Milloin El Alameinin toinen taistelu alkoi?
Pohjois-Afrikan rintama (toinen maailmansota)
Liittoutuneet aloittivat vastahyökkäyksen, operaatio Brevityn, yrittäessään työntää akselivaltojen joukot takaisin. Seuraavassa operaatio Battleaxessa pyrittiin laukaisemaan Tobrukin saarto, missä epäonnistuttiin. Näiden operaatioiden aikana liittoutuneiden joukkoja organisoitiin uudelleen. Lähi-idän alueen johtajaksi Claude Auchinleckin tilalle saapui Archibald Wavell ja läntisen aavikon joukkoja täydennettiin toisella armeijakunnalla muodostettaessa alueen joukoista brittiläinen 8. armeija, jossa oli brittiläisiä, australialaisia, intialaisia, uusiseelantilaisia ja etelä-afrikkalaisia joukkoja. Lisäksi siihen kuului prikaati Vapaan Ranskan joukoista.
Vasta perustettu 8. armeija aloitti 18. marraskuuta 1941 operaatio Crusaderin, joka oli samalla liittoutuneiden kolmas yritys murtaa Tobrukin piiritys. Tammikuussa 1942 liittoutuneet olivat vallanneet akselivaltojen aiemmin valtaamat alueet takaisin ja etulinja oli siirtynyt El Agheilaan.
Akselivaltojen saatua täydennyksiä Tripolista joukot aloittivat hyökkäyksen voittaen liittoutuneet kesäkuussa Gazalan taistelussa ja vallaten Tobrukin. Akselivaltojen joukot työnsivät 8. armeijan takaisin Egyptin rajan taakse aina 140 kilometrin päähän Alexandriasta, kunnes heidät pysäytettiin ensimmäisessä El Alameinin taistelussa.
Filippiinien taistelut (1941–1942)
Filippiinien taistelut olivat toisessa maailmansodassa käydyn Tyynenmeren sodan taistelu Japanin sekä Yhdysvaltojen ja Filippiinien kansainyhteisön välillä, jossa Japani onnistui valloittamaan Filippiinit. Toinen ristiretki
Tilanne Lähi-idässä muuttui äkisti, kun Edessan kreivikuntaakin itselleen havitellut Bysantin keisari Johannes II Komnenos kuoli huhtikuussa 1143 ja marraskuussa samana vuonna Jerusalemin kuningas Fulk I menehtyi niin ikään. Ydinalueilta puuttui nyt ammattitaitoinen johto. Marraskuun aikoihin Edessan kreivikunnan hallitsija Joscelin II lähti joukkoineen auttamaan Diyarbakiria-muslimiliittolaistaan Zengin ahdisteluilta. Se oli kreivikunnan tulevaisuuden kannalta kohtalokas päätös, sillä Zengi katsoi tilaisuutensa tulleen ja valloitti piirityksen jälkeen joulupäivänä vuonna 1144 Edessan ja heti perään lopun kreivikunnan. Edessa oli heti perustamisensa jälkeen ollut toimiva puskurivyöhyke muslimihyökkääjiä vastaan ja suojasi Antiokiaa ja ennen kaikkea Jerusalemia, tämän vuoksi Edessan menetys oli eurooppalaisille vakava asia. Arabien valtakunta
Samaan aikaan Mekassa nostivat kapinalipun kaksi Quraish-heimon merkittävää jäsentä, jo aiemmin yhteisön johtajuudesta haaveita eätelleet Talha ibn Ubaidallah ja al-Zubairin ja Aishan liittoutuma. Joulukuussa 656 Ali löi mekkalaiset haastajansa surmaten Talhan ja al-Zubairin sekä toimittaen Aishan kotiarestiin Medinaan. Taistelu tunnetaan Kamelitaisteluna, Aisha näet seurasi taistelun kulkua naisten perinteiseen tapaan kamelin selästä. Keväällä 657 kaksi jäljelle jäänyttä kilpailijaa, Ali ja Muawija, kohtasivat Siffinissä Eufratin varrella. Kun taistelussa ei päästy ratkaisuun, päädyttiin asettamaan sovittelukomitea. Sovitteluun suostuminen vahingoitti Alin asemaa, olihan hän hallitseva kalifi. Osa hänen kannattajistaan esitti vastalauseensa poistumalla hänen joukoistaan; heidät tunnetaankin "kharijilaisina", "poistuneina", "uloslähtijöinä". Sovittelu ei tuonut ratkaisua, ja vuonna 660 Syyrian arabit julistivat Muawijan kalifiksi. Ennen kuin tähän kahden kalifin tilanteeseen saatiin ratkaisua, eräs kharijilainen surmasi Alin Kuufan moskeijassa. Ensimmäinen sisällissota päättyi, kun yhteisö Alin kuoleman jälkeen lähes yksimielisesti tunnusti Muawijan kalifaatin. Näin umman yhtenäisyys palautui. El Alameinin toinen taistelu
Ratkaisevaksi muodostui myöhemmin syksyllä (23. lokakuuta – 3. marraskuuta) käyty toinen El Alameinin taistelu, noin 65 kilometriä Egyptin Aleksandriasta. Brittiläinen 8. armeija, jonka päällikkönä toimi kenraali sir Bernard Montgomery, oli miesvahvuudeltaan kaksinkertainen verrattuna sotamarsalkka Rommelin johtamiin joukkoihin. Osapuolten vahvuus ennen toisen taistelun alkua oli briteillä 195 000 sotilasta, 1 029 panssarivaunua ja 2 311 tykkiä sekä akselivalloilla 116 000 sotilasta, 520 panssarivaunua ja 1 219 tykkiä. Megiddon taistelu (1918)
Megiddon taistelu käytiin ensimmäisessä maailmansodassa 19.–21. syyskuuta 1918. Brittikenraali Edmund Allenbyn johtamien liittoutuneiden voitto taistelussa oli merkittävä askel Palestiinan valloituksessa. Välimeren, Lähi-idän ja Afrikan sotatoimialue toisessa maailmansodassa
Atlantin taisteluista poiketen taistelu Välimerestä oli merialueen varmistamista, jotta kyettäisiin tukemaan maissa tapahtuvia sotatoimia. Taistelut alkoivat 11. kesäkuuta 1940 Italian liityttyä sotaan. Merkittäviä tapahtumia olivat Maltan saarto, Ranskan laivaston upottaminen Oranissa sekä Taranton taistelu. Kerenin taistelu
Kerenin taistelu oli liittoutuneiden ja Italian välinen taistelu, joka käytiin toisessa maailmansodassa osana Itä-Afrikan hallinnasta käytyä sotaa 5. helmikuuta - 1. huhtikuuta 1941. Kerenin kaupunki, joka sijaitsee Eritreassa, silloisessa Italian siirtomaassa, oli vuonna 1941 strategisesti merkittävä sekä italialaisille että liittoutuneille. Kerenin kautta kulkevat tie ja rautatie yhteydet liittivät toisiinsa Eritrean pääkaupungin Asmaran ja rannikkokaupunki Massawan, jotka kumpikin antautuivat taistelun ratkettua. El Alameinin toinen taistelu
Päivien taistelujen jälkeen Rommel kärsi tappion ja joutui vetäytymään lopulta Tunisiaan. El Alameinin taistelun jälkeen Rommel pyysi Adolf Hitleriltä lupaa siirtää Pohjois-Afrikan joukot Sisiliaan, mutta lupaa ei tullut. El Alameinin taisteluilla oli suurin merkitys akselivaltojen sotaonnen kääntymiselle Pohjois-Afrikan rintamalla. Tämän jälkeen aloite siirtyi liittoutuneille. Arthur Tedder
Toisessa maailmansodassa hän toimi vuodesta 1941 RAF:n Lähi-idän komentajana ja johti liittoutuneiden ilmaoperaatioita Välimerellä ja Pohjois-Afrikassa mukaan lukien Kreetan evakuointi toukokuussa 1941 ja Operaatio Crusader Afrikassa. Pääministeri Churchillin mielestä Tedder oli komentajaksi liian kyyninen, mikä oli vähällä johtaa hänen erottamiseensa. Voittojen ja tappioiden vaihdellessa kenraali Erwin Rommelin Afrika Korpsia vastaan Tedderin ilmavoimat olivat tärkeä tekijä liittoutuneiden voitossa, erityisesti El Alameinin taisteluissa. Toinen Englannin–Hollannin sota
Samana vuonna käytiin myös toinen taistelu. St. Jamesin päivän taistelu (4.–5. elokuuta) toi englantilaisille voiton, mutta he eivät taaskaan pystyneet lopettamaan sotaa voitollaan, sillä hollantilaiset ehtivät perääntymään hyvässä järjestyksessä. Englantilaisen vara-amiraalin Robert Holmesin hyökkäys Terschellingin saarelle (englanniksi "Holmes's Bonfire") aloitti hollantilaisten keskustelut Royal Navyn täydellisestä tuhoamisesta. Salomonsaarten taistelut
Salomonsaarten taistelut olivat Tyynenmeren sodassa toisessa maailmansodassa Japanin ja liittoutuneiden välisiä taisteluita Salomonsaarista. Ne alkoivat tammikuussa 1942, jolloin japanilaiset tekivät maihinnousun saarille ja Bougainvilleen. Kuuden kuukauden aikana japanilaiset valtasivat osan saaristosta ja alkoivat rakentaa saarille tukikohtia, joista käsin voitaisiin hyökätä Uuteen-Guineaan, Australiaan sekä Uuteen-Seelantiin. Liittoutuneet onnistuivat kuitenkin tekemään maihinnousun osalle saarista 7. elokuuta 1942 ja valtaamaan Guadalcanalin saaren helmikuuhun 1943 mennessä. Lisäksi japanilaisten yritys valloittaa Uusi-Guinea epäonnistui Korallimeren taistelun aikana. Uusi Georgia vallattiin 25. elokuuta 1943 ja Bougainville vuonna 1945. Taistelut päättyivät virallisesti 21. elokuuta 1945, kun viimeiset saarilla olevat japanilaisjoukot antautuivat liittoutuneille. HMS Alamein
Toukokuussa 1956 alus oli jälleen 4. hävittäjälaivueessa, jossa se korvasi sisaraluksensa "HMS Aisnen". Alus kuului laivueen mukana Koti- ja Välimeren laivastoihin osallistuen muun muassa Suezin kriisiin. Aluksella syttyi tulipalo 5. marraskuuta 1958 sen ollessa Chathamin telakalla. Palon syyksi paljastui väärinkytketty radiolaitteisto messissä, mikä levisi operaatiokeskukseen. Palon sammuttamiseen osallistui "Alameinin" oman palokunnan lisäksi lähellä ankkurissa olleen "HMS Corunnan" sekä Chatham&Gillingamin palokunnat. Toinen intifada
Toinen eli Al-Aqsan intifada on palestiinalaisten kansannousu Israelin miehitystä vastaan, joka alkoi syyskuussa 2000. Usein esitetään, että toinen intifada alkoi Ariel Sharonin vierailtua Al-Aqsan moskeijassa, ja että vierailu olisi tulkittu provokaatioksi. Nykyisin sekä palestiinalaiset että israelilaiset ovat yhtä mieltä siitä ettei intifadan syynä ollut ainoastaan Sharonin toiminta. Israelilaiset katsovat intifadan olevan "osa palestiinalaishallinnon laskelmoivaa politiikkaa suhteissaan Israelin valtioon" ja palestiinalaiset puolestaan katsovat sen olevan enemmän kuin "vain oikeutettu reaktio provokatiiviseen tapaukseen." Palestiinalaisten mukaan se on "palestiinan kansan yksimielinen, julkinen neuvotteluiden epäonnistumisen aiheuttama mielenilmaus ja Israelin toiminnan täydellinen tuomitseminen". Ramiro II (León)
Kalifi Abd ar-Rahman III kokosi suuren armeijan ja marssi 939 kohti Douron laakson tärkeintä linnoitusta Zaragozaa. Ramiro II kohtasi joukot 1. elokuuta Simancasin lähellä ja muutama päivä myöhemmin Alhandegassa lähellä Salamancaa ja löi muslimit kummassakin taistelussa. Kalifi joutui pakenemaan henkensä edestä, eikä hän tämän jälkeen enää ottanut henkilökohtaisesti osaa sotaretkiin. Aleppon taistelu 2012–2016
Seuraavina kuukausina kapinalliset valtasivat lisää maaseutua Aleppon lähistöllä. Heinäkuussa 2012 Al-Tawhidin prikaati ja Vapaan Syyrian armeija hyökkäsivät kaupunkiin. Aleppon taistelut alkoivat 19. heinäkuuta 2012 Salaheddinessa, jonne kapinalliset ensiksi tunkeutuivat. Seuraavina päivinä kapinalliset valtasivat lisää lähiöitä ja hallitus käynnisti vastaoperaation. Kapinallisia oli 6000–7000. Taistelut levisivät noin viikossa lähiöistä keskustan lähelle. Hallitus tulitti raketeilla helikoptereista ja käytti tankkeja sekä lentokoneita. Kapinallisilla oli pulaa ammuksista. YK ja länsivallat tuomitsivat Assadin joukkojen hyökkäyksen 27. heinäkuuta 2012 sanoen sen johtavan verilöylyyn. Seuraavana päivänä alkoi pakolaisia virrata kaupungista pois rajujen katutaistelujen takia. Kaikkialla kaupungissa oli vaarallista olla. Sähköstä, ruuasta ja vedestä alkoi olla pula. Hallituksen aloittama suurhyökkäys ajoi kapinalliset pois Salaheddinesta 9. elokuuta. Tyynenmeren sota toisessa maailmansodassa
Syyskuun alussa Japanin merijalkaväki iski strategisesti tärkeään Australian ilmavoimien tukikohtaan Milnenlahdella lähellä Uuden-Guinean itäkärkeä. Australian armeija löi maihinnousseet japanilaiset ja taistelu oli japanilaisjoukkojen ensimmäinen epäonnistunut maihinnousu sodan alkamisen jälkeen.
Vuonna 1942 käytiin vielä itäisten Salomonsaarten sekä Santa Cruzin saarten taistelut, jotka kumpikin päättyivät ratkaisemattomina. Taistelut kuitenkin kuluttivat Japanin resursseja enemmän kuin Yhdysvaltojen. Toinen ristiretki
Jerusalemissa Konrad vakuutti Balduin III:n hyökkäämään Damaskokseen, vaikka valtakunnilla oli aselepo. Muut ristiretkeläiset halusivat hyökätä heikompaan Aleppoon, joka olisi ollut portti Edessaan ja hillinnyt Nur ad-Dinin, Zengin pojan, vallan kasvua. Damaskoksen piiritys alkoi heinäkuussa 1148, mutta ristiretkeläiset olivat vedettömällä aavikolla ja vetäytyivät alle viikon kuluttua. Konrad ja Ludvig palasivat kotiin. Tyynenmeren sota
2. marraskuuta 1879 tehtiin maihinnousu laivojen tykistötulen tukemana Pisaguaan ja Juníniin, noin 500 kilometriä pohjoiseen Antofagasta. Pisaguassa 2 100 sotilaan joukot löivät liittolaisten 1 160 miehen joukot ja ottivat kaupungin hallintaansa. Maihinnousu Juníniin suoritettiin pienemmillä joukolla ja sen onnistuminen oli tiukalla. Päivän lopuksi maissa oli 10 000 Chilen armeijan sotilasta kenraali Erasmo Escalan johdolla etenemässä sisämaahan, Tarapacán maakunta oli eristetty muusta maasta ja kenraali Juan Buendían ensimmäinen eteläinen armeija ilman huoltoreittejä. Texas
Vihamielisyydet Meksikon ja Texasin välillä alkoivat lokakuussa 1835 San Antonion kaupungin lähettyvillä. Meksikolainen kenraali Martín Perfecto de Cos antautui kapinallisille taistelussa lähellä La Bahían kaupunkia, ja tästä suuttuneena Meksikon armeijan komentaja Antonio López de Santa Anna lähti 6 100 miehen armeijansa kanssa kohti San Antoniota. Hänellä oli tarkoituksenaan vangita koko Texasin johto, ja 23. helmikuuta 1836 hän hyökkäsi San Antonioon. Kaupunkia ja sen puolustusta oli johtamassa eversti William Barret Travis 189-miehisen, pääosin vapaaehtoisista koostuvan joukkonsa kanssa. Tuossa joukossa oli taistelijoita 28 eri osavaltiosta ja maasta. Heistä kuuluisimpia olivat Jim Bowie ja David Crockett. Erään ratkaisutaistelun näyttämönä toimi Alamon lähetysasema San Antoniossa. Siellä Meksikon armeija menetti kaatuneina noin 400 miestä kaikkiaan 1 600 taisteluun osallistuneesta sotilaastaan. Texasilaisten tappiot olivat noin 300 miestä. Taistelu kesti 13 päivää texasilaisten kieltäytyessä antautumasta. Valloitettuaan Alamon meksikolaiset teloittivat kaikki henkiin jääneet miespuoliset puolustajat, joidenkin tietojen mukaan myös Bowien ja Crockettin. Ramadin toinen taistelu
Amerikkalaiset ja irakilaiset joukot piirittivät Ramadin 10. kesäkuuta. Kaupungin asukkaita kehotettiin lähtemään taistelujen tieltä kovaäänisillä ja samaan aikaan kohteisiin kaupungissa tehtiin ilma-iskuja. Joukot aloittivat etenemisen kaupunkiin 18. kesäkuuta ja ne katkaisivat kaupunkiin tulevat kaksi liikenneväylää etelästä. Samaan aikaan Yhdysvaltain merijalkaväki valtasi kaupungin keskustan länsiosat ja sen halki kulkevan joen ylittävät kaksi siltaa. Näiden valtausten jälkeen joukot alkoivat vallata kaupungin itäosia Lockheed AC-130 -lentokoneiden tukemana. Kaupungin itäosissa katutaistelut kapinallisten kanssa alkoivat kiihtyä ja 24. heinäkuuta ne tekivät suuren vastahyökkäyksen. Kapinalliset kärsivät suuria tappioita, mutta heidän onnistui silti edetä kohti merijalkaväen linnoittamaa Ramadin hallinnollista rakennusta. Amerikkalaiset puolustivat kuitenkin rakennusta onnistuneesti esimerkiksi purkamalla sitä ympäröivät rakennukset. Heinäkuun puolella amerikkalaiset valtasivat myös Ramadin keskussairaalan, jota kapinalliset olivat käyttäneet tukikohtanaan. Harold Alexander
Oltuaan Ranskassa Britannian siirtoarmeijan komentajana ja johdettuaan Dunkerquen evakuoimista toukokuussa 1940 Alexander siirrettiin Britteinsaarten Southern Commandin komentajaksi. Vuonna 1942 hänet komennettiin ylipäälliköksi Burmaan. Saman vuoden elokuussa Alexanderista tuli Lähi-idän joukkojen ylipäällikkö. Hänen alaisuudessaan ollut brittiläinen 8. armeija voitti Montgomeryn johdolla saksalaisen Rommelin johtaman armeijan Pohjois-Afrikassa loka–marraskuussa 1942 käydyssä El Alameinin toisessa taistelussa. Myöhemmin hän johti operaatiota Sisiliassa sekä valtasi ankarien taisteluiden jälkeen Italian niemimaan syyskuun 1943 ja syksyn 1944 välisenä aikana. Marraskuussa 1944 Alexanderista tuli koko Välimeren alueen ylipäällikkö, ja hänet nimitettiin sotamarsalkaksi. Toinen Englannin–Hollannin sota
Toinen Englannin–Hollannin sota (, ) käytiin vuosina 1665–1667 Englannin kuningaskunnan ja Alankomaiden tasavallan, kahden maailman suurimman merivallan välillä. Englannin tarkoituksena oli lyödä Alankomaiden ylivoima merellä. Aluksi Englanti näytti voittavan sodan valtaamalla Alankomaiden siirtokunnat Pohjois-Amerikassa, mutta hollantilaisen amiraalin Michiel de Ruyterin johtama hyökkäys Thames-joelle sai englantilaiset allekirjoittamaan sodan lopettaneen Bredan sopimuksen 31. heinäkuuta 1667. Englanti ei onnistunut lyömään hollantilaista merimahtia ennen neljättä Englannin–Hollannin sotaa, joka käytiin vuosina 1781–1784. Pohjois-Afrikan rintama (toinen maailmansota)
Taistelut aaltoilivat edestakaisin Libyan ja Egyptin välillä. Liittoutuneet saivat aloitteen, kun brittiläinen Bernard Montgomeryn komentama 8. armeija voitti toisen El Alameinin taistelun. Tämän jälkeen akselivaltojen joukkoja työnnettiin länteen kohti Tunisiaa. Espanjan toinen tasavalta
Espanjan toinen tasavalta sai alkunsa tammikuussa 1930, kun kuningas Alfonson tukema kenraali Miguel Primo de Riveran sotilasdiktatuuri syrjäytettiin. Tasavaltaa kannattaneet ryhmät konservatiiveista sosialisteihin yhdistivät voimansa, ja saman vuoden elokuussa syntyi niin sanottu San Sebastiánin sopimus. Sen tarkoituksena oli lakkauttaa monarkia ja tehdä Espanjasta tasavalta. Huhtikuun 12. päivänä 1931 pidetyt paikallisvaalit päättyivät tasavaltalaisten selvään voittoon ja kaksi päivää myöhemmin maa julistettiin tasavallaksi. Kuningas Alfonso lähti maanpakoon ja Espanjan johtoon nousi aluksi väliaikainen hallitus. Sen pääministerinä toimi aiemmin vangittuna ollut liberaalirepublikaanisen puolueen Niceto Alcalá-Zamora, joka oli johtanut myös sotilasdiktatuurin vastaista vallankumousneuvostoa. Pääsiäissunnuntain isku
Pääsiäissuntuntain isku (tai Ceylonin taistelu) oli toisessa maailmansodassa Keisarillisen Japanin laivaston tekemä isku brittiläisen itäistä laivastoa vastaan Ceylonilla. Japanin vallattua Singaporen ja upotettua HMS Prince of Walesin ja HMS Repulsen britit evakuoivat laivastonsa Malediiveille Addun atollille ja Ceylonille. Japanilaisten hyökkäys alkoi 5. huhtikuuta pääsiäissunnuntaina, jolloin japanilaisten lentokoneet nousivat ilmaan viideltä lentotukialukselta. Japanilaiset koneet hyökkäsivät Colomboon ja upottivat aseistetun kauppalaivan "HMS Hectorin" ja vanhentuneen hävittäjän "HMS Tenedosin" kaupungin satamaan. Myöhemmin japanilaiset upottivat Ceylonin edustalla partioivat raskaat risteilijät "HMS Dorsetshiren" ja "HMS Cornwallin". Iskussa menehtyi 424 brittiläistä merimiestä ja 27 RAF:n lentokonetta tuhoutui. Japanilaiset menettivät ainoastaan viisi lentokonetta. Libanonin sota 1982
Puolustusministeri Ariel Sharon esitteli hyökkäyksen Libanoniin nimellä "operaatio Rauha Galileaan". Operaation piti rajoittua Etelä-Libanoniin, mutta Sharon ulotti hyökkäyksen Beirutiin asti. Bashir Gemayelin murhan jälkeen Israelin joukot aloittivat hyökkäyksen kolmessa osassa. Ensimmäinen osasto eteni rannikkoa myöten Beirutiin, toinen katkaisi tärkeimmän Beirutin ja Damaskoksen välisen tien ja kolmas miehitti Libanonin Syyrian vastaisen rajan estääkseen syyrialaisten väliintulon. Seitsemän viikon ajan Israel piiritti kaupunkia maalta, mereltä ja ilmasta. Niin kuin useimmissa piiritystilanteissa, myös siviiliväestöön kohdistui sotatoimenpiteitä. Yhdysvallat painosti rauhanneuvotteluiden aloittamiseksi ja 21. elokuuta saapui 2130 sotilaan kansainvälinen rauhanturvajoukko valvomaan PLO:n vetäytymistä. Israelin historia
Taisteluiden aluksi palestiinalaiset olivat selvästi niskanpäällä ja Haganahin tiedusteluraporttien mukaan tilanne maaliskuussa 1948, erityisesti Jerusalemissa, oli kriittinen. Maaliskuussa tilanne alkoi kuitenkin kääntyä juutalaisten kannalta otollisemmaksi. Haganah aloitti ensimmäisen täysmittaisen sotilasoperaationsa, Operaation nahshon, hyökäten 1 500 sotilaan voimin Qoloniyahin ja Qastelin arabikyliin ja murtaen tilapäisesti Jerusalemin saarron. Kylät kukistuivat huhtikuun alussa ja Abdel Khader Al-Husseini kuoli taisteluissa. Fawzi El-Kaukjin armeija lyötiin Mishmar Haemeqin taistelussa 12. huhtikuuta. Palestiinalaistaistelijoiden hyökkäyksien jälkeen Irgun hyökkäsi Jaffan kaupunkiin, josta palestiinalaiset pakenivat. Toinen Bull Runin taistelu
Bull runin toinen taistelu käytin 28.–30. elokuuta 1862. Taistelu oli osa Amerikan sisällissodan etelävaltioiden offenssiivia unionin joukkoja vastaan. Konfederaation joukkoja komensi Robert E. Lee ja Virginian armeijaa John Pope. Taistelu käytiin samoilla seuduilla kuin Bull runin ensimmäinen taistelu ja siihen osallistui enemmän joukkoja ja kalustoa kuin ensimmäisellä kerralla. Tyynenmeren sota toisessa maailmansodassa
Tyynenmeren sodan katsotaan alkaneen 7./8. joulukuuta 1941, jolloin japanilaiset nousivat maihin Thaimaahan ja Brittiläiseen Malaijaan Malakan niemimaalla ja hyökkäsivät Yhdysvaltain laivaston Tyynenmeren laivaston tukikohtaan Pearl Harboriin. Sen voidaan katsoa alkaneeksi jo Japanin hyökättyä 19. syyskuuta 1931 Mantšuriaan tai viimeistään sen hyökättyä Kiinaan 7. heinäkuuta 1937 ja aloitettua toisen Kiinan–Japanin sodan. Adolf Hitlerin elämäkerta
Sotaonni kääntyi talvella 1942–1943 Saksalle epäsuotuisaksi. Lähi-idän ja Suezin kanavan valloitus pysähtyi El Alameinin taisteluihin marraskuussa 1942. Hitlerin periaatteena oli, että vetäytyminen oli mahdotonta. Tämän seurauksena menetettiin suuri joukko laivoja yrityksessä huoltaa Rommelin Pohjois-Afrikan joukkoja, jotka Saksa lopulta menetti kokonaan. Itärintamalla Stalingradin taistelussa Saksa menetti mottiin jääneen 6. armeijansa Hitlerin vaadittua sitä pitämään asemansa siitä huolimatta, että murtautuminen saarrosta olisi saattanut olla mahdollista. Kun kriisi paheni, Hitler hyväksyi Göringin lupauksen huoltaa joukot ilmateitse, mutta tämä johti suuriin tappioihin myös ilmavoimissa. Seuraavana kesänä saksalaisjoukot kärsivät tappion Kurskissa. Samaan aikaan Yhdysvaltain ja Britannian joukot nousivat maihin Sisiliassa. Ecuadorin–Perun sota
Ecuadorin–Perun sota tai vuoden 41 sota oli Ecuadorin ja Perun käymä rajasota vuoden 1941 aikana. Sota alkoi 5. heinäkuuta 1941 ja päättyi Perun voittoon 31. heinäkuuta 1941. Sodan aikana Peru miehitti läntisen Ecuadorin El Oron provinssin ja osan Lojan provinssista Andeilla. Vaikka sota käytiin toisen maailman­sodan aikana, se oli oma sotansa eikä kumpikaan osapuoli ollut akseli­valtojen tai liittoutuneiden puolella rajasodan aikana. Sodan jälkeen kumpikin osapuoli allekirjoitti Rion protokollan 29. tammikuuta 1942. Jännitteet molempien osapuolten välillä kuitenkin johtivat myöhemmin kahteen uuteen rajasotaan vuosina 1981 ja 1995, jonka jälkeen kumpikin osapuoli allekirjoittivat pysyvän rauhansopimuksen 26. lokakuuta 1998 ja sopivat rajakiistansa lopullisesti touko-kesäkuussa 1999. Saksan 21. panssaridivisioona
Britit aloittivat vastahyökkäyksensä 23. lokakuuta, jolloin el Alameinin toinen taistelu alkoi. Taistelun kuluessa 21. panssaridivisioona supistui niin että sillä oli 7. marraskuuta ainoastaan neljä panssarivaunua. Vetäydyttäessä Tunisiaan yhtymän toimi lähinnä varmistusosastona. Espanjan toinen tasavalta
Jo useita kuukausia valmisteltu sotilaskapina alkoi 17. heinäkuuta 1936. Sen taustalla oli kansallismielisten kenraalien pelko maan hajoamisesta. Hallitus oli yrittänyt estää vallankaappausyrityksiä erottamalla sotilasjohtoa ja sijoittamalla upseereja uusiin tehtäviin. Esimerkiksi kenraali Franco oli siirretty Kanariansaarille, Manuel Goded Llopis Baleaareille ja Afrikan armeijan komentaja Emilio Mola pohjoiseen Navarran maakuntaan. Entisen diktaattorin poika ja Falangistipuolueen johtaja José Antonio Primo de Rivera puolestaan oli vangittu maaliskuussa. Toimenpiteet eivät kuitenkaan olleet riittäviä. Kansallismielisten sotilaiden kapinaa olivat edeltäneet erilaiset väkivallanteot, joihin syyllistyivät molemmat osapuolet. Sisällissodan käynnistävinä tapahtumina pidetään 12. heinäkuuta tapahtunutta luutnantti José Castillon murhaa ja sitä seurannutta monarkistisen konservatiivipoliitikon José Calvo Sotelon ampumista. Castillo oli sosialistisen työväenpuolueen jäsen, joka palveli tasavaltalaisten Guardia de Asalto -poliisivoimissa. Hänen surmaamisensa kostettiin seuraavana päivänä Calvo Sotelon sieppauksella ja teloituksella. Kansallismieliset käyttivät Calvo Sotelon murhaa oikeutuksenaan kapinalle, vaikka sen suunnittelu oli ollut pitkällä jo aikaisemmin. Kapina käynnistyi Espanjan Marokosta 17. heinäkuuta. Espanjan–Yhdysvaltain sota
Ensimmäinen taistelu käytiin 1. toukokuuta 1898 Filippiineillä, ja Yhdysvaltain laivasto tuhosi Espanjan eskadroonan Manilanlahdella. Samaan aikaan maissa filippiiniläiset itsenäisyystaistelijat syrjäyttivät espanjalaiset. Viimeinen taistelu käytiin Manilassa, jonka Espanja luovutti Yhdysvalloille 13. elokuuta 1898. Itärintama (toinen maailmansota)
Kesällä 1942 saksalaiset aloittivat etenemisen uudelleen, tällä kertaa etelän armeijaryhmän alueella Moskovan sijaan. 28. kesäkuuta aloitettiin operaatio Sininen, jossa joukkojen oli tarkoitus edetä Donjokea etelään Volgalle ja tämän jälkeen jatkaa hyökkäystä Kaukasian öljykentille. Ennen operaatio Sinisen aloittamista tuli Mansteinin 11. armeijan kuitenkin puhdistaa Kertši. 11. armeija aloitti toukokuussa 1942 hyökkäyksen vahvasti linnoittautuneiden neuvostojoukkojen kimppuun onnistuen kukistamaan selkeästi miesvahvuudeltaan ylivoimaisen vihollisen sekä estämään myös puna-armeijan yksiköiden evakuoimisen Kertšinsalmen yli Kaukasiaan. Tämän jälkeen joukot keskitettiin uudelleen Sevastopoliin. 7. kesäkuuta aloitettiin 1 300:lla tykillä ja lukuisilla pommikoneilla viisi vuorokautta kestänyt pommitus, joka oli Saksan armeijan koko toisen maailmansodan suurin. Raskaiden taisteluiden jälkeen Sevastopol lopulta kukistui 29. kesäkuuta. Angaurin taistelu
Angaurin taistelu oli toisessa maailmansodassa Yhdysvaltain ja Japanin välinen taistelu Angaurin saaren hallinnasta Palaussa, Mariaanien lähistöllä. Taistelu oli osa suurempaa operaatio Forageria. Se alkoi 17. syyskuuta 1944 ja päättyi Yhdysvaltain voittoon 22. lokakuuta. Taistelussa lähes kaikki saarta puolustaneet japanilaissotilaat kaatuivat, mukaan lukien japanilaisjoukkojen komentaja Ushio Goto. Vain 59 japanilaissotilasta selvisi hengissä, joutuen sotavangeiksi. Isabel II (1886)
Espanjan ja Yhdysvaltain sodan alkaessa huhtikuussa 1898 alus oli San Juanissa Puerto Ricossa. Yhdysvaltain laivasto asetti San Juanin saartoon 18. kesäkuuta. "Isabel II", tykkivene "General Concha" ja hävittäjä "Terror" lähtivät satamasta testatakseen sulkua, mista seurasi toinen San Juanin taistelu. Yhdysvaltain laivaston apuristeilijä "USS St. Paulin" saavuttua paikalle alkoi lyhyt tykistötaistelu, josta espanjalaiset nopeasti irtautuivat ja palasivat takaisin satamaan. El Alameinin ensimmäinen taistelu
Akselivaltojen eteneminen kohti Aleksandriaa (ja Kairoa) pysähtyi. Rommel yritti uudelleen murtautua liittoutuneiden linjan lävitse siinä kuitenkaan onnistumatta Alam Halfan taistelussa elokuussa. Saman vuoden lokakuussa 8. armeija Bernard Montgomeryn komennossa löi akselivaltojen joukot El Alameinin toisessa taistelussa. Toinen ristiretki
Toinen ristiretki oli vuosina 1147–1149 käyty aseellinen konflikti kristittyjen ja muslimien välillä. Syyn ristiretken aloittamiselle antoi Imad ad-Din Zengin Edessan kreivikunnan valloitus vuoden 1144 joulupäivän jälkeen. Kreivikunta oli Lähi-idän ensimmäinen ristiretkivaltio ja erityisen tärkeä kristityille, koska se toimi hyvänä suojana Jerusalemin kuningaskunnalle. Roomalaiskatolisen kirkon paavina ollut Eugenius III pyysi apua Ranskan kuninkaalta Ludvig VII:ltä ja sai Bernhard Clairvauxlaisen avulla Saksan kuningas Konrad III:n liittymään armeijaan. Heidän lisäkseen armeijaan liittyi muutamia muita aatelisia joukkoineen. Armeija marssi kahtena erillisenä joukkona perätysten Bysantin pääkaupunkiin Konstantinopoliin, jossa heidät vastaanotti keisari Manuel I Komnenos. Ramadin toinen taistelu
Ramadin toinen taistelu oli yhteenotto Yhdysvaltojen, Irakin armeijan ja islamilaisten kapinallisten välillä Ramadin kaupungissa 10. kesäkuuta – 15. marraskuuta 2006. Amerikkalaiset ja irakilaiset etenivät kaupunkiin vastauksena Anbarin maakunnan heikenneeseen turvallisuustilanteeseen. Ramadista oli kehkeytynyt irakilaisten vastarintaliikkeiden kekskus ja siellä perustettiin muun muassa Irakin islamilainen valtio, jota vastaan paikalliset heimot liittoutuivat amerikkalaisten kanssa taistelun loppupuolella. Kertšin–Eltigenin maihinnousuoperaatio
Kertšin–Eltigenin maihinnousuoperaatio oli marraskuussa 1943 toisessa maailmansodassa puna-armeijan tekemä maihinnousu Kertšin niemimaalle. Se oli seurausta Saksan ja Romanian joukkojen vetäytymisestä Tamanin niemimaalta vuonna 1943. Operaation tarkoituksena oli Krimin niemimaan valtaaminen. Neuvostoliiton 56. armeijan 32. kivääridivisioona, 2. ja 55. kaartin kivääridivisioona ja 383. kivääridivisioona nousivat maihin Jenikaleen, Kertšin lähistölle 3-11. marraskuuta ja 18. armeijan 318. kivääridivisioona, 386. merijalkaväkipataljoona ja 117. kaartin kiväärirykmentti Eltigeniin Krimin itärannikolle 1. marraskuuta. Akselivaltojen joukot onnistuivat kukistamaan Eltigeniin nousseet neuvostojoukot 7. joulukuuta 1943 mennessä, mutta Jenikaleen nousseet joukot pitivät pintansa. Pieni 820 sotilaan ryhmä miehitti Mount Mithridatin vähäksi aikaa, kunnes Romanian 3. vuoristodivisioona valtasi vuoret takaisin 11. joulukuuta. Myöhemmin Yenikaleen maihinnousseet joukot osallistuivat Krimin offensiiviin, joka aloitettiin toukokuussa 1944. Vuonna 1971 löydetty kääpiöplaneetta 2217 Eltigen nimettiin Eltigeniin maihinnousseiden joukkojen mukaan. Ardennien taistelu
Helpottaakseen Ardennien tilannetta Hitler määräsi uuden hyökkäyksen Elsassin alueella olevia ranskalaisia ja yhdysvaltalaisia joukkoja vastaan. Tämän operaation nimeksi tuli "Nordwind". Alkumenestyksestään huolimatta operaatio ei tuottanut tulosta ja se kuihtui tammikuun lopulla. Texasin vallankumous
Alamon taistelusta ja Goliadin verilöylystä kuultuaan Texasin anglo-amerikkalaiset uudisasukkaat aloittivat vetäytymisensä Meksikon armeijan alta. Myös Houstonin armeija peräytyi Santa Annan joukkojen takaa-ajamina. Samalla sadat texasilaiset jättivät Houstonin joukot ja kiirehtivät turvaamaan perheidensä pakomatkaa Yhdysvaltain rajan yli. Pakoa siivitti huhu, jonka mukaan cherokeet olivat valmistelemassa sotaa texasilaisia vastaan. Houston järjesteli armeijaansa tulevaan kostoiskuun ja pyysi paikallisten intiaanien apua turvatakseen siirtolaisten paon. Meksikonlahden rannikon metsäalueella asuvat couchattat lupautuivat antamaan tukea texasilaisille. Ennen kuin Santa Annan armeija saavutti pakolaiset, coushattat kuljettivat nämä rakentamillaan lautoilla yli Sabinejoen. Intiaanit myös majoittivat ja ruokkivat nälkiintyneet pakolaiset.
Texasin vallankumoukselliset eivät kuitenkaan lopettaneet taisteluaan maansa puolesta. Viimeiseksi jääneeksi yhteenotoksi muodostui San Jacinton taistelu. Se käytiin 21. huhtikuuta 1836 lähellä nykyistä Harrisin piirikuntaa Texasissa. Tuolloin Houstonin joukot tekivät yllätyshyökkäyksen siestaa vittävän meksikolaisarmeijan leiriin. Vain 18 minuuttia kestäneessä taistelussa meksikolaiset lyötiin täysin. Heidän miestappionsa olivat yli 600 kun vallankumoukselliset sen sijaan selvisivät vähin menetyksin. Satoja meksikolaisia sotilaita jäi Houstonin armeijan vangeiksi. Santa anna pääsi pakoon, mutta texasilaisten partio jäljitti hänet. Pidätettäessä generalissimus oli pukeutunut meksikolaisen sotilaan uniformuun ja hänet tunnistettiin vasta muiden vankien kutsuessa häntä "El Presidenceksi". Moskovan offensiivi
Moskovan offensiivi (ven. Московская Hаступательная Oперация) oli toisessa maailmansodassa tärkein Neuvostoliiton talven 1941 vastahyökkäyksistä Saksan armeijaa vastaan itärintamalla. Hyökkäys alkoi 5. joulukuuta 1941, jolloin puna-armeijan Kalinin rintama ja Lännen rintama hyökkäsivät Moskovan edustalle edennyttä Saksan keskistä armeijaryhmää vastaan. Puna-armeijan vallattua takaisin Kalinin, Klinin ja Sławcznogorskin kaupungit Neuvostoliiton Lounaan rintaman joukot liittyivät hyökkäykseen vallaten Jelecin, Kaługa ja Naro-Fomińskin kaupungit. Saksan 2. panssariarmeija ajettiin pois Tulan kaupungin lähistöltä. Saksalaiset oli 7. tammikuuta 1942 mennessä ajettu Moskovan lähistöltä. Tikritin toinen taistelu
Taistelut Tikritissä alkoivat 2. maaliskuuta. Irakin joukot piirittivät kaupungin aluksi nopeasti, ja ainoat suuremmat kahakat käytiin Al-Alamin kaupungissa Tikritin koillispuolella. Kaupunki oli piiritetty al-Alamin kukistuttua 9. maaliskuuta. Alun nopean etenemisen teki mahdolliseksi Tikritiä ympäröivän seudun tasaisuus, mikä helpotti esimerkiksi ilmavoimien käyttöä vihollista vastaan. Suuren ylivoiman takia irakilaisten oli myös mahdollista vyöryttää Isisin taistelijoiden asemat. Eteneminen hidastui joukkojen saapuessa itse kaupunkialueelle, jossa joukkoja hidastivat tienvarsipommit ja puolustusasemiksi muutetut rakennukset. Vyöryttäminen pelkkään ylivoimaan luottaen oli tehottomampaa, ja monilta irakilaisislta puuttui kaupunkisodankäynnin koulutus. Hyökkäys pysäytettiin kaksi viikkoa sen alkamisen jälkeen kohonneiden tappioiden takia. Tunisian taistelut
Liittoutuneet hyökkäsivät 22. joulukuuta uudelleen, mutta heidät lyötiin takaisin. Sitten Tunisiassa alkoi noin kuukauden enimmäkseen taisteluton aika. Se loppui siihen, kun Erwin Rommelin Libyasta vetäytyvät joukot saapuivat Tunisiaan tammi–helmikuun vaihteessa.
30. tammikuuta he hyökkäsivät eräiden yhdysvaltalaisjoukkojen kimppuun ja muutaman päivän kuluttua yhdysvaltalaiset vetäytyivät Sbeitlan lähistölle ja rakensivat sinne puolustuslinjan. Kuitenkin saksalaiset hyökkäsivät seuraavalla viikolla ja yhdysvaltalaisten linja murtui 16. helmikuuta. Saksalaiset valloittivat Sbeitlan seuraavana päivänä ja liittoutuneet pakenivat Algerian vastaisten vuorten solille. Koko Tunisia oli akselivaltojen hallussa. 19. helmikuuta saksalaiset hyökkäsivät liittoutuneiden asemien kimppuun Kasserinen solassa. Yhdysvaltalaisten asemat luhistuivat parissa minuutissa ja saksalaiset valtasivat solan.
Näiden tapahtumien jälkeen saksalaiset jakautuivat kahdeksi ryhmäksi, jotka etenivät luoteeseen kohti Thalaa. Lisäksi eräs joukko eteni etelään, Haïdraa kohti. Yhdysvaltajoukkojen moraali alkoi romahtaa ja monet joukot joutuessaan vetäytymään jättivät varusteensa taistelukentälle. 21. päivän vastaisena yönä saksalaiset pääsivät Thalan edustalle, jota puolusti vain heikko ranskalaisosasto. Jos Thala olisi vallattu, suuri joukko liittoutuneita olisi joutunut saarroksiin. Saksalaiset kuitenkin etenivät liian hitaasti ja liittoutuneiden täydennysvoimat ehtivät paikalle, eivätkä saksalaiset sen jälkeen enää pystyneet valtaamaan Thalaa. Tämän jälkeen Rommel päätti lopettaa hyökkäyksen, koska Montgomeryn armeija lähestyi idästä saksalaisten puolustuslinjaa, Marethin linjaa. Saksalaiset alkoivat peräytyä kohti itää. 23. helmikuuta yhdysvaltalaiset pommittivat vetäytyviä saksalaisia ja 24. helmikuuta amerikkalaiset valtasivat Kasserinen solan. Vaikka saksalaiset joutuivatkin perääntymään, he olivat tuottaneet yhdysvaltalaisille suunnatonta vahinkoa, muun muassa tuhonneet tai vallanneet kaksi kolmasosaa yhdysvaltalaispanssarivaunuista. Albay (1885)
Yhdysvaltain asevoimien ja Emilio Aguinaldon johtamien aseistettujen filippiiniläisryhmien väliset sotatoimet alkoivat Manilan ympäristössä 4. helmikuuta 1899. Yhdysvaltain Aasian laivue tarvitsi siten matalakulkuisia tykkiveneitä tukeakseen maajoukkojen taistelua. Espanjan ja Yhdysvaltain välisen sodan päättänyt rauhansopimus mahdollisti Yhdysvaltain maavoimille tehdä sopimuksen Espanjan laivaston Zamboangalla olleiden tykkiveneiden lunastamisesta. Memelin taistelu
Memelin taistelu oli toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu Liettuassa Memelin (nyk. Klaipėdan) kaupungin hallinnasta. Taistelu oli osa Operaatio Bagrationia ja Itä-Preussin offensiivia. Taistelu alkoi 22. lokakuuta 1944 ja päättyi kolme kuukautta myöhemmin 28. tammikuuta 1945, jolloin puna-armeija sai vallattua kaupungin ja Liettuan itselleen. Taistelussa kenraali Erhard Rausin ja Hans Gollnickin johtamat Saksan 3. panssariarmeijan, XXVIII armeijakunnan ja XXXX panssariarmeijakunnan joukot joutuivat vetäytymään kaupungista. Alamon taistelu
Alamon taistelu oli merkittävä Texasin vallankumouksen aikainen taistelu, joka käytiin nykyisessä San Antoniossa. Varsinainen taistelu käytiin maaliskuun alussa 1836, mutta sitä edelsi 12 päivää kestänyt piiritys. Meksikolaisten joukot kukistivat taistelussa texasilaiset Alamon puolustajat, joista vain muutama jäi henkiin. Vaikka meksikolaiset voittivat, taistelu nostatti kapinan aikana merkittävästi valloittajiin kohdistuvaa vastustusta. Texasin tasavalta saavutti itsenäisyyden San Jacinton taistelun jälkeen. Israelin–Palestiinan konflikti
Toinen intifada alkoi syyskuussa 2000. Yhteenotoissa toisen intifadan aikana kuoli 1 116 israelilaista ja 4 066 palestiinalaista. Intifadan alkua avitti oppositiojohtaja Ariel Sharonin vierailu Jerusalemin Al-Aqsan moskeijassa, mutta useimmat arvioivat taustalla olevan muitakin syitä. Sharonin vierailu koettiin kuitenkin erittäin loukkaavaksi palestiinalaisten keskuudessa. Palestiinalaiset ovat tehneet itsemurhaiskuja Israeliin ja Israelin puolustusvoimat ovat vastanneet tuhoamalla terroristien koteja ja tukipaikkoja. Palmyran taistelu
Palmyran taistelu käytiin toisessa maailmansodassa 1. heinäkuuta 1941 osana operaatio Exporteria liittoutuneiden ja Vichyn Ranskan Syyriassa olleiden joukkojen välillä. Brittiläinen mekanisoitu ratsuväki ja arabilegioonan aavikkojoukot kohtasivat Vichyn Ranskan kolonnan Palmyran koillispuolella, jolloin vangittiin neljä upseeria ja 60 miestä. Nämä saivat lopulta Palmyran varuskunnan antautumaan puhumalla. Singaporen historia
Toinen maailmansota levisi Singaporeen helmikuussa 1942. Japani aloitti Tyynenmeren sodan hyökkäämällä Pearl Harboriin Yhdysvaltain laivastotukikohtaan 7. joulukuuta 1941, ja tuhosi suurimman osan Yhdysvaltain Tyynenmeren laivastosta. Samaan aikaan japanilaisjoukot etenivät muualle Kaakkois-Aasiaan. Seuraavana päivänä 8. joulukuuta 1941 japanilaiset nousivat maihin Malakan niemimaan pohjoisosassa. Brittiläiset olivat tuoneet siirtomaidensa suojaksi sota-alukset HMS "Prince of Walesin" ja HMS "Repulsen", jotka japanilaiset upottivat Malaijan rannikolla. Malakan niemimaalla 8. joulukuuta 1941 - 31. tammikuuta 1942 käyty Malaijan taistelu päättyi japanilaisten voittoon ja britit vetäytyivät Singaporeen. Helmikuuhun 1942 mennessä Japani oli valloittanut koko Malakan niemimaan. Japanilaiset jatkoivat etenemistään Singaporen saarelle ja 8.-15. helmikuuta 1942 käytiin Singaporen taistelu. Espanjan–Yhdysvaltain sota
Espanjan ja Yhdysvaltain sota käytiin vuonna 1898, ja se päättyi Yhdysvaltojen voittoon. Yhdysvallat sai haltuunsa Espanjan siirtomaat Karibialla ja Tyynellämerellä. Näihin kuuluvat Puerto Rico, Guam ja Filippiinit. Yhdysvallat menetti 379 sotilasta taisteluissa ja yli viisituhatta tauteihin. Kuuban itsenäistyminen vuonna 1902 oli myös sodan seurausta. Välimeren, Lähi-idän ja Afrikan sotatoimialue toisessa maailmansodassa
Yhdysvallat liittyi Pohjois-Afrikan taisteluihin kenraali Dwight D. Eisenhowerin joukkojen noustessa 8. marraskuuta 1942 maihin Casablancassa operaatio Torchissa. Tämän jälkeen Britannian 8. armeijan edellä länteen vetäytyneet akselivaltojen joukot olivat Tunisiassa kahden tulen välissä, mutta ne kykenivät edelleen viivyttämään liittoutuneiden etenemistä tehokkailla iskuilla esimerkiksi Kasserinen solan taistelussa. Alivoimaisten, heikosti huollettujen akselivaltojen joukkojen vastarinta päättyi Pohjois-Afrikassa 13. toukokuuta 1943, jolloin antautui lähes 240 000 sotilasta. Erwin Rommel
Tobrukin jälkeen Rommel pyrki lopulliseen tavoitteeseensa, Aleksandriaan. Liittoutuneet olivat rakentaneet puolustuslinjan Rommelin tielle (Alamein-linja), joka kulki pohjoisesta Välimeren rannalla olevasta pienestä El Alameinin rautatiekaupungista etelään aavikolle Qattaran syvängöille asti. El Alameinin kaupunki oli vain noin 60 kilometrin päässä Aleksandriasta. Jos Rommel olisi onnistunut murtautumaan läpi El Alameinissä, olisi Egypti menetetty. Rommel hyökkäsi 1. heinäkuuta 1942, mutta ei onnistunut murtamaan liittoutuneiden puolustuslinjaa ja El Alameinin ensimmäinen taistelu päättyi tasapeliin. Rommel tiesi, että seuraava taistelu olisi ratkaiseva. Liittoutuneilla oli kuitenkin materiaalinen ylivoima, ilmaherruus ja lyhyet huoltolinjat. Rommelilla puolestaan oli pulaa joukoista ja huoltolinjat olivat erittäin pitkinä epäluotettavia. Liittoutuneet ehtivät usein upottaa hallussaan olevan Maltan saaren läheltä kulkevat Rommelin huoltolaivat (Rommel ihmetteli alituiseen esikunnalleen, miksi sotavoimien ylijohto ei vallannut Maltaa). Tämän lisäksi Rommelin terveys alkoi pettää. El Alameinin ensimmäinen taistelu
Panssariarmeija Afrikka hyökkäsi aamulla 1. heinäkuuta saksalaisten joukkojen johdolla lähellä El Alameinia, mutta liittoutuneiden puolustuslinja kesti iltaan saakka, mikä keskeytti akselivaltojen etenemisen. Seuraavana päivänä Rommel keskitti joukkonsa pohjoiseen tarkoituksenaan tehdä läpimurto El Alameinin läheisyydessä. Auchinleck puolestaan määräsi tehtäväksi vastahyökkäyksen linjan keskiosassa, mutta hyökkäys epäonnistui. Sen sijaan liittoutuneiden toinen hyökkäys etelässä italialaisia vastaan oli onnistuneempi. Liittoutuneiden vastarinnan takia Rommel siirtyi puolustukseen saavutetulla linjalla. Läntisen aavikon taistelut
Kenraaliluutnantti Alan Cunninghamin johtama brittiläinen 8. armeija aloitti 18. marraskuuta 1941 hyökkäyksen länteen eli operaatio Crusaderin, jonka tavoitteena oli Tobrukin piirityksen murtaminen. Rommelin johtama Saksan Afrikan armeijakunta saavutti taktisia voittoja, jotka lopulta johtivat Auchinleckin vaihtamaan operaation johtoon kenraalimajuri Neil Ritchien. Etenevät joukot kuitenkin vapauttivat Tobrukin sekä pakottivat Bardian ja Sollumin varuskunnat antautumaan. Rommelin oli ensimmäistä kertaa pakko vetäytyä aina El Agheilaan saakka, jossa akselivaltojen joukot ryhmittyivät puolustukseen. Pohjois-Afrikan rintama (toinen maailmansota)
Samaan aikaan amerikkalaiset olivat aloittaneet etenemisen. 17. maaliskuuta he valtasivat Gafsan ja seuraavana päivänä El Guetarin keidaskaupungin. Sen italialaiset puolustajat poistuivat kaupungista lähes vastarinnatta, mutta asettuivat saman nimiseen solaan, joka johtaa sisämaan tasangoille. 20. maaliskuuta amerikkalaiset valtasivat yhden italialaisten asemista ja ottivat 700 vankia. Amerikkalaiset olivat erinomaisissa asemissa mahdollista hyökkäysoperaatiota varten. Silloin saksalaiskomentajat, jotka saivat tiedon amerikkalaisten valtauksista, lähettivät panssaridivisioonan voittamaan amerikkalaiset. 23. maaliskuuta aamukuudelta 50 panssaria, joita seurasi muita joukkoja, tuli solasta ja hyökkäsi amerikkalaisten kimppuun edeten alas laaksoon. Saksalaiset voittivat nopeasti amerikkalaisten etulinjan jalkaväen ja tykistön. Vähän ajan kuluttua he ajoivat miinakenttään ja joutuivat pysähtymään raivaamaan sitä. Silloin yhdysvaltalaiset alkoivat hyvin voimakkaasti tulittaa miinakenttää raivaavia ja raivausta odottavia saksalaisia ja tunnissa saksalaisten 50 panssarivaunusta 30 tuhoutui. Kello yhdeksältä saksalaiset vetäytyivät laaksosta takaisin solaan. El Alameinin toinen taistelu
El Alameinin toinen taistelu oli läntisen aavikon taistelu Pohjois-Afrikassa toisessa maailmansodassa liittoutuneiden ja akselivaltojen välillä 23. lokakuuta – 3. marraskuuta 1942. Erwin Rommelin panssariarmeija oli ollut menestyksekäs ja pyrki Egyptiin. El Alameinin ensimmäisessä taistelussa (1.–27. heinäkuuta) ei saavutettu ratkaisevaa käännettä Pohjois-Afrikan rintamalla. Akselivaltojen eteneminen kohti Aleksandriaa ja Kairoa kuitenkin pysäytettiin. Samoin hyökkäyksen jatkamisyritys elokuussa torjuttiin. Veteen piirretty viiva (elokuva)
Guadalcanal ja sitä ympäröivät saaret kuuluvat itäisiin Salomonsaariin Tyynellä valtamerellä. Guadalcanalin taistelu käytiin 7. elokuuta 1942 – 7. helmikuuta 1943 toisessa maailmansodassa yhdysvaltalaisten ja japanilaisten välillä. Taistelua käytiin maalla, merellä ja ilmassa, ja se pitkittyi japanilaisten kyetessä vahvistamaan asemiaan jatkuvasti. Fallen Timbersin taistelu
Fallen Timbersin taistelu (myös "kaatuneiden puiden taistelu") oli Yhdysvaltain armeijan ja Suurten järvien alueen intiaanien välinen yhteenotto, joka käytiin Eriejärven länsirannalla 20. elokuuta 1794. Vain tunnin kestäneen yhteenoton aikana kenraalimajuri Anthony Waynen johtamat joukot onnistuivat ajamaan intiaanit pakoon. Taistelu oli merkittävä voitto Yhdysvalloille, sillä se lopetti alueen sodat vuosina 1812 - 1814 käytyyn Yhdysvaltain - Iso-Britannian sotaan asti. Läntisen aavikon taistelut
Kesäkuussa 1942 Rommel aloitti uuden hyökkäyksen juuri ennen brittien hyökkäyksen alkua kaapaten itselleen toimintavapauden. Akselivaltojen joukot voittivat liittoutuneet Gazalan taistelussa, jonka jälkeen tappion kokeneet liittoutuneet vetäytyivät Mersa Matruhin kautta El Alameinin vahvalle puolustuslinjalle. Tobrukin puolustuksesta vastaamaan jäi Etelä-Afrikan 2. divisioona. Auchinleck luuli, että Tobruk kestäisi piirityksen kuten aikaisemminkin, mutta kaikkien yllätykseksi se antautui 21. kesäkuuta vain viikon piirityksen jälkeen. Akselivallat saivat yli 25 000 vankia, joukossa useita kenraaleja. El Tebin toinen taistelu
El Tebin toinen taistelu oli brittien ja mahdien Sudanin välillä käyty taistelu 29. helmikuuta 1884 niin sanotun Mahdistisodan aikana. Taistelu käytiin Gerald Grahamin johtamalla brittien sotaretkellä Sudaniin ja se päättyi brittien voittoon. Alamon taistelu
Texasin vallankumous alkoi lokakuussa 1835, kun erimielisyydet Texasiin muuttaneiden siirtolaisten ja Meksikon hallituksen välillä riistäytyivät väkivaltaisiksi yhteenotoiksi. Texasin väliaikaisen armeijan ylipäälliköksi valittu Sam Houston onnistui hyvillä suhteillaan estämään cherokeiden ja muiden heimojen liittymisen meksikolaisiin joukkoihin. Vaikutusvaltainen Stephen F. Austin puolestaan sai tehtäväkseen hankkia riittävästi miehistöä ja tarvikkeita kapinaa varten. Malesia
Toisessa maailmansodassa Japani hyökkäsi Kaakkois-Aasian maihin valloittaakseen eurooppalaisten siirtomaa-alueet. Japani aloitti Tyynenmeren sodan joulukuussa 1941 hyökkäämällä Pearl Harboriin Yhdysvaltain laivastotukikohtaan, missä japanilaiset tuhosivat suuren osan Yhdysvaltain laivastosta. El Alamein
El Alamein oli yksi toisen maailmansodan ratkaisupaikkoja. Kaupungin lähistöllä käytiin kaksi suurta taistelua:
Näiden taistelujen välillä käytiin etelämpänä Alam Halfan taistelu, joka oli saksalaisten viimeinen yritys tunkeutua Niilille. Toropetsin–Holmin offensiivi
Toropetsin–Holmin offensiivi oli toisessa maailmansodassa puna-armeijan tekemä vastahyökkäys saksalaisia vastaan itärintamalla vuonna 1942. Onnistuneen Moskovan taistelun myötä kenraali Pavel Kurochinin johtamat joukot saivat tehtäväkseen hyökätä Staraja Russan ja Ilmajärven alueen kautta Saksan 18. ja 16. armeijan kimppuun ja murtaa Leningradin piiritys. Hyökkäys alkoi 9. tammikuuta 1942, mikä yllätti kylmissään olevat saksalaiset täysin. Toropets vallattiin takaisin 21. tammikuuta. Saksan 123. ja 81. jalkaväkidivisioona kärsivät kovia tappioita. Saksan 189. jalkaväkidivisioona tuhottiin täysin Andreapolin lähistöllä. Useita saksalaisosastoja jäi mottiin Demjanskiin ja Holmiin. Taistelu päättyi 6. helmikuuta 1942. Myöhemmin saksalaisten onnistuttua purkautumaan moteista onnistuneesti he hallitsivat Rževin aluetta maaliskuuhun 1943 saakka. Guadalcanalin meritaistelu
Guadalcanalin meritaistelu käytiin toisessa maailmansodassa marraskuussa 1942 Guadalcanalin lähistöllä Yhdysvaltain ja keisarillisen Japanin laivaston välillä. Taistelut alkoivat 12. marraskuuta 1942 ja päättyivät Yhdysvaltain voittoon 15. marraskuuta 1942. El Alameinin ensimmäinen taistelu
Hävittyään Gazalan taistelun kesäkuussa 1942 8. armeija perääntyi Mersa Matruhin kautta Alameinin linjalle Egyptiin, joka käsitti 60 km aukon El Alameinin kaupungin pohjoisessa Välimeren rannalla ja Qattaran syvängön etelässä aavikolla välillä. Regia Aeronautica
Saksan joukkojen otettua rintamavastuun Pohjois-Afrikassa joukot aloittivat hyökkäyksen 15. helmikuuta 1941 vetäytyen jälleen marraskuussa. Edenneet liittoutuneiden joukot valtasivat lähes 250 lentokonetta Kyrenaikan alueen lentotukikohdista, minkä lisäksi satoja koneita ammuttiin alas ilmataisteluissa. Akselivallat aloittivat vastahyökkäyksen tammikuussa 1942, mikä päättyi Tobrukin valtaukseen kesäkuussa ja etenemiseen El Alameiniin kuukautta myöhemmin. Operaatio Edelweiss
Operaatio Edelweiss () oli toisessa maailmansodassa Saksan suunnitelma valloittaa Kaukasus ja ottaa haltuun Bakun öljykentät Azerbaidžanissa. Operaatio pantiin alulle 23. heinäkuuta 1942, jolloin Adolf Hitler hyväksyi sen. Hyökkäystä olivat tukemassa Wilhelm Listin johtama armeijaryhmä A, Ewald von Kleistin johtama 1. panssariarmeija, Hermann Hothin johtama 4. panssariarmeija, Richard Ruoffin 17. armeija, Wolfram von Richthofenin ilmavoimien 4. lentodivisioona ja Petre Dumitrescun Romanian 3. armeija. Myöhemmin Fedor von Bockin armeijaryhmä B liittyi mukaan avustamaan armeijaryhmä A:ta. 21. elokuuta mennessä saksalaiset olivat edenneet Elbrusille asti ja nostaneet Saksan lipun vuoren korkeimmalle kohdalle. Saksan tappiot Stalingradin ja Kurskin taisteluissa pakottivat heidät vetäytymään Kaukasukselta, jolloin operaatio epäonnistui. Saksalaiset eivät koskaan edenneet Bakuun asti. Rifin sota
Ensimmäiset yhteenotot Rifin alueen berberien ja Espanjan välillä oli käyty jo vuosina 1909–1910 Melillan kaupungin ympäristössä. Melillan sodaksi kutsutut taistelut vaativat yhteensä 2 500 espanjalaisen sotilaan hengen. Vuoden 1911 toisen Marokon kriisin jälkeen solmittiin Fezin sopimus, joka teki Rifin alueesta Espanjan siirtomaan. Filip II (Espanja)
Sotaa käytiin maalla ja merellä. Vuonna 1572 alankomaalaisten johtajaksi tuli Vilhelm Oranialainen ja Alban herttuan joukot valtasivat Haarlemin. Alkmaarin valtaus epäonnistui ja vuonna 1573 Alban herttua jätti tehtävänsä vapaaehtoisesti Don Luis de Requénses y Zuñiganille. Uusi käskynhaltija yritti aluksi neuvotteluja, mutta ne eivät johtaneet tulokseen. Espanjan joukot piirittivät Leidenin, mutta kärsivät murskatappion lokakuussa 1574. Nyt oli kaikille selvää, että Filip II ja espanjalaiset ovat hävinneet sodan. Kaukasian taistelut
Kaukasian taistelut olivat toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taisteluiden sarja Kaukasuksen hallinnasta. Taistelut alkoivat virallisesti vuonna 1942 ja päättyivät Neuvostoliiton voittoon vuonna 1944. Sodan jälkeen Neuvostoliitto painoi mitalin 870 000 sotilaalle, jotka puolustivat Kaukasusta sodan aikana.
Saksa aloitti heinäkuussa 1942 operaatio Edelweissin, jonka tavoitteena oli valloittaa Azerbaidžanin öljykentät Kaukasuksella. Wehrmacht valloitti Stavropolin, Maikopin, Krasnodarin, Mozdokin ja Novorossijskin kaupungit lyhyessä ajassa 11. syyskuuta mennessä. Puna-armeija pysäytti saksalaisten etenemisen Tšetšeniassa "Pohjois-Kaukasian strategisessa puolustusoperaatiossa", joka kesti joulukuuhun saakka. Tammikuussa 1943 puna-armeija suoritti vastahyökkäyksen, jossa vallattiin 12. helmikuuta mennessä uudelleen Stavropolin, Maikopin, Krasnodarin ja Mozdokin kaupungit sekä Novorossijsk 16. syyskuuta mennessä. Lokakuuhun mennessä puna-armeija oli ajanut saksalaiset pois Tamanin niemimaalta. Vuonna 1944 puna-armeija valtasi Krimin alueen ja Sevastopolin takaisin toukokuuhun mennessä. Saksalaiset oli ajettu lopullisesti pois Kaukasukselta 12. toukokuuta 1944 mennessä. Las Navas de Tolosan taistelu
Kun taistelu alkoi 16. kesäkuuta Diego López de Haro komensi ristiretkeläisten keskustassa monikansallisia etujoukkoja, Navarran Sancho VII oikeaa laitaa ja Aragonian Pietari II vasenta. Kastilian Alfonso VIII ja ritarikunnat olivat näiden takana. Kristityt hyökkäsivät, ja sivustoilla maurit saatiin painostettua vetäytymään, jolloin he joutuivat puiden ja kalliolohkareiden sekaiseen maastoon, mikä suosi kristittyjen aseistusta. Keskustassa tilanne oli kuitenkin tasainen ja rintama sahasi edestakaisin. Calatravan ritarit joutuivat perääntymään ja kristityt pakenivat. Muslimien vastahyökkäys kilpistyi kuitenkin kristittyihin jalkamiehiin ja Alfonso VIII:n vastaus sai kalifin päivänvarjon kantajan laskemaan kannattelemansa symbolin, jolloin muslimien keskusta joutui sekasortoon. Kun samalla Aragonian ja Navarran kuninkaat tekivät sivustoissa pihtiliikkeen ja Alfonso hyökkäsi eteenpäin, murtuivat vastustajan linjat täydellisesti. Sancho kääntyi kohti saraseenien keskustaa ja valtasi kalifin sotateltan: kalifi pakeni henkensä edestä aina Jaéniin saakka. Qattaran syvänkö
Toisessa maailmansodassa syvänkö oli este suurimmalle osalle sotilasajoneuvoista, etenkin panssarivaunuille. El Alameinin taistelussa tankit joutuivat kiertämään suolasuot ja -järvet jyrkkien rinteiden viertä, mikä osaltaan ratkaisi taistelun kulkua. Toinen barbareskisota
Toinen barbareskisota on vuonna 1815 käyty sota, jossa osapuolina olivat toisaalta Yhdysvallat ja toisaalta osmanien valtakuntaan kuuluneet barbareskivaltioiksi sanonut Pohjois-Afrikassa sijaitsevat alueet Algeria, Tripoli ja Tunisia. Sodan tulos oli, että Yhdysvallat lakkasi maksamasta merirosvovaltioille suojelurahaa. Samalla sota merkitsi noilla alueilla merirosvoajan vähittäistä päättymistä. Yhdysvaltojen eskaaderi jäi Välimerelle turvaamaan Yhdysvaltojen kaupankäyntiä. Arabien valtakunta
Abdallah ibn al-Zubairin kapina oli umaijadeille huomattavasti vakavampi haaste. Yazidin kuoltua yllättäen vuonna 683 suuri osa islamilaista yhteisöä tunnusti Ibn al-Zubairin kalifiksi; hän sai tukea jopa Syyriasta. Umaijadien vaikeuksia lisäsi, että Yazidin poika Muawija II kuoli ehdittyään hallita vasta muutaman viikon. Seuraavaksi kalifiksi umijadit valitsivat Muawijan serkun Marwan ibn al-Hakamin. Hän hallitsi vain vuoden mutta onnistui 692 kukistamaan Ibn al-Zurairin ja päättämään toisen fitnan. Pekingin–Tianjinin taistelu
Pekingin–Tianjinin taistelu (myös "Beipingin–Tianjinin taistelu") oli toisessa Kiinan-Japanin sodassa Kiinan tasavallan ja Keisarillisen Japanin armeijan joukkojen välinen taistelu Pekingin ja Tianjinin kaupungeista. Taistelu käytiin heinä-elokuussa 1937. Tianjin vallattiin 30. heinäkuuta ja Peking 8. elokuuta. Japanilaiset pitivät voitonparaatin Pekingissä 18. elokuuta. Kumpikin kaupunki oli japanilaisten miehittämä sodan loppuun saakka. Israelin historia
Toinen intifada eli Al-Aqsan intifada alkoi syyskuussa 2000. Usein esitetään, että toinen intifada alkoi Ariel Sharonin vierailtua Al-Aqsan moskeijassa ja että vierailu olisi tulkittu provokaatioksi. Nykyisin sekä palestiinalaiset että israelilaiset ovat yhtä mieltä siitä ettei intifadan syynä ollut ainoastaan Sharonin toiminta. Israelilaiset katsovat intifadan olevan "osa palestiinalaishallinnon laskelmoivaa politiikkaa suhteissaan Israelin valtioon" ja palestiinalaiset puolestaan katsovat sen olevan enemmän kuin "..vain oikeutettu reaktio provokatiiviseen tapaukseen. Se on Palestiinan kansan yksimielinen, julkinen neuvotteluiden epäonnistumisen aiheuttama mielenilmaus ja Israelin toiminnan täydellinen tuomitseminen". Israelissa uskotaan yleisesti palestiinalaisjohdon aloittaneen kansannousun tietoisesti painostaakseen Israelia väkivallan avulla. Jälkikäteen katsottuna oli kuitenkin havaittavissa monia merkkejä potentiaalisesta väkivallasta, joka saattoi syttyä melkein mistä tahansa sattumanvaraisesta tapahtumasta. Yhteenotoissa on toisen intifadan aikana kuollut 1 116 israelilaista ja 4 066 palestiinalaista. Toinen Intian–Pakistanin sota
Toinen Intian–Pakistanin sota (toinen Kashmirin sota) käytiin elokuun ja syyskuun välisenä aikana vuonna 1965. Maat olivat sotineet Kashmirin hallinnosta jo vuonna 1947. Ensimmäisen sodan aselepolinjaa vartioivat YK:n tarkkailijat – vuoden 1965 levottomuuksien yltyessä tarkkailijoiden määrä kaksinkertaistettiin. Merdjayoun taistelu
Merdjayoun taistelu käytiin toisessa maailmansodassa 19. - 24. kesäkuuta 1941 osana operaatio Exporteria liittoutuneiden ja Vichyn Ranskan Libanonissa olleiden joukkojen välillä. Taistelussa Libanoniin edenneet australialaisjoukot puolustautuivat vastahyökkäyksen aloittaneita ranskalaisjoukkoja vastaan Merdjayounissa ja sen ympäristössä. Australialaiset olivat ryhmittyneet puolustukseen Brittiläiseen Palestiinaan johtavaan solaan. 132. panssaridivisioona Ariete
Liittoutuneiden aloitettua operaatio Crusaderin Ariete kykeni menestyksellisesti torjumaan brittiläisen 22. panssariprikaatin hyökkäyksen aiheuttaen hyökkääjälle merkittäviä tappioita.
Divisioona tuhoutui El Alameinin toisessa taistelussa joulukuussa 1942. Tyynenmeren sota
Tyynenmeren sota () eli salpietarisota käytiin vuosina 1879–1884 Chilen sekä Bolivian ja Perun muodostaman liittokunnan välillä. Sodan tuloksena Chile sai haltuunsa mineraaleista rikkaat alueet, Perun Tarapacán ja Bolivian rannikon (nykyisin II Región de Antofagasta), mikä jätti Bolivian sisämaavaltioksi. Amiensin rauha
Amiensin rauha oli 27. maaliskuuta 1802 Amiensissa allekirjoitettu rauhansopimus, joka päätti Napoleonin sotiin kuuluneen toisen liittokunnan sodan. Sopimuksen toisena osapuolena olivat Napoleonin johtama Ranska ja sen liittolaiset Espanja ja Batavian tasavalta (Hollanti), toisena osapuolena oli Iso-Britannia. Toisen päävihollisensa Itävallan kanssa Ranska oli solminut helmikuussa 1801 Lunévillen rauhan. Amiensin rauhansopimuksen jälkeen rauhantila kesti Euroopassa 14 kuukautta, minkä jälkeen Napoleon rikkoi rauhansopimuksen ja alkoi kolmannen liittokunnan sota. Pommikone
Aasiassa ja varsinkin Tyynenmeren sodassa pommikoneet olivat merkittävässä asemassa. Tyynenmeren sota koostui lähinnä ”saarelta saarelle” -tyyppisestä sodasta ja laivastotaisteluista. Laivojen tykit eivät enää ratkaisseet taisteluja, vaan lentotukialusten kannelta nousevilla syöksypommittajilla oli suurin merkitys. Niinpä meritaistelujen tulokset ratkaisi usein lentotukialusten määrä. Sota alkoi 7. joulukuuta 1941, kun Japani hyökkäsi Yhdysvaltain Tyynenmeren laivaston tukikohtaan Pearl Harboriin. 441 japanilaista syöksy- ja torpedopommittajaa nousi kuuden lentotukialuksen kannelta. Hyökkäys oli Japanin kannalta menestys. Lentotukialusten kannelta nousevat syöksy- ja torpedopommittajat olivat merkittävässä asemassa myös muissa Tyynenmeren sodan taisteluissa. Myöhemmin japanilaiset joutuivat puolustuskannalle. Menetettyään viimeisetkin lentotukialuksensa 1944 Japani oli käytännössä hävinnyt sodan. Toisen maailmansodan loppuvaiheessa yhdysvaltalaiset pommikoneet saivat myös uudenaikaisen pommin, atomipommin, joka perustui uraanin fissioon. Kahden ydinaseen pudottaminen Hirošimaan ja Nagasakiin lopetti sodan. Tyynenmeren sota toisessa maailmansodassa
Tyynenmeren sota toisessa maailmansodassa () oli Tyynellämerellä, Kaakkois-Aasiassa ja Itä-Aasiassa liittoutuneiden ja Japanin välillä vuosina 1941–1945 käyty osa toista maailmansotaa. Sotatapahtumiin sisällytetään Tyynenmeren sotatoimialue, Tyynenmeren lounainen sotatoimialue, Kaakkois-Aasian sotatoimialue sekä Kiinan-Japanin sota (joulukuusta 1941) kuten myös Neuvostoliiton ja Japanin konflikti vuonna 1945. Tyynenmeren sota toisessa maailmansodassa
Japanin maavoimat jatkoivat etenemistään Salomoninsaarilla ja Uudessa-Guineassa. Heinäkuusta 1942 alkaneissa taisteluissa australialaiset usein kouluttamattomat reservipataljoonat viivyttivät japanilaisten etenemistä Kokodan­tietä yli Owen Stanleyn -harjanteen kohti Port Moresbyä. Nämä taisteluissa kuluneet joukot korvattiin elokuun lopulla vakinaisilla Australian 2. armeijan () yksiköillä, jotka olivat palanneet Välimereltä suojaamaan kotimaataan. Arabien valtakunta
Pitkään eläneen virheellisen käsityksen mukaan abbasidien vallankumouksen taustalla olisivat olleet islamiin kääntyneet persialaiset, jotka eivät halunneet tyytyä asemaansa toisen luokan muslimeina. Vallansiirron on katsottu merkinneen kehitystä arabialaisen syntyperän korostamisesta kohti kaikkien muslimien keskinäistä tasa-arvoa. Kapinointi alkoi umaijadien sisäisenä tyytymättömyytenä kalifi Hishamin jälkeisiin vallanperimysjärjestelyihin. Marwan II onnistui vielä 747 hetkeksi palauttamaan järjestyksen suureen osaan valtakuntaa, mutta toisin kuin Muawijan aikana vuonna 661 tai Abd al-Malikin hallitessa 692 tämä sisällissota ei päättynytkään tähän. 
Jo pitkään maanalaisena vaikuttanut, alkuvaiheessa Alin puolueen kannattajiksi verhoutunut abbasidien johtama liike nousi avoimesti umaijadeja vastaan mustan kapinalippunsa alla. Id al-Fitrin päivänä 15. kesäkuuta 747 Abu Muslim tukijoineen heiluttivat mustia lippuja alkaneen vallankumouksen merkiksi. Hän otti koko Khorasanin pian valtaansa, karkotti sen umaijadikuvernöörin Nasr ibn Sayyarin ja lähetti armeijan länteen. Kuufa joutui Hashimiyya-liikkeelle vuonna 749 ja samalla piiritettiin Wasit, viimeinen Umaijadien tukikohta. Abu al-Abbas al-Saffah tunnustettiin uudeksi kalifiksi Kufan moskeijassa samana vuonna. Samaan aikaan Marwan II keräsi armeijan ja marssi kohti Irakia. Joukot kohtasivat Zab-joen varrella 25. tammikuuta 750 ja taistelu päättyi Abu al-Abbasin voittoon. Huhtikuussa Damaskos antautui Abbasideille, ja viimeinen naula arkkuun oli, kun abbasidi-agentit murhasivat Marwan II:n Egyptissä elokuussa. Toinen ristiretki
Kristityt saivat jalansijaa Lähi-idästä ensimmäisen ristiretken onnistumisen ansiosta. Onnistuminen johtui pitkälti muslimien sisäisestä hajaannuksesta, mutta pian ristiretken jälkeen he alkoivat taas koota omia rivejänsä. Saraseenien joukosta nousi 1120-luvun loppupuolella kunnianhimoinen seldžukkilainen Mosulin kuvernööriksi noussut Imad ad-Din Zengi. Hän taisteli paljon toisia muslimihallitsijoita vastaan. Antiokian kuninkaan Bohemond II:n kuoltua vuonna 1130 valtio vajosi sisäisiin ongelmiin. Ongelmat lientyivät nopeasti kun Raymond de Poitiers löysi tiensä kuningaskunnan johtoon. Brittiläinen 8. panssaridivisioona
El Alameinin toisen taistelun jälkeen suunniteltiin divisioonan joukkojen keskittämistä takaa-ajoyksiköksi, mutta suunnitelmasta luovuttiin akselivaltojen joukkojen nopean vetäytymisen vuoksi. Läntisen aavikon taistelut
Montgomery aloitti joukkojen täydentämisen ja tehokkaan koulutusohjelman valmistellessaan hyökkäystä. Hän saavutti elokuussa Rommelin yrittäessä läpimurtoa Alam Halfan taistelussa puolustusvoiton, joka valoi luottamusta joukkoihin ja poliittiseen johtoon. Taistelun jälkeen joukkoja vahvennettiin edelleen ja varastoja täydennettiin suunnitellun hyökkäyksen mahdollistamiseksi.
Montgomeryn aloitti 23. lokakuuta suurhyökkäyksensä, jolloin El Alameinin toinen taistelu alkoi. Se päättyi 3. marraskuuta liittoutuneiden murskavoittoon. Yritys saartaa akselivaltojen joukot Mersa Matruhiin epäonnistui sateen vuoksi. Akselivaltojen motorisoidut joukot poistuivat pussista 7. marraskuuta. Rannikkotie oli katkaistu, mutta Halfayan sola saatiin helposti vallattua, minkä jälkeen Egypti oli vapautettu. Akselivaltojen rintaman keskustassa ja eteläosissa olleet italialaiset moottoroimattomat jalkaväkiosastot joutuivat pääosin antautumaan varusteiden erityisesti veden puutteen vuoksi. El Tebin toinen taistelu
Mahdistien toinen rynnäkkö epäonnistui, ja he perääntyivät El Tebin linnoitettuihin asemiin. Britit erehtyivät luulemaan tätä paoksi ja lähettivät ratsuväkensä ajamaan mahdisteja takaa. Epätasaisessa maastossa tehokas ratsuväen rynnäkkö ei onnistunut, ja mahdistit eivät hajonneet rynnäkön edessä. Sen sijaan he väistivät brittien hevoset ja koettivat kaataa näitä heittoaseilla. Lopulta noin 30 mahdistien ratsumiestä hyökkäsi ratsuväkeä vastaan ja aiheuttivat näille tappioita, mutta tuhoutuivat lopulta itse. Samaan aikaan jalkaväki oli edennyt mahdistien sivustaan, miehitti heidän hylkäämänsä tykit ja käänsi ne mahdisteja vastaan. Noin kahdelta iltapäivällä mahdistit vetäytyivät yllättäen ja jättivät taistelukentälle noin 1 500 kuollutta ja saman verran haavoittuneita. Grahamin joukot menettivät kuolleina 5 upseeria ja 34 miestä. Haavoittuneita oli 16 upseeria ja 36 miestä. Kapteeni Arthur Knyvet Wilson sai toiminnastaan taistelun aikana Viktorian ristin. Läntisen aavikon taistelut
Läntisen aavikon taistelut (tunnetaan myös nimellä "aavikkosota") oli toisen maailmansodan Pohjois-Afrikan rintaman ensimmäinen vaihe. Taistelut alkoivat 11. kesäkuuta 1940 ja päättyivät 4. helmikuuta 1943. Taistelut käytiin Egyptin ja Libyan välisellä aavikolla. Rifin sota
Rifin sodan katsotaan alkaneen vuonna 1920, kun kenraali Dámaso Berenguer yritti tuloksetta valloittaa Espanjan Marokon itäpuoleisen territorion alueita jebalaheimolta. Heinäkuussa 1921 Abd el-Krimin johtamat berberijoukot löivät espanjalaiset Annualin taistelussa, jossa kaatui lähteistä riippuen 8 000–12 000 Espanjan sotilasta. Elokuuhun mennessä Espanja oli menettänyt kaikki Marokossa vuoden 1909 jälkeen hallintaansa saamat alueet ja sen 14 000 miehen vahvuinen Afrikan-armeija joutui vetäytymään Melillan kaupunkiin. Espanjan menetykset johtivat lopulta syyskuussa tapahtuneeseen Rifin tasavallan perustamiseen. Berberit eivät hyökänneet Melillaan, koska Abd el-Krim pelkäsi kaupungissa asuvien ulkomaalaisten vahingoittumista. Siitä olisi saattanut olla seurauksena muiden eurooppalaisten valtioiden liittyminen sotaan Espanjan rinnalle. Myöhemmin el-Krim kertoi pitäneensä ratkaisuaan suurena virheenä. Pohjois-Afrikan rintama (toinen maailmansota)
Pohjois-Afrikan taistelut alkoivat Italian sodanjulistuksella 10. kesäkuuta 1940. Brittien 11. husaarirykmentti 1. panssarirykmentin tukemana ylitti 14. kesäkuuta Egyptin ja Libyan välisen rajan ja valtasi italialaisen varuskunnan Fort Capuzzon. Tämän seurauksena Italia aloitti hyökkäyksen Egyptiin, jolloin he valtasivat syyskuussa 1940 Sidi Barranin. Liittoutuneiden vastahyökkäys, operaatio Compass, alkoi joulukuussa, jolloin Italian 10. armeija tuhottiin ja Saksa joutui lähettämään Erwin Rommelin komentaman armeijakunnan Afrikkaan (operaatio Sonnenblume) tukemaan perääntyviä italialaisia ja estämään rintaman sortumisen. Bir Hakeimin taistelu
Bir Hakeimin taistelu oli toisen maailmansodan taistelu, joka käytiin 26. toukokuuta – 11. kesäkuuta 1942 Erwin Rommelin johtaman Saksan Afrikan-armeijan ja Marie Pierre Koenigin johtamien Vapaan Ranskan joukkojen välillä Bir Hakeimissa Libyassa. Vapaan Ranskan joukot viivyttivät Rommelin joukkoja 16 päivän ajan ennen perääntymistään ja antoivat näin liittoutuneiden joukoille aikaa ryhmittyä uudelleen ja organisoida puolustusta El Alameinissa. Thaimaan historia
Japani hyökkäsi Pearl Harboriin Yhdysvaltojen laivastotukikohtaan 7. joukukuuta 1941, mikä käynnisti toiseen maailmansotaan kuuluneen Tyynenmeren sodan. Päivää myöhemmin Japani nousi maihin Thaimaan eteläosissa. Thaimaan armeija teki vastarintaa tietämättä että Bangkok oli jo antautunut japanilaisille. Japanin invaasion jälkeen Phibun solmi sotilasliiton Keisarillisen Japanin armeijan kanssa. Tuen vastalahjaksi Japani lupasi palauttaa Thaimaalle maan siirtomaille menettämät maat Ranskan Indokiinasta ja Malaijasta. Phibun toivoi pystyvänsä palauttamaan Japanin tuella suur-Thaimaan. Fallujan toinen taistelu
Kaupungin valtauksen valmistelut alkoivat tykistön ja ilmavoimien iskuilla kohteisiin eri puolilla kaupunkia 30. lokakuuta, Marraskuun puolella sähkönjakelu kaupungissa katkaistiin ja tulevasta hyökkäyksestä varoitettiin kaupunkiin tiputetuilla lentolehtisillä. Noin 75–90 % kaupungin siviiliväestöstä pakeni ennen taistelun alkamista. Amerikkalaisten Fallujan valtaamiselle antama alkuperäinen operaationimi oli Phantom Fury, mutta Irakin pääministeri Iyad Allawi antoi sille uuden nimen al-Fair eli uusi aamunkoitto. El Alameinin taistelut
El Alameinin taistelu tarkoittaa seuraavia toisen maailmansodan taisteluita, jotka käytiin El Alameinin kaupungin läheisyydessä: