Mitkä asiat ovat vaikuttaneet Taalintehtaan kylän rakentumiseen?
Taalintehdas
Taalintehtaan kylän rakentumiseen on ennen kaikkea vaikuttanut teollistuminen ja kylän pitkään jatkunut, yli 300-vuotinen ruukkitoiminta. Taalintehdas kuuluu 1600-luvun suurvalta-ajan varhaisiin rautaruukkeihin. Taalintehtaalla oli poikkeuksellisen pitkä historiallinen jatkuvuus, sillä tehdas perustettiin jo vuonna 1686 ja aina vuoteen 2012 asti siinä toimi edelleen rautatehdas. Myös Taalintehtaan kylän voidaan laskea syntyneen silloin, kun Dahlin kylään perustettiin rautaruukki.
Jarmo Peltola
Peltolan viimeaikaiset tutkimusteemat ovat kosketelleet globaalia Tamperetta (yhdessä Pertti Haapalan kanssa), Finlaysonin puuvillatehtaan historiaa 1820–1918, sanitaatiojärjestelmän rakentamisen vaikutusta kuolleisuuden ja lapsikuolleisuuden alenemiseen Suomen kaupungeissa (yhdessä Sakari Saaritsan kanssa) ja vuosien 1915–1916 lavantautiepidemiaa Tampereella (samoin Saaritsan kanssa). Tutkimusryhmä HoPES alkoi rakentaa Peltolan johdolla vuonna 2017 mittavaa kotimaista väestötietokantaa. Purpe
Taajaman synty liittyy rautatien ja kaasuputkiston rakentamiseen. Tammikuussa 1978 paikkakunnalle saapui Surgut- Urengoi rautatien rakentajia. He perustivat majoitusleirin nykyisen Purpen taajaman seudulle. Virallisesti Purpen kylän perustamisajaksi katsotaan 17 lokakuuta 1979, kun vastaava neuvosto teki päätöksen rautatieaseman rakentamisesta Purpeen Purin piirin alueelle. Vuonna 1979 lähiställe rakennettiin maakaasun siirtoputkiston kompressoriasema. Huhtikuussa 1980 ensimmäinen matkustajajuna saapui jo taajamaan. Sittemmin alueelle on rakennettu muun muassa terveysasema, kouluja, lastentarhoja, kulttuuritalo, poliisi- ja paloasema sekä ortodoksinen kirkko. Taajamassa toimii myös paikallisradio ja -televisiostudio. Kuokkastenkoski
Joensuulainen suurliikemies Antti Juhana Mustonen rakensi Kuokkastenkoskelle rautatehtaan, joka valmistui 1877. Rautatehtaan (ruukin) raaka-aineena käytettiin lähiseudun järvien järvimalmia, josta tehtiin harkkorautaa masuunissa pasuttamalla. Tehdas tarvitsi paljon puuta masuunin tarvitseman hiilen takia, ja lähimetsät hakattiinkin aukeiksi. Rautatehdas työllisti paljon väkeä, ja rautatehtaan ympärille syntyi nopeassa tahdissa myös muuta teollisuutta, kuten saha, mylly, meijeri, sähköhuone, kalkkimylly, höyläämö, tärpättitehdas, tiiliruukki, kaksi lotjaveistämöä ja laivankorjaustelakka. Ruukin alueelle syntyi noin 500 ihmistä käsittävä yhdyskunta monine rakennuksineen. Telmana
Taajama on rakennettu Inkereenjoen rannalle 1700-luvun lopulla perustettujen saksalaisten siirtokuntien paikalle. Voiskorovan lähellä, nykyisen Pionerin kylän alueella, sijaitsi Inkereen luterilaisen seurakunnan kirkko. Isoran Lopotti palveli Pietarin ja Moskovan välistä maantieliikennettä. Saksalaissiirtokuntiin perustettiin 1920-luvun lopussa Ernst Thälmannille nimetty kolhoosi (myöhemmin sovhoosi), josta taajama on saanut nimensä. Siirtokunnat ja seudun inkerinsuomalaiset kylät tuhoutuivat toisen maailmansodan taisteluissa. Nykyään taajamassa toimii Thälmannille nimetty karjatila. Severoonežsk
Taajaman asukasluvun kehitys
Severoonežskin taajama on saanut alkunsa vuonna 1974 avatusta bauksiittikaivoksesta. Sen yhteyteen suunniteltiin Neuvostoliiton suurinta alumiinitehdasta ja Severorossijsk-nimistä kaupunkia. Suunnittelutyöhön osallistuivat myös Unkari ja Bulgaria. Tarinan mukaan tehtaan rakentamisesta luovuttiin Ukrainan Mykolajivissa jalostetun halvemman guinealaisen bauksiitin takia. Kylä
Norjan läntisten laaksojen kantatalojen jakautuessa useammaksi tilaksi on syntynyt tiheitä ryhmäasutuksia (). Yleisesti otaksutaan kylien muodostuneen yksinäistaloista, joita on lohkottu veljesten kesken sukupolvesta toiseen. Ruotsalainen David Hannerberg (1900–1981) on oppilaineen osoittanut vanhojen maanmittauskarttojen avulla, että ryhmäasutuksia kehittyi myös, kun hajallaan sijainneita taloja siirrettiin toistensa läheisyyteen. Siirtoja tapahtui kaksivuoroviljelyn ja peltojen yhteisaitaamisen käyttöönoton yhteydessä. Itä- ja Keski-Euroopassa asutuksen tiivistymistä edisti turvallisuushakuisuus ja feodalismi, jossa mahtimiehet halusivat talonpoikien muuttavan toistensa lähelle voidakseen paremmin valvoa heitä. Tullikamarin kulttuurikeskus
Raatihuoneen ja Tampellan juhlatalon jälkeen arkkitehti Georg Schreckin seuraava uusrenessanssityylinen rakennussuunnitelma oli Itsenäisyydenkatu 2:ssa olevat Tampereen tullikamari ja pakkahuone. Se muodostuu kaksikerroksisesta tullikamarista johon on yhdistetty yksikerroksinen pakkahuone. Rakennus sijaitsee rautatien, Puolimatkankadun ja Pinninkadun rajaamalla alueella.
Tammelan eteläpuolella sijaitseva Tullin alue sai ensimmäisen asemakaavansa 1900-luvun vaihteessa. Alueen muodostuminen oli alkanut 1800-luvun lopulla, kun ratapihan läheisyyteen oli ryhdytty rakentamaan varasto-, konttori- ja tuotantotiloja. Tullikamarin ja pakkahuoneen vieressä sijaitsi viljakauppaa harjoittaneen Maantuotteen vuonna 1909 rakennuttama mylly punatiilisessä makasiinissa. Tullikamarin lounaispuolella rautatiealueella sijaitsivat vanhat veturitallit, joista ensimmäinen oli valmistunut jo vuonna 1874. Taalintehdas
Tori ja sitä ympäröivä rakennuskanta syntyivät 1800-luvun puolivälissä. Ensimmäisiä rakennuksia alueella olivat luultavasti rantamakasiinit, jotka koostuvat tallista, viljamakasiinista ja varastorakennuksesta sekä niiden vieressä sijaitseva toimistorakennus sekä vanha postitalo torin laidalla. Kaikki ovat empiretyylisiä rakennuksia. Rannan makasiineja kutsutaan ”Engelin makasiineiksi”, mutta ei ole todisteita sille että makasiinit olisivat C.L. Engelin suunnittelemia. Makasiinien yhteydessä on aikanaan ollut lastauslaituri ja nosturi. . Rantamakasiineissa toimi pitkään tehtaankonttoritilat. Tällä hetkellä rantamakasiineissa toimii mm. ravintola ja kesällä matkailuinfo. Lisäksi talli toimii elokuvateatterina, jossa pidetään myös erilaisia yleisötilaisuuksia. Tallin historiaa kunnioitetaan, sillä elokuvateatterin nimi on Bio Pony. Palokki
Kylällä on pitkä teollinen historia, johon olennaisesti liittyy vesivoima ja puu. Palokin koskivoimaa on hyödynnetty ainakin 1700-luvulta lähtien puun sahauksessa voimanlähteenä. 1800-luvulla Hackman & Co -yhtiöllä oli kylällä vuosikymmeniä suuri sahalaitos ja laajoja maaomaisuuksia. Sahatavaraa vietiin Venäjälle, ennen muuta Saimaan kanavan kautta Pietarin seudulle. Suurimmillaan Palokin kylän asukasmäärä ylitti huomattavasti tuhannen hengen rajan 1900-luvun alussa. Venäjän vallankumouksen jälkeen ja Suomen itsenäistyttyä 1917 vienti Venäjälle romahti. Palokin sahaustoiminta hiipui 1920-luvulla, ja kylän asukasmäärä pieneni. Kylä muuttui samalla hiljalleen tyypilliseksi maatalousvaltaiseksi maaseututaajamaksi. Muistona teollisesta toiminnasta alueella on jäljellä joitakin säilyneitä rakennuksia sekä sähköä tuottava vuonna 1961 rakennettu Outokumpu Oy:n vesivoimalaitos, joka tuotti sähköä Keretin kaivoksen käyttöön mutta jonka nykyisin omistaa Pohjois-Karjalan Sähkö Oy. Luulaja
Teollisuus syrjäytti maataloutta elinkeinona yhä enemmän 1900-luvun aikana. Ruotsin lapin malmia opittiin jalostamaan ja malmbananin ansiosta Karlsvikiin avattiin rautatehdas 1906. Sen merkitys haipui kuitenkin 1940-luvulla rakennetun "Norrbottens järnverk":in vuoksi, josta myöhemmin kehittyi SSAB, eräs läänin tärkeimmistä teollisuusyrityksistä. Luulaja alettiin tuntea teräs- ja satamakaupunkina ja se kehittyi Norrbottenin läänin tärkeimmäksi kaupungiksi. Kiviranta (Tornio)
Tultaessa 1960-luvulle kulkuyhteyksien parantumisen ja autoistumisen myötä kylän asukkaiden ammatit vaihtuivat maataloudesta teollisuuden ja palvelun ammatteihin johtuen kaupungin läheisyydestä. Aikakauden muuttumista kielivät uittotoiminnan sekä perinteisen lohenkalastuksen päättyminen syksyllä 1970. Kylän läpi aivan joen rannan läheisyydessä mennyt jokivarren valtatie siirrettiin vanhan kyläyhteisön itäpuolelle rautatien varteen vuonna 1971. Tässä vaiheessa kylän uudisasutus, omakoti-, rivitalo- ja kerrostaloasutus, oli laajentumassa radan itäpuolelle. Tämän vuoksi vanhassa koulutalossa ei kyetty enää hoitamaan kansakoulusta peruskouluksi muuttuneen opetuksen oppilasmääriä, vaan uudelle asuntoalueelle rakennettiin uusi suurempi koulutalo. Kivirannan elämä Alatornion kunnan keskuksena päättyi vuoden 1972 lopussa. Kylästä tuli syntyneen suuremman Tornion kaupungin esikaupunki. Créteil
Kasvava kaivostoiminta muutti Créteilin väestön koostumusta, ja 1800-luvulla kivilouhoksissa työskentelevien työläisten määrä kasvoi huomattavan suureksi. Kylän talouselämään vaikutti myös vanhan jauhomyllyn muuttaminen puuvillakehräämöksi vuonna 1804 sekä lannoitetehtaan perustaminen vuonna 1851. Halisten kylämäki
Halisten kylämäki on Maarian pitäjän Halisten kylän historiallinen keskusalue Turun Halisissa Aurajoen rannalla. Läheisen Kuralan kylämäen tapaan se on ollut asuttuna yhtäjaksoisesti rautakaudelta asti. Kylän perinteinen rakenne on vieläkin säilynyt, ja rakennukset ovat pääosin 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta. Kylämäki muodostaa yhdessä viereisen Halistenkosken ja Turun vesilaitoksen rakennusten kanssa yhden Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Ulvila
Moderniin yhteiskuntaan siirtyminen paransi hiljalleen kansan elinoloja. Vuoroviljelyä alettiin harrastaa järjestelmällisesti 1880-luvulla ja myös osuusmyllyjä ja -meijereitä perustettiin. Vuonna 1892 Arthur Hellman perusti Friitalan nahkatehtaan, joka muutti Friitalan kylän teollisuusyhdyskunnaksi. Vuonna 1895 valmistui Tampereen–Porin rautatie, jonka seisakkeiksi muodostuivat Friitala ja Haistila. Ajan kuljetusmetodeista kertoo se, että alkuvaiheessa Haistila toimi tavaraliikenteen pääteasemana, jossa satamaan matkalla olleet tavarat lastattiin ruuhiin jokikuljetusta varten. Jokea käytettiin myös puutavaran uittoon 1800-luvun loppupuolelta 1960-luvulle saakka. Entisajan suomalainen talonpoikaiskylä
Maastosuhteet selittävät osan kylien eroista. Lounaisen Suomen laajat savimaat mahdollistivat kylien kasvamisen suuriksi. Sen sijaan rämeiden saartamissa pohjalaisissa jokilaaksoissa viljelyskelpoinen maa oli kapeana kaistaleena, jolloin asutuksestakin tuli nauhamainen. Itä-Suomessa viljelyskelpoinen maa oli pieninä palasina, jolloin talojen sijoittaminen hajalleen oli käytännöllisintä. Toinen selittävä tekijä on maatalouden historia. Karjalaan ja Savoon levisi myöhäiskeskiajalla uusi kaskeamistekniikka. Jykeviä havumetsiä alettiin yleisesti käyttää polttoviljelyyn. Pohjois-Karjalassakin oli keskiajan lopulla suuria ryhmäkyliä, joissa asui kalastajia ja eränkävijöitä. Kun maanviljelystä tuli pääelinkeino, asutus hajautui ja alkoi liikkua, sillä hyvien kaskimaiden toivossa kannatti hylätä vähäiset raiviot. Itä-Suomessa kaskenpoltto säilytti asemansa 1800-luvun alkupuolelle asti. The Collapse of Complex Societies
Moderni teollisuusyhteiskunta poikkeaa Tainterin mukaan aikaisemmista siinä, että yhä suurempi osa työstä tehdään fossiilisten polttoaineiden avulla. Ilman niitä eurooppalaiset valtiot olisivat romahtaneet todennäköisesti ennen 1800-lukua. Keskinäiseen kilpailuun juuttuneet valistusajan valtiot joutuivat vaatimaan väestöltään koko ajan enemmän työtä, mikä oli jo johtamassa rajahyödyn alenemiseen. Fossiiliset polttoaineet, ensimmäisenä kivihiili, antoivat näille valtioille kuitenkin niin paljon energiaa, että ne saavuttivat valtavista kustannuksista huolimatta suuria hyötyjä investoinneistaan. Kuvaavaa on se, että nykyaikainen teollistunut maatalous kuluttaa kymmenen kertaa niin paljon energiaa kuin se tuottaa. Tämä yhtälö olisi ollut täysin mahdoton pelkällä ihmistyövoimalla, jonka energia on peräisin sen tuottamasta ruoasta. Nauhakeraaminen kulttuuri
Aikaisempien tutkimusten mukaan pitkistä taloista koostuvat kylät olisivat olleet hyvin liikkuvia, toisten tutkimusten mukaan melko pysyviä.Jotkut kylät pysyivät paikoillaan 500 vuotta. Kylät olivat kaukana toisistaan, ja väestönkasvu hidasta. El Tajín
El Tajín on muinainen, jo raunioitunut intiaanien rakentama kaupunki Meksikonlahden rannalla. Se oli luoteisen Mesoamerikan tärkein keskus Teotihuacanin valtakunnan romahduksen jälkeen. Siellä kehittyi totonaakkien kulttuuri. Toholampi
1600-luvulla Toholammin asutuskehitys katkesi Ruotsin sotiessa suurvalta-aseman ylläpitämiseksi. 1624 verotarkastuksessa todettiin Suur-Lohtajan parhaimpien tervametsien löytyvän Kannuksen Mutkalammilta ja Toholammilta. Tervanpoltosta tuli ensimmäinen apuelinkeino, joka auttoi talonpoikia irrottautumaan puhtaasta luontaistaloudesta ja siirtymään luottotalouteen. Yhden talon tervantuotanto saattoi jo 1600-luvulla nousta useisiin kymmeniin tynnyreihin ja tämän vuoksi käräjilläkin riideltiin tervasta useasti. Myös pienimuotoista raudanvalmistusta harrastettiin seudulla. Talonpojat valmistivat ankkureita ja muita suurempia taontatöitä vesivoimalla käyvien väkivasaroiden avulla, jotka olivat yksityisiä tai useampien talojen yhteisiä. 1700-luvulla rautateollisuus kuitenkin alkoi laantua.
Toholammin ensimmäinen kirkko rakennettiin 1665 Toholammin rannalle Lestijoen varrelle. Vuoden 1700 rovastintarkastuksessa todettiin, että sade ja lumi löivät kirkonnurkista sisään ja uusi kirkko valmistui 1765 samalle paikalle. Rakennusmestarina toimi kalajokilainen Matti Jylkkä. Vaikka toholampilaiset olivat saaneet oman kirkon jo 1665, he saivat ensimmäisen asuntopapin vasta 90 vuotta myöhemmin. Omaksi kappeliseurakunnaksi Toholampi erotettiin Lohtajan seurakunnasta 18. elokuuta 1775. Toijala
Rautateiden tulo vaikutti paikkakunnalla myös torpparien määrään. Kun metsien arvo nousi ja maanomistajat korottivat torppien vuokria, suurin osa torppareista luopui viljelmistään ja siirtyi rautateiden palvelukseen. 
Liikenneyhteyksien ansiosta paikkakunnalle nousi vähitellen myös teollisuutta. Jo rautateiden käyttöönottovuonna 1876 aloitti toimintansa oluttehdas, joka valmisti kunnan määräyksestä 1890-luvulta lähtien vain virvoitusjuomia. Vuonna 1898 perustettiin Toijalan Kaidetehdas, jonka tunnetuimpia tuotteita olivat kangaspuut. Vuosisadan vaihduttua Toijalasta muodostui huomattava tapettiteollisuuden keskus. Vuonna 1903 aloitti toimintansa Toijalan Tapettitehdas, vuonna 1927 Uusi Tapettitehdas ja vuonna 1930 Pihlgren & Ritolan Tapettitehdas, ja Toijalassa valmistui pitkään 60 prosenttia kaikesta Suomessa tuotetusta tapetista. 1970-luvulla Toijalassa toimi kolme Suomen silloisista kuudesta tapettitehtaasta.
Vuonna 1911 tehtiin ensimmäinen ehdotus Toijalan muuttamiseksi kauppalaksi. Vanha Akaan kunta alkoi hajota Kylmäkosken itsenäistyessä vuonna 1910, ja myös Viiala erosi Akaasta vuonna 1932. Akaan kunta lakkautettiin vuoden 1946 alussa ja sen jäljelle jääneestä osasta muodostettiin Toijalan kauppala. Seurakunnan nimenä säilyi tästä huolimatta Akaan seurakunta.
Vuoden 1975 alussa Toijalaan siirrettiin Valkeakosken kaupungista aiemmin Sääksmäkeen kuulunut noin 17 neliökilometrin kokoinen Tyrisevän alue. Kunnallislain muutoksen nojalla Toijala muuttui kauppalasta kaupungiksi vuoden 1977 alussa. Uljana
Pietarin kaupungin perustamisen jälkeen Saaplinan seudusta tuli tärkeä rakennuskiven, tiilien ja hiekan tuotantoalue. Pietarin ja Moskovan välisen rautatien valmistuttua vuonna 1851 seudulle syntyi huvila-asutusta. Kaupunkimaisen taajaman statuksen Uljana sai vuonna 1927. Lapinkosken voimalaitos
Kolme vaaka-akselista "Tampereen Pellava- ja Rauta-Teolisuus osake-yhtiön" (Tampella C-sarja No: 10) turbiinia eivät kuitenkaan ilman liian arvokkaana pidettyä pyörimisnopeuden säätäjää ole saarekkeena tuottaneet kylälle kovin tasaista sähköä ja liitäntä kantaverkkoon rakennettiin nopeasti. Luettelo televisiosarjan Salatut elämät yrityksistä, tuotemerkeistä ja puolueista
Talotaikurit oli kiinteistönhuoltoyhtiö, jonka vastuualueena oli alun perin Pihlajakatu 23, mutta myöhemmin sen lisäksi muutama muukin lähialueen kerrostalo. Yhtiö perustettiin Taalasbiili-autokorjaamon rippeille, kun asunto-osakeyhtiö Pihlajakatu 23:n yhtiökokous päätti täpärän äänestyksen jälkeen irtisanoa Taalasmaat talonmiehen tehtävistä ja palkata tilalle huoltoyhtiön. Tarjousten perusteella taloyhtiön hallitus valitsi tietämättään tämän Taalasmaiden omistaman yrityksen hoitamaan samoja talonmiestehtäviä, yrityksen toimitusjohtajaksi kun oli Kari Taalasmaan sijasta merkitty ”Karita Alasmaa”. Myöhemmin Taalasmaat vaihtoivat osia Ismo Laitelan kanssa, joka otti Talotaikurit hoitoonsa ja Taalasmaat saivat Stellans-myymälän. Ismon kyllästyttyä työhön, siirtyi Ami Vainio Talotaikureihin huoltomieheksi. Kevään 2008 jaksoista lähtien Talotaikureissa työskentelivät Seppo ja Kari Taalasmaa sekä Lasse Sievinen. Lassen lähdettyä Routaketo Oy:n palvelukseen Kari palkkasi Helena Kuulan pojan Sebastian Vuorelan Talotaikureihin töihin syksyllä 2009. Karin lähdettyä Keniaan Ismo palasi takaisin Talotaikureihin, mutta lopetti taas siirryttyään Elsan Kulmaan myymäläapulaiseksi. Keväällä 2010 Sebastian osti Ulla Taalasmaan osuuden yrityksestä, päästen firman johtajaksi. Sebastian asetti Sepon toiseksi johtajaksi ja palkkasi ensitöikseen lisää työvoimaa Talotaikureihin. Sebastian päätti antaa ”uuden alun” vankila-aikaisille kavereilleen Esa Leivolle ja Kimmo Kylmälälle, jotka kuitenkin alkoivat murtautua Talotaikureiden huoltamien taloyhtiöiden asuntoihin. Syksyllä 2010 Seppo pakkasi kaikki Talotaikureiden tavarat ja Talotaikureiden toiminta loppui. Koskenkorvan tehtaat
