Milloin raatteen tien taistelu käytiin?
Raatteen tien taistelu
Raatteen tien taistelu käytiin talvisodassa Suomen ja Neuvostoliiton välillä alkuvuodesta 1940 osana Suomussalmen taistelua. Raatteen tien taistelu
Neuvostoliiton 163. divisioona oli vallannut 7. joulukuuta Suomussalmen ja 44. divisioona oli tulossa sen avuksi. Seuranneessa taistelussa eversti Hjalmar Siilasvuon johtama 9. divisioona tuhosi Suomussalmelle johtavalla Raatteen tiellä 44. divisioonan eli niin sanotun "Sinisen divisioonan".
Saulen taistelu
Saulen taistelu (, , ) oli Kalparitariston ja liettualaisten sekä heidän kanssaan liittoutuneiden semgallien välillä käyty taistelu 23. syyskuuta 1236. Taistelu päättyi Kalparitariston tappioon ja sen liittämiseen osaksi Saksalaista ritarikuntaa. Kiinan–Intian sota
Kiinan–Intian sota, joka tunnetaan myös Kiinan–Intian rajaselkkauksena, käytiin 20. lokakuuta – 20. marraskuuta vuonna 1962 Kiinan ja Intian välillä. Pienempiä rajakahakoita oli ollut jo aiemminkin. Sota syttyi, koska Kiina ja Intia kiistelivät Intian itärajasta. Jalujoen taistelu (1894)
Jalujoen taistelu eli Keltaisenmeren taistelu () oli ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan toinen meritaistelu. Se käytiin 17. syyskuuta 1894 Koreanlahdella Jalujoen suulla Korean ja Kiinan rajalla keisarillisen Japanin ja Kiinan keisarikunnan Beiyangin laivastojen välillä. Bull Runin taistelu
Bull Runin ensimmäinen taistelu () eli ensimmäinen Manassasin taistelu () oli Yhdysvaltain sisällissodan taistelu, joka käytiin Unionin ja Konfederaation joukkojen välillä Virginiassa 21. heinäkuuta 1861. Kyseessä oli sisällissodan ensimmäinen suurtaistelu. Taistelun syynä oli Unionin hyökkäys kohti taistelupaikan lähellä sijaitsevaa Richmondin kaupunkia, joka toimi Konfederaation pääkaupunkina. Pohjan sota
Toukokuussa 1656 tsaari Aleksei Mihailovitš julisti sodan Ruotsille tavoitteena reitin avaaminen Itämerelle. Kesäkuun alkupäivinä venäläiset hyökkäsivät pohjoisessa Pähkinälinnaa ja Käkisalmen linnaa kohti aloittaen vuosina 1656-1658 käydyn ruptuurisodan. Venäläiset saivat nopeasti koko Laatokan alueen hallintaansa piiritettyä Käkisalmen linnaa lukuun ottamatta. Etelämpänä venäläiset valtasivat elokuussa Väinänlinnan sekä Kokenhausenin, ja ryhtyivät 21. elokuuta piirittämään Riikaa. Piiritys kuitenkin epäonnistui, sillä Venäjällä ei ollut käytössään laivastoa. Venäläiset aloittivat vetäytymisen kaupungin edustalta lokakuun alussa. Marnen taistelu
Ensimmäinen Marnen taistelu käytiin ensimmäisessä maailmansodassa 5.–12. syyskuuta 1914 Marnejoella ja siinä brittien siirtoarmeijan tukemat ranskalaisjoukot pysäyttivät Pariisia kohti etenevät Saksan keisarikunnan joukot. Tässä ”Marnen ihmeessä” ranskalais-brittiläiset ympärysvaltojen joukot voittivat kenraali Moltken johtamat saksalaiset. Raudun taistelu
Helmikuun 23. päivän aamuna punaiset aloittivat asemaa vastaan suurhyökkäyksen kahdella 120 miehen vahvuisella komppanialla, joiden päällikköinä olivat Johan A. Palmu ja M. V. Prigorovski. Kiivaiden taistelujen jälkeen punaiset onnistuivat saamaan haltuunsa rautatieaseman lisäksi myös läheisen Maanselän kylän. Tämän jälkeen punaiset vetivät suurimman osan joukoistaan Raudun asemalle ja aloittivat sen linnoittamisen. Aseman ympärille muodostui valkoisten hevosenkengän muotoinen saartorengas, joka oli avoinna kaakkoon Pietarin suuntaan. Iltapäivällä 27. helmikuuta punaiset yrittivät miehittää Raudun kirkonkylää ja Leinikylää, mutta valkoiset onnistuivat torjumaan hyökkäyksen. Maaliskuun alkupäivinä punaiset yrittivät vielä hyökätä valkoisten selustaan Valkjärven kautta, kuitenkaan onnistumatta suunnitelmassaan. Tämän jälkeen taistelut Raudussa muuttuivat kolmen viikon ajaksi muiden Keski-Kannaksen rintamien tapaan asemasodaksi, jossa punaiset kuitenkin tekivät jatkuvia iskuja valkoisten saartorengasta vastaan. Fallen Timbersin taistelu
Fallen Timbersin taistelu (myös "kaatuneiden puiden taistelu") oli Yhdysvaltain armeijan ja Suurten järvien alueen intiaanien välinen yhteenotto, joka käytiin Eriejärven länsirannalla 20. elokuuta 1794. Vain tunnin kestäneen yhteenoton aikana kenraalimajuri Anthony Waynen johtamat joukot onnistuivat ajamaan intiaanit pakoon. Taistelu oli merkittävä voitto Yhdysvalloille, sillä se lopetti alueen sodat vuosina 1812 - 1814 käytyyn Yhdysvaltain - Iso-Britannian sotaan asti. Tapaen taistelu (86/87)
Tapaen taistelu käytiin vuonna 86 tai 87 Rooman valtakunnan ja Daakian kuningas Decebaluksen johtamien joukkojen välillä. Chickamaugan taistelu
Sisällissodan läntisellä sotanäyttämöllä käytiin loppukesästä ja syksystä 1863 suuria taisteluita Chattanoogan keskellä sijaitsevan, strategisesti tärkeän rautatien hallinnasta. Vicksburgin valtauksen ja Gettysburgin taistelun jälkeen Mississippin ja Virginian sotanäyttämöt hiljenivät, mutta toiminta lisääntyi Tennesseessä. Rosecransin komentamat Unionin joukot aloittivat sotaretken, jonka tarkoituksena oli vallata Itä-Tennessee. Syyskuun alkuun mennessä Tullahoma vallattiin ja Rosecransin etujoukot etenivät Chattanoogaan. Braxton Braggin johtamia Konfederaation joukkoja nämä toiveet eivät kuitenkaan haitanneet ja Bragg suunnitteli vastahyökkäystä. Rosecrans kuvitteli ajavansa takaa vihollista, ja hänen armeijakuntansa etenivät leveänä, 30–40 kilometrin rintamana. Braggin armeija oli sen sijaan keskitetty yhteen paikkaan. Vain hänen alaistensa omapäisyys esti häntä saartamasta George H. Thomasin XIV armeijakuntaa McLemore's Covessa. Bragg menetti vastaavan tilaisuuden myös 12. syyskuuta. Rosecrans vältti onnekkaasti Braggin joukkojen kohtaamisen ja veti armeijakuntansa yhteen Chickamauga-joen länsipuolelle. Bragg suunnitteli hyökkäävänsä sinne. Marnen taistelu
Muita Marnen taustelun karttoja Camdenin taistelu
Camdenin taistelu oli 16. elokuuta 1780 käyty Yhdysvaltain vapaussodan taistelu. Taistelu käytiin Camdenissa, Etelä-Carolinassa kenraali Charles Cornwallisin ja kenraali Horatio Gatesin joukkojen välillä. Taistelu päättyi Cornwallisin murskavoittoon, ja se päätyi historiankirjoihin yhtenä Yhdysvaltain sotahistorian nöyryyttävimmistä tappioista. Hattinin taistelu
Hattinin taistelu oli ristiretkeläisten ja Saladinin johtamien aijubidien välillä käyty taistelu. Se käytiin Hattinin tulivuoren lähistöllä 3.–4. heinäkuuta 1187. Saladinin johtamat muslimit vangitsivat tai tappoivat suurimman osan ristiretkeläisten joukoista ja valloittivat nopeasti suuren osan Pyhää maata, jonka varuskunnat oli tyhjennetty Hattinin taistelussa menetetyn armeijan kokoamiseen. Katastrofaalinen tappio käynnisti ristiretkien aallon Euroopassa, jotka jatkuivat aina seitsemänteen ristiretkeen saakka. Kalmarin sota
Kalmarin sota () oli Ruotsin ja Tanskan välinen sota aikavälillä 1611 - 1613 erinäisistä rajakiistoista, muun muassa Ruijan omistamisesta. Tapaen taistelu (101)
Taistelun jälkeen Trajanuksen sotilaat huusivat keisarinsa imperaattoriksi. Tämä oli toinen kerta Trajanuksen uralla. Roomalaisten tappiot olivat kuitenkin suuret ja talvi lähestyi, joten hän ei pystynyt kukistamaan daakialaisia kokonaan. Sota päättyi seuraavana vuonna kun roomalaiset valtasivat Daakian pääkaupungin Sarmizegethusan. Vihamielisyydet roomalaisten ja daakialaisten välillä eivät kuitenkaan päättyneet, ennen kuin Trajanus kukisti daakialaiset lopullisesti toisessa Daakian sodassa vuosina 105–106. 9. divisioona (talvisota)
9. divisioona oli Suomen armeijan divisioona talvisodan aikana. Divisioonan käymistä taisteluista merkittävimmät olivat Suomussalmen taistelu ja Raatteen tien taistelu. Divisioona kuului talvisodan aikana Pohjois-Suomen Ryhmään, joskin divisioonan joukoista siirrettiin talvisodan aikana useita joukko-osastoja muihin rintamasuuntiin. Ruoveden taistelut
Ruoveden ensimmäinen taistelu käytiin 5. helmikuuta viitisen kilometriä kirkonkylän eteläpuolella sijaitsevalla Paarlamminlahdella, kun punaiset yrittivät Paloveden itäpuolelta päästä jään yli Kurun ja Ruoveden kirkonkylän väliselle maantielle. Paul Walleniuksen ja Carl Nordensvanin johtamat 200 Vöyrin sotakoulun miestä kuitenkin torjuivat iskun ja turvasivat näin kirkonkylän hallinnan. Yhteenotossa kaatui kolme valkoista ja ilmeisesti useampi punakaartilainen. 12. helmikuuta käytiin pienempi kahakka Pihlajalahden Riekkolassa. Punaisten ensimmäinen yleishyökkäys käynnistyi Ruovedellä päivää myöhemmin, jolloin he yrittivät koukata Haapamäelle Ruoveden kauttaa Vilppulan ohitse. Läpimurtoa yritettiin Paarlammen, Pekkalan ja Jäminkipohjan suunnilla, mutta kaikki hyökkäykset epäonnistuivat. Jäminkipohjassa punaiset saivat vallattua Yli-Pohjan talon, mutta valkoiset ottivat sen takaisin heti seuraavana aamuna. Takaisinvaltausta johti ylioppilas Eljas Erkko. Oravaisten taistelu
Ruotsin ja Venäjän välinen Suomen sota oli kääntynyt Ruotsille epäedulliseksi. Suomen armeija oli käyttänyt suuren osan kesää 1808 sotatoimissa Etelä-Pohjanmaalla lyöden venäläiset muun muassa Lapuan, Alavuden ja Kauhajoen taisteluissa, mutta armeijan ylipäällikkö Wilhelm Mauritz Klingspor ei osannut käyttää näitä menestyksiä hyväkseen. Tuntuvia vahvistuksia saanut kreivi Friedrich Wilhelm von Buxhoevden määräsi alaisensa kenraali Kamenskin aloittamaan elokuussa operaatiot suomalaisten työntämiseksi pois Pohjanmaalta. Murskattuaan suomalaisten vastarinnan Karstulan taistelussa Kamenski hyökkäsi kenraali Carl Johan Adlercreutzin komentaman pääarmeijan kimppuun Kuortaneen Ruonan kylässä 30. elokuuta 1808. Kolme päivää kestänyt taistelu päättyi lopulta Kamenskin voittoon ja suomalaisten mahdollisuudet maansa puolustamiseksi alkoivat himmetä. Armeija perääntyi rannikolle ja varusti uudet asemat Oravaisiin, jossa sitä täydennettiin ruotsalaisilla rykmenteillä. Reino Hallamaa
Hallamaa toimi talvisodan aikana toisen tiedustelutoimiston päällikkönä. Radiotiedustelu onnistui jo sodan aattona 29. marraskuuta 1939 sieppaamaan ja avaamaan venäläisten radioviestin, joka sisälsi hyökkäyskäskyn Suomeen. Tässä sanomassa määrättiin venäläinen panssariprikaati hyökkäämään rajan yli Rautuun. Radiotiedustelu onnistui talvisodan aikana ilmoittamaan Suomussalmen taisteluja johtaneelle eversti Hjalmar Siilasvuolle, kun venäläisten 44. Divisioona oli kokonaisuudessaan Raatteen tiellä, ja Laatokan Karjalassa radiotiedustelu avasi mottiin jääneiden venäläisjoukkojen radioliikennettä. Suomalaiset saivat ohjattua osan motissa oleville joukoille lentoteitse toimitetuista avusta itselleen saatuaan selville pudotuspaikoilla käytetyt valomerkit. Radiotiedustelu sai myös selville Lavajärven motista ulos murtautumista yrittäneiden venäläisjoukkojen hyökkäyksen ajankohdan ja paikan, ja murtoa yrittäneet joukot saatiin tuhottua. Ruotsin–Norjan sota (1814)
Norjan armeija onnistui pysäyttämään Ruotsin hyökkäyksen Lierissä 2. elokuuta ja toisen kerran Matrandissa 5. elokuuta. 3. elokuuta kuningas Kristian VIII saapui rintamalle ja hänet suostuteltiin vaihtamaan taktiikkaansa ja käyttämään Rakkestadiin sijoitetut joukot vastahyökkäykseen ruotsalaisia vastaan. Käsky vastahyökkäykseen annettiin 5. elokuuta, mutta peruutettiin muuteman tunnin jälkeen. Norjalaiset joukot perääntyivät Glomma-joen yli Langnesissa. Viimeinen suuri taistelu käytiin 9. elokuuta sillanpäässä Langnesissa, jossa ruotsalaiset joukot ajettiin pois. Ruotsi pääsi kuitenkin voitolle Kjølbergin sillan taistelussa 14. elokuuta. Taistelun jälkeen Ruotsilla oli tyhjä tie Norjan pääkaupunkiin Kristianiaan. Poitiers’n taistelu (732)
Poitiers’n taistelu eli Toursin taistelu käytiin Toursin ja Poitiers’n välisellä seudulla lokakuun 10. päivänä vuonna 732. Vastakkain olivat emiiri Abdulrahmanin islamilainen armeija ja frankkien major domus Kaarle Martelin johtamat frankkilaiset ja burgundilaiset joukot. Kaarle ansaitsi liikanimensä Martel eli ”vasara” juuri voitollaan tässä taistelussa. Islamilaisen armeijan tappio pysäytti tuolloin yli 13 miljoonan neliökilometrin laajuisen Umayyad-kalifaatin laajenemisen ja pakotti muslimit takaisin Espanjaan. Raatteen tien taistelu
5. tammikuuta suomalaiset olivat saattaneet hyökkäysvalmistelunsa päätökseen. Suunnitelman mukaisesti Haukilan alueella hyökkäsi yhteensä kuuden pataljoonan voimat, Eskolan alueella kolme ja Likoharjun suunnassa yksi pataljoona. Luonnonolot olivat ankarat pakkasen kiristyessä liki 30 asteeseen ja maassa oli noin 40 senttimetrin lumipeite. Taistelutantereentie
Taistelutantereentie () on museotie Vöyrillä, entisen Oravaisten kunnan alueella. Liikenneviraston museotiekokoelmassa se edustaa 1600–1700-luvun tieverkon rakentumista ja on osa historiallista Pohjanmaan rantatietä. Taistelutantereentien museoimisen oleellisena perusteena oli kuitenkin Suomen sodan Oravaisten taistelu 14. syyskuuta 1808. Tie kulkee Oravaisten taistelukentän läpi ja tien ympäristössä on taisteluun liittyviä muistomerkkejä. Raudun taistelu
Valkoiset aloittivat operaationsa 25. maaliskuuta. Palkealan kylästä käsin he tekivät aluksi hyökkäyksiä Raasuliin sekä Metsäpirtin pitäjässä sijainneeseen Viisjoen kylään, jossa valkoiset tuhosivat tärkeän rautatiesillan. Lisäksi he iskivät Neuvosto-Venäjän puolelle, hävittäen Lempaalan rautatieaseman. Elfvengrenin johtama Karjalan Armeijakunnan 1. Rykmentti aloitti samana päivänä hyökkäyksen Raudun asemalle linnoittautuneita punaisia vastaan, mutta valkoiset joutuivat lopulta vetäytymään. Alex Halosen toimittaman "Suomen luokkasota" -teoksen mukaan valkoisten ensimmäinen hyökkäys taukosi vasta 44 tunnin yhtämittaisen taistelun jälkeen. Saladon taistelu
Saladon taistelu oli yhteenotto Reconquistan aikana 30. lokakuuta 1340 Kastilian kuningas Alfonso XI:n ja Portugalin kuningas Afonso IV:n johtamien kristittyjen, sekä marinidien Marokon sulttaani Abu al-Hasanin ja Granada sulttaani Yusuf I:n johtamien muslimien välillä lähellä nykyistä Tarifan kaupunkia Espanjan Andalusiassa. Salado oli Tarifan lähellä virrannut joki. Taistelu päättyi kristittyjen voittoon ja se päätti myös muslimien Afrikasta käsin Espanjaan tekemät suuremmat sotaretket. Marathonin taistelu
Marathonin taistelu käytiin Persian ja etupäässä Ateenan välillä osana persialaissotia syyskuussa vuonna 490 eaa. Pajun taistelu
Valgan kaupunki oli viidestä eri suunnasta saapuvien rautateiden yhtymäpiste. Valga sijaitsee nykyisen Latvian vastaisen rajan tuntumassa ja raja jakaa kaupungin Viron puoleiseen Valgaan ja Latvian puoleiseen Valkaan. Tiellä Valgaan sijaitsi Pajun kartano. Virolaisten hyökkäys kohti Valgaa oli alkanut 27. tammikuuta. Punaisten puolella taisteli yhteensä noin 1 800 miestä 1. ja 4. Latvian rykmentistä, 83. rykmentin pataljoonasta ja kolmesta eskadroonasta. Latvialaiset joukot irtaantuivat seuraavan päivänä ja virolaiset miehittivät Pajun kartanon 30 tammikuuta. Pajun kartanolta Kuperjanovin pataljoonan ja Pohjan Poikien oli tarkoitus jatkaa kohti Valgaa heti seuraavana päivänä. Hattujen sota
Lewenhaupt ei katsonut voivansa lähteä rintamalle ennen valtiopäivien päättymistä, joten armeijan johdon otti sodanjulistuksen jälkeen von Buddenbrock. Elokuussa 1741 venäläiset aloittivat sotatoimet hyökkäämällä rajan yli kohti Lappeenrantaa. Von Buddenbrock ei siirtänyt pääjoukkojaan Lappeenrannan avuksi, joten sinne sijoitetut ruotsalaiset joukot joutuivat puolustautumaan lähes kolminkertaista ylivoimaa vastaan. Ruotsalaiset lyötiin nopeasti sekasortoisessa ja verisessä Lappeenrannan taistelussa. Venäläiset valtasivat Lappeenrannan linnoituksen ja tuhosivat kaupungin, mutta vetäytyivät sitten takaisin omalle puolelleen rajaa. Tapaen taistelu (88)
Tapaen taistelu käytiin vuonna 88 Lucius Tettius Julianuksen johtamien roomalaisten ja daakialaisten joukkojen välillä. Taistelussa Rooman armeija onnistui lyömään kuningas Decebaluksen johtamat daakialaiset, mutta talven tulo esti Julianusta hyödyntämästä menestystään ja etenemästä Daakian pääkaupungin, Sarmizegethusan porteille asti. Roomalaiset joutuivat palaamaan takaisin Tonavan eteläpuolelle, Moesiaan. Kenttärata
Rautateitä on käytetty sodassa jo esimerkiksi vuosina 1861-1865 käydyssä Yhdysvaltojen sisällissodassa, mutta koska varsinaisten rautateiden rakentaminen oli hidasta ja niihin liittyvät suuret rakennukset houkuttelivat vihollista, ne yleensä päätyivät tykinkantaman ulottumattomiin. Ensimmäisessä maailmansodassa 1910-luvulla sodan molemmat pääosapuolet olivat ottaneet käyttöönsä kapearaiteisia kenttäratoja helpottaakseen ja nopeuttaakseen esimerkiksi ammuksien, sekä haavoittuneiden kuljetuksia. Kapearaiteiset kenttäradat olivat nopeasti rakennettavissa ja muuteltavissa, joka mahdollisti niiden käytön myös juoksuhaudoissa. Saintesin taistelu
Saintesin taistelu ( ja ) oli Yhdysvaltain vapaussodassa 9.-12. huhtikuuta 1782 Îles de Saintesin lähistöllä käyty Britannian kuninkaallisen laivaston ja Ranskan laivaston välinen meritaistelu. Kuninkaallista laivastoa johti amiraali Sir George Rodney ja Ranskan laivastoa kreivi de Grasse. Brittien voittaman taistelun seurauksena ranskalais-espanjalaiset joukot joutuivat luopumaan Jamaikan maihinnoususta. Sormuksen sota
Merkittävimpiä Sormuksen Sodan taisteluita olivat Rautkymin kahlaamoiden taistelut, Ämyrilinnan taistelu, Laakson taistelu, Pelennorin kenttien taistelu, Mustan portin taistelu ja Virranvarren taistelu. Marnen taistelu
Pariisista koilliseen ja itään käytiin kolmen päivän ajan taistelua, jossa Ranskalaiset hyökkäsivät von Kluckin armeijan kimppuun, ja Kluck vastasi rajuilla vastahyökkäyksillä. Niinpä rintamalinja aaltoili. Maunouryn 6. armeija uli luhistumaisillaan. Pariisin taksit kuljettivat uusia sotilaita rintamalle. Näiden merkitystä on suuresti liioiteltu, ne kuljettivat rintamalle vain pari rykmenttiä. Enemmät joukot ja kalusto kuljetettiin mm kuorma-autoilla ja junilla. Tauno Ahonen
Tauno osallistui Louhen suunnalla Sohjanan suunnan ratataisteluun, Sohjanan taisteluun, Kiestingin valtaustaisteluun, Kapustajoen taisteluun, Kangasvaaran ja rautatien puolustustaisteluun, Kiestinki-Louhen maantien läpimurtotaisteluihin sekä puolustustaisteluihin Uhtuan länsipuolella 16.6.1942 - 31.8.1943. Raatteentie
Historiallisesti arvokas ja matkailijoiden suosima Raatteentie on otettu museotieksi vuonna 1982. Raatteentien alue sisältyy Kuhmon ja Sallan kuntien alueilla olevien talvisodan taistelupaikkojen ohella Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Pohjois-Afrikan rintama (toinen maailmansota)
6. maaliskuuta suurin osa Rommelin joukoista teki idässä hyökkäyksen brittejä vastaan Medenineen. Hyökkäys kuitenkin epäonnistui brittien murskaavan tykistötulen takia ja saksalaiset menettivät 150 panssarivaunustaan 55. Adolf Hitlerin kiellettyä Rommelia vetäytymästä paremmin puolustettaviin asemiin Tunisin ympärille, Rommel lähti sairauslomalle, eli käytännössä luopui tehtävistään 8. maaliskuuta. Brittijoukot aloittivat suurhyökkäyksen, operaatio Pugilistin Marethin linjaa vastaan maaliskuun 19. ja 20. päivän välisenä yönä. Seuraavana yönä joukko brittejä pääsi tunkeutumaan saksalaisten puolustuslinjan läpi ja muodostamaan sinne sillanpääaseman, mutta 22. maaliskuuta saksalaisten vastahyökkäys tuhosi sillanpään ja rintama palautui entiselleen. 26. maaliskuuta brittijoukot valtasivat El Hamman kaupungin linjan pohjoispäässä ja tekivät täten linjan käytännössä toimintakyvyttömäksi. Seuraavana päivänä akselivaltojen joukot onnistuivat pysäyttämään britit ja saamaan aikaa strategiselle vetäytymiselleen. Kahdessa päivässä linjan puolustajat marssivat 60 kilometriä luoteeseen ja loivat uuden puolustuslinjan Wadi Akaritiin Gabèsin lähelle. Taistelu La Plata -joen suulla
Taistelu alkoi kello 6.18 "Admiral Graf Speen" törmätessä brittiläisiin sotalaivoihin viimeisellä tuhoamisretkellään ennen paluutaan Saksaan. Taistelussa "Admiral Graf Spee" moukaroi "HMS Exeterin" lähes toimintakyvyttömäksi, joten "HMS Exeter" irtautui taistelusta kello 7.15. "HMS Ajax" ja "HMNZS Achilles" jatkoivat taistelua koettaen päästä lähemmäs "Admiral Graf Speetä", jotta niiden tykit olisivat tehonnet paremmin. "HMS Ajax" ja "HMNZS Achilles" irtautuivat taistelusta kello 7.40 kun puolet "HMS Ajaxin" tykeistä oli toimintakyvyttömiä ja se oli käyttänyt kolme neljäsosaa ammuksistaan. Guadaleten taistelu
Guadaleten taistelua käsittelevät lähteet ovat valitettavasti epäluotettavia, sillä tiedot on pantu kirjalliseen muotoon vasta vuosikymmeniä tapahtuneen jälkeen ja nämäkin ovat vuosisatojen saatossa vääristyneet. Edes taistelun tarkka paikka ei siis enää ole tiedossa. Yleisimmin käytetty nimi tulee Guadalete-joesta, Rio Guadalete, mutta usein käytetään puhutaan myös Barbate-joesta, Rio Barbate, kumpikin nimi saattaa olla oikein. Varmaksi tiedetään vain päivämäärä: taistelu on täytynyt käydä 19. heinäkuuta 711, oletettavasti näiden kahden edellä mainitun joen välimaastossa, mutta ei kuitenkaan Jerez de la Fronteran luona, kuten usein mainitaan, vaan pikemminkin Arcos de la Fronteran paikkeilla. Eriävät paikkamääritykset voivat johtua siitä, että maurit olivat pystyttäneet leirinsä Barbaten ja gootit Guadaleten rantaan; näin turvattiin joukkojen vesihuolto. Vanha roomalainen tie johti sinne pohjoisesta, ja maurien komentaja Tarik ibn Zijad toi joukkonsa tätä reittiä myöten etelästä Tarifan ja Gibraltarin seuduilta. Neuvostoliiton 44. divisioona
Divisioona aloitti 6. tammikuuta vetäytymisen Raatteentieltä. Vielä samana aamuna Haukilan alueen joukot yrittivät tehdä tuloksettomaksi jääneen hyökkäyksen, jonka tavoitteena oli saada yhteys Kokkojärven tienhaaran alueen joukkoihin. Lopullisesti radioyhteys katkesi motitettuihin joukkoihin 6. tammikuuta iltapäivällä. Esikunta antoi joukoille käskyn pitää asemansa viimeiseen mieheen, tosin Vinogradon sai luvan toimia oma-aloitteisesti sillä ehdolla, ettei jättäisi kalustoaan suomalaisille. Vinogradov käski joukkueenjohtajat koolle 6. tammikuuta alkuiltapäivästä. Vinogradov päätti, että lopullinen vetäytyminen kohti itää alkaisi samana iltana. Ylimääräinen materiaali ja tielle jäävät ajoneuvot, joita ei voitu ottaa mukaan oli hävitettävä polttamalla. Divisioonan aloitettua vetäytyminen illalla avasivat suomalaisjoukot ”myrskytulen” konepistooleilla ja kranaatinheittimillä. Divisioonan liike pysähtyi alkuunsa ja jakautui kolmeen osaan. Hajonneen divisioonan oli pakko yrittää siirtyä pohjoispuolelta kohti itää. Suomalaisjoukot olivat kuitenkin sielläkin vastassa ja tässä vaiheessa divisioonassa syntyi kaaos ja upseerit eivät saaneet enää rivejään järjestykseen. Suomalaiset ottivat Raatteentien lopullisesti haltuunsa 7. tammikuuta 1940. Varsinaiset taistelut olivat laantuneet saman päivän aamuna. Suomen sota
Suomen sota oli Venäjän ja Ruotsin välinen sota, joka käytiin vuosina 1808–1809. Sodan syynä oli Venäjän ja Ranskan 7. heinäkuuta 1807 Tilsitissä solmima rauha. Ranska antoi Venäjälle suostumuksensa Suomen valtaukseen, mikä teki Venäjästä Ranskan liittolaisen. Venäjän tehtävänä oli Suomeen hyökkäämällä pakottaa Ruotsi liittymään mannermaasulkemukseen, kauppasaartoon, jolla Ranska olisi voinut vahvistaa asemaansa merivalta Britanniaa vastaan. Lahden taistelu
Lahden taistelu oli 19. huhtikuuta – 1. toukokuuta 1918 käyty Suomen sisällissotaan kuulunut taistelu Lahden kaupungin hallinnasta. Taistelun osapuolet olivat punaisten puolella Lahden rykmentti, jonka ylipäällikkönä toimi Nestori Linnanen, ja valkoisten puolella Saksan keisarikunnan eversti Otto von Brandensteinin johtama osasto, sekä Lahden suojeluskuntaosasto. Taistelu päättyi valkoisten voittoon. Raatteen tien taistelu
Raatteen tien taistelut ovat asiantuntijoiden mukaan erinomainen esimerkki suomalaisten käyttämän saarrostustaktiikan toimivuudesta. Tärkeintä oli huoltoyhteyden katkaiseminen. Sen jälkeen vihollinen sidottiin pieniin taisteluihin ja pilkottiin palasiksi keveiden joukkojen hyökkäyksillä. Suomalaiset löivät vahvasti panssarein ja tykein varustetun 44. Divisioonan lähes ilman omaa tykistöä. Neuvostojoukot luottivat omiin ajoneuvoihinsa, jotka loppujen lopuksi osoittautuivat kelvottomiksi kapeilla teillä lumipukuisia hiihtäjiä vastaan. Maunu Eerikinpojan ristiretki
Vuonna 1350 Ruotsiin iski rutto. Maunu oli valmistelemassa uutta sotaretkeä novgorodilaisia vastaan ja on kiisteltyä, kuinka paljon rutto itse asiassa vaikutti sodan valmisteluihin. Luultavasti Maunu hankki palkkasotilaita sotaretkeään varten. Valtakunnan rahakirstut ammottivat kuitenkin tyhjyyttään. Etenkin aikaisemmin tapahtunut Skånen osto tanskalaisilta vaikutti raskaasti. Maunu sai uudelle sodalleen paavin tuen, joka lupasi samat edut "pakanoita" vastaan sotiville kuin Pyhälle maalle ristiretkelle lähtevillekin. Sotaretki alkoi hyvin, mutta loppui lopulta ruotsalaisten tappioon. Lopulta ruotsalaisten laivasto joutui myrskyyn ja hajaantui. Taginaen taistelu
Ainoa reitti Rooman armeijan selustaan oli polku, joka kulki roomalaisten vasemmalla puolella olevan pienen kukkulan ympäri. Narses lähetti yön aikana 50 miestä ottamaan haltuunsa reitin. Gootit yrittivät seuraavana aamuna useaan otteeseen vallata polun lähettämällä ratsuväkijoukkoja roomalaisten kimppuun, mutta kapea reitti ja vaikeakulkuinen maasto auttoivat roomalaisia torjumaan hyökkäykset. Taistelussa kunnostautui eräs Paulus, jonka Narses palkitsi ottamalla hänet henkivartiokaartiinsa. Raatteen tien taistelu
Kaksi seuraavaa vuorokautta suomalaiset käyttivät taistelutoiminnan ohella lisäjoukkojen keskittämiseen. Suomalaiset onnistuivat painamaan etelästä käsin neuvostodivisioonan joukkoja lähemmäksi Raatteeseen johtavan tien metsiä halkovaa uraa. Muun muassa IV/KT-Pr pystyi 4. tammikuuta hyökkäyksellään Eskolassa (muutama kilometri Raatteen tiestä etelään) lyömään neuvostojoukkojen vahvan puolustuskeskuksen saaden sotasaaliiksi muun muassa kaksi kenttätykkiä ja neljä it-konekivääriä. El Tebin toinen taistelu
El Tebin toinen taistelu oli brittien ja mahdien Sudanin välillä käyty taistelu 29. helmikuuta 1884 niin sanotun Mahdistisodan aikana. Taistelu käytiin Gerald Grahamin johtamalla brittien sotaretkellä Sudaniin ja se päättyi brittien voittoon. Tienhaara (Viipurin mlk)
Tienhaarassa käytiin jatkosodan loppuvaiheessa 22.–25. kesäkuuta 1944 Tienhaaran taistelu. Kasakkakiveen on vuonna 1994 kiinnitetty taistelun muistolaatta. Rautu (Viipurin lääni)
Raudun taistelu oli Suomen sisällissodassa 1918 Raudun aseman tienoilla Karjalan rintaman komentajan Aarne Sihvon johdolla käyty taistelu. Lähinnä Pietarista tulleet Raudun kirkonkylää kohti pyrkineet venäläiset joukot joutuivat 23. maaliskuuta kolmelta taholta saarroksiin. Apujoukkojen saavuttua asema saarrettiin täydellisesti, ja 4. huhtikuuta illalla alkoi voimakas mutta tulokseton hyökkäys. Seuraavana aamuna venäläiset yrittivät murtautua saarroksista Raasulin suuntaan, mutta yritys epäonnistui, ja Maaselän kylän lähellä ns. Kuolemanlaaksossa joutui n. 700 venäläistä vangiksi ja 400 kaatui; valkoisten tappiot olivat kaatuneina ja haavoittuneina n. 600 miestä. Pattaya
Varhaisimmat maininnat Pattayasta löytyvät kuningas Taksinin ajalta vuodelta 1767. Burmalaiset hyökkäsivät silloiseen Ayutthayan kuningaskuntaan 1766 ja Taksinin joukot vetäytyivät nykyisen Pattayan tienoille. Sieltä käsin Taksin hyökkäsi burmalaisia vastaan, voitti heidät ja Taksin kruunattiin kuninkaaksi 28. joulukuuta 1767. Tarinan mukaan joukkojen käyttämä paikka sai nimekseen Thap Phraya eli Phrayan (=kenraalin) armeija, sillä ennen kuninkaaksi tuloa Taksin oli Phraya Tak. Nykypäivän Pattayaan tämä on jäänyt Jomtienissä olevan Thapphraya Road -kadun nimeksi. Kadeshin taistelu
Kadeshin taistelu (joskus myös "Qadesh") oli Egyptin valtakunnan Ramses II:n johdolla käymä taistelu Muwatalli II:n johtamien heettiläisten kanssa Kadeshin kaupungissa Orontes-joella nykyisessä Syyriassa. Mahdollisesti se oli muinaisen ajan suurin sotavaunutaistelu. Siihen osallistui yli 5 000 sotavaunua. Raatteentie
Raatteentie eli yhdystie 9125 on Suomussalmen kunnassa Raatteenportista Raatteeseen kulkeva sorapintainen yhdystie. Tien pituus on 19,8 kilometriä. Hattinin taistelu
Guyn armeijan ydinjoukon muodostavat ritarit järjestettiin kolmeen osastoon marssia varten. Tripolin Raymond johti etujoukkoa, Balian d'Ibelin takajoukkoa ja keskustaa johti Guy. Ritarien suojaamiseksi vihollisen nuolilta heitä ympäröivät jalkaväen joukot. Armeija pysähtyi Tur'anin lähellä ja jatkoi sieltä itään. Armeijan edetessä ylämaastoon Maskanassa Saladinin joukot hyökkäsivät sen takajoukkoja vastaan. Tällöin armeija pysähtyi yön ajaksi vihollisen saartamana ja vähäisin vesivaroin. Muslimit eivät jatkaneet taistelua aamulla 4. heinäkuuta, vaan jatkoivat näiden piirittämistä. Täysin luotettavia kuvauksia myöhemmästä taistelusta ei ole, mutta ilmeisesti janon heikentämä jalkaväki hylkäsi ratsuväen ja pakeni Hattinin sarvien vuorille. Muslimien jousiratsumiehet ampuivat kristittyjen ratsuväkeä, joka yritti murtaa saartorenkaan. Vian pieni osa onnistui murtautumaan ulos, heidän mukanaan Tripolin Raymond ja Balian d'Ibelin. Jäljelle jääneiden ahdinkoa lisäsi tulipalo, jonka Saladinin joukot olivat sytyttäneet tuulen puhaltaessa oikeaan suuntaan kuivalla ruohotasangolla. Kristityt myös menettivät Pyhän ristin muslimeille. Muslimit torjuivat kristittyjen viimeiset epätoivoiset yritykset murtaa saarto ja myöhemmin päivällä Saladin määräsi toteuttamaan taistelun lopulta päättäneen hyökkäyksen. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Punaiset hyökkäsivät Rautuun 21. helmikuuta ja saivat sen haltuunsa kaksi päivää myöhemmin. Tämän jälkeen punaiset vetivät suurimman osan joukoistaan rautatieasemalle, jonka ympärille puolestaan muodostui valkoisten Pietarin suuntaan avoimena ollut saartorengas. 27. helmikuuta punaiset yrittivät vielä miehittää Raudun kirkonkylää ja Leinikylää ja hyökkäsivät valkoisten selustaan Valkjärvellä vielä maaliskuun alussa, mutta iskujen epäonnistuttua tilanne muuttui asemasodaksi seuraavan kolmen viikon ajaksi. Valkoiset aloittivat oman suurhyökkäyksensä punaisten asemia vastaan 25. maaliskuuta, mutta joutuivat lähes kahden vuorokauden taistelun jälkeen vetäytymään Raudun asemalta. Uusi hyökkäys tehtiin 30.–31. maaliskuuta, mutta vasta 4. huhtikuuta aloitettu kolmas yritys tuotti tulosta ja valkoiset saivat vallattua Raudun aseman seuraavana aamuna. Osa asemalle linnoittautuneista punaisista yritti murtautua ulos saartorenkaasta, mutta he joutuivat valkoisten konekiväärien ristituleen niin sanotussa ”Kuolemanlaaksossa”, jossa noin 400 punaista ja venäläistä sai surmansa. Yhteensä Raudun taistelujen aikana kaatui tai teloitettiin 860–1 200 punaisten puolella taistelutta. Valkoisten tappiot olivat 270–400 kaatunutta. Kaarle Martel
Kaarle Martel soti menestyksekkäästi germaaneja vastaan ja voitti maurit Toursin taistelussa lähellä Poitiersia vuonna 732. Jälkimmäinen taistelu toi hänelle liikanimen Vasara. Kaarlen voiton katsottiin pysäyttäneen muslimien laajentumispyrkimykset Euroopassa. Kosovo Poljen taistelu
Kosovo Poljen taistelu () käytiin Pyhän Vituksen päivänä (15. kesäkuuta, nykyisin päivää vietetään 28. kesäkuuta) 1389 Kosovo Poljen lähellä Kosovossa ruhtinas Lazarin johtamien serbien ja sulttaani Murad I:n johtamien osmanien välillä. Savitaipaleen taistelut (1918)
Savitaipaleen taistelut käytiin Suomen sisällissodan aikana 27. helmikuuta – 25. huhtikuuta 1918 Etelä-Karjalassa sijaitsevan Savitaipaleen kirkonkylän hallinnasta. Sillä oli erityisesti punaisten kannalta suuri merkitys, sillä kylä turvasi 30 kilometriä etelämpänä kulkevan elintärkeän Pietarin radan pysymisen heidän hallussaan. Hampton Roadsin taistelu
Hampton Roadsin taistelu oli Yhdysvaltain sisällissodan merkittävin meritaistelu. Taistelu käytiin 8–9. maaliskuuta 1862 Hampton Roadsissa Virginian osavaltiossa. Taistelu käytiin, kun Etelävaltiot yrittivät murtaa Pohjoisvaltioiden Norfolkin ja Richmondin saarron. Taistelu oli ensimmäinen ironclad-alusten kohtaaminen. Etelävaltioiden CSS Virginia onnistui upottamaan kaksi Pohjoisvaltioiden fregattia eivätkä Pohjoisvaltiot kyenneet upottamaan sitä, vaikka saivat apuun oman ironcladinsa USS Monitorin. Ruotsin vallan aika Suomessa
Suomen sota käytiin vuonna 1808–1809 Venäjän ja Ruotsin välillä. Sodan taustalla oli Venäjän ja Ranskan 7. heinäkuuta 1807 Tilsitissä solmima rauha. Siinä Ranska ja Venäjä liittoutuivat ja Venäjä lupasi painostaa, tarvittaessa asevoimin, muun muassa Ruotsin liittymään Britannian vastaiseen mannermaasulkemukseen, kauppasaartoon, jolla Ranska olisi vahvistanut asemaansa merivalta Britanniaa vastaan. Suomen sota
Kuortaneen Ruonan ja Salmen taistelut 31. elokuuta – 2. syyskuuta aloittivat Ruotsin lopulliseen tappioon johtaneen vaiheen sodassa. Venäläisten joukkoja johti 24. heinäkuuta Nikolai Rajevskin korvannut Nikolai Kamenski. Hänellä oli käytössään 7 700 sotilasta ja 36 tykkiä Ruotsin Adlercreutzin 4 700 sotilasta 21 tykkiä vastaan. Sodan kannalta ratkaisevat taistelut alkoivat Ruonasta. Taistelu alkoi venäläisten hyökkäyksellä, jota vastaan ruotsalaiset tekivät vastahyökkäyksen ja saivat venäläiset perääntymään takaisin omiin asemiinsa. Kamenski alkoi huolestua tilanteen edetessä ja hän suunnittelikin perääntymistä. Adlercreutz aloitti perääntymisen keskiyöllä Kuortaneen Salmelle. Syynä oli se, että ylivoimaiset venäläisjoukot uhkasivat saartaa Ruotsin joukot sekä lännestä että idästä. Seuraavana päivänä Adlercreutz sai tietää, että Kamenskin joukot olisivat perääntymässä. Tämä innosti häntä valmistelemaan hyökkäystä, jonka hän myös toteuttikin. Joukkojen siirtyessä kohti Ruonaa, metsäisessä maastossa tuli vastaan Venäjän armeijan joukkoja, joiden vahvuus oli ylivertainen. Epäonnistuneen hyökkäyksen jälkeen Ruotsin armeijan joukot ryhmittyivät uudelleen Salmelle. Pohjois–etelä-suuntaan ryhmittyneiden joukkojen heikoin kohta oli pohjoisessa, jossa Uudenmaan rykmentin joukoista ja Uudenmaan jääkäreistä koostuneella pataljoonalla ei ollut minkäänlaista suojaa hyökkäyksen varalta. Venäläiset käyttivät tätä tilaisuutta hyväkseen ja hyökkäsivät pohjoisen kautta. Joukkojen ohi he eivät päässeet, mutta saivat ruotsalaiset harkitsemaan vetäytymistä. Samalla Klingspor käski Adlercreutzin joukkojen perääntyä pohjoisemmaksi, koska hän katsoi Kauhajoella olleiden venäläisten uhkaavan Lapualla olleita ruotsalaisia. Adlercreutz totteli ja veti joukkonsa Oravaisiin, minne hän valmisti uudet puolustusasemat saatuaan täydennykseksi ruotsalaisia rykmenttejä. Tapaen taistelu (101)
Tapaen taistelu käytiin keisari Trajanuksen johtaman Rooman armeijan ja daakialaisten joukkojen välillä syyskuussa 101 Daakian Tapaessa (nykyinen Romania). Taistelu päättyi roomalaisten voittoon, mutta tappiot olivat suuret molemmilla puolilla ja sodankäyntikausi oli lopuillaan, joten Trajanus ei pystynyt hyödyntämään menestystään aivan kuin edellisen Tapaen taistelun jälkeen vuonna 88. Roomalaiset lähtivät Daakiasta mutta palasivat seuraavana vuonna, jolloin daakialaiset kukistettiin. Raatteen tien taistelu
Suomalaisjoukot aloittivat Pohjois-Suomen Ryhmältä saamansa käskyn (puna-armeijan 44. divisioonan tuhoaminen) edellyttämät valmistelut samanaikaisesti kun osa joukoista oli vielä Suomussalmen alueella ns. maaston puhdistustehtävissä. Kuivas- ja Kuomasjärven väliselle kannakselle siirrettiin Jalkaväkirykmentti 27:n II pataljoona (II/JR 27), joka otti samalla rintamavastuun alueella irrottaen muun muassa SissiP 1:n joukot aluksi divisioonan reserviksi. Mainittu pataljoona sai kuitenkin vuoden viimeisenä päivänä hyökkäyskäskyn, jonka mukaan sen tuli edetä etelän kautta kiertäen Haukilan kylä seudulla itään johtavalle tielle Kuomasjoella taistelevien neuvostojoukkojen selustaan. 1. tammikuuta 1940 pataljoona oli siirtymässä hyökkäysasemiin ja sai samalla kosketuksen puna-armeijan joukkoihin (joiden olisi tehtävänsä mukaan kierrettävä etelän kautta suomalaisjoukkojen selustaan). Nelituntisen taistelun seurauksena suomalaiset saivat työnnettyä vastassa ollutta neuvostopataljoonaa taaksepäin, mutta suomalaishyökkäys pysähtyi puna-armeijan varustettujen asemien eteen noin kilometrin etenemisen jälkeen. Päivän aikana kaikki alueelle keskitetyt joukot alistettiin eversti Siilasvuolle, joka laati esikuntansa tuella oman hyökkäyssuunnitelmansa. Alkuperäisestä kaksipuoliseen (etelästä ja pohjoisesta) saarrostukseen perustuvasta suunnitelmasta luovuttiin ja hyökkäys päätettiin toteuttaa vain eteläsuunnasta saarrostaen. Suomalaiset aloittivat päivän aikana ensimmäiset hyökkäyksensä etelän kautta kiertävillä joukoillaan ja jatkoivat jo aloitettujen tielinjojen rakennustöitä, lisäsivät tiedusteluaan neuvostojoukkojen suuntaan sekä aloittivat siirtymismarssinsa käskettyihin lähtöasemiin. Raatteen tien taistelu
Päivän aikana suomalaisten JR 27 aloitti hyökkäyksensä Kuivasjärven eteläpuolelta neuvostojoukkojen sivustasta pyrkien katkaisemaan Raatteeseen johtavaa tietä Haukilassa. I/JR 27:n onnistui edetä neuvostojoukkojen niitä havaitsematta aivan Raatteen tien tuntumaan illan hämärtyessä. Pataljoonan onnistui yllättää Puna-armeijan tykistöaseman tuhoten sen miehistön pari kilometriä Haukilan kylästä itään. Samalla pataljoonan onnistui tuhota kohti itää matkalla olleen autokolonnan. Raatteen tietä ei suoranaisesti saatu neuvostojoukkojen vastatoimien vuoksi katkaistua, mutta suomalaisten onnistui estää tielinjan käyttäminen omalla tulellaan. Kustaa III:n sota
Kesällä 1790 tautitilanne avomerilaivastossa helpottui ja taistelut keskittyivät merelle. Lukuisten yhteenottojen jälkeen ratkaisevaksi muodostui Ruotsinsalmen toinen meritaistelu 9. heinäkuuta 1790. Ruotsin saaristolaivasto sai Ruotsin ja Itämeren historian suurimmassa meritaistelussa komean voiton. Tämän jälkeen Venäjän keisarinnan Katariina II oli valmis rauhaan, joka solmittiin Värälässä 14. elokuuta 1790. Revonlahden taistelu
Revonlahden taistelu oli 27. huhtikuuta 1808 käyty Suomen sodan taistelu Ruotsin ja Venäjän välillä. Ruotsalaisten voitettua yhdeksän päivää aikaisemmin Siikajoen taistelun Klingspor jatkoi vetäytymistä kohti Oulua venäläisten tiukasti seuraamana. Venäläiset olivat leiriytyneet Revonlahdelle kenraali Bulatovin johdolla, jolloin eversti Cronstedt valmistautui hyökkäämään ajaakseen heidät pois. Cronstedt eteni 1 800 miehen voimalla huhtikuun 26. ja 27. päivän välisenä yönä. Samaan aikaan hieman pohjoisempana Adlercreutz hyökkäsi pienellä joukolla venäläistä vartiota vastaan. Tämä yhteenotto pysähtyi aluksi paikoilleen, mutta Adlercreutz onnistui kuitenkin irtautumaan taistelusta. Punakaarti
Punaisen kaartin sodankäynti oli jaettu ”läntiseen”, ”pohjoiseen”, ”keskiseen” ja ”itäiseen rintamaan”, joista nykyään puhutaan yleensä valkoisten käyttämän jaottelun mukaan Satakunnan, Hämeen, Savon ja Karjalan rintamina. Niiden sisällä oli vielä useita pienempiä alueellisia rintamalohkoja. Punaisten helmikuun lopussa käynnistämän hyökkäysvaiheen tarkoituksena oli katkaista Vaasasta Sortavalaan kulkeva poikkiratayhteys, ja näin eristää Pohjanmaalla ja Karjalassa olleet valkoisten joukot toisistaan. Ensimmäinen yleishyökkäys alkoi 21. helmikuuta ja toinen 10. maaliskuuta, mutta eteneminen pysähtyi molemmilla kerroilla nopeasti, eikä rintamalinjaa juurikaan saatu siirrettyä pohjoisemmaksi. Punaisen kaartin hyökkäysvaihe jäi lyhyeksi, sillä valkoiset aloittivat Hämeen rintamalla oman suurhyökkäyksensä Tampereen valtaamiseksi jo 15. maaliskuuta. Tampere oli punaisten sodankäynnin kannalta tärkein kaupunki, jonka menettäminen 6. huhtikuuta ratkaisi sodan lopullisesti. Valkoisten tueksi saapuneet Saksan Itämeren-divisioonan joukot nousivat maihin Hangossa 3. huhtikuuta, ja valtasivat Helsingin 13. huhtikuuta. Samalla alkoi myös punaisten pako Varsinais-Suomesta ja Satakunnasta. Huhtikuun loppuun mennessä saksalaiset valtasivat pääradan varren paikkakunnat Hämeenlinnaan saakka ja ottivat pian haltuunsa myös Lahden, jolloin itään pakenevien punaisten reitti sulkeutui. Viimeinen merkittävä taistelu käytiin Viipurissa, joka antautui 29. huhtikuuta. Jäljelle jääneet punakaartilaiset luovuttivat aseensa saksalaisille Kymenlaakson Ahvenkoskella 5. toukokuuta, ja punaisen kaartin sota oli ohitse. Mohácsin taistelu
Osmanit olivat ottaneet tärkeän voiton Persiasta vuonna 1514, mikä vapautti heidän voimavaransa toimintaan lännessä. Unkarin etelärajaa oli turvannut pitkään linnoitusten ketju, joka kuitenkin murtui 1520-luvun alussa. Unkarilaiset olivat kieltäytyneet jatkamasta maiden välistä aselepoa vuonna 1520 ja seuraavana vuonna eteläisen linnoitusketjun tärkeän osan muodostanut Belgrad menetettiin osmaneille. Toisaalla osmanit valtasivat Rodoksen vuonna 1522, jota seurasi toimeton kausi. Pääasiassa ryöstösaaliilla eläneet janitsaarit kapinoivat vuonna 1525 toimettomuuden takia. Suleiman tukahdutti kapinan ja alkoi 1. joulukuuta koota joukkoja uutta sotaretkeä varten. Ajankohta oli maailmanpoliittisesti otollinen sotaretkelle. Unkarin liittolainen keisari Kaarle oli sodassa Ranskaa vastaan ja osmanit olivat hieman aiemmin solmineet rauhansopimuksen Puolan kanssa. Unkari jäi näin ilman liittolaisia. Rodenpoisen taistelu
Liettualaiset olivat ajautuneet sotaan Kalparitariston kanssa heti järjestön perustamisen jälkeen. Sota johtui liettualaisten tekemistä sotaretkistä Latviaan ja Viroon. Henrikin kronikan mukaan liettualaiset lähtivät 2 000 ratsumiehen voimin sotaretkelle virolaisia vastaan seitsemäntenä vuonna paastonaikaan, eli tammikuun 23. päivän jälkeen 1205. Liettualaisten sotajoukko kulki Väinäjokea alaspäin Riian kaupungin ohi. Ohittaessa Henrikin kronikka mainitsee että liettualaisten johtaja Žvelgaitis eli "Suelgate" poikkesi kaupunkiin. Kaupungissa heille järjestettiin vastaanotto. Henrikin kronikan mukaan Žvelgaitis suunnitteli tuhoavansa kaupungin paluumatkallaan. Muutama päivä sen jälkeen kun liettualaisten joukko oli jatkanut matkaansa Riikaan saapui semgallien ylimystöön kuuluva Vesthard, joka ehdotti saksalaisille liettualaisjoukon tuhoamista, varoittaen näitä siitä, että liettualaiset saattaisivat paluumatkallaan tuhota kaupungin. Vesthard lupasi johdattaa suuren joukon semgalleja liettualaisia vastaan, mutta tarvitsi kokeneita sotilaita näitä johtamaan. Saksalaiset lupasivat auttaa sillä ehdolla, että semgallit luovuttaisivat yhden panttivangin jokaista linnaansa kohden. Tähän suostuttiin ja saksalaiset lähettivät sotaväkenä taisteluun piispan palvelusväen ja muutaman Kalparitarin, joita johti ritari nimeltä Konrad. Semgallit ja saksalaiset asettuivat korkealle maastoon odottamaan liettualaisten paluuta. Camdenin taistelu
Varsinainen taistelu käytiin 16. elokuuta. Gates ryhmitti joukkonsa Saratogan voitokkaan taistelun tavoin puolustusasemiin niin, että miliisijoukot tulisivat taistelemaan brittien rakuunoita sekä brittien rinnalla taistelleita hesseniläissotilaita vastaan ja ammattisotilaat taistelisivat brittien miliisijoukkoja vastaan. Cornwallis jätti ratsuväkijoukkonsa reserviin odottamaan myöhempää käyttöä. Hattujen sota
Hattujen sota oli Ruotsin ja Venäjän keisarikunnan välinen sota 1741–1743. Sodan seurauksena Venäjän joukot miehittivät Suomen. Miehitysaikaa kutsutaan pikkuvihaksi. Sota päättyi 7. elokuuta 1743 Turun rauhaan, jossa Ruotsi menetti alueita Uudenkaupungin rauhan rajasta Kymijokeen. Savitaipaleen taistelut (1918)
Savitaipale oli valkoisten hallussa sodan ensimmäisen kuukauden ajan, kunnes punaiset miehittivät sen 28. helmikuuta. Savon rintaman taisteluihin kuuluneet Savitaipaleen taistelut liittyivät myös punaisten Karjalan rintaman sotatoimiin, kun heidän tavoitteenaan oli työntää rintamalinjaa pohjoisemmaksi Savitaipaleen ja Taipalsaaren suuntaan. Savitaipaleen suunnalla alkuperäinen tarkoitus oli edetä Mikkeliin ja Savon radalle, mutta lopulta punaiset päätyivät ainoastaan puolustamaan kylää ja sulkemaan valkoisten tien Pietarin radalle. Savitaipaleen taistelut päättyivät lopulta 25. huhtikuuta, jolloin punaiset vetäytyivät kohti Kymenlaaksoa.
Yhteiskunnallisen tilanteen kärjistyttyä tammikuun 1918 aikana, otti punakaarti Lappeenrannan haltuunsa 21. tammikuuta käydyn Taavetin kahakan jälkeen. Tämän seurauksena suojeluskuntalaiset vetäytyivät kaupungista 26. helmikuuta Taavetin kautta Savitaipaleelle, jonne vajaan 40 miehen joukko saapui kaksi päivää myöhemmin. Alun perin tarkoituksena oli miehittää Kouvola, mutta kun se oli jo punaisten hallussa, saivat he Taavetissa käskyn jatkaa Savitaipaleelle ja riisua paikkakunnalla olleet venäläiset aseista. Rheinfeldenin taistelu
Rheinfeldenin taistelu käytiin vuonna 1638 kolmikymmenvuotisen sodan aikana kahdessa osassa (28. helmikuuta ja 3. maaliskuuta). Taistelussa olivat vastakkain keisarilliset ja Bernhard Weimarin johtamat joukot. Taistelu päättyi Weimarin murskavoittoon. Antietamin taistelu
Robert E. Leen johtama Etelävaltioiden armeija oli edennyt Marylandiin, jolloin Unionin armeijan kenraalimajuri George B. McClellan käynnisti hyökkäyksen etenevää Leen armeijaa vastaan Antietam Creekin takaa. Aamulla 17. syyskuuta kenraalimajuri Joseph Hookerin joukot iskivät suurella voimalla Leen vasemman armeijan sivustaan. Hyökkäykset ja vastahyökkäykset riehuivat Millerin maissipellolla ja Dunkerin kirkolla. Unionin hyökkäykset kohti etelävaltioiden asemia Sunken Roadilla puhkaisivat etelävaltioiden rintaman, mutta saavutettua etua ei käytetty hyödyksi. Iltapäivällä kenraalimajuri Ambrose Burnsiden joukot vuorostaan kävivät hyökkäykseen, valtasivat Antietam Creekin ylittävän kivisillan ja etenivät kohti etelävaltioiden oikeaa sivustaa. Taistelun kriittisellä hetkellä etelävaltioiden armeijan kenraalimajuri A.P. Hillin divisoona saapui Harpers Ferrystä ja käynnisti vastahyökkäyksen, pakotti Burnsiden joukot perääntymään ja päätti taistelun. Unionin armeijaa vähälukuisempi Leen armeija oli kiinnittänyt kaikki voimansa taisteluun, kun taas McClellan oli käyttänyt vähemmän kuin kolme neljäsosaa. Yön aikana molemmat armeijat vahvistivat linjojaan. Kovista tappioista huolimatta Leen ja McClellanin armeijat kahakoivat koko 18. päivän, kunnes Lee veti joukkonsa joen eteläpuolelle. Bloedrivierin taistelu
Bloedrivierin taistelu oli zulujen ja voortrekkerien välillä 16. joulukuuta 1838 käyty taistelu, jossa Andries Pretoriuksen johtamat 464 buuria kukistivat kuningas Dinganen arvioilta 15 000 impin armeijan. Taistelu sai afrikaansinkielisen nimensä ("Bloedrivier", ’verijoki’) siitä, että kaatuneiden zulujen veri värjäsi Ncome-joen veden punaiseksi. Bloedrivierin taistelun muistopäivää vietettiin aikaisemmin Etelä-Afrikassa "Valan päivänä" ja nykyisen se on kansallisen yhtenäisyyden ja sovinnon päivä, . Raatteen tien taistelu
Raatteen tien taistelut päättyivät suomalaisten saavuttamaan merkittävään voittoon. Suomalaisten kannalta uhka valtakunnan katkaisemisesta kahtia oli vältetty. Suomalaiset saivat sotasaaliikseen muun muassa : Brissarthen taistelu
Brissarthen taistelu käytiin 15. syyskuuta 866 Frankkien ja yhdistyneen bretonien ja viikinkien armeijan välillä Brissarthessa, Neustriassa, nykyisessä Länsi-Ranskassa. Taistelun huomattavin tapahtuma oli frankkien puolesta sotineiden Neustrian maakreivin Robert Vahvan, joka on varhaisin Kapetingien sukuun kuulunut tunnettu ruhtinas, ja Akvitanian herttuan Ranulf I:n kuolema taistelukentällä. Rovaniemen valtaus
Taisteluosasto Halsti suuntasi maanantain 16. lokakuuta valjetessa koukaten kohti pohjoista. Tarkoitus oli edetä Mäntyvaaran kautta soisen maaston yli Vennivaaraan ja sieltä käsin katkaista luoteeseen Kittilään johtava maantie, joka oli nyt saksalaisten ainoa vetäytymisreitti kauppalasta. Iltapäivällä raskaan suomarssin jälkeen osasto pääsi ryhmittymään Kittilän tien varteen, ja avasi tulen yhtäaikaisesti usean kilometrin matkalla kohti tietä pitkin eteneviä kolonnia. Tie katkaistiin kahdella pataljoonalla kello 16 kahdesta kohtaa, väliin jäi noin kilometrin matka. Saksalaisten vastarinta ja tulitus oli kuitenkin kiivasta, ja mitä pitemmälle päivä ehti sitä kovemmaksi taistelut kävivät. Illan tultua suomalaisjoukoilta loppuivat ammukset, sillä Pajarin ja Halstin erimielisyyksien vuoksi ammushuoltoon ei ollut varattu joukkoja. Toinen pataljoonista joutui irtautumaan jo kello 19. Jäljelle jääneet joukot eivät voineet mitään saksalaisten tulivoimaiselle rynnäkölle keskiyöllä. Saksalaiset mursivat sulun poistuen kovaa vauhtia kohti Kittilää ja Muoniota. Rynnäkössä saksalaiset muun muassa tulittivat suomalaisasemia lyhyeltä etäisyydeltä lukuisten panssarikauhujen voimin. Suomalaisten oli vetäydyttävä Vennivaaran metsiin viimeistenkin saksalaisjoukkojen lähtiessä kauppalasta. Raseiniain taistelu
Leljušenko aloitti 28. kesäkuuta hyökkäyksen tuhotakseen saksalaisten muodostaman sillanpään lähellä Daugavpilsiä. Von Manstein pysähtyi joukkoineen Väinäjoella ja aloitti hyökkäyksen vasta 29. kesäkuuta pitkin Daugavpilsistä Ostroviin kulkevaa tietä. Riiassa saksalaiset ylittivät 29. kesäkuuta Väinäjoen rautatiesiltaa pitkin. Raudun taistelu
20. helmikuuta Raasulin asemalle saapui Pietarista noin 1 000 punaisen ryhmä, joka muodosti offensiivin 1. osaston eli ns. Raasulin ryhmän. Punaiset aloittivat hyökkäyksen vuorokautta myöhemmin etenemällä kohti 30 kilometrin päässä sijaitsevaa Rautua. Vastassa oli aluksi vain 85 suojeluskuntalaista, jotka vetäytyivät nopeasti rautatieasemalle. Seuraavana päivänä heidän avukseen saapui Antreasta vajaan 300 miehen lisäjoukko, joka miehittivät aseman sekä pitäjän kirkonkylän. Muinainen Egypti
Egyptiläisten sotaretkistä ainoa tarkkaan tunnettu on faarao Ramses II:n sota heettiläisiä vastaan vuonna 1274 eaa. Ramseksen armeija lähti valloittaman Kadešin linnoituskaupunkia kahdelta suunnalta, mutta he joutuivat heettiläisten väijytykseen. Ramseksen joukot melkein hävitettiin, mutta apujoukkojen avulla hänen onnistui perääntyä takaisin Egyptiin, missä sotaretkeä juhlittiin suurena voittona. Laitaatsillan taistelu
Laitaatsillan taistelu oli yksi taisteluista Venäjän ja Ruotsin välillä. Se käytiin Savonlinnassa 7. lokakuuta 1789. Aroostook-sota
Aroostook -sota oli veretön rajakahakka Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian välillä vuosina 1838–1839. Maat kiistelivät raja-alueesta Yhdysvaltain Mainen ja brittien hallitseman New Brunswickin välillä. Molemmilta puolilta saapuneiden siirtolaisten alkaessa kahakoida keskenään britit ja amerikkalaiset keskittivät alueelle joukkojaan. Tilanne päättyi kuitenkin lopulta aselepoon maaliskuussa 1839 ja rajan sopineeseen Websterin ja Ashburtonin sopimukseen 9. elokuuta 1842. Rheinfeldenin taistelu
Taistelu oli sekava. Rikkonaisen maaston takia taistelu hajosi useampaan erilliseen osaan, kun yksittäiset yksiköt kohtasivat toisensa metsäaukioilla, kulku-urilla tai metsässä. Werth kohtasi Taupadellin. Taupadell löi vastustajansa noin tunnin taistelun jälkeen. Toisella siivellä lopputulos oli toisenlainen: Savelli ja Sperreuter työnsivät Weimarin sivuun ja etenivät aukealle alueelle. Savelli eteni edelleen ja valtasi Reinin sillan. Weimar oli alivoimaisena loukussa pohjoisrannalla ja antoi käskyn vetäytyä Laufenburgiin. Motti
Suurimpia motteja sotahistoriassa on muun muassa Stalingradin taistelussa ollut saksalaisten mottitilanne. Mottitilanne kesti
19. marraskuuta 1942 – 31. tammikuuta 1943 asti. Motissa oli jopa 250 000 piiritettyä akselivaltojen
sotilasta. Motista antautui tammikuun lopulla 1943 puna-armeijalle lopulta noin 90 000 miestä. Suomen sodissa parhaiten muistetaan kenties Raatteentien taistelu, jossa suomalaiset motittivat Neuvostoliiton 44. divisioonan. Motissa oli arvion mukaan jopa 13 000 puna-armeijan sotilasta. Motin lauettua suomalaiset saivat noin 1 100 antautunutta neuvostosotilasta. Tienhaaran taistelu
Tienhaaran taistelu oli Viipurin luoteispuolella Tienhaarassa jatkosodan loppuvaiheessa käyty taistelu. 22.–25. kesäkuuta 1944 käydyssä taistelussa Neuvostoliitto yritti murtaa Suomen puolustuksen ja avata tien Helsinkiin siinä kuitenkaan onnistumatta. Everstiluutnantti Alpo Marttisen johtama suomenruotsalainen JR 61 saavutti keskitetyn tykistön tulituen avulla torjuntavoiton ylivoimaisista neuvostojoukoista. Raatteen tien taistelu
2. tammikuuta neuvostojoukkojen vastahyökkäykset Raatteen tien tuntumaan edenneitä JR 27:n joukkoja vastaan alkoivat niin idästä kuin lännestä. Pioneerien rakentaman murroksen ja suomalaisasemiin saadun pst-tykin avulla suomalaiset saivat kuitenkin pidettyä asemansa. Paikalle saapunut pst-tykki onnistui pian asemiin tulonsa jälkeen tuhoamaan 8 Puna-armeijan panssarivaunua. JR 27:n hyökkäyksen jatkaminen ei kuitenkaan onnistunut. Hyökkäysyritykseen osallistunut SissiP 1:n joukot epäonnistuivat hyökkäyksessään ja hajaantuivat, joten mainittu pataljoona oli vedettävä taaemmaksi uudelleen järjesteltäväksi ja saamaan lepoa. Saman päivän aikana Jalkaväkirykmentti 64 siirtyi Vuokinrantaan noin 15 kilometriä pohjoisempana olevan etulinjan taakse etelän kautta. Osasto Kari (muun muassa ErP 15 ja IV/KT-Pr) siirtyi Vuokkiniemen-Lehtoniemen alueelle vajaat kymmenen kilometriä Kuivan- ja Kuomasjärven välisen kannaksen taakse ryhmittyen Vuokkijärven eteläpuolelle. Siirtyminen tapahtui sankan lumipyryn ansiosta häiriöttä pääosin valmiiksi saatuja tilapäisteitä pitkin. Fimreiten taistelu
Fimreiten taistelu oli Sognevuonossa lähellä Fimreiten kylää Norjassa käyty meritaistelu, joka ratkaisi Norjan kuninkuuden. Sverre Sigurdinpoika tavoitteli Maunu Erlinginpojan kruunua taistelussa, joka käytiin 15. kesäkuuta 1184. Khe Sanhin taistelu
Khe Sanhin taistelu oli Vietnamin sodan aikana 21. tammikuuta – 1. huhtikuuta 1968 käyty taistelu Yhdysvaltojen ja Pohjois-Vietnamin joukkojen välillä Khe Sanhin tukikohdan hallinnasta lähellä Etelä-Vietnamin ja Pohjois-Vietnamin vastaista demilitarisoitua vyöhykettä. Taistelua voidaan näkökannasta riippuen pitää kumman tahansa voittona tai tappiona. Yhdysvalloissa Khe Sanh ja Tet-hyökkäys merkitsivät kuitenkin selvää asennemuutosta Vietnamin sotaa kohtaan ja siinä maan osallisuuden vähenemistä. Atlantan taistelu
Atlantan taistelu () oli 22. heinäkuuta 1864 käyty taistelu Pohjoisvaltioiden Mississippin sotilasosaston ja Etelävaltioiden Tennesseen armeijan välillä. Taistelu käytiin Atlantan kaupungin läheisyydessä Fultonin piirikunnassa Georgiassa. Atlanta oli sisällissodan aikaan erityisesti sitä hallineelle Konfederaatiolle tärkeä kaupunki, koska se oli merkittävä teollisuuskaupunki sekä rautatieliikenteen solmukohta. Taistelussa William T. Shermanin komentamat Unionin joukot löivät John Bell Hoodin komentaman Tennesseen armeijan ja pääsivät näin piirittämään Atlantan kaupunkia. Taistelun nimi on kuitenkin hieman harhaanjohtava, sillä itse Atlantan kaupunki antautui Unionin joukoille vasta useiden muiden taistelujen jälkeen reilut kaksi kuukautta myöhemmin. Raatteen tien taistelu
Tämän lisäksi suomalaiset ottivat taistelualueelta noin 1 200 sotavankia. Neuvostolähteiden mukaan puna-armeijan 44. divisioonan tuho ei ollut niin täydellinen kuin suomalaislähteissä on mainittu. Divisioonan miehistötappiot olivat neuvostolähteiden mukaan 1 001 kaatunutta, 1 430 haavoittunutta ja 2 243 kadonnutta. Genpei-sota
Ensimmäinen taistelu käytiin vuonna 1180 Ujissa lähellä Kiotoa, ja sota ratkesi Dan-no-uran meritaistelussa viisi vuotta myöhemmin. Mouhun–Hillosensalmen taistelut
Sisällissodan käynnistyttyä 27. tammikuuta 1918, Kymenlaakson punakaartilaiset lähtivät etenemään pohjoiseen Savon rataa seuraten, tarkoituksenaan saada yhteys Mikkelin ja Varkauden punakaarteihin ja näin muodostaa yhteinen rintama Pohjois-Hämeessä olleiden valkoisten selustaan. Punaisten eteneminen kuitenkin pysähtyi Mäntyharjun valtauksen jälkeen 7. helmikuuta. Kun valkoiset puolestaan valtasivat paikkakunnan viikkoa myöhemmin, joutuivat punaiset 15. helmikuuta vetäytymään parikymmentä kilometriä Mäntyharjun kirkonkylän eteläpuolelle Mouhun kylään. Valkoiset hyökkäsivät Mouhuun vielä 18. helmikuuta, mutta punaisten torjuttua iskun, asettui rintamalinja paikoilleen vajaan kahden viikon ajaksi. Samalla Savon rintamasta tuli punaisille ainoastaan puolustuksellinen rintama, jossa tarkoituksena oli ainoastaan estää valkoisten eteneminen Savon rataa pitkin punaisille elintärkeälle Riihimäki–Pietari-radalle. The Battle of Los Angeles
The Battle of Los Angeles on amerikkalaisen alternative metal -yhtye Rage Against the Machinen kolmas ja viimeinen täysmittainen studioalbumi. Albumi julkaistiin 2. marraskuuta 1999. Rage Against the Machine lupasi nauhoituksien aikana, että albumilla kuullaan aikaisempaa enemmän rap-vaikutteita. Albumilla ei kuitenkaan loppujen lopuksi ollut sen enempää rap-vaikutteita kuin edeltäjilläänkään. Sen sijaan albumilla kuultiin joissain kappaleissa aiempaa raskaampaa soundia. Levyn suurimmaksi hitiksi nousi "Guerrilla Radio", joka voitti parhaan hard rock -esityksen palkinnon Grammy Awardseissa 2000. Kappale "Calm Like A Bomb" kuullaan myös Matrix-elokuvan jatko-osassa. Satakunnantie
Tie on osa Suurta Postitietä, Turusta Tukholmaan johtavaa vanhaa maantieyhteyttä. Alkuperäinen Raisioon johtava tielinjaus on mahdollisesti peräisin 1300-luvulta. Aluksi se oli osa postitien sivureittiä Turusta Maskuun, kun taas Ruskon kautta kulkeva reitti oli ensisijainen. 1500-luvulla nykyisen Satakunnantien kautta kulkevasta reitistä tuli kuitenkin ensisijainen. Myöhemmin tien kautta mentiin lähinnä Rauman suuntaan, mistä sen nimikin tulee. Aquae Sextiaen taistelu
Aquae Sextiaen taistelu käytiin Gaius Mariuksen johtamien roomalaisten joukkojen ja teutonien välillä vuonna 102 eaa. Aquae Sextiaessa (nykyinen Aix-en-Provence, Etelä-Ranska). Taistelussa roomalaiset kukistivat viimein teutonit, jotka olivat yhdessä kimbrien kanssa edellisinä vuosina tunkeutuneet Rooman alueille ja voittaneet useita roomalaisarmeijoita ja aiheuttaneet raskaita tappioita roomalaisille. Satalan taistelu
Satalan taistelu käytiin osana Bysantin–sassanidien sotaa vuonna 530. Sassanideja johti Mihr-Mihroe, jonka armeija koostui sassanideista, persarmenialaisista ja muista liittolaisista. Bysanttilaisia johti magister militum praesentalis Sittas ja magister militum per Armeniam Dorotheos. Raatteen tien taistelu
44. Divisioonan komentaja kenraali Vinogradov ei kaatunut mottitaisteluissa. Puna-armeijan Suomussalmella kokemien raskaiden tappioiden suututtama Neuvostoliiton sodanjohto lähetti paikalle tutkintaryhmän, jonka päätöksellä Vinogradov teloitettiin Vasajärven jäällä joukkojensa rippeiden edessä. Kustaa III
Venäjän vastaisen sodan ratkaisutaistelut käytiin Suomenlahdella. Ruotsinsalmen ensimmäisessä meritaistelussa elokuussa 1789 Ruotsi kärsi tappion, mutta Ruotsinsalmen toinen meritaistelu heinäkuussa 1790 päättyi Ruotsin suureen voittoon. Ruotsi ja Venäjä olivat nyt molemmat saaneet tarpeekseen sotimisesta. Maiden välillä solmittiin 14. elokuuta 1790 Värälän rauha, jossa rajat pysyivät entisellään. Thapsuksen taistelu
Thapsuksen taistelu käytiin 6. huhtikuuta 46 eaa. Rooman senaatin kannattajien ja Julius Caesarin välillä. Taistelu käytiin lähellä Thapsuksen kaupunkia (nykyinen Ras Dimas Tunisiassa). Senaatin joukkoja johtivat Marcus Porcius Cato nuorempi ja Quintus Caecillius Metellus Scipio. Caesarin joukot voittivat taistelun ja Caesar sai näin kukistettua häntä vastustavat joukot Afrikassa. Raudun taistelu
27. maaliskuuta valkoiset valtasivat Maanselän ja onnistuivat katkaisemaan rautatien kolme kilometriä Raudun eteläpuolelta. Myös Raudun kirkko tuhoutui taistelujen aikana. Elfvengren yritti uutta hyökkäystä Raudun asemaa vastaan 30.–31. maaliskuuta, mutta sekään ei tuonut tulosta. Lennart Oeschin johtama 8. jääkäripataljoona puolestaan lähti liikkeelle maaliskuun viimeisen päivän aamuna ja sulki vuorokautta myöhemmin saartorenkaan myös Pietarin puolelta. Huhtikuun 2. päivänä valkoiset valtasivat katkaistulta radalta suistuneen punaisten panssarijunan, josta he saivat saaliiksi muun muassa viisi konekivääriä ja useita tykkejä. Punaiset yrittivät välittömästi junan takaisinvaltausta 300 miehen voimin, mutta valkoiset saivat kiivaan taistelun jälkeen pidettyä sen hallussaan. Joutsenon taistelut
Yhteiskunnallisen tilanteen kiristyttyä vuodenvaihteen 1918 jälkeen, nähtiin Lappeenrannan seudulla ensimmäinen väkivaltainen yhteenotto 17. tammikuuta, jolloin suojeluskuntalaiset ryöstivät Luumäen rautatieasemalla Mikkeliin matkalla olleen punaisten aselastin. Kaksi päivää myöhemmin Viktor Ripatin johtama Lappeenrannan työväen järjestyskaarti lähti hakemaan aseita takaisin, jolloin niin sanotussa Taavetin kahakassa kuoli yksi jääkäri ja yksi järjestyskaartilainen. Lappeenrannan suojeluskuntalaiset jättivät kaupungin 26. tammikuuta, kun 36 suojeluskuntalaista poistui hiihtäen Taavetin kautta Savitaipaleelle, jossa he myöhemmin osallistuivat Savon rintaman taisteluihin. Tämän jälkeen Lappeenrantaa hallitsemaan jäi työväen järjestyskaarti, kunnes se sodan alettua 26. tammikuuta uudelleenorganisoitiin punakaartiksi.