Milloin Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska muodostivat sotilassopimuksen?
Entente cordiale
Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoasiainministeri Henry Petty-Fitzmauricen ja Ranskan Lontoon suurlähettilään Paul Cambonin 8. huhtikuuta 1904 allekirjoittama julistus ei virallisesti sisältänyt muuta kuin Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan Marokkoa, Egyptiä, Siamia (Thaimaata), Madagaskaria, Uusia Hebridejä, Länsi- ja Keski-Afrikkaa sekä Newfoundlandia koskevien erimielisyyksien sopimisen, mutta yhteisymmärrys ja imperialistisen kilpailun lopettaminen Ranskan ja Britannian kesken loi kuitenkin edellytyksen ententeä pidemmälle menevälle yhteistyölle. Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska muodostivat sotilassopimuksen 30. huhtikuuta 1905 ja laivastosopimuksen 16. syyskuuta 1912.
Suuri siirtomaasota
Seitsenvuotinen sota päättyi vuonna 1763 Pariisin rauhansopimukseen.
Ranska joutui luopumaan kaikista alueistaan Pohjois-Amerikan mantereella. Maa säilytti vain kalastusoikeuden Newfoundlandin pohjoisrannikolla ja oikeuden takuuksi sille luovutettiin Saint-Pierre ja Miquelon. Montrealista, Quebecistä ja Trois-Rivièresistä tehtiin brittien alaisuudessa Quebecin siirtokunta, jonka rajat olivat paljon entistä pienemmät. Ranskan ja Venäjän liitto
Sopimuksen pitämiseksi salaisena sitä ei voitu käsitellä Ranskan parlamentissa, joten ratifiointiin liittyneet muodollisuudet hoidettiin hallitusten välisellä salaisella kirjeenvaihdolla 27. joulukuuta 1893 – 4. tammikuuta 1894. Liiton olemassaolon tunnusti julkisesti ensimmäisenä Ranskan entinen pääministeri Alexandre Ribot edustajainkamarissa 1895 pitämässään puheessa. Liittosopimusta täydennettiin 9. elokuuta 1899 solmitulla sopimuksella, jonka mukaan Ranska ja Venäjä sitoutuvat tukemaan toistensa pyrkimyksiä tasapainon palauttamiseksi Eurooppaan, millä tarkoitettiin mahdollisia rajansiirtoja kyseisten maiden eduksi. Täydennyksenä aiempiin sopimuksiin liitettiin vielä Ranskan ja Venäjän välinen laivastosopimus 16. elokuuta 1912. Ramsay MacDonald
Kesäkuussa MacDonald järjesti Lontoossa konferenssin sodanajan liittolaisten kesken ja pääsi sopimukseen uudesta sotakorvaussuunnitelmasta ja Ranskan Ruhrin alueen miehityksestä. Saksan edustajat liittyivät kokoukseen. Tätä seurasi Saksan ja Britannian kauppasopimus. Nämä olivat merkittäviä saavutuksia kokemattomalle vähemmistöpääministerille, ja MacDonald sai kiitosta. Syyskuussa hän ehdotti Euroopan yleistä aseistariisuntaa Genevessä Kansainliiton kokouksessa. Ensimmäisen liittokunnan sota
Itävaltaa vastaan lähetettävien joukkojen komentajaksi nimettiin nuori kunnianhimoinen kenraali Napoléon Bonaparte. Ranska karkotti itävaltalaiset Pohjois-Italiasta vuodessa, joten sota oli maalle menestys ja tärkeä merkkipaalu Napoleonin sotilasuralle. Samalla Napoleon perusti Luoteis-Italiaan kaksi Ranskan satelliittivaltiota; Ligurian ja Cisalppisen tasavallan. Ranskan ja Itävallan välinen rauhansopimus solmittiin Campo Formiossa lokakuussa 1797. Sopimuksen mukaan Itävalta luovutti Belgian Ranskalle ja tunnusti Ranskan satelliitit, mistä korvauksena Itävallalle annettiin Venetsian tasavalta ja salainen lupaus, ettei Preussille anneta korvaukseksi muita Reininmaan saksalaisalueita. Campo Formion rauhan jälkeen enää Britannia soti Ranskaa vastaan. Haitin historia
Vuonna 1792 Ranska lähetti kolme komissaaria sotilasjoukkojen kanssa palauttamaan orjuuden. Ranskan asevoimat pyrkivät rakentamaan liiton myös siirtomaansa vapaiden ei-valkoisten ihmisten kanssa. Vuonna 1793 Ranska ja Englanti joutuivat keskenään sotaan ja Englannin joukot valtasivat Saint-Dominguen. Tilanne kiristyi, kun Ranskan kuningas Ludvig XVI teloitettiin Ranskassa. Rakentaakseen liiton värillisten ("gens de couleur") ja orjien kanssa Ranskan komissaarit Sonthonax ja Polverel julistivat orjuuden kielletyksi siirtomaassa. Kuusi kuukautta myöhemmin Ranskan kansalliskokousta johtavat jakobiinit laajensivat orjuuden lopettamisen kaikkialle Ranskaan ja sen siirtomaihin. Compiègnen aselepo (1940)
Pariisin jäätyä Saksan miehitysvyöhykkeelle Pétainin hallitus asettui 1. heinäkuuta Vichyn kaupunkiin, ja se tultiin sen mukaan tuntemaan Vichyn hallituksena. Britit eivät luottaneet Ranskan laivaston säilymiseen puolueettomana, ja ryhtyivät upottamaan Pohjois-Afrikan satamissa olleita Ranskan sotalaivoja, mikäli ne eivät suostuneet siirtymään heidän puolelleen. Vichyn hallitus katkaisi 4. heinäkuuta diplomaattisuhteensa Britannian kanssa ja kumosi pian sen jälkeen Ranskan kolmannen tasavallan perustuslain, keskittäen vallan Pétainille. Kenraali Charles de Gaulle perusti Lontoossa kilpailevan Vapaan Ranskan hallituksen. Saatuaan Ranskan haltuunsa Hitler saattoi kääntää huomionsa Britanniaan. Seurasi taistelu Britanniasta. Britannian–Irakin sota
Irak oli Yhdistyneen kuningaskunnan itsehallinnollinen mandaattialue vuodesta 1920 aina vuoteen 1932, jolloin itsenäinen Irakin kuningaskunta perustettiin. Maahan jäi kuitenkin vuonna 1930 solmitun sopimuksen nojalla suuri määrä brittiläisiä maa- ja ilmavoimien joukkoja. Britit halusivat sotilaallisella läsnäolollaan varmistaa intressinsä Irakin tärkeiden öljyvarojen suhteen. Irakilaiset nationalistit halusivat brittiläiset joukot pois maastaan, koska katsoivat näiden läsnäolon kyseenalaistavan Irakin itsenäisyyden. Tämä liittyi laajempaan arabinationalistiseen liikehdintään, joka vastusti brittien ja ranskalaisten siirtomaa- tai mandaattivaltaa arabimaissa. XYZ-skandaali
XYZ-skandaali oli nimitys Yhdysvaltain ja Ranskan väliselle diplomaattiselle skandaalille, joka johti vuonna 1798 kvasisotana tunnettuun julistamattomaan sotaan maiden välillä. Vuonna 1797 Yhdysvaltain presidentti John Adams lähetti Ranskaan kolmihenkisen kauppavaltuuskunnan, johon kuuluivat Charles Cotesworth Pinckney, John Marshall ja Elbridge Gerry, tarkoituksenaan neuvotella kauppasopimus. Ranskan neuvottelijat, joista myöhemmin amerikkalaisten kirjeenvaihdossa käytettiin nimityksiä X, Y ja Z, ehdottivat amerikkalaisille suurten lahjusten antamista. Heidän olisi pitänyt antaa Ranskan ulkoministeri Talleyrandille 250 000 dollaria sekä myöntää Ranskalle 10 miljoonan dollarin valtiolaina neuvottelujen edistämiseksi. Loukkaantuneet amerikkalaiset kieltäytyivät jyrkästi, ja paljastivat ranskalaisten toiminnan julkisuuteen huhtikuussa 1798. Tämä johti julkiseen kuohuntaan, suhteiden kiristymiseen ja eräisiin merellä käytyihin sotatoimiin, mutta sotaa ei koskaan varsinaisesti julistettu. Maiden välit soviteltiin vuonna 1800. Compiègnen aselepo
Compiègnen aselepo oli 11. marraskuuta 1918 ympärysvaltojen ja Saksan välillä solmittu aseleposopimus, joka päätti ensimmäisen maailmansodan. Sopimus allekirjoitettiin Compiègnen metsään ajetussa rautatievaunussa Ranskassa, ja se astui voimaan 11.11. kello 11. Aselevon ehdot olivat Saksalle ankarat, ja ne saneli ympärysvaltojen ylipäällikkö, ranskalainen marsalkka Ferdinand Foch. Ensimmäisen liittokunnan sota
Kenraali Charles-François Dumouriez valmisteli hyökkäyksen Itävallan Alankomaihin, jossa Ranska odotti paikallisväestön nousevan kapinaan Itävallan hallintoa vastaan. Vallankumous oli kuitenkin heikentänyt Ranskan armeijaa. Lisäksi miehistön karkuruus oli vakavana ongelmana. Kaikesta huolimatta lukuisia Euroopan maita kerännyt liittokunta ei pärjännyt Ranskalle, joka saavutti lukuisia tärkeitä voittoja ja oli miehittänyt vuoteen 1795 mennessä niin Belgian, Alankomaat kuin koko Reinin länsipuolisen Saksan. Syitä tähän olivat niin Ranskan vahvuus kuin liittokunnan heikkous, joka näkyi taitavien johtajien puutteesta sekä liittokunnan jäsenvaltioiden huonosta yhteistyöstä. Lisäksi Puolan jaot vuosina 1793 ja 1795 auttoivat Ranskaa, sillä ne vetivät eurooppalaisten katseet toisaalle. Ranska vahvistui lopulta niin paljon, ettei Preussi uskaltanut hyökätä sen kimppuun peläten nimellisen liittolaisensa Itävallan hyökkäystä. Preussi olikin ensimmäinen rauhansopimuksen tehnyt liittokunnan jäsen (Baselin rauha), jota seurasivat pian myös Espanja ja Hollanti. Rauhansopimuksessa Preussi jätti Ranskalle kaikki Reinin länsipuolelle kuuluneet alueensa sillä ehdolla, että se saisi korvauksia muualta Saksasta. Iso-Britannia ja Itävalta olivat ainoat sotaa jatkaneet maat. Togo
Britannia ja Ranska valtasivat alueen ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1914. Versailles’n rauhassa Togon länsiosasta tehtiin Britannian ja itäosasta Ranskan mandaattialue. Kansainliitto vahvisti maiden välisen rajan vuonna 1922. Brittiläinen Togomaa liitettiin Britannian Kultarannikkoon vuonna 1923. Operaatio Catapult
Amiraali Cunningham antoi ranskalaisille tarvittavan ajan tehdä päätöksiä, eikä aloittanut voimatoimien käyttöä vaatimuksista huolimatta 3. heinäkuuta. Ranskalainen osapuoli taas nieli katkeruuden Mers-el-Kébirin tapahtumista. Osapuolet saivat 4. heinäkuuta tehtyä sopimuksen, jonka mukaan: François Georges-Picot
François Marie Denis Georges-Picot (21. joulukuuta 1870 – 20. kesäkuuta 1951) oli ranskalainen diplomaatti. Hänet tunnetaan erityisesti ensimmäisen maailmansodan aikana Ranskan ja Iso-Britannian välillä solmitun Sykes–Picot-sopimuksen allekirjoittajana. 1916 Picot ja Mark Sykes neuvottelivat sopimuksen, jossa Ranska ja Iso-Britannia sopivat Osmanien valtakunnan alueiden jakamisesta Lähi-idässä sodan jälkeen. Sodan alussa hän toimi Ranskan konsulina Beirutissa. Kuudennen liittokunnan sota
Kuudes liittokunta (1813-1814) oli Yhdistyneen kuningaskunnan johtama liittokunta Ranskan ensimmäistä keisarikuntaa vastaan. Mukana olivat Itävalta, Preussi ja muita saksalaisvaltioita sekä Portugali, Espanja, Ruotsi ja Venäjä. Sodan tuloksena Ranskan keisari Napoleon I karkotettiin Elballe ja Bourbon-suku palasi Ranskan valtaistuimelle. Kaarle VI (Ranska)
Ranskassa ei rauha kuitenkaan kestänyt. Kuningasperheen ja Burgundin suvun väliset riidat johtivat kaaokseen ja anarkiaan. Englannin kuningas Henrik V käytti tilaisuutta hyväkseen ja hyökkäsi Ranskaan. Vuonna 1415 Ranskan armeija kukistui Agincourtin taistelussa. 1420 Kaarle, joka oli jo pahoin sairautensa lamaannuttama, allekirjoitti Troyesin sopimuksen, jolla tunnusti Henrikin hänen seuraajakseen, julisti oman poikansa oikeudettomaksi kruunuun ja myönsi tyttärensä Valois'n Katariinan Henrikille puolisoksi. Useat kansalaiset, heidän joukossaan Jeanne d'Arc, uskoivat että kuningas suostui tuhoisiin ja ennenkuulumattomiin ehtoihin vain sairautensa ja heikon mielenterveytensä takia, eikä Ranska näin ollen voisi noudattaa niitä. Bernhard von Bülow
Vuonna 1903 Edvard VII vieraili Pariisissa. Ranska ja Britannia olivat olleet pitkään vihamiehiä, mutta Edvard halusi parantaa brittien suosiota Ranskassa kiertämällä maata henkilökohtaisesti. Presidentti Émile Loubet kutsuttiin vastavierailulle Lontooseen heinäkuussa. Saksassa tärkeimmät ministerit arvelivat, että tästä uudesta ystävyydestä tuskin seuraa mitään konkreettista, mutta Ranskan Lontoon suurlähettiläs Paul Cambon ja Iso-Britannian ulkoasiansihteeri markiisi Henry Petty-Fitzmaurice aloittivat vakavat neuvottelut virallisesta liittoumasta. Yhtenä osana erimielisyyksien selvittelyä Ranska suostui siihen, että se ei puutu Britannian hallintaan Egyptissä mikäli Britannia tuki Ranskan vaatimuksia Marokosta. 24. maaliskuuta 1904 Ranska virallisesti informoi Saksan suurlähettilästä uudesta anglo-ranskalaisesta konventista. Ruhtinas Radolin, suurlähettiläs, vastasi, että hän piti sopimusta puolueettomana ja oikeutettuna. Saksan lehdistö kirjoitti, että Marokko-sopimus ei vaarantanut Saksan intressejä ja Ranskan väliintulo olojen rauhoittamiseksi saattaisi edistää Saksan kauppaa. Bülow vakuutti Britannia suurlähettiläälle, että hän on mielissään nähdessään Ranskan ja Britannian sopivan erimielisyytensä. Hän kertoi valtiopäiville, että Saksa ei vastusta sopimusta ja hän ei ole huolissaan Saksan intresseistä Marokossa. Oregonin sopimus
Oregonin sopimus () oli Yhdysvaltojen ja Yhdistyneen kuningaskunnan allekirjoittama sopimus, jossa päästiin yksimielisyyteen Oregonin aluetta koskeneista rajariidoista. Molemmat maat olivat pitäneet hallussa aluetta vuoden 1818 sopimuksen jälkeen. Sopimus allekirjoitettiin 15. kesäkuuta 1846 Washingtonissa. Oregonin sopimuksessa sovitut rajat ovat pääpiirteittäin samat kuin nykyiset Yhdysvaltojen ja Kanadan rajat. Suomi
Venäjän tappio Napoleonin sotiin kuuluneessa Friedlandin taistelussa pakotti Aleksanteri I:n neuvottelemaan Ranskan Napoleon Bonaparten kanssa. Vuoden 1807 tehdyssä Tilsitin sopimuksessa Venäjä suostui rauhan ehtona pakottamaan Ruotsin ja Tanskan mukaan Ranskan julistamaan Iso-Britannian mannermaasulkemus-nimellä tunnettuun kauppasaartoon. Ruotsin kuningas ei tähän suostunut ja venäläiset joukot saapuivat helmikuussa 1808 Suomeen. Venäläisten Suomen sodassa valtaamasta suomalaisalueesta muodostettiin Suomen suuriruhtinaskunta vuonna 1809 Porvoon valtiopäivillä. Käsite Suomen suuriruhtinaskunta oli esiintynyt jo Ruotsin vallan aikana, mutta varsinaista hallinnollista merkitystä se alkoi saada vasta nyt. Sykes–Picot-sopimus
Sykes–Picot-sopimus oli Britannian ja Ranskan vuonna 1916 solmima salainen etupiirisopimus. Ensimmäisen maailmansodan aikana solmitussa sopimuksessa sovittiin Britanniaa ja Ranskaan vastaan taistelevalta Osmanien valtakunnalta vallattavien alueiden jakamisesta etupiireihin. Sopimuksessa luettiin Libanon ja Syyria kuuluviksi Ranskan etupiiriin, kun taas Irak ja Palestiina kuuluivat Britannialle. Sopimuksen mukaiset etupiirit toteutuivat Britannian ja Ranskan edustamien ympärysvaltojen voitettua sodan ja Kansainliiton vahvistaessa vuonna 1922 maiden mandaatit alueisiin. UKUSA-sopimus
Vuonna 1941 tehtyyn Atlantin julistukseen liittyvään epäviralliseen sopimukseen pohjautuva salainen valtiosopimus uusittiin vuonna 1943 tehdyn BRUSA-sopimuksen myötä ja virallisesti solmittiin 5. maaliskuuta 1946 Yhdistyneen kuningaskunnan ja Yhdysvaltojen välillä. Seuraavina vuosina sitä laajennettiin käsittämään myös Kanadan, Australian ja Uuden-Seelannin. Länsi-Saksan, Filippiinien ja usean Pohjoismaan kaltaisia "kolmannen tason" maina tunnettuja maita liittyivät myös UKUSA-yhteisöön. Entente cordiale
Entente jakoi keskenään Kansainliiton mandaattihallintona ensimmäisen maailmansodan jälkeen Saksan siirtomaat sekä Osmanien valtakunnan jäänteet Lähi-idässä. Muodollisesti Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska vain hoitivat Kansainliiton niille uskomaa valtuutusta, mandaattia, mutta käytännössä Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska hallitsivat suoraan ilman Kansainliiton hallintoa Saksan entisiä siirtomaita. Epätasa-arvoiset sopimukset
Kun eräs brittiläinen matkailija oli vuonna 1876 surmattu Kiinassa, joutui Kiina Isoa-Britanniaa lepytelläkseen solmimaan 1876 Yantain sopimuksen, joka sisälsi lisää myönnytyksiä Kiinalta ja velvoitti sen jälleen uusien sopimussatamien avaamiseen. Epätasa-arvoisten sopimusten sarjaan katsotaan kuuluviksi myös Kiinan–Ranskan sodan päätteeksi 1885 solmittu Tianjinin rauha, jolla Kiina joutui luovuttamaan Annamin alueen Vietnamissa Ranskalle, sekä Kiinan–Japanin sotaa 1895 seurannut Shimonosekin rauha, jolla Kiina joutui luovuttamaan Japanille Taiwanin ja Pescadorit, avaamaan yhä lisää satamia sekä myöntämään japanilaisille etuoikeuksia Kiinassa. Kun Kiina boksarikapinan yhteydessä yritti huonolla menestyksellä karkottaa ulkomaalaiset maasta, se joutui vuonna 1901 allekirjoittamaan boksaripöytäkirjana tunnetun rauhansopimuksen, jonka mukaan Pekingin ja rannikon väliselle alueelle sijoitettaisiin pysyvästi ulkomaisia miehitysjoukkoja. Sopimus sisälsi monia muitakin rangaistuksia Kiinalle. Henry Wilson (sotamarsalkka, 1864–1922)
Maailmansodan puhjettua Britannian hallitus päätti Wilsonin suunnitelman mukaisesti viedä joukkonsa sotimaan Ranskaan ranskalaisten rinnalle, vaikka ylipäällikkö kannatti hyökkäystä saksalaisten kimppuun Belgiassa. Sodan alkupuolella Wilson toimi neuvonantajana ja sittemmin brittien yhdysupseerina Ranskan armeijan päämajassa. Hänet ylennettiin tänä aikana kenraalimajuriksi ja kenraaliluutnantiksi. Wilson oli myös vuoden ajan rintamakomentajana johtaessaan neljättä armeijakuntaa länsirintamalla joulukuusta 1915 joulukuuhun 1916. Tuona aikana saksalaiset onnistuivat valtaamaan hänen joukoiltaan Vimyn harjanteen alueen lähellä Arrasia. Syyskuussa 1917 Wilson siirtyi kotimaahan itäisen puolustusalueen komentajaksi ja hän ystävystyi pääministeri David Lloyd Georgen kanssa. Lloyd George järjesti hänet marraskuussa 1917 ympärysvaltojen ylimmän sotaneuvoston jäseneksi. Viimeisen sotavuoden aikana Wilsonista tuli pääministerin lähin neuvonantaja sota-asioissa, ohittaen pääesikunnan päällikkö William Robertsonin sekä Ranskassa olevien joukkojen ylipäällikön Douglas Haigin. Helmikuussa 1918 Lloyd George nimitti Wilsonin esikuntapäälliköksi Robertsonin tilalle, ja yhdessä he tukivat Ferdinand Fochia ympärysvaltojen ylipäälliköksi. Yhdistyneen kuningaskunnan historia
Yhdistyneen kuningaskunnan historia valtiona alkoi, kun Englannin ja Skotlannin kuningaskunta muodostivat poliittisen unionin 1. toukokuuta 1707, kuten 22. heinäkuuta 1706 allekirjoitetussa Englannin ja Skotlannin parlamenttien ratifioimassa Trentin unionisopimuksessa oli sovittu. Unionista muodostui Ison-Britannian kuningaskunta. Ennen yhdistymistä Englanti ja Skotlanti olivat olleet itsenäisiä valtioita, mutta vuonna 1603 solmitun sopimuksen () jälkeen niitä yhdisti personaaliunioni, jolla luotiin perusta kuningaskuntien yhdistymiseen. Diego Garcia
Vuonna 1971 Britannia ja Yhdysvallat tekivät sopimuksen, jossa Yhdysvaltojen sallittiin perustaa atollille sotilastukikohta. Tämän seurauksena paikalliset viljelykset suljettiin lopullisesti. Sopimuksessa Yhdysvallat ei maksanut Britannialle rahallista korvausta saaren käyttöoikeuksista, joskin myöhemmin paljastui Britannian saaneen Yhdysvalloilta viiden miljoonan dollarin alennuksen uusista Polaris-ohjuksista. Kyseinen sopimus kielsi myös kaiken taloudellisen toiminnan saarella. Britannian armeija
Britannian armeija () on Yhdistyneen kuningaskunnan asevoimien maavoimat. Ne muodostettiin Englannin ja Skotlannin kuningaskuntien sulautuessa Yhdistyneeksi kuningaskunnaksi vuonna 1707. Uusi brittiarmeija koostui aiemmista Englannin ja Skotlannin rykmenteistä. Armeijaa johti War Office, vuodesta 1963 lähtien puolustusministeriö. George Washington
Pian Washingtonin toisen kauden alkamisen jälkeen, huhtikuussa 1793 Ranska ja Iso-Britannia ajautuivat Ranskan vallankumouksen seurauksena sotaan. Washington päätti pitää Yhdysvallat erillään konflikteista ja julisti maan puolueettomaksi, kunnes se ehtisi kasvaa voimakkaammaksi. Washington lähetti John Jayn Lontooseen neuvottelemaan brittijoukkojen vetäytymisestä ja solmimaan paremmat kauppasuhteet Britannian kanssa. Jay onnistui ensimmäisessä tavoitteessaan, mutta kauppasopimusta kritisoitiin ja Washington joutui panemaan arvovaltansa peliin, ennen kuin kongressi ratifioi sopimuksen. Liittoutuneet
Toisen maailmansodan alussa sotilaallinen liitto solmittiin Ison-Britannian, Ranskan ja Puolan välillä 6. huhtikuuta 1939. Tämän jälkeen Neuvostoliitto otettiin mukaan neuvotteluihin, jotka kuitenkin epäonnistuivat. Neuvostoliitto solmi tämän jälkeen hyökkäämättömyyssopimuksen Saksan kanssa. Kiina liittyi sotaan 9. joulukuuta 1941, Neuvostoliitto 22. kesäkuuta 1941 ja Yhdysvallat 8. joulukuuta 1941. 1. tammikuuta 1942 lähtien liittoutuneita nimitettiin virallisissa yhteyksissä ”yhdistyneiksi kansakunniksi”. Nämä maat nousivat myös sodan jälkeen Yhdistyneiden kansakuntien pysyviksi maiksi. Ruotsin vallan aika Suomessa
Suomen sota käytiin vuonna 1808–1809 Venäjän ja Ruotsin välillä. Sodan taustalla oli Venäjän ja Ranskan 7. heinäkuuta 1807 Tilsitissä solmima rauha. Siinä Ranska ja Venäjä liittoutuivat ja Venäjä lupasi painostaa, tarvittaessa asevoimin, muun muassa Ruotsin liittymään Britannian vastaiseen mannermaasulkemukseen, kauppasaartoon, jolla Ranska olisi vahvistanut asemaansa merivalta Britanniaa vastaan. Lee Kuan Yew
Maalle luotiin asevoimat, ennen kuin brittijoukot vetäytyivät 31. lokakuuta 1971. Vuonna 1967 määrättiin asevelvollisuus ja hankittiin Ranskasta AMX-13-panssarivaunuja. Lee sai Britannian Harold Wilsonin suostumaan puolustusinfastuktuurin (ml. telakan) muuntamisesta siviilikäyttöön niiden tuhoamisen sijasta, kuten Britannian laki määräsi. Ranskan ensimmäinen tasavalta
Tasavalta alkoi saada kannatusta Itävallan-sodan sytyttyä 1792. Itävalta ja Preussi olivat liittoutuneet keskenään, jolloin Ranska julisti 20. huhtikuuta 1792 sodan Itävallalle. Ranskan armeija menestyi siinä huonosti, ja tämän aiheuttama tyytymättömyys kohdistui kuningasperheeseen, varsinkin itävaltalaissyntyiseen kuningattareen Marie-Antoinetteen. Kun väkijoukko valtasi Tuileries’n palatsin 10. elokuuta 1792, kuningasperhe joutui pakenemaan Kansalliskonventtiin. Tämä merkitsi monarkian tosiasiallista loppua. Ranska julistettiin tasavallaksi kansalliskonventissa 22. syyskuuta 1792. Seuraavina vuosina 1792–1795 maata hallitsi Kansalliskokous. Kuningas Ludvig XVI ja kuningatar Marie-Antoinette mestattiin 1793. Yhdistynyt kuningaskunta
Ensimmäisessä maailmansodassa Yhdistynyt kuningaskunta oli yksi ympärysvalloista Venäjän, Ranskan ja Yhdysvaltain rinnalla Saksaa vastaan. Yhtenä voittajavaltioista se oli solmimassa Versailles’n rauhaa. Sodassa kuoli satoja tuhansia brittejä.
Toisessa maailmansodassa Yhdistynyt kuningaskunta oli yksi liittoutuneista, jälleen yhdessä Ranskan ja Yhdysvaltain sekä Neuvostoliiton kanssa Saksaa vastaan. Kun Saksa hyökkäsi Puolaan, Yhdistynyt kuningaskunta julisti antamiensa turvatakuiden mukaisesti Saksalle sodan 3. syyskuuta 1939. Sodan levitessä Belgiaan britit onnistuivat evakuoimaan suuren osan joukkojaan Dunkerquesta kanaalin yli. Saksalaiset kävivät brittejä vastaan kiivasta ilmasotaa, mutta taistelu Britanniasta ei onnistunut eikä Adolf Hitler miehittänyt Britanniaa. Pohjois-Afrikassa britit torjuivat italialaiset Egyptissä, ja joutuivat taistelemaan myös avuksi tulleita saksalaisia vastaan. Sota Välimerellä käsitti myös laajaa laivastosodankäyntiä, ja lentokoneet operoivat lentotukialuksilta. Woodrow Wilson
Sota päättyi Saksan antautumiseen marraskuussa 1918. Sen jälkeen alkoivat neuvottelut rauhanehdoista. Wilson esitti jo 8. tammikuuta 1918 Neljäntoista kohdan ohjelman, jossa sotaan johtaneita syitä pyrittiin ratkaisemaan, eikä ohjelmassa ollut erityisiä rangaistuksia Saksalle. Rauhaa solmittaessa alkuvuonna 1919 Ranska ja Britannia kuitenkin vaativat kovia rauhanehtoja Saksalle, ja lopullinen Versailles’n rauha 1919 oli Ranskan ja Britannian vaatimusten mukainen. Wilsonin ajatus rauhanjärjestön perustamisesta toteutui, kun Kansainliitto perustettiin 25. tammikuuta 1919, mutta hänen pettymyksekseen Yhdysvallat ei liittynyt sen jäseneksi. Toinen maailmansota
Aluksi Britannia kannatti Saksan varustautumista ja allekirjoitti muun muassa kesäkuussa 1935 Hitlerin ehdottaman englantilais-saksalaisen laivastosopimuksen, jossa Saksan laivaston tonnisto sallittiin lisättäväksi korkeintaan 35 prosenttiin Kuninkaallisen laivaston koosta. Laivastosopimus sopi hyvin yhteen Britannian Itämeren alueella sotien välillä harjoittaman tasapainopolitiikan kanssa. Tässä ajatuksena oli, että Saksa ja Neuvostoliitto tasapainottavat alueen voimasuhteet. Ensimmäisen maailmansodan jälkeenhän Britannia oli itse joutunut operoimaan Itämeren alueella, joten Saksan kanssa tehty sopimus näytti takaavan sotilaallisen tasapainon säilymisen alueella. Kun nämä maat toteuttivatkin keskinäistä yhteistyötä, jonka huipennuksena voidaan pitää Molotov–Ribbentrop-sopimusta, seurauksena oli Britanniaan tukeutuneiden maiden miehitys Skandinaviassa ja Itä-Euroopassa, tai kuten Suomen tapauksessa talvisota ja myöhempi pakkovalinta yhteistyöstä jommankumman, Saksan tai Neuvostoliiton kanssa. Kaarle V (keisari)
Päästyään vapaaksi Frans ja Pariisin parlamentti tuomitsivat rauhansopimuksen, koska se oli allekirjoitettu pakon alaisena. Tämän jälkeen Ranska liittyi Cognacin liittoutumaan, jonka paavi Klemens VII oli solminut Englannin Henrik VIII:n, Venetsian, Firenzen ja Milanon kanssa vastustaakseen keisarikunnan ylivaltaa Italiassa. Seuranneessa sodassa Kaarle V:n joukot ryöstivät Rooman vuonna 1527 ja käytännössä vangitsivat paavi Klemens VII:n ja samalla estivät tätä mitätöimästä Englannin Henrik VIII:n ja Katariina Aragonialaisen avioliittoa. Tämän vuoksi Henrik katkaisi välinsä Roomaan ja pani samalla alulle Englannin uskonpuhdistuksen. Muutoin sota jäi ratkaisemattomaksi. Vuonna 1529 Cambrain rauhansopimuksessa, jota sanotaan "rouvien rauhaksi", koska sen neuvottelivat keskenään Kaarlen täti ja Fransin äiti, Frans luopui vaatimuksistaan Italiassa mutta sai pitää Burgundin. Fashodan selkkaus
Brittien ja ranskalaisten kohdatessa ranskalaiset olivat nostaneet linnoituksen yläpuolelle trikolorinsa. Kitchener vaati Marchandia laskemaan lippunsa, mihin tämä ei suostunut vaikka Kitchener varoitti ranskalaisten toimien voivan johtaa sotaan maiden välillä. Kiista muuttui lopulta diplomaattiseksi. Hanotauxin jälkeen kesäkuussa 1898 Ranskan ulkoministeriksi oli noussut Théophile Delcassé. Delcassén vaihtoehdot olivat vähissä. Hän joko antaisi periksi brittien vaatimuksille vahingoittaen Ranskan mainetta tai johtaisi maansa sotaan, johon sen sotavoimat olivat valmistautumattomia etenkin laivaston osalta. Parhaillaan käynnissä ollut Dreyfusin tapaus lisäsi lisäksi sisäistä epätasapainoa maassa. Esimerkiksi brittien Pariisin suurlähettiläs pelkäsi tämän voivan johtaa mielettömiin päätöksiin ranskalaisten taholta. Ranskalaiset päättivät lopulta antaa briteille kokonaan periksi. Marchand sai 3. marraskuuta 1898 käskyn laskea lippunsa ja tyhjentää linnoitus. Seuraavana vuonna Ranska ja Britannia tekivät sopimuksen, jolla Britannia tunnusti Ranskan siirtomaavallan Marokossa ja Länsi-Afrikassa, kun taas Ranska luopui tavoitteistaan Egyptissä ja Sudanissa. Persianlahden sota
Kuwait ja Yhdistynyt kuningaskunta allekirjoittivat 1899 sopimuksen, jonka mukaan Britannia hoitaa maan ulkopolitiikan sekä ulkomaille tapahtuvan kaupan. Sopimuksen syntyyn vaikutti Saksan keisarikunnan imperialismi alueella. Britannia suojasi maata ensimmäisessä maailmansodassa, jonka seurauksena Arabian niemimaata hallinnut Ottomaanien valtakunta hajosi ja alueelle syntyi useita uusia valtioita kuten Irak. Alueen jako ei ottanut huomioon alueen heimorajoja eikä eri alueiden erilaisia kulttuuritaustoja. Formignyn taistelu
Bretagnen herttua François I allekirjoitti Ranskan Kaarle VIIn kanssa liittosopimuksen. Tämän sopimuksen nojalla aloitettiin puolustustaistelut Normandiassa, jotka päättyivät Ranskan joukkojen voittoon Rouenissä 29. lokakuuta 1449. Ranskalaiset voittivat Englannin Henrik VI joukot ja ne olivat pakotettuja puolustautumaan vetäytyessään Contentiniin. Cobden–Chevalierin kauppasopimus
Cobden–Chevalierin kauppasopimus on vuonna 1860 Ison-Britannian ja Ranskan välillä solmittu sopimus, jonka niin sanottu suosituimmuuslause edisti merkittävästi vapaakauppaa ja alhaista tullisuojelua. Compiègnen aselepo
Presidentti Wilsonin piti suostutella muut johtavat ympärysvallat, Iso-Britannia ja Ranska, suostumaan aselepoon Washingtonin ja Berliinin välisen sähkeidenvaihdon pohjalta. Hän itse uskoi neljäntoista kohdan ohjelman takaavan tulevan rauhan ja vakauden Euroopassa, mutta Britannian ja Ranskan johtajat suhtautuivat siihen vähemmän innokkaasti. Britannian hallitus vastusti ohjelman toiseen kohtaan sisältynyttä kauppasaartojen kieltämistä, Ranska taas halusi saada valtavat sotakorvaukset siviiliväestölleen ja näiden omaisuudelle Saksan hyökkäyksestä koituneiden haittojen hyvityksenä. Wilson suostui taipumaan näissä kysymyksissä ja taivutti Britannian ja Ranskan tukemaan muilta osin ohjelmaansa uhkaamalla Yhdysvaltain muuten solmivan erillisrauhan Saksan kanssa. Kun ympärysvallat olivat näin saavuttaneet keskinäisen yhteisymmärryksen, Saksan johdolle ilmoitettiin 5. marraskuuta tarkennetuista ennakkoehdoista. Resolution-luokka
Britannian Polaris-projekti alkoi, kun sekä maalta laukaistava Blue Streak -ohjus että V-pommittajien Skybolt epäonnistuivat. Yhdysvallat vastusti NATO-maiden omia ydinohjussuunnitelmia, koska se halusi aseiden olevan mahdollisimman uudenaikaisia ja turvallisia. Pääministeri Harold Macmillan ja presidentti Kennedy sopivat kuitenkin Nassaun kokouksessa 1962, että Yhdysvallat toimittaisi Britannialle Polaris-ohjuksia sukellusvenekäyttöä varten. Britannia suunnittelisi ja rakentaisi sukellusveneet ja ydinkärjet itse. Yhdysvallat tarjosi ohjusta myöhemmin myös Ranskalle, joka halusi kuitenkin kehittää omat ohjuksensa. Polaris-sopimus Britannian ja Yhdysvaltain välillä solmittiin 6. huhtikuuta 1963. Kvasisota
Kvasisota (engl. "Quasi-War") oli julistamaton sota joka käytiin 7. heinäkuuta 1798 alkaen melkein pelkästään Karibianmerellä. Sodassa olivat osapuolina Yhdysvallat ja Ranska. Sota päättyi vuoden 1800 sopimukseen eli Mortefontainen rauhansopimukseen, joka solmittiin 30. syyskuuta 1800. Taustana olivat erimielisyydet, jotka koskivat sopimuksia ja Yhdysvaltojen puolueettomuutta Ranskan vallankumouksen aikaisissa sodissa. Ranskan historia
Maastrichtin sopimus astui voimaan 1. marraskuuta 1993. Tammikuussa 1996 Ranska päätti maanalaisen ydinkoesarjansa ja oli elokuussa 1996 mukana hyväksymässä ydinkoekieltosopimusta Geneven aseidenriisuntakokouksessa ja YK:n yleiskokouksessa. Ranskan osuus Euroopan rahaliiton EMU:n kolmannen vaiheen toteutumisessa 1. tammikuuta 1999 oli ratkaiseva Saksan ohella. 29. toukokuuta 2005 Ranskan kansanäänestys vastusti (54,87 % vastaan) Euroopan unionin perustuslakiluonnosta. Ison-Britannian ja Irlannin sopimus
Ison-Britannian ja Irlannin sopimus () oli Ison-Britannian hallituksen ja Irlannin tasavaltalaisjohdon välillä neuvoteltu sopimus, joka allekirjoitettiin 6. joulukuuta 1921 ja astui voimaan vuotta myöhemmin. Sopimus päätti Irlannin itsenäisyyssodan ja sen nojalla perustettiin Irlannin vapaavaltio, josta tuli brittiläinen dominio. Sopimuksella vahvistettiin Irlannin kahtiajako ja Pohjois-Irlannin jääminen osaksi Britannian valtiota. Irlannissa tasavaltalaisten radikaali siipi ei hyväksynyt sopimusta ja se johti vuonna 1922 käytyyn Irlannin sisällissotaan, jonka sopimuksen vastustajat kuitenkin hävisivät. Sopimus muodosti pohjan vuosina 1922–1937 voimassa olleelle Irlannin perustuslaille. Uusi Ranska
Uuden Ranskan vahvistaessa asemaansa Suurten järvien metsäseuduilla myös englantilaiset laajensivat elintilaansa. Vuonna 1670 perustettiin Hudson’s Bay Company hallitsemaan turkiskauppaa alueella, jonka vesi laski Hudsoninlahteen. Tämä päätti ranskalaisten monopolin kanadalaisessa turkiskaupassa. Hyvityksenä ranskalaiset laajensivat aluettaan etelään ja länteen brittien siirtokunnista. Vuonna 1682 Robert Cavelier de La Salle tutki Ohio- ja Mississippijokien laaksoja ja valtautti koko Meksikonlahdelle ulottuvan alueen Ranskalle. Hän nimesi alueen Louisianaksi. Vaikka tällä Uuden Ranskan alueella ei ollut käytännöllisesti katsoen ollenkaan asutusta, sinne rakennettiin monia strategisesti tärkeitä linnoituksia.
Vuonna 1689 ranskalaisten ja englantilaisten taloudellinen ja alueellinen kilpailu Poihjois-Amerikassa muuttui sodaksi. Irokeesit tukivat Englantia ja tekivät tuhoisia iskuja Uuden Ranskan asutuksia vastaan. Suurten järvien algonkinkieliset kansat siirtyivät kannattamaan Ranskaa ja polttivat useita irokeesien kyliä. Kuningas Vilhelmin sotana tunnettu sota kääntyi lopullisesti ranskalaisten eduksi heidän saatuaan emämaastaan yli tuhannen sotilaan vahvistuksen. Kun ranskalaiset ja englantilaiset solmivat Ryswickin rauhan 1697, myös sotien ja sairauksien heikentämä irokeesiliitto oli valmis neuvottelemaan rauhasta. Ranskan ja Venäjän liitto
Ranskan ja Venäjän liitto (myös kaksiliitto) oli Ranskan ja Venäjän keisarikunnan puolustusliitto, joka syntyi sarjasta vuosina 1891–1894 solmittuja sopimuksia ja oli voimassa ensimmäiseen maailmansotaan asti. Ranska haki liitolla turvaa ensisijaisesti Saksaa ja Venäjä Itävalta-Unkaria vastaan. Ranskan merivoimat
Vuosina 1798-1800 Ranskan ja Yhdysvaltain välillä käytiin kvasisotaa, joka oli taistelua ilman sodanjulistusta. Taustalla olivat Yhdysvaltain suhteet Britanniaan sekä itsenäisyystaisteluissa Ranskalta saadun avun korvaukset. Ranskan laivaston alukset valtasivat Britanniaan matkanneita Yhdysvaltain lipun alla purjehtineita aluksia. Tämän seurauksena Yhdysvaltain laivasto kävi joukon menestykkeitä taisteluita Ranskan laivaston aluksia vastaan. Syksyyn 1800 mennessä Ranskan laivaston kaapparien ja sotalaivojen toiminta oli supistunut minimiin. Toisen liittokunnan sota
Toisen liittokunnan sota oli vuonna 1799 alkanut sota Ranskan tasavallan ja toisen liittokunnan, johon kuuluivat Iso-Britannia, Itävalta, Venäjä ja Ottomaanien valtakunta, välillä Ranskan vallankumoussodissa. Sota päättyi vuonna 1801, jolloin rauhansopimuksella vahvistettiin Ranskan omistus vuoteen 1793 mennessä vallatuilla alueilla. Uusi Ranska
Seuraavaan vuoteen mennessä britit olivat valloittaneet Uuden Ranskan kokonaisuudessaan. ja viimeinen ranskalainen kenraalikuvernööri antautui syyskuussa 1760. Ranska luovutti Kanadan lopullisesti briteille 10. helmikuuta 1763 solmitussa Pariisin rauhassa. Ranskalainen kulttuuri ja uskonto säilyi vallitsevana suurimmassa osassa entistä Uutta Ranskaa, kunnes brittiläisten uudisasukkaiden saapuminen johti myöhemmin Ylä-Kanadan ja New Brunswickin perustamiseen. Pax Britannica
Pax Britannica (”brittiläinen rauha”) on suhteellinen rauhan ajanjakso Euroopassa ja muualla maailmassa vuosina 1815–1914, jolloin Brittiläinen imperiumi kasvoi maailmanlaajuiseksi sotilaalliseksi sekä taloudelliseksi hegemoniaksi ja Britannia omaksui maailmanpoliisin roolin. Ajanjakson katsotaan alkaneen 1815, jolloin Napoleonin sodat päättyivät Ranskan keisari Napoleonin tappioon Waterloon taistelussa, jolloin britit vangitsivat hänet. Pax Britannica päättyi 1914, jolloin ensimmäinen maailmansota alkoi. Samaa ajanjaksoa pidetään myös Britannian imperialismin aikakautena. Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimat
Kuningas Henrik VIII rakensi uudet, ensimmäistä kertaa kuninkaallisena laivastona tunnetut merivoimat ja voitti Ranskan laivaston Solentissa 1545. Hänen kuollessaan laivastossa oli 58 laivaa. Lähi-itä
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen monet Osmannien valtakunnalle kuuluneet alueet jaettiin Britannian ja Ranskan kesken Kansainliiton mandaattialueina. Britannian hallintaan joutuivat täten Palestiina ja Irak, Ranskan hallintaan taas Syyria. Sitä vastoin Egypti ja Saudi-Arabia itsenäistyivät muutaman vuoden kuluttua ensimmäisen maailmansodan jälkeen, samoin kuin myöhemmin mandaattialueetkin, ensimmäisenä Irak vuonna 1932. Toussaint L'Ouverture
Vuonna 1798 britit tekivät salaisen rauhan Toussaintin joukkojen kanssa. Rauhan mukaan britit vetäytyivät Saint-Dominguelta, kun taas Toussaint lupasi olla hyökkäämättä brittien hallitsemalle Jamaikalle ja pidättäytyi tukemasta siellä mahdollisesti syttyviä orjakapinoita. Toussaint oli nyt käytännössä jo valtionpäämies, vaikkakin hän vielä vuonna 1799 otti vastaan Ranskan vallankumoushallitukselta eli direktoraatilta vastaan kenraalikuvernöörin muodollisen tittelin. Toussaint sai aluksi tukea presidentti John Adamsin johtamilta Yhdysvalloilta. Adams oli orjuuden vastustaja ja halusi Toussaintista myös liittolaisen brittejä vastaan. Kaikki amerikkalaiset eivät kuitenkaan jakaneet Adamsin käsityksiä, vaan monien poliitikkojen mielestä Saint-Dominguen orjakapina uhkasi yllyttää kapinaan myös orjat Yhdysvalloissa. Yhdysvaltojen suhtautuminen Toussaintiin muuttuikin kielteiseksi Adamsin virkakauden päätyttyä vuonna 1801. Toussaintin onnistui vielä kukistaa kilpailijansa etelässä. André Rigaud pakeni Ranskaan vuonna 1800 ja Toussaint hallitsi näin koko Saint-Dominiguen siirtokuntaa. Entente cordiale
Entente muodosti Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan välisen poliittisen yhteistyön ennen toista maailmansotaa. Regensburgin rauhansopimus
Regensburgin rauhansopimus päätti Espanjan ja Ranskan välisen sodan. Sopimus solmittiin 15. elokuuta 1684 Regensburgin kaupungin dominikaanikonventissa, ja solmijoina olivat toiselta puolelta Ranskan kuningas Ludvig XIV ja toiselta puolelta Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Leopold I sekä Espanjan kuningas Kaarle II. Lopullisessa sopimuksessa kuningas Ludvigin annettiin pitää unionin kautta saamansa alueet, kuten Strasburg ja Luxemburg, kun taas Kortrijk ja Diksmuide (nykyään Belgiaa), palautettiin Espanjalle. Rauha ei kuitenkaan ollut ehdoton, vaan ainoastaan kahdenkymmenen vuoden aselepo. Yhdistyneen kuningaskunnan asevoimat
Brittiarmeijan historia on pitkä, monitahoinen ja sen vaikutus maailmanhistoriaan on ollut merkittävä, etenkin 1600-luvulla. Useat brittiarmeijan nykypiirteistä juontavat juurensa ensimmäisistä kansallisista asevoimista Alfred Suuren ajalta. Merkittävimmät sodat, joihin asevoimat ovat osallistuneet myöhemmässä historiassa, ovat Napoleonin sodat, Krimin sota sekä ensimmäinen ja toinen maailmansota. Brittiläinen imperiumi, jonka alueella asui lähes kolmannes maailman väestöstä, oli maan asevoimien valvonnassa. Asevoimien nykyinen hallintorakenne luotiin vuonna 1964 kun nykyinen puolustusministeriö (, "MoD") perustettiin. Se käsittää Amiraliteetin, War Officen sekä Air Ministryn. Pariisin rauhansopimus (1947)
Pariisin rauhansopimus solmittiin Pariisissa, Ranskassa 10. helmikuuta 1947. Toisen maailmansodan voittaneet liittoutuneet (ensi sijassa Yhdysvallat, Neuvostoliitto, Iso-Britannia ja Ranska) neuvottelivat rauhansopimukset häviäjien eli akselivaltoina olleiden Italian, Romanian, Unkarin ja Bulgarian sekä niiden kanssasotijana taistelleen Suomen kanssa heinä–lokakuuhun 1946 pidetyssä rauhankonferenssissa. Häviäjävaltiot säilyivät itsenäisinä ja niillä oli mahdollisuus liittyä Yhdistyneisiin kansakuntiin. Théophile Delcassé
Delcassé halusi turvata Ranskan Saksan, Itävalta-Unkarin ja Italian muodostaman kolmiliiton uhkaa vastaan jatkamalla yhteistyötä Venäjän kanssa sekä lähentymällä Britanniaa. Heti ulkoministerikautensa alussa hän joutui ratkaisemaan Fashodan kriisinä tunnetun Ranskan ja Britannian siirtomaaselkkauksen Sudanissa. Parantaakseen suhteita Britanniaan Delcassé määräsi yleisestä mielipiteestä välittämättä ranskalaisen kapteeni Marchandin joukot perääntymään kiistellystä Fashodan linnakkeesta. Aluekiista sovittiin sopimuksella maaliskuussa 1899 ja maiden välit paranivat. Huhtikuussa 1904 solmittiin Britannian ja Ranskan välille lopulta pitkäaikaisen liiton luonut niin sanottu entente cordiale -sopimus, jolla maat sopivat useita kiistojaan. Delcassé edisti myös vuonna 1907 solmittua Englannin ja Venäjän ententesopimusta, jonka myötä nämä kolme maata muodostivat kolmoisententeksi kutsutun liittokunnan. Hän sai myös parannettua Ranskan suhteita Italiaan sekä sovittua vuonna 1900 Espanjan kanssa pitkäaikaisen siirtomaarajakiistan Länsi-Afrikassa. Henry Wilson (sotamarsalkka, 1864–1922)
Wilson aloitti sotilasuransa vuonna 1882 Irlannin miliisijoukoissa. Hän osallistui sotaan Burmassa 1885–1887 sekä buurisotaan Etelä-Afrikassa 1899–1901, minkä myötä hänet ylennettiin majuriksi. Vuosina 1907–1910 hän toimi Camberleyn yleisesikuntakoulun johtajana, minä aikana hän pyrki luomaan hyvät yhteistyösuhteet Ranskan armeijaan, erityisesti ranskalaiseen kollegaansa Ferdinand Fochiin. Myös maailmansodan aikana yhteistyö ranskalaisten kanssa sujui häneltä hyvin. Vuosina 1910–1914 Wilson toimi sotaministeriön sotilasoperaatiojohtajana, ja laati suunnitelmia brittiläisen siirtoarmeijan lähettämisestä Ranskan avuksi, mikäli sota syttyisi Ranskan ja Saksan välille – siitäkin huolimatta, että Ranskan ehdoton tukeminen ei ennen sotaa ollut suosittu ajatus Britannian johdossa. Maaliskuussa 1914 Irlannissa sattuneen Curraghin välikohtauksen yhteydessä Wilson tuki upseereita, jotka kieltäytyivät kukistamasta Irlannin itsehallintolakia vastustaneiden unionistien odotettua kapinaa. Tämän vuoksi häntä ei maailmansodan syttyessä nimitetty brittiläisen siirtoarmeijan esikuntapäälliköksi, vaikka sen komentaja John French olisi halunnut hänet. Tehtävään nimitettiin Archibald Murray. Yhdysvaltain historia
Siirtokunnat julistautuivat itsenäisiksi 4. heinäkuuta 1776, kun mannermaakongressi hyväksyi itsenäisyysjulistuksen. Sen oli laatinut valiokunta, johon kuuluivat John Adams, Roger Sherman, Robert R. Livingston, Thomas Jefferson ja Benjamin Franklin. Sotaonni ei ollut aina suosiollinen amerikkalaisille, ja englantilaiset kieltäytyivät neuvottelemasta ellei itsenäisyysjulistusta peruutettu. Ranska liittyi itsenäisyystaisteluun siirtokuntien puolella solmimalla liittosopimuksen Benjamin Franklinin kanssa ja lähetti Lafayetten ja Rochambeaun joukkoineen Amerikkaan. Samalla Ranska sai vahingonkorvausta seitsenvuotisesta sodasta. Englantilaiset lyötiin Saratogan taistelussa vuonna 1777. Toinen maailmansota
Versailles’n rauhansopimuksen mukaisesti Reininmaa oli demilitarisoitu alue. Hitler rikkoi myös tätä määräystä vuonna 1936, jolloin hän marssitti 30 000 miestä Kölniin 7. maaliskuuta 1936. Ranska seurasi jälleen vierestä Britannian hyväksyessä Saksan marssin ”omalle takapihalleen”. Militarisoinnin jälkeen Hitler järjesti kansanäänestyksen, jossa 98,8 % äänestäjistä tuki hänen toimiaan. Tämän jälkeen hän rakensi oman puolustuslinjansa, ”Westwallin” Ranskaa vastaan. Georges Bidault
Ranskan vapauttamisen jälkeen vuonna 1944 Bidaultista tuli de Gaullen johtaman väliaikaisen hallituksen ulkoministeri. Tässä ominaisuudessa hän muun muassa tuki Jaltan sopimuksen ohjelmaa ja allekirjoitti Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan. Sittemmin Bidault oli kahdesti pääministerinä, uudelleen ulkoministerinä vuosina 1947–1948 ja 1953–1954 sekä puolustusministerinä 1951–1952. Hän muodosti hallituksen 7. helmikuuta 1950. Hän kannatti Länsi-Euroopan taloudellista integraatiota, atlanttista puolustusyhteistyötä (Nato) sekä Ranskan siirtomaavallan säilyttämistä Indokiinassa ja Algeriassa. Hän joutui toimimaan ulkoministerinä tappiollisen Điện Biên Phủn taistelun aikana. Nato
Britannia ja Ranska solmivat jo maaliskuussa 1947 Dunkirkin sopimuksen keskinäisestä yhteistyöstä. Britit ehdottivat sopimuksen laajentamista Belgian, Luxemburgin ja Alankomaiden kanssa. 17. maaliskuuta 1948 Brysselissä allekirjoitettiin Britannian, Belgian, Alankomaiden, Luxemburgin ja Ranskan välillä puolustussopimus (Bryssels Treaty), jota pidetään Naton edeltäjänä. Sitä toteuttamaan perustettiin syyskuussa 1948 Länsiliiton puolustusorganisaatio (Western Union Defence Organization). Ranskan–Hollannin sota
Ranskan–Hollannin sota alkoi maaliskuussa 1672 kun Englannin ja Alankomaiden laivastot ottivat yhteen merellä, jota seurasi Englannin ja Ranskan sodanjulistukset Alankomaille. Hollantilaiset alkoivat koota uuttaa Ranskan vastaista liittokuntaa: solmittiin liitto Brandenburgin vaaliruhtinas Fredrik Vilhelmin ja keisari Leopoldin kanssa. Marokon sota
1900-luvun alussa eurooppalaiset suurvallat kilpailivat poliittisesta ja taloudellisesta vaikutusvallasta Marokossa. Vuonna 1904 Ranska solmi Entente cordialen Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa, jonka osana sovittiin, että englantilaiset antaisivat Ranskan "pitää yllä järjestystä" ja "tarjota apua" Marokossa. Ranska puolestaan luopui vaatimuksistaan Egyptissä. Samana vuonna Ranska solmi Espanjan kanssa salaisen sopimuksen, jolla maat jakoivat Marokon keskenään etupiireihin. Uusi imperialismi
Vuoden 1815 Wienin kongressin ja Ranskan–Preussin sodan välisenä aikana Britannia muodosti maailman modernin teollisen vallan. Suurvaltojen kilpailu alkoi pitkän laman aikana 1873–1896, jonka seurauksena oli sosialistipuolueiden nousu länsimaissa. Britannian askeleena uuteen imperialismiin on usein päivätty vuoteen 1875, jolloin Benjamin Disraeli osti Egyptiltä Suezin kanavan. Britannia otti valvontaansa Kyproksen 1878. Sudanin valtaus 1896–1898 ja Fashodan selkkaus syyskuussa 1898 kiristivät Ranskan ja Britannian välejä. Saksa osoitti kiinnostusta Etelä- ja Lounais-Afrikan alueisiin 1890-luvulla. Japani otti hallintaansa Taiwanin 1895, Mantŝurian 1905 ja Korean 1910. Luxemburgin historia toisen maailmansodan aikana
Lukuun ottamatta muutamia vapaaehtoisjoukkoja, Luxemburgilla ei ollut armeijaa vuoden 1867 Lontoon sopimuksen vuoksi. Muutaman väärän hälytyksen jälkeen keväällä 1940 Saksan ja Ranskan välisen sotilaskonfliktin syttyminen muuttui yhä varmemmaksi. Cabo de Gatan taistelu
Sota Britannian ja Yhdysvaltain välillä päättyi Ghentin sopimukseen 24. joulukuuta 1814, minkä jälkeen amerikkalaiset saattoivat keskittyä "Edwinin" tilanteeseen. Yhdysvaltain presidentti James Madison kirjoitti Algerian deylle uhkaavan kirjeen, jota lähti viemään kaksi laivasto-osastoa. Toista niistä komensi Stephen Decatur fregatti "USS Guerrierella" (52 tykkiä). Laivasto-osaston mukana oli myös Yhdysvaltojen uusi Algerin-konsuli William Shaler. Osasto saapui Gibraltarille 15. kesäkuuta 1815 ja kohtasi 17. kesäkuuta Cabo de Gatassa, Espanjan rannikolla, kauppalaivoja väijyneiden ja Hamidou Raïsin komentamien algerialaisten lippulaivan fregatti "Mashodan" (44 tykkiä). Algerialaisten mukana Espanjan rannikolla oli ollut myös priki "Estedio" (22 tykkiä), mutta se oli kohtaamisen aikana tiedustelemassa kauempana. Versailles’n rauha
Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson esitti jo 8. tammikuuta 1918 Neljäntoista kohdan ohjelman, jossa sotaan johtaneita syitä pyrittiin ratkaisemaan, eikä ohjelmassa ollut erityisiä rangaistuksia Saksalle. Rauhaa solmittaessa alkuvuonna 1919 Ranska ja Britannia kuitenkin vaativat kovia rauhanehtoja Saksalle, ja lopullinen Versailles’n rauha 1919 oli Ranskan ja Britannian vaatimusten mukainen. Rauhansopimus sisälsi Kansainliiton perustamisen. Grenada
Siirtomaa jouduttiin luovuttamaan briteille seitsenvuotisen sodan päätteeksi vuonna 1763 Pariisin rauhansopimuksen mukaisesti, ja Versaillesin rauha 1783 uudisti siirron. Britit toivat saarelle muskottipähkinän, puuvillan ja kaakaon viljelemisen. Kun orjuudesta luovuttiin 1833, saarilla oli jo 24 000 orjaa. Grenadasta tuli Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolinen kruununsiirtomaa vuonna 1877. Satavuotinen sota
Sota voidaan karkeasti jakaa neljään osaan: Englannin alkumenestykset Edvard III:n aikana vuosina 1337–1360, vuosien 1360–1400 jakso jolloin ranskalaiset lähes karkottivat englantilaiset mantereelta, Henrik V:n suurten voittojen leimaama jakso 1400–1429, ja loppujakso 1429–1452, jona aikana Ranska yhdistyi Kaarle VII:n alaisuuteen ja karkotti englantilaiset mantereelta Calais’ta lukuun ottamatta.
Sodan alkaessa Ranskan väkiluku oli 14 miljoonaa, ja kahden miljoonan asukkaan Englanti vastasi vain ranskalaista herttuakuntaa. Ranska oli myös huomattavasti Englantia vauraampi. Alkuvuosina Englanti liittoutui Alankomaiden aateliston ja Flanderin herttuoiden kanssa, mutta liitto kariutui tuloksettomana 1340. Meritaisteluissa Ranska menestyi jonkin aikaa ja joitain Kanaalin englantilaisia kaupunkeja hävitettiin. Vuonna 1340 englantilaisten maihinnousuyritystä estänyt Ranskan laivasto kuitenkin tuhottiin suurimmilta osin Sluysin meritaistelussa. Englanti pystyi tämän jälkeen estämään ranskalaisten maihinnousun, koska se hallitsi nyt Englannin kanaalia. Yhdistyneen kuningaskunnan historia
Ensimmäisessä maailmansodassa Britannia oli yksi ympärysvalloista Venäjän, Ranskan ja Yhdysvaltain rinnalla Saksaa vastaan. Sodan sytyttyä Herbert Kitchener nimitettiin maan sotaministeriksi 5. elokuuta 1914. Yleinen asevelvollisuus otettiin käyttöön 26. tammikuuta 1916. Kitchener kuoli kesäkuussa 1916, jonka jälkeen David Lloyd George nimitettiin 6. heinäkuuta sotaministeriksi. Yhtenä voittajavaltioista se oli solmimassa Versailles’n rauhaa. Sodassa kuoli satoja tuhansia brittejä. Gilbert du Motier de Lafayette
Lafayette palasi Ranskaan vuodenvaihteessa 1781–82, ja hänet ylennettiin sotamarsalkaksi. Hän valmisteli sotaretkeä Länsi-Intiaan mutta 20.1.1783 solmittu Yhdysvaltojen ja Britannian rauhansopimus peruutti sen. Ystävänsä Thomas Jeffersonin kanssa Lafayette solmi USA:n ja Ranskan välisen kauppasopimuksen USA:n velan vähentämiseksi. Ranskan ja Venäjän liitto
Kun Ranska ja Englanti solmivat vuonna 1904 keskenään Entente cordiale -sopimuksen ja Venäjä ja Englanti vuonna 1907 vastaavan sopimuksen, syntyi näiden valtioiden välille niin sanottu kolmoisentente. Siitä tuli Saksan, Italian ja Itävalta-Unkarin välisen kolmiliiton vastainen suuri liitto. George Washington
Sotatilanne muuttui täysin 6. helmikuuta 1778, kun Ranska ja Yhdysvallat solmivat "Treaty of Alliance" -sopimuksen (). Kesäkuussa Washington hyökkäsi vetäytyvän kenraali Henry Clintonin armeijan jälkijoukkoa vastaan. Vaikka taistelu päättyikin ratkaisemattomana, se toi ajan mittaan etua siirtokunnille. Taistelun jälkeen Washington johti armeijansa Hudsonjoen yläjuoksulle, josta tuli hänen tukialueensa. Seuraavien kahden vuoden aikana Washington operoi pohjoisissa siirtokunnissa, kun taas britit sotivat menestyksekkäästi eteläisissä siirtokunnissa. Siirtokunnat kärsivät sodan raskaimman tappion, kun Clinton valtasi toukokuussa 1780 Etelä-Carolinan Charlestonin. Tämän jälkeen eteläisten brittijoukkojen komentajaksi tuli kenraali Charles Cornwallis. Guillaume Dubois
Vuonna 1719 Englanti ja Ranska aloittivat sodan Espanjaa vastaan ja jouduttuaan tappiolle Espanjan kuningas Filip V joutui seuraavan vuoden kesäkuussa luopumaan vaateistaan Ranskan kruunuun. Syksyllä 1720 Ranskassa syntynyt talouskriisi järkytti koko Orléansin herttua Filipin hallinnon suosiota. Turvatakseen oman asemansa Dubois omaksui nyt espanjalaisystävällisen ulkopolitiikan, joka nautti suurempaa kansan tukea kuin aiempi linja. Tämän merkkinä maiden välille solmittiin sopimus maaliskuussa 1721 ja alaikäinen kuningas Ludvig XV kihlattiin Filip V:n tyttären Marianan kanssa. Ranska kuitenkin pysyi lojaalina myös Englannille ja jatkoi sen liittolaisena vuoteen 1733. Mudroksen aselepo
Mudroksen aselepo () oli sopimus vihollisuuksien lopettamisesta ensimmäisen maailmansodan Lähi-idän rintamalla. Se solmittiin ympärysvaltojen ja Osmanivaltion välillä 30. lokakuuta 1918 ja vihollisuudet päättyivät 31. lokakuuta. Varsinaiset rauhansopimukset tehtiin myöhemmin: Sèvresin rauhansopimus 1920 ja Turkin vaatimuksesta solmittu Lausannen sopimus vuonna 1923. Uusi Ranska
Ranskan ja Britannian siirtomaavaltojen keskinäinen taistelu Ohionlaakson turkismaista johti vuonna 1754 alkaneeseen sotaan maiden välillä. Kaksi vuotta myöhemmin Englanti ja Ranska julistivat virallisesti sodan toisiaan vastaan. Euroopassa seitsenvuotisena sotana tunnettu sota levisi aina Intiaan asti. Paul Cambon
Cambon nimitettiin suurlähettilääksi Lontooseen elokuussa 1898, keskellä Ranskan ja Ison-Britannian suhteita hiertänyttä Fashodan kriisiä. Seuraavina vuosina hän pyrki lämmittelemään maiden välejä. Ranskan ja Ison-Britannian kiistat sovittanut entente cordiale -sopimus, joka allekirjoitettiin 8. huhtikuuta 1904, oli hänen uransa merkittävin saavutus. Sopimus toi Ranskalle brittien tuen ja siten vahvisti huomattavasti Ranskan asemaa ensimmäisessä ja toisessa Marokon kriisissä vuosina 1905–1906 ja 1911, joissa Saksa yritti haastaa Ranskan aseman Marokossa. Sopimus myös raivasi tietä Ranskan ja Ison-Britannian liitolle ensimmäisessä maailmansodassa. Sotaa edeltäneinä vuosina Cambon kehitti hyvän yhteistyösuhteen varsinkin Ison-Britannian ulkoministeri Edward Greyn kanssa, ja maiden ulkopolitiikka läheni huomattavasti toisiaan. Heinäkuun kriisin aikana 1914 Cambon pyrki varmistamaan Ison-Britannian tuen Ranskalle sodan puhjetessa. Myös maailmansodan aikana hänellä oli keskeinen rooli brittien ja ranskalaisten yhteistyössä. Marokko
Saksan ulkoministeriö sanoi lähettävänsä sotilaita suojelemaan Marokossa asuvia saksalaisia. Virallinen sopimus Marokon jaosta länsimaiden kesken allekirjoitettiin Fèsissä 30. maaliskuuta 1912, jolloin Marokon sulttaani Abdelhafid allekirjoitti sopimuksen, jossa Marokosta tehtiin Ranskan protektoraatti. Espanja sai alueita Marokon eteläosista. Näin Marokko jaettiin kahtia: pohjoisessa oli Ranskan Marokko ja etelässä Espanjan Marokko, jonka alueella on nykyään Länsi-Sahara. Espanjan Marokosta irtautui vuosina 1920–1926 käydyn Rifin sodan yhteydessä lyhytaikaiseksi jäänyt Rifin tasavalta. Ranskan sotahistoria
Ranskan mantereelliselle kokonaisuudelle ja valtioyhteydelle oli jo varhain ominaista kansan ja sen kulttuurin yhteneväisyys. Alueen poliittisen yhtenäisyyden muodostuminen puolestaan vaati melkoisen pitkän ajan. Noin vuodesta 400 lähtien, Rooman valtakunnan rappeutumisesta lähtien ja sen menetettyä valtansa Galliassa, frankkien germaaniheimo ryhtyi ottamaan aluetta hallintaansa. Aina Klodvig I:stä lähtien Kaarle Suuren aikoihin asti ensin kuningaskunta ja myöhemmin keisarikunta sulki sisäänsä lähes koko nykyisen Ranskan, mutta myös muita alueita tämän ulkopuolella. Verdunin sopimuksella Karolinginen valtakunta jaettiin vuonna 843 ja tällöin syntyi länsifrankkien valtakunta, josta myöhemmin muodostui Ranska.
Keskiajalla kilpailu hegemoniasta Englannin ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan välillä johti pitkäaikaisiin sotiin. Joskin ranskalainen armeija oli olemassa jo historian varhaisissa vaiheissa, niin termin todellisessa merkityksessä ranskalainen armeija luotiin vasta satavuotisen sodan loppuvaiheessa kuningas Kaarle VII:n aikana, kun luotiin ensimmäiset Ranskan kuninkaan alaisuudessa olevat jatkuvassa palveluksessa olevat sotajoukot. Tämän mahdollisti Ranskassa vasta 1200-luvulla lujittunut kuninkaan hallitsema keskusvalta, joka vasta saattoi luoda yhtenäisen valtion, ja näin Ranskasta tuli Euroopan voimakkain valtio. Mutta muutama vuosisata myöhemmin uskonsodat ja kasvava Espanjan mahti kyseenalaistivat tuon valtakeskittymän. New Orleansin taistelu
Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta olivat ajautuneet sotaan keskenään vuonna 1812. Molemmat osapuolet olivat väsyneitä sotaan vuoden 1814 loppupuolella ja neuvottelut sodan päättämiseksi olivat alkaneet syksyllä Belgian Gentin kaupungissa. Gentin rauha päätti sodan virallisesti 24. joulukuuta 1814, Uutinen sopimuksen allekirjoittamisesta kulki Atlantin valtameren yli vasta New Orleansin taistelun jälkeen. Ennen New Orleansia britit olivat kasvattaneet joukkojensa määrää Amerikassa ja yhdysvalloista oli otettu joitakin merkittäviä voittoja. Britit päättivät yrittää Louisianan osavaltiossa sijainneen New Orleansin kaupungin valtausta, koska näin estettäisiin yhdysvaltalaisia käyttämästä Mississippi-jokea joukkojen ja tarvikkeiden kuljetukseen. Kaupunki oli myös huomattavat puuvilla- ja sokerivarastot. Lontoon laivastosopimus
Lontoon laivastosopimus solmittiin 22. huhtikuuta 1930 Italian, Japanin, Ranskan, Britannian ja Yhdysvaltain välillä. Sopimuksella säädeltiin sukellusvenesodankäyntiä ja rajoitettiin laivastovarustelua. Pariisin rauha (1814)
Pariisin rauhansopimus oli 30. toukokuuta 1814 allekirjoitettu rauhansopimus, joka päätti Napoleonin sotiin kuuluneen kuudennen liittokunnan sodan. Sopimuksen osapuolina olivat sodan hävinnyt Ranska sekä voittajavaltiot Iso-Britannia, Itävalta, Preussi, Venäjä, Ruotsi ja Portugali. Espanja solmi heinäkuussa 1814 Ranskan kanssa erillisen rauhansopimuksen, jossa oli sama sisältö. Kaarle Rohkea
Kaarle Rohkea pyrki laajentamaan alueitaan ja saavuttamaan itsenäisyyden suhteessa Ranskan kuninkaisiin. Hän kieltäytyi alistumasta kuningas Ludvig XI:n suvereniteettiin ja julisti tälle sodan, jossa pyrki liittoutumaan mahdollisimman vahvojen liittolaisten kanssa vähentääkseen lääninherransa valtaa. Hän yritti elvyttää Satavuotisen sodan taisteluja Ranskan ja Englannin välillä liittoutumalla Englannin kuninkaan Edvard IV:n kanssa Ludvig XI vastaan. Tämä tavoite ei toteutunut, sillä Picquignyn sopimus solmittiin 29. elokuuta 1475 Ranskan Ludvig XI:ta ja Englannin Edvard IV:n välillä. Sopimus lopetti viimein Satavuotisen sodan.. Garrison Historic Area
Tarve pysyvällä varuskunnalle Barbadoksella nousi Britanniassa Yhdysvaltain vapaussodan aikana, kun ranskalaiset lähtivät tukemaan amerikkalaisia. Joukot saapuivat sinne 1780, mutta ne olivat majoittuneena ympäri Bridgetownia. Tilapäiset varuskuntarakennalmat pystytettiin 1783. Sota päättyi samana vuonna, ja tämän jälkeen sotilaiden määrä laski saarella. Mutta Britanniassa oltiin edelleen huolissaan Karibianmerten saarien tulevaisuudesta, ja vuosien 1789 ja 1780 aikana hallitus hankki 26,1 hehtaaria maata, jolle uusi varuskunta-alue rakennettiin. Seitsenvuotinen sota
Siirtomaissa käydyssä sodassa britit menestyivät. Uudessa Ranskassa he valtasivat vuonna 1758 Louisbourgin, vuonna 1759 Québecin sekä vuonna 1760 pakottivat Ranskan armeijan antautumaan ja valtasivat Montrealin. Länsi-Afrikassa ranskalaiset menettivät briteille 1758 Saint-Louisin linnoituksen ja Goréen. Karibialla britit valtasivat Ranskalta vuonna 1759 Guadeloupen ja 1762 Martiniquen. Vuonna 1762 britit valtasivat Espanjalta Havannan ja Manilan. Sodan jälkeen Espanja luopui Floridasta saadakseen Kuuban takaisin haltuunsa. Intiassa britit voittivat kenraali Thomas Arthur Lally Tollendalin johtaman ranskalaisten armeijan Wandewashin taistelussa tammikuussa 1760 ja valtasivat 1761 Ranskan viimeisen ja tärkeimmän tukikohdan Pondicherryn. Formignyn taistelu
Ranskan ja Englannin välille oli allekirjoitettu aselepo. Kuitenkin 23. maaliskuuta 1449, englantilaisten joukkoihin kuulunut seikkailija Surienne, jota sanottiin Aragonialaiseksi, valtasi Fougèresin kaupungin. Tämä tapahtuma sai Bretagnen liittoutumaan virallisesti ranskalaisten puolelle, vaikkakin Arthur de Richemont, joka oli Bretagnen herttuan veli, oli toiminut Ranskan kuninkaan connetablena useiden vuosien ajan. Pariisin rauha (1763)
Ranska oli menettänyt seitsenvuotisen sodan aikana Kanadan, ja britit olivat vallanneet lisäksi ranskalaisia siirtokuntia Karibialla ja Intiassa. Ludvig XV pyysi maaliskuussa 1762 virallisten rauhanneuvotteluiden aloittamista. Britanniassakin oltiin halukkaita rauhaan, sillä sota oli maksanut jo paljon ja vuonna 1760 valtaan noussut Yrjö III oli edeltäjäänsä Yrjö II:sta valmiimpi rauhaan. Ensimmäiset tunnustelut keskeytyivät, kun Ranska ja Espanja tekivät perhesopimuksen, joka ajoi Espanjan mukaan sotaan. Ison-Britannian pääministeri John Stuart ja ranskalainen diplomaatti Étienne François de Choiseul jatkoivat kuitenkin salaisia neuvotteluita. He tekivät kesäkuussa 1762 epävirallisen sopimuksen. Kytheran historia
Heinäkuussa 1807 solmitussa Venäjän ja Ranskan välisessä Tilsitin sopimuksessa Kythera palautui takaisin Ranskan alaisuuteen yhdessä muiden Jooniansaarten kanssa. Jo vuonna 1809 Kythera joutui Britannian hallintaan. Kythera päätyi osaksi toisessa Pariisin rauhassa marraskuussa 1815 muodostettua Jooniansaarten yhdysvallat -nimistä () valtiota, joka oli Britannian protektoraatti. Britit rakennuttivat saarelaisten työvoimalla Kytheralle useita rakennuksia. Nato
Yhdysvallat ei ollut mukana sopimuksessa, ja koska sen sotilaallista voimaa pidettiin tärkeänä Neuvostoliiton vastapainoksi, lähes välittömästi aloitettiin jatkoneuvottelut. Washingtonissa allekirjoitettiin 4. huhtikuuta 1949 Brysselin sopimuksen allekirjoittajamaiden lisäksi Yhdysvaltain, Kanadan, Portugalin, Italian, Ranskan, Norjan, Tanskan ja Islannin välille puolustussopimus. Vuotta 1949 pidetään Naton perustamisvuotena, vaikka liiton organisaatio syntyi suureksi osaksi vasta 1950-luvun puolella. Western Union päätti yhdistyä Natoon joulukuussa 1951. Hyökkäyssota
Hyökkäyssodan suunnittelu on yksi Lontoon sopimuksessa määrittellyistä sotarikoksista. Se mainitaan artiklassa kuusi ”rikoksena rauhaa vastaan”. Liittoutuneet valtiot – Yhdysvallat, Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska ja Neuvostoliitto – allekirjoittivat sopimuksen 8. elokuuta 1945. Se oli pohjana Euroopan akselivaltojen sotarikollisiksi katsottujen henkilöiden tuomitsemiskäytännöille. Suomen sota
Ranskan suuren vallankumouksen (1789–1799) seurauksena Euroopassa alkoi 1800-luvulle asti kestänyt sotaisa aikakausi. Ennen vuotta 1803 Euroopassa oli perustettu kaksi liittokuntaa, joiden tarkoituksena oli saada juuri perustettu Ranskan tasavalta kukistettua. Napoleonin onnistui kukistaa ensimmäinen liittokunta ja pakottaa itävaltalaiset hyväksymään Campo Formion rauhan, johon sota päättyi. Vuonna 1798 muodostettiin kuitenkin uusi liittokunta, johon kuuluivat muun muassa Iso-Britannia, Venäjä ja Itävalta. Napoleon oli ollut yksi avaintekijöistä Ranskan voitossa ensimmäistä liittokuntaa vastaan. Tällä kertaa Napoleon oli kuitenkin sotimassa Egyptissä. Ranskan armeija koki kovia tappioita sodan alkuvaiheessa. Napoleon palasi Egyptistä vuonna 1799. Ensitöikseen hän uudisti koko Ranskan armeijan ja Ranskan sotaonni kääntyi. Ranska pystyi torjumaan myös toisen liittokunnan pyrkimykset ja sota loppui vuonna 1802. Yhdistynyt arabitasavalta
Yhdistynyt arabitasavalta koettiin Jordaniassa suurena uhkana. Syyria nähtiin kiihotuksen lähteenä ja salajuonia Jordanian kuningasta Husseinia vastaan punovien salaliittolaisten pesänä. Lisäksi Egyptin asema länsimaiden vaikutusta alueella uhkaavana loi paineita Jordanian kannalta. Samalla Jordaniasta katsottuna Egypti uhkasi Jordanian ja Irakin kuningashuoneiden suhteita erityisesti britteihin. Husseinin vastaus Egyptille ja Syyrialle oli hänen ehdotuksensa Irakin kuninkaalle Faisal II:lle jordanialais-irakilaisen liiton muodostamisesta Yhdistyneen arabitasavallan vastapainoksi. Tämä vastapaino solmittiinkin 14. helmikuuta 1958. Sopimuksena oli muodostaa kahden valtion välinen yhtenäistetty armeija yhdistetyllä sotilasbudjetilla; Irak vastasi 80 prosentista armeijan varustuksesta ja hankinnoista ja Jordania loput 20 prosentista. Molempien maiden joukot olivat vastavuoroisia järjestelyissä. Ranskan ja Venäjän liitto
Ensimmäinen sopimus Ranskan ja Venäjän välillä oli 27. elokuuta 1891 solmittu yleinen poliittinen liitto, jossa julistettiin maiden välistä ystävyyttä ja jossa osapuolet sitoutuivat neuvottelemaan joutuessaan uhatuiksi. Sopimus ei sisältänyt sotilaallisia sitoumuksia. Sellaisenaankin se oli suuri voitto Ranskalle, mutta venäläiset toivoivat yhä uutta liittoa Saksan kanssa. Kun Aleksanteri III:n ja Vilhelm II:n tapaaminen Kielissä osoitti Saksan asenteen muuttumattomaksi, Venäjä taipui solmimaan varsinaisen puolustussopimuksen Ranskan kanssa. Brittiläinen Kamerun
Brittiläinen Kamerun () oli enemmän tai vähemmän virallisesti Britannian länsiafrikkalainen siirtomaa ensimmäisestä maailmansodasta 1960-luvun alkuun. Belgian, Ranskan ja Britannian joukot valtasivat Saksan keisarikunnalta sen siirtomaan Saksan Kamerunin ja sen laajennusosan Neukamerunin sodan alkuvaiheessa. Versailles’n rauhassa Kamerunista tuli Kansainliiton mandaattialue, jonka suurempi itäosa annettiin Ranskalle ja pienempi kapea länsiosa Britannialle. Britannian osa koostui kandesta osasta, eteläisestä ja pohjoisesta. Pohjoinen osakin oli kaksiosainen siten, että sen keskellä oli pätkä Nigerian ja Ranskan Kamerunin yhteistä rajaa. Nigeria oli myös brittiläinen siirtomaa, jonka kautta Brittiläistä Kamerunia hallittiin. Näin tästä tuli eräänlainen siirtomaan siirtomaa. Algerian sota
Myös presidentti de Gaulle katsoi lopulta Algerian itsenäistymisen olevan vääjäämätöntä, mikä aiheutti vuonna 1961 uuden ranskalaisten upseerien kapinan, jota kutsutaan Algerin vallankaappaukseksi. 22. huhtikuuta 1961 Algeriassa tapahtui upseerien vallankaappaus. Maurice Challen, Raoul Salanin ja Yves Saint-Marcin upseerijuntta otti vallan. Algeriassa olevien ilmavoimien komentaja, kenraali Michel Fourquet, kuitenkin kieltäytyi Challen komennosta. Presidentti de Gaulle puhui radiossa ja televisiossa 23. huhtikuuta vaatien ranskalaisjoukkoja tottelemaan maan hallitusta. Kapina saatiin loppumaan.. OAS jatkoi kapinointia tapahtuman jälkeen. Kapina kuitenkin raukesi pian, ja Ranska solmi maaliskuussa 1962 FLN:n kanssa Evianin rauhansopimuksen. Rauhansopimusta vastustanut ranskalaisten sotilashenkilöiden salainen järjestö "Organisation de l’armée secrète" (OAS) teki terrori-iskuja sekä Algeriassa että de Gaullen hallintoa vastaan Ranskassa. Pommerin sota
Seitsenvuotinen sota syttyi Euroopassa vuonna 1756. Sodassa Preussi ja Englanti taistelivat Ranskan, keisari Frans I:n, Saksin ja Venäjän liittokuntaa vastaan. Vuonna 1756 Ruotsi ja Tanska muodostivat niin sanotun meriunionin, jossa maiden yhdistyneet laivastot suojelivat kauppalaivoja Pohjanmerellä. Käytännössä unioni oli suunnattu Englantia vastaan. Ranska halusi Ruotsin mukaan sotaan ja lupasi maksaa suuret rahat, jos Ruotsi liittyisi sotaan ja lähettäisi 20 000 miehen armeijan Pommeriin taistelemaan Preussia vastaan. Preussin vastainen liittokunta vaikutti ylivoimaiselta ja Ruotsille näytti aukeavan mahdollisuus laajentaa Pommerin maitaan suhteellisen pienin ponnistuksin. Lisäksi valtaneuvostossa enemmistönä olleet hattupuolueen edustajat halusivat nöyryyttää Ruotsin kuningatarta Loviisa Ulriikaa, joka oli Preussin kuningas Fredrik II Suuren sisar. Seitsenvuotinen sota
Ranska ja Espanja haastoivat brittien meriherruuden vuosina 1746–1755, jolloin niiden vesillelaskettujen sotalaivojen yhteenlaskettu tonnisto oli kolme kertaa suurempi kuin brittien vastaava. Brittien onneksi Espanja liittyi seitsenvuotiseen sotaan vasta vuonna 1762, jolloin Ranskan laivasto oli jo lyöty. Ratkaiseva vuosi oli 1759, jolloin ranskalainen ministeri Étienne François Choiseul suunnitteli laivastovoimien keskittämistä maihinnousun tekemiseksi Britanniaan. Ranskan laivasto oli kuitenkin kahdessa tukikohdassa: Toulonissa Välimerellä ja Brestissä Bretagnessa. Brittien tavoitteena oli pitää Ranskan laivasto-osastot erillään. Brittien oli helppo saartaa Brest, sillä se oli lähellä Britanniaa. Jean-François La Clue-Sabranin johtama Välimeren laivasto onnistui lähtemään ensin Toulonista ja sitten Välimereltä. Edward Boscawenin johtama brittiosasto sai kuitenkin La Cluen kiinni Portugalin edustalla ja voitti ranskalaiset Lagosin taistelussa elokuussa 1759. Napoleonin sodat
Preussi, Saksi ja Venäjä muodostivat neljännen liittokunnan 1806, mutta Preussi lyötiin jo lokakuussa Jenassa ja Napoleon valloitti Berliinin muutamaa viikkoa myöhemmin. Preussin armeija ja kuningas perääntyivät Itä-Preussiin, josta käsin vastarintaa vielä jatkettiin. Napoleon voitti Venäjän armeijan Friedlandissa kesäkuussa 1807. Napoleon ja Aleksanteri I tekivät rauhan ja sopivat Tilsitin sopimuksessa, että myös Ruotsin, Tanskan ja Portugalin tuli liittyä Britannian saartoon. Myös Preussi joutui solmimaan Tilsitissä rauhan, jossa se menetti suuren osan läntisistä alueistaan ja joutui taloudellisten pakotteiden alaiseksi. Tilsitin Sopimuksen seurauksena syttyi Suomen sota, koska Ruotsi kieltäytyi liittymään Englannin kauppasaartoon. Napoleonin painostamana Venäjä hyökkäsi vuonna 1808 Ruotsia vastaan, vallaten Suomen ja liittäen sen keisarikuntaan.
Vuonna 1806 Napoleon julisti Britannian kauppasaartoon, joka tunnetaan nimellä mannermaasulkemus.