Tehtaiden ympärillä oli jo tuolloin vilkas Koskenkorvan kylä, jonka kasvu oli voimistunut rautatien rakentamisen myötä 1910-luvulla. Kylä on alun perin syntynyt Pukarankosken äärelle eli ”korvalle”, ja kosken ääressä toimi meijeri, viljamyllyjä ja vuonna 1936 perustettu Koskenkorvan höyrysaha. Kylä
Useat eurooppalaiset kasautumakylät syntyivät jo vanhalla germaanisella ajalla ja keskiajalla ne kasvoivat ilman suunnittelua, siksi ne myöhemminkin näyttävät olevan ilman järjestystä.Tiivis kylämuoto turvasi yhteisöä vaaroja vastaan. Kylän muotoutumiseen vaikutti myös se, että roomalaiseen oikeuteen perustuvien perimyslakien mukaan maa jaettiin tasan perijöiden kesken, jolloin tarvittiin uusia taloja ihmisten ja eläinten asuinsijoiksi. Salan kunta
Sala on Taalainmaan ja Salan–Oxelösundin rautateiden solmukohta. Sala kuuluu pääosin Västmanlandin maakuntaan, mutta Sågan-joesta itään oleva alue kuuluu Uplantiin. Sala on tunnettu ennen muuta hopeakaivoksestaan, joka oli syynä Salan kaupungin perustamiseen. Kaivoksella on ollut suuri merkitys Ruotsin taloudelle. Salan kunta on myös merkittävää maatalousaluetta. Taalintehdas
Slottetin vieressä olevaa pientalojen ryhmää kutsutaan Honoluluksi, koska se muodostaa oman erillisen saariryhmänsä. Honolulun talot on rakennettu 1920- ja 1930-luvulla, jolloin omakotitalot olivat nousseet työväenluokan uudeksi asuinmuodoksi. Ne noudattavat aikakaudelle yleistä pientalomuotia; yhden keskussavupiipun ympärille neliöksi rakennettuja pientaloja, joissa on jyrkät satulakatot ja klassistisia piirteitä kuten valkoiset nurkkalaudat ja lunetti-ikkunat. Taloissa on slagikivestä muuratut sokkelit. Hollywood -talojen vaalea ja hillitty ulkoasu erottuu selvästi Sabbels-kasarmien voimakkaista väreistä ja monimutkaisista muodoista. Uudempaa rakennuskantaa edustavat Lähetinvuoren länsipuolella kohoavat Klockbergan ja Trollbergan neljä elementtikerrostaloa, jotka rakennettiin ruukin toimesta 1970-luvun alussa. Kerrostaloasunnot tarjosivat uutta ja modernia asumismukavuutta ja olivat hyvin haluttuja. August Keirkner
Ruotsalaiseen virkamiesperheeseen syntynyt Keirkner oli koulutukseltaan teräsalan insinööri. Hän matkusteli nuorena ulkomailla ja työskenteli muun muassa Bakussa. Hän muutti vuonna 1881 Suomeen Dragsfjärdissä sijainneen Taalintehtaan ruukin ensimmäiseksi insinööriksi ja työskenteli myöhemmin myös Högforsin tehtailla Karkkilassa. Vuonna 1884 Keirkner osti taloudellisissa vaikeuksissa olleen Inhan saharuukin Wasastjernan suvulta. Ruukin sijainti oli syrjäinen, mutta edellisenä vuonna valmistunut, Ähtärin kautta kulkeva Vaasan rata avasi Inhalle uudet mahdollisuudet. Ruukki kasvoi lyhyessä ajassa suurtehtaaksi, jossa valmistettiin jalostettuja rauta- ja terästuotteita, kuten pultteja, niittejä, muttereita, hevosenkenkiä, ratakiskoja ja betonirautoja. Suomalaisen järvimalmin sijasta pääasiallisena materiaalina alettiin käyttää Ruotsista tuotua rautamalmia sekä kotimaista romurautaa. Ruukin ympärille syntyi kokonainen tehdasyhdyskunta. Ensimmäisen maailmansodan aikana Keirkner sai merkittäviä tilauksia Venäjän armeijalta. Backaksen kartano
Elanto perusti alueelle 1919 oman tiilitehtaan, jonka tuotteilla rakennettiin 1920-luvulla kartanon nykyiset muhkeat ulkorakennukset: talli, navetta, suursikala, kuivaamo-puimala sekä henkilökunnan asuintaloja. Myös Veromiehenkylän kansakoulu eli nykyinen Veromäen koulu rakennettiin kartanon tiilistä ja kartanon maalle, kouluttamaan sen työntekijöiden lapsia. Vanhaa päärakennusta uudistettiin ja siitä tehtiin tilanhoitajan asunto- ja konttorirakennus. Tarhamehiläinen
Tarhamehiläiselle on levitessään kehittynyt alueellisia ominaispiirteitä sen sopeutuessa muuttuneisiin olosuhteisiin kuten uuteen ilmastoon, kasveihin ja vihollisiin. Lajia on myös jalostettu taloudellisten seikkojen kuten helppohoitoisuuden, hunajantuotantokyvyn ja pölytyshyötyjen pohjalta. Tarhamehiläisen alalajit eli rodut eroavat toisistaan kooltaan, väritykseltään ja käyttäytymiseltään. Eurooppalaiset rodut ovat muita rotuja paremmin tuottavia. Saloisten vaakuna
Saloisten kunnanvaakuna on saanut aiheensa maataloudesta ja teollisuudesta, joiden keskinäistä yhteensopivuutta vaakunan rengas kuvastaa. Saloinen oli vahvasti maatalousvaltainen kunta, kunnes 1960–luvun alussa kuntaan perustettu Rautaruukin terästehdas muutti tilanteen tyystin toisenlaiseksi. Taalintehdas
Ruukki laajeni 1800-luvun lopulla ja työvoimaa tarvittiin tehtaalle lisää. Samalla asuntojen tarve kasvoi ja ryhdyttiin rakentamaan kasarmirakennuksia. Niin kutsutut Slaggis ja Marmoripalatsi ovat ensimmäisiä Taalintehtaalle rakennettuja kaksikerroksisia asuinkasarmeja, jotka rakennettiin 1800-luvun lopulla. Rakennusmateriaalina toimi kuonakivi ja molemmat kivikasarmit on rakennettu klassistiseen tyyliin. Myöhemmin rakennetut kasarmit poikkeavat näistä. Maanhankintalaki
Kaupungistuminen ja maa- ja metsätalouden rakennemuutos teki lopulta 1960-luvulla useat tilat elinkelvottomiksi. Suurten ikäluokkien kasvaessa aikuisikään moottorisahan ja traktorin laajamittainen käyttöönotto vähensivät maa- ja metsätalouden työvoimantarvetta samalla, kun maaseudun väestö kasvoi nopeasti. Samalla koulujärjestelmän voimakas laajeneminen toi opisto- ja korkeakouluasteen sivistyksen nuorten ulottuville entistä laajemmassa mitassa. Vaikka tilojen alkuperäiset omistajat jäivät yleensä kotiin, seuraava sukupolvi muutti työn perässä kaupunkeihin ja Ruotsiin. Suomesta tuli 1970-luvun puoleenväliin mennessä länsimainen teollisuusyhteiskunta. Entisajan suomalainen talonpoikaiskylä
Kylät kehittyivät vuosisatoja talonpoikaisen ajattelun pohjalta. Kruunu puuttui elämään pääasiassa verotuksen muodossa. Sarkajakoakin käytettiin lähinnä verotuksen oikeudenmukaisuuden nimessä, mutta siinäkin jaon suorittivat talonpoikaiset mittamiehet kansanomaista mittaustapaa käyttäen. Suomessa ei ollut feodaaliherroja määräämässä kylien pelloista ja niityistä. Maanlait perustuivat ruotsalaisiin maakuntalakeihin ja loppujen lopuksi kansan oikeustajuun.Vainiopakonkaan noudattamisen valvontaan ei tarvittu käräjätuomioita, vaan siihen riitti kansantapa.
Vasta 1700-luvulla valtio alkoi käyttää valtaansa lujemmin talonpoikaiskylien elämään. Valtakunnan verollepano- ja kartoitustöitä varten koulutetut maanmittarit saivat 1725 yksinoikeuden tangotuksen suorittamiseen. Tosin jo 1633 maanmittari Olof Gangius sai tehtäväkseen mitata Suomen kylien maat. Ruotsin historiassa vapauden ajan (1719–1772) jälkipuoliskoa kutsutaan hyödyn aikakaudeksi. Sen tavoitteena oli muun muassa maatalouden tehostaminen. Tämä voitiin saavuttaa joko peltoalaa suurentamalla tai nostamalla olemassa olevien peltojen tuotantokykyä. Jälkimmäinen oli saavutettavissa tehostamalla vainiopakon noudattamista ja samalla yrittämällä saada kyläkunnat omaksumaan uusia tuotantomenetelmiä tai jakamalla pellot uudella tavalla. Pyrkimällä eroon yhteisesti aidatuista pelloista ja antamalla kullekin talolle oman peltolohkon valtio takasi, että maanviljelijät saattoivat kehittää tuotantoaan naapureistaan riippumatta. Taalintehdas
Omaa erikoista rakennustyyppiään ovat Taalintehtaan kaksikerroksiset luhtikäytävätalot 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alusta . Nedre Kajlins tai Nedre Kahelin on vuodelta 1900 ja Nybyggningen vuodelta 1890. Nybyggningenin ympärillä on useita maakellareita, joita kasarmin asukkaat käyttivät kylmäsäilytystiloina. Käringslängtan eli Akan kaipuu ja Slottet eli Linna, joka on yksi komeimmista luhtikäytävällä varustetuista asuinkasarmeista, rakennettiin vuonna 1896. Slottetissa on ollut asunnot yhteensä 28 perheelle . Suomen kylät
Suomalaiskylien piirteet vaihtelivat maan eri osissa. Lounais-Suomen laajat savimaat mahdollistivat kylien kasvamisen suuriksi. Sen sijaan pohjalaisissa jokilaaksoissa asutuksesta muodostui nauhamainen ja Itä-Suomen viljelysmaa oli pieninä palasina, jolloin talot sijoittuivat hajalleen. Kirkko alkoi verottaa talonpoikia 1200-luvulla ja myöhemmin mukaan liittyi vielä valtio. Kylän viljelysmaan käyttö perustui sarkajakoon, jossa kukin talo sai verolukunsa levyisen saran. Kun jokainen talo oli saanut ensimmäisen sarkansa, jako aloitettiin alusta ja sitä jatkettiin kunnes kaikki maa oli jaettu. Taalintehdas
Taalintehtaan kansakoulu rakennettiin 1908 ja sitä on sittemmin laajennettu moneen otteeseen. Jugendtyylisen koulurakennuksen julkisivu saa vaihtelua mm. korkeasta slagitiilisestä kivijalasta ja ikkunoiden epäsymmetrisestä sijoittelusta ja ruutujaosta. Koulurakennus toimii yhä kouluna. Entisajan suomalainen talonpoikaiskylä
Kylän asukasmäärän lisääntyessä raivattiin lisää maata viljelyksiä varten. Eri omistajien pellot olivat yhä useammin rajanaapureita. Tällöin oli käytännöllistä aidata monta raiviota yhteiseksi aitaukseksi sen sijaan, että jokainen olisi ympäröinyt oman maapalansa omalla aidalla. Yhden aitauksen tekeminen riitti niin kauan kuin viljeltiin ohraa. Mutta kun 1200-luvulla alettiin viljellä myös ruista tarvittiin kaksi aitausta, sillä syysruis kylvettiin syksyllä kesällä muokattuun kesantopeltoon. Talot lienevät tässä vaiheessa vaihtaneet peltoja keskenään, jotta taloilla olisi peltoa molemmissa aitauksissa. Yhteisaitaukset ja maanvaihdot olivat ilmentymiä kyläyhteisön synnystä. Kolho
Rautatieyhteydet paransivat merkittävästi alueen metsävarojen hyödyntämistä. Ensimmäisten joukossa puutavarakauppaa harjoitti Kolhon talon isänsä A. E. Kolho, mutta merkittäväksi alueen teollistajaksi tuli entinen asemapäällikkö Mathias Bonn, joka perusti Kolhon salmen eteläpuolelle Bonnäsin sahan 1898 ja tervatehtaan 1902. Saha tuhoutui tulipalossa 1908, mutta tervatehdas ja sen yhteyteen rakennettu tärpätin tislaamo toimivat vuoteen 1945 saakka. Orinansavotta
Kunnan keskustaajama on syntynyt 1800-luvun alussa perustetun Ritingin lasitehtaan ympärille. Sen yhteydessä toimi koulu, kirjasto, teatteri sekä Koprinan seurakuntaan kuulunut luterilainen kirkko, jossa pidettiin jumalanpalveluksia suomeksi ja saksaksi. Laboratoriolasia ja -laitteita valmistanut tehdas kansallistettiin vuonna 1919, ja vuonna 1927 Orinansavota sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Toisen maailmansodan aikana seutu oli saksalaisten miehittämä. Yhteiskunnallinen romahdus
Joseph Tainter perustelee näkemyksiään kompleksisuuteen suunnattujen investointien alenevasta rajahyödystä etenkin teollisuusyhteiskuntaa koskevilla esimerkeillä. Esimerkiksi lisäpanostukset koulutukseen, tieteelliseen tutkimustyöhön ja teknologiseen kehitykseen tuottivat alenevaa rajahyötyä pitkin 1900-lukua. Hän katsoo siis oman aikamme yhteiskunnan olevan alisteinen monille niistä tekijöistä, jotka johtivat historiallisten yhteiskuntien romahdukseen. Tainter myös huomauttaa, että nykyisiä teollisuusyhteiskuntia edeltäneet eurooppalaiset renessanssivaltiot tuottivat alenevaa rajahyötyä ja olivat lähellä romahdusta juuri ennen teollistumista. Tuolloin kuitenkin yhä kasvavia kustannuksia onnistuttiin kompensoimaan fossiilisilla polttoaineilla, jotka piilottivat kompleksisuuden kustannukset ja mahdollistivat yhteiskunnan huonon hyötysuhteen. Esimerkkinä tästä huonosta panos-tuotossuhteesta Tainter antaa sen, että nykyaikainen maatalous kuluttaa moninkertaisesti enemmän energiaa kuin se tuottaa, mikä olisi ollut lihasvoimaan perustuvassa yhteiskunnassa mahdoton yhtälö. Myös hän katsoo fossiilisten polttoaineiden ehtymisen olevan riski teollisuusyhteiskunnille, sillä öljyn vaihtoehdot energianlähteenä ovat pääasiassa kompleksisempia, vaikeammin käyttöönotettavia ja rajahyödyltään huonompia. Riihimäki–Pietari-rata
Radan rakentamisella on välillisesti ollut myös negatiivista vaikutusta risteys- ja läpikulkupaikaksi muodostuneeseen Lahteen. Teollisuuden ja kaupankäynnin kasvusuhdanteeseen pyrkivät voimakkaasti mukaan myös viinatehtailijat sekä -kauppiaat. Lahden nopean teollistumisen aikoihin 1870-luvun alussa rikollisuus, siveettömyys ja salakapakointi olivat saaneet aikaan sosiaalisia ongelmia, joita ei kunta sen enempää kuin valtiokaan pystyneet hoitamaan. Kylässä sanottiin olevan niin vaarallista, että "pitäisi oikeastaan kulkea revolveri taskussa, ollakseen turvassa" . Taalintehdas
Taalintehtaan tehtaan työllistävä vaikutus on ollut merkittävä, mutta se on myös vaihdellut suuresti eri aikoina. Lisälaajennuksista johtuen yhtiö työllisti 800 henkeä 1900-luvun alussa. Tehtaan vaikutuksesta elinkeinorakenteeseen kuvaa hyvin se, että maatalousväestön osuus entisessä Dragsfjärdin kunnassa oli vuonna 1901 vain 26,1 % kun se koko maassa oli 71,2 %. Vuoden 1923 teknisten uudistukset johtivat siihen, että työvoimaa ei enää tarvittu entiseen malliin. Töitä riitti 450 hengelle ja laman syventyessä 1930-luvulla enää 350 hengelle. Rajun saneerauksen jälkeen ja suhdanteiden parantuessa 1933 voitiin taas investoida ja vuonna 1936 tehtaassa oli taas yli 700 työntekijää. Työväen sosiaalisia oloja parannettiin rakentamalla asuntoja ja uusimaan tehtaan sairaala. Työntekijämäärät olivat huipussaan 1970-luvun modernisoinnin jälkeen vuonna 1976, jolloin tehdas työllisti 1157 henkeä. Suhdanteet kääntyivät laskuun, ja vuosien saatossa tehtaalta on irtisanottu satoja työntekijöitä kunnes vuonna 2012 tehdas ajautui lopullisesti konkurssiin ja lopetti toimintansa. Ypäjänkylä
Ypäjänkylä koki tavanomaisen nousun saadessaan rautatieaseman. Kun rautatien merkitys matkustajien sekä tavaran toimittajana väheni Suomen autoistuessa, kylän työpaikat vähenivät. Tämä taas vähensi ihmisten kiinnostusta jäädä alueelle. Syntyi massamuuttoaalto Turkuun. Väen vähetessä rautatieaseman merkitys edelleen kutistui, jolloin se lopetettiin. Kylässä asui pitkään lähinnä Turkuun muuttaneiden vanhempia. Seuraavan kerran väki väheni oleellisesti, kun vanha ikäluokka poistui luonnollista tietä. Nykyään kylään on jälleen virrannut uutta verta. Keski-ikä on melko korkea, mutta matalampi kuin 10 vuotta aiemmin. Taalintehdas
Ruukinpuiston pohjoisosassa sijaitsee kuonakivestä vuonna 1902 rakennettu sauna. Se oli ylempien toimihenkilöiden käytössä. Toinen sauna, joka oli työläisille tarkoitettu, sijaitsee Dammen -nimisen lammen rannalla. Saunakäytön loppumisen jälkeen se on toiminut viimepäiviin asti asuintalona. Blaenavonin teollisuusmaisema
Blaenavonin kaupunki kehittyi monella tavalla tehdastoiminnan yhteydessä. Sinne rakennettiin taloja työntekijöille ja yhtiön omia kauppoja. Monet kaupungin rakennukset ovat 1800-luvulta, ja ne heijastavat ajan kulttuuria. Ensimmäisiin teolliuuspatruunoihin liittyviä rakennuksia ovat Tŷ Mawrin kartano ja Pyhän Pietarin kirkko. Etelä-Walesissa kappelit olivat merkittäviä sekä koulutuksen että uskonnon kannalta. Blaenavonissa ovat Bethlehemin (vuodelta 1820), Horebin (1862) ja Moriahin kappelit (1888). Kappelien aseman veivät 1800-luvulla työntekijöiden instituutit, ja Blaenavoninkin huomattavin rakennus on vuonna 1895 valmistunut Workmen’s Hall and Institute. Kotelniki
Kotelnikin kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1600-luvulla. Vuonna 1931 kylän lähellä sijainneen hiekkalouhoksen yhteyteen rakennettiin tiilitehdas ja vuonna 1931 Kotelniki sai taajaman statuksen. Vuonna 1959 aloitti toimintansa teräsbetonitehdas. Vuonna 2004 taajamasta tuli kaupunki. Kiiruna (taajama)
Rautamalmin louhinta on alueen pääteollisuutta ja kaupunki on erittäin riippuvainen kaivosyhtiö LKABista. Kiirunan nykyinen keskustaajama syntyikin 1900-luvun alussa kaivosten ympärille. Entisajan suomalainen talonpoikaiskylä
Entisajan suomalaisen talonpoikaiskylän olemus vaihteli maan eri osissa luonnonolosuhteiden mukaan tiheistä kylistä kyliin, joissa talot sijaitsivat hajallaan. Kylien asukasmäärän lisääntyessä syntyivät yhteisesti aidatut pellot ja niiden viljelyä rytmittämään sarkajako ja vainiopakko. Kylän metsät olivat jakokunnan yhteismaata ja niitä käytettiin puiden ottoon, eläinten laitumina ja kaskeamiseen. Talonpoikaiseen kyläelämään valtio puuttui vain verotuksen muodossa. Vasta 1700-luvulla kyläelämään vaikuttivat viranomaisten antamat pakkomääräykset, kuten isojako ja kyläjärjestykset. Tvärminne
Vuoden 1976 loppuun saakka kylä kuului Tammisaaren maalaiskuntaan. Kylän koulu on lakkautettu ja myyty yksityiselle vuonna 2008. Kylässä on toiminut aikaisemmin tiilitehdas, josta suunnitellaan nyt kulttuurikeskusta. Suomen suuriruhtinaskunta
Tekstiiliteollisuuden kasvu kiihtyi 1840-luvulla, ja se jatkui voimakkaana 1850–1870-luvuilla. Tampereen kaupungista kehkeytyi Suomen suuriruhtinaskunnan teollistumisen merkittävin keskus, jossa erityisesti puuvilla- ja pellavateollisuus kehittyivät nopeasti. Tuotteiden suuri kysyntä perustui pääasiassa Venäjän kasvaviin sisämarkkinoihin, emämaassa ei juurikaan ollut tamperelaisten kanssa kilpailuun kyennyttä puuvillan jalostusta. Tekstiiliteollisuudella oli lisäksi merkittäviä sosiaalisia ja yhteiskunnallisia vaikutuksia, koska se kohotti naisen merkitystä työelämässä. Tampereen tehtaitten työntekijöistä jopa ⅔ oli nuoria maalta muuttaneita naisia. Lainsäädännöllisesti naisista tehtiin täysvaltaisia kansalaisia vuonna 1864. 1840-luvulla tekstiiliteollisuutta oli syntynyt myös Turkuun ja Forssaan, sekä vuonna 1892 Hyvinkäälle, mutta tehtaat eivät kyenneet horjuttamaan Tampereen valta-asemaa. Taalintehdas
Torin ympärille sijoittuivat keskeiset toiminnot kuten posti, lennätin ja 1900-luvulla leipomo ja teurastamo. Torin ympäristössä on eheitä osia 1800-luvun puolenvälin rakennetusta ympäristöstä: vanha postitalo kolmine kuisteineen, takana sijaitseva konttorirakennus ja mäen päällä oleva ”Kivikakolaksi” ristitty asuinrakennus. Taalintehtaalla on käyty torikauppaa ainakin 1880-luvulta lähtien . Tänä päivänä Torin ympäriltä löytyy yhä keskeisimpiä palveluita kuten kauppoja, kampaamo ja asiamiesposti. Toripäivät ovat keskiