Mikä oli Quentin Tarantino ensimmäinen elokuva?
Quentin Tarantino
Lopetettuaan työt pornoteatterissa Tarantino teki jonkin aikaa sekalaisia hanttihommia. Lopulta hän aloitti työt Manhattan Beachissä sijaitsevassa videovuokraamossa. Liikkeessä hän sai katsella elokuvia ilmaiseksi, ja hänen laajasta elokuvatuntemuksestaan oli asiakkaille paljon hyötyä. Tarantino työskenteli siellä viiden vuoden ajan. Videovuokraamossa työskentelynsä ohessa Tarantino teki vuosina 1984–1987 viikonloppuisin lainakameralla mustavalkoista lyhytelokuvaansa "My Best Friend’s Birthday". Elokuvan tekoon meni häneltä kolme ja puoli vuotta sekä 5 000 dollaria. Se jäi silti keskeneräiseksi ja Tarantinon mukaan osittain tuhoutui tulipalossa. Tarantino itse piti elokuvaansa huonona, mutta siinä oli jo nähtävillä myöhemmin Tarantinon tavaramerkeiksi nousseita elementtejä, kuten elämänmakuista dialogia.
Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta
Quentin Tarantino ja Roger Avary ovat kiistelleet pitkään "Pulp Fictionin" kirjoittajasta. Avaryn mukaan hän oli sopinut Tarantinon kanssa, että he jakaisivat kunnian käsikirjoituksesta, mutta elokuvan tuotannon alettua Tarantinon lakimies otti yhteyttä Avaryyn ja ehdotti, että hänen nimensä mainittaisiin lopputeksteissä vain tarinan keksijänä. Tarantinon mukaan Avary ainoastaan kehitti konseptin nyrkkeilijä-osioon, eikä muuten osallistunut käsikirjoituksen tekoon. Tarantino uhkasi jopa kirjoittaa Avaryn osuuden pois elokuvasta, jos ei saisi tahtoaan läpi. Käsikirjoittajiksi on lopullisessa elokuvassa merkitty molemmat. John Woo
1980-luvun puolivälissä Woon ura elokuvaohjaajana näytti olevan ohi, sillä hänen elokuvansa eivät enää menestyneet. Woo vetäytyi asumaan Taiwanin, kunnes Tsui Hark pyysi Woota ohjaamaan toimintaelokuvan "A Better Tomorrow". Elokuva menestyi hyvin, joten Woo päätti jatkavansa ohjaajan uraansa. Hän alkoi tehdä väkivaltaisia toimintaelokuvia, jotka sittemmin inspiroivat esimerkiksi Quentin Tarantinoa ja Wachowskeja. Näistä elokuvista tunnetuin oli vuoden 1989 suosittu toimintaelokuva "The Killer", joka toi Woolle kansainvälistä mainetta. Samuel L. Jackson
Jacksonin ensimmäinen elokuvarooli oli Michael Schultzin ohjaamassa elokuvassa "Together for Days" vuonna 1972, jolloin hän oli vielä opiskelija. Vuonna 1976 hän muutti New Yorkiin ja aloitti ammattinäyttelijän uransa. Aluksi hän esiintyi televisioelokuvissa, mutta 1990-luvulla näyttelijänura lähti nousuun. Jackson sai sivuosarooleja amerikkalaisissa menestyselokuvissa, ja vuonna 1994 hän teki yhden ikimuistoisimmista rooleistaan Jules Winnfieldina Quentin Tarantinon elokuvassa "Pulp Fiction – tarinoita väkivallasta". Juuri "Pulp Fiction – tarinoita väkivallasta", jonka ansiosta Jackson oli Oscar-ehdokkaana, teki hänestä yhden Hollywoodin suosituimmista näyttelijöistä. Nykyisin hänet muistetaan myös rooleistaan jedimestari Mace Winduna George Lucasin uudemmassa "Tähtien sota" -trilogiassa ja Nick Furyna Marvel Cinematic Universessa. Quentin Tarantino
Tarantinon elokuvissa on joskus epälineaarinen rakenne, eli kohtauksia ei näytetä aikajärjestyksessä vaan sekajärjestyksessä ja takaumin. Hahmot käyvät usein pitkiä ja nokkelia vuoropuheluja aiheista, jotka eivät näytä liittyvän elokuvan juoneen mutta saattavat paljastaa asioita hahmojen luonteesta. Tarantinon elokuvissa on paljon veristä väkivaltaa, joka on usein tyyliteltyä ja epärealistista. Harvey Keitel
Quentin Tarantinon projektit "Reservoir Dogs" ja "Pulp Fiction – tarinoita väkivallasta" auttoivat Keiteliä elvyttämään uransa. Muutamasta mielenkiintoisesta teoksesta huolimatta hän oli suurimmaksi osaksi tuntematon 1980-luvun ajan ja esiintyi erikoisissa eurooppalaistuotannoissa, mutta vain harvoissa laadukkaissa elokuvissa. Keitel palasi takaisin huipulle 1990-luvulla esiintymällä pääosassa muun muassa Abel Ferraran elokuvassa "Paha poliisi". Kyseinen vuosikymmen oli Keitelille muutenkin tuottelias, sillä hän esiintyi monissa arvostetuissa elokuvissa kuten "Thelma & Louise" (1991), "Nunnia ja konnia" (1992), "Piano" (1993), "Nouseva aurinko" (1993), "Clockers" (1995), "Hämärästä aamunkoittoon" (1996), "Cop Land" (1997) sekä elokuvassa "Bugsy" (1991), josta hän sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta miessivuosasta. Reservoir Dogs
Reservoir Dogs on yhdysvaltalaisen Quentin Tarantinon vuonna 1992 ohjaama ja käsikirjoittama rikoselokuva. Elokuva kertoo ammattirikollisjoukosta, jonka suunnittelema timanttiryöstö menee pieleen. Kyseessä oli Tarantinon esikoisohjaus. Juoni perustuu Ringo Lamin ohjaamaan elokuvaan "City on Fire". Catherine Zeta-Jones
Zeta-Jonesin ensimmäinen elokuvarooli oli vuonna 1990 Philippe de Brocan ohjaamassa ranskalais-italialaisessa elokuvassa "1001 Nights", joka on mukaelma persialaisesta tarusta "Tuhat ja yksi yötä". Suurta suosiota Britanniassa hän sai näyteltyään Mariette Larkinin roolia brittiläisessä televisiosarjassa "Oi ihana toukokuu" (1991–1993). Vuonna 1992 hän näytteli elokuvassa "Kolumbus – seikkailijoista suurin". Harold Robbins
Jo Robbinsin ensimmäinen romaani "Never Love a Stranger" tehtiin elokuvaksi nimeltä "Älä luota muukalaiseen" (1958), jonka tuotannossa Robbins oli mukana. Vuoden 1952 romaanista "A Stone for Danny Fisher" tehtiin Elvis Presley -elokuva "Kitara kainalossa" (1958). Romaanista "Rahantekijät" syntyivät elokuvat "Tyydyttämättömät" (1963) ja "Kostaja Nevada Smith" (1966). Muita Robbinsin tarinaan pohjautuvia elokuvia ovat "Stiletto" (1969), "Betsy" (1978), "Hurjat seikkailijat" (1970) ja "Kultanainen" (1983). Reservoir Dogs
Elokuva ei noudata kronologista järjestystä, kuten eivät monet muutkaan Tarantinon elokuvat. Ensi-iltavuonnaan se voitti monia palkintoja ja se nousi pian klassikoksi. Grindhouse: Planet Terror
Grindhouse: Planet Terror on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut kauhu/toimintaelokuva, jonka ohjasi Robert Rodriguez. Yhdysvalloissa "Planet Terror" ja Quentin Tarantinon "" julkaistiin yhtenä pitkänä kahden elokuvan yhdistelmänä nimellä "Grindhouse", mutta Euroopassa nämä elokuvat nähtiin erikseen. Syynä tähän oli huono menestys Amerikan teattereissa, josta syytettiin "Grindhousen" kolmetuntista kestoa. Charles Chaplin
Mutual-sopimuksen päätyttyä Chaplin perusti vuonna 1918 Hollywoodiin oman tuotantoyhtiön ja rakennutti oman studion. Elokuvien levityksestä hän teki sopimuksen First National -yhtiön kanssa. First Nationalilla Chaplin alkoi kiinnittää enemmän huomiota elokuviensa rakenteeseen, ja ensimmäisessä elokuvassaan "Koiranelämää" hän peilasi kulkukoiran ja kulkurin elämää. Elokuvan tultua ensi-iltaan keväällä 1918 hän sai paljon kielteistä julkisuutta, koska ei ollut osallistunut tuolloin käynnissä olleeseen ensimmäiseen maailmansotaan. Parantaakseen julkisuuskuvaansa Chaplin osallistui menestyksekkäälle sotaobligaatioiden markkinointikiertueelle ja kuvasi Yhdysvaltojen käyttöön propagandaelokuvan "The Bond". Sodasta Chaplin sai idean seuraavaan elokuvaan, "Kivääri olalle vie!", jota pidetään yhtenä ensimmäisistä sotakomedioista. Lawrence Bender
Lawrence Bender (s. 17. lokakuuta 1957) on yhdysvaltalainen elokuvatuottaja, joka on tuottanut myös kaikki Quentin Tarantinon ohjaamat elokuvat paitsi elokuvaa Death Proof. Lawrence tuotti pari elokuvaa vuonna 1989, kunnes hän tapasi Tarantinon, jolla oli idea ja käsikirjoitus elokuvasta, joka sijoittuisi autotalliin. Tarantino myös sanoi, että se saataisiin tehtyä 50 tuhanella dollarilla. Lawrence luki Tarantinon käsikirjoituksen tästä elokuvasta, Reservoir Dogsista ja innostui siitä toden teolla ja rupesi keräämään rahaa elokuvaa varten. Elokuva menestyi hyvin ja nosti Lawrencea korkeammalle urallaan. Hän tuotti myös Quentinin toisen elokuvan Pulp Fiction, joka oli jättimenestys. Lawrence sai tästä Oscar-ehdokkuuden kategoriassa "Paras elokuva". Palkinto kuitenkin meni Forrest Gumpille. Lawrence on myös näytellyt pienissä cameo-rooleissa esim. Tarantinon Reservoir Dogsissa kadulla juoksevaa poliisia ja Pulp Fictionissa 50-luvun ravintolassa Zorro-asusteeseen pukeutunutta tarjoilijaa. Hän oli ehdolla Oscariin toisen kerran kategoriassa "Paras elokuva" vuonna 1997 elokuvasta Will Hunting. Steve Martin
Martinin ensimmäinen elokuva oli 7-minuuttinen "The Absent-Minded Waiter" (1977), joka sai parhaan lyhytelokuvan Oscar-ehdokkuuden. Vuonna 1979 Martin käsikirjoitti ensimmäisen kokopitkän elokuvansa "Superhulttio". Elokuvan ohjasi Carl Reiner ja pääosaa esitti Martin itse. Terence Hill
Hillin ensimmäinen elokuva oli vuonna 1951 valmistunut "Loma gangsterin kanssa". Hän jatkoi näyttelijänuraansa rahoittaakseen opintonsa ja moottoripyöräilyharrastuksensa. Opiskeltuaan kolme vuotta kirjallisuutta Rooman yliopistossa hän ryhtyi keskittymään täysipainoisesti näyttelemiseen. Kill Bill: Volume 1
Kill Bill: Volume 1 on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen taistelutoimintaelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Quentin Tarantino. Se on ensimmäinen kahdesta samaan aikaan tuotetusta "Kill Bill" -elokuvasta; sen jatko-osa "" sai ensi-iltansa vuonna 2004. Sen pääosissa esiintyvät Uma Thurman, Lucy Liu, Vivica A. Fox, Michael Madsen, Daryl Hannah ja David Carradine. Elokuva kertoo The Bridesta (Thurman), joka lähtee kostoretkelle jouduttuaan entisten liittolaistensa pettämäksi. Attilio Dottesio
Dottesio työskenteli koulun jälkeen viihdelaulajana Ranskassa ja opiskeli Rooman Kokeellisessa elokuvakeskuksessa, josta hän valmistui vuonna 1942. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Amleto Palermin ohjaama "La peccatrice" vuonna 1940. Toisen maailmansodan jälkeen Dottesio toimi luonnennäyttelijänä ja esitti sivuosia lukuisissa elokuvissa. 1960-luvulla hän käytti taiteilijanimeä "William Burke". Dottesio työskenteli myös teatterissa, radiossa ja jälkiäänittäjänä. Hänen ohjaamansa pitkä dokumenttielokuva "Amazzonia terra sconosciuta" (1955) jäi kokonaan vaille huomiota. Ken Leung
Vuonna 1997 Leung teki näyttelijän debyyttinsä Brett Ratnerin elokuvassa "Rush Hour – Rankka pari" ja vuonna 2000 Edward Norton valitsi hänet näyttelemään elokuvaansa "Keeping the Faith". Siitä lähtien Leung on esiintynyt lukuisissa itsenäisissä- ja televisioelokuvissa, muun muassa neljässä Brett Ratnerin ja kahdessa Spike Leen elokuvassa. Vuonna 1998 hän näytteli hahmoa nimeltä James the Less ja Jumalaa Terrence McNallyn intohimoisessa näytelmässä "Corpus Christi", ja vuonna 2002 teki Broadway-debyyttinsä Tony-palkinnon voittaneessa musikaalissa "Thoroughly Modern Millie". Snatch – hävyttömät
Elokuva sisältää samanlaisia teemoja kuten Guy Ritchien ensimmäinen pitkä elokuva "Puuta, heinää ja muutama vesiperä". Lisäksi muun muassa kohtaus, jossa Vinnie Jonesin näyttelemä Tony läimäyttää auton oven kiinni jolloin se paukahtaa erään gangsterin päähän, on samanlainen kuin kohtaus "Puuta, heinää ja muutama vesiperä" -elokuvassa. Ritchie käytti myös ensimmäisessä elokuvassaan esiintyneitä Vinnie Jonesia, Jason Stathamia ja Jason Flemyngia myös "Snatchissa". "Snatchilla" on juonellisia yhtäläisyyksiä myös Quentin Tarantinon vuonna 1994 ohjaaman elokuvan "Pulp Fiction" kanssa. Kummassakin elokuvassa hahmojen toimintaa motivoi jokin arvokas tavara, "Snatchissa" timantti ja "Pulp Fictionissa" salaperäinen salkku. Kummankin elokuvan juoneen liittyy myös järjestetty nyrkkeilyottelu. Quentin Tarantino
Murrosikäisenä Tarantino ihaili erityisesti kungfu-elokuvia sekä blaxploitaatioelokuvia, sillä perhe asui mustien asuinalueella. Hänen kirjailijasuosikkinsa oli Elmore Leonard, jolta hän on sanonut oppineensa lähes kaikki kirjalliset taitonsa. My Best Friend’s Birthday
My Best Friend’s Birthday on Quentin Tarantinon ohjaama ja tuottama lyhytelokuva, joka ei kuitenkaan koskaan valmistunut. Tarantino myös näyttelee elokuvassa. Elokuvaa tehtiin vuosina 1984–1987, mutta projekti jäi kesken kun iso osa elokuvasta tuhoutui leikkausvaiheessa. Tästä syystä "My Best Friend’s Birthdayta" ei yleensä lasketa Quentin Tarantinon filmografiaan. The Hateful Eight
The Hateful Eight on vuonna 2015 ensi-iltansa saanut lännenelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Quentin Tarantino. Sen pääosissa ovat Samuel L. Jackson, Kurt Russell, Jennifer Jason Leigh, Walton Goggins, Demián Bichir, Tim Roth, Michael Madsen ja Bruce Dern. Elokuva sijoittuu Yhdysvaltain sisällissodan jälkeiseen Wyomingiin, ja keskittyy kahdeksan toisilleen vieraan henkilön kohtaamiseen syrjäisessä puodissa keskellä lumimyrskyä. Ava Gardner
Gardner aloitti uransa lyhytelokuvissa, ja hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa oli "Pettävä varjo kummittelee" (1941). Seuraavan viiden vuoden aikana hänen elokuvaroolinsa olivat pieniä sivuosia, joita hän teki muun muassa elokuvissa "Niin tapahtui Pariisissa" (1942), "Minun majesteettini" (1943) ja "Kolme sydäntä epätahdissa" (1944). Quentin Tarantino
Tarantino ohjasi yhden jakson draamasarjaan "Teho-osasto" vuonna 1995. Hän ohjasi "C.S.I."-sarjan viidennen tuotantokauden päätösjakson ”Grave Danger”, josta hän sai Emmy-palkintoehdokkuuden. Kunniattomat paskiaiset
Kunniattomat paskiaiset () on vuonna 2009 ensi-iltansa saanut Quentin Tarantinon käsikirjoittama ja ohjaama sotaelokuva. Sen pääosissa esiintyvät Brad Pitt, Christoph Waltz, Mélanie Laurent, Michael Fassbender, Eli Roth ja Diane Kruger. Elokuva kertoo vaihtoehtoiseen historiaan perustuvan tarinan kahdesta salajuonesta, joilla oli tarkoitus salamurhata natsi-Saksan poliittiset johtajat. Toisen suunnittelee nuori ranskanjuutalainen elokuvateatterin omistaja Laurent, ja toisen luutnantti Aldo Rainen (Pitt) johtama amerikanjuutalaisista sotilaista koostuva ryhmä. John Woo
1990-luvun alussa Woo onnistui elokuvillaan herättämään länsimaalaisen elokuvateollisuuden huomion, ja vuonna 1993 hän ohjasi ensimmäisen Hollywood-elokuvansa "Hard Targetin". Elokuva ei menestynyt kovin hyvin, sillä kyseessä oli yhdysvaltalaiseen makuun tehty toimintaelokuva. Woo on itse sanonut, että hyvissä toimintaelokuvissa on hänen mielestään oltava romantiikkaa, jota "Hard Targetissa" oli kuulemma liikaakin. Väkivaltaisuutensa vuoksi Woon varhaisia Hollywood-elokuvia jouduttiin sensuroimaan, että niitä olisi voitu esittää Yhdysvalloissa. Hän työskenteli useiden kuuluisien Hollywood-tähtien kanssa, mukaan lukien Nicolas Cage ja John Travolta elokuvassaan "Face/Off – kahdet kasvot". Totò
Vaikka Totò olikin ollut teatterissa suosittu, hänen ensimmäiset elokuvansa, "Fermo con le mani" (1937) ja "Animali pazzi" (1939) eivät keränneet yleisöä. Ensimmäisten elokuvien vaisun vastaanoton takia hän pelasi teatteriin, jossa hän esiintyi lukuisissa suosituissa näytelmissä. Totòn elokuvaura käynnistyi kunnolla vasta toisen maailmansodan jälkeen, kun Mario Mattolin ohjaama "I due orfanelli" (1947) keräsi teattereissa yllättävän hyvät lipputulot. Totòn työtahti "I due orfanellin" jälkeen oli 1950-luvulla hurja, ja parhaimmillaan hän saattoi esiintyä vuoden aikana seitsemässä elokuvassa. Vuonna 1963 ilmestynyt "Il comandante" oli jo Totòn sadas elokuva. Quentin Tarantino
Vuonna 2004 Tarantino palasi toiseen maailmansotaan sijoittuvan spagettiwesternmäisen "Kunniattomat paskiaiset" -aiheen pariin. Hän oli alkanut käsikirjoittaa tarinaa jo vuonna 1998, mutta se oli jäänyt sivuun "Kill Billin" ajaksi. Tarantino oli aluksi aikonut pysyttäytyä historiallisissa tosiasioissa, mutta tarinasta tuli toden ja fiktion sekoitus. Tarantino suunnitteli käsikirjoituksesta ensin minisarjaa televisioon, sillä hän pelkäsi ryhtyä ohjaamaan toista suurta elokuvaeeposta heti "Kill Billin" jälkeen. "Kunniattomat paskiaiset" (2009) kuvattiin Euroopassa, suuri osa näyttelijöistä oli saksalaisia, ja elokuvassa puhutaan useaa kieltä. Elokuva oli suurmenestys, ja Tarantino oli siitä ehdolla parhaan ohjauksen ja alkuperäiskäsikirjoituksen Oscar-palkintojen saajaksi. Helsinki-Napoli – All Night Long
Kaurismäen mukaan Quentin Tarantino on sanonut, että elokuva "Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta" on saanut vaikutteita tästä elokuvasta. Hostel
Elokuvan vastaava tuottaja on Quentin Tarantino. Elokuvaa on myös kutsuttu gornography-elokuvaksi sen kidutusainesten ja varsinaisten säikytetehosteiden puutteen takia. Elizabeth Taylor
Taylor sai paremman sopimuksen Metro-Goldwyn-Mayerilta, ja teki ensimmäisen pääosansa elokuvassa "Lassie palaa kotiin" vuonna 1943. Elokuvassa esiintyi myös lapsinäyttelijä Roddy McDowall, ja tästä alkoi hänen ja Taylorin elinikäinen ystävyys. Taylorin seuraava elokuva oli "Kotiopettajattaren romaani", joka perustuu Charlotte Brontën samannimiseen romaaniin. Elokuvan pääosassa oli Joan Fontaine, ja Taylor näytteli sivuosan Helen Burnsina. Sen jälkeen Taylor palasi Englantiin näyttelemään toisessa MGM-elokuvassa, joka oli "Doverin valkeat kalliot". Yhdysvaltoihin palattuaan hän näytteli "Lassie"-elokuvan jatko-osassa "Urhea Lassie". Elizabethin äiti haki sitkeästi tyttärelleen suurta roolia, joka tekisi hänestä maailmanluokan tähden. Elizabeth saikin pääosan elokuvasta "Yli esteitten", jossa hän näytteli nuorta ratsastajaa, joka koulutti rakasta hevostaan ravikilpailuihin. Elokuvan suurmenestyksen myötä Taylorista tuli hänen äitinsä toivoma suuri Hollywood-tähti vain 12-vuotiaana. Elokuvan muissa osissa nähtiin nuori näyttelijälupaus Mickey Rooney sekä Angela Lansbury. Vuosia myöhemmin Taylor kutsui tuota elokuvaa "kaikista jännittävimmäksi" jonka hän oli koskaan tehnyt, vaikka kärsikin selkäviasta, jonka hän sai kuvauksissa pudottuaan hevosen selästä. Al Pacino
Vuonna 1973 Pacino sai Gene Hackmanin kanssa pääroolin elokuvassa "Variksenpelätin" ja voitti Cannesin elokuvajuhlien kultaisen palmun. Samana vuonna hän myös ansaitsi ensimmäisen Golden Globe -palkintonsa sekä parhaan miespääosan Oscar-ehdokkuuden elokuvasta "Serpico – kadun tiikeri", jossa hän esitti poliisi Frank Serpicoa. Vuonna 1974 hän toisti roolinsa Michael Corleonena "Kummisedän osassa II" ja sai jälleen uuden Oscar-ehdokkuuden. Seuraavana vuonna Pacinon suosio kasvoi entisestään "Hikinen iltapäivä" -elokuvan myötä, kun hän näytteli tositapahtumiin perustuvassa elokuvassa pankkiryöstäjä John Wojtowiczia. Elokuvan ohjasi "Serpicon" ohjannut Sidney Lumet, ja Pacino sai elokuvan myötä neljännen Oscar-ehdokkuutensa. Quentin Tarantino
Tarantino on sanonut vuodesta 2012 lähtien aikovansa lopettaa elokuvien ohjaamisen kymmenennen elokuvansa jälkeen. Vuoden 2016 lopussa hän laskee ohjanneensa kahdeksan. Viimeisten kahden elokuvansa jälkeen hän aikoo kirjoittaa romaaneja ja tehdä teatteria. Sleep with Me
Sleep with Me on Rory Kellyn ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1994. Pääosissa ovat Meg Tilly, Eric Stoltz ja Craig Sheffer, jotka esittävät kolmiodraamaan sotkeutuvia ystävyksiä. Tilanne mutkistaa se, että Tillyn ja Stoltzin esittämät roolihahmot ovat menossa naimisiin. Elokuva on tunnettu Quentin Tarantinon roolista, jossa hän selittää homoeroottisen tulkinnan "Top Gun - lentäjistä parhaat" elokuvasta Todd Fieldille. Kill Bill
Kill Bill on Quentin Tarantinon käsikirjoittama ja ohjaama kaksiosainen toimintaelokuva. Sen osat ovat Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta
Tarantino oli ajatellut Michael Madsenia kirjoittaessaan Vincent Vegan roolin, mutta näyttelijä oli kiireinen muissa rooleissa, jolloin Tarantino kääntyi John Travoltan puoleen. Tarantino tarjosi hänelle kahta roolia, ensimmäinen oli vampyyrielokuvasta "Hämärästä aamunkoittoon" ja toinen "Pulp Fictionista". Travolta hylkäsi ensimmäisen, koska ei pitänyt vampyyreista, ja hyväksyi lopulta heroiini-addiktin Vegan roolin vaimonsa kannustamana. Quentin Tarantino
Tarantino on usein kirjoittanut itselleen pienehkön roolin omiin elokuviinsa. Niiden lisäksi hän on näytellyt muiden ohjaamissa elokuvissa ja joissain televisiosarjojen jaksoissa. Tarantino on kertonut haluavansa olla vakavasti otettava näyttelijä eikä vain ohjaaja, joka näyttelee huvikseen omissa elokuvissaan. Vuonna 1998 Tarantino vieraili Broadwaylla, jossa hän näytteli pääosaa näytelmässä "Wait Until Dark". Teatterikriitikot lyttäsivät Tarantinon suorituksen. Quentin Tarantino
Tarantino pyrki saamaan televisiorooleja väittämällä esiintyneensä pienissä rooleissa arvostetuissa elokuvissa. Hän saikin muutaman sekunnin roolin Elvis Presley -imitaattorina sarjassa "Tyttökullat". Hän oli kirjoittanut kaksi elokuvakäsikirjoitusta, "True Romance" ja "Syntyneet tappajiksi", mutta ei saanut niitä moneen vuoteen myytyä tai kerättyä niiden filmaamiselle rahoitusta. Uma Thurman
Thurman on tehnyt päärooleja erilajisissa elokuvissa: romanttisista komedioista ja draamoista sci-fiin, toimintaan ja trilleriin. Hänet tunnetaan yhteistyöstään Quentin Tarantinon kanssa. Thurmanin tunnetuimpiin elokuviin lukeutuvat "Valheet ja viettelijät", "Pulp Fiction – tarinoita väkivallasta", "Gattaca" (1997), "" (2003) ja "" (2004). José Ferrer
Ferrer teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1948 elokuvassa "Orleansin neitsyt" ("Joan of Arc"). Hänen muita tunnettuja elokuvia ovat muun muassa "Näkymätön vastustaja" ("Whirlpool", 1949), "Lavastettu 'paratiisi'" ("Crisis", 1950), "Cyrano – miekan mestari" ("Cyrano de Bergerac", 1950), "Punainen mylly" ("Moulin Rouge", 1952) ja "Pirunsaaren vanki" ("I Accuse!", 1958). Hän sai parhaan miespääosan Oscar-palkinnon elokuvasta "Cyrano – miekan sankari". Näyttelemisen lisäksi Ferrer myös ohjasi kahdeksan elokuvaa. Hän on saanut urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle. Kill Bill: Volume 2
Kill Bill: Volume 2 on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kaksiosaisen "Kill Bill" -toimintaelokuvan jälkimmäinen osa. Elokuvan on ohjannut Quentin Tarantino, ja sen pääosassa esiintyvät Uma Thurman, David Carradine, Michael Madsen, Daryl Hannah ja Gordon Liu. Mario Bonnard
Mario Bonnard aloitti uransa näyttelijänä Ambrosio Filmillä vuonna 1911. Hänen tunnetuin roolinsa oli elokuvassa "Ma l’amor mio non muore!" (”Mutta rakkauteni ei kuole!”, 1913), joka teki hänestä yhden italialaisen mykkäelokuvan suurimmista tähdistä. Vuodesta 1917 lähtien Bonnard toimi myös ohjaajana työskennellen välillä Ranskassa ja Saksassa. Hänen ensimmäisiä äänielokuviaan oli "Varastettu ääni" ("Tre uomini in frak", 1932), joka tunnetaan De Filippon veljesten ja Assia Norisin elokuvadebyyttinä. Quentin Tarantinon filmografia
Quentin Tarantino on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja, -tuottaja ja näyttelijä. Richard Gere
Geren ensimmäinen elokuvarooli oli pieni rooli elokuvassa "Tappava todiste" (1975). Kaksi vuotta myöhemmin Gere sai kiitosta roolistaan Diane Keatonin vastanäyttelijänä elokuvassa "Etsin sinua Mr. Goodbar" (1975). Gere alkoi saavuttaa seksisymbolin mainetta seuraavilla elokuvillaan, kuten "Onnellisten aika" (1978) ja "American Gigolo" (1980), jossa hän esitti vanhempien naisten seuralaista. Quentin Tarantino
"Reservoir Dogs" sai ensi-iltansa Sundancen elokuvajuhlilla 1992. Useimmat katsojat pitivät siitä, mutta jotkut arvostelijat kauhistelivat sen väkivaltaisuutta. Elokuva pääsikin teatterilevitykseen vasta kolme kuukautta myöhemmin. Se esitettiin Cannesin elokuvajuhlilla, ja Tarantinosta tuli sen suuren suosion myötä maailmankuulu ohjaaja. Yhdysvaltain teattereissa elokuva tuotti vaatimattomasti kolme miljoonaa dollaria. Rosalind Russell
Ensimmäisen ja ainoan Tony-palkintonsa Russell sai vuonna 1953 Broadway-näytelmästä "Wonderful Town", joka oli musikaaliversio Russellin aiemmasta menestyselokuvasta "Miehet pitävät vaaleaverisistä" (1942). Neljäs Oscar-ehdokkuus puolestaan tuli elokuvasta "Jännittävä tätini" (1958), jossa Russell esitti omalaatuista Mame-tätiä. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten juuri tästä roolista. Russell näytteli Mame-tätiä myös teatterissa, mutta ei enää samannimisessä musikaalissa. Charles Chaplin
Chaplinin ensimmäinen elokuva Keystonella oli helmikuussa 1914 ensi-iltaan tullut "Chaplin reportterina", jossa hän näytteli silinteriä ja monokkelia pitävää keikaria. Jo seuraavassa elokuvassaan, "Kid Auto Races at Venice", hän esiintyi Pikku kulkurin hahmossa. Chaplinin oman kertomuksen mukaan hänen oltiin käsketty keksiä itselleen rooliasu studion vaatevarastossa ja roolihahmo syntyi asun kautta. Vastaavanlaisia hahmoja oli tosin esitetty jo pitkään varieteessa, ja ne ovat luultavasti olleet Chaplinin mielessä. Chaplinin uskotaan myös ottaneen mallia ranskalaisesta elokuvakoomikko Max Linderistä, jota hänen tiedetään ihailleen. Keystonella Chaplin jatkoi kuitenkin myös muiden roolien esittämistä. Sacha Baron Cohen
Cohenin ensimmäinen omaan hahmoon perustuva elokuva "Ali G in da House" (2002) ei ollut niin suuri menestys, kuin odotettiin. Syynä pidettiin yleisesti piilokameravitsien puuttuminen, joka teki elokuvasta tyypillisen komedian. Tätä virhettä ei Cohen kuitenkaan toistanut elokuvassaan "Borat" (2006), joka oli pelkkää piilokamerana kuvattua haastatteluvitsiä. Tämä kannatti, sillä roolistaan Boratina Cohen voitti Golden Globen parhaana komedia-/musikaalinäyttelijänä ja Toronton filmifestivaalien parhaan näyttelijän palkinnon. Voitettuaan Golden Globen roolistaan Cohen kiitti ”kaikkia elokuvan teossa mukana olleita henkilöitä, jotka eivät ole vielä haastaneet häntä oikeuteen”. Giuseppe Tornatore
Tornatore on sisilialaista syntyperää. Hän kiinnostui nuorena näyttelemisestä ja teatterista ja järjesti 16-vuotiaana Luigi Pirandellon ja Eduardo De Filippon näytelmien esityksiä. Työuransa hän aloitti freelance-valokuvaajana, ja elokuvan pariin hän siirtyi palkitulla yhteistyödokumentilla "Le minoranze etniche in Sicilia". Hänen esikoisohjauksensa oli "Il Camorrista" (1986). Ensimmäinen kansainvälinen menestys oli "Cinema paradiso", joka voitti Oscarin parhaana vieraskielisenä elokuvana vuonna 1989, ja mainetta ovat saaneet myös elokuvat "Legenda nimeltään 1900" (1998) ja "Malèna" (2000). Mario Petri
Petri aloitti oopperalaulajana työskennellen muun muassa Herbert von Karajanin ja Maria Callasin kanssa. Hän esiintyi myös televisiossa ja teki lyhyen mutta intensiivisen uran peplum- ja seikkailuelokuvien näyttelijänä. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli "Tataarien kuningatar" ("La regina dei Tartari") vuonna 1960. Tukeva, kiharatukkainen ja parrakas Petri esitti yleensä elokuvien roistoja. The 5.6.7.8’s
Vuosi 1998 toi mukanaan ripeää kehitystä. Yhtye lähti suurelle Japaninkiertueelle, soitti monia one-man-keikkoja sekä pistäytyi Amerikassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa sekä ensi kertaa myös Euroopassa. Amerikkalainen levy-yhtiö Norton Records julkaisi vuonna 2000 coversinglen "19th Nervous Breakdown", joka oli osa Nortonin 15-osaista Rolling Stones -coversinglesarjaa. Vuonna 2002 yhtye soitti ensi kertaa Kiinassa, sekä esiintyi omana itsenään Quentin Tarantinon elokuvassa "". Elokuvan ravintolakohtaus herätti suurta huomiota länsimaissa. Heidän esittämänsä coverkappale "Woo Hoo" (alun perin The Rock*A*Teensin vuonna 1959 julkaisema rockabilly-kappale) oli mukana elokuvan alkuperäisellä soundtrackilla ja lisäksi elokuvan DVD:llä julkaistiin heidän elokuvan kuvauksissa esittämänsä kappaleet "I Walk Like Jayne Mansfield" ja "I'm Blue". Heidän basistinsa elokuvassa oli Yamaguchi Yoshiko, josta tuli myöhemmin vuonna 2004 yhtyeen virallinen jäsen. Vaikuttaisi siltä, että Yama ei enää kuulunut yhtyeeseen, koska Omo palasi soittamaan yhtyeen kanssa keikoilla ja Saki nimettiin avustavaksi basistiksi Japanin kiertueelle. Ken Russell
Rudolf Valentinon elämästä kertova elokuva "Valentino" (1977) aloitti Ken Russellin lyhyen suhteen Hollywoodiin: vaikka elokuva kuvattiinkin Euroopassa, oli sen kustantaja Hollywood-studio MGM. "Valentino" oli kuitenkin niin taiteellinen kuin kaupallinenkin floppi, ja pian Russell joutui huomaamaan, että hänelle ei löytynyt enää töitä Englannista. Samaan aikaan myös Russellin yksityiselämä oli koetuksella: Ken Russell erosi vaimostaan, ja aloitti suhteen itseään puolet nuoremman Vivian Jollyn kanssa. Quentin Tarantino
Vuonna 1995 Tarantino ohjasi yhden osion elokuvaan "Neljä huonetta". Tarantinon episodi oli 21 minuutin mittainen ja perustui Roald Dahlin novelliin. Tarantinon kolmas elokuvaohjaus oli "Jackie Brown" (1997). Elokuva perustuu Elmore Leonardin romaaniin "Rommipunssi". Elokuvaan Tarantino otti paljon vaikutteita 1970-luvun blaxploitaatioelokuvista, ja pääosaa esittikin lajityypin veteraani Pam Grier. Elokuva etenee perinteisen lineaarisesti, toisin kuin Tarantinon ensimmäiset kaksi elokuvaa, eikä siinä ole yhtä paljon väkivaltaakaan. Elokuva jakoi kriitikot siksi kahteen leiriin, eikä se ole menestynyt yhtä hyvin kuin Tarantinon useimmat muut elokuvat. Tarantino itse sanoi, ettei haluakaan tulla tunnetuksi vain yhdentyyppisistä elokuvista. Ohjaaja Spike Lee arvosteli filmiä siitä, että siinä käytettiin liikaa sanaa "nigger" (’nekru’). Tarantino ja Lee ovat olleet huonoissa väleissä siitä lähtien. Tim Burton
Kauhukirjailija Stephen King suositteli Burtonia Warnerille, joka kiinnitti Burtonin ohjaamaan 25-vuotiaana ensimmäisen pitkän elokuvansa "Pee-wee’s Big Adventure" (1985). Elokuvassa on jo Burtonille tyypillisiä elementtejä kuten eriskummallinen maailma unen ja todellisuuden välimaastossa sekä hahmojensa outouteen perustuva juoni. Elokuva menestyi kohtalaisesti, mutta elokuvakriitikot eivät pitäneet siitä ja kutsuivat sitä pelkäksi visuaaliseksi orgiaksi. Sergio Leone
Sopivan aiheen seuraavaan elokuvaansa Leone löysi vasta pari vuotta myöhemmin: Akira Kurosawan "Yojimbo – onnensoturi" (1961). Leone muokkasi sen pienen budjetin lännenelokuvaksi, joka kuvattaisiin Espanjassa. Elokuvan pääosaan Leone palkkasi tuntemattoman – ja halvan – yhdysvaltalaisen televisionäyttelijän, "Lännentiessä" näytelleen Clint Eastwoodin. Musiikin elokuvaan teki Leonen entinen koulutoveri Ennio Morricone. "Kourallinen dollareita" (1964) muodostui jättimenestykseksi, joka muokkasi uudelleen totuttuja lännenelokuvan myyttejä. Yhtä käänteentekeviä olivat sen laajakangaskuvaus ja Morriconen musiikki. "Kourallinen dollareita" oli ensimmäinen merkittävä spaghetti- eli italowestern, ja sitä matkittiin ahkerasti. Quentin Tarantino
Äiti ja Quentin muuttivat Los Angelesin lähiseudulle. Quentin sai käydä äidin ja isäpuolensa Curtisin mukana paljon elokuvissa, vaikka perhe oli köyhä. Siihen aikaan pikkulapsetkin pääsivät katsomaan aikuisten elokuvia, joissa oli seksiä ja väkivaltaa. Quentin ahmi elokuvia ja televisio-ohjelmia ja yritti painaa mieleensä kaiken niihin liittyvän. Koulusta hän ei pitänyt ja menestyi siellä huonosti. Äiti erosi myös toisesta miehestään, ja kymmenvuotias Quentin asui väliaikaisesti isovanhempiensa luona Tennesseessä. Monte Hellman
Hellman ei saanut koskaan kaupallista suosiota elokuvillaan, minkä takia hän joutui hidastamaan tahtiaan ohjaajana. Hellman on sittemmin työskennellyt pääasiassa Cormanin elokuvissa muun muassa leikkaajana. Hän toimi tuottajana Quentin Tarantinon esikoiselokuvassa "Reservoir Dogs" (1992), ja oli myös Tarantinon alkuperäinen valinta elokuvan ohjaajaksi. France Gall
Gall aloitti uransa isänsä Robert Gallin rohkaisemana äänittämällä lauluja ja lähettämällä demoäänitteen levy-tuottaja Denis Bourgeois’lle. Koelaulun jälkeen Gall kiinnitettiin Phillips-levy-yhtiölle. Ensimmäisen radiosinglen Gall saavutti ollessaan 16-vuotias. Kappaleesta ”Ne sois pas si bête” tuli paikallinen hitti. Pian tämän jälkeen Gall aloitti yhteistyön laulaja-lauluntekijä Serge Gainsbourgin kanssa. Keväällä 1964 kappale ”N’écoute pas les idoles” nousi suosioon Ranskassa ja samana vuonna syntyi vielä hitti ”Laisse tomber les filles”, jonka toi uudelleen pinnalle April March vuonna 1995. Hänen esittämänsä englanninkielinen ”Chick Habit” -versio laulusta tuli tunnetuksi puolestaan Quentin Tarantinon elokuvasta "Death Proof" (2007). J. Michael Straczynski
Ensimmäinen valkokangaselokuva, johon Straczynski laati käsikirjoituksen, oli Clint Eastwoodin ohjaama "Changeling – vaihdokas". Kyseisestä käsikirjoituksesta hän oli ehdolla BAFTA-palkinnon saajaksi. Iron Man (elokuva)
Huhtikuussa 1990 Universal Studios osti oikeudet elokuvan tuottamiseksi valkokankaalle ja Stuart Gordonin tuli ohjata elokuva matalalla budjetilla. Helmikuussa 1996 20th Century Fox hankki kuitenkin elokuvaan oikeudet itselleen. Muun muassa näyttelijä Nicolas Cage kiinnostui elokuvan pääroolista ja myös Tom Cruise ilmaisi kiinnostuksensa elokuvaa kohtaan sekä näyttelijän että tuottajan roolissa. Jeff Vintar ja Stan Lee kirjoittivat yhdessä elokuvan tarinan, jonka Vintar muunsi käsikirjoitukseksi. Myöhemmin Jeffrey Caine kirjoitti käsikirjoituksen uudestaan. Elokuvan uudeksi ohjaajaksi kysyttiin Quentin Tarantinoa, mutta sopimusta ei tehty ja Fox myi oikeudet edelleen New Line Cinemalle vuoden 1999 joulukuussa. Heinäkuussa 2000 Ted Elliott, Terry Rossio ja Tim McCanlies saivat tehtäväkseen kirjoittaa studiolle käsikirjoituksen, joka valmistui viimein joulukuussa 2002. Once Upon a Time in Hollywood
Once Upon a Time in Hollywood on vuonna 2019 ensi-iltansa saava elokuva, jonka on käsikirjoittanut Quentin Tarantino. Tarantino myös ohjaa elokuvan, jonka pääosissa ovat Leonardo DiCaprio, Brad Pitt ja Margot Robbie. Elokuva on ensimmäinen, jossa Pitt ja DiCaprio näyttelevät yhdessä. Elokuvan nimi on kunnianosoitus spagettiwesternien kulttiohjaajalle Sergio Leonelle, joka tunnetaan muun muassa elokuvista "Huuliharppukostaja" ("Once Upon a Time in the West", 1968) ja "Suuri gangsterisota" ("Once Upon a Time in America", 1984). Jonah Hill
Hill teki elokuvadebyyttinsä vuonna 2004 elokuvassa "I Heart Huckabees", jossa hän näytteli yhdessä Jason Schwartzmanin ja Dustin Hoffmanin kanssa. Hill pääsi myöhemmin näyttelemään suurempaa sivuroolia elokuvassa "Paksuna". Hill oli ehdolla Teen Choice -palkinnon saajaksi roolistaan elokuvassa "Accepted" (2006). Hän pääsi myös näyttelemään pääosaa elokuvassa "Superbad". Hän sai roolistaan elokuvassa "Moneyball" (2011) sekä Golden Globe- että Oscar-ehdokkuuden. Vuonna 2012 hän näytteli yhdessä Channing Tatumin kanssa elokuvassa "21 Jump Street". Hill sai myös pienen roolin Quentin Tarantinon elokuvasta "Django Unchained". Vuonna 2013 Hill esiintyi elokuvassa "The Wolf of Wall Street", josta hän sai uransa toisen parhaan miessivuosan Oscar-ehdokkuuden. Lastenelokuva
1980-luku oli myös monien menestysfantasiaelokuvien kulta-aikaa. Jo vuonna 1977 tuli ensi-iltaan ensimmäinen "Tähtien sota" -elokuva, ja vuonna 1982 katsojaennätyksiä rikkoi "E.T.". Muita vuosikymmenen perhe-elokuvamenestyksiä olivat Disneyn näytelmäelokuva "Avaruuden sankari" (1986) ja monet jouluaiheiset elokuvat. 1990-luvun aloitti jättimenestys "Yksin kotona" jatko-osineen. Sen pääosan esittäjän Macaulay Culkinin ura kesti vain muutaman elokuvan verran, kun taas samoihin aikoihin aloittaneet Ohlsenin kaksostytöt ovat tehneet koko elämästään elokuvaa. 1990-luvun muita lastenelokuvamenestyksiä olivat sarjakuvaan perustuvat "Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat" ja "Beethoven"-koirakomediat. Batman
Ensimmäinen elokuva, "Batman" sai ensi-iltansa vuonna 1989. Sen ohjasi Tim Burton, jonka tavaramerkiksi muodostunut synkkyys ja gotiikka sopivat elokuvaan tunnelmaan loistavasti. Batmania elokuvassa esitti Michael Keaton. Warner Bros. oli alun perin halunnut tehdä elokuvasta camp-tyylisen ja palkata Bill Murrayn esittämään Batmania sekä Eddie Murphyn Robinia, mutta koska Uslanin oma linja oli selkeä, ei niin tehty. Studio kuitenkin korosti linjaansa vielä valitsemalla ohjaajaksi hittikomediallaan "Pee-wees Big Adventure" läpi lyöneen Tim Burtonin ohjaajaksi. Burton ymmärsi käyttää tilaisuutensa osoittaakseen kunnioituksensa saksalaiselle ekspressionismille ja toisti sen teemoja elokuvassa. Hell Ride
Elokuva esitettiin Sundancen elokuvajuhlilla, ja se kuuluu tuottajan Quentin Tarantinon nimeä kantavaan sarjaan ”Quentin Tarantino Presents”. Mandingo
"Mandingon" sanotaan olevan yksi Quentin Tarantinon suosikkielokuvista, josta hän otti vaikutteita omaan elokuvaansa "Django Unchained". Bruce Willis
1990-luvun alussa Willisin ura kärsi takaiskun muutamien taloudellisesti heikohkojen elokuvien, kuten "Jokikyttä" ja "Hudson Hawk – varkaista parhain", takia. Vuonna 1994 Willis sai roolin Quentin Tarantinon elokuvasta "Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta", joka antoi hänen uralleen tarvittavan piristeen. "Pulp Fictionin" ansiosta hän sai roolit muun muassa Terry Gilliamin "12 apinasta", Luc Bessonin elokuvasta "The Fifth Element – puuttuva tekijä" ja Michael Bayn "Armageddonista", joka oli Yhdysvalloissa vuoden 1998 menestynein elokuva. Roolistaan "Armageddonissa" Willis sai myös vuoden miesnäyttelijän Razzie-palkinnon (huomionarvoista on, että Razzie on nimenomaan huonoimmalle elokuvalle annettu ”palkinto”). 1990-luvun lopulla Willis ajautui vähemmän menestyneisiin elokuviin kuten "Sakaali" ja "", ja hänen tähtensä himmentyi hetkellisesti. Cate Blanchett
Elokuvadebyyttinsä Blanchett teki vuonna 1997 japanilaisten kaappaamana australialaisena sairaanhoitajana elokuvassa "Tie paratiisiin". Hän teki ensimmäiset pääroolinsa saman vuoden elokuvissa "Oscar & Lucinda – kohtalon korttipeli" sekä "Thank God He Met Lizzie" . Quentin Tarantino
Tarantino oli ystävystynyt nuoren ohjaajan Robert Rodriguezin kanssa Toronton elokuvajuhlilla 1992. Sen jälkeen he työskentelivät useasti yhdessä. Kaksikon ensimmäisiä yhteistöitä olivat "Neljä huonetta" (1995, molemmat kirjoittivat ja ohjasivat omat jaksonsa elokuvasta) ja "Hämärästä aamunkoittoon" (1996, Tarantino kirjoitti, Rodriguez ohjasi). Rodriguez sävelsi Tarantinon elokuvaan "Kill Bill: Volume 2" musiikin nimellisellä dollarin palkkiolla, ja vastapalveluksena Tarantino ohjasi samalla palkalla yhden kohtauksen Rodriguezin "Sin Cityyn" (2005). Elokuvaan "Grindhouse" miehet ohjasivat ja käsikirjoittavat oman osansa, Tarantino osan "" (2007). Yli kolmituntinen kokonaisuus ei menestynyt hyvin Yhdysvalloissa. Tarantino arveli syyksi elokuvien pituutta sekä sitä, ettei yleisö tuntenut grindhouse-kulttuuria niin hyvin kuin hän oli olettanut. Euroopassa elokuva esitettiin kahtena erillisenä puolitoistatuntisena elokuvana, mutta sen katsojaluvut jäivät sielläkin vaatimattomiksi. Tarantino on kutsunut "Grindhousea" vähäpätöisimmäksi elokuvakseen. Yuen Woo-ping
Yuen on sittemmin jatkanut työskentelyä Hollywoodissa: Wachowski-veljekset palkkasivat hänet toimintaohjaajaksi myös "Matrix"-elokuvan jatko-osiin "The Matrix Reloaded" (2003) ja "The Matrix Revolutions" (2003). Myös Quentin Tarantino on tehnyt Yuenille kunniaa palkkaamalla hänet "Kill Bill" -elokuviinsa toimintaohjaajaksi. Eurooppalaisissa elokuvissa Yuen Woo-pingin kädenjälki on näkynyt lähinnä Luc Bessonin tuottamassa elokuvassa "Danny the Dog" (2005). Brad Pitt
Pittin ensimmäinen teatterielokuva oli "Cutting Class" (1989). Hän nousi parrasvaloihin elokuvan "Thelma ja Louise" (1991) renttuna liftaripoikana. Sen jälkeen hänen uransa lähti nousuun muun muassa elokuvissa "Kalifornia" (1993), "True Romance" (1993), "Veren vangit" (1994) ja "Seitsemän" (1995). Läpimurtonsa jälkeen Pitt on näytellyt useissa kansainväisesti tunnetuissa ja menestyneissä elokuvissa. Näistä mainittavimpia ovat muun muassa "Fight Club" (1999), "Snatch – hävyttömät" (2000), "Ocean’s Eleven – korkeat panokset" (2001), "Troija" (2004), "Mr. & Mrs. Smith" (2005), "Kunniattomat paskiaiset" (2009) ja "12 Years a Slave" (2013). Buster Keaton
Lyhytelokuviensa menestyksen innoittamana Keaton siirtyi 1923 tekemään pitkiä elokuvia, kuten olivat jo aiemmin tehneet Fatty Arbuckle, Charlie Chaplin ja Harold Lloyd. Hän pysyi edelleen oman tuotantoyksikkönsä johtajana ja käytti täydellistä määräysvaltaa omien töidensä suhteen. Keatonin ensimmäinen pitkä elokuva "Kolme aikakautta" ("The Three Ages", 1923) parodioi D. W. Griffithin spektaakkelia "Suvaitsemattomuus" kertomalla saman tarinan tytöstä ja tämän kahdesta kilpakosijasta kolmella aikakaudella: kivikaudella, antiikin Roomassa ja 1920-luvun Yhdysvalloissa. Sitä seurasi vuosina 1923–1929 kaikkiaan yksitoista pitkää mykkäkomediaa, jotka nostivat Keatonin yhdeksi maailman kuuluisimmista koomikoista. Kotimaassaan Yhdysvalloissa hän oli kolmanneksi suosituin koomikko Chaplinin ja Lloydin jälkeen. Monet hänen elokuvansa, jotka saivat hyvät arvostelut, menestyivät kuitenkin huonosti lippuluukulla, johtuen niiden muihin aikansa komedioihin verrattuna monimutkaisista juonikuvioista. Mario Caiano
Ohjaaja ja tuottaja Carlo Caianon poika Mario opiskeli yliopistossa filologiaa ja työskenteli 1950-luvulla apuohjaajana. Hänen ensimmäinen itsenäinen ohjaustyönsä oli peplum-elokuva "Odysseus vastaan Hercules" vuonna 1962. Myöhemmin Caiano ohjasi yhden ensimmäisistä spagettiwesterneistä "Il segno del coyote" (1963), kauhuelokuvan "Gli amanti d’oltretomba" (1965), jännityselokuvat "L’occhio nel labirinto" (1972), "...a tutte le auto della polizia..." (1975) ja muita eri lajityyppejä edustavia viihde-elokuvia. 1970-luvulta lähtien hän työskenteli etupäässä televisiossa. Sergio Leone
Leone ohjasi vain seitsemän elokuvaa, mutta hänellä oli merkittävä vaikutus moniin ohjaajiin, kuten Sam Peckinpahiin, John Woohun ja Quentin Tarantinoon sekä Clint Eastwoodiin, jonka näyttelijänura lähti nousuun Leonen dollaritrilogiasta. Quentin Tarantino
Tarantinon yhdeksäs elokuva "Once Upon a Time in Hollywood" saa ensi-iltansa heinäkuussa 2019. Elokuva kertoo kahdesta televisionäyttelijästä Hollywoodissa sen kulta-ajan viimeisinä vuosina. Elokuvassa käsitellään myös näyttelijä Sharon Taten murhaa. Tarantinon mukaan elokuva on tyylillisesti ja juoneltaan Tarantinon aiemmista elokuvista lähimpänä "Pulp Fictionia". Paul Bettany
Bettanyn ensimmäinen elokuvarooli oli elokuvassa "Bent", joka kertoo toisen maailmansodan juutalaisvainoista. Hän jatkoi esiintymistä televisiossa ja elokuvissa. Kansainvälinen läpimurto tapahtui vuonna 2001 "Ritarin tarina" -elokuvassa, jossa hän esitti keskiaikaista kirjailijaa Geoffrey Chauceria. Tämän jälkeen Bettany on esiintynyt muun muassa elokuvissa "Kaunis mieli", "Dogville", "", "Wimbledon" ja "Da Vinci -koodi". Bettany on voittanut jo monia palkintoja elokuvarooleistaan. Jerry Lewis
Martin ja Lewis aloittivat vuonna 1949 vakituisen radio-ohjelman "The Martin and Lewis Show". Paramountin tuottaja Hal Wallis näki heidän esiintyvän New Yorkin Copacabana-yökerhossa ja teki heidän kanssaan elokuvasopimuksen. Martinin ja Lewisin ensimmäinen elokuva oli "Tontut toverukset" (1949). Lewisin koominen suoritus sai "The New York Timesissa" kehuja. Martin ja Lewis tekivät seuraavan vuosikymmenen aikana yhdessä 16 elokuvaa ja lisäksi useita televisioesiintymisiä. Lewisin saama suurempi huomio ja hänen itsekeskeinen käyttäytymisensä johtivat kuitenkin välien rikkoutumiseen ja eroon 1956. Roberto Rossellini
Rosselini aloitti uransa fasismin kaudella ja ohjasi ensimmäisen pitkän näytelmäelokuvansa vuonna 1941. Toisen maailmansodan jälkeen hän nousi maailmanlaajuiseen kuuluisuuteen neorealistisilla elokuvilla, kuten "Rooma – avoin kaupunki" (1945). Rosselini aloitti yhteistyön näyttelijä Ingrid Bergmanin kanssa 1949. Heidän välilleen syntyi myös rakkaussuhde ja avioliitto, ja koska he molemmat olivat jo naimisissa, tämä aiheutti laajaa paheksuntaa ja myös heidän elokuviensa boikotointia. Vasta myöhemmin heidän yhteiset elokuvansa, kuten "Matka Italiassa" (1954), ovat saaneet arvostusta. Vuoden 1959 elokuva "Kenraali della Rovere" nosti Rosselinin takaisin maineeseen. 1960-luvulla hän teki useita televisioelokuvia, joista "Aurinkokuninkaan valtaannousu" (1966) sai menestystä myös kansainvälisessä teatterilevityksessä. Rosselini ohjasi myös teatterissa ja oopperassa. Max Payne: Payne &amp; Redemption
Elokuva oli määrä julkaista tietyissä elokuvateattereissa Britanniassa ja ilmaislevityksesä internetin kautta. Elokuvan kestoksi kaavailtiin 20 minuutta, mutta osana suurempaa tarinaa, joka kestää puolitoista tuntia. Ohjaaja Fergie Gibsonin mukaan hänen esikuvansa on Quentin Tarantino. Diane Keaton
Vuonna 1967 Keaton sai pienen roolin "Hair"-musikaalissa Broadwaylla, ja vuonna 1969 Woody Allen antoi hänelle osan näytelmässään "Kerta vielä, Sam", josta Keaton myös voitti Tony-palkinnon. Elokuvadebyyttinsä hän teki vuonna 1970 elokuvassa "Rakastajia ja muita veijareita". Hänen läpimurtonsa tapahtui Francis Ford Coppolan elokuvassa "Kummisetä" (1972). Hän voitti Oscar-palkinnon parhaana näyttelijättärenä vuonna 1977 ensi-iltansa saaneesta "Annie Hall" -elokuvasta. Se perustuu paljolti Allenin ja Keatonin todellisen elämän suhteeseen ja kuvaa Annien kehittymistä ujoudesta itseluottamukseen. Sean Connery
Conneryn ensimmäinen elokuvarooli oli elokuvassa "Lilacs in the Spring" (1954). Ensimmäinen merkittävämpi rooli oli elokuvassa "Sotakirjeenvaihtajan rakkaus" (1958), jossa Connery näytteli Lana Turnerin kanssa. Hän näytteli myös esimerkiksi elokuvassa "Tarzanin suuri seikkailu", kunnes teki lopullisen läpimurtonsa James Bondin roolissa ensimmäisessä James Bond -elokuvassa "Salainen agentti 007 ja tohtori No" (1962).
Rooli Bondina teki Conneryn kerralla kuuluisaksi, ja monille hänestä tuli James Bondin synonyymi. Connery jatkoi Bondina elokuvissa "Salainen agentti 007 Istanbulissa" (1963), "007 ja Kultasormi" (1964), "Pallosalama" (1965) ja "Elät vain kahdesti" (1967), jonka jälkeen hän jätti roolin, koska oli kyllästynyt toistuviin juoniin ja yleisön vaatimuksiin. Seuraava Bond-elokuva, "Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa" (1969), missä pääosa esitti George Lazenby, oli kuitenkin paha floppi. United Artists tarjosi Connerylle ennätyspalkkaa, mikä sai hänet palaamaan Bondin rooliin vielä elokuvaan "Timantit ovat ikuisia" (1971). Seuraavasta tarjouksesta Connery kieltäytyi, ja seuraavassa Bondissa, "Elä ja anna toisten kuolla" esiintyikin Roger Moore. Connery palasi rooliin kuitenkin vielä kerran elokuvassa "Älä kieltäydy kahdesti" (1983). Connery käytti hiustupeeta jokaisessa Bond-elokuvassa; hän alkoi menettää hiuksiaan jo 21-vuotiaana. Warren Beatty
Beatty esiintyi aluksi joissain teatterinäytelmissä ja sai vuonna 1959 vakituisen roolin televisiosarjassa "The Many Loves of Dobie Gillis" (1959–1963). Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli Elia Kazanin ohjaamassa elokuvassa "Kuumetta veressä" (1961). Beatty näytteli uskaliaassa elokuvassa varakasta teinipoikaa, joka tavoittelee Natalie Woodin esittämää tyttöä.
Näyteltyään seuraavien vuosien ajan vähälle huomiolle jääneissä elokuvissa Beatty tuotti ja näytteli miespääosaa pankkiryöstäjistä kertovassa, Arthur Pennin ohjaamassa elokuvassa "Bonnie ja Clyde" (1967), josta tuli kaupallinen ja arvostelumenestys. Seuraavien seitsemän vuoden aikana Beatty näytteli neljässä elokuvassa, kuten lännenelokuvassa "McCabe ja Mrs. Miller"r (1971) ja komediassa "Shampoo" (1975), jonka Beatty myös tuotti ja osaksi käsikirjoitti. Quentin Tarantino
Tarantinon elokuvien kerronnalliset ratkaisut, visuaalinen maailma ja ääniraita vilisevät viittauksia populaarikulttuuriin ja elokuvahistoriaan. Tarantino myös lainailee unohduksiin jääneistä elokuvan tyyleistä. Etenkin ensimmäisten elokuviensa päärooleissa hän käytti 1970-luvulla suosionsa huipulla olleita näyttelijöitä, kuten John Travoltaa, Kurt Russellia, Pam Grieriä ja Robert Forsteria. Al Pacino
Opiskellessaan Actors Studiossa Pacino huomasi pitävänsä näyttelemisestä ja oli siinä lahjakas, mutta hänen varhaiset teatteriroolinsa eivät tuottaneet tarpeeksi. Vuonna 1969 Pacino esiintyi ensimmäistä kertaa elokuvissa, kun hän sai pienen roolin Fred Coen ohjaamassa elokuvassa "Natalie". Tony Scott
Scottin seuraava elokuva "Viimeinen partiopoika" ("The Last Boy Scout", 1991) menestyi hieman paremmin. Elokuva oli synkkä, erittäin väkivaltainen ja joidenkin kriitikoiden mielestä naisvastainen. Se kuitenkin menestyi kohtalaisesti, varsinkin verrattuna pääosanesittäjä Bruce Willisin edelliseen elokuvaan "Hudson Hawk – varkaista parhain". Ajatellen, että hänet lopullisesti leimattaisiin pelkästään isojen toimintaelokuvien ohjaajaksi, Scott alkoi etsiä pienempiä projekteja. Nuori aloitteleva käsikirjoittaja Quentin Tarantino tarjosi Scottille luettavaksi käsikirjoituksiaan, muun muassa "Reservoir Dogs" ja "True Romance". Scott piti käsikirjoituksista ja tarjoutui ohjaamaan molemmat. Tarantino kuitenkin ilmoitti haluavansa ohjata "Reservoir Dogsin" itse, mutta oli valmis myymään "True Romancen" Scottille. "True Romance" kuvattiin vuonna 1993 13 miljoonan dollarin budjetilla, mikä oli huomattavasti vähemmän kuin Scottin aiemmissa elokuvissa. Elokuvassa näyttelivät Christian Slater, Patricia Arquette, Dennis Hopper, Christopher Walken, Gary Oldman, Brad Pitt, Tom Sizemore, Chris Penn, Val Kilmer sekä pienissä rooleissa James Gandolfini ja Samuel L. Jackson. "True Romancen" jälkeen Scottia alettiin pitää lahjakkaana elokuvantekijänä eikä vain toimintaohjaajana. Vaikka "True Romancen" vastaanotto ei ollut kovinkaan innostunut, se sai äkkiä suuren kulttisuosion, samoin kuin jotkin Scottin aikaisemmat elokuvatkin. Al Pacino
Pacinon elokuvaura alkoi sivuosalla vuoden 1969 elokuvassa "Natalie", ja hän esiintyi ensimmäistä kertaa pääosassa elokuvassa "Paniikki piikkipuistossa". Pacinon läpimurtorooli oli kuitenkin Michael Corleone vuoden 1972 elokuvassa "Kummisetä", josta hän ansaitsi uransa ensimmäisen Oscar-ehdokkuuden. Tämän jälkeen Pacino on ollut parhaan miessivuosan ehdokkaana elokuvista "Dick Tracy" sekä "Myyntitykit", ja parhaan miespääosan ehdokkaana elokuvista "Serpico – kadun tiikeri", "Kummisetä osa II", "Hikinen iltapäivä" sekä "Ja oikeutta kaikille". Somewhere (elokuva)
"Somewhere" sai ensi-iltansa Venetsian elokuvajuhlilla syyskuussa 2010. Elokuva sai Venetsiassa ristiriitaisen vastaanoton, mutta voitti silti elokuvajuhlien arvokkaimman palkinnon, Kultaisen leijonan. Tuomariston puheenjohtajan Quentin Tarantinon mukaan päätös oli yksimielinen. Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta
Vuonna 1992 kolmekymmentävuotias Quentin Tarantino matkusti Amsterdamiin tarkoituksenaan kirjoittaa uuden elokuvansa käsikirjoitus. "Pulp Fictionin" käsikirjoituksen ensimmäinen versio syntyi tuolla matkalla. Vierailtuaan Cannesin elokuvajuhlilla, jossa "Reservoir Dogsia" esitettiin, Tarantino, Roger Avary ja Stacey Sher ajoivat takaisin Amsterdamiin viimeistelemään käsikirjoitusta. Ensimmäinen episodi oli tuolloin jo valmis, ja Tarantino ja Avary alkoivat yhdessä kirjoittaa toista osaa. Avaryn lähdettyä Tarantino alkoi lisätä dialogia hänen kirjoittamiinsa osioihin. Robert Rodriguez
Rodriguez on ohjaaja Quentin Tarantinon ystävä. He tutustuivat 1992 elokuvafestivaaleilla, joilla esitettiin Tarantinon esikoiselokuvaa "Reservoir Dogs" ja Rodriguezin esikoiselokuvaa "El Mariachi". Myöhemmin he ovat tehneet yhteistyötä keskenään joissakin elokuvissa. Tarantino on esiintynyt pienissä rooleissa kahdessa Rodriguezin elokuvassa: "Pick-Up-Guyn" roolissa Rodriguezin elokuvassa "Desperado" ja elokuvassa "" hän esitti sotilasta, joka aikoo raiskata elokuvan sankarittaren. Tarantino on myös ohjannut yhden kohtauksen Rodriguezin "Sin City" -elokuvasta. Vastavuoroisesti Rodriguez on säveltänyt teemamusiikin Tarantinon "" -elokuvaan. Christian Serratos
Serratos teki valkokangasdebyyttinsä elokuvassa "Twilight – Houkutus" vuonna 2008. Alun perin Serratos koe-esiintyi Jessica Stanleyn rooliin, mutta luettuaan kirjasarjaa, johon elokuva perustuu, hän muutti mielensä ja koe-esiintyi Angela Weberin rooliin ihastuttuaan lukiessaan hahmoon. Hän sai Young Artist -palkinnon roolistaan elokuvassa. Hän jatkoi roolissa elokuvan jatko-osissa "Twilight – Uusikuu" (2009), "Twilight – Epäilys" (2010) ja "Twilight – Aamunkoi, osa 1" (2011). Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta
Alun perin Tarantino halusi toteuttaa kolmiosaisen teoksensa kolmen eri käsikirjoittajan voimin. Nyrkkeilijä-episodin kirjoittajaksi valikoitui Tarantinon ystävä Roger Avary, mutta kolmanteen episodiin ei koskaan löytynyt kirjoittajaa; Tarantino päätti kirjoittaa kaksi muuta episodia itse. Ajatuksena oli käyttää esitellä yksi hahmoista jakson päähenkilönä ja sitten käyttää samaa hahmoa sivuhenkilönä toisessa jaksossa. Tarantino päätti kuitenkin laittaa "Pulp Fictionin" syrjään alettuaan kirjoittaa tarinaa, josta tuli myöhemmin hänen ensimmäinen kokoillan elokuvansa, "Reservoir Dogs". John Carpenter
Carpenterin ensimmäinen pitkä elokuva oli Dan O’Bannonin kanssa kirjoitettu scifikomedia "Pimeä tähti" (1974). Seuraava elokuva "Hyökkäys poliisiasemalle" (1976) on pienellä budjetilla tehty jännityselokuva, josta tuli suuri menestys. Myös pienellä budjetilla tehty "Halloween – naamioiden yö" (1978) oli jättimenestys; se loi slasher-genren ja poiki lukuisia jäljittelijöitä. Kummitustarina "Usva" (1980) ja scifiseikkailu "Pako New Yorkista" (1981) saivat suuren kulttisuosion ja hyvän vastaanoton kriitikoilta. Neljä huonetta
Neljä huonetta ("Four Rooms") on vuonna 1995 ensi-iltansa saanut komediaelokuva. Elokuva sisältää neljä tarinaa, jotka on ohjanneet Allison Anders, Alexandre Rockwell, Quentin Tarantino ja Robert Rodriguez. Pääosassa on hotellin pikkoloa esittävä Tim Roth. Videovuokraamo
Videovuokraamot loivat 1980-luvulta alkaen kaupunkeihin uudenlaista nuorten aikuisten elokuvakulttuuria, jota on käsitelty useasti fiktioteoksissa. Videovuokraamo on keskeisenä tapahtumapaikkana muun muassa elokuvissa "Fisher King" (1991), "Bennyn video" (1992), "Tiskirotat" (1994) ja "Be Kind Rewind" (2008). Videovuokraamo­kulttuurista eturivin elokuvan­tekijöiksi ovat kohonneet muun muassa Roger Avary, Darren Aronofsky ja Quentin Tarantino. Sin City
Robert Rodriguez ohjasi yhdessä Frank Millerin ja Quentin Tarantinon kanssa elokuvan "Sin City", joka sai ensi-iltansa Suomessa 22. heinäkuuta 2005. Elokuva käsittää albumit 1., 3., ja 4., sekä novellin "Asiakas on aina oikessa". Elokuvan jatko-osa "" sai ensi-iltansa vuonna 2014. Roger Avary
Hän kirjoitti Tarantinon esikoiselokuvaan "Reservoir Dogs" (1992) taustalla kuuluvat radiodialogit. Hän kirjoitti myös alkuperäisen 80-sivuisen käsikirjoituksen elokuvaan "True Romance" (1993) (nimellä "The Open Road"), joskaan häntä ei mainita lopputeksteissä käsikirjoittajana. Lisäksi hän kirjoitti Quentin Tarantinon kanssa Oscar-palkitun alkuperäiskäsikirjoituksen elokuvaan "Pulp Fiction – tarinoita väkivallasta" (1994). Tarantino puolestaan tuotti Avaryn esikoisohjauksen "Killing Zoe" (1994). Reservoir Dogs
Ikääntyvä mafiopomo Joe Cabot on kerännyt kokoon kuuden miehen iskuryhmän Los Angelesissa tehtävää jalokivikeikkaa varten. Koodinimin varustetut konnat Mr. White, Mr. Orange, Mr. Blue, Mr. Blonde, Mr. Brown ja Mr. Pink törmäävät kuitenkin rikospaikalla vaikeuksiin: ryhmä joutuu poliisien väijytykseen, eivätkä kaikki selviä pakosalle. Erikoista elokuvassa on se, että pitkään suunniteltua ryöstöä ei kuitenkaan näytetä. Koplan rippeet kokoontuvat hylättyyn varastoon nuolemaan haavojaan ja kokoamaan verisen palapelin paloja yhteen: kuka heidän joukossaan on petturi, joka antoi poliisille vihjeen ryöstöstä? 
Elokuva oli Tarantinon ja elokuvatuottaja Lawrence Benderin ensimmäinen yhteistyö, jonka jälkeen Bender on tuottanut kaikki Tarantinon elokuvat "Kunniattomiin paskiaisiin" asti vuonna 2007 valmistunutta "Death Proofia" lukuun ottamatta. Tarantino kirjoitti käsikirjoituksen kolmessa viikossa ja antoi sen Lawrencelle luettavaksi, joka puolestaan "ihastui" siihen. Suurin osa elokuvasta kuvattiin eräässä varastossa, ja sen budjetti oli hyvin pieni, vain 1,2 miljoonaa dollaria. Tarantino arvioi alun perin, että elokuvan budjetti olisi vain 50 000 dollaria, mutta ajan myötä summa kasvoi. Lawrence alkoi kerätä rahoitusta, ja Tarantino sai tuottajaksi myös elokuvassa näyttelevän Keitelin, joka auttoi myös näyttelijöiden valinnassa. Stanley Kubrick
Kubrick teki myös toisen pitkän elokuvansa, tällä kertaa kaikin puolin onnistuneen rikoselokuvan "Kohtalokas suudelma" ("Killer's Kiss", 1955) itsenäisesti, ja sai myytyä sen United Artists -elokuvastudiolle, joka levitti elokuvaa maailmanlaajuisesti. Kubrick perusti kolmatta elokuvaansa "Peli on menetetty" ("The Killing", 1956) varten oman tuotantoyhtiön Harris-Kubrick-Productions yhdessä James B. Harrisin kanssa. Elokuva oli menestys, ja toimi myöhemmin innoittajana esimerkiksi Quentin Tarantinolle, joskaan kriitikot eivät aikoinaan pitäneet Kubrickin tavasta sekoittaa elokuvan kronologia. Elokuvan tekeminen vei kuitenkin niin paljon Kubrickin aikaa, että se lopulta turmeli hänen avioliittonsa Ruth Sabotkan kanssa. Hämärästä aamunkoittoon
Hämärästä aamunkoittoon () on Robert Rodriguezin ohjaama ja Quentin Tarantinon käsikirjoittama splatter-/kauhuelokuva vuodelta 1996. Elokuvan pääosissa esiintyvät Harvey Keitel, Quentin Tarantino ja George Clooney. Quentin Tarantino
Tarantinon toinen elokuva "Pulp Fiction" (1994) sai 8,5 miljoonan dollarin budjetin. Elokuva koostui kolmesta tarinasta, jotka loppua kohden kietoutuivat yhteen. Kohtaukset olivat epälineaarisessa järjestyksessä. Käsikirjoituksen Tarantino oli kirjoittanut yhdessä Roger Avaryn kanssa. Tarantino pyrki ennen elokuvan julkaisua saamaan käsikirjoituksen kokonaan omiin nimiinsä, minkä seurauksena Tarantinon ja Avaryn pitkä ystävyys loppui. "Pulp Fiction" tuotti maailmanlaajuisesti 214 miljoonaa dollaria. Se voitti Kultaisen palmun vuoden 1994 Cannesin elokuvajuhlilla ja toi Tarantinolle parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-palkinnon. Elokuva nosti John Travoltan uran uuteen nousuun ja Samuel L. Jacksonin lopullisesti Hollywoodin tähtien joukkoon. Christoph Waltz
Waltz opiskeli laulamista ja oopperaa yliopistossa Itävallassa. 1970-luvun lopulla hän muutti vähäksi aikaa New Yorkiin. Palattuaan Eurooppaan hän työskenteli teattereissa Zürichissä, Hampurissa ja Kölnissä. Waltz muutti silloisen vaimonsa ja lastensa kanssa 1980-luvun lopulla Lontooseen. Hän on näytellyt myös televisiossa muun muassa "Poliisikoira Rexin" jaksossa ”Nukkemurhaaja”. Hänen kuuluisin esiintymisensä on Hans Landan rooli Quentin Tarantinon ohjaamassa elokuvassa "Kunniattomat paskiaiset". Waltz sai roolistaan parhaan näyttelijän palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla 2009 ja parhaan miessivuosan Golden Globen 2010, Oscarin 2010 sekä BAFTA:n. Vuonna 2013 Waltz voitti toisen kerran parhaan miessivuosan Golden Globen, BAFTA:n sekä Parhaan miessivuosaroolin Oscarin roolistaan "Django Unchained" -elokuvassa.