Mitkä olivat sortovuodet Suomessa?
Sortovuodet
Ensimmäisellä sortokaudella muun muassa kerättiin Suuri adressi ja perustettiin vastarintajärjestö Kagaali, joka järjesti kutsuntalakkoja. Toisella sortokaudella annettiin yhdenvertaisuuslaki, joka antoi maassa asuville venäläisille oikeuden hakea virkoja ilman Suomen kansalaisuutta, sekä käynnistettiin jääkäriliike. Sortokausi päättyi Venäjän vallankumoukseen. Sortovuodet
Sortovuodet eli sortokaudet olivat ajanjaksot 1899–1905 (ensimmäinen sortokausi) ja 1908–1917 (toinen sortokausi), jolloin Venäjän keisarikunta yritti venäläistää Suomea. Nimi ”sortovuodet” on otettu käyttöön jälkeenpäin, ensimmäisestä sortokaudesta käytettiin nimeä routavuodet.
Ristiretket Suomeen
Ruotsalaiset tekivät Suomeen keskiajalla sotaretkiä, joita myöhempi historiankirjoitus on pääasiassa 1800-luvulta alkaen romantisoivasti ja osin harhaanjohtavasti kutsunut ristiretkiksi. Niin sanottu ensimmäinen ristiretki tehtiin Lounais-Suomeen ehkä 1150-luvulla, sikäli kuin kyseessä ei ole kuvitteellinen tapahtuma. Toinen ristiretki käynnistyi mahdollisesti vuonna 1238 tai 1249 ja se suuntautui retkestä kertovan Eerikinkronikan mukaan hämäläisiä vastaan. Kolmas ristiretki ja mahdollisesti ainoa todellinen ruotsalaisten tekemä ristiretki tehtiin Karjalaisia vastaan vuonna 1293. Suomen sisällissota
Sota syvensi Suomessa jo aiemmin syntynyttä kansan kahtiajakoa ja aiheutti katkeruutta, vihaa ja kostohenkeä. Julkisessa keskustelussa painottui 1960-luvulle asti voittajien ns. valkoinen totuus, ja hävinneiden ns. punainen totuus jäi taka-alalle. Historiallisen kokonaiskuvan hahmotus ja historiantutkimukselle luonteenomainen tulkintojen monipuolistuminen kesti vuosien 1917–1918 tapahtumista 40–85 vuotta. Nälänhätä
Suuret kuolonvuodet 1695-1697 tappoivat kolmanneksen tai neljänneksen suomalaisista. Pohjois-Euroopassa oli harvinaisen kylmää, mutta Suomen tuho oli pahin. Sato tuhoutui monena vuonna peräkkäin, pettuleipää ja muuta hätäruokaa syötiin yleisesti. Sadon tuhoutuminen sai ihmiset lähtemään liikkeelle kerjäläisten laumoina, jolloin lavantauti ja muut kulkutaudit levisivät. Nälänhädissä ihmiset kuolevat usein kulkutauteihin, koska ravinnon loppuessa vastustuskyky romahtaa. Ensimmäinen sortokausi
Vuonna 1905 Venäjän tappio sodassa Japania vastaan johti vallankumoukseen. Suomessakin alkoi 30. lokakuuta 1905 suurlakko, jossa vaadittiin laillisuuden palauttamista. Ensimmäinen sortokausi
Ennen 1880-lukua Suomen erityisasemaa ei juurikaan käsitelty Venäjän lehdistössä, mutta Puolan kapinan aikana 1863 venäläinen lehti Moskovskije vedomosti kiinnitti huomionsa Suomen "separatistien" kirjoituksiin Helsingfors Dagbladetissa olleen Suomen puolueettomuudesta haaveilleen kirjoituksen johdosta. Luettelo suomalaisista sotavankileireistä 1941–1945
Suomalaiset sotavankileirit vuosina 1941–1945 on luettelo jatkosodan ja Lapin sodan aikana perustetuista sotavankien järjestelyleireistä, yksittäisistä leireistä ja muista sotavankiyhtymistä. Suomalaisten sotavankileirien lisäksi Pohjois-Suomessa ja Neuvostoliitolta vallatuilla alueilla toimi kymmeniä saksalaisten ylläpitämiä sotavankileirejä. Sotavangit Suomessa toisen maailmansodan aikana
Sotavangit Suomessa toisen maailmansodan aikana käsittää vuosina 1939–1945 Suomessa vangittuina pidettyjä sotilaita. Suomalaiset vangitsivat talvisodan aikana 5 700 neuvostosotilasta, jotka selvisivät suhteellisen hyvin. Sen sijaan jatkosodan aikana suomalaiset vangitsivat 64 000 sotilasta, joista lähes 30 prosenttia menehtyi. Korkea-arvoisin suomalaisten kiinni ottama sotavanki oli kenraalimajuri Vladimir Kirpitšnikov. Toinen sortokausi
Sortokausien aikana talous ja teollisuus kehittyivät voimakkaasti, minkä aiheutti Krimin sodasta lähtien vilkastunut ulkomaankauppa. Runsas puutavarateollisuus nosti viennin arvon noin kymmenkertaiseksi 1800-luvun lopulla. Suuri merkitys oli selluteollisuuden kehityksellä, sekä erityisesti 1880-luvulla perustetuilla Valkeakosken ja Nokian sulfiittiselluloosatehtailla. Ensimmäinen sortokausi
Suomalainen puolue johtomiehenään Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen asettui myöntyväisyyssuuntauksen kannattajaksi. Hän julkaisi 10. joulukuuta 1900 70-vuotispäivänsä johdosta kirjoituksen "Avoin kirje ystävilleni", jossa hän kehotti sortotoimien suhteen välttämään vastarintaa. ""Olemme näet edellyttäneet että maata ja kansaa aina kohdeltaisiin samanlaisella lojaalisuudella,"" Yrjö-Koskinen kirjoittaa. ""Nyt on asema muuttunut. Nyt ei auta muu kuin katsoa todellisuutta suoraan silmiin, ja missä määrin on välttämätöntä, taipua"". Avoin kirje sai aikaan katkeraa suuttumista, mutta myös herätti ihastusta vähälukuisissa piireissä sivistyneen vanha­suomalaisen nuorison keskuudessa ja suuressa osassa suomenkielisessä kansallisesti heränneessä talollissäädyssä. Hän vaati kaiken yhteistyön lopettamista Ruotsalaisen puolueen kanssa kuvitellen siten saatavan paremmat välit venäläisten kanssa. Tämä sai aikaan eripuraisuuden aikaisemmin yhtenäisemmin sortotoimia vastustaneeseen kansaan. Saksalaisten vankileirit Suomessa 1941–1945
Saksalaisten vankileirit Suomessa 1941–1945 on luettelo natsi-Saksan jatkosodan ja Lapin sodan aikana Suomen alueella ylläpitämistä vanki- ja työleireistä. Leirit olivat esimerkiksi sotavankileirejä, poliittisten vankien leirejä, omien sotilaitten "rangaistusvankileirejä" tai Organisation Todtin "pakkotyöleirejä". Mukana ovat myös Pohjois-Suomen rintamalla vallatulle Neuvostoliiton alueelle perustetut leirit. Ensimmäinen sortokausi
Venäjällä taantumukselliset piirit, Pyhän Synodin prokuraattorin, lakitieteen tohtori Konstantin Pobjedonostsevin ja sotaministeri kenraali Aleksei Kuropatkinin innoittamina nostattivat kansallista kiihkoa, joka kohdistui myös Suomen erityisasemaa vastaan.
Kuropatkin, joka oli päättäväisimpiä ja innokkaimpia Suomen erityisaseman ja autonomian vastustajia, totesi puheessaan ""Valloitettuamme Suomen me 19. vuosisadan kuluessa liian vähän käänsimme huomiota tämän venäläisen maakunnan sisäisiin asioihin ja tuloksensa saimme pääkaupungin viereen meille vihamielisen, separatistisia pyrkimyksiä täynnä olevan paikkakunnan, jossa asuu tosin vähälukuinen, mutta itsepäinen kansa. 20:nnelle vuosisadalle siirtyy tehtävä, Suomen liittäminen venäläiseen valtakunnallisuuteen."" Sotkamo
Sotkamoa koettelivat monet kovat nälkävuodet, joiden aikana myös kulkutaudit surmasivat suurin joukoin asukkaita. Tiedetään, että vuoden 1696 Mikkelinpäivän ja seuraavan vuoden juhannuksen välisenä aikana Sotkamossa kuoli 184 ja syntyi vain 35 henkeä. 1800-luvun alkupuolella väestö jätti Elias Lönnrotin mukaan suurin joukoin kotinsa nälän ja tautien uhkaamana ja muutti Venäjän puolelle – kuka tilapäisesti, kuka pysyvästi. Myös sota-aikoina sotkamolaiset kokivat kovia. Sarkasodassa 1712 ja isonvihan aikoihin 1716–1721 aluetta ryöstettiin julmasti, ensin mainittuna vuonna yläkarjalaiset ja venäläiset ryöstivät muun muassa Simo Hurtan eli Affleckin hovin Korvaniemellä; 60 taloa ja kirkko poltettiin. Työ
Pakkotyötä on käytetty sortotoimenpiteenä ja rangaistuksena vankiloissa ja kriisitilanteissa, kuten sodissa. Saksassa toisen maailmansodan aikana ase- ja puolustusteollisuudessa käytettiin pakkotyötä, johon otettiin sotavankeja, juutalaisia ja muita vähemmistökansallisuuksia yhteensä lähes 12 miljoonaa ihmistä. Yhdysvalloissa internoitiin japanilaisia Pearl Harborin hyökkäyksen jälkeen, ja monet joutuivat työskentelemään ylläpitonsa hyväksi. Suomessa sotavankeja käytettiin maatiloilla ja sahoilla työvoimana, kun miespuolinen kantaväestö oli rintamalla . Ranska lähetti väkivalta- ja omaisuusrikoksista tuomittuja kansalaisiaan merentakaisille alueilleen Guayanaan pakkotyöhön, joka saattoi olla karkotuksena elinikäinen. Australian liittovaltion eurooppalaisperäinen väestö on pääosin pakkotyöhön 1700–1800-luvuilla lähetettyjen rikollisten jälkeläisiä. Ensimmäinen sortokausi
Kenraalikuvernöörin vaihtumisen aikana isänmaallisten venäläisten keskuudessa vaikuttanut sanomalehtimies Messarosch kirjoitti Suomen suhteesta Venäjään käsittelevän kirjan, Finljandija - Gosudarstva ili Ruskaja Okraina (Suomi - valtio vai Venäjän rajamaa), joka kuvasi niitä jyrkentyneitä asenteita, joita kenraali Bobrikovilla ja muilla nationalisteilla oli Suomea kohtaan. Ensimmäinen sortokausi
Kenraalikuvernööri Bobrikov karkotti vuonna 1903 muka Suomen turvallisuuden säilyttämiseksi senaattori Leo Mechelinin, joka oli yksi ensimmäisiä karkotettuja. Suuret nälkävuodet
Edellisenä syksynä kylvetyn rukiin oraat olivat kovin kehnoja, ja jo varhain huomattiin, että kaura ja ohra olivat hallan vuoksi tulleet itämättömäksi pohjoisissa lääneissä. Elokuun lopun ja syyskuun alun ankarat hallat koettelivat satoa. Myös perunasato epäonnistui. Kaikkia edellisiä vuosia täydellisempi kato koetteli koko Suomea Ahvenanmaata ja lounaisia ja eteläisiä osia lukuun ottamatta. Sato ei riittänyt edes siemenviljaksi. Karjaa jouduttiin teurastamaan runsain määrin rehun puutteen vuoksi ja ruuaksi. Helmikuun vallankumous
Helmikuun vallankumous vaikutti olennaisesti Suomen suuriruhtinaskunnan kehitykseen käynnistämällä sen prosessin, joka saman vuoden joulukuussa johti Suomen itsenäistymiseen. Ennen helmikuun vallankumousta Suomessa vallitsi toiseksi sortokaudeksi kutsuttu ajanjakso. Ensimmäinen sortokausi
Nikolai II annettua manifestin laillisten olosuhteiden palauttamisesta hän määräsi kutsuttavaksi ylimääräiset valtiopäivät käsittelemään Suomen eduskuntalaitoksen uudistamista yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden periaatteelle. Nämä viimeiset säätyvaltiopäivät pidettiin 22. joulukuuta 1905 – 18. syyskuuta 1906. Vanhan nelikamarisen säätyeduskunnan tilalle tuli yksikamarinen eduskunta, johon valittiin 200 edustajaa salaisella vaalilla käyttäen suhteellista vaalitapaa. Toinen sortokausi
1880-luvun alussa kutomo ja metalliteollisuus voimistui huomattavasti. Erittäin ripeä teollisuuden nousukausi alkoi 1890-luvulla. Ensimmäisinä vuosina kansainvälisten rahamarkkinoiden ns. Baringin pula, vaikutti puutavarahintojen laskemista. Vuoden 1891–1892 kadot vaikeuttivat tilannetta. Vuoden 1885 ja 1913 välisellä ajalla taloudellinen nousukausi vaurastutti Suomea. Venäjän ja Japanin sota toi metalliteollisuudelle kukoistuksen ajan vuosille 1904–1907, mutta sitten Venäjän valtakunnan neuvosto päätti v. 1907, että suomalaiset tehtaat on pidettävä armeijan tilauksia tehtäessä ulkomaalaisten veroisina. Ensimmäinen sortokausi
Venäjän yleislakko levisi Suomeen lokakuun lopulla, lokakuun 29. päivänä katkesi Suomen ja Venäjän välinen rautatieyhteys. Suomen työväki näki yleislakossa mahdollisuuden pyrkiä sen vaatimien yhteiskunnallisten muutosten toteuttamiseen. Ensimmäisenä tavoitteena oli saada yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuva edustakuntalaitos. Perustuslailliset vaativat laittomasti virkoihin asetettujen venäläisten poistamista, senaatin jäsenten ja ministerivaltiosihteeri Linderin erottamista ja valtiopäivien koolle kutsumista. Suomen sisällissota
Ensimmäinen yleisesti arvostettu Suomen sisällissotaa käsittelevä kaunokirjallinen teos oli Frans Emil Sillanpään jo vuonna 1919 valmistunut romaani "Hurskas kurjuus". 1920–1950-luvuilla vuoden 1918 tapahtumia kosketellut kaunokirjallisuus on kirjoitettu lähinnä sodan voittajan näkökulmasta. Tosin vuonna 1931 ilmestyi Jarl Hemmerin pohjoismaisella kirjallisuuspalkinnolla palkittu teos "En man och hans samvete" (Mies ja hänen omatuntonsa), joka käsitteli sotaa laajemmasta, humanistisesta näkökulmasta. Tunnetuimmat ja keskustelua herättäneimmät kirjat sodasta ja siihen johtaneista syistä olivat kuitenkin Väinö Linnan romaanitrilogian "Täällä Pohjantähden alla" osat 1 ja 2. Linnan tekstien katsotaan antaneen merkittäviä virikkeitä 1960-luvulta lähtien yleistyneeseen tapaan tarkastella konfliktia myös hävinneen osapuolen näkökulmasta. Runoudessa vuoden 1918 sotaa käsittelevä Viljo Kajavan kiitetty teos "Tampereen runot" ilmestyi sekin 1960-luvulla. Kuopion ja Lahden Hennalan vankileirillä olleen Uuno Pekka Kekäläisen kirjoittama kirja "Poika maailman hartioilla" (1973) sisältää yksityiskohtaisen päiväkirjan Hennalan vankileiriltä. Vuonna 2003 ilmestyi Leena Landerin vuoden 1918 sodasta kertova kirja "Käsky". Se sai Finlandia-ehdokkuuden ja käsikirjoituksen pohjalta valmistui myös radiokuunnelma "Susijahti" (Yle, Radioteatteri 2004), joka valittiin Sokeiden kuunnelmaraadissa vuoden 2004 parhaaksi ensiesitykseksi. Kirjasta on muokattu myös teatteriesityksiä muun muassa Suomen Kansallisteatteriin vuonna 2006. 2000-luvulla ovat ilmestyneet myös kirjailija Antti Tuurin teokset "Suuri asejuna Pietarista" vuonna 2006, Tampereen taistelua vuonna 1918 kuvaava "Kylmien kyytimies" vuonna 2007 ja Pohjanmaalla vuonna 1918 vangituista venäläissotilaista kertova "Surmanpelto" vuonna 2008. Myös Kjell Westön vuonna 2006 ilmestyneessä, Finlandia-kirjallisuuspalkinnon voittaneessa teoksessa "Missä kuljimme kerran" käsitellään Suomen sisällissotaa, samoin kuin kirjailijan vuonna 2013 ilmestyneessä teoksessa "Kangastus 38". Harri Raittiin romaani ”Huhtikuun neljäs 1918” ilmestyi 1987 ja on todellisuuteen perustuva kertomus välikohtauksesta Rymättylässä. Vuonna 2008 kirjailija Anneli Kanto julkaisi dokumentaarisen romaanin ”Veriruusut”, joka käsittelee Valkeakosken naiskaartin vaiheita. Seuraavana vuonna Pekka Saaristo dramatisoi kirjasta näytelmän, jota on esitetty muun muassa Porissa, Tampereella ja Valkeakoskella. Säätyvaltiopäivät 1900
Säätyvaltiopäivät 1900 olivat sääntömääräiset Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivät. Ne ajoittuivat ensimmäisen sortokauden alkuun. Suomi
Taiteeseen ja kulttuuriin kehitys toi tullessaan Suomen taiteen kultakauden ja suomenkielisen kirjallisuuden nousun. Tänä aikana suomalaisten keskuudessa syntyi käsitys Suomesta Venäjästä erillisenä valtiona. Tämä johti ristiriitoihin venäläisten kanssa, koska samaan aikaan emämaassa oli menossa päinvastainen kehitys: Venäjän valtiorakenteen yhtenäistäminen ja tiivistäminen. Seurauksena olivat vuosina 1899–1905 ja 1908–1916 suomalaisiin kohdistetut valtakunnallistamis- eli venäläistämistoimet. Suomalaiset ovat kutsuneet näitä, kansakuntaa yhdistäneitä ajanjaksoja sortokausiksi. Ensimmäisen venäläistämiskauden päätti vuoden 1905 suurlakko, jonka seurauksena suomalaiset saivat yleisen äänioikeuden ja kansanedustuslaitoksen, eduskunnan. Tämän seurauksena maahan syntyi nykyaikainen puoluejärjestelmä. Täten myös Suomen poliittinen kehitys alkoi lopulta seurata muuta yhteiskunnassa ilmennyttä nykyaikaistumista. Ensimmäinen sortokausi
Kenraalikuvernööri ruhtinas Ivan Obolenskin ja ministerivaltiosihteeri E. Öerströmin astuessa virkoihin näytti siltä että pahimmat ajat olisivat ohi. Sortotoimenpiteet kyllä jatkuivat, mutta hillitymmällä tavalla. Lehdet saivat kirjoittaa vapaammin kuin aikaisemmin. Siitä seurasi, että nyt ihmiset tiesivät venäläisen hallinnon toiminnasta enemmän, myös niistä ikävistä asioista, jotka Bobrikovin aikana pidettiin voimakkaan sensuurin avulla pois julkisuudesta. Ensimmäinen sortokausi
Ministerivaltiosihteerin apulaisen Oerstroemin kertomuksen mukaisesti Bobrikovin murha oli nostanut yleisen venäläisen mielipiteen vaatimaan kostoa ja uhreja tapahtuneen johdosta, mutta Nikolai II oli yleistä mielialaa rauhoittaakseen lähettänyt erityisen venäläisen poliisituomarin asiaa selvittämään. Venäjän ja Japanin välisen sodan aiheuttamat epävakaat olosuhteet Venäjällä veivät kuitenkin huomion tapahtuneesta asiasta. Suomen väestö
1800-luvulla väestö alkoi kasvaa ennennäkemättömän voimakkaasti, mutta toisaalta väestönkasvua hillitsivät tartuntataudit, kuten kolera, 1860-luvun katovuodet ja 1900-luvulle siirryttäessä myös siirtolaisuus. Suurin väestötappiovuosi oli vuosi 1868, jolloin väestö väheni 96 000 henkilöllä nälänhädän takia. Viimeisimmät väestötappiovuodet ovat olleet 1969 ja 1970, jolloin suomalaisia muutti joukoittain Ruotsiin. Suuret kuolonvuodet
Suuret kuolonvuodet ovat Suomen historian pahin väestökatastrofi. K. Grotenfeltin arvion mukaan Suomen väkiluku oli tuolloin noin 500 000 ihmistä, joista katovuosina kuoli noin 140 000 henkeä, eli 28 prosenttia maan asukkaista. Varsinaista väestökirjanpitoa ei Ruotsin valtakunnassa 1600-luvulla ollut, vaikka arkkipiispa Olaus Martinin kehotuksesta vuodesta 1608 alkaen papiston tuli pitää kirjaa kaikista kastetuista, vihityistä ja kihlautuneista. Vuoden 1686 kirkkolaki paransi tilannetta, mutta pappien suorittama väestökirjanpito oli myöhemminkin hyvin puutteellista, joten kuolleisuutta voidaan vain arvioida. Joka tapauksessa on selvää, että yhtä ankaria väestönharvennuksia ei historia koko Euroopankaan mittakaavassa monia tunneta. Ensimmäinen sortokausi
Suomi kohtasi sortokauden myöhempään kuin monet muut sotien kautta Venäjään liitetyt alueet. Venäläistämistoimenpiteet olivat olleet jo pidempään käynnissä Ukrainassa, Valko-Venäjällä, Puolassa ja Itämerenmaakunnissa, ennen kuin niitä alettiin toteuttaa Suomessa. Ensimmäinen sortokausi
Postimanifesti ja eräät muut Venäjän vallanpitäjien laista piittaamattomuutta osoittavat toimenpiteet olivat aiheuttaneet maassa yleistä levottomuutta, joka ilmeni myös vuoden 1891 valtiopäivillä. Valtiopäivien avajaisissa maamarsalkka ja säätyjen puhemiehet toivat puheissaan esille tämän oikeudenloukkauksen. Tämän vuoksi keisari antoi 12. maaliskuuta 1891 reskriptin, jonka tarkoituksena oli rauhoittaa suomalaisia. Ensimmäinen sortokausi
Venäjän kieli määrättiin v. 1870 Baltian virkakieleksi ja venäläinen asevelvollisuus astui voimaan. Carl Schirren oli ennustanut vuonna 1869, että seuraavaksi Baltian valtakunnallistamisen jälkeen tulee Suomen vuoro. Baltian maat olivat menettäneet erityisasemansa 1870-luvun kuluessa, ja niistä oli tehty tavallisia venäläisiä maakuntia. Oikeauskoisen ortodoksi­kirkon toiminnan vahvistamiseksi Itämeren maakunnissa erotettiin useita luterilaisia pappeja viroistaan ja monet heistä karkotettiin Venäjälle. Pjotr Stolypin
Tämän jälkeen Stolypin alkoi kiristää Venäjän hallituksen otetta Suomesta, mikä johti niin sanotun toisen sortokauden alkamiseen. Hän järjesti suomalaisia myötäilleen Nikolai Gerardin tilalle uudeksi Suomen kenraalikuvernööriksi ensin helmikuussa 1908 Vladimir Böckmannin ja marraskuussa 1909 vielä tiukempaa linjaa edustaneen F. A. Seynin. Kesäkuussa 1908 Stolypinin hallitus määräsi Suomen laeille ja hallinnollisille päätöksille uuden esittelyjärjestyksen, jonka mukaan kaikki keisarille esiteltävät Suomea koskeneet asiat tuli ensin antaa Venäjän hallituksen tarkistettaviksi. Tämän seurauksena Suomen ministerivaltiosihteeri ei enää kyennyt suojelemaan suuriruhtinaskunnan etuja aiempaan tapaan. Jo lokakuussa 1907 Venäjän ministerineuvoston eli hallituksen yhteyteen asetettiin Stolypinin johtama pysyvä Suomen asiain neuvottelukunta, jota hallitsivat Suomen autonomiaa vastustaneet venäläiset. Sortovuodet 1994–2004
Sortovuodet 1994–2004 (2004) On suomalaisen rock-yhtyeen Absoluuttisen Nollapisteen kokoelma-albumi. Albumin ensimmäinen levy sisältää singlejen B-puolia ja muita harvinaisuuksia, kun taas toinen levy käsittää kokonaisen live-esiintymisen. Toinen sortokausi
Yhtenäistämistoimenpiteet aloitettiin jälleen 1909, nyt Franz Albert Seynin alaisuudessa. Uusi sortokausi alkoi keisarin alistaessa Suomen asiat valtakunnan ministerineuvostolle. Tänä aikana venäläiset pyrkivät erottamaan Viipurin läänin Suomen yhteydestä perustellen aiettaan Pietarin turvallisuuden vaatimuksilla. Venäjän kansallinen duuma otti Suomen asiat alaisuuteensa vuonna 1910. Toinen sortokausi
Eduskunta ei Suomessa sotatilan vuoksi kokoontunut syksyn 1914 jälkeen. Eduskuntavaalit pidettiin silti sääntömääräisesti kesällä 1916, jolloin sosiaalidemokraatit saivat yksinään täpärän enemmistön paikoista. Toinen sortokausi
Toisen sortokauden aikana Suomen tapahtumat eivät herättäneet muiden maiden lehdistöissä niin suurta kiinnostusta kuin ensimmäisen sortokauden aikana. Suomalaisten aktivistien toiminta Suomen asian esillä pitämiseksi, oli toisella sortokaudella vähäisempää. Merkittävin Suomen asian puolesta esitetty tukitoimenpide, oli v. 1910 Lontoossa pidetyssä kansainvälisen oikeuden tutkijoiden konferenssissa esitetty julkilausuma Suomen autonomisen aseman puolesta. Sosialistisen internationaalin konferenssissa Kööpenhaminassa 1910 ranskalaiset sosialistit tukivat Suomen asiaa. Konferenssi antoi lausunnon, jossa tuomittiin tsaari-vallan loukkaukset Suomen autonomiaa kohtaan ja Suomen kansan sortaminen. Ensimmäinen sortokausi
Heinäkuussa 1904 Pietarissa murhattiin Venäjän sisäministeri, Suomen ministerivaltiosihteeri Vjatšeslav von Plehwe. Suomen historia
Historiallisten lähteiden valossa 1100–1300-luvut olivat Itämeren alueella rauhatonta aikaa. Katolinen kirkko pyrki käännyttämään alueen pakanallisia kansoja kristinuskoon Itämeren kehittymässä olevien kuningaskuntien, mahtimiesten ja heimojen sotiessa usein keskenään. Kirkon tavoitteita toteuttivat lähetyssaarnaajien ohella orastaneet katoliset kuningaskunnat kuten Tanska ja Ruotsi, mutta myös muut ryhmät, kuten kalparitarit ja vapaaehtoiset ristiretkeläiset. Palkinnoksi retkille osallistuneelle yläluokalle ja ristiretkiläisille annettiin aneita sekä voitettujen pakanoiden alueita hallittavaksi. Käännytystyö aiheutti usein myös vastareaktioita kuten vuoden 1237 Hämeen kapina sekä Lalli-tarusto kertovat. Baltian käännytystyötä kuvaava aikalaiskuvaus 1200-luvulta, Henrikin Liivinmaan kronikka, antaa verisen kuvan Itämeren alueen käännytystyöstä. Idän ortodoksinen Novgord oli maltillisempi käyttämään väkivaltaa käännytystyössä, mutta teki usein sotaretkiä nykyisen Suomen ja Karjalan alueelle. Itämeren alueen suomensukuiset kansat sotivat myös keskenään ja liittoutuivat vaihtelevasti Ruotsin ja Novgorodin kanssa tehden myös hyökkäyksiä omien alueittensa ulkopuolelle. Useat Suomen muinaislinnat olivat käytössä kyseisenä aikana.
Tanskan Suomeen vuosina 1191 ja 1202 tekemien kahden ristiretken jälkeen Ruotsin keskiajalla kehittymässä ollut kuningaskunta teki mahdollisesti vuosina 1249–1250 niin sanotun toisen ristiretken hämäläisiä vastaan, sekä niin sanotun kolmannen ristiretken vuonna 1293 karjalaisia vastaan. Nykytutkimuksen mukaan kuitenkin vain jälkimmäistä näistä on mahdollista pitää todellisena ristiretkenä, Hämeeseen tehdyn sotaretken edustaneen niin sanottua ledung-sotaretkeä. Näiden sotaretkien sekä Suomen rannikon ruotsalaisen kolonisaation seurauksena Suomen alue alkoi kehittymään osaksi Ruotsin orastavaa kuningaskuntaa sekä katolista kirkkoa. Ruotsin vallan ohella myös Novgorodin vaikutus ulottui Suomeen ja erityisesti Karjalaan. Suomi ei kuitenkaan ollut vielä tällöin yhtenäinen alue, vaan Länsi-Suomen maanviljelysalue, Laatokan ympäristö ja Keski- ja Pohjoissuomen erämaat muodostivat omat kulttuurialueensa tai heimonsa. Tämä niin sanottu ristiretkiaika päättyi Pähkinäsaaren rauhaan vuonna 1323 Ruotsin kuningaskunnan ja Novgorodin solmiessa ensimmäisen tunnetun rajan valtakuntien välillä. Länsi-Suomeen vakiintui katolinen kirkko, kun taas Novgorodin valtaan joutunut osa Karjalaa omaksui ortodoksisen uskon. Ensimmäinen sortokausi
Lainopin professori J. J. Nordström oli v. 1842 opettanut Helsingin yliopistossa luennoillaan, että Suomi on valtio, joka on reaaliunionissa Venäjän kanssa. Ruotsin vallan aika Suomessa
Kuningatar Kristiinan hallituskaudella 1632–1654 Ruotsissa ja Suomessa annettiin laajoja alueita läänityksiksi aatelistolle. Aatelistolla oli veronkanto-oikeus läänityksillään, mikä vaikeutti kruunun taloudellista asemaa. Kristiinan luovuttua kruunusta nousi valtaan Kaarle X Kustaa, joka hallitsi Ruotsin valtakuntaa 1654–1660. Hänen hallituskaudellaan Ruotsi kävi sotia sekä Puolaa, Venäjää, että Tanskaa vastaan. Kaarle X kuoli 1660 ja hänen seuraajakseen valtaistuimelle nousi Kaarle XI, jonka hallituskaudella 1660–1697 Ruotsissa ja Suomessa toteutettiin "suuri reduktio" eli läänitysten laajamittainen peruuttaminen kruunulle. Kaarle XI vähensi aatelin valtaa ja hallitsi valtakuntaa itsevaltaisesti. Suomelle Kaarle XI:n hallituskausi merkitsi pitkällistä rauhaa. Protestanttinen papisto vastasi lukutaidon opettamisesta kansalle ja kirkollista elämää hallitsi puhdasoppisuus. 1695–1697 Suomea koettelivat tuhoisat katovuodet, joiden seurauksena huomattava osa väestöstä kuoli nälkään ja tauteihin. Ensimmäinen sortokausi
Sortokausi alkoi keisari Nikolai II:n 15. helmikuuta 1899 antamalla Helmikuun manifestilla, jota pidettiin valtiokaappauksena, jonka avulla Suomen perustuslait tahdottiin syrjäyttää. Ensimmäinen sortokausi
J. F. Danielsonin kertoman mukaan Aleksanteri III 1890-luvun alussa oli hyväksynyt suomalaisten arvostelun Ordinin vuosien 1808-09 tapahtumia käsitelleestä teoksesta ja hän oli ankarasti paheksunut venäläiseltä taholta esitettyjä Suomea koskevia vääristelyjä. Martha Gellhorn
Gellhornin kuuluisien reportaasien sarja alkaa Yhdysvaltain lamakaudesta 1930-luvulla. Sen jälkeen hän kirjoitti Espanjan sisällissodasta, Adolf Hitlerin noususta ja Tšekkoslovakian valtauksesta. Toisen maailmansodan aikana hän kirjoitti Suomen talvisodasta, Hongkongista, Burmasta, Singaporesta ja Isosta-Britanniasta käsin. Myöhemmin hän kirjoitti Vietnamin sodasta, Kuuden päivän sodasta ja Keski-Amerikan sisällissodista. 1960-luvulla hän vietti paljon aikaa Afrikassa, osti talon Keniasta ja asui vuoroin siellä, vuoroin Lontoossa. 81-vuotiaana hän matkusti Panamaan ja kirjoitti Yhdysvaltain interventiosta. Helmikuu
Vuonna 1899 Nikolai II:n helmikuun manifesti aloitti Suomessa sortokauden. Jatkosodan vastarinta
Jatkosodan vastarintaa suoritettiin Suomessa jatkosodan aikana vuosina 1941–1944. Toimijat koostuivat lähinnä kommunisteista, mutta myös joistakin sosiaalidemokraateista, jotka vastustivat Suomen natsi-Saksan aseveljenä käymää sotaa. Vastarinta perustui pääasiassa infrastruktuurin sabotoimiseen ja vakoiluun Neuvostoliiton hyväksi. Venäjän väliaikainen hallitus
Suomessa väliaikainen hallitus muistetaan sortokauden päättämisestä sekä eduskunnan hajotuksesta 31. heinäkuuta 1917. Ensimmäinen sortokausi
Tarkoituksena oli lopettaa Suomen erillinen sotaväki ja siirtää suomalaiset sotilaat Venäjän sotaväkeen. Toinen sortokausi
Peläten sortotoimenpiteiden aiheuttamaa vastustusta Venäjä siirsi 1914 Suomeen useita sotilasosastoja sen sijaan että olisi lähettänyt joukot Saksan rajalle. Enimmillään Suomessa oli 100 000 maa- ja merisotilasta. Toinen sortokausi
Sortokausien aikana rakennettiin useita tehtaita. Erityisen vilkas tehtaiden perustamisen aikakausi alkoi 1890-luvulla. Tuolloin rakennettiin paperitehtaita ja suuria kutomoteollisuustehtaita. Konepajateollisuus edistyi voimakkaasti. Sorkkinen
Ruotsi kävi jatkuvasti sotia 1500–1800-luvuilla, joiden välissä oli myös rauhan kausia. Sodat vaativat miehiä, varusteita ja ratsuja, joita saatiin rälssiltä ja maatiloilta. Sotaväenotot aiheuttivat suoraan myös tilojen autioitumisen, jos isäntä lähti sotaan ja talo jäi viljelemättä. Toisinaan naapuritalo otti pellot hoitaakseen ja se nautti silloin myös tilan tuotoista mutta myös veronmaksusta. Näiden autiotilojen lukumäärä saattoi eri kylissä olla huomattava. Sorkkisissa autioituminen vaihteli seuraavasti: vuosina 1560–1579 oli autioina 4 taloa, vuosina 1580–1599 oli 10 taloa, vuosina 1600–1619 oli 17 taloa, 1620–1639 oli 9 taloa, 1634–1653 oli 7 taloa ja 1654–1713 oli 11 taloa autioina. Suomi 1920-luvulla
1920-luku oli Suomessa merkittävä eheytymisen vuosikymmen, minkä aikana sisällissodassa kahtiajakautunut kansa pyrittiin sosiaalisin uudistuksin eheyttämään. Vuosikymmentä leimasivat myös monet suomalaiset huippu-urheilijat, kuten Paavo Nurmi ja Ville Ritola. Kauhajoen taistelu
Vuosina 1909–1917 Venäjän keisarikunta yritti venäläistää Suomea esimerkiksi rajoituksin ja kielloin. Tätä aikakautta on jälkeenpäin alettu kutsua toiseksi sortokaudeksi. Kauden alkuaikoina suomalaiset pyrkivät tukemaan kansallistuntoaan ja säilyttämään omanarvontunnetta esimerkiksi korostamalla kulttuuriarvoja. Kauhajoella muistettiin kauden alkuaikoina sata vuotta sitten käytyä Suomen sotaa. Kunnallisneuvos Carl Wilhelm von Schantz oli aikoinaan pystyttänyt Samelinlakson ja Parjakannevan taistelun taistelupaikoille sekä Kauhajoen taistelun muistoksi Vuorenmäen tuntumaan puiset ristit. Kauhajoen nuorisoseura muun muassa Johannes Leppäsen, M. E. Harjan ja A. K. Kauran johdolla alkoi Kauhajoen taistelun satavuotispäivän lähestyessä puuhata taistelupaikalle kivipatsasta. Patsas tultaisiin pystyttämään 10. elokuuta 1908 muiden edistysseurojen kanssa. Keväällä 1908 pohdittiin, että pyydettäisiinkö pystyttämiselle lupa. Keskusteluissa päädyttiin pyytämään lupaa Venäjän keisarilta, vaikka tiedossa oli, että pystyttämislupia ei varsinkaan meneillä olevan sortokauden aikana myönnetty. Keisari ei myöntänytkään lupaa patsaalle. Lisäksi viranomaisten oli vahdittava, ettei patsasta pystytettäisi salaa. Maahanmuuttajat Suomessa
Varsinainen järjestelmällinen maahanmuutto käynnistyi vietnamilaisten pakolaisten tuontina Suomeen 1980-luvulla. Somalialaiset saapuivat Suomeen sotilasdiktaattori Siad Barren vainojen johdosta pääosin 1990-luvun alussa läpikulkumatkallaan Venäjältä Länteen. Jugoslavian hajoamisotien aikana myös Suomeen pakeni vainojen keskeltä serbejä, albaaneja ja bosnian muslimeita sekä kroaatteja vuosina 1990–1999. Ulvilan reservikomppania
Venäjän keisarin nimitettyä Suomen kenraalikuvernööriksi Nikolai Bobrikovin alkoi Suomessa sortovuosien nimellä tunnettu aikakausi. Bobrikovin laatima yksityiskohtainen ohjelma, jonka keisari hyväksyi, edellytti Suomen kansallisen sotaväen lakkauttamista ja tähtäsi viime kädessä Suomen täydelliseen venäläistämiseen. Sotaväen lakkauttaminen aloitettiinkin välittömästi. Kun vuoden 1899 kesäharjoitukset oli pidetty, jäivät Ravanin kasarmille normaaliin tapaan komppanioiden päällikkö, vääpeli ja varusmestari. Mutta tulevana talvena he eivät enää saaneetkaan ryhtyä valmistelemaan seuraavan kesän harjoituksia, vaan heidän raskaaksi tehtäväkseen määrättiin komppanian toiminnan lopettaminen. Suomen vanha sotaväki oli ollut Suomen ensimmäinen yleiseen asevelvollisuuteen perustuva sotalaitos. Ensimmäinen sortokausi
Aleksanteri I:n ja Nikolai I:n aikana kansalliskiihko Venäjällä oli niin vähäistä, ettei se vaikuttanut Suomen oloihin. Seuraavan keisarin Aleksanteri II:n aikana kansalliskiihkoiset venäläiset pyrkivät hävittämään Suomen erityisaseman sisäisesti itsenäisenä valtiona. Ruotsin sotahistoria keskiajalla
1200-luvulla myös Suomi joutui Ruotsin kruunun alle. Ensimmäinen niin sanotuista ristiretkistä Suomeen tehtiin legendan mukaan 1155 Eerik Pyhän johdolla. Ruotsin ja Novgorodin välit olivat tähän asti olleet hyvät, mutta nyt kummatkin maat olivat kiinnostuneita laajentumisesta Suomeen. Novgorodilaisessa kronikassa mainitaan jo novgorodilaisten ja ruotsalaisten välinen meritaistelu vuonna 1142 ja ruotsalaisten hyökkäys Laatokalle vuonna 1164. Näiden hyökkäyksien takana saattaa olla yksittäisten suurmiesten hankkeita. Ensimmäinen sortokausi
Venäläinen keisarillinen hovimestari, historian ja valtio-oikeuden harrastaja Kesar Filippovitš Ordin käänsi teoksen venäjäksi varustaen käännöksen ankaralla kritiikillä. Teos käännettiin vuonna 1889 myös saksan ja englannin kielelle. Vuonna 1889 ilmestyi Ordinin kaksiosainen teos "Pokorenije Finljandij" (Suomen valloitus), jossa oli noin 950 sivua, joista 310 sivua liitteinä olleita lähinnä poliittisia kirjeitä. Siinä hän esitti syytöksensä Suomen erityisasemaa vastaan. Sortokausien aktivismi
Yksittäisten poliittisten terroritekojen taustalla oli lukuisia muitakin aktiivista vastarinnasta kiinnostuneita suomalaisia. Tukholmasta muodostui aktivistien eräänlainen toiminnallinen keskus. 
Maasta karkotetut suomalaiset vastarintamiehet pitivät syyskuun alussa 1903 Tukholmassa kokouksen, jota nimitettiin Tukholman valtiopäiviksi. Kokoukseen tuli lisäksi osallistujia Suomesta. Kokousta johti Leo Mechelin ja tarkoituksena oli neuvotella tulevan toiminnan suunnasta. Enemmistö kannatti passiivisen vastarinnan jatkamista. Konni Zilliacus ehdotti yhteistyötä Venäjän vallankumouksellisten kanssa, kun taas Arvid Mörne ehdotti yhteyksien etsimistä Suomen työväkeen. Kumpikin ehdotus sai osakseen enemmistön taholta vastustusta. Suuri adressi
Suuri adressi kerättiin Suomessa ensimmäisenä sortokautena vuonna 1899 vastustamaan Suomen suuriruhtinaan keisari Nikolai II:n 15. helmikuuta 1899 allekirjoittamaa helmikuun manifestia. Silloiset ylioppilaat hiihtivät kylästä kylään keräten yli puoli miljoonaa nimeä yhdessätoista päivässä. Toinen sortokausi
Suomalaiset olivat tottuneet elämään Venäjän vallan alaisuudessa, luottaen Suomen autonomisen aseman ja erityisesti perustuslakien ja Suomen oikeusjärjestelmän luomaan turvallisuuteen. Sen vuoksi venäläisten aloittama projekti valtakunnan yhtenäistämiseksi, erityisesti siihen liittyneet toimenpiteet Suomen autonomisen aseman kumoamiseksi, herättivät levottomuutta ja pelkoa. Venäjän hallitsijat olivat pitäneet Suomen kansalle antamansa hallitsijanvakuuden Suomen autonomisen aseman kunnioittamisesta, melko hyvin vuoteen 1890 asti. Suomalaiset ymmärsivät nämä lupaukset pyhinä ja sitovina. Toinen sortokausi
Toisen sortokauden aikana Suomalaisen kansallispuolueen kannatus väheni voimakkaasti, ollen v. 1909 199 920 ääntä ja 48 edustajaa, pudoten v. 1916 139 111 ääneen ja 33 edustajaan. Talvisodan tausta
Suomi oli kuulunut Venäjän keisarikuntaan vuosina 1809–1917. Suomen suuriruhtinaskunnan ja emämaa Venäjän väliset suhteet olivat olleet vakaat ja rauhalliset aina venäläistämis- eli sortokausiin ja ensimmäiseen maailmansotaan saakka. Suursota hajotti Venäjän keisarikunnan vuonna 1917, ja mullistuksen yhteydessä Suomi itsenäistyi, mutta sitä seurasi sisällissota, jossa neuvosto-Venäjä tuki punakaartia ja Saksa valkoisia. Sisällissodan jälkeen suomalaisia vapaaehtoisjoukkoja tunkeutui Venäjän alueelle ns. heimosotien yhteydessä. Ruotsin vallan aika Suomessa
Juhana III:n kuningaskaudella rajakahakat Käkisalmen läänin rajalla johtivat jälleen uuteen sotaan (1570–1595), joka tunnetaan pohjoismaisena viisikolmattavuotisena sotana. Pääosin kyse oli raa’asta, molemminpuolisesta sissisodasta. Alkuvaiheissa sodankäynti oli kuitenkin organisoitua ja vuosina 1573–1577 Suomen rintamalla elettiin aselevon aikaa. Vuosikymmenen puolessa välissä alkoivat kuitenkin talonpoikaiset kahinoinnit: karjalaiset hyökkäsivät Oulujärven ja Iijoen suunalle, Etelä-Suomesta lähdettiin Suomenlahden tuolle puolen. Vuosikymmenen taitteessa organisoitunut sodankäynti käynnistyi jälleen hyökkäyksellä Narvaan (1579) ja Käkisalmen valloituksella vuonna 1580. Narva vallattiin seuraavana vuonna, minkä jälkeiset neuvottelut johtivat vuoteen 1590 kestäneeseen välirauhaan. Välirauhasta huolimatta sissisota jatkui itärajan molemmin puolin, mikä johti Kainuun ja Pohjois-Pohjanmaan laajamittaiseen autioitumiseen 1580-luvulla. Pekka Vesaisen johdolla pohjalaiset tekivät kostoretkiä Vienan Karjalaan. Sota päättyi Täyssinän rauhansopimukseen vuonna 1595. Toinen sortokausi
Toisen sortokauden alkaessa Venäjällä olivat päässeet johtoasemaan kiihkokansalliset ja taantumukselliset piirit, duumassa valtaa pitivät nationalistiset puolueet, jonka johdosta sortotoimenpiteet varsinkin Suomea kohtaan olivat entistä voimakkaampia. Sortokausien aktivismi
Toinen lyhyellä aikavälillä tapahtunut muutos oli paluu takaisin Suomen autonomiseen asemaan, sellaisena kuin se oli vielä 1800-luvun lopulla ennen ensimmäisen sortokauden alkamista. Tässäkin kansainväliset olosuhteet ja eriten Venäjällä tapahtuneet yhteiskunnalliset mullistukset olivat omassa tärkeässä roolissaan. Lisäksi pitää muistaa myös nousevan työväenluokan vaikutus maan tapahtumiin, sillä heillä oli selkeät poliittiset ja yhteiskuntaa muuttavat tavoitteensa. Suomen sotahistoria
1000-1300-luvut olivat Itämeren alueella rauhatonta aikaa. Katolisen kirkon tavoitteena oli alueen pakanallisten kansojen käännyttäminen kristinuskoon. Rauhanomaisten keinojen ei koettu riittävän esimerkiksi Liivinmaalla, joten välineeksi otettiin ristiretkien pohjoinen versio. Katolisen kirkon tavoitteita toteutti pääasiassa alueen orastaneet katoliset kuningas- ja ruhtinaskunnat kuten Tanska, Ruotsi, Novgord ja muut ryhmät, kuten kalparitarit ja ristiretkeläiset, mutta toisaalta ne pyrkivät saamaan uusia alueita hallintaansa myös kirkosta välittämättä. Idässä ortodoksinen Novgord oli maltillisempi käännyttämään lähialueiden pakanallisia kansoja kristinuskoon, mutta teki aktiivisesti sotaretkiä nykyisen Suomen ja luovutetun Karjalan alueelle. Itämeren alueen suomensukuiset kansat sotivat myös keskenään ja liittoutuivat vaihtelevasti Ruotsin ja Novgorodin kanssa tehden myös hyökkäyksiä omien alueittensa ulkopuolelle. Useat Suomen linnavuoret olivat käytössä kyseisenä aikana. Ensimmäinen sortokausi
Maaliskuussa 1904 hallitsijan määräyksestä salaneuvos Tagantsevin perusti komitean, jonka jäseninä oli Suomen erikoisoikeuksien vastustajista valtioneuvos Sergejevski, kenraalimajuri Mihail Borodkin sekä muita korkeita virkamiehiä. Komitean suomalaisina jäseninä olivat arkkipiispa Gustaf Johansson, Borenius, Danielson, Robert Hermanson, E. G. Palmén ja Kasten Antell. Komitean tuloksena oli suomalaisten kannalta hyvä lakiehdotus, jossa Venäjän ja Suomen yhteiset lait lueteltiin. Ruotsin vallan aika Suomessa
Ruotsin vallan aika alkoi Suomeen tehtyjen ristiretkien myötä. Uusien vallanpitäjien myötä suomalaiset Moisioiden suurtalonpojat joutuivat luopumaan asemastaan ja heidän tilansa joutuivat Ruotsin kruunun ja katolisen kirkon omistukseen. Ristiretkien yhteydessä ruotsalaisten tekemän Suomen rannikon kolonisaation seurauksena sen suomalaiset asukkaat menettivät lähtökohtaisesti kalastusoikeutensa alueella. Konflikteja tulokkaiden ja suomalaisten välille syntyi myös viljelyoikeuksista. Ruotsin kielestä tuli aateliston ja ylemmän porvariston kieli ja myös pappien sekä oppineiden oli pakko käyttää sitä virkakielenään. Ruotsin vallan aikana suomen kieli oli vaarassa näivettyä, sillä sitä ei voinut käyttää viranomaisten kanssa, eikä sillä kirjoitettu sanomalehtiä tai laadittu riittävästi tietokirjallisuutta. Maiden koko yhteyden ajan suomalaisia pidettiin erillisenä kansana ja kielikysymyksestä johtuen sillä ei ollut samoja oikeuksia kuin ruotsalaisilla. Ruotsin kuninkaat kävivät Suomessa harvoin ja suomalaisia pidettiin primitiivisempinä kuin ruotsalaisia tai saksalaisia ja heidän kieltään alempiarvoisena. Oikeustaistelu
Esimerkiksi Suomessa käytiin oikeustaistelua ensimmäisen sortokauden aikana 1899–1905, jolloin Venäjä yritti yhtenäistää valtakuntaansa poistamalla Suomen autonomisen aseman Suomen perustuslaista piittaamatta. Suomen hallinnon kieleksi määrättiin venäjä, uusi asevelvollisuuslaki määräsi palvelusajaksi kolme vuotta, kouluissa lisättiin venäjän opetusta, sensuuria tiukennettiin ja yhdistymis- ja kokoontumisvapaus lakkautettiin lähes kokonaan. Suomalaisten vastatoimina oli keisariin vetoaminen suuren adressin avulla, laittomia määräyksiä kieltäydyttiin noudattamasta, asevelvolliset karttoivat kutsuntoja, aktivistit olivat valmiita myös laittomaan toimintaan ja Venäjän suurlakko levisi myös Suomeen. Sortokausien aktivismi
Sortokausien aktivismi tarkoittaa Suomen historiassa suoraa toimintaa kannattanutta poliittista liikettä, joka syntyi 1900-luvun alussa vastustamaan ns. venäläistämistoimia. Myöhemmin se muuntui muun muassa jääkäriliikkeeksi. Oikeistolaisten lisäksi toiminnassa oli mukana myös ensimmäisten punakaartien lakkauttamisen jälkeen syntyneitä sosialidemokraattien sekä anarkistien ryhmiä. Ensimmäinen sortokausi
Suomeen tuotiin vuonna 1889 venäläinen santarmilaitos, jonka tehtäviin ja toimintatapoihin kuului vakoileminen ja ilmiantamisjärjestelmä. Suomi
Rautakauden loppua kutsutaan Suomessa ristiretkiajaksi. Se alkaa noin vuonna 1025 tai 1050 ja päättyy Länsi-Suomessa noin 1150 tai 1200 ja Savo-Karjalassa noin 1300-luvulla. Ristiretkiaika oli katolisen kirkon voimakkaan levittäytymisen aikaan. Itämeren etelä-, itä-, ja koillisrannikot olivat vielä 1100-luvun alussa pakanallisia, mutta jo sata vuotta myöhemmin kristinuskosta oli tullut vallitseva uskonto alueiden kansojen joutuessa ulkopuolisten valloittajien alaisuuteen. Eduskunta
Suomen parlamentti sai nykyisen muotonsa eduskuntauudistuksessa vuonna 1906. Eduskuntauudistuksen taustalla on Venäjälle tappiollinen Venäjän–Japanin sota vuosina 1904–1905. Sota vei Venäjän levottomuuksiin ja suurlakkoon sekä johti esimerkiksi Venäjän parlamentin, duuman perustamiseen. Levoton aika johti myös Suomessa suurlakkoon loka-marraskuussa 1905. Lakolla suomalaiset protestoivat erityisesti sortokautena tunnettuihin laittomina pitämiinsä venäläistämistoimiin. Suurlakon seurauksena keisari Nikolai II antoi marraskuun manifestin, johon ensimmäisen sortokauden katsotaan päättyneen. Samassa yhteydessä annettiin lupaus yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuvan kansanedustuslaitoksen luomisesta ja monista ihmisoikeuksista. Manifestin saneli sortokauden passiivista vastarintaa johtanut Leo Mechelin, jonka johtama senaatti (hallitus, 1905–1908) toteutti sen sisällön ja siten muodollisesti toi Suomeen liberaalin demokratian, joskin käytännössä suuriruhtinas rajoitti sen toteutumista. Heimosodat
Heimosodat olivat Suomen lähialueilla käytyjä aseellisia selkkauksia, joihin suomalaiset vapaaehtoisjoukot ottivat osaa vuosina 1918–1920 ja 1921–1922. Suomen valtio ei virallisesti ollut retkien osapuoli, mutta vapaaehtoisia oli sodissa mukana yhteensä noin 9 000. Monen heistä motiivina oli heimoaate, antibolševismi, Suur-Suomi-aate tai vain puhdas seikkailun halu. Heimosodissa menehtyi noin 660 suomalaista. Sortokausien aktivismi
Aktivisteiksi on historiantutkimuksessa laskettu kaikki ne henkilöt, jotka ovat joko yksin tai johonkin ryhmään järjestäytyneinä suorittaneet attentaatteja ja/tai valmistelleet aseellista vastarintaa Suomessa. Poliittista aktivismia ovat siis kaikki vuosien 1904–1905 irrallisetkin terroriteot Venäjän valtaa vastaan. Tähän ryhmään kuuluvat myös Eugen Schaumanin ja Kalle Procopén varsin omaehtoiset teot, jotka palvelivat mitä parhaiten aktivistien poliittisia päämääriä.
"Aktivistisella liikkeellä" puolestaan tarkoitetaan sitä kokonaisuutta, joka sekä kotimaassa että ulkomailla harjoitti Suomen etuja puolustavaa ja Venäjän pyrkimyksiä vastustavaa politiikkaa. Sen tavoitteena oli nostaa suuret kansanjoukot Venäjää vastaan. Vaikka aktivisteilla oli keskeisenä toimintamenetelmänä aseellinen vastarinta, sitä ei kuitenkaan haluttu asentaa esimerkiksi rauhanomaisemman vastarinnan vaihtoehdoksi. Ensimmäinen sortokausi
Taivuttuaan myönnytyksiin Venäjällä suuriruhtinas halusi rauhoittaa myös Suomen ja suostui valtiosäätyjen vaatimuksiin marraskuun manifestilla, jossa hän jäädytti laittomat lait sekä antoi Mechelinin muodostaa senaatin (hallituksen) (1905–1908), joka toteutti valtiopäiväuudistuksen (yleisen ja yhtäläisen ääni- ja vaalioikeuden) ja sääti sanan-, paino-, yhdistymis- ja kokoontumisvapauden. Ensimmäinen sortokausi päättyi tähän, joskaan sosialistit eivät olleet täysin tyytyväisiä. Orjuus
Ensimmäiset merkinnät suomalaisista orjakaupan uhreina olivat viikingeiltä 1100-luvulta. Novgorodin suurvaltakunnan sotapäälliköt hyökkäsivät Suomeen noin kerran vuosikymmenessä vuosina 1300–1500. Yleisimmin orjat vangittiin eteläisestä Suomesta ja Venäjän Karjalasta, mutta orjanhakumatkojen tiedetään ulottuneen Lappiin ja Pohjanmaalle asti. Suomalaisorjat kuljetettiin kauppareittejä pitkin nykytietojen mukaan useimmiten Novgorodiin ja Volgan varrella sijaitsevaan Kazaniin, jossa heitä myytiin eteenpäin. Keskiajalla oli tapana, että omaiset saivat ostaa ryöstetyn sukulaisensa vapaaksi. Jos he eivät siihen kyenneet, orja vietiin myytäväksi muualle. Nuoret miehet joutuivat pakkotyöhön. Toinen sortokausi
Maatilojen määrä kasvoi runsaasti sortovuosien aikana. Vuosien 1910–1913 aikana perustettiin yli 5 000 tilaa vuodessa. Maatalous koneellistui, metsänmyynnillä saaduilla varoilla hankittiin niittokoneita, hevosharavia, puimakoneita ja kylvökoneita. Karjankasvatusta lisättiin ja voin merkitys vientituotteena kasvoi. Ensimmäinen sortokausi
Suomen ja ruotsin kielten asema sekä Suomen itsehallintoasema joutuivat erilaisten hyökkäysten kohteiksi. Muun muassa suomenmielisiä poliitikkoja karkotettiin ulkomaille ja sanomalehtiä lakkautettiin. Ensimmäinen sortokausi
Isänmaallisten venäläisten panslavistien keskuudessa oli jo Serbian sodan aikana 1876-1877 selvät suunnitelmat Suomen valtakunnallistamisesta. Turkissa ja Balkanilla sotinut suomalainen eversti Evert Gustav Waldemar Becker oli tutustunut venäläisiin panslavisteihin ja heidän Suomea koskeviin suunnitelmiinsa, jotka vain odottivat otollista hetkeä tullakseen toteutetuiksi. Becker kirjoitti ranskalaisessa aikakauslehdessä "Le contemporain" vuonna 1880 kirjoituksen "Riippumaton ja puolueeton Suomi", jossa hän määritteli Suomen aseman Venäjän valtakunnassa, todeten Suomen merkityksen Venäjälle olevan lähinnä strateginen, pääkaupunki Pietarin turvaamiseksi hyökkäyksien varalta. Becker kirjoitti myös tulevista sortotoimenpiteistä 20 vuotta ennen niiden alkamista, kuvaten yksityiskohtaisesti valtakunnallistamistoimenpiteitä, jotka myöhemmin toteutettiin. Becker kirjoitti myös aseellisesta vastarinnasta, Suomen irtaantumisesta Venäjästä ja maan itsenäistymisestä. Kirjoitus herätti Suomessa ja Venäjällä paheksuntaa ja sen pelättiin vaarantavan Suomen hyvät suhteet Venäjään. Helmikuun manifesti
Ensimmäisen sortokauden katsotaan alkaneen, kun keisari Nikolai II vuonna 1899 antoi helmikuun manifestin. Sitä vastaan kerättiin Suuri adressi. Kirjasota
Kirjasota on nimitys kirjallista teosta vastaan ja sen puolesta julkisuudessa käytävästä voimakkaasta polemiikista. Suomessa ”kirjasodan” aiheuttaneita teoksia ovat olleet ainakin Olavi Paavolaisen "Synkkä yksinpuhelu" (1946), Väinö Linnan "Tuntematon sotilas" (1954), Paavo Rintalan "Sissiluutnantti" (1963) ja Hannu Salaman "Juhannustanssit" (1964). Kirjasotaan liittyy usein hallinnollisia toimia kyseisen kirjan kirjoittajaa, kustantajaa tai molempia vastaan, esim. Salama tuomittiin teoksensa johdosta jumalanpilkasta, tosin presidentti Urho Kekkonen armahti hänet. Erityisen paljon kirjasotia Suomessa esiintyi 1960-luvulla. Nikolai Bobrikov
Nikolai Ivanovitš Bobrikov (; 27. tammikuuta 1839 Strelna – 17. kesäkuuta 1904 Helsinki) oli venäläinen kenraali ja Suomen kenraalikuvernööri vuosina 1898–1904. Hänet muistetaan päättäväisestä yhtenäistämispolitiikan ajamisesta ja hän oli yksi ensimmäisen sortokauden pääarkkitehdeista. Bobrikovin toiminta nostatti Suomessa voimakasta vastarintaa, jonka nujertamiseksi hän vaati itselleen diktaattorin valtuudet keväällä 1903. Lopulta hän joutui aktivisti Eugen Schaumanin surmaamaksi ja lienee siten Suomen historian tunnetuin poliittisen murhan uhri. Ensimmäinen sortokausi
29. maaliskuuta 1905 ilmestyi sotilas­asioita koskeva manifesti, jonka nojalla kumottiin vuoden 1901 laittoman asevelvollisuusasetuksen toimeenpano ja sovittiin että Venäjälle maksettaisiin korvaukseksi 10 miljoonaa markkaa, jolla vältettiin suomalaisten joutuminen Venäjän sotaväkeen. Säädyt olivat myöntäneet summan vain vuodeksi 1905. Suomessa toivottiin Suomen sotaväen uudelleen asettamista. Venäläiset vaativat summan maksettavaksi myös vuosina 1906-1907, jonka vuoksi käytiin useita neuvotteluja. Summaa ei kuitenkaan otettu vuosien 1906-1907 budjetteihin. Heimosoturi
Heimosoturi oli Suomen heimosotiin vuosina 1918–1921 osaa ottanut vapaaehtoinen sotilas. Heimosoturit olivat useasti alun perin Saksassa koulutettuja jääkäreitä, heimoaktivisteja, Suomen armeijan sotilaita tai suojeluskuntalaisia. Useasti heimosoturiksi alkoi tavallinen koululainen, mutta yleensä ylioppilas. Myös moni tavallinen heimoveljellisesti, kansallismielisesti ja isänmaallisesti ajatteleva siviili ryhtyi heimosoturiksi. Moni aikanaan Suomen itsenäisyyden puolesta taistellut aktivisti jatkoi itsenäisyyden saavuttamisen jälkeen taistelussa heimokansojen vapauden puolesta. Sisällissodan jälkeen moni valkoisissa joukoissa palvellut halusi jatkaa taisteluansa Suomen lähialueilla venäläisiä bolševikkeja vastaan. Esimerkiksi Itä-Karjalassa Suomen sisällissota jatkui vielä kaksi vuotta varsinaisen Suomen sisällisodan jälkeen. Näin ollen monesta vapaussoturista tuli myöhemmin heimosoturi. Vaaran vuodet
Vaaran vuodet -nimitystä on käytetty Suomessa toisen maailmansodan jälkeisestä epävarmasta ajanjaksosta, jolloin Suomen pelättiin muuttuvan kommunistiseksi valtioksi joko Neuvostoliiton miehityksen tai kommunistien vallankaappauksen kautta. Pelkoa aiheuttivat tuolloin monet välirauhan ehdot sekä sisä- ja ulkopolitiikan tapahtumat. Uhka liittyi kylmän sodan alkuvaiheeseen, jolloin Neuvostoliitto tiivisti otetta etupiiristään ja kommunistiset puolueet nousivat yksinvaltaan muissa Itä-Euroopan maissa. Jatkosodan päättymisestä 1944 alkaneiden vaaran vuosien on katsottu jatkuneen vielä vuonna 1947 solmitun lopullisen rauhansopimuksen ja sitä seuranneen valvontakomission maasta lähdön jälkeen ja päättyneen 1948 tai 1949. Suomi 1940-luvulla
Suomi 1940-luvulla oli vajaan neljän miljoonan asukkaan maatalousyhteiskunta, joka oli joutunut silloisen itänaapurinsa Neuvostoliiton kanssa sotaan. Sodat hallitsivat vuosikymmenen alkupuoliskoa, vuosikymmenen loppupuolisko oli sodan jälkipyykin pesemistä ja vaaran vuosien aikaa. Sotatila alkoi Suomessa 30. marraskuuta 1939 ja päättyi 26. syyskuuta 1947. Varsinaisten sotatoimien aika kesti Suomen osalta yhteensä noin kolme ja puoli vuotta: talvisota käytiin 30. marraskuuta 1939 – 13. maaliskuuta 1940 ja jatkosota 25. kesäkuuta 1941 – 19. syyskuuta 1944. Lisäksi Pohjois-Suomessa käytiin niin kutsuttu Lapin sota saksalaisia vastaan. Poliittiseen päätöksentekoon vaikutti Moskovan välirauhansopimuksen ehtojen toteutumista Suomessa vuosina 1944–1947 valvonut Liittoutuneiden valvontakomissio. Sensuuri Suomessa
Ensimmäisen sortokauden alettua vuosina 1899–1901 kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov määräsi kaikkiaan 24 suomalaista sanomalehteä lakkautettaviksi. Kenraalikuvernööri Franz Seynin ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914 toimeenpaneman sotasensuurin nojalla takavarikoitiin suuri määrä kirjoja, mm. Juhani Ahon "Rauhan erakko". Viljo Heinonen (opettaja)
Heinonen osallistui valkoisten puolella Suomen sisällissotaan ja vuoden 1919 Aunuksen retkikuntaan. Hän jäi Aunuksessa venäläisten vangiksi ollessaan tiedusteluretkellä ja oli sotavankeudessa 1919–1921. Heinonen pääsi lopulta Suomeen Saksan kautta. Hän kirjoitti näistä kokemuksistaan kaksi kirjaa "Pari vuotta Venäjän punaisten joukossa" ja "Kaksi vuotta kuolleena : elettyjä seikkailuja". Sortaminen
Sortamisen äärimmäinen muoto on tuhoaminen. 1900-luvulta on monia esimerkkejä, joita kutsutaan kansanmurhiksi. Parhaiten tunnettu esimerkki on saksalaisten juutalaisten ja muiden vähemmistöjen kohtelu Euroopassa 1933–1945. Arvioidaan, että enemmän kuin 15 miljoonaa ihmistä, joko kuolivat natsien pitämissä keskitysleireissä tai tulivat armeijan erikoisryhmien tappamiksi. Saman mittakaavan tappamista tapahtui Neuvostoliitossa Josif Stalinin valtakaudella. Sittemmin yli 2 miljoonaa ihmistä tapettiin Kambodžassa 1975 jälkeen. Suomen Talvisota 1939–1940
Suomen Talvisota 1939–1940 oli vuosina 1969–1970 toiminut suomalainen underground-rockyhtye ja performanssiryhmä. Sen keskeisiä perustajahahmoja olivat turkulaiset runoilijat Jarkko Laine ja Markku Into sekä somerolainen muusikko M. A. Numminen. Yhtyeen tunnetuin kappale on ”Kekkonen-rock”. Ryhmä teki myös "Aamurusko" -nimistä sanomalehteä sekä radio-ohjelmaa "Maanalaista menoa", jota varten osa yhtyeen musiikista alun perin tehtiin. Ensimmäinen sortokausi
Myöntyväisyyssenaatti julkaisi lausuntonsa tapahtuneesta 22.6.1904: " "syvimmän inhonsa siitä kauhistuttavasta, maamme asiakirjoissa ennenkuulumattomasta kavalasta rikoksesta, jonka uhriksi kenraalikuvernööri Bobrikov on joutunut ja jota kaikki oikeinajattelevat tässä maassa mitä syvemmin paheksuvat... Senaatti on tahtonut maan asukkaille huomauttaa, mihinkä suuresti surkuteltaviin seurauksiin se yllytys tottelemattomuuteen esivaltaa vastaan, jota viimekuluneina vuosina osaksi pahansuovat, osaksi hairahtuneet henkilöt maassamme ovat harjoittaneet, jo on johtanut, ja niistä vaaroista, minkä jatkuva hillitsemätön kiihotus tulevaisuudessa saattaa maallemme tuottaa..."" Alexander Dubček
Sotilaspalveluksen suorittamisen jälkeen Dubček työskenteli Trenčínin aluekomitean ensimmäisenä sihteerinä. 1950-luvun alkuvuodet Dubček muistaa surullisina ja huolestuttavina. Häntä huoletti paitsi setänsä kohtalo myös se, että Tšekkoslovakiassa oli tuohon aikaan ankara poliittinen sortokausi. Useita tunnettuja isänmaanystäviä ja poliitikkoja vangittiin ja heitä syytettiin mitä mielikuvituksellisimmin perustein. Rangaistuksina oli usein elinkautinen vankeus tai kuolemantuomio. Sortoa puolusteltiin Stalinin teorialla ”luokkataistelun kiihtymisestä”. Ensimmäinen sortokausi
Venäjältä, Vienan karjalasta kotoisin olevat kulkukauppiaat olivat kierrellessään ympäri Suomea, levittäneet venäläisten viranomaisten liikkeelle laskemia perättömiä huhuja muun muassa maan jakamisesta torppareille. Kulkukauppiaat olivat alkuun tuoneet myytävät tavaransa Venäjältä, mutta vuosisadan loppupuolelta lähtien he ostivat tavaransa pääasiassa tukkukaupoista, joita olivat perustaneet Suomeen muuttaneet entiset kulkukauppiaat.
Sortovuosiin saakka kansa suhtautui kulkukauppiaisiin myönteisesti, mutta heidän ruvetessaan sortovallan kätyreiksi he joutuivat epäsuosioon. Kulkukauppiaiden toimintaa oli sen vuoksi pyritty rajoittamaan, viranomaiset julkaisivat varoituksia kulkukauppiaiden levittämiä "levottomuutta ja vaarallisia huhuja vastaan". Se ei ollut Bobrikovin mieleen. Sen vuoksi myönnettiin Venäjän alamaisille oikeus harjoittaa kulkukauppaa Suomessa. Tämäkin asetus oli vastoin Suomen perustus­lakia, ja koska se koski elin­keinolakia, siitä olisi pitänyt tehdä valtiopäiväpäätös. Ensimmäinen sortokausi
Nikolai II vahvisti 12. heinäkuuta 1901 suomalaisia koskevan uuden ase­velvollisuus­lain sekä erityisen armollisen julistuskirjan eli niin kutsutun asevelvollisuusmanifestin, jossa todettiin, että Suomen asema velvoittaa suomalaisia osallistumaan valtaistuimen ja isänmaan puolustukseen. Sen nojalla lakkautettiin joitakin Suomen sotaväen osastoja. Kaikki tarkka-ampujapataljoonat lakkautettiin, Suomen kaartia lukuun ottamatta. Satoja upseereita perheineen ajettiin keskellä talvea asunnoistaan kadulle. Suomen armeijan omaisuus, aseet, kasarmit ja irtaimisto luovutettiin ilman korvausta Venäjän armeijalle. Toinen sortokausi
Ensimmäisen sortokauden aikana merkittävässä roolissa olleen ﻿myöntyväisyyssuuntauksen kannattajat menettivät toisen sortokauden kuluessa uskonsa myöntyväisyyden hyödyllisyyteen ja lähentyivät passiivisen vastarinnan kannattajia. Toisen sortokauden loppuvaiheiden aikana Suomessa syntyi sotilaalliseen vastarintaan valmistautunut jääkäriliike. Ensimmäinen maailmansota esti "﻿suureksi venäläistämisohjelmaksi" nimetyn ohjelman toteuttamisen. Toinen sortokausi päättyi Pietarissa maaliskuussa 1917 tapahtuneeseen helmikuun vallankumoukseen, jonka jälkeen Venäjän uudet vallanpitäjät palauttivat Suomen autonomian vuotta 1899 edeltäneessä laajuudessaan. Suomen sotahistoria
Vuosina 1809–1917 Suomen suuriruhtinaskunnan sotahistoria oli luonnollisesti sidoksissa Venäjän keisarikuntaan. Venäjän vallan aika oli Suomen kannalta yksi historian rauhallisimmista kausista (vain Oolannin sota kosketti Suomen aluetta), mutta jonkin verran suomalaisia vapaaehtoisjoukkoja tai upseereita taisteli Venäjän lipun alla Manner-Euroopassa ja Aasiassa. Itsenäisyyden ajalla Suomessa on käyty sisällissota ja sen jälkimainingeissa lähialueiden heimosodat, minkä lisäksi maa on käynyt kolme erillistä sotaa toisen maailmansodan yhteydessä 1939–1945. Ristiretket Suomeen
Ristiretket Suomeen olivat keskiaikaisia sotaretkiä joiden tarkoituksena oli käännyttään Suomen pakanallista väestöä katoliseen uskoon. Suomeen kohdistuneille ristiretkille lähdettiin ainakin Ruotsin eri alueilta ja Tanskasta sekä mahdollisesti myös Norjasta. Myös saksalaiset ovat mahdollisesti tehneet väkivaltaista käännytystyötä Suomessa. Suomi, sotavangit ja ihmisluovutukset 1939-1955
Suomi, sotavangit ja ihmisluovutukset 1939-1955 on Kansallisarkiston tutkimushankkeen Suomi, sotavangit ja ihmisluovutukset 1939–55 -tutkimushankkeen perustama tietokanta, joka sisältää tietoja talvisodan ja jatkosodan aikana kuolleista sotavangeista. Erikseen on esitetty tietoja neuvostoliittolaisista ja saksalaisista sotavangeista
sekä Itä-Karjalassa ja Miehikkälässä sijainneilla siviilileireillä kuollesta. Veteli
Uusi 1600-luku alkaa tuhoisalla katovuodella, joka on jäänyt historiaan ”suurena olkivuotena”. Pohjanmaan papiston mukaan koko maakunnassa ei saatu jyvän jyvää. Monet talot autioituivat tai joutuivat veronmaksukyvyttömiksi. Kokonaisuudessaan suuren olkivuoden jälki Vetelissä ei kuitenkaan näytä kovin pahalta. Ylipäänsä 1600-luku oli veteliläisille talonpojalle raskasta aikaa. Ruotsi kohosi Venäjän ja Puolan heikkouden kustannuksella 1600-luvun alussa suurvallaksi sekä taisteli menestyksekkäästi myös Tanskaa ja Saksan katolisia ruhtinaita vastaan 30-vuotisen sodan aikana. Toistuvien katojen lisäksi talonpoikaa rasittavat yhä kasvava verorasitus ja jatkuvat sotaväenotot. Suurvalta-aseman ylläpitäminen maksoi paljon, ja suurimman osan laskusta maksoi talonpoika, hikenä ja verenä. Tarton rauha
Vuosina 1918–1920 suomalaiset vapaaehtoisjoukot tekivät Suomen hallituksen ja sotilasjohdon hyväksynnällä sotilaallisia valloitusretkiä Venäjän alueelle Itä-Karjalaan ja Petsamoon sekä osallistuivat Viron vapaussotaan. Näitä retkiä kutsutaan yhteisnimellä heimosodat. Pyrkimyksenä oli irrottaa Itä-Karjala Venäjästä ja liittää se osaksi Suomea, jolloin olisi syntynyt Suur-Suomi. Alueen väestö olisi halunnut muodostaa mieluummin itsenäisen valtion. Vaikka suomalaisten kesällä 1919 suorittama Aunuksen retki oli päättynyt tappioon ja perääntymiseen, olivat suomalaiset joukot jääneet pysyvästi miehittämään rajan pinnassa sijainneita Repolan ja Porajärven pitäjiä, joiden asukkaat olivat vapaaehtoisesti halunneet liittyä Suomeen. Kesäkuun alussa 1919 myös Karjalankannaksella käytiin pieniä aseellisia rajakahakoita, mutta tilanne ei siellä laajentunut täysimittaiseksi sodankäynniksi.