Onko laiskiaisilla suuri mahalaukku?
Laiskiaiset
Laiskiaisille on kehittynyt erityissopeutumia puissa elämiseen. Lehdet, jotka ovat laiskiaisten pääravintoa, tarjoavat hyvin vähän energiaa ja ravintoa ja ovat myös huonosti sulavia. Tämän vuoksi laiskiaisilla on suuri ja erikoistunut mahalaukku, jossa on monta osastoa, joissa symbioosissa elävät bakteerit hajottavat lehtiainesta. Silti ruoansulatusprosessi voi kestää peräti kuukauden. Jopa kaksi kolmasosaa laiskiaisen painosta voi muodostua mahalaukun sisällöstä. Lehdistä saatavan vähäisen energiamäärän laiskiaiset käyttävät taloudellisesti: niiden aineenvaihdunta on todella hidasta – alle puolet siitä, mitä tämän kokoluokan eläimillä tavallisesti on – ja ruumiinlämpö on vain 28–32 °C.
Saharauskukalat
Saharauskukaloihin kuuluvat lajit ovat hyvin suurikokoisia ja aikuiset ovat yli kaksi metriä pitkiä. Suurin laji kampasaharausku voi kasvaa jopa 7,3 metriä pitkäksi ja saavuttaa yli 2 200 kilon painon. Ruumiinrakenteeltaan lajit ovat haiden ja rauskujen väliltä. Ruumis on litteä ja rintaevät hyvin kookkaat, mutta eivät kiinnittyneet päähän kuten muilla rauskuilla. Muiden rauskujen kanssa yhteistä ovat pään alla sijaitsevat kidusaukot ja silmien takana sijaitsevat suuret ruiskureiät. Nokka saharauskukaloilla on pitkä ja litteä ja suuret hampaat sijaitsevat kuonon sivuilla. Selkäeviä kaloilla on kaksi ja ne ovat kolmionmuotoiset ja kookkaat. Pyrstö on kookas ja epäsymmetrinen ja muistuttaa haiden pyrstöjä. Saharauskunaaraat ovat ovovivipaarisia eli synnyttävät eläviä poikasia. Poikasten kuonon ympärillä on pehmeä suojus, jonka tehtävänä on todennäköisesti estää naarasta loukkaantumasta synnyttäessään poikaset. Kloaakki
Kloaakki eli yhteis- tai viemärisuoli on useimpien lintu- ja matelijalajien sekä sammakkoeläinten peräaukon allas, jonne suoli, virtsatiet sekä sukupuolielinten tiehyet avautuvat. Se siis hoitaa samanaikaisesti sekä ulostamisen että parittelun tehtäviä, jotka lähes kaikilla nisäkkäillä ovat erilliset. Myös haikaloilla ja nokkaeläimillä on kloaakki. Myös muutamailla nisäkkäillä (tanrekit, kultakontiaiset, pussikontiaiset) on kloaakki. Sammakoilla ja matelijoilla kloaakki sijaitsee eläimen vatsapuolella ja se tyhjenee takajalkojen välissä olevan peräaukon kautta. Miljoonakala
Poikasten sukupuolen voi erottaa jo niiden ollessa hyvin pieniä ja värittömiä. Naaraspoikasten vatsassa erottuu musta täplä, ns. raskauslaikku. Aikuisten naaraiden peräevä on muodoltaan pyöreähkö, kun taas koiraiden peräevä on noin 2 kuukauden iästä alkaen piikin muotoinen "siitinevä". Kalastajalepakko
Kalastajanlepakko on kooltaan suuri, sen massa on 40–79 g, ruumiin pituus 10 cm ja kyynärvarsi 8 cm. Sen korvat ovat teräväkärkiset ja ovat taipuneena eteenpäin. Lajille on tyypillistä myös jäniksen ristihuulta muistuttava ihopoimu kasvoissa. Muurahaiskävyt
Muurahaiskäpyjen lahkoon kuuluu kahdeksan lajia, joista neljä elää Afrikassa ja neljä Aasiassa. Niistä suurikokoisin on jättiläismuurahaiskäpy ("Manis gigantea"). Muurahaiskävyillä on neljä jalkaa, mutta liikkuessaan maalla nopeasti ne kävelevät vain takajaloillaan ja pitävät lyhyitä eturaajojaan rintansa edessä. Etujalkoja ja teräviä kynsiä ne käyttävät kaivamiseen ja puissa kiipeämiseen. Kaksivarvaslaiskiaiset
Kaksivarvaslaiskiaiset (heimo "Megalonychidae" ja sen ainoa nykyinen suku "Choloepus") on toinen nykyisistä laiskiaisheimoista. Suvun ja heimon ainoat nykyiset lajit ovat hoffmanninlaiskiainen ja kaksivarvaslaiskiainen.
Vaikka ne muistuttavat kolmivarvaslaiskiaisia ei niiden välillä ole läheisiä sukulaissuhteita. Nisäkkäät
Nisäkkäille tyypillisiä piirteitä on paksu iho, jossa on karvapeite lukuun ottamatta muurahaiskäpyä, jonka karvapeite on kehittynyt suomumaisiksi levyiksi, sekä valaita ja delfiineitä, joiden muutamilla lajeilla on kyllä karvapeite sikiöaikana, mutta häviää lopulta. Muita selkärankaisia paksumman ihon ansiosta nisäkkäät onnistuvat vähentämään energiahukkaa ja veden haihtumista kehosta. Nisäkkäät ovat ainoita eläimiä, joilla on hikirauhaset, mutta hikirauhasia ei kuitenkaan ole kaikilla nisäkkäillä. Isosiilikäs
Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana. Naaras munii jopa 600–1000 munaa toukkien ravintokasvien lehtien alapinnoille ja munat kuoriutuvat 10–12 päivän kuluttua. Nuoret toukat viihtyvät pienissä ryhmissä ja ennen talvehtimista ne ovat aktiivisia myös päivällä. Talvehtineet toukat viettävät piilottelevampaa elämää ja liikkuvat lähinnä öisin. Tiikerihait
Tiikerihait, aikaisemmalta nimeltään ihmishait (Carcharhinidae) on luomihaikalojen lahkoon kuuluva heimo. Se on yksi suurimmista haiheimoista, ja sisältää 59 lajia. Suurin tiikerihailaji on tiikerihai, joka kasvaa jopa 7,5-metriseksi; pienin laji on "Rhizoprionodon taylori", joka kasvaa noin 70 senttimetriä pitkäksi. Tiikerihait ovat ulkomuodoltaan tyypillisiä haita. Kaikilla lajeilla on viisi kidusrakoa, kaksi selkäevää ja yksi peräevä. Pyrstön kahdesta puoliskosta ylimmäinen on paljon suurempi. Tiikerihait elävät pääasiassa trooppisissa ja lauhkeissa merissä, mutta joitakin lajeja tavataan myös suolattomissa vesissä. Kuten kaikki muutkin hait, tiikerihait ovat lihansyöjiä ja käyttävät ravinnokseen kalaa ja muita eläimiä. Jotkut suurimmista tiikerihailajeista saattavat olla ihmiselle vaarallisia, ja ne aiheuttavat suurimman osan ihmisiin kohdistuvista haihyökkäyksistä. Tiikerihait ovat joko ovovivipaarisia tai vivipaarisia, ja poikaset syntyvät kuoriuduttuaan ja kehityttyään naaraan kohdussa. Aiemmin uskottiin, että tiikerihait ilmestyivät vasta paleogeenikaudella, jolloin heimo olisi ollut nuorin nykyisistä hairyhmistä. Kuitenkin vuonna 2014 kuvattiin fossiilinen tiikerihaisuku "Archaeogaleus", joka on peräisin varhaisliitukaudelta. Isokaislakerttunen
Isokaislakerttunen on suurehko lintu, kooltaan noin 25 cm. Selän pohjaväri on vaaleanruskea. Selkää kuvioittavat leveät mustat pystyviirut. Siivet ovat väriltään hieman tummemman ruskeat. Pää on väriltään ruskea. Päässä on lisäksi heikot valkeat silmäkulmajuovat. Kurkku on väriltään valkea ja vatsa ruskea. Kummatkin sukupuolet ovat samannäköisiä. Nuoret yksilöt ovat väritykseltään hieman aikuisia lintuja kellertävämpiä. Airojalkaiset
Airojalkaiset ovat värittömiä, 9–45 millimetrin mittaisia äyriäisiä, joilla on alkeellinen ruumiinrakenne. Päätä seuraava pitkulainen ruumis koostuu lukuisista (16–38) keskenään samanlaisesta jaokkeesta. Uimaraajat ovat ruumiin sivuilla, ja eläimet uivat selällään, yleensä hitaanpuoleisesti. Ruokavalio ja ruokailutavat tunnetaan huonosti. "Godzilliognomus frondosus" -lajilta on kuvattu yllättävän pitkälle kehittynyt aivojen rakenne, jossa erityisesti hajuaistiin liittyvä alue on suuri, mikä on järkeenkäypää pimeässä elävällä eläimellä. Taskuravut
Taskuravut eli lyhytpyrstöiset ravut (Brachyura) on kymmenjalkaisten lahkoon kuuluvien äyriäisten osalahko, josta tunnetaan noin 6 800 lajia, jotka on ryhmitelty 93 heimoon ja 38 yläheimoon. Taskuravuilla on yleensä litteä kilpimäinen kuori. Taskuravun takaruumis (”pyrstö”) on taipuneena kuoren peittämän eturuumiin alle. Tämän pyrstön alla naaras kantaa kehittyviä muniaan. Takaruumiin leveydestä voi päätellä taskuravun sukupuolen. Koiraan takaruumis on kapea, ja sen uimaraajat ovat surkastuneet tai muuntuneet paritteluelimiksi. Australian eläimistö
Huomattavia äyriäislajeja ovat muun muassa maailman toiseksi suurin taskurapulaji "Pseudocarcinus gigas", joka elää syvissä vesissä ja voi painaa 13,5 kiloa, sekä australialaiset "Palinuridae"-heimon langustit, kuten "Panulirus cygnus", joilla, toisin kuin esimerkiksi hummereilla, ei ole saksia. Merinahkiainen
Merinahkiaisen erottaa helposti tavallisesta nahkiaisesta harmahtavan vihreän selkäpuolen marmorikuvioinnin ansiosta, kun taas nahkiaisen selkä on tasavärinen. Merinahkiaisen suu on pyöreä imusuu ja alaleuka puuttuu kokonaan. Lajilta puuttuu selkäranka ja luuston tilalla on rustoa. Merinahkiaisen erottuu muista kaloista myös se, että siltä puuttuu kylkiviiva-aisti ja uimarakot. Sillä on kaksi selkäevää. Merinahkiainen kasvaa 55-120 senttimetrin pituiseksi ja voi painaa 1-2,5 kiloa, joten se on suurin nahkiaislaji. Kissaeläimet
Kissat ovat voimakkaita ja ketteriä eläimiä. Vaikka heimon lajeilla on merkittäviä kokoeroja, kaikki lajit muistuttavat ulkonäöltä toisiaan. Kissaeläinten koiraat ovat naaraita suurempia ja lihaksikkaampia. Lajien koko vaihtelee noin kahden kilogramman painoisesta mustajalkakissasta noin 300 kilogramman painoiseen tiikeriin. Isokuonohai
Isokuonohailla on nimensä mukaan iso ja pitkä kuono, jossa näkyvät sieraimet. Ne ovat väritykseltään harmaita. Suurin mahdollinen pituus noin 300. Urosten pituus on 216 senttimetri, kun taas naaran koko on 226-282 senttimetriä. Syntymäkoko 70-90 senttimetriä. Niiden paino voi olla 167 kilogrammaa. Valkokaulushaukka
Kooltaan valkokaulushaukka on noin 50 cm. Lajin pää ja vatsa ovat valkoiset. Selkä on linnulla musta. Valkokaulushaukan mustissa siivissä on kapeita valkoisia poikittaisjuovia ja mustassa pyrstössä on leveä valkoinen juova. Lajin voi sekoittaa jokihaukkaan ("Leptodon cayanensis"), argentiinanviidakkohaukkaan ("Leucopternis polionotus") tai luhtahiirihaukkaan, mutta se eroaa näistä pään tai siipien värityksen perusteella. Lasiveitsikalat
Varhaisimmat lasiveitsikalojen heimoon kuuluvat fossiilit on ajoitettu mioseenikaudelle. Nykyään heimoon luetaan kuuluvaksi lähteestä riippuen 5 tai 6 sukua ja 28–41 lajia. Tyypillisiä piirteitä heimon lajeille ovat pitkänomainen, littäehkö ja muodosltaan veitsenterää muistuttava ruumis. "Eigenmannia"- ja "Rhabdolichops"-sukujen lajien ruumis on läpikuultava. Kooltaan kalat voivat saavuttaa 12 – 140 senttimetrin pituuden ja suurin laji on siimaveitsikala ("Sternopygus macrurus"). Heimon kaloilla ei ole selkäevää eikä vatsaeviä ja peräevä on hyvin pitkä. Lasiveitsikaloilla on lihaskudoksesta muodostunut elin, joka tuottaa heikon sähkökentän. Vaaksiaiset
Vaaksiaiset ("Tipulidae") eli vaapsahaiset on sääskiin kuuluva kaksisiipisten heimo, johon kuuluu yli 14 000 lajia. Se on suurin kaksisiipisten heimo. Täysikasvuiset vaaksiaiset ovat tyypillisesti siroja ja erittäin pitkäjalkaisia lentäjiä, joiden siipien kärkiväli on keskimäärin 10–65 millimetriä, joillain Holorusia-suvun yksilöillä jopa 11 cm. Pikkulaukku
Suomessa pikkulaukulla on kaksi alalajia, eteläinen kesäpikkulaukku ("Rhinanthus minor" ssp. "minor") ja lapinpikkulaukku eli lapinlaukku ("Rhinanthus minor" ssp. "groenlandicus"). Lapinlaukku luokitellaan monissa teoksissa omaksi lajikseen. Pikkulaukku kasvaa Suomessa yleisenä ja alkuperäisenä tai muinaistulokkaana koko maan alueella. Okahaarake
Okahaarake () on selkänikaman selänpuoleinen uloke, joka toimii kiinnityspintana selän ja eturaajan lihaksille. Atlaksen eli ensimmäisen kaulanikaman okahaarake puuttuu ja sen tilalla on ainoastaan pieni kyhmy, "tuberculum dorsale". Muissa kaulanikamissa okahaarake suurenee kaudaalisesti, poikkeuksena on kuitenkin hevonen, jolla okahaarake on ainoastaan seitsemännessä eli viimeisessä kaulanikamassa. Rintanikamien okahaarakket ovat kaikilla eläinlajeilla huomattavat ja ne muodostavat eläimillä selän korkeimman kohdan, säkän. Rintanikamien okahaarakkeet ovat suurimmillaan painavilla eläimillä, jotka tarvitsevat vahvoille selän lihaksilleen suuren kiinnittymispinta-alan. Lannenikamien okahaarakkeet suuntautuvat kaudaalisesti muilla eläimillä paitsi lehmällä, jolle ne suuntautuvat kraniaalisesti. Ristiluun okahaarakkeet ovat suuntautuneet kaudaalisesti. Laiskiaiset
Laiskiaiset liikkuvat hitaasti, ja niillä on vain puolet siitä lihasmassasta, mitä muilla samanpainoisilla eläimillä on. Koska laiskiaiset eivät hitautensa takia pääse petoja pakoon, ne puolustautuvat voimakkailla kynsillään. Niiden erikoistuneet raajat ja kynnet antavat mahdollisuuden roikkua oksissa lähes ilman fyysistä rasitusta. Laiskiaiset syövät, nukkuvat ja jopa synnyttävät puussa. Ne laskeutuvat maahan vain noin kerran viikossa virtsaamaan ja ulostamaan. Hait
Poikasten määrä vaihtelee lajeittain. Haikaloilla on todettu tapahtuneen myös neitseellistä sikiämistä.
Ovipaarisista lajeista valashai munii kaikkein suurimman munan. Itse asiassa valashain munia on löydetty vain yksi kappale: tämä tapahtui Meksikonlahdella vuonna 1953. Muna oli 30,4 cm pitkä, 14 cm leveä ja 9 cm paksu. Sen sisällä oleva alkio oli 37 cm:n mittainen ja se oli aivan aikuisen yksilön näköinen. Lesiäiset
Lesiäiset ovat kooltaan pieniä ja väriltään tummia. Ne ovat pitkäjalkaisia ja muistuttavat hämähäkkejä. Osa lajeista on siivettömiä. Laulukaskaat
Aikuisilla laulukaskailla on tanakka ruumis, johon on kiinnittynyt kaksi siipiparia. Siipien kärkiväli on 2,5–15 cm. Levossa ne ovat harjakattomaisesti takaruumiin päällä ja sivuilla. Etusiivet ovat pidemmät ja ne peittävät levossa lyhyemmät takasiivet. Etusiivet ovat yleensä lasimaisen läpikuultavat, ja niitä vahvistavat tukevat, ohuet suonet. Kaskailla on kolme suunnilleen samanmittaista jalkaparia. Koiraskaskaat kuolevat pian paritteluajan jälkeen, mutta naaraat elävät siihen saakka, että niiden sisällä kehittyvät munat ovat valmiita munintaan. Ne laskevat 400–600 munaa jopa 40–50 eri pesään ennen kuin kuolevat. Isopaksujalat
Isopaksujalat ("Esacus") on rantalintujen lahkoon ja paksujalkojen heimoon kuuluva lintusuku. Isopaksujalkoja on kaksi lajia: Leukakoukulliset
Leukakoukulliset ("Chelicerata") on niveljalkaisten pääjakson alajakso. Nimensä mukaisesti kaikilla tähän alajaksoon kuuluvilla eläimillä on jonkinlainen leukakoukku. Leukakoukulliset on kuusijalkaisten jälkeen toiseksi laajin niveljalkaisten alajaksoista, niitä tunnetaan noin 100 000 lajia. Alajakson nimesi 1901 eläintieteilijä Richard Heymons. Leukakoukullisiin luetaan nykyisin elävät hämähäkkieläinten, merilukkien ja molukkirapujen luokat sekä vain fossiileina tunnetut meriskorpionit. Hämähäkkieläinten luokka on suurin; siihen kuuluvat hämähäkkien ohella muun muassa punkit ja skorpionit. Mahalaukku
Mahalaukun tähystys eli gastroskopia
Mahalaukun tähystyksestä on tullut yhä tavallisempi mahalaukun tutkimusmenetelmä. Mahalaukun tähystyksen suorittaa lääkäri, joka vie ohuen, taipuisan putken ruokatorven läpi mahalaukkuun. Putkessa on kuituoptiikkaan perustuva valo, jonka ansiosta mahalaukkua ja pohjukaissuolta voidaan tarkastella.
Tähystimessä on myös ohut putki. Sen läpi voidaan ottaa koepaloja mahalaukun limakalvolta ja tutkia mahdollisia limakalvomuutoksia mikroskoopilla. Limakalvon pienet kasvaimet eli polyypit ja mahdollisesti niellyt vieraat esineet voidaan poistaa tähystyksen yhteydessä. Mahalaukun verenvuotojen tyrehdyttäminen käy niin ikään päinsä mahalaukun tähystimen avulla. Tällöin vuotava kohta sähköhyydytetään eli poltetaan. Matoäyriäiset
Matoäyriäiset ("Pentastomida") on leukajalkaisten äyriäisten alaluokka. Matoäyriäisillä ei ole raajoja, mutta eturuumiissa on kaksi paria koukkukynsiä. Niillä ei ole hengitys- verenkierto- tai ruoansulatuselimiä. Ne elävät loisina selkärankaisten hengityselimissä. Aikuiset matoäyriäiset ovat 1–14 cm:n pituisia.Ennen näiden eläinten katsottiin olevan nivelmatoihin kuuluva alajakso, ja niitä kutsuttiin "punkkimadoiksi". Kuitenkin nahanluonti, siittiöiden rakenne ja DNA-tason tuntomerkit osoittivat ne äyriäisiksi. 
Matoäyriäislajeja tunnetaan noin 90. Tunnetuin laji on koiran nenä- ja otsaonteloissa loisiva kuonomato ("Linguatula serrata"). Paksusuoli
On tärkeää, että kiinnitys on hieman löyhempi juuri poikittaisessa paksusuolessa. Sen läheisyydessä on nimittäin mahalaukku, joka turpoaa kun se täyttyy ruoalla. Silloin suoli voi siirtyä ja tehdä tilaa mahalaukulle. Toisaalta suoli voi myös siirtyä liikaa. Tällöin se kiertyy itsensä ympäri, jolloin syntyy suolen tukkeuma. Paksusuolen ulkopintaa verhoaa vatsakalvo. Sen sisäpuolella on sidekudosta ja sitten lihaksia. Näitä seuraa kudos, joka tukee koko suolta ja sisimpänä on suolen limakalvo. Suolen limakalvo on täynnä poimuja. Näin suolen pinta-ala tulee suuremmaksi ja se tekee suuremman nesteen imeytymisen mahdolliseksi. Leveäsuiset
Leveäsuisilla ei ole uimarakkoa. Niillä on viidestä seitsemään paria kidusaukkoja, jäykät selkäevät ja pienet suomut. Hampaita on monessa sarjassa; yläleuka ei ole kiinni kallossa, ja alaleuka kiinnittyy nivelellä yläleukaan. Australaasianuikut
Australaasianuikut ("Poliocephalus") on uikkujen heimoon kuuluva lintusuku. Lajien päälakihöyhenet ovat ohuet ja pitkän jouhimaiset. Nisäkkäät
Nisäkkäät eroavat kaikista muista selkärankaisista erityisesti siten, että ne synnyttävät eläviä poikasia eli ovat "vivipaarisia", kun taas linnut ja (useimmat) matelijat munivat. Tämä nähdään usein nisäkkäitä sitovana piirteenä, mutta se ei ole kuitenkaan täysin ehdoton, sillä nisäkkäisiin kuuluvan nokkaeläinten lahkon viisi lajia munivat. Nisäkkäiden luokkaan kuuluu vielä lisäksi joukko muita ryhmiä, jotka voidaan jakaa kahteen osaan lisääntymistavan perusteella. Pussieläinten ("Metatheria") kohdalla sikiön alkuvaiheen kehitys tapahtuu emon sisällä, minkä jälkeen sikiö siirtyy erityiseen pussiin, jossa se kehittyy lopun aikaa. Pussieläimet ovat nokkaeläinten tapaan tyypillisiä Australian eläimistölle. Istukkanisäkkäiden ("Eutheria") kohdalla kehitys tapahtuu pitemmälle kohdussa. Kanalinnut
Kanalinnut ("Galliformes") on lintujen lahko, johon kuuluu noin 250 lajia eri puolilla maailmaa. Ne ovat vartaloltaan tukevia lintuja, joilla on vahva kaula ja lyhyt, paksu nokka. Pienikokoisimpia kanalintuja ovat viiriäiset, suurimpia kalkkunat. Monia lajeja on kesytetty ja tarhataan joko lihan tai munien takia. Suomessa esiintyy kahdeksaa eri kanalintulajia. Laikkumalluainen
Laikkumalluainen ("Notonecta glauca") tai isomalluainen tai suurmalluainen on noin 15–16 millimetriä pitkä, ruskeanvärinen ja punasilmäinen monenlaisissa sisävesissä elävä malluainen. Parhaiten isomalluainen viihtyy kasvillisesti rikkaissa lammissa ja allikoissa, missä se ui tavallisesti vatsapuoli ylöspäin. Isomalluaisen toukka on vihreä tai valkeankirjava. Isomalluainen on peto ja se saalistaa vedenpinnan värähtelyn avulla. Saavuttuaan värähtelylähteen lähelle se hyökkää näönvaraisesti. Isomalluainen erittää puremassaan myrkyllistä eritettä ja aiheuttaa ihmistä purressaan voimakasta kirvelyä. Se voi saada saaliikseen suhteellisen isoja eläimiä, kuten kalanpoikasia. Sen levinneisyysalue ulottuu Etelä-Lappiin saakka ja sitä esiintyy lammissa, järvissä ja hitaasti virtaavissa joissa. Laiskiaiset
Raajojen turkki on sopeutuma ylösalaiseen elämään, sillä karvat kasvavat raajojen yläosaa kohti, toisin kuin muilla nisäkkäillä. Lisäksi laiskiaisen turkissa elää symbioosissa kaksi levälajia. Levät antavat laiskiaiselle suojaväritystä ja mahdollisesti ylimääräistä ravintoa. Useat luonnossa elävät laiskiaiset näyttävätkin levän takia vihertäviltä. Hämähäkit
Lintuhämähäkit ovat suurimpia hämähäkkejä. Suurimmat niistä, kuten eteläamerikkalainen goljattarantula ("Theraphosa blondi"), voivat olla jalkojen kärkiväliltään jopa n. 30 cm pitkiä. Lintuhämähäkkejä esiintyy niin sademetsissä kuin aavikoillakin; osa lajeista kaivaa maahan pysyvän pesän, toiset käyttävät tilapäisiä, luonnon tarjoamia suojia, ja osa elää puissa. Lintuhämähäkit käyttävät ravinnokseen kaikkia eläimiä, jotka suinkin saavat nujerrettua. Ravinto koostuu enimmäkseen hyönteisistä, mutta suurimmat lajit saattavat silloin tällöin napata jonkin pikkunisäkkään. Fatbike
Fatbike (myös paksupyörä tai läskipyörä) on maastopolkupyörä, jossa on ylisuuret renkaat. Pyörän renkat ovat suunniteltu alhaiselle ilmanpaineelle, joka mahdollistaa ajamisen pehmeässä ja epävakaassa maastossa, kuten lumella, hiekalla, suolla tai mudalla. Fatbikessa on leveät haarukat, jotta, leveämmät vanteet ja renkaat mahtuvat pyörimään vapaasti. Papukaijat
Papukaijat ovat yleensä hyvin värikkäitä. Varsinkin isommilla papukaijoilla on hyvin voimakkaat värit. Papukaijan tunnusmerkki on käyrä, suuri ja voimakas nokka, jonka vuoksi niitä kutsutaan toisinaan koukkunokiksi. Jaloissa on neljä varvasta kussakin, joista kaksi osoittaa eteen ja kaksi taakse. Papukaijojen koot vaihtelevat: on pieniä, keskikokoisia ja suuria lajeja. Papukaijalintujen lahkon (Psittaciformes) linnuilla on useita yhteisiä tuntomerkkejä, joista ne on helppo tunnistaa. Lähes kaikilla lajeilla on käyrä nokka, lyhyet, tukevat koivet ja värikäs höyhenys. Väkäkärsämadot
Väkäkärsämadot ("Acanthocephala") on eläinkunnan pääjakso. Tunnetut tuhatkunta lajia elävät aikuisvaiheessaan loisina selkärankaisten suolistossa. Toukkavaiheen väli-isäntinä toimivat puolestaan niveljalkaiset (hyönteiset ja äyriäiset). Suolinkainen
Aikuiselle suolinkaiselle tyypillistä on sen melko suuri koko. Aikuinen koirassuolinkainen on keskimäärin 2–4 mm paksu ja 15–31 cm pitkä. Väriltään suolinkainen on vaalean kellertävä. Naaraat ovat keskimäärin 3–6 mm leveitä ja 20–49 cm pitkiä. Naaraan sukuelimet sijaitsevat kehon loppuosassa, ja sen osuus on noin kolmasosa koko madon pituudesta. Madossa voi olla jopa 27 miljoonaa munaa kerrallaan, ja mato voi munia 200 000 munaa päivässä. Hedelmöitetyt munat ovat soikeahkoja, ja ne ovat 45–75 mikrometriä pitkiä ja 35–50 mikrometriä leveitä. Hiirihai
Hiirihai on pienikokoinen hai ja koiras voi kasvaa 77 cm pitkäksi ja suurin mitattu naaras oli 82 cm pitkä. Yleensä laji jää kuitenkin pienemmäksi ja saavuttaa noin 55 cm pituuden. Väriltään hiirihai on harmaa selästään ja vatsastaan vaaleampi. Kalan sierainläpät ovat kasvaneet viiksimäisiksi. Selkäeviä on hiirihailla kaksi ja ne ovat samankokoiset ja suhteellisen pienet. Hiirihainaarailla on ainutlaatuinen pyöreänmallinen istukka. Naaras synnyttää eläviä poikasia, joita voi olla seitsemän. Pikkumalluaiset
Pikkumalluaisilla on imukärsä, mutta ei lävistävää nokkaa. Etujalat ovat hyvin lyhyet, keski- ja takajalat ovat pitkät. Etujalkojen kärki on kauhamainen. Takajaloissa on karvoja, jotka saavat ne näyttämään meloilta. Niitä ne käyttävät uimiseen. Ruumis on virtaviivainen. Selkä on litteä ja siinä on ristikkäisiä viivoja. Labyrinttikalat
Labyrinttikalat tunnetaan aktiivisesta lisääntymiskäyttäytymisestään. Jotkut lajit rakentavat kuplapesän, toiset pitävät hedelmöittynyttä mätiä suussaan kunnes poikaset kuoriutuvat. Monet lajit lisääntyvät myös kotiakvaariossa. Tavallisimpia akvaarioissa pidettäviä labyrinttikalalajeja ovat taistelukala, hunajarihmakala, kääpiörihmakala, sinirihmakala, huulirihmakala, helmirihmakala ja vain suurissa akvaarioissa pidettävä 30 cm:n pituiseksi kasvava pusukala. Laiskiaiset
Laiskiaiset ovat keskikokoisia eteläamerikkalaisia nisäkkäitä, jotka kuuluvat Pilosa-lahkoon yhdessä muurahaiskarhujen kanssa. Laiskiaisten kaksi heimoa – kolmivarvaslaiskiaiset (Bradypodidae) ja kaksivarvaslaiskiaiset (Megalonychidae) – muodostavat yhdessä Folivora-alalahkon. Kaulushaikalat
Muista haikaloista poiketen kaulushaikaloihin kuuluvilla lajeilla on kuusi tai seitsemän kidusaukkoa. Silmissä ei ole vilkkuluomia ja hengitysaukot silmien takana ovat pienet ja sijaitsevat kaukana silmistä. Hampaat ovat kolmikärkisiä. Selkäeviä on yksi ja se on tyypillisesti takaruumiissa lähellä pyrstöä. Kaulushaikalat ovat ovovivipaarisia eli synnyttävät eläviä poikasia. Niitä tavataan syvistä vesistä Atlantin, Intian ja Tyynenvaltameren alueilta. Valkoposkisaukko
Valkoposkisaukkojen lisääntymisestä tiedetään melko vähän. Lisääntyminen tapahtuu kuivanakautena, jonka ajankohta vaihtelee sijainnin mukaan. Poikiminen tapahtuu puolestaan sadekauden alussa, ja tiineysaika kestää noin 63 päivää. Poikasia on yhdestä kolmeen, mutta vankeudessa elävät naaraat ovat synnyttäneet jopa viisi poikasta. Vastasyntyneet yksilöt painavat 200 grammaa, ja kaksiviikkoisina ne painavat jo yli 1 400 grammaa. Poikaset lähtevät pesästä 16–30 päivän ikäisenä, ja sukukypsiksi ne tulevat noin vuoden vanhoina. Viljakukko
Viljakukko ("Oulema melanopus") on lehtikuoriaisten heimoon kuuluva kovakuoriainen, joka on aikuisena noin 4-5 mm pitkä. Aikuisen viljakukon peitinsiivet ovat sinertävät, jalat ja keskiruumis punaruskea ja pää musta. Viljakukon toukka on lyhyt, paksu, tumma ja limainen. Viljakukko elää kauralla, ohralla, vehnällä, timoteilla, juolavehnällä ja hukkakauralla. Pääjalkaiset
Pääjalkaiset ovat kaksikylkisesti symmetrisiä eläimiä, joiden pääosat ovat vaippa, pää sekä päähän suoraan liittyvät lonkerot. Lonkeroita käytetään sekä saalistukseen että liikkumiseen. Useimmilla nykylajeilla, so. mustekaloilla, lonkeroita on 8 tai 10 ja niissä on vaihteleva määrä imukuppeja. Helmiveneillä lonkeroita voi olla kymmeniä mutta imukuppeja ei ole. Lonkeroiden keskellä sijaitsee suu, jossa on kaksi papukaijannokkaa muistuttavaa vahvaa kitiinileukaa sekä raastinkieli (radula). Kaikki pääjalkaiset ovat petoja, jotka syövät muun muassa äyriäisiä ja kaloja. Haarniskapäät
Haarniskapäiden heimoon kuuluu kahdeksan sukua ja 13 lajia. Ne ovat keskikokoisia tai suuria kaloja ja suurimmat lajeista voivat saavuttaa noin metrin pituuden. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat korkearuumiisia ja litteitä kaloja. Otsaprofiili on jyrkkä ja suu työntyy eräillä lajeilla huomattavasti eteenpäin. Pään luut ovat useilla lajeilla esillä ja muodostavat ikään kuin haarniskan. Selkäevä haarniskapäälajeilla on pitkä ja piikikäs. Myös peräevässä on piikkejä. Keihäsrausku
Noin 60 cm leveäksi kasvavan keihäsrauskun pääasiallista ravintoa ovat pienet pohjaeläimet ja kalat. Se on ovovivipaarinen eli se hautoo poikaset sisällään, missä ne myös kuoriutuvat munista. Tiineysaika on noin neljä kuukautta, ja poikasia syntyy yleensä 4–7. Rausku viettää suurimman osan ajastaan pohjaan hautautuneena ja naamioituneena. Luukalat
Suurin osa luukaloista on suomupeitteisiä ja niiden kidusten suojana on kiduskansi ("operculum"). Niiden selkäranka on luuta. Luukaloilla on keskenään melko samankaltaiset pään luut, hampaat ja alaleukaluuhun liittyvä alaleukaluu. Silmää tukee neljä pientä luuta, tosin tämä ominaisuus on muuttunut uudemmilla lajeilla. Aivokotelo, "neurocranium", jakaantuu kahteen osaan. Luukaloilla on ilmarakko tai keuhkot. Isokauluskaija
Isokauluskaijoilla on iso nokka ja pitkä pyrstö. Pituutta näillä linnuilla on noin 59 cm ja ne painavat noin 220–240 grammaa.
Isokauluskaijat ovat kokonaan vihreitä, mutta niiden siipiä koristavat viininpunaiset laikut. Koiraalla on musta-vaaleanpunainen "kaulanauha", joka ilmaantuu muutaman vuoden ikäisenä. Naarailla ja nuorilla yksilöillä kaulanauha näkyy vain hyvin haaleana. Isokauluskaijoista on jalostettu muutamia värimuunnoksia, mm. keltainen eli lutino. Oksentaminen
Useat nisäkkäät, kuten koirat ja kissat, pystyvät oksentamaan. Ruohojen syöminen liitetään kissan oksennustarpeeseen. Rotat eivät pysty oksentamaan. Hevosen mahalaukun mahansuun lihaskerros sekä ruokatorven alempi sulkijalihas on voimakkaasti paksuuntunut ja lisäksi ruokatorvi liittyy mahalaukkuun hankalassa kulmassa . Näitä hevoselle ominaisia anatomisia rakenteita pidetään syynä siihen, että hevonen pystyy vain harvoin oksentamaan. Useimmiten hevosen mahalaukku halkeaa sinne kertyneen liian ruoan tai kaasun vuoksi, mutta mikäli mahalaukun halkeaminen estyy, hevonen saattaa oksentaa. Oksentaminen saattaa jopa pelastaa hevosen hengen. Kovakuoriaiset
Kovakuoriaisten lahko on ylivoimaisesti suurin hyönteislahko, eikä siihen kuuluvien lajien monimuotoisuuden vuoksi mikään "yksittäinen" tuntomerkki riitä erottamaan kovakuoriaisiin kuuluvaa hyönteistä muista hyönteisryhmistä. Aikuiset kovakuoriaiset ovat yleensä voimakkaan kitiinikuoren peittämiä ja täysikasvuisen hyönteisen pituus vaihtelee millimetrin kolmasosasta yli 17 senttimetriä pitkään "Titanus giganteus" -jäärälajiin. Pää on liikkuva, suuosat ovat purevat ja pistesilmät yleensä puuttuvat. Tuntosarvissa on korkeintaan 11 jaoketta. Etuselkä on laaja. Kovakuoriaisten lahkon keskeinen, ryhmälle nimenkin antanut tunnusmerkki ovat etusiivet, jotka ovat täysikasvuisilla yksilöillä kehittyneet koviksi tai nahkamaisiksi peitinsiiviksi. Takasiivet eli lenninsiivet ovat kalvomaiset ja kovakuoriaiset pitävät niitä levossa yleensä laskostettuna peitinsiipien alle. Takasiipien siipisuonitus on verraten yksinkertainen. Joskus takasiivet puuttuvat tai joiltakin harvoilta lajeilta siivet puuttuvat kokonaan. Raajojen nilkat ovat yleensä 5-jaokkeiset, mutta erilaisia surkastumia tai jaokkeiden yhteensulautumia esiintyy useilla lajeilla. Haukiluikerot
Haukiluikerot ovat melko pieniä, pitkulaisia ja suomuttomia kaloja. Suurimmat "Chaenops"-suvun lajeisto voivat saavuttaa 16 cm pituuden, muuta jäävät pienemmiksi. Selkä- ja peräevät ovat kaloilla pitkät ja voivat olla yhtyneet pyrstöevän kanssa. Eräillä haukiluikeroilla selkäevän etuosa on takaosaa korkeampi. Silmät ovat suurikokoiset ja otsassa voi olla piikkejä. Sierainten värekarvat voivat olla esillä joillakin lajeista. Väriltään haukiluikerot voivat olla hyvinkin tummia tai jopa läpinäkyviä ja koiraat ovat väritykseltään usein naaraita tummempia. Eväjalkaiset
Eväjalkaisilla on yksinkertainen maha, joka on rakenteeltaan samankaltainen kuin maalla elävien lihansyöjien. Useimmilla lajeilla ei ole umpisuolta eikä selvää eroa ohutsuolen ja paksusuolen välillä. Ohutsuolen pituus on 8 (kalifornianmerileijona) - 25 (merinorsu) -kertainen kehon pituuteen verrattuna. Suolen pituus saattaa olla adaptaatio useisiin toistuviin syviin sukelluksiin, sillä ruoansulatuskanavan suurentunut tilavuus toimii lisävarastoalueena sulatusvaiheessa olevalle ruoalle sukellusten aikana. Eväjalkaisilla ei ole umpilisäkettä. Kuten useimmilla merinisäkkäillä, munuaiset ovat jakautuneet pieniin lohkoihin ja voivat tehokkaasti absorboida vettä ja suodattaa suolaa pois. Kaulushai
Kaulushain lisääntymisestä ei tiedetä paljoa. Lisääntymiskausi on todennäköisesti ympäri vuoden ja koiras- ja naaraskaulushait ovat yhdessä vain parittelun ajan. Laji on ovovivipaarinen eli synnyttää eläviä poikasia, joita voi olla 2–12. Nuoret kaulushait ovat syntyessään noin 40 cm pitkiä ja kohdussa ollessaan käyttävät ravintonaan ruskuaista. Eräiden arvioiden mukaan kaulushainaaraan raskausaika voi kestää jopa 42 kuukautta eli kolme ja puoli vuotta, mikä on pisin raskausaika kaikista selkärankaisista eläimistä. Kaulushain eliniästä ei ole varmoja tietoja mutta joidenkin lähteiden mukaan se voi elää 25-vuotiaaksi Jättiläistaskurapu
Jättiläistaskurapu ("Macrocheira kaempferi") on suurin nykyään elävä niveljalkainen. Tämän hämähäkkirapujen yläheimoon (Majoidea) kuuluvan äyriäisen eturaajojen kärkiväli voi olla 3,7 metriä. Soikio- tai kolmiomaisen, väriltään oranssin selkäkilven leveys voi olla yli 30 cm ja pituus 40 cm, ja eläimen paino jopa 20 kg. Saksellisten eturaajojen lisäksi ravulla on kahdeksan ohutta kävelyraajaa. Sakset ovat raajojen kokoon nähden pienet. Laulukaija
Laulukaija on noin 25 cm pitkä ja painaa noin 160–195 g. Lajista tunnetaan 2 alalajia, "G. h. heterolictus" ja "G. h. hyacinthinus". Sen höyhenpuku on vihreä, tummempi selkäpuolelta ja siipien yläpeitinhöyhenistä. Koiraan pää ja nokka ovat keltaiset ja niska harmaa, naaraan ruskeat. Siiven pienissä peitinhöyhenissä on hohtavan punertava laikku. Iiris on vaaleankeltainen ja jalat harmaanvihreät. Nuori lintu muistuttaa naarasta mutta sen päälaki on vaalean siniharmaa ja vihreänhohtoinen. Partasika
Partasika eli borneonsika ("Sus barbatus") on varsinaisten sikojen sukuun ("Sus") kuuluva sikalaji. Partasika on saanut nimensä vaalean poskipartansa mukaan. Myös sen lajinimi "barbatus" tarkoittaa "partaa". Laji on melko korkeajalkainen ja hyvin pitkäpäinen ja kasvaa 85 senttimetrin korkuiseksi ja 150 kilon painoiseksi. Partasian ruumis on niukkakarvainen. Partasiat ovat laumaeläimiä ja muodostavat joko perheryhmiä tai suurlaumoja. Lajia tavataan Indonesiassa, Filippiineillä, Malesiassa ja Bruneissa. Partasialla on nykykäsityksen mukaan kaksi alalajia. Aiemmin partasian alalajiksi luokiteltu "Sus ahoenobarbus" on nykyisin erotettu omaksi lajikseen. Punkit
Punkkien vartalo ei suurimmalla osalla lajeista ole jaokkeinen. Ruumiin etuosaa kutsutaan gnathosomaksi, ja siinä on suu, syömiseen erikoistuneet kelikeerit eli leukakoukut ja jaokkaiset leukajalat. Kelikeerit ovat yleensä kolmijaokkeiset saksilta näyttävät elimet, mutta joillain lajeilla ne ovat erikoistuneet esimerkiksi piikkimäisiksi. Leukajalat ovat puolestaan viisijaokkaiset ja erikoistuneet joko saalistus-, tarttumis- tai pistoelimeksi. Niiden päässä on usein myös kouramainen apoteeli. Nisäkkäät
Nisäkkäät (Mammalia) ovat tasalämpöisiä, selkärankaisia eläimiä, jotka yleensä synnyttävät eläviä poikasia. Emot ruokkivat poikasia maitorauhasten erittämällä maidolla nisäksi kutsuttujen rakenteiden kautta. Nisäkkäiden eli vanhalta nimeltään "imettäväisten" ominaispiirre on myös se, että tiineysaikana emon elimistöstä siirtyy happea ja ravintoaineita sikiölle istukan kautta. Muita tyypillisiä piirteitä ovat hikirauhaset, ihoa peittävä karvapeite, kolme keskikorvan luuta (vasara, alasin ja jalustin), neljä jalkaa, isokorteksi-alue aivoissa ja yhdestä luusta koostuva alaleuka. Nisäkkäiden lihaksikas pallea erottaa sydämen, keuhkot ja muita elimiä vatsaontelosta, kun taas muilla selkärankaisilla pallea on joko kalvomainen tai sitä ei ole lainkaan. Useimmilla nisäkkäillä on eri ruokatyyppeihin erikoistuneet hampaat. Nisäkkäillä on myös nelilokeroinen sydän, kaksinkertainen ja täydellinen verenkierto sekä toisin kuin muilla selkärankaisilla niiden (täysin kehittyneissä) punasoluissa ei ole tumaa. Lisäksi nisäkkäillä on vain vasemmalle kaareutuva aortankaari, kun linnuilla on oikealle kaartuva ja kaloilla, matelijoilla ja sammakkoeläimillä on molempiin suuntiin kaareutuvat aortankaaret. Selkärankaiset
Selkärankaisten koko vaihtelee "Paedophryne amauensis" -sammakkolajista (7 millimetriä) sinivalaaseen (33 metriä ja yli 170 tonnia) ja sukupuuttoon kuolleeseen "Argentinosaurukseen" (noin 35–40 metriä ja 80–100 tonnia). Selkärankaiset muodostavat vain 3% koko eläinkunnasta; muut ovat selkärangattomia, joilla ei ole sisäistä tukirankaa. Kauluskaija
Kauluskaija tarvitsee paljon virikkeitä. Varsinkin värikkäät lelut ovat mieluisia. Leluja valitessa pitää kuitenkin muistaa, että tällä linnulla on todella vahva nokka. Kauluskaijat ovat taitavia lentäjiä ja ne lentävät mielellään. Niiden pitää päästä lentämään päivittäin. Jos lintu ei saa olla koko päivää vapaana, mikä olisi parasta, on häkin oltava riittävän suuri, jotta lintu saa suoristettua siipensä siellä. Vatsa
Naaraspuolisilla nisäkkäillä vatsassa sijaitsee myös kohtu, joka tiineinä olevilla naarailla kasvaa voimakkaasti ja saa vatsan laajenemaan. Vatsan raskausaikainen kasvu ilmenee muun muassa ihmisillä varsin näkyvänä. Vatsan koko palautuu kuitenkin yleensä raskauden päättymisen jälkeen vähitellen aiempiin mittoihinsa. Kotkarauskut
Kotkarauskut ovat keskikokoisia tai suuria kaloja. Lajien rintaevät ovat hyvin kookkaat ja voivat olla jopa 2,5 metriä leveät. Selkäevä on pieni ja pyrstö on pitkä ja hyvin ohut. Pyrstössä voi olla yksi tai kaksi myrkyllistä piikkiä. Paholaisrauskuilla on pään sivuilla sarvimaiset ulokkeet. "Rhinopterinae"-alaheimon lajeilla kuono on lohkomainen. Heimon lajeilla silmät sijaitsevat pään sivuilla ja ruiskureiät silmien takana. Kalojen suu on suuri ja hampaat ovat kookkaat ja levymäiset. Paholaisrauskut suodattavat ravintonsa ja ovat erikoistuneet planktonin syömiseen. Kotkarauskut ovat vivipaarisia ja naaras synnyttää kahdesta kuuteen poikasta. Tikat
Tikkalajien koko vaihtelee 8 ja 58 cm:n välillä. Pienin tikka on 8 cm pituinen amazonianraitatikkanen. Suurin laji on lähes 60-senttinen keisaritulikärki. Se on kuitenkin saattanut kuolla sukupuuttoon, joten suurin nykyisin varmuudella elossa oleva laji on 51 cm mittainen isohelmitikka.
Tikoilla on kummassakin jalassa neljä varvasta, joista kaksi osoittaa taaksepäin ja kaksi eteenpäin. Pohjantikalla on tosin vain kolme varvasta, joista yksi osoittaa taakse ja kaksi eteen. Tikkojen nokka on pitkä ja voimakas. Tikoilla on vahva pyrstö, jolla ne tukevat itseään puissa kiipeillessään. Tikkojen kieli on erittäin pitkä. Tikoilla on aivoissa iskunvaimennus rummutuksen aiheuttamaa rasitusta vastaan. Paksunokkauikku
Paksunokkauikku on 38 senttiä pitkä, ruskea, pieni, pitkäkaulainen ja nimensä mukaisesti paksunokkainen (nokka on lyhyt ja korkea). Ruumiinmuoto on samaten lyhyt ja korkea, ja pesimäaikana lajin tunnistaa mustista juovista kurkussa ja nokassa. Sukupuolet ovat samannäköiset. Valkoposkisaukko
Valkoposkisaukko eli ravustajasaukko ("Aonyx capensis") on saukkoihin kuuluva näätäeläin. Se on suurin vanhan maailman saukoista, ja sen vartalon pituus on noin 80 senttimetriä ja paino 10–22 kilogrammaa. Lajin tiheä ja kiiltävä turkki on pääosin tummanruskea, mutta siinä on valkoinen alue ylähuulessa, naaman sivuilla, kaulassa, kurkussa ja vatsassa. Sitä tavataan laajalla alueella Afrikassa Senegalista ja Etiopiasta Etelä-Afrikkaan asti. Se on erityisesti makeiden vesien laji, mutta jotkin populaatiot elävät meressä. Naskalileuka
Naskalileuka on pienehkö kala, joka kasvaa suurimmillaan noin 30 cm pitkäksi. Tyypillinen pituus on noin 20 cm. Tyypillisiä oiirteitä ovat suuret silmät, iso pää, suuri silmien taakse ulottuva suu ja massiivinen alaleuka. Hampaat ovat kookkaat ja osa hampaista ovat torahammasmaisia. Kalan selkäevä on lyhyt ja pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Naskalileualla on rasvaevä. Väriltään naskalileuaka on selästään ruskea ja vatsastaan hohtavan hopeanharmaa. Perä- ja selkäevät ovat mustat. Naskalileuka on hermafrodiitti. Aivolisäke
Aivolisäke eli hypofyysi () on umpirauhanen, jonka erittämät hormonit osallistuvat elimistössä kasvun, verenpaineen ja nestetasapainon, seksuaalitoimintojen, raskauden, synnytyksen, maidontuoton, lämpötilan ja kivun säätelyyn. Aivolisäke on ihmisellä noin herneen kokoinen (15 mm · 9 mm · 6 mm), puolen gramman painoinen isoaivojen pohjaosasta ulkoneva rakenne, jota ympäröi kitaluun syvennys eli turkinsatula. Lammas
Aikuinen lammas painaa 35–180 kilogrammaa. Lampaalla on tuuhea karva. Lampaalla on hajurauhaset kasvoissaan ja takaraajoissaan. Sillä on yleensä lyhyt häntä. Luolakahlaaja
Luolakahlaajalla on kahlaajista poikkeava pesimätapa: se kaivaa pesäkolon tai -luolan hiekkamaahan, tai käyttää vanhaa koloa. Laji pesii suurissa yhdyskunnissa, joissa voi olla jopa 1500 paria. Munia on yleensä vain 1, joskus 2. Se on valkoinen ja linnun kokoon nähden suuri. Haudonta-aika ja sukupuolten rooli siinä on huonosti tutkittu, mutta ilmeisesti naaras hoitaa ainakin pääosan haudonnasta. Poikanen pysyy pesässä useita päiviä kuoriutumisen jälkeen ja emot tuovat sille ruokaa, mikä on myös poikkeuksellista kahlaajalle. Poikanen pysyy emojen seurassa usein seuraavaan kevääseen saakka, ja emot voivat ruokkia sitä syksyn ja talven mittaan. Pikkujalohaukka
Linnun pituus on 24–29 cm, siipien kärkiväli 56–58 cm (koiras) tai 65–67 cm (naaras) ja paino 108–242 g, keskimäärin 148 g. Naaras on hieman koirasta rotevampi. Sen pää ja selkäpuoli ovat mustat, kurkku ja rinnan yläosa ovat valkoiset, pitkähkö pyrstö on musta ohuin valkoisin ja harmain raidoin ja sen kärki on ruskehtava. Iiris on tummanruskea. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Hautomalaikku
Hautomalaikku on kehittynyt linnuille siirtämään ruumiinlämpöä haudottaviin muniin. Laikku kehittyy yleensä vain naaraslinnuille, jotka useimmissa lintulahkoissa huolehtivat hautomisesta. Joidenkin varpuslintulajien koiraat voivat osallistua haudontaan ja niille kehittyy hautomalaikku, joka kuitenkin tavallisesti on vaatimattomampi kuin naaraan. Joissakin linturyhmissä, lokeilla ja kanalinnuilla, hautomalaikkuja eli untuvista paljaita ihon kohtia voi olla kolme. Kahlaajilla, ruokeilla ja kihuilla laikkuja on kaksi. Kidushai
Kidushai ("Hexanchus griseus") on kidushailaji. Sen solakassa ruumiissa on vain yksi selkäevä ja kuusi kidusrakoparia. Huolimatta paikallaanpysyvyydestään ja hidasliikkeisyydestään kidushai on voimakas ja se saalistaa monenlaisia pohjakaloja kuten rauskuja sekä äyriäisiä. Sen uskotaan parittelevan keväällä. Poikaset, joita on 40 tai enemmänkin emon koosta riippuen, kehittyvät emon sisällä ja ovat syntyessään noin puolen metrin pituisia. Liskohaukka
Linnun pituus on noin 35–38 senttimetriä ja paino 250–280 grammaa, naaras on hiukan suurempi. Se on varpushaukan kokoluokkaa oleva pitkäjalkainen petolintu, jonka höyhenpuku on harmaa, vatsapuolelta tummaraitainen. Koivet ja nokka ovat punertavat. Vaaleassa kurkussa on musta pystyjuova. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Saalistaessaan se voi lekutella pysyen ilmassa paikallaan. Sammakkoeläimet
Sammakkoeläinten mahalaukut ovat tilavia ja lihaksikkaita. Suolisto on pikkueläimiä ravintonaan käyttävillä täysikasvuisilla yksilöillä lyhyt, mutta kasvisravintoa syövillä toukilla pitkä. Ruoansulatusrauhasten kehittyneisyydestä johtuen ruoansulatus on nopeaa ja tehokasta. Massiäyriäiset
Massiäyriäiset eli "halkoisjalkaiset" eli "mysidit" ("Mysida") ovat pieniä, yleensä alle parisenttisiä, katkarapua muistuttavia läpikuultavia äyriäisiä. Kuoriäyriäisiin kuuluvalle massiäyriäisten lahkolle on ominaista suora yksilönkehitys, jossa ei ole erillistä toukkavaihetta. Massiäyriäisten nimi viittaa naaraan keskiruumiin raajojen välissä olevaan silmiinpistävään, massimaiseen hautomataskuun (marsupio), jossa poikaset kehittyvät munista suoraan aikuisen kaltaisiksi äyriäisiksi. Väkäkärsämadot
Ruumiin etupäässä on ulos työnnettävä, sylinterinmuotoinen koukkupintainen kärsä eli "proboscis", jolla mato tarrautuu isäntäeläimen suolistoon. Madolla itsellään ei ole ruoansulatuselimistöä, vaan ravinto imeytyy ihon läpi. Väkäkärsämadoista esimerkiksi "Echinorhynchus"-lajit elävät kaloissa, toiset suvut taas loisivat linnuissa, nisäkkäissä tai sammakkoeläimissä. Poikkeuksellisen suuri laji on sioissa loisiva 50 cm pitkäksi kasvava jättiväkäkärsämato ("Macracanthorhynchus hirundinaceus"). Väkäkärsämadot eivät loisi ihmisessä. Eläinkunta
Tiede tuntee nykyään noin 40 000 selkärankaislajia. Kehittyneen hermoston ja tukielimistön ansiosta lajit ovat onnistuneet sopeutumaan niin vesi- kuin maaelämäänkin. Osa lajeista on myös lentokykyisiä. Tästä huolimatta selkärankaiset edustavat vain pientä osaa kaikista eläinlajeista (2–3 %). Loput lajeista on selkärangattomia, joihin kuuluu kirjava joukko eliöitä: matoja, hyönteisiä, hämähäkkejä ja nilviäisiä. Yhteistä näille kaikille on kuitenkin se, ettei niillä ole lainkaan selkärankaa. Selkärankaisiin verrattuna selkärangattomat ovat yleensä varsin pienikokoisia, vain joitain senttimetrejä pitkiä. Jockey
Laukkakilpailussa joukko suurikokoisia eläimiä liikkuu tiheässä muodostelmassa huomattavalla nopeudella, ja kumoonratsastuksia ja satulasta suistumisia sattuu paljon. Jockeyn ammatissa halvaantumiset ja kuolemantapaukset eivät ole lainkaan harvinaisia, ja vakavia loukkaantumisia sattuu käytännössä joka jockeylle. Lisäksi syömishäiriöt ovat painonhallintavaatimusten vuoksi yleisiä jockeyiden keskuudessa. Ammatillisen järjestäytymisen ansiosta jockeyiden työolosuhteet ja sairausturva ovat kuitenkin kohentuneet huomattavasti verrattuna 1900-luvun alkupuoliskolla vallinneeseen tilanteeseen. Nykyiset laukkakilpailuiden säännöt määräävät hevosen satulalle ja jockeylle minimiyhteispainon, minkä tarkoitus on ehkäistä vaarallista laihduttamista jockeyden keskuudessa. Mikäli minimipaino ei täyty, satulaan lisätään lyijypainoja. Vaaksiaishämähäkit
Vaaleat, paljon muuta vartaloa pidemmät jalat tekevät näistä hämähäkeistä hontelon näköisiä. Ne ovat väritykseltään harmaita, vihreitä tai ruskeita. Vaaksiashämähäkeillä on kaksi kolmen silmän ryhmää, joiden välissä on yksi silmäpari. Muutamat luolissa elävät lajit ovat kuitenkin täysin sokeita. Vaaksiashämähäkit ovat 3-14 mm:n pituisia. Niiden raajojen nilkkaosa on taipuisa ja siinä on useita valeniveliä. Vaaksiashämähäkit rakentavat sotkuisia, epäsäännöllisiä verkkoja. Ne kietovat saaliinsa nopeasti seittiin ennen kuin purevat sitä. Vaaksiaishämähäkit puolustautuvat värisyttämällä verkkoaan nopeaan tahtiin, jolloin hämähäkkiä on vaikea havaita. Naaraat kantavat leukaraajoissaan seitillä kiinnitettyä 15-20 vaaleaa, punertavanharmaata munaa. Pikkulaakasittiäinen
Pikkulaakasittiäinen suosii avointa ja aurinkoista maastoa, jossa on hiekkainen maaperä. Laji elää erityisesti lehmien lannassa, mutta myös lampaan ja erilaisten villieläinten jätökset käyvät ravinnoksi. Naaras kaivaa ulostekasan alle maahan haarautuvan käytävän, jonka haarojen päihin se kerää lantapalloja toukkien ravinnoksi. Toukkien ravinnoksi se kelpuuttaa yleensä vain lehmänlannan, lampaanlantaa kuoriainen kelpuuttaa vain jos sen koostumus on kiinteiden palleroiden muotoilemiseen sopiva. Munintapaikoiksi naaras valikoi etenkin eläinten kulkureiteillä olevat lantakasat,sillä niiden kohdalla ei ole maan kaivamista haittaavaa kasvillisuutta. Pikkulaakasittiäiset talvehtivat aikuisina. Niitä tavataan heinäkuusta syyskuulle ja talvehtimisen jälkeen uudestaan huhtikuulta heinäkuuhun. Pääjalkaiset
Pääjalkaisten katsotaan kuuluvan kaikkein pisimmälle kehittyneisiin selkärangattomiin varsinkin hermostonsa puolesta. Vaipan hermosolut ovat poikkeuksellisen paksuja ja aivot ovat suhteellisesti suuremmat kuin muilla nilviäisillä; joidenkin pääjalkaisten älykkyyttä ja oppimiskykyä on verrattu matelijoiden tasoon.
Pääjalkaisten silmät ovat erityisen kehittyneet ja niiden rakenne muistuttaa parhaimmillaan läheisesti selkärankaisten kamerasilmää, vaikka onkin täysin riippumattomasti kehittynyt. Silmässä on verkkokalvo, sarveiskalvo, kehäkalvo, linssi ja lasiainen; linssin polttopiste kuitenkin säätyy kameran tapaan muuttamalla linssin ja verkkokalvon etäisyyttä eikä linssin muotoa, ja verkkokalvon solut ovat suuntautuneet valonlähteeseen päin.
Pääjalkaisilla on suljettu verenkierto (so. valtimot ja laskimot) toisin kuin muilla nilviäisillä. Niillä on pääsydämen lisäksi kaksi tai neljä kidussydäntä, jotka pumppaavat verta kiduksiin. Veressä hapen kuljetuksesta vastaa hemoglobiinin sijasta hemosyaniini, jossa happi sitoutuu kuparimolekyyleihin.
Pääjalkaiset lisääntyvät suvullisesti ja sukupuolet ovat erilliset. Hedelmöitys on sisäinen, koiras siirtää siittiöpakkauksen naaraan vaippaonteloon yhdellä tähän tehtävään erikoistuneella lonkeroistaan. Munat ovat suurikokoisia. Leuanveto
Liike on moninivelliike, jossa tapahtuu aina ojennus olkanivelessä ja koukistus kyynärnivelessä. Leveällä otteella vedettäessä tapahtuu myös olkanivelen lähennys. Lisäksi leuanvedossa tapahtuu usein myös lapaluiden lähennystä. Lapaluiden lähennys tapahtuu etenkin silloin, kun leuka työnnetään myös sivuttaissuunnassa tangon ylitse. Tärkein olkanivelen ojentaja on leveä selkälihas, jota avustavat olkanivelen ojennuksessa iso liereä lihas, kolmipäisen olkalihaksen pitkä pää ja hartialihaksen takaosa. Leveä selkälihas, iso liereälihas ja kolmipäisen olkalihaksen pitkä pää osallistuvat myös olkanivelen lähennykseen, johon myös iso rintalihas osallistuu. Kyynärniveltä koukistavat hauislihas, olkalihas ja olka-värttinäluulihas. Tärkeimmät lapaluiden lähentäjät ovat iso suunnikaslihas, pieni suunnikaslihas ja epäkäslihaksen keskiosa. Lisäksi leuanvetoon osallistuvat roikkumisen mahdollistavat sormien koukistajat ja vetosuorituksessa asentoa vakauttavat (ja jopa vetoa vauhdittavat) vatsalihakset ja selän ojentajalihas. Myös jaloilla on mahdollista vauhdittaa leuanvetoliikettä. Leveät selkälihakset ovat ulkoiselta pinta-alaltaan ihmiskehon suurimmat lihakset ja tuottavat leuanvedossa suurimman kehoa nostavan voiman kaikilla eri otteilla ja oteleveyksillä. Jättiläissaukko
Jättiläissaukko on päiväaktiivinen ja kalastaa useimmiten aamuisin ja iltaisin. Saalista jaetaan vain poikasille. Yöksi saukot menevät nukkumaan kaivamaansa koloon, joita on useita niiden noin 20 neliökilometrin suuruisella reviirillä, joissa on suuri käytäväverkko. Saukot merkitsevät reviirinsä yhteisessä käymälässä, jonka ne ovat puhdistaneet kasvillisuudesta ja sen haju ulottuu pitkän matkan päähän ja pitää muut saukot loitolla. Ne myös hierovat toistensa eritteitä toisiinsa. Aikuisella jättiläissaukolla ei ole luontaisia vihollisia vaan se on ravintoketjun huipulla ja sen tiedetään tappaneen ja syöneen kaimaaneja ja anakondia. Vain poikasia uhkaavat jaguaarit, kaimaanit ja anakondat. Araneomorphae
Osalahkoon kuuluvilla hämähäkeillä on useita tärkeitä anatomisia piirteitä, jotka erottavat ne alkeellisempina pidetyistä ryhmistä. Saalistuksen kannalta tärkeänä seikkana eläimen kelikerit (koukkuleuat) liikkuvat sivusuunnassa, minkä vuoksi myös leukapiikit ("myrkkyhampaat") ovat sivusuuntaiset. Tämä mahdollistaa leukapiikkien upottamisen suurempaankin saaliiseen paljastamatta eläimen haavoittuvaa vatsapuolta. Leukapiikkien suunta onkin yleensä ensimmäinen asia, jota hämähäkkien määrityskaavoissa kysytään. Nurminahikas
Nurminahikas ("Marasmius oreades") on nahikkaiden ("Marasmius") sukuun kuuluva lahottajasieni, joka on pienikokoinen ja herkullinen ruokasieni. Sillä on 2–5 cm leveä lakki ja 4–8 cm pitkä, 0,3–0,7 cm paksu, sitkeä jalka. Se kasvaa tyypillisesti nurmikoilla, hakamailla, metsäruohikossa avoimella maalla ja rantatörmillä. Nurminahikas muodostaa kasvupaikoillaan yleensä suurehkoja ympyrämäisiä kasvustoja eli niin kutsuttuja noidankehiä. Nurminahikas on yleinen Lappia myöten ja sitä esiintyy kesäkuusta lähtien.
Nurminahikkaan malto on hailakkaa, kuivana miellyttävän yrtintuoksuista. Sen maku on mieto ja itiöpöly valkoista. Ruoaksi valmistettaessa on nurminahikkaan jalka leikattava pois sitkeyden takia, muuten sieni on hyvä, herkullinen ruokasieni. Sillihaikalat
Sillihaikalat, aiemmin myös haikalat, ("Lamniformes") on rustokaloihin kuuluva kalalahko. Siihen kuuluu monia tunnettuja hailajeja, kuten sillihai, valkohai, peikkohai ja jättiläishai, yhteensä noin 15 lajia seitsemässä heimossa. Sillihaikaloilla on kaksi ruodotonta selkäevää ja peräevä, viisi kidusaukkoa; suu ulottuu pitkälle silmien taakse ja silmistä puuttuu vilkkuluomi. Galesaurus
"Galesauruksen" hampaisto on nisäkäsmäinen, mukaan lukien kulma-, etu- ja poskihampaat. Kulmahampaan takaisessa hampaassa on vain yksi kärki, mutta taemmissa hampaissa niitä on kaksi. Suulaen hampaat puuttuvat. "Galesaurusin" kallo on selkäpuolelta katsottuna matala ja leveä. Kuono on leveä ja tylppä, takaraivo kalteva. Yläleuka ("maxilla") muodostaa suuren osan kuonon sivusuuntaisesta pinnasta. Alaleuan luista alaleuanluu ("mandibula") on suurin. Ruskuaispussi
Ruskuaispussi () on alkion ulkopuolinen rakenne. Linnuille, matelijoille, haille, luukaloille ja primitiivisille nisäkkäille ruskuaispussi tarjoaa ravintoa koko sikiön kehityksen ajan. Muilla nisäkkäillä ruskuaispussin merkitys on hieman toisenlainen. Eliöillä, joilla ei ole keltuaista, ruskuaispussi sisältää muuta nestettä. Tämän takia on ollut paljon erimielisyyttä siitä, pitäisikö tätä rakennetta kutsua ruskuaispussiksi. Ruokohämähäkki
Ruokohämähäkki ("Larinioides cornutus") on verkkoja kutova suhteellisen kookas hämähäkkilaji, jota tavataan holarktisella alueella. Naaraat kasvavat 6 - 14 mm:n (ruumiin pituus ilman jalkoja) kokoisiksi, kun taas koiraat jäävät hieman pienemmiksi, n. 5 - 9 mm:n mittaisiksi. Jalat mukaan lukien pituudeksi voi tulla jopa 35 mm. Jättiläissaukko
Jättiläissaukkonaaras synnyttää 65–70 vrk kantoajan jälkeen yleensä 2–3 poikasta, jotka viettävät ensimmäiset elinviikot pesäluolassaan. Poikaset ovat alkuun riippuvaisia vanhemmistaan ja ovat varsin avuttomia. Poikaset totutetaan veteen heti kun ne ovat tulleet pesästä aikuisten vartioidessa tarkasti petojen varalta muodostamassaan renkaassa. Vuoden ikäiset jättiläissaukot ovat jo lähes täysikasvuisia ja pystyvät kalastamaan. Kahden vuoden iässä ne tulevat sukukypsiksi. Jalohaukat
Jalohaukat (Falconidae) ovat pieniä tai keskikokoisia jalohaukkalintuja. Niiden siivet ovat melko teräväkärkiset ja ne ovat nopeita ja taidokkaita lentäjiä. Suurin osa lajeista nappaa saaliinsa ilmasta. Nokassa on tylppä "hammas" ylänokan sivuilla saaliiden tappamista ja raatelemista varten. Ne eivät yleensä rakenna varsinaista pesää, vaan pesivät muiden lintulajien pesissä, koloissa tai kalliojyrkänteiden ulkonemilla. Ravintonaan ne käyttävät lintuja, hyönteisiä, liskoja ja muita matelijoita sekä pikkujyrsijöitä ja muita pieniä nisäkkäitä. Jalkakyykky
Keskeisimmin liikkeeseen osallistuvat jalkalihakset ovat etureidet (quadriceps) ja iso pakaralihas (gluteus maximus). Tärkeitä avustavia lihaksia ovat muun muassa lonkkanivelen lähentäjät ja nilkkaniveltä ojentava kantalihas. Näiden lisäksi useat muut lihasryhmät, kuten vatsalihakset, työskentelevät liikettä avustavina tai tasapainoa ylläpitävinä. Niveljalkaiset
Useimmat niveljalkaiset ovat pienikokoisia. Ne voivat kasvaa kohtalaisen kokoisiksi vain meressä, missä vesi antaa niiden tukirungolle lisätukea. Merten niveljalkaisista suurin on jopa 20 kiloa painava jättiläistaskurapu. Maalla elävät hyönteiset tai hämähäkit eivät paina aikuisina yli sataa grammaa, mutta yhden kovakuoriaislajin toukka on yli 200-grammainen. Isojalkakanat
Isojalkakanat ("Megapodiidae") on kanalintujen lahkoon kuuluva pienipäisten ja isojalkaisten lintujen heimo, johon kuuluu muun muassa indonesialainen vasarapääkana. Isojalkakanat eivät haudo muniaan, vaan hautaavat ne maakekoon johonkin lämpimään paikkaan. Poikaset kuoriutuvat kuukausien päästä, eikä emo huolehdi niistä millään tavoin. Leukakoukulliset
Kaikille leukakoukullisille yhteinen anatominen piirre on erityinen raajarakenne, leukakoukku eli kelikeri. Leukakoukku on raajasta kehittynyt suuosa, jossa raajan päässä on yleensä ontto koukku. Sitä kautta eläin ruiskuttaa ruoansulatusnestettä ruokaansa. Leukakoukkuja on kolmea päätyyppiä: linkkuveitsimäinen koukku ja kaksi- tai kolmiosainen saksikoukku. Hämähäkkien leukakoukut ovat linkkuveitsimäisiä, valeskorpionien kaksiosaisia saksia ja skorpionien, lukkien, merilukkien ja molukkirapujen kolmiosaisia saksikoukkuja.