ollut oikeutta valita uutta paavia hänen vielä eläessään, kun taas Clemens VII:n mukaan aiempi vaali oli toimitettu kirkko-oikeuden vastaisesti ulkopuolisen painostuksen alaisena. Virallisen kirkkohistorian mukan Urbanus ja hänen seuraajansa Roomassa olivat oikeita paaveja ja Avignonin paavit vastapaaveja. Urbanus oli asettanut kirkonkiroukseen myös Clemensin kannattaja Napolin kuningatar Johanna I:n. Pavin ja Napolin armeijoiden välillä käydyn Noceran taistelun jälkeen Aquilan piispa ja joitakin Urbanusta vastaan juonitelleita kardinaaleja jäi paavin vangiksi. Vangiksi otetut teloitettiin julmasti. Paavius varhaiskirkossa ja myöhäisantiikin aikana
Käsitys Pietarin olevan ensimmäinen Rooman piispa ja paavi syntyi toisella vuosisadalla ajanlaskun alun jälkeen. Pian tämän käsityksen synnyttä silloinen Rooman piispa alkoi vaatia itselleen ylintä valtaa kristityssä kirkossa. Paavi Stefanus I oli ensimmäinen, joka esitti teologisen perustelun paaviudelle ja juuri tähän perusteluun onkin vedottu aikojen saatossa useaan kertaan. Stefanus I:n mukaan Jeesuksen sanat apostoli Pietarille olisi sanottu myös tämän seuraajille, jolloin Rooman piispoilla eli paaveilla olisi sama valta käytössään kuin apostoliruhtinaalla. Raamatussa ei kuitenkaan vihjaistakaan mitenkään sanojen ollen tarkoitettuja myös Pietarin seuraajille, minkä vuoksi Stefanus I:n perustelut eivät saaneet jalansijaa alkukirkossa. Paavin asema nousi kuitenkin jonkin verran läntisessä Euroopassa, mutta syynä ei ollut Stefanus I:n esittämät uskonnolliset perustelut vaan Rooman asema suurkaupunkina ja sen seurakunnan arvovalta ja varallisuus. Paaviuden historia
Vuoden 1944 jälkeen paavi hallitsi Vatikaania yksinvaltaisemmin kuin aiemmin. Hän ei enää nimittänyt itselleen kardinaalivaltiosihteeriä, mikä teki hänestä entistä yksinvaltaisemman paavin. Kylmän sodan aikana paavi edusti selkeästi läntistä kantaa, joka vastusti kommunismia. Samalla tosin hän pyrki parantamaan Itä-Euroopan valtioiden katolilaisten elinoloja. Italiassa hän antoi jälleen tukensa maan kristillisdemokraattiselle puolueelle, joka oli menettänyt tukensa Pius XI:n Lateraanisopimuksessa. Paavi myös kielsi katolilaisia liittymästä Italian kommunistiseen puolueeseen. Paavi oli modernin teologisen tutkimuksen suhteen edeltäjiään vapaamielisempi, sillä hän antoi 1940-luvulla kirjoittamassaan kiertokirjeessä katolilaisille raamatuntutkijoille luvan käyttää tieteellisiä metodeja. 1950-luvulla paavin linja muuttui kuitenkin konservatiivisemmaksi ja lähemmäs Pius IX:n ja Pius X:n politiikkaa ja joistain uskonkohdista ei enää saatu keskustella kriittisesti. Pius XII myös julisti dogmin Neitsyt Marian ottamisesta ruumiineen taivaaseen. Julistus annettiin "ex cathedra", piispanistuimelta, ja vuoden 1870 kokouksen mukaan paavi oli tällöin erehtymätön. Kuollessaan 9. lokakuuta 1958 Pius XII jätti seuraajalleen konservatiivisen ja vanhanaikaisen katolisen kirkon sekä ikääntyvän kardinaalikollegion; vanha paavi ei ollut nimittänyt viiteen vuoteen uusia kardinaaleja. Italian historia
Kaarle Suuren poika Ludvig Hurskas kuoli 840. Verdunin sopimus jakoi keisarikunnan 843. Ludvigin vanhin henkiin jäänyt poika Lothar I tuli keisariksi ja valtakunnan keskisen osan hallitsijaksi. Hänen kolme poikaansa vastaavasti jakoivat tämän valtakunnan keskenään, ja pohjoisesta Italiasta tuli Italian kuningaskunta Ludvig II:n alaisuudessa 839. Islaminuskoiset arabit valloittivat Sisilian 827, jota hallitsivat vuoteen 1053. Vuonna 846 arabit hyökkäsivät Roomaan ja ryöstivät Pyhän Pietarin basilikan vieden sieltä kaiken kullan ja hopean. Tämän johdosta Leo IV aloitti Vatikaanin muurin rakentamisen, joka valmistui 853. Vuonna 951 Italian ja Saksan kruunut yhdistettiin. Uuden valtakunnan hallitsija Otto I Suuri esitti, että unioni palauttaisi Kaarle Suuren valtakunnan ja sai keisarin tittelin 962. Näinä sekasorron aikoina myös paavi-instituution arvovalta oli vähentynyt ("katso esimerkiksi pornokratia"). Innocentius III
Paavi Innocentius III (s. n. 1161) oli paavina 8. tammikuuta 1198 – 16. heinäkuuta 1216. Hänen oikea nimensä oli Lotario de' Conti ja hän oli Trasimondo Contin, Segnin kreivin poika sekä paavi Klemens III:n sisarenpoika. Lotario syntyi Anagnissa, Italiassa. Hänen isänsä kuului kuuluisaan Contin sukuun, josta on tullut yhdeksän paavia, mukaan lukien Gregorius IX, Aleksanteri IV ja Innocentius XIII. Hänen äitinsä "Claricia" kuului ylhäiseen roomalaiseen Scottin sukuun. Papabile
Joissain tapauksissa ennakkosuosikki valitaan paaviksi. 1900- ja 2000-luvulla hallinneista paaveista esimerkiksi Eugenio Pacelli (Pius XII), Giovanni Battista Montini (Paavali VI) ja Joseph Ratzinger (Benedictus XVI) olivat ennakkosuosikkeja ennen konklaavia. Toisaalta konklaavit ovat usein päätyneet myös hyvinkin yllättäviin ehdokkaisiin. Esimerkkejä ovat muun muassa vuoden 1958 konklaavissa paaviksi kohonnut Angelo Roncalli (Johannes XXIII), vuoden 1978 ensimmäisen konklaavin valinta Albino Luciani (Johannes Paavali I) ja vuoden 1978 toisen konklaavin voittanut Karol Wojtyła (Johannes Paavali II). Suuri skisma (katolisuus)
Myöhempinä aikoina katolinen kirkko on tunnustanut skisman aikaisista paaveista laillisiksi vain ns. Rooman linjan paavit, Urbanus VI:n seuraajineen. Muita samanaikaisia, Avignonin ja Pisan linjan paaveja pidetään vastapaaveina. Italian historia
Wienin kongressi (1814) palautti asiat lähelle vuoden 1795 tilannetta. Italian koillisosat, muun muassa Venetsian seutu sekä myös Lombardia joutuivat Itävallalle, ja muu osa Italiaa jakautui kuuteen valtioon, jotka olivat Sardinian kuningaskunta, Molempain Sisiliain kuningaskunta, Kirkkovaltio, Toscana, Parma ja Modena. Molempain Sisiliain kuningaskunta käsitti koko Etelä-Italian, ja Sardinian kuningaskuntaan kuului Sardinian saaren lisäksi alueita myös Pohjois-Italian manterella. Valtiot halusivat säilyttää vallitsevan tilanteen ja vastustivat nationalistisia, liberaaleja ja tasavaltaisia liikkeitä. 1820-luvulla syntyi joitakin kapinoita, mutta Itävallan armeijan väliintulot tukahduttivat ne. 1830-luvulla sattui kapina, joka levisi Kirkkovaltioon ja nostatti kansanjoukot taantumuksellista paavia Gregorius XVI:tä vastaan. Itävalta kukisti kapinan, mutta joutui Ranskan painostuksesta vähentämään läsnäoloaan Italiassa ja vetämään joukkonsa Kirkkovaltiosta. Paavi
Paavien suuri valta niin hengellisissä kuin maallisissa asioissa myös lisäsi joitain väärinkäytöksiä. Koska paavinvirka mahdollisti suuret taloudelliset edut kulloinkin hallitsevan paavin sukulaisille, eivät nämä halunneet luopua etuisuuksistaan paavin kuoleman jälkeen. Ratkaisuna tähän oli kardinaalineposjärjestelmä, jossa hallitseva paavi nimitti jonkun sukulaisistaan kardinaaliksi. Tämä paavien tapa nimittää sukulaisiaan kardinaalinepoksiksi sai alkuna keskiajalla, ja huippunsa tapa saavutti 1500- ja 1600-luvulla. Paavien Avignonin vankeudesta aina Innocentius XII:n vuonna 1692 julkaistuun nepotisminvastaiseen "Romanum decet pontificem" -bullaan saakka hallinneet paavit ilman kardinaalinepoksia olivat selvä poikkeus. Samoin kaikki renessanssin aikana hallinneet kardinaaleja nimittäneet paavit käyttivät kardinaalinepoksia, jotka yleensä olivat heidän veljen- tai sisarenpoikiaan. Paaviuden historia
On olemassa erilaisia näkemyksiä siitä, kuka oli historian ensimmäinen paavi. Katolinen kirkko pitää Taivasten valtakunnan avaimien luovutusta apostoli Pietarille merkkinä siitä, että hänet on julistettu kaikkien muiden apostolien johtajaksi ja ensimmäiseksi Rooman piispaksi eli paaviksi. Pietarinkirkon kupolin sisäreunaan onkin kirjoitettu: "Tu es Petrus et super hanc petram aedificabo ecclesiam meam et tibi dabo claves regni caelorum" (suomeksi "Sinä olet Pietari, ja tälle kalliolle minä rakennan kirkkoni. Minä olen antava sinulle taivasten valtakunnan avaimet") kuten Jeesuksen kerrotaan sanoneen Pietarille Matteuksen evankeliumin mukaan (Matt. 16: 18–19). Kardinaali
Eurooppalaiset kardinaalit ovat selvästi suurin ryhmä kardinaalikollegion sisällä, riippumatta siitä, lasketaanko vain äänioikeutetut vai myös yli 80-vuotiaat kardinaalit. Eurooppalaisten kardinaalien joukossa suurin ryhmä ovat italialaiset kardinaalit, joita oli vuonna 2004 yhteensä 39. Äänioikeutettuja italialaisia kardinaaleja oli tällöin 21. Vuoden 1903 konklaavi
Pääehdokkaaksi nousi kardinaalivaltiosihteeri Mariano Rampolla. Konklaavien suljetussa tilassa pitämisen ja ulkopuolisilta tietojen saamisen vuoksi tarkat äänimäärät eivät ole selvillä, mutta tietojen mukaan Rampolla sai kahden ensimmäisen äänestyskierroksen aikana enemmistön äänistä. Ennen kolmannen äänestyksen aloittamista Krakovan kardinaaliarkkipiispa esitti keisari Frans Joosef I:n nimissä keisarin tahdon, jonka mukaan Rampollaa ei pitäisi valita paaviksi. Kyseessä oli katolisen kirkon "veto exclusionis", katolisille valtioille myönnetty epävirallinen veto-oikeus estää epämieluisien kardinaalien valitseminen paaviksi. Virallisesti veto-oikeutta ei koskaan ollut myönnetty, mutta koko paaviuden historiassa kardinaalit olivat aina hyväksyneet veto-oikeuden käytön. Kardinaalit esittivät vastalauseensa, mutta tästä huolimatta Rampollan saamat äänimäärät laskivat ja seitsemännellä äänestyskierroksella Giuseppe Sarto valittiin paaviksi ja hän otti nimekseen Pius X. Veto exclusionis
Veto exclusionis on katolisten valtioiden epävirallinen veto-oikeus paavinvaalissa eli konklaavissa. Oikeutta ei ole koskaan virallisesti myönnetty millekään valtiolle, vaan kardinaalit saavat tehdä päätöksensä uuden paavin valinnasta itse. Huolimatta veto-oikeuden epävirallisesta asemasta kardinaalit ovat aina paaviuden historian aikana mukautuneet veto-oikeutta käyttäneen valtionpäämiehen tahtoon, vaikkakin ovat paikoin esittäneet protestinsa. Veto-oikeudella katoliset valtiot ovat pyrkineet varmistamaan, ettei paavinistuimelle nousisi niille epäedullista ehdokasta. Viimeisen kerran veto-oikeutta käytettiin vuoden 1903 konklaavissa, missä keisari Frans Joosef I esti liian ranskalaismielisenä pitämänsä Mariano Rampollan valinnan paaviksi. Tämän konklaavin jälkeen veto-oikeus poistettiin katolisilta valtioilta, eikä sitä siten ole voitu käyttää sitten vuoden 1903. Kardinaaliluokat
Alun alkaen kardinaalipapit olivat Roomassa sijaitsevien seurakuntien kirkkoherroja, jotka paavi kutsui neuvonantajikseen oman viran ohella ja joille hän antoi kardinaalin arvon. Vaikka nykyään suurin osa kardinaalipapeista toimii muualla kuin Roomassa, annetaan jokaiselle heistä silti Roomassa oma seurakunnan nimikkokirkko. Paavi Paavali VI lakkautti viimeisetkin hallinnolliset velvollisuudet, jotka kardinaaleilla oli omaa nimikkoseurakuntaansa kohtaan. Nykyään kyseessä on siis pelkkä kunnianimitys. Kuitenkin jokainen kardinaaliksi nimitetty pitää omassa nimikkokirkossaan erityisen juhlamessun, ja hänen nimensä ja kardinaalin vaakunansa sijoitetaan hänen nimikkokirkkonsa oven pieleen. Osa Rooman kirkoista on ollut kardinaalikirkkoja jo 2. vuosisadalta alkaen. Paavius keskiajalla
Gregorius Suuren aikana nykyisen Italian alue kuului Itä-Rooman valtakuntaan, jota hallitsi keisari. Paavi Gregorius tunnusti tämän ylivallan. Vihollisten uhatessa Rooman kaupunkia keisarista ei kuitenkaan ollut apua, joten olosuhteiden pakossa paavin oli neuvoteltava heidän kanssaan ja lahjottava heitä. Maallisen vallan heikkous siis pakotti – tai toisesta näkökulmasta katsottuna mahdollisti – hänet ottamaan vastuuta myös maallisesta hallinnosta Rooman lähiseuduilla: näillä toimillaan hän aloitti Kirkkovaltion rakentamisen Keski-Italiaan sekä verotusjärjestelyillään varmisti kirkon taloudellisen riippumattomuuden. Näin paavista tuli käytännössä Italian niemimaan maallinen hallitsija. Gregorius ymmärsi, ettei hänen kannattanut yrittääkään levittää ajatusta paavin uskonnollisesta ylimmästä vallasta itään, joten hän päätti keskittyä läntiseen Eurooppaan. Paavi Gregorius solmi tärkeitä suhteita Ranskan ja Espanjan hallitsijoihin sekä lähetti kotiluostarinsa johtajan ja neljäkymmentä munkkia Isoon-Britanniaan käännyttämään pakanoita. Gregorius esiintyikin lännessä kristittynä johtajana ja käskijänä sekä idässä keisarin uskollisena alamaisena. Paaviuden historia
Rooman piispanvirka on ollut olemassa Rooman valtakunnan ajalta lähtien ja se on mahdollisesti perustettu jo apostolien sukupolven kuluessa. Aluksi paavi valittiin virkaansa samaan tapaan kuten muutkin piispat, eli "papiston ja kansan" suorittamalla vaalilla, mikä antoi mahdollisuuden poliittiseen peliin paaviudella. Paavinvallan ollessa nousussa 1059 uuden paavin valinta annettiin kardinaalien oikeudeksi, ja oikeus on säilynyt kardinaalikollegiolla nykypäivään saakka. Paaviuden historia
Leo XIII peri edeltäjältään riitaisat suhteet eri Euroopan valtioihin ja varsinkin Italiaan. Vaikka paavi olikin vanhoillinen ja kannatti useita edeltäjiensä opetuksia, hän esitti ne erilaiseen tyyliin kuin edeltäjänsä. Leo XIII toivoi yhä Kirkkovaltion takaisinsaamista, eikä hänkään poistunut paaviksi tultuaan Vatikaanista. Hän jopa uhkasi katkaista diplomaattisuhteet kaikkiin Euroopan valtioihin, joiden päämiehet ottaisivat vastaan Italian kuninkaan kutsun ja kävisivät valtiovierailulla tämän luona. Paavi Leo XIII aikana Italian ja paavin suhteet eivät parantuneet merkittävästi, mutta tämä riita hyödytti jonkin verran molempia osapuolia. Koska paavin ääntä kuunneltiin yhä maailmalla, oli Italian hallitukselle tärkeää että tämä ääni oli italialainen. Riita kuitenkin osoitti, ettei paavi ole puolueellinen syntyperästään huolimatta. Näin Italian hallitus sai pidettyä paavina puolueettoman, mutta italialaisen paavin, ja paavi saattoi ottaa puolueettoman välittäjän rooliin maailmanpolitiikassa. Paavina Leo XIII myös yritti saada suurimman osan katolisesta papistosta hyväksymään tasavallan, mutta papisto kieltäytyi. Kirkon ja tasavallan välinen kuilu kasvoi entisestään, mutta paavi oli tehnyt voitavansa. Paavina Leo XIII oli ollut sovittelevaisempi ja diplomaattisempi kuin edeltäjänsä ja onnistunut parantaa suhteitaan eri Euroopan valtioihin. Hän oli myös ottanut paaviuden ensimmäisen askeleen modernin maailman uudelleenarviointiin yleiskirjeellään "Rerum Novarum", jossa modernia yhteiskuntaa ei enää torjuttu. Pyhä Viktor I
Pyhä Viktor I (k. 198 tai 199) oli Rooman paavi vuosina 189–198. Hän oli syntyperältään pohjoisafrikkalainen ja siten ensimmäinen afrikkalaissyntyinen paavi. Viktor I siirtyi nuorena kirkollisten opintojen mukana Roomaan ja tuli valituksi paaviksi vuonna 189. Hän kärsi marttyyrikuoleman vuonna 198 noin 10 vuoden paaviuden jälkeen. Hänen muistopäivänsä on 28. heinäkuuta. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Vuosien kuluessa paavi pysyi konservatiivisessa linjassaan. Samalla hän muun muassa julisti opin Neitsyt Marian tahrattomasta sikiämisestä. Uudet rautatiet toivat katolisia eri puolilta maailmaa pyhiinvaellukselle Roomaan, minkä seurauksena Pius IX:stä tuli ensimmäinen kansainvälisesti tunnettu paavi. Paavi myös laati kuuluisimman kiertokirjeensä 1864, jonka liitteenä oli myös "Syllabus errorum", erehdysten luettelo. Luettelossa paavi tuomitsi kahdeksankymmentä modernia harhaoppina pitämäänsä asiaa, muun muassa omantunnonvapauden, protestantismin, siviiliavioliiton sekä sosialismin. Luettelon kahdeksaskymmenes kohta tuomitsi väitteen, jonka mukaan ""Rooman paavi voisi ja että hänen tulisi sopia edistyksen, vapaamielisyyden ja modernin kulttuurin kanssa"". Toteamuksen nimittäminen harhaopiksi loi syvän kuilun vanhoillisen paaviuden ja uudistuvan Euroopan välille. Johannes Paavali II
Konklaavin ennakkosuosikkeina oli kaksi italialaista hengenmiestä: Genovan arkkipiispa, kardinaali Giuseppe Siri ja Firenzen arkkipiispa, kardinaali Giovanni Benelli. Konklaavin tarkasta kulusta ei ole luotettavaa tietoa, mutta vallitsevan käsityksen mukaan alussa pääehdokkaina olivat Siri ja Benelli. Heistä kumpikaan ei onnistunut saamaan kahden kolmanneksen enemmistöä.Tosin kerrotaan, että Giuseppe Siri olisi todennäköisesti saanut tarvittavat kaksi kolmannesta kokoon, mikäli hän olisi ottanut vastaehdokkaansa Benellin kardinaalivaltiosihteerikseen. Rooman valtaus
Paavi Pius IX valittiin virkaansa edeltäjänsä Gregorius XVI:n kuoltua vuonna 1846 ja häntä pidettiin aluksi huomattavan liberaalina. Kirkkovaltion vangitut vallankumoukselliset vapautettiin, ja paavi oli puhunut myönteiseen sävyyn italialaisesta kansakunnasta, minkä vuoksi häntä pidettiin Italian yhdistymisen kannattajana. Kirkkovaltion uudistukset tekivät hänestä myös vapaamielisen lehdistön suosikkihahmon. Uudistukset lakkasivat kuitenkin Euroopan hulluun vuoteen 1848. Kansallismielisten pyrkiessä karkottamaan itävaltalaiset Italiasta paavi kehotti uskovia pysymään lojaaleina paikallisille ruhtinailleen. Paavin kannanotosta syntyi mellakoita Roomassa, ja hän joutui pakenemaan Gaetaan. Roomassa Giuseppe Mazzini ja Giuseppe Garibaldi perustivat Rooman tasavallan, jonka Ranskan armeija palautti paavin hallintaan. Paavi palasi vuonna 1850 ja hallitsi Kirkkovaltiotaan vielä kahdenkymmenen vuoden ajan ranskalaisten sotilaiden turvin. Paavin toiminta teki hänestä katkerasti vihatun hahmon Italian katolilaisten parissa, vaikkakin hänellä oli suuri suosio ulkomailla. Italian yhdistymisen kannattajat eivät takaiskuista huolimatta olleet luopuneet tavoitteestaan. Liikkeen uudeksi johtohahmoksi nousi Piemonten kuningas Viktor Emanuel II ja hänen pääministerinsä Camillo Cavour. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Jorge Mario Bergoglio syntyi 17. joulukuuta 1936 Buenos Airesissa viisilapsiseen perheeseen. Bergoglion vanhemmat olivat alun perin kotoisin Italiasta, josta he pakenivat Mussolinin johtamien fasistien kasvanutta vaikutusvaltaa. Bergoglio vihittiin papiksi vuonna 1969, Buenos Airesin arkkipiispa hänestä tuli 1998 ja vuonna 2001 hänet luotiin kardinaaliksi. Bergoglion kerrotaan saaneen huomattavan osuuden äänistä jo vuoden 2005 konklaavissa, mutta katolisen kirkon johtaja hänestä tuli paavi Benedictuksen eroilmoituksen jälkeen vuonna 2013. Hän otti nimekseen Franciscus, köyhien ja luonnon suojelupyhimyksenä tunnetun Franciscus Assisilaisen mukaan. Paaviuden historia
Autuas Johannes XXIII esitti vielä kuolinvuoteellaankin toiveenaan, että Giovanni Battista Montinista tulisi hänen seuraajansa. Montini voittikin paavinvaalin, ja hänestä tuli katolisen kirkon virallisten listojen mukaan 262. paavi. Paavinimekseen Paavali VI:n valinnut uusi paavi vielä kruunautti itsensä perinteisellä kolmikerroksisella paavintiaralla, mutta sen jälkeen tiara myytiin ja rahat jaettiin köyhille. Luopuessaan paavinkruunuksikin kutsutusta tiarasta Paavali VI osoitti, ettei paaviutta pitäisi ensisijaisesti arvioida etuoikeuksien ja vallan käsitteillä. Ele ei merkinnyt paavin luopumista hengellisestä vallasta, mutta näytti että paavi on käsitettävä kirkon palvelijana eikä paavin etuoikeutena. Kristinuskon historia
Uusi testamentti ei itse puhu "pakanakristityistä" tai "juutalaiskristityistä". Sen sijaan esimerkiksi apostoli Paavali kirjoitti niistä, jotka olivat ympärileikattuja ja halusivat erottua ympärileikkaamattomista: "Silloin ei ole enää kreikkalaista eikä juutalaista, ei ympärileikattua eikä ympärileikkaamatonta, ei barbaaria, skyyttalaista, orjaa eikä vapaata, vaan Kristus on kaikki, hän on kaikissa". Pius X
Pääehdokkaaksi nousi kardinaalivaltiosihteeri Mariano Rampolla. Konklaavien suljetussa tilassa pitämisen ja ulkopuolisilta tietojen saamisen vuoksi tarkat äänimäärät eivät ole selvillä, mutta tietojen mukaan Rampolla sai kahden ensimmäisen äänestyskierroksen aikana enemmistön äänistä. Ennen kolmannen äänestyksen aloittamista Krakovan kardinaaliarkkipiispa esitti keisari Frans Joosef I:n nimissä keisarin tahdon, jonka mukaan Rampollaa ei pitäisi valita paaviksi. Kyseessä oli katolisen kirkon "veto exclusionis", katolisille valtioille myönnetty epävirallinen veto-oikeus estää epämieluisien kardinaalien valitseminen paaviksi. Virallisesti veto-oikeutta ei koskaan ollut myönnetty, mutta koko paaviuden historiassa kardinaalit olivat aina hyväksyneet veto-oikeuden käytön. Kardinaalit esittivät protestinsa, mutta tästä huolimatta Rampollan saamat äänimäärät laskivat ja seitsemännellä äänestyskierroksella Giuseppe Sarto valittiin paaviksi ja hän otti nimekseen Pius X. Kirkkovaltio
Renessanssin aikana Kirkkovaltio kasvoi jälleen suuresti, etenkin paavi Aleksanteri VI:n ja Julius II:n aikana. Paavista tuli yksi Italian merkittävimmistä hallitsijoista kirkollisen asemansa lisäksi. Suurin osa alueesta oli kuitenkin vain nimellisesti paavin hallinnassa ja suurin osa oli läänitetty eri ruhtinaille. Paavin valta palautui vasta 1500-luvulla, jolloin paavin maallinen valta oli jo vähenemässä. Suurimmassa koossaan Kirkkovaltio käsitti suurimman osa Keski-Italiasta, Latiumin, Umbrian, Marchen ja legaatit Ravennassa, Ferrarassa ja Bolognassa pohjoiseen Romagnaan asti ja ulottui täten niemimaan poikki. Siihen kuuluivat myös enklaavit Beneventossa ja Pontecorvossa Etelä-Italiassa ja niitä suurempi Comtat Venaissin Etelä-Ranskassa. Kardinaalinepos
Lista on kuitenkin jokseenkin epätäydellinen, sillä osa tulevista paaveista oli epävirallisia kardinaalinepoksia, joita ei ole sijoitettu samaan kastiin "oikeiden" kardinaalinepoksien kanssa. Esimerkiksi osa vastapaaveista nimitti itselleen kardinaalinepoksia. Toisen epävirallisen kardinaalinepostyypin muodostivat ne kardinaalit, jotka olivat sukua paaville, mutta jotka kohosivat kardinaaliksi jonkun muun paavin avustuksella. Tästä esimerkkinä voidaan pitää Leone-nimistä miestä, joka oli paavi Leo VI:n veli, mutta joka pääsi kardinaaliksi paavi Johannes XI:n nimittämänä. Myöhemmin Leonesta tuli paavi Leo VII. Samoin paavit Honorius IV, Celestinus IV ja Paavali I olivat Leonen tapaisia epävirallisia kardinaalinepoksia. Katolinen kirkko
Katolisen uskon mukaan piispoilla on Kristuksen pappeuden täyteys ja he ovat apostolien seuraajia, koska itse piispuus palautuu piispanvihkimysten katkeamattoman ketjun kautta suoraan apostoleihin. Kirkon opetuksen mukaan sitä johtaa apostoli Pietarin seuraaja, Rooman piispa eli paavi, sekä hänen yhteydessään olevat piispat. Legendan mukaan Pietari kärsi marttyyrikuoleman Roomassa ja hänen erityistehtävänsä on siitä lähtien välittynyt aina seuraavalle Rooman piispalle, jota kutsutaan paaviksi. Paavi ja hänen hallintonsa, Pyhä istuin sijaitsevat Roomassa Vatikaanivaltiossa. Paaviuden historia
Avignonin vankeus aiheutti myös yhden lukuisista niin sanotuista skismoista, jolloin katolinen kirkko on ollut jakautuneena useita eri paaveja tunnustaneisiin ryhmittymiin. Puhutaan niin sanotuista vastapaaveista. Vastapaavius kertoo siitä, että tehokas tapa saada paavin suosio puolelleen oli koota sotajoukot, syöstä vanha paavi vallasta ja valita mieluinen tilalle. Avignonista palannut paavi Gregorius XI palasi Roomaan mutta kuoli jo seuraavana vuonna. Konklaavin valitsema seuraaja Urbanus VI osoittautui pian kelvottomaksi paaviksi; hän oli suuruudenhullu, vainoharhainen ja sai ajoittain hillittömiä vihanpurkauksia. Uudesta paavista saattoi päästä eroon vain julistamalla konklaavin tuloksen mitättömäksi, ja niin kardinaalit tekivätkin. He väittivät valinneensa Urbanus VI:n paaviksi vain kansanjoukkojen painostuksen takia ja samalla kehottivat paavia eroamaan. Paavi kieltäytyi, ja kun kardinaalikollegio valitsi seuraavaksi paaviksi Klemens VII:n, alkoi suuri skisma.
Euroopassa oli nyt kaksi paavia, jotka olivat kironneet toisensa. Oli syntynyt kaksi paavillista hovia ja kardinaalikollegiota: Urbanus VI Roomassa ja Klemens VII Avignonissa. Kristikunta jakautui kysymyksessä oikeasta paavista kahtia. Italia, Englanti, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta sekä Pohjoismaat asettuivat kannattamaan Rooman paavi Urbanus VI:a, kun taas Ranska, Skotlanti ja Espanja olivat Avignonin paavin puolella. Tilanne aiheutti myös yksittäisten luostarien ja hiippakuntien jakautumisen, eikä se parantunut vaikka molemmat paavit kuolivat, koska heille molemmilla valittiin seuraajat. Ratkaisuksi tarjottiin uutta oppia, konsiliariamia, jonka mukaan korkein päätäntävalta kirkossa ei kuulunut paaville vaan kirkolliskokoukselle eli konsiilille. Vatikaanivaltio
Vatikaanivaltion ulkopolitiikkaan paavin välityksellä kuuluvat myös paavien suorittamat vierailut eri valtioissa. Vierailut yleistyivät erityisesti Paavali VI:n (paavina 1963−1978) aikana, ja hän olikin ensimmäinen kaikilla viidellä mantereella vieraillut paavi. Hän vieraili pontifikaattinsa aikana muun muassa Israelissa, Intiassa, Italiassa, Yhdysvalloissa, Portugalissa, Turkissa, Kolumbiassa, Sveitsissä, Ugandassa, Pakistanissa, Filippineillä ja Australiassa. Matkojensa aikana paavi osallistui useisiin erilaisiin kokouksiin ja tapahtumiin, esimerkiksi kansalliseen eukaristiaa käsittelevään konferenssiin Italiassa. Lisäksi paavi tapasi matkoillaan useita valtionpäämiehiä. Myöhemmin paavi Johannes Paavali II rikkoi Paavali VI:n hallussa olleen paavien matkustusennätyksen käymällä yhteensä 129 valtiossa, ja matkojen yhteispituudeksi tuli toista miljoonaa kilometriä. Mehmet Ali Ağca
Paaviin osui kolme luotia, joista yksi ylävatsaan. Useita tunteja kestäneen leikkauksen ansiosta paavi onnistuttiin pelastamaan. Murhayrityksen motiiveista ei ole täyttä varmuutta. Ağca on lausunnoissaan kertonut toimineensa yksin ja myöhemmin toimeksiantajansa olleen muun muassa Neuvostoliiton KGB ja myöhemmin katolinen kirkko. Hän on sittemmin perunut molemmat lausunnot. Italiassa on piirejä, kuten rikoksen tutkintaan osallistunut tuomari Ferdinando Imposimato, jotka ovat edelleen täysin vakuuttuneita KGB:n osallisuudesta. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Syvästi uskonnollisten hurskaiden kardinaalien valitseminen paaviksi 1800-luvun alkupuoliskolla oli omiaan pahentamaan vanhoillisen paavinistuimen kiistaa uudistuvan maailman kanssa. Esimerkiksi Leo XII oli hyvin taantumuksellinen ja vailla kunnollista suhteellisuudentajua, minkä vuoksi hän muun muassa lopetti isorokkorokotusten antamisen Kirkkovaltiossa sekä sulki Rooman juutalaiset ghettoon. Italia
Italian pääkaupunki on Rooma. Muita historiallisesti tai nykyisin merkittäviä kaupunkeja ovat muun muassa Napoli, Milano, Firenze, Torino ja Venetsia. Useimmat italialaiset puhuvat äidinkielenään italiaa, ja maassa puhutaan myös monia muita kieliä. Italian suurin uskontokunta on katoliset. Kysymys ensimmäisestä paavista
Kysymyksellä ensimmäisestä paavista tarkoitetaan kysymystä siitä, kuka oli ensimmäinen Rooman piispa eli paavi, sekä samalla apostoli Pietarin mahdollista yhteyttä paaviuteen. Eri tahoilla on tästä asiasta erilaisia näkemyksiä. Katolinen kirkko katsoo paavin nykyään kirkossa käyttämän vallan sisältyneen Rooman piispan virkaan Pietarin elinpäivistä asti, mutta tulleen kirkolle tarpeelliseksi ja siten otetuksi käyttöön vasta ajan myötä.. Muut kirkot ja kristilliset yhteisöt katsovat, ettei koko kirkkoa koskeva valta kuulunutkaan Pietarille, ja monet niistä katsovat myös, ettei Rooman piispa ole Pietarin seuraaja. Luettelo paaveista
Tämä on luettelo paaveista Vatikaanivaltion virallisen kalenterin ("Annuario Pontificio 2001") kanssa. Varhaiset vuosilukutiedot ovat suuntaa antavia. Johannes VI
Johannes VI oli paavina 30. lokakuuta 701 – 11. tammikuuta 705. Hän oli syntyperältään kreikkalainen. Hän avusti Bysantin keisari Justinianus II:n eksarkkia Italiassa, ja esti tätä käyttämästä väkivaltaa roomalaisia kohtaan. Osaksi suostuttelemalla, osaksi lahjomalla hän sai myös Beneventon ruhtinaan vetäytymään keisarikunnan mailta. Vuoden 2005 konklaavi
Vuoden 2005 konklaavissa kardinaalikollegio ei ollut jakaantunut tasaisesti maiden ja maanosien kesken. Jotkut maat olivat selvästi muita paremmin edustettuina, ja kardinaalit olivat selvästi painottuneet Eurooppaan ja varsinkin Italiaan. Epätasapuolinen jakaantuminen ei ollut mitenkään poikkeuksellista, sillä kardinaalikollegion kansainvälistyminen oli alkanut kunnolla vasta muutamaa vuosikymmentä ennen konklaavia. Esimerkiksi intialainen mies sai kardinaalin päähineen ensimmäistä kertaa vuonna 1953 Pius XII:n aikana ja japanilainen vuonna 1960 Johannes XXIII:n ollessa paavina. Vasta vuonna 1960 nimettiin ensimmäinen syntyperältään afrikkalainen kardinaali, Dar es Salaamin Laurean Rugambwa, jolle kardinaalin viran ojensi Johannes XXIII. Paavi
Pisimpänä pontifikaattina pidetään Pyhän Pietarin 35 vuoden kautta, joskin sekä hänen kautensa alkamis- että päättymisvuodet ovat pikemminkin legendaarisia kuin historiallisia. Kriittiset historioitsijat myös kiistävät ajatuksen siitä, että Pietari ylipäätään olisi toiminut Rooman piispana. Vatikaanin virallisen luettelon mukaan pisimpään hallinneita paaveja ovat:Lyhyimpiä pontifikaatteja ei ole yhtä yksinkertaista määrittää, sillä joitain hyvin vähän aikaa hallinneita paaveja pidettiin aikanaan vastapaaveina, eikä heidän nimiään ole sisällytetty katolisen kirkon viralliseen paaviluetteloon. Esimerkiksi Dioscorus kuoli 22 päivää valintansa jälkeen. 1900-luvulla hallinneista paaveista Johannes Paavali I kuoli 34. hallituspäivänään. Virallisista paaveista lyhyimpään vallassa ollut paavi on Urbanus VII, joka ehti olla virassa 13 päivää. Valentinus
Paavi Valentinus (latinaksi "Valentinus") oli paavina elokuusta 827 syyskuuhun 827. Hänen oikea nimensä ja syntymäaikansa ovat tuntemattomia, ja hän on jokseenkin tuntematon. Tiedetään kuitenkin, että hän oli järjestysnumeroltaan sadas paavi ja että hän syntyi Roomassa Italiassa. Valentinus oli paavina Eugenius II:n seuraaja. Hän kuitenkin kuoli pian, ja hän ehti olla paavina vain noin kuukauden.