Mistä Suomen Punaiset saivat lentokoneita käyttöönsä?
Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1918–1939
Suomen ilmavoimat saivat käyttöönsä sekalaisen lentokonekalustonsa monista eri lähteistä. Punaiset hankkivat koneita Venäjältä, valkoiset Ruotsista ja Saksasta. Näiden koneiden joukossa oli muun muassa kolme Nieuport 10-, yksi Nieuport 17-, yksi Nieuport 21-, kolme Nieuport 23 -hävittäjää, yksi Spad S.VII- ja yksi Rumpler 6B -hävittäjä. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Suomen ilmavoimat saivat käyttöönsä sekalaisen lentokonekalustonsa monista eri lähteistä. Punaiset hankkivat koneita Venäjältä, valkoiset Ruotsista ja Saksasta. Näiden koneiden joukossa oli muun muassa kolme Nieuport 10-, yksi Nieuport 17-, yksi Nieuport 21-, kolme Nieuport 23 -hävittäjää, yksi Spad S.VII- ja yksi Rumpler 6B -hävittäjää.
Suomen ilmavoimien historia
Vuosikymmenen lentokonehankinnat Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Neuvostoliitto aloitti 9. kesäkuuta 1944 suurhyökkäyksen Kannaksella. Suomi pyysi Saksalta apua 11–12. kesäkuuta 1944, jolloin Saksa irrotti Suomelle kolmannen 30-koneisen Messerschmitt Bf 109 -laivueen. Koneista 28 lennettiin Suomeen kesä-heinäkuun vaihteessa 1944. Koneet sai Lentolaivue 28. Kaksi konetta jäi vaurioituneina matkalle. Toisen ja kolmannen laivueen täydennyksenä saatiin 29 G-6-konetta heinä–elokuussa 1944. Suomen ilmavoimat
Ruotsalainen kreivi Eric von Rosen lahjoitti Suomen tasavallan joukoille Morane-Saulnier Parasol -lentokoneen ruotsalaisen Enoch Thulins Aeroplanfabrikin lentokoulun käytössä olleen muunnoksen Thulin Typ D. Luutnantti Nils Kindberg lensi sen Uumajasta Vaasaan 6. maaliskuuta 1918. Lahjoittaja von Rosen oli koneessa matkustajana. Tämäkin kone tuotiin Suomeen vastoin Ruotsin virallista linjaa. Se ei ollut saanut lähtölupaa Ruotsista ja Kindberg sai 100 kruunun sakon luvattomasta poistumisesta maasta. Tätä konetta pidetään Suomen ilmavoimien ensimmäisenä lentokoneena, koska aiemmin saapunut ja pian rikkoutunut N.A.B. Albatross oli korjattavana eikä täten vielä palveluskäytössä. Thulin Typ D sai tunnuksen F1 tuhoutuen kuitenkin pian miehistöineen huhtikuussa 1918 putoamiseen Näsijärveen Tampereella. Lapin sota
Suomella oli Lapin sodassa käytössään 71 lentokoneen taisteluvahvuus 11. lokakuuta 1944, ja 15. tammikuuta 1945 koneita oli enää 55. Muu lentokalusto kuin Lapin sotaan osallistuva oli lentokiellossa välirauhan ehtojen mukaisesti. Koneet toimivat toimialueiltaan kaukaisilla kentillä, kunnes Pudasjärven kenttä saatiin korjattua ja käyttöön 24. marraskuuta 1944. Saksalaisilla oli käytössään noin 300 taisteluvalmista konetta, kokeneet miehistöt ja aukoton ilmapuolustus, joka perustui useisiin tutka-asemiin ja vahvaan ilmatorjuntaan. Valtion lentokonetehdas
Asetehtaista 29. syyskuuta 1946 syntynyt Valtion Metallitehtaat, VMT, oli siviiliyhtiö. Sen osana lentokoneteollisuus sai sotakorvaustoimituksista sellaiset laitteet, joiden suunnittelu oli suomalaiselle teollisuudelle erityisen vaikeaa. Toive, että Neuvostoliitto tilaisi sotakorvauksena koululentokoneita, ei toteutunut. Lentokoneiden suunnittelu ja rakentaminen päättyi lentokonetehtailla Tampereella ja Kuorevedellä kokonaan muutamaksi vuodeksi. Samoina vuosina Suomen Ilmavoimien lentokaluston huoltamiseenkin oli perin rajoitetusti resursseja. Suomen pankki ei juurikaan antanut lupaa käyttää ulkomaanvaluuttaa lentokoneiden laiteostoja varten. 
Vuonna 1945 lentokonetehdas rupesi valmistamaan laskutikkuja, joiden materiaalina oli lentokoneiden potkureihin kehitetty kolupuu. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1940–1944
Lento-osasto Kuhlmey saapui Suomeen 17. kesäkuuta 1944 ja sai Immolan lentokentän käyttöönsä. Lento-osastolla oli Junkers Ju 87 -syöksypommittajia, Focke-Wulf Fw 190A -hävittäjiä, Focke-Wulf Fw 190F -hävittäjäpommittajia ja Messerschmitt Bf 109G-8 -tiedustelukoneita yhtä aikaa noin 70 konetta. Lento-osasto pudotti hyökkääjien niskaan satoja pommitonneja tuhoten muun muassa noin 200 panssarivaunua. Osaston hävittäjät ampuivat alas yli 100 neuvostohävittäjää. Osasto poistui Suomesta 23. heinäkuuta 1944 lukuun ottamatta Focke-Wulf Fw 190F -hävittäjäpommittajalentuetta, joka poistui 13.8.1944. Curtiss P-36 Hawk
Keväällä 1943 Suomen ilmavoimat osti Saksasta vielä 15 Vapaan Ranskan ilmavoimilta Pohjois-Afrikasta peräisin ollutta konetta. Ne lennettiin Suomeen kesäkuun 1943 ja tammikuun 1944 välisenä aikana. 2VL Kuorevedellä peruskorjasi koneet ja maalasi ne suomalaisväreihin. Landsverk Anti II
Suomi sai käyttöönsä kuusi Anti II -vaunua vuonna 1942. Kesän 1944 aikana suomalaisten vaunut pudottivat tykeillään 11 neuvostoliiton lentokonetta. Vaunut selvisivät sodasta ehjinä ja niitä käytettiin aina vuoteen 1966 asti. Friedrichshafen FF 33
Suomen ilmavoimille (silloisille Ilmailuvoimille) ostettiin helmikuussa 1918 Saksasta kahdeksan lentokonetta, joista kaksi oli FF 33E-koneita. Ensimmäinen saapui 20. huhtikuuta 1918 höyrylaiva "Virgolla" Vaasaan ja toinen kesällä 1918. Koneiden saksalaiset tunnukset olivat 1999 ja 1998, suomalaiset F16 ja F24, myöhemmin S58/18 ja S73/18, jälkimmäisen koneen viimeisin rekisteritunnus 2A301. Ensimmäinen kone tuhoutui moottorihäiriön seurauksena Turussa 11. elokuuta. Toinen kone pysyi luetteloissa vuoteen 1923 saakka. Suomen ilmavoimat
Suomen sisällissodan aikana hallituksen eli Suomen tasavallan joukkojen, valkoisten lentojoukkoja perustettaessa oli sekä lentokoneiden että lentohenkilöstön saamiseksi turvauduttava ulkomaiseen apuun. Puolueettoman Ruotsin viralliset tahot suhtautuivat torjuvasti avunpyyntöihin, mutta yksityiset Ruotsin kansalaiset halusivat auttaa Suomen hallituksen joukkoja. Se osti 20. helmikuuta 1918 Ruotsista N.A.B. Albatros -koneen (Ruotsissa valmistettu saksalaisen Albatros-koneen muunnos kulki nimellä SW 20) Aftonbladetin toimittaja Waldemar Langletin keräämillä lahjoitusvaroilla. Suomen armeijan ensimmäisen sotilaskoneen lensivät Haaparannasta 25. helmikuuta ruotsalaiset luutnantit Per Svanbäck ja John-Allan Hygerth, josta tuli 10. maaliskuuta Suomen ilmavoimien ensimmäinen komentaja. Kone teki välilaskun Kokkolassa ja pakkolaskun Pietarsaareen, josta lähdettäessä moottori leikkasi kiinni. Sen korjaaminen kesti niin pitkään, että toinen kone ehti palveluskäyttöön sitä ennen ja N.A.B. Albatross sai myöhemmin Suomen ilmavoimissa tunnuksen F2 (F=, ). Suomen ilmavoimien lentokoneiden lempinimiä
Suomen ilmavoimien lentokonekalusto oli usein lahjoituksina, pakko-ottoina, yritysten tai jopa yksityisten henkilöiden järjestämien kansalaiskeräysten avulla hankittua. Ruotsalainen kreivi Eric von Rosen lahjoitti ensimmäisen koneen ja sai myöhemmin nimensä monen ilmavoimien lentokoneeseen - "Kreivi von Rosen" on esimerkki ilmavoimissa olevista lentokoneiden perinnenimistä. Aleksanteri Torikka
Viipurin venäläisiin kuulunut Torikka/Krasheinin palveli ensimmäisen maailmansodan aikana keisarillisen Venäjän armeijan ilmavoimissa tähystäjänä. Suomen sisällissodan aikana hänet värvättiin hankkimaan lentokoneita bolsevikkien hallitsemasta Pietarista sisällissodan Karjalan rintaman valkoisille jotka olivat perustaneet Antreaan Lento-Osasto II:n nimellä tunnetun lähinnä harrastajalentäjistä koostuneen joukko-osaston. Torikka/Krasheinin onnistui Pietarissa värväämään viisi lentäjää jotka 10. – 11. huhtikuuta 1918 sieppasivat Pietarin Kolomjagin lentokentältä ja Oranienbaumin lentotukikohdasta viisi lentokonetta (kaksi Nieuport 10-tiedustelukonetta, kaksi Nieuport 17-hävittäjää ja Stetinin M-9 lentovene) ja lensivät niillä Antreaan. Koneet ja lentäjät liitettiin Aarne Sihvon komentaman valkoisten Karjalan armeijakunnan ilmailuosastoksi joka oli ainoa lajissaan sisällissodan Karjalan rintamalla. Osasto joka sai koneita myös Ruotsista ja Saksasta toimi tiedustelu- ja pommituslentoja tehden Antrean lentoasemalta käsin jossa oli huhti-toukokuussa 1918 Suomen ensimmäinen tilapäinen maalentokenttä. Lentotoiminta siirtyi 10. toukokuuta Lappeenrantaan jonne perustettiin Suomen ensimmäinen pysyvä, nykyisinkin käytössä oleva maalentokenttä. Suomen sisällissota
Venäjän lentoasemat Suomessa olivat pääosin lakanneet olemasta lentäjien palattua Venäjälle pääosin luultavasti sikäläisten niin kutsuttujen valkoisten joukkoon. Punaisten käyttöön oli jäänyt muutamia venäläisten lentoasemien koneita, pääosin Stetinin M-9 -lentoveneitä. Suomalaisia lentäjiä ei ollut, joten joitakin Suomeen jääneitä venäläisiä lentäjiä palkattiin ohjaajiksi. Punaisten lentotoiminta sisällissodassa pääsi käyntiin, kun Viipurista lähetettiin 24. helmikuuta 1918 viisi lentokonetta, jotka saapuivat seuraavana päivänä Riihimäelle. Avro 504
Suomeen hankittiin englantilaisesta ylijäämävarastosta yksi Avro 504 K, joka saapui Suomeen 22. syyskuuta 1926. Suomen ilmavoimat käytti sitä 1929-1930, jota ennen se oli ollut maavoimien käytössä. Finnair
Talvisodan päätyttyä lennot Helsingistä alkoivat uudestaan. Välirauhan aikana 14. kesäkuuta 1940 kaksi neuvostoliittolaista Tupolev SB-2 -pommikonetta ampui alas Aeron Junkers Ju52-3/mge -lentokoneen (OH-ALL "Kaleva") Suomenlahden yllä Tallinnan edustalla. Vuonna 1941 yhtiö osti kaksi Douglas DC-2 -konetta, jotka saivat nimet ”Sisu” ja ”Voima”. 1. divisioona (talvisota)
Puna-armeijan tykistön tulta johdettiin lähinnä lentokoneista, joiden liikkumista suomalaiset eivät kuun alkupuolella pystyneet mitenkään estämään. 15. tammikuuta divisioona sai ensimmäiset ilmatorjunta-aseet (kaksi ilmatorjuntakonekivääriä) alueelleen. Seuraavana päivän ne yrittivät tuhota päivittäin lähes kellon tarkkuudella divisioonan puolustusalueen ilmatilaan saapuneen tulenjohtokoneen. Tulosta ei tässä vaiheessa vielä saatu. Illalla 18. tammikuuta divisioonan alueelle saatiin lisää ilmatorjuntakalustoa (2 kpl 20 mm:n ilmatorjuntatykkejä ja 4 ilmatorjuntakonekivääriä). Seuraavana päivänä ilmatorjunta onnistui pudottamaan yhden puna-armeijan tulenjohtokoneen, jonka jälkeen neuvostoliittolaisten lentokoneiden toiminta muuttui varovaisemmaksi divisioonan alueella. Suomenlinnan telakka
Telakan alueella toimi vuosina 1921–1935 Suomen Valtion lentokonetehdas, joka varusti merkittävästi ilmavoimia. Telakalla rakennettiin Suomen ensimmäiset lentokoneet. Ensimmäiset koneet olivat lisenssillä rakennettuja Caudron G.3 -koneita. 1930- ja 1940-luvulla telakka oli Suomen laivaston sukellusvenelaivueen tukikohta sekä huoltopaikka valtion aluksille. 1940-luku oli seuraava vilkas laivanrakennusaikakausi, kun kauppalaivoja valmistui Suomen sekä Neuvostoliiton tarpeisiin. Telakkalla rakennettiin troolareita sotakorvauksena Neuvostoliitolle. Viron ilmavoimat
Jotkut lentorykmentin lentäjistä osallistuivat kommunistien vallankaappausyritykseen Virossa 1. joulukuuta 1924, mutta yritys kukistettiin muutamissa tunneissa. Vuodesta 1925 alkaen alettiin ensimmäisen maailmansodan aikaisia lentokoneita ajanmukaistaa ja 1928 lentorykmentistä kasvoi Viron ilmavoimat, kun samaan kokonaisuuteen liitettiin ilmatorjuntatykistö. 1930-luvulla sillä oli 130 lentokonetta, jotka olivat Espanjan sisällissodan vauhdittaman kehityksen vuoksi jo vuonna 1940 vanhentuneita tyyppejä. 1930-luvun lopulla Viron tarkoituksena oli hankkia Spitfireja ja Westland Lysandereita, mutta Yhdistyneen kuningaskunnan liittyminen toiseen maailmansotaan Puolalle antamansa turvallisuustakuun vuoksi esti kaupat, koska koneet menivät vientikieltoon. Kesällä 1940 Viron ilmavoimat liitettiin Neuvostoliiton ilmavoimiin 22. armeijakunnan laivueeksi. Kun kesäkuussa 1941 puna-armeija alkoi Saksan pohjoisen armeijaryhmän hyökkäyksen vuoksi vetäytyä Viron sosialistisesta neuvostotasavallasta, osa Viron ilmavoimiin kuuluneista ei seurannut mukana, vaan ryhtyi taistelemaan saksalaisten tukena perääntyviä neuvostojoukkoja vastaan. Caudron G.3
Suomen ilmavoimille hankittiin vuonna 1920 yhteensä 12 konetta Ranskasta. Kuusi konetta rakennettiin Suomessa Santahaminan ilmailutelakalla (Ilmailuvoimien telakka ja varikko) vuosina 1921–1923. Kaksi konetta ostettiin varaosineen 26. huhtikuuta 1923 Flyg Aktiebolagetilta (valmistusnumerot 6 ja 4396) yhdessä Caudron G.4:n kanssa 100 000 markalla. Kone oli helppo lentää ja korjata ja siksi sopi koulukoneeksi. Suomessa rakennetuissa koneissa oli heikommat lento-ominaisuudet kuin alkuperäisissä, koska siipiprofiili oli huonompi. Suomen ilmavoimilla oli käytössään kaikkiaan 19 Caudron G.3-konetta, joiden tunnukset olivat 2A.490 - 2A.495, neljännessä rekisterissä 1B.1 – 1B.7 ja 1D.8 – 1D.12, Suomessa rakennetut 1D.12 ja 1E.14 – 1E.18 sekä LentoOsakeyhtiö-lentoyhtiöltä ostettu 1B.19. Koneen lempinimi Suomessa oli Tutankhamon. Tyyppi oli ilmavoimien käytössä vuosina 1920–1924. Stetinin M-9
Suomi sai ensimmäisen M-9-koneen venäläisen upseerin lentäessä koneen Antreaan 10. huhtikuuta 1918. Se upposi seuraavana päivänä Suomen ilmavoimien ruotsalaisen upseerin yrittäessä ilman tyyppituntemusta nousta lentoon sillä. Venäläinen upseeri näki tapahtuman vankisellistään. Suomen ilmavoimien historia
19. syyskuuta allekirjoitettiin välirauhansopimus Moskovassa. 30. syyskuuta Liittoutuneiden valvontakomissio esitti ilmavoimille sarjan kysymyksiä, jotka tuli olla vastattuna 1. lokakuuta klo 18. Kysymykset koskivat sekä ilmavoimia että Luftwaffen Suomessa olevia joukkoja. Tämä merkitsi sitä, että saksalaisten vetäytymistä piti alkaa vauhdittaa. 2. lokakuuta ilmavoimat luovuttivat Kotkan, Hangon ja Turun lentokentät venäläisille. Punainen lippu
Suojeluskuntalaiset repivät punaiset liput alas Tampereen työväentalon katolta SDP:n pitäessä talossa puoluekokoustaan 25. toukokuuta 1933. Tapauksen seurauksena Kivimäen hallitus kielsi toistaiseksi punaisten lippujen käytön. Seuraavana vuonna säädettiin, etteivät poliittiset järjestöt ja yhdistykset saaneet ilman sisäministeriön lupaa käyttää tilaisuuksissaan muita kuin Suomen lippua. Tämä määräys kumottiin jatkosodan päätyttyä. Vielä nykyään puoluekokousten yhteydessä puolueet liputtavat Suomen lipulla samanaikaisesti oman järjestölippunsa kanssa valtiollisuutensa tunnustaen. Suomen sisällissodan valkoisten ilmavoimat
Sodan syttyessä oli Suomeen ili Venäjän asevoimista tullut kaksi suomalaista sotilaslentäjää. Aliluutnantti Valfrid Nykänen jäi sodan alussa ollessaan matkalla kohti valkoisten joukkoja Hämeenkyrössä punaisten vangiksi ja murhattiin. Luutnantti Väinö Mikkola joutui myös joutui myös punaisten vangiksi Helsingissä. Hän vapautui vasta saksalaisten huhtikuussa 1918 vallatua Helsingin. Suomen ilmavoimien historia
Hallituksenvastaiseen kapinaan nousseiden suomalaisten punaisten käyttöön oli jäänyt venäläisten entisiltä sotilaslentoasemilta kaksitoista lentokonetta, joista pääosa oli Stetinin M-9 -lentoveneitä. Punaiset perustivat kolme lento-osastoa, joista Pohjoisen rintaman alaisen Tampereelle, Keskisen rintaman alaisen Kouvolan ja Itäisen rintaman alaisen Viipuriin. Näiden lisäksi perustettiin maaliskuussa 1918 lentokoulu Helsinkiin Hermannin lentoasemalle. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Vaikka Curtiss Hawk oli rintamahävittäjänä vanhentunut, Ilmavoimien Esikunta päätti kesäkuussa 1943 täydentää tappioita kärsinyt Lentolaivue 32 täysilukuiseksi. 18. kesäkuuta 1943 tilattiin Saksasta 15 Vapaan Ranskan ilmavoimilta peräisin olevia Curtiss Hawk -konetta. Koneet olivat olleet kolme vuotta käyttämättöminä. Koneet lennettiin Suomeen kesäkuun 1943 ja tammikuun 1944 välisenä aikana. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Vielä toukokuussa 1940 saatiin Saksasta ehdottoman kielteinen vastaus Suomen sotatarviketoimitustoiveille. Tilanne muuttui elo-syyskuussa 1940 Saksan pyydettyä sotilaiden kauttakulkuoikeutta Kirkkoniemeen. Lokakuun alussa 1940 solmittuun sopimukseen numero 1187 saatiin sisällytettyä 55 Morane-Saulnier M.S.406 ja 30 Curtiss Hawk -hävittäjää. Saksa ei halunnut eikä voinut myydä omaa ajanmukaista kalustoaan sillä se oli edelleen Neuvostoliiton liittolainen ja toimitusten oli sovittava sen Neuvostoliitolle esittämään selitykseen, jonka mukaan se toimitti aseita korvauksena talvisodan aikana pysäyttämistään toimituksista. Morane-Saulnier M.S.406 -koneita saatiin lopulta 25. Kymmenen tuli laatikoissa lentokonetehtaalle vuodenvaihteessa 1940-1941, toiset kymmenen kesä-elokuussa 1941 ja loput viisi marraskuussa 1941. Koneet menivät Lentolaivue 28:lle ja Tiedustelulaivue 14:lle. Curtiss Hawk -koneita saatiin ostettua 29. Koneet olivat Saksan sotasaalista Ranskasta ja Norjasta. Seitsemässä koneista oli 1200 hv:n Wright R-1820 Cyclone -moottori ja lopuissa oli käytännössä 1065 hv tuottava Pratt & Whitney R-1830 Twin Wasp. Koneet olivat uusia tai käytettyjä ja saksalaisten kunnostamia. Kesällä 1941 saatiin 27 konetta ja joulukuussa kaksi. Koneet menivät Tiedustelulentolaivue 12:lle ja 14:lle, jotka kuitenkin joutuivat luovuttamaan uudet koneensa heinäkuussa 1941 Lentolaivue 32:lle. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1940–1944
Suomi oli koko jatkosodan ajan yrittänyt ostaa ajanmukaista kalustoa Saksasta. Loppuvuodesta 1942 toiveet alkoivat täyttyä. Saksan vastoinkäymiset itärintamalla (venäläisten vastahyökkäykset elo–syyskuussa Leningradin ja marraskuussa 1942 Stalingradin rintamilla), Saksan kasvava lentokonetuotanto sekä Suomen erillisrauhahaaveet olivat yhden laivueen myynnin pontimena. 30 koneen laivueeseen kuului 16 uutta ja 14 käytettyä mutta korjattua Messerschmitt Bf 109G-2:ta. Hankintasopimus allekirjoitettiin 1. helmikuuta 1943 ja sopimukseen kuului, että laivue pidetään täysilukuisena korvaamalla tuhoutuneet koneet uusilla. 16 uutta konetta saatiin Suomeen maaliskuussa 1943 mutta käytetyt 14 konetta vasta toukokuussa 1943 Saksan Suomen rauhantunnustelujen vuoksi määräämän aseiden toimituskiellon vuoksi. Täydennyskoneita saatiin elo-marraskuussa 1943 kuusi ja alkuvuonna 1944 12. Näin G-2 -koneiden määräksi tuli 48. G-2:t luovutettiin Lentolaivue 34:lle, joka puolestaan luovutti koneet maalis–huhtikuussa 1944 Lentolaivue 24:lle saadessaan itse G-6-koneita. Suomen ilmavoimat
Suomen ilmavoimat operoi 1990-luvun jälkipuolelle asti kaikkia sotilaallisia ilma-aluksia. Helikopteri oli pääosin rahdinkuljetusväline ja pelastusväline. Helikoptereita ei alun alkaen hankittu maahanlaskujoukkoja varten, vaikka laskuvarjojääkärit käyttivät niitä toiminnassaan. Helikoptereiden siirto maavoimille Utin jääkärirykmentin alaisuuteen erilliseksi helikopteripataljoonaksi on merkki niiden käytön luonteen muuttumisesta osaksi maavoimien taktiikkaa.Suomen armeijan ensimmäisen palvelukäyttöön tulleen lentokoneen lahjoittanut Eric von Rosen oli maalauttanut siipiin onnenmerkkinsä, sinisen hakaristin. Sen taustaväri puolestaan tuli valkoisesta maalista, jolla koneen siivissä ollut Thulinin tehtaan T-tunnus oli peitetty. Hakaristi määrättiin ylipäällikkö Gustaf Mannerheimin päiväkäskyllä ilmavoimien konetunnukseksi. Akseli Gallen-Kallela puolestaan suunnitteli sotalentäjien merkin, myöhemmältä nimeltään Suomen lentomerkin keskellään hakaristi – väriltään musta eikä sininen kuten von Rosenin merkissä. Kuitenkin viimeistään toisen maailmansodan myötä hakaristi viittaa ensisijaisesti kansallissosialismiin ja sen rikoksiin, joten Suomen ilmavoimat muutti tunnukset 1945: konetunnukseksi tuli valko-sini-valkoinen ympyrä sekä majuri Olavi Seeven muuntamaan ohjaajan lentomerkkiin tuli kultainen kotka (malli sotilaslentäjän virkapäähineestä) ja vaakasiivet. Silti Ilmavoimien esikunnan ja Ilmasotakoulun tunnuksissa on edelleen hakaristi kuin myös ilmavoimien joukko-osastojen lipuissa ja kunniamerkeissä, joissa se on väriltään musta. Eric von Rosen
Von Rosen lahjoitti Suomen valkoiselle armeijalle ensimmäisen palvelukäyttöön päässeen lentokoneen, Thulin Typ D:n 6. maaliskuuta 1918 ja tätä päivämäärää on vietetty Suomen ilmavoimien vuosipäivänä 1923 alkaen. Hän oli maalauttanut koneen siipin onnenmerkkinsä, sinisen hakaristin, johon oli tutustunut kaukomatkoillaan. Hakarististä tuli Suomen ilmavoimien laajasti käyttämä tunnus, joka tosin vaihdettiin toisen maailmansodan jälkeen huhtikuussa 1945 valko-sini-valkoiseen kansallisuustunnukseen liittoutuneiden valvontakomission pyynnöstä. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1940–1944
Jatkosodan alussa Suomi sai sotasaaliiksi muutamia Polikarpov I-153 -koneita, joista korjattiin lentokuntoon kolme. Talvisodan sotasaaliina koneita saatiin kahdeksan. Näiden lisäksi ostettiin 18. marraskuuta 1942 Saksan sotasaalisvarastosta kymmenen I-153 -konetta, joista seitsemän lennettiin Suomeen joulukuussa 1942 ja matkalla vaurioituneet kolme tammi–syyskuussa 1943. Koneita käytti jatkosodan alussa merivoimille alistettu Lentolaivue 6, josta muodostettiin myöhemmin Lentolaivue 30. Vaikka laivue oli hävittäjälaivue sen tehtäviin kuului lähinnä tiedustelu Suomenlahdella. Toinen käyttäjä oli Tiedustelulentolaivue 16, joka sai I-153-koneita 25–27. kesäkuuta 1944. Petljakov Pe-2
Vuosina 1942–1944 seitsemän Pe-2-konetta ostettiin Saksasta, joka oli saanut niitä sotasaaliiksi. Yksi Pe-3-rynnäkkömuunnos saatiin sotasaaliiksi sen tehtyä pakkolaskun Inarinjärven rannalle marraskuussa 1942. Suomen ilmavoimat käyttivät niitä vain tiedustelukoneina. Keskimäärin kullakin koneella lennettiin vain 94 tuntia jatkosodassa. Vähäinen käyttö johtui muun muassa huollon vaikeuksista. Polikarpov R-5
Suomi sai sotasaaliiksi useita R-5-koneita, mutta vain yksi vietiin junalla Tampereelle ilmeisesti aikeena korjata se lentokelpoiseksi. Se kuitenkin tuhoutui pommituksessa. Suomen ilmavoimat ei ottanut R-5-koneita käyttöönsä. Krimin miehitys 2014
27. helmikuuta venäläiset miehittivät Sevastopolin lentokentän avoimesti ja Simferopoliin ilmestyi äkkiä tunnuksettomia sotilaita, "pieniä vihreitä miehiä", jotka olivat Venäjän erikoisjoukkoja. Krimin johto pyysi 1. maaliskuuta Venäjältä apua, ja Venäjän parlamentti antoi Putinille tämän pyynnöstä oikeutuksen käyttää Ukrainassa olevia Venäjän asevoimia. Venäjän joukot valtasivat käytännössä taisteluitta viikon sisään Krimin tärkeimmät hallintorakennukset ja armeijan tukikohtia. Liettuan ilmavoimat
Liettuan ilmavoimien ensimmäinen lentokone oli puna-armeijan ilmavoimien Sopwith Strutter, joka saatii käyttöön 5. helmikuuta 1919 sen lentäjän hylättyä koneen Kaunasin eteläpuolella. Ilmavoimat osti 27. helmikuuta kahdeksan LVG C VI-konetta (sn 1200, 4912, 4917, 4921, 4916, 4999, 5001 ja 5003) Saksasta. Lisäksi viisi lentokonetta toimitettiin huhtikuussa 1919 Kaunasiin sijoitetusta saksalaisesta 425 laivueesta ( FA425). Ne olivat kolme Albatros B.II (sn 1349, 2128 ja 2274), yksi Rumpler C I (sn 8414) ja yksi Halberstad CL IV (sn9432). Douglas DC-3
Toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvaltain ilmavoimien ylijäämäkoneita hankittiin lukuisiin maihin. Suomessa niitä hankittiin muun muassa Finnairin, Veljekset Karhumäen ja Suomen ilmavoimien käyttöön. Suomen ilmavoimissa DC-3:a käytettiin Kuljetuslentolaivueessa mm. laskuvarjojääkärien hyppykoneena. Koneen lempinimi Ilmavoimissa oli "Dakota". Ilmavoimien sarjanumerointi aloitettiin DO-4:sta, sillä DO-1, DO-2 ja DO-3 olivat jo aikaisemmin käytössä olleita Douglas DC-2-kuljetuskoneita. De Havilland D.H.86 Express
Sodan jälkeen konetta käytti reittiliikenteessä Uudessa-Seelannissa lentoyhtiö National Airways Corporation. 
Englannin pääkonsuli Henry McGrady Bell lahjoitti keräämillään varoilla ostetun D.H.86B-koneen Suomen Punaiselle Ristille vuonna 1940. Kone sai siviilitunnuksen OH-IPA, sen varsinaisena käyttäjänä oli kuitenkin Ilmavoimat. Koneella lennettiin sairaankuljetuslentoja kunnes se vaurioitui pahoin Malmin lentokentällä 2.5.1940. Konetta ei korjattu. Jatkosota
3. kesäkuuta 1941 Helsingissä käydyissä neuvotteluissa Saksan kanssa sovittiin, että Suomen joutuessa sotaan Neuvostoliiton kanssa Saksa tulisi Suomen avuksi. Samaan aikaan Kielissä käydyissä neuvotteluissa sovittiin yhteisistä sotatoimista, muun muassa Suomenlahden etelärannikon miinoittamisesta, sodan syttyessä. Malmin ja Utin lentokentät annettiin Saksan ilmavoimien käytettäväksi jo ennen sotaa. 7. kesäkuuta 1941 alkaen Suomen satamiin alkoi saapua hyökkäykseen tarkoitettuja saksalaisjoukkoja. 15. kesäkuuta 1941 Mannerheim alisti kenraali Siilasvuon armeijakunnan Pohjois-Suomessa Saksan alaisuuteen. 18. kesäkuuta 1941 Suomen ilmavoimien lentokoneisiin maalattiin Saksan Luftwaffen mukaiset keltaiset itärintaman tunnukset. 22. kesäkuuta 1941 Saksa aloitti hyökkäyksen ja käytti aiemmin sovitun mukaisesti Suomen ilmatilaa ja lentokenttiä Neuvostoliiton pommittamiseen. Messerschmitt Bf 109
Sopimus seuraavien 30 koneen toimituksesta tehtiin maaliskuussa 1944, ja koneet toimitettiin Suomeen saman vuoden toukokuun alkuun mennessä. Konetoimituksia jatkettiin Neuvostoliiton suurhyökkäyksen aikana vuoden 1944 kesäkuusta elokuuhun, jolloin Suomeen saatiin kaikkiaan 72 Bf 109 G-6- ja G-8 -konetta. Kolme konetta vaurioitui siirtolennolla. Suomeen toimitetuista koneista 14 oli Bf-109 G-6/R6 -muunnosta, joihin oli asennettu 20 millimetrin MG 151/20 -tykit siipien alle. Tykit poistettiin suurimmasta osasta suomalaisia koneita ketteryyden parantamiseksi ennen sodan loppua.
Ensimmäiset Messerschmittit sijoitettiin Suomen ilmavoimissa LeLv 34:ään, joka suoritti konetyypin ensimmäisen taistelulennon maaliskuussa 1943. Aselepoon mennessä HLeLv 34 saavutti 345 ilmavoittoa ja menetti 18 omaa konetta. HLeLv 34 toinen laivue liitettiin HLeLv 30:een maaliskuussa 1944, joka toimi aluksi Helsingin Malmin lentoasemalta. Saman vuoden heinäkuun puoleenväliin mennessä laivue sai lisää koneita, mutta kohtasi vain harvoin vihollisia toiminta-alueellaan Suomenlahdella, sillä taistelutoimet sijoittuivat sodan tässä vaiheessa enimmäkseen Karjalankannakselle. Laivueen Bf-109 -koneet saavuttivatkin vain kolme ilmavoittoa. Suomen ilmavoimien historia
Sota aloitettiin Blenheimeillä. Vuonna 1942 Saksalta hankitut keskiraskaat pommikoneet Dornier Do 17, jotka olivat Göringin lahja Suomelle, ja Junkers Ju 88 antoivat pommituksiin lisää kapasiteettia. Suuria pommituksia ei ennen Tali-Ihantalaa ollut kuin nk. Lavansaaren revohka, jossa Ilmavoimien menetykset olivat suhteettoman suuret. Muut pommitukset suuntautuivat vihollisen juniin, junaratoihin, lentokenttiin ja muutaman kerran laivoja vastaan. Venäläiset DB-, DB- ja PE-pommikoneet olivat myös laajassa käytössä. Venäläisten koneiden käyttö oli hankalaa, koska koneiden käyttö- ja huolto-ohjekirjoja ei saatu edes niitä Saksasta ostettaessa. Spad S.VII
Suomen ilmavoimat sai sotasaaliiksi yhden Spad S.VII -koneen Utin lähellä sijainneilta Kaipiaisilta. Punaiset olivat hylänneet sen huonokuntoisena, sillä koneesta puuttuivat esimerkiksi alasiivet. Kone kuljetettiin Santahaminaan, missä se odotti pakattuna Ranskasta tilattujen varaosien saapumista. Koneen kunnostaminen käynnistyi huhtikuussa 1919, ja se lensi lopulta melko paljon Utin lentokentällä vuosina 1921–1923. Alkuun tunnuksella D.76/18 ja myöhemmin 1.D.445 tunnettu kone oli päiväkäskyn nojalla jonkin aikaa vain majuri Aarne Snellmanin yksityiskäytössä. Sitä oli tarkoitus käyttää vuonna 1923 hävittäjälentäjäkursseilla Utissa, mutta kone vaurioitui pahoin 30. toukokuuta 1923, kun sen toinen etupyörä oli irronut, minkä seurauksena kone oli mennyt nokilleen. Lentäjä Väinö Bremer selvisi onnettomuudesta vammoitta. Junkers W 34
Suomen ilmavoimat osti vuonna 1930 Saksasta yhden W 34 -koneen meritoimintakoneeksi, sekä Ruotsista kuusi K 43 -sotilasversiota käytettäväksi kevyenä pommikoneena. Koneiden rekisteritunnukset Suomen ilmavoimissa olivat JU-122 (W 34) sekä JU-123 – JU-128 (K 43). Keväällä 1944 ostettiin vielä viisi W 34 -konetta radiosuunnistuskoulutusta varten. Koneet olivat käytettyjä, Letovin lentokonetehtaalla Tšekkoslovakiassa peruskorjattuja, tyypiltään W 34hi. Koneille annettiin tunnukset JU-131 – JU-135. Finnair
Sodan jälkeen Aero hankki Yhdysvaltain ilmavoimilta sen Eurooppaan jättämistä ylijäämäkoneita käyttöönsä Douglas C-47 (DC-3) -lentokoneita. Niiden avulla avattiin lentoliikenne Tukholmaan ja Kööpenhaminaan. Vuonna 1946 Aeron osake-enemmistö siirtyi Suomen valtiolle. Loput 30 prosenttia osakkeista jakoivat yksityiset osakkeenomistajat, jotka olivat lähinnä yrityksiä. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Talvisodan sytyttyä Suomi pyysi aseita ja lentokoneita Ison-Britannian hallitukselta. Sotakabinetti antoi luvan vanhentuneiden Gloster Gladiator -hävittäjien myynnille 5. joulukuuta 1939 ja viikkoa myöhemmin allekirjoitettiin sopimus kahdestakymmenestä Gladiatorista. Suomen pyydettyä lisää lentokoneita Iso-Britannia lahjoitti kymmenen Gladiatoria. Koneet kuljetettiin Bergenin kautta Malmöön, missä koneet koottiin ja lennettiin Barkarbyhyn, josta suomalaiset lentäjät noutivat koneet Suomeen 18. tammikuuta – 16. helmikuuta 1940. Koneet annettiin aluksi Utissa toimineelle Lentolaivue 26:lle. Myös toinen 30 Gladiatorin erä neuvoteltiin, mutta koneita ei saatu Suomeen. Suomen sisällissota
Itsenäisen Suomen ensimmäinen lentoasema sijaitsi Kolhossa, jonne ensimmäinen lentokone tuotiin 7. maaliskuuta 1918 rautateitse, ja josta kone nousi ensimmäisen kerran Kaijanselän jäältä ilmaan 17. maaliskuuta 1918. Suomen Ilmavoimat sai 1918 käyttöönsä yhdeksän venäläisten jättämää Stetinin M-9-lentokonetta. Ensimmäinen sotalento suoritettiin Lylyn suuntaan, jossa lentotähystyksen avulla saatiin tietoja punaisten liikkeistä. Taisteluiden siirtyessä kohti Tamperetta siirtyi lentoasema ensin Ori­vedelle ja sitten Tampereen Kauka­järvelle. Ilma-aseen merkitys sisällissodassa oli olematon. Suomen sisällissota
Näiden lisäksi punaisilla oli ilmeisesti käytössään vielä kaksi lentokonetta itäisen rintaman lento-osastolla. Osa koneista joutui valkoisten haltuun joko jo sodan aikana tai sodan päätyttyä. Osa koneista tuhoutui. Lentotoiminta käsitti tiedustelua, pomminpudotusta, lentolehtisten levitystä ja tykistötulen tähystystä, mutta toiminta oli kaikilla rintamilla tehotonta. Syynä oli heikko johtaminen, koneiden heikko kunto, koneiden huono huolto ja venäläisten lentäjien välinpitämättömyys. Antrean taistelut
Pietarin läheisyydestä johtuen punaisten puolella taisteli alkuvaiheessa myös suuri määrä Neuvosto-Venäjältä saapuneita vapaaehtoisia, mutta heidän lukumääränsä ei kuitenkaan noussut yhtä merkittäväksi kuin rajan tuntumassa käydyssä Raudun taistelussa. Karjalan radalla merkittävä rooli oli molempien osapuolten panssarijunilla, jotka hallitsivat Kavantsaaren ja Hannilan väliä. Lisäksi kummallakin oli käytössään lentokoneita ja valkoisten maaliskuussa perustamaa Antrean lentoasemaa pidetäänkin Suomen ilmavoimien syntysijana. Suomen ilmavoimien historia
Seberin jälkeen ilmavoimien komentajaksi tuli everstiluutnantti T.F. Aminoff (13. joulukuuta 1918 – 10. tammikuuta 1919) ja hänen jälkeensä everstiluutnantti Sixtus Hjellmman, jonka aikana Ilmavoimat saivat ensimmäiset kalustomäärärahansa. Esikuntapäällikkö, jääkärikapteeni Bertel Mårtensson, ehti ostaa Saksasta kolme Fokker D.VII -hävittäjää ja kaksi Albratros-tiedustelukonetta ennen kuin hankintavaltuudet peruutettiin häneltä. Peruutukseen oli syynä Suomeen tulleet ranskalaiset neuvonantajat. Norjan kuninkaalliset ilmavoimat
Ensimmäisen maailmansodan lopulta lähtien Norjaan ostettiin muutamia lentokoneita, kuten Armeijan ilmavoimille kaksi Avro 504A ja kolme Avro 504K konetta. Liettuan ilmavoimat
Puna-armeija vapautti 1944 Liettuan saksalaisten vallasta, jonka jälkeen maassa oli ainoastaan Neuvostoliiton ilmavoimien lentokoneita ennen Liettuan toista itsenäistymistä vuonna 1990. Suomen ilmavoimien historia
Suomen ilmavoimien ensimmäiset lentotukikohdat olivat Venäjän laivaston jälkeensä jättämiä vesikonetukikohtia. Myös saksalaiset olivat sisällissodan aikana toimineet vesikoneilla muun muassa Helsingistä, Loviisasta, Koivistolta ja Suursaaresta käsin. Kalusto oli näin ollen vesikonevaltaista ja määrärahojen niukkuudesta johtuen vesikonepainotteisuus tuli näkymään myös 1920-luvun kehityksessä ja kalustohankinnoissa. Carl Gustav von Rosen
Von Rosen sai lentolupakirjan vuonna 1929. Vuonna 1939 hän toimi Punaisen ristin tehtävissä lentäen avustuslentoja Etiopiassa, jonka Benito Mussolinin italialaisjoukot olivat vallanneet vuonna 1936. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Vapaa Ranska tarjosi Suomelle Morane-Saulnier M.S.406 -hävittäjiä helmikuussa 1942. Koneet olivat Chateaurouxissa ja ne olivat vähän lentäneitä mutta ulkosäilytyksen jäljiltä huonossa kunnossa. Ilmavoimat tilasi 30 konetta, jotka suomalainen komennuskunta kävi valitsemassa kesä–syyskuussa 1942. Koneet laitettiin lentokuntoon ja koelennettiin Chateaurouxissa. Koneet lennettiin Suomeen heinäkuun ja lokakuun 1942 välisenä aikana. Syyskuussa 1942 kirjelmöitiin Morane-Saulnier M.S. 406:n puutteista Ilmavoimien esikuntaan. Esitettiin, että Hispano-Suiza 12Y -moottorin tilalle asennettaisiin joko Klimov M-105 tai Klimov M-103. Muutostyön suunnittelu aloitettiin välittömästi ja koeasennus MS-631:een aloitettiin lokakuussa 1942. Kone valmistui koelentoihin helmikuussa 1943. Asennus onnistui hyvin ja koneen suoritusarvot paranivat merkittävästi. Sarjamuutosten valmistelu aloitettiin lokakuussa 1943 mutta moottorit saatiin Saksan sotasaalisvarastoista vasta helmikuussa 1944. Elokuussa 1944 luovutettiin neljä sarjatyönä muutettua konetta, vuoden 1944 loppuun mennessä oli muutettu 17 konetta ja viimeisten luovuttamisen myötä maaliskuussa 1945 kaikki jäljellä olevat 41 Morane-Saulnier M.S. 406 -konetta oli muutettu Mörkö-Moraneiksi. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Helsingin valtausta puolestaan uhkasivat kaupungissa olleiden punakaartilaisten lisäksi Viaporin merilinnoituksen rannikkotykistö sekä Helsingin satamassa olleet venäläiset sota-alukset. Viaporin aiheuttama uhka hävisi maihinnousua edeltävinä viikkoina, kun valkoisten kannattajat tekivät sen tykit ampumakelvottomiksi poistamalla niistä lukot. Operaatio toteutettiin salassa Helsinkiä hallinneilta punaisilta, mutta linnoitusta miehittäneet venäläiset olivat asiasta tietoisia. Helsingin valtauksesta olisi tullut saksalaisille hyvin vaarallinen, mikäli punaiset olisivat saaneet tykit käyttöönsä. Tallinnasta operoineet saksalaiset tiedustelukoneet pudottivat Helsinkiin jo maaliskuussa lentolehtisiä, joissa kerrottiin heidän pian olevan tulossa vapauttamaan kaupungin. Helsingissä olleet valkoisten kannattajat ryhtyivätkin valmistautumaan saksalaisten tuloon muun muassa järjestelemällä näille majoitustiloja. Myös Tampereelle pudotettiin lentolehtisiä, joissa väitettiin 30 000 saksalaisten jo nousseen maihin Porin Mäntyluodossa. Propagandalehtisten sisältö oli päämajoitusmestari Hannes Ignatiuksen käsialaa. Vaikka sosialidemokraattien sanomalehdet kirjoittivat vielä maihinnousun jälkeenkin, että Hankoon oli saapunut vain saksalaisiin sotilaspukuihin naamioituneita suojeluskuntalaisia, arvellaan lentolehtisten vaikuttaneen heikentävästi punaisten taistelutahtoon erityisesti Tampereella. Suomen ilmavoimien historia
Päämaja esitti ilmavoimille samaan aikaan samanlaisia kysymyksiä. Lundqvist vastasi, että Kemiä voidaan pommittaa vain raskailla pommikoneilla, lähinnä Rissalasta käsin. Hävittäjistä voitiin ottaa käyttöön vain MS (pääosin Mörkö-Morane-koneita), BW ja CU koneet - vasta kun Paltamon ja Vaalan kentät oli laajennettu tai kun Kemi on vallattu, voidaan MT:t ottaa käyttöön. Lapin sodan lisäksi ilmavoimien piti olla valmiina vastaamaan mahdollisiin venäläisten sotilaallisiin toimenpiteisiin Suomessa. Siksikään MT-hävittäjiä ei lähetetty Lapin sotaan lainkaan. Suomen ilmavoimien historia
Ennen talvisotaa Suomi, kuten moni muu maa, oli kiinnostunut nopeista pommikoneista, joiden uskottiin dominoivan tulevaa sodankäyntiä, hävittäjillä taas ei uskottu olevan suurtakaan merkitystä (douhetismi). Suomikin kiinnostui nopean pommikoneen hankkimisesta kaukotoimintalaivueilleen. Monien vaiheiden jälkeen lokakuussa 1936 tilattiin 18 Bristol Blenheim -konetta Lentolaivue 44:lle ja vuonna 1938 hankittiin koneen valmistuslisenssi. Toukokuussa 1936 hankittiin neljä Fokker C.X -syöksypommittajaa ja valmistuslisenssi; lentokonetehdas rakensi vuonna 1938 30 C.X:ää ja vuonna 1942 varaosista viisi. Marraskuussa 1936 hankittiin seitsemän Fokker D.XXI -hävittäjää ja valmistuslisenssi; lentokonetehdas rakensi vuosina 1938–1939 35 sarjakonetta ja välirauhan ja jatkosodan aikana 55 konetta lähinnä tiedustelukoneiksi. Breguet 14
Kesällä 1919 liitettiin Suomen lentojoukkoihin ranskalainen komennuskunta, päällikkönä majuri Raoul Etienne. Kaksikymmentä Breguet 14A.2-konetta hankittiin tähän komennuskuntaan, samoin kaksitoista Georges Levy -lentovenettä. Nämä 20 konetta saapuivat pääosin kesän ja syksyn 1919 aikana. Vuonna 1921 ostettiin vielä kymmenen konetta. Kaikkiaan 38 konetta oli Utissa Lento-osasto 1:n maatiedustelulaivueen ja Viipurissa Lento-osasto 2:n pommituslaivueen käytössä. Suomen ilmavoimien historia
Lentotoiminta alkoi 24. helmikuuta 1918, kun Viipurista lähetettiin viisi Nieuport-lentokonetta Riihimäelle, jonne ne saapuivat seuraavana päivänä . Riihimäelle saapuneista koneista lähetettiin edelleen kaksi konetta Tampereelle ja kolme Kouvolaan. Tampereelle lähetetyt koneet olivat Nieuport-merkkisiä (toinen Nieuport 10 -tiedustelukone ja toinen Nieuport 17 -hävittäjäkone). Tampereelle saapui myös neljä venäläistä lentoupseeria ja kuusi mekaanikkoa. Tampereelta lähti lentokone sotalennolle ensimmäisen kerran 1. maaliskuuta 1918 Naistenlahdelta. Suomen ilmavoimien historia
Suomen hallituksen eli Suomen tasavallan joukkojen, valkoisten lentotoiminta sai alkunsa ruotsalaisista ja venäläisiltä jääneistä koneista. Tammikuussa 1918 muodostetuilla tasavallan joukoilla ei ollut yhtään konetta eikä lentäjää ja tällöin sotilasjohto pyysi Ruotsista apua. Se ei kuitenkaan antanut apua valtiona ja myös aktiivipalvelussa olevia ruotsalaisia lentoupseereja kiellettiin lähtemästä Suomeen. Ensimmäinen kone, N.A.B. Albatros ostettiin ruotsalaisten lahjoitusvaroilla 20. helmikuuta 1918. Kuusi muuta ruotsalaiskonetta saatiin sodan aikana, ensimmäisenä Eric von Rosenin lahjoittama Morane-Saulnier Parasol 6. maaliskuuta, josta muodostui Suomen ilmavoimien vuosipäivä. Tarkoituksena oli käyttää lentokoneita valkoisten tukena, mutta ne eivät olleet sopivia sisällissodan olosuhteisiin. Neuvostoliiton ilmavoimat
Toisen maailmansodan aikana Neuvostoliitto sai haltuunsa neljä pudonnutta ja pakkolaskeutunutta B-29-lentokonetta. Näiden avulla Neuvostoliitto kopioi lentokoneet ja yhdessä oman ensimmäisen atomipomminsa valmistumiseen mennessä sai valmiiksi oman versionsa Tupolev Tu-4:n, joka kykeni viemään ydinpommin kauas. Näin Neuvostoliitolle alkoi muodostua vähitellen strategiset ilmavoimat kauhun tasapainon ylläpitämiseen. Suomen ilmavoimien historia
Kuljetuskone DC-3 hankittiin laskuvarjojääkäreitä varten sekä muuhun kuljetustarpeeseen. Neuvostoliittolainen pommikone Il-28 hankittiin tiedustelukoneeksi ja sitä käytettiin erityisesti maalinhinauksessa ilma-ammunnoissa. Suur-Merijoen lentokenttä
Aero Oy (nyk. Finnair) aloitti Suomen ensimmäisen sisäisen lentoreitin 1. toukokuuta 1937 Helsingistä Viipuriin. De Havilland D.H.89 Dragon Rapide -koneilla lennettiin Malmin lentoaseman ja Suur-Merijoen välistä tunnin kestänyttä reittiä, jota vuonna 1938 jatkettiin Viipuriin tultaessa vielä Imatralle. Päivittäin oli kaksi lentovuoroa. Kesällä 1939 lennot oli järjestetty niin, että Viipurin ja Tampereen väliä oli Helsingin kautta mahdollista matkustaa edestakaisin saman päivän aikana. Koska Suur-Merijoki oli Ilmavoimien kenttä, suunniteltiin Viipurissa oman rakentamista kaupungin itäpuolelle, mutta sotavuosien johdosta hanke ei milloinkaan totetutunut. Helsingin ja Viipurin väliset lennot jatkuivat aina talvisodan aattoon lokakuuhun 1939 asti. Suomen ilmavoimien historia
Vuonna 1924 ilmavoimille hankittiin Ranskasta edellisvuonna ostetun koekoneen jatkoksi 18 Gourdou-Leseurre GL-21 -hävittäjää sekä kolme Caudron C.59 ja 30 Caudron C.60 -harjoituskonetta, joista viimeksi mainittuja tehtiin lisäksi lisenssillä 34. Samaan aikaan lentokonetehdas rakensi kaksi kotimaisen hävittäjän prototyyppiä, C.24:n ja C.25:n, jotka eivät kuitenkaan huonon moottorin vuoksi päätyneet sarjavalmistukseen vaan ilmavoimille hankittiin Martinsyde F.4 Buzzard kalustoa vanhenevan Gourdou-Lesseure -kaluston tilalle vuonna 1927. Suomen ilmavoimien historia
Lapin sodan alussa suomalaisten käytössä olivat seuraavat kentät 
Useimmilla näistä kentillä ei ollut halleja koneille. Ilmavoimilla ei ollut radiosuunnistuksen lähettimiä Pohjois-Suomessa. Caudron C.60
Suomen ilmavoimille ostettiin vuonna 1923 Ranskasta kaikkiaan 30 Caudron C.60-lentokonetta ja vuosina 1927–1928 rakennettiin Suomessa lisenssillä 34 konetta. Suomen ilmavoimilla oli täten käytössä kaikkiaan 64 Caudron C.60 -konetta. IVL/VL valmisti vuonna 1927 12 konetta ja vuonna 1928 22 konetta, joista 10 luovutettiin Ilmavoimille vasta vuonna 1930. Iljušin DB-3
Koneen ohjausominaisuudet olivat raskaat, mutta se oli kuitenkin vakaa lennettävä. Erityisesti nousu vaati pilotilta käsivoimia.Suomi sai talvisodassa sotasaaliiksi 4 DB-3-konetta, joista yksi saatiin lentokelpoiseksi ennen talvisodan loppua. Jatkosodassa Lentolaivue 46:lla oli käytössään myös 4 kappaletta Il-4-koneita, jotka ostettiin Saksalta ja haettiin Ukrainasta.
Lapin sotaa varten muodostettiin Lentoryhmä Sarko, joka sai komentoonsa Lentorykmentti 2:n ja Lentorykmentti 4:n. Jälkimmäiseen, pommituslentorykmenttiin, kuuluivat pommituslentolaivueet 42, 44, 46 ja 48. Näistä neljästä laivueesta pommituslentolaivue 46:lla oli kolme Dornier Do-17, kolme DB-3M:ää ja kolme DF-3f:ää. Pommituslentolaivue 46:n toiminta Lapin sodassa alkoi 2. lokakuuta 1944, kun luutnantti Lampelton johtama osasto pommitti saksalaisia joukkoja Kemin ja Rovaniemen välisellä alueella viidellä koneella, joista yksi oli Dornier Do-17, kaksi DB-3M:ää ja jaksi DB-3f:ää. DB-3M - ja DB-3F -koneiden käyttö Lapin sodassa päättyi 22. maaliskuuta 1945, kun yksi kumpaakin pommitti Kilpisjärven pohjoispuolella saksalaisten parakkialuetta. Suomen Punainen Kaarti
Punainen kaarti käytti valkoisen armeijan tavoin pääosin Venäjän keisarilliselle armeijalle kuulunutta aseistusta. Pietarista saapui helmikuun loppuun mennessä yhteensä 35 000 kivääriä, 80 konekivääriä ja 20 tykkiä sekä runsaasti panoksia ja ammuksia. Lisäksi Tallinnasta laivattiin lähes 18 000 kivääriä ja 96 konekivääriä. Enimmillään punaisella kaartilla oli käytössä noin 100 000 kivääriä, 300 konekivääriä ja 250 tykkiä, joten miesmäärään nähden aseiden lukumäärä oli riittävä. Huoltovaikeuksista johtuen rintamilla oli kuitenkin usein pulaa ammuksista. Yleisimmin taisteluissa käytetty ase oli venäläinen sotilaskivääri Mosin-Nagant M1891 ja yleisin konekivääri Maxim. Kenttätykeillä ammuttiin pääasiassa suorasuuntauksella, koska koulutettuja tykkimiehiä ei juurikaan ollut. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Suomen ilmavoimat alkoi 1960-luvun alussa valmistella ajanmukaisen hävittäjäkaluston hankintaa; Folland Gnatien suorituskyky ja lukumäärä oli riittämätön. Vaihtoehdoiksi katsottiin Dassault Mirage III, Saab 35 Draken ja MiG-21. Viimeksi mainittu valittiin ja aluksi hankittiin neljä kaksipaikkaista MiG-15UTI -konetta helpottamaan siirtymistä Fouga Magisterista MiG-21:een. Ensimmäiset MiG-21:t lennettiin Suomeen huhtikuussa 1963 ja loput saman vuoden marraskuussa. MiG-21 oli Suomen ensimmäinen ajanmukainen päivähävittäjä Messerschmitt Bf 109:n jälkeen. Tuhoutuneiden tilalle Suomi sai kaksi lisäkonetta vuosina 1964–1965. Suomen ilmavoimien historia
Sodan lopussa ilmavoimilla oli 40 konetta, joista 20 sotasaaliskoneita (luku on suurempi kuin punaisten konemäärä, koska koneita löydettiin muun muassa Ahvenanmaalta), viisi venäläisten valkoisiin liittyneiden lentäjien Neuvosto-Venäjältä lentämiä, neljä ruotsalaisten lahjoittamia ja kahdeksan Saksasta ostettua. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1918–1939
Saksalainen kapteeniluutnantti von Bentheim oli Suomessa käydessään toukokuun alussa 1939 tarjonnut ilmavoimille Messerschmitt Bf-109 -hävittäjiä, mihin lienee perustunut Suomen toiveikkuus koneiden saantiin. Todellisuudessa Saksan lentokoneteollisuuden tuotantovauhti oli kaukana tavoitteista ja Messerschmittejä oli myyty vain Sveitsille ja Jugoslavialle vuosina 1938–1940. Sveitsiin koneita myytiin vastineeksi huippuluokan työstökoneista ja Jugoslavia maksoi koneet kovalla valuutalla, josta Saksassa oli pula. Suomella ei ollut tarjota Saksalle tällaisia vastineita ja viimeistään Molotov–Ribbentrop-sopimus olisi estänyt niiden toimittamisen Suomeen. Polikarpov I-15
Suomen ilmavoimat sai sotasaaliiksi talvisodassa viisi pakkolaskun tehnyttä I-152-konetta, joista kaksi korjattiin lentokuntoon ennen talvisodan päättymistä ja loput välirauhan aikana. Talvisodassa saatiin sotasaaliiksi myös useita I-153-koneita, joista suurin osa oli romuja. Kahdeksan I-153-konetta kunnostettiin lentokuntoisiksi, seitsemän välirauhan aikana ja yksi jatkosodan alussa. Jatkosodassa saatiin lisää I-153-koneita sotasaaliiksi ja niistä kunnostettiin lentokelpoisiksi kolme konetta. Suomi osti vuonna 1942 Saksan sotasaalisvarastoista 11 I-153-konetta, joista yhdeksän saatiin joulukuussa 1942. Loput kaksi lähtivät matkaan heinäkuussa 1943, mutta toinen niistä tuhoutui siirtolennolla. Saksan sotasaalisvarastoista ostettiin lopulta kymmenen konetta, joten I-153-koneita oli Suomen ilmavoimissa yhteensä 21 kappaletta. Suomen ilmavoimien Saab J35 Drakenit
Eduskunnassa tehtiin esitys, ettei Suomen puolustusta saanut sitoa länsimaiseen teknologiaan. Eduskunta teki 8. huhtikuuta 1970 esityksen ostaa Ruotsista Saab J35 Draken koneita siten, että koneiden valmistus toteutettaisiin Suomessa. Asiasta äänestettiin 25. kesäkuuta, jolloin äänin 127 puolesta ja 35 vastaan hankinta hyväksyttiin. Sopimus sisälsi aseet ja niihin liittyvät järjestelmät, varaosat sekä kaksitoista Valmetin Kuorevedellä kokoamaa lentokonetta. Hankintahinta oli 200 miljoonaa Suomen markkaa (100 miljoonaa Ruotsin kruunua). Lentokoneet oli varustettu Falcon-ohjuksin. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Lentolaivue 26:n varustamisen suunnittelu aloitettiin vuonna 1933. Ehdolla olivat muun muassa Bristol Bulldog, Gloster Gauntlet ja Hawker Demon. Bulldogin Gauntletia selvästi halvempi hinta johti 17 Bulldogin hankintaan huhtikuussa 1934. Ensimmäinen koneista saatiin helmikuun alussa 1935 ja viimeiset vastaanotettiin toukokuun lopussa 1935. Bulldogin lisenssivalmistus Valtion lentokonetehtaalla kariutui tehtaan muuttokiireisiin. Arvi Pajunen
Pajunen tuli Suomeen 12. tammikuuta 1918 ja liittyi valkoisten joukkoihin luutnanttina. Sisällissodassa hän toimi tykistössä patterinpäällikkönä Vilppulan ja Ruoveden rintamilla, kunnes siirtyi 20. maaliskuuta 1918 vastaperustettuihin valkoisten ilmavoimiin. Hän lensi sotalentoja sekä Tampereen että Antrean rintamilla. Sodan jälkeen hänet nimitettiin Utin lentoaseman päälliköksi, käytännössä 200 punavangin työleirin johtoon. Kenttä palautuikin pian lentokäyttöön, jossa se oli ollut jo punaisten käytössä keväällä 1918. Pajunen ylennettiin kapteeniksi 16.5.1918 ja majuriksi 6.12.1923. Hän sai jatkokoulutusta Ranskassa. Hän oli pommituseskaaderin komentajana Viipurissa, ja hänet siirrettiin Tampereen rykmenttiin vuonna 1925. VL Paarma
Uuden koulukoneen tarvetta nosti myös Kauhavan ilmasotakoulun aikaisemmin valmistuneista Caudron C.60 -koneista huolimatta huono konetilanne. Koulukoneita hajosi jatkuvasti, ja käytetty kalusto oli paljon bensiiniä ja kallista risiiniöljyä kuluttavaa. Puolustusministeriön tekninen osasto otti yhteyttä kirjeellä Ilmavoimien esikuntaan Š-218A:n lisenssiehdoista. Š-218A:n lisenssiehtokirjeen lisäksi lähetettiin myös toinen kirje, jossa pohdittiin uusien koneiden hankintatapoja. Vaihtoehtoja nähtiin olevan kolme: valmiiden koneiden hankinta ulkomailta, ulkomaisten tyyppien lisenssivalmistus Suomessa, sekä uuden kotimaisen tyypin suunnittelu ja valmistus lentokonetehtaalla. Kokonaan ulkomailta hankkimisen nähtiin tulevan kyseeseen vain tilapäisessä täydennystarpeessa tai muussa tapauksessa, jossa kotimainen tehdas ei onnistunut täyttämään konetyypin vaatimuksia. Lisenssivalmistus nähtiin vastaavasti sopivaksi ”huippuluokan sotakoneiden” tuotannossa, joiden vastinetta kotimainen lentokonetehdas ei pystynyt suunnittelemaan. Kolmas vaihtoehto, konetyypin suunnittelu kotimaassa, nähtiin parhaana vaihtoehtona, jos sen oletettiin voivan täyttää asetetut vaatimukset tyydyttävästi. Koulukoneiden suunnittelu sopi puolustusministeriön teknisen osaston mielestä Valtion lentokonetehtaalle. Fokker D.VII
Suomen ilmavoimat oli neuvotellut 20–30 saksalaisen sotilaskoneen hankinnasta vuonna 1918. Koneet jäivät kuitenkin saapumatta Saksan antauduttua. Vuonna 1919 suomalaisten onnistui kuitenkin hankkia kolme konetta ilman liittoutuneiden välikäsiä, vaikka liittoutuneet tekivät kaikkensa myydäkseen huomattavasti kalliimmalla omia lentokoneitaan, kuten Spad S.XIII ja Martinsyde F.4 Buzzard. Suomi ostikin liittoutuneilta muun muassa Breguet 14-, Georges Levy G.L. 40- ja Caudron G.3 -lentokoneita. Suomen sisällissota
Suomalaisia ohjaajia ei ollut, vaan koneiden lentäjät ja mekaanikot tulivat Ruotsista. Jääkäreistä luutnantti Bertil Mårtenson oli saanut Saksassa lentäjänkoulutuksen, mutta hän jäi sisällissodan ajaksi Saksaan muun muassa ostamaan Suomelle lentokoneita. Suomen ilmavoimissa lensi 29 ruotsalaista, 7 venäläistä, 4 suomalaista ja 2 tanskalaista, joihin liittyi muutamia saksalaisia. Toiminta oli hajanaista tiedustelua, kunnes Saksan asevoimat toivat omat lentokoneensa, mutta niidenkin käyttö oli sodan kulun kannalta merkityksetöntä. Stetinin M-16
Suomen ilmavoimat sai käyttöönsä sisällissodassa viisi venäläisten jättämää konetta sekä runsaasti varaosia. Osista koottiin myöhemmin yksi kone lisää. Koneet olivat jo käyttöön otettaessa huonokuntoisia. Luutnantti Väinö Mikkola yritti kuljettaa Stetinin-koneella senaatin puheenjohtajan Svinhufvudin Helsingistä Vaasaan helmikuussa 1918, lento jouduttiin kuitenkin keskeyttämään moottorihäiriön takia. Farmaneiksi Suomessa kutsuttuja koneita käytettiin ilmavoimissa vuoteen 1923 asti. Suomen ensimmäinen laskuvarjohyppy tehtiin 17. kesäkuuta 1922 M-16-koneesta, hyppääjä oli E. Erho. Uruguayn ilmavoimat
Ilmavoimat irtautuivat armeijasta 4. joulukuuta 1953, jolloin niistä tuli itsenäinen asehaara Fuerza Aérea Uruguaya (FAU). FAU sai käyttöönsä ensimmäiset Lockheed AT-33A -suihkuhävittäjät vuonna 1955. Ilmavoimien alaisuuteen perustettu PLUNA irtautui itsenäiseksi siviililentoyhtiöksi vuoteen 1961 mennessä ja uusi sotilalentoyhtiö TAMU () perustettiin vuonna 1970. Yhtiön koneiet olivat sekä sotilas- että siviilirekisterissä, ja se lensi alkuun maan sisäisiä lentoja, mutta myös myöhemmin kansainvälisiä lentoja Brasiliaan, Argentiinaan ja Paraguayhyn. Uruguayn lentotukikohdat () perustettiin vuonna 1965 prikaateina (). Fieseler Fi 156 Storch
Suomen ilmavoimat tilasi kaksi Fi 156K-1-konetta 31. joulukuuta 1938 ja ne toimitettiin Suomeen toukokuussa 1939. Rekisteritunnuksilla ST-112 ja ST-113 varustetut koneet toimivat esikuntien yhteiskoneina. ST-113 vaurioitui 26. lokakuuta 1944, ja se poistettiin 2. joulukuuta samana vuonna. ST-112 toimi ilmavoimissa vuoteen 1960 asti. Kone huutokaupattiin ja sen osti lahtelainen Oswald Stanley. Se siirtyi 4. heinäkuuta 1960 siviilirekisteriin tunnuksella OH-VSF. Koneen kotikentäksi tuli Vesivehmaan lentokenttä, jossa sitä käytettiin Lahden Ilmailukerhon toimintaan muun muassa purjelentokoneiden hinaukseen, yleisölennätyksiin ja ilmavalokuvaukseen. Usein talvisin, varustettuna suksilla, kone oli Vesijärven Kahvisaaren kupeessa valmiina yleisölennätyksiin Lahden kaupungin yllä. Kone rekisteröitiin 20. lokakuuta 1964 dragsfjärdiläiselle Göran Hollstenille rekisteritunnuksella OH-FSA. Koneen omisti 7. marraskuuta 1969 – 29. joulukuuta 1971 Wihuri-yhtymä Oy Lentohuolto Helsingissä, jonka jälkeen kone poistettiin rekisteristä. Vuonna 1973 se siirtyi Ilmailumuseoyhdistys ry:lle Vantaalle. Kone on näytteillä Suomen ilmailumuseossa.Ranskalaiset valmistivat Criquetia kuutena versiona: Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Syyskuussa 1940 tehtiin laaja lentokaluston hankintaohjelma, johon kuului muun muassa kuusi 30-koneista hävittäjälaivuetta. Hankinnat päätettiin tehdä 90 %:sti ulkomailta; joko Saksasta tai sen välityksellä muista maista. Lentokoneita yritettiin ostaa Saksasta mutta valtakunnanmarsalkka Hitler päätti 9.3.1941 etteivät suomalaisten toiveet muun muassa lentokoneiden saamiseksi olleet ”toistaiseksi täytettävissä”. Suurhyökkäys Syväriltä 1944
Puna-armeijan ilmavoimilla oli alueella noin 20-kertainen ilmaylivoima suomalaisten kyetessä asettamaan Neuvostoliiton 7. Ilma-armeijaa (noin 740 konetta) ja 13. Ilma-armeijaa (alueella vajaa 300 konetta) vastaan vain 32 lentokuntoista lentokonetta, joista suuren osan taistelukelpoisuus oli jo kyseenalainen. Joukkojen ilmapuolustus perustui lähes kokonaan ilmatorjunnan käyttöön. Finnair
Vuonna 1935 Aero Oy:n Junkers F-13 tuhoutui Tallinnan lähistöllä. Kapteeni, mekaanikko ja neljä matkustajaa saivat surmansa. Vuonna 1936 valmistuivat Helsingin Malmin ja Turun Artukaisten kansainväliset lentokentät, jotka olivat Suomen siviililentoliikenteen ensimmäiset maakentät. Aero osti kaksi de Havilland Dragon Rapide -konetta, jotka saivat nimet ”Salama” ja ”Lappi”. Niillä aloitettiin kotimaanliikenne vuonna 1937 reiteillä Helsinki–Viipuri ja Helsinki–Tampere. Viipurin Suur-Merijoen lentokentälle ulottunut reitti piteni vuonna 1938 Imatralle. Pohjoiseen suuntautunut reitti piteni vuonna 1938 Vaasaan, 1939 Kemiin ja 1940 Petsamoon. Kotimaan liikenne toimi vain kesäisin. Yhtiö siirtyi suurempien Junkers-koneiden käyttöön 1930-luvulla, jolloin sillä oli käytössä Ju-52-koneet ”Sampo”, ”Kaleva” ja ”Karjala”. Vuonna 1938 Aero avasi reitin Berliiniin. Puolalainen LOT-yhtiö mahdollisti liikenteen Helsingistä Varsovaan. Vuoden 1939 alussa Aero tilasi kaksi nelimoottorista Focke-Wulf Fw 200 Condor -matkustajakonetta, joita ei kuitenkaan koskaan saatu käyttöön. Suomen ilmavoimien historia
Lentokoneiden merkkivalikoima Suomen ilmavoimissa oli koko maailmankin mittakaavassa ainutlaatuisen laaja. Syy siihen oli, että koneita pyrittiin haalimaan ympäri Eurooppaa ja otettiin käyttöön useita epäkelpojakin sotasaaliskoneita pyrkien korvaamaan sodan konekulutusta. Eräs käytetty tyyppi, Hawker Hurricane, oli jo aikansa elänyt malli, jopa heikoimpia venäläisiäkin koneita vastaan. Suomalaisten hävittäjälentäjien mukaan Hurricane oli Neuvostoliiton käyttämistä hävittäjistä helpoin ampua alas. Saksa myi pääosan sotaa vain sotasaaliiksi saamiaan hävittäjäkoneita Suomelle. Esimerkiksi Curtiss, Morane ja jopa I-153-hävittäjiä ostettiin Saksasta, koska muutakaan ei sieltä saatu. Moraneakin käytettiin pitkään hävittäjänä ja taistelumenetykset näkyvät voittosuhteessa, joka oli vain 5:1. Monet aikansa eläneet hävittäjä- ja pommituskoneet siirrettiin tiedustelukoneiksi. Tiedustelukoneiden tarve oli kuitenkin vähäinen ja niitä oli, kuten aiemmin meritoimintakoneita, lukuisia konetyyppejä. Douglas DC-2
Aero tilasi maaliskuussa 1941 Saksasta kaksi Douglas DC-2 konetta, jotka saksalaiset olivat saaneet haltuunsa Tšekkoslovakian miehityksen yhteydessä. Koneet, joille annettiin nimet Sisu (sn 1562) (ensin OH-DLB, myöhemmin uudelleenrekisteröitynä OH-LDB) ja Voima (OH-LDA), tuotiin Suomeen huhtikuussa, ja ne aloittivat liikenteen kesäkuussa 1941. Aeron lentäjien kieltäydyttyä enää lentämästä huonokuntoisilla koneilla, ne ostettiin ilmavoimille 18. maaliskuuta 1949 ja muunnettiin sopiviksi ilmakuvauskäyttöön. Ilmavoimissa koneet saivat rekisteritunnukset ja ne nimettiin uudelleen: Voima sai tunnuksen DO-2 ja nimen Isoo-Antti, Sisu puolestaan sai tunnuksen DO-3 ja nimen Pikku-Lassi. DO-2 ja DO-3 varustettiin alkuperäisten moottorien käyttöiän loputtua Bristol Mercury XV -voimalaitteilla. Friedrichshafen FF 33
Versailles’n rauha antoi laillisen mahdollisuuden Gdańskin ympäristön haltuunottoon saksalaisilta. 10. helmikuuta 1920 puolalaiset joukot saavuttivat Puckin, jossa oli saksalaisten hylkäämä merilentotukikohta. Konstanty Jacyniczin komentama 1. meripataljoona otti tukikohdan valvontaansa. Jacynicz määräsi Wiktoryn Kaczynskin lentolaivueen muodostajaksi ja komentajaksi. Tukikohdassa oli neljä lentokonehallia, 700 × 350 -metrinen ruohokenttä sekä 800 × 100 -metrinen betoninen laituri renkailla varustettujen vesilentokoneiden käyttämiseksi, mutta sieltä löytyi ainoastaan joitakin tuhottuja lentokoneita. Romuista saatiin kunnostetuksi kaksi, Friedrichshafen FF33h ja Fokker D.VII, olivat siten uolan meri-ilmavoimien ensimmäiset lentokoneet. FF33h teki ensilentonsa 15. heinäkuuta 1920, joka on myös meri-ilmavoimien vuosipäivä. Suomen ilmavoimien historia
Alkuperäisen tarjouskilpailun ulkopuolelta tullut ehdokas torjuntahävittäjäksi valittiin kaksimoottorinen yhdysvaltalainen F/A-18 Hornet. Sen käyttöönotto karsi tullessaan hävittäjälentäjistä kaikki yli 30-vuotiaat ja kaikki toimiupseeriohjaajat. Tämä loi median hehkuttaman nk. lentäjäpaon Finnairiin ym. lentoyhtiöihin. Ilmavoimien tekninen kieli vaihtui suomesta englantiin. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Ennen talvisotaa Ranska oli ollut haluton myymään aseitaan Suomeen mutta 28. joulukuuta 1939 Ranska sähkötti Suomeen, että Ranska lahjoittaa Suomelle 50 Morane-Saulnier M.S. 406 -hävittäjää. Koneita saatiin lopulta vain 30 ja ne laivattiin Ruotsiin koottaviksi. Koneet lennettiin Suomeen helmikuun 1940 aikana. Koneet sai Lentolaivue 28, joka ehti talvisodan aikana tehdä Moraneilla 288 sotalentoa saavuttaen 14 ilmavoittoa. Punainen armeijakunta
Lokakuussa 1977 neljä Palestiinan vapautuksen kansanrintaman jäsentä, jotka käyttivät itsestään nimitystä ”Kommando Martyr Halimeh” kaappasivat Lufthansan lentokoneen (13. lokakuuta 1977) Mogadishuun pyrkiäkseen painostamaan Saksan hallitusta vapauttamaan vangitut RAF:n jäsenet. Kaappauksen yhteydessä ryhmän johtaja Zohair Youssif Akache (1954–1977) ampui lentokoneen saksalaisen kapteenin Jürgen Schumannin tämän kieltäydyttyä jatkamasta matkaa. Helmut Schmidtin ja Mohamed Siad Barren välisten neuvottelujen jälkeen liittotasavallan rajavartioston erityisjoukko GSG 9 päätti onnistuneesti kaappauksen hyökkäämällä koneeseen 18. lokakuuta heti keskiyön jälkeen. Kukaan 91 panttivangista ei loukkaantunut vapautusoperaatiossa, mutta neljästä kaapparista kolme – Akache, Hind Alameh ja Wabil Harb – ammuttiin kuoliaiksi, vain Souhaila Andrawes (1953–) jäi henkiin. Hänet tuomittiin 20 vuodeksi vankeuteen Somaliassa, mutta vapautettiin terveydellisistä syistä jo vajaan kahden vuoden kuluttua. Vuonna 1991 hän muutti Osloon, jossa hänet pidätettiin 1994 ja luovutettiin Saksaan 1995. Saksassa hänet tuomittiin 10 vuodeksi vankeuteen, josta hänet kuitenkin vapautettiin sairauden vuoksi 1999. Valkoiset
Valkoisten lentotoiminta sai alkunsa ruotsalaisista lahjoituskoneista ja venäläisiltä jääneistä koneista. Valkoisella puolella oli enimmäkseen ruotsalaisia ja venäläisiä lentäjiä. Toiminta oli hajanaista tiedustelua, kunnes Saksan asevoimat toivat omat lentokoneensa, mutta niidenkin käyttö oli sodan kulun kannalta merkityksetöntä. Sodan aikana ainoa jääkärilentäjä B. Mårtenson ryhtyi hankkimaan kalustoa tuleville Suomen ilmavoimille Saksasta. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop saapui 22. kesäkuuta 1944 Suomeen taivuttamaan Suomen johtoa jatkamaan sotaa Saksan rinnalla. Neuvostoliitto vaati Suomea samaan aikaan antautumaan. Lopulta presidentti Risto Ryti lähetti Adolf Hitlerille kirjeen, jossa hän lupasi, ettei hän eikä hänen hallituksensa tule tekemään rauhaa Neuvostoliiton kanssa ilman Saksan lupaa. Tätä Rytin henkilökohtaista vakuutusta vastaan piti Saksan toimittaa Suomelle apua. Saksan mahdollisuuksia toimittaa Suomelle apua heikensi rintaman murtuminen Valko-Venäjällä, joka alkoi Neuvostoliiton suurhyökkäykselle 22. kesäkuuta 1944. ”Ribbentrop-apuna” ehti Suomeen tulla 24–29. elokuuta 1944]] kymmenen Messerschmitt Bf 109 G-6-konetta, sillä yhdestoista jäi vaurioituneena matkalle. Konetäydennys olisi ilmeisesti jatkunut tästä eteenpäinkin hyvää vauhtia, sillä jo kesäkuussa oli saatu tieto, että Saksa oli vapauttanut Suomelle 242 Bf 109 -konetta sekä 180 varamoottoria niihin (viisi 30 koneen laivuetta ja 92 täydennyskonetta). Luettelo Suomen sisällissodan aikaisista lentokentistä
Suomen sisällissodan aikaiset ilmavoimat perustuivat venäläisten hallussaan pitämiin lentokoneisiin, joista valtaosa päätyi Suomen kansanvaltuuskunnalle, Suomen senaatin ulkomailta hankkimiin tai kansanvaltuuskunnalta lopuksi sotasaaliina saamiin lentokoneisiin sekä saksalaisten lentokoneisiin. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1940–1944
Neuvostoliitto aloitti 9. kesäkuuta 1944 suurhyökkäyksen Kannaksella. Suomi pyysi Saksalta apua 11–12. kesäkuuta 1944. Avunpyynnön seurauksena Saksa irrotti Suomelle kolmannen 30-koneisen Messerschmitt Bf 109 -laivueen. Koneista 28 lennettiin Suomeen kesä-heinäkuun vaihteessa 1944. Koneet sai Lentolaivue 28. Kaksi konetta jäi vaurioituneina matkalle. Toisen ja kolmannen laivueen täydennyksenä saatiin 29 G-6-konetta heinä–elokuussa 1944. Gloster Gladiator
Suomen ilmavoimat osti talvisodan aikana 20 Gloster Gladiator Mk. II -hävittäjää Isosta-Britanniasta. Chamberlainin hallituksen sotakabinetti teki tästä päätöksen 5. joulukuuta 1939. Ostettujen lisäksi Englanti lahjoitti 10 Gladiator II:ta Suomen pyydettyä lisää kalustoa. Koneet kerättiin huoltoyksiköistä, laivattiin Bergeniin ja kuljetettiin sieltä rautateitse Malmöön ja koottiin. Suomalaiset lentäjät kävivät noutamassa koneet Suomeen tammi- ja helmikuussa 1940. Suomen ilmavoimien historia
Pommikoneista tärkeimmät olivat Dornier Do 17 ja Junkers Ju 88. Myös meritoimintakoneita käytettiin pommituksiin.
Muut koneet toimivat yhteys-, kuljetus-, tiedustelu- ja koulukoneina Myös Neuvostoliitto uudisti kalustoaan sodan aikaan. Airacobrat tuotiin Yhdysvalloista ja Hurricanet Englannista, mutta jotkin Neuvostoliiton omista koneista (MiG-3- ja LaGG-5-hävittäjät sekä Il-2-maataistelukone) olivat niitä suorituskykyisempiä. Suomen ilmavoimat
Valmet Vinka ja Redigo olivat suomalaisen lentokoneteollisuuden viimeiset omat lentokoneet. Tämä kansallisen konetuotannon lopettaminen oli noin vuosikymmentä edellä esimerkiksi Hollantia. Toisaalta kotimaisen tuotannon vahvuus on aina Suomessa ollut lisenssivalmistus ja loppukokoonpano, jotka ovat ilmavoimille tärkeitä kriisiaikana huoltovarmuuden ylläpitämiseksi. Ilmavoimien tarkoitus on korvata myös nykyiset Valmet L-90 TP Redigo- ja Piper Chieftain -yhteyskoneet yhdellä konetyypillä. Pilatus PC-12-koneet otettiin käyttöön vuoden 2010 aikana. Pilatuksista ensimmäiset saapuivat Suomeen useita kuukausia suunniteltua aikaisemmin heinäkuun alussa ja loput kesän aikana. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Valtion lentokonetehdas oli tehnyt Brewster-hävittäjään sekä puu- että metallisiiven syksyllä 1942 sekä asentanut siihen 1 000 hv:n Shvetsov M-63 -sotasaalismoottorin toukokuussa 1942. Koska Brewsterin piirustukset olivat jo suurelta osin olemassa ja Brewsteristä oli hyviä kokemuksia, Ilmavoimien esikunta tilasi 16. lokakuuta 1942 viiden koneen esisarjan ja marraskuussa vahvistettiin, että tarkoitus oli tehdä 90 koneen sarja, jota varten oli ryhdyttävä varaamaan raaka-aineita. Moottorit tilattiin lokakuussa 1942 Saksan sotasaalisvarastosta. Projektin kannattavuutta alettiin epäillä syyskuussa 1943 kun pantiin merkille neuvostoilmavoimien voimakas kehitys. Sitä ei kuitenkaan keskeytetty, koska arveltiin koneiden kelpaavan valmistuessaan ainakin tiedustelulaivueille. 90 koneen suursarja tilattiin marraskuussa 1943, supistettiin 60 koneeseen toukokuussa 1944 ja keskeytettiin kesäkuussa[1944. Vain viiden koneen esisarjaan kuuluva prototyyppi (HM-671) valmistui. Se lensi ensilentonsa 8. elokuuta 1944. Muutoin koko 90-koneen sarja peruttiin syyskuussa 1944. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat (1945–)
Ensimmäiset kaksipaikkaiset D-versiot saatiin Suomeen marraskuussa 1995. Kaksipaikkaiset lennettiin Yhdysvalloista ja yksipaikkaiset C-versiot koottiin Kuorevedellä vuosina 1996–2000. Stetinin M-15
Suomen ilmavoimat sai sisällissodan päätyttyä sotasaaliiksi kaksi venäläisten jättämää konetta. Toisen lensi venäläinen kapteeniluutnantti Jurij Herbert Turusta Ahvenanmaan saaristoon, jossa luovutti itsensä ja koneen valkoisten Skärgårdens Frikår:lle maaliskuussa 1918. Hän suoritti tälle yksikölle tiedustelulentoja, luovuttaen koneen myöhemmin Ilmavoimille. Kone oli käytössä 29. heinäkuuta 1919 asti, jolloin se upposi Sortavalassa ja poistettiin käytöstä. Toinen kone löytyi Turusta, mutta sitä ei kunnostettu lentokelpoiseksi. Suomen sisällissota
Ruotsista saapui kreivi Eric von Rosen lahjoittama Morane-Saulnier Parasol kone, johon hän oli maalannut siniset hakaristit , tämä kone numeroitiin 1:seksi ja kone oli Mannerheimin armeijan ensimmäinen lentokone. Kone tuhoutui 16.4.1918 murskauduttuaan Näsijärven jäähän, moottorin pysähdyttyä, koneen ruotsalainen lentäjä ja suomalainen mekaanikko kuolivat. Ruotsista saatiin myös kolme kaksitasoista N.A.B. Albatros -konetta helmikuun lopulla 1918. Albatros-koneista kaksi saatiin lahjoituksena ja kolmas ostettiin. Tarkoituksena oli käyttää lentokoneita valkoisten tukena, mutta ne eivät olleet siviilikoneina sopivia sisällissodan olosuhteisiin. Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1940–1944
Vaikka Curtiss Hawk oli rintamahävittäjänä vanhentunut, Ilmavoimien Esikunta päätti kesäkuussa 1943 täydentää tappioita kärsinyt Lentolaivue 32 täysilukuiseksi. 18. kesäkuuta 1943 tilattiin Saksasta 15 Vapaan Ranskan ilmavoimilta peräisin olevia Curtiss Hawk -konetta. Koneet olivat olleet kolme vuotta käyttämättöminä. Koneet lennettiin Suomeen kesäkuun 1943 ja tammikuun 1944 välisenä aikana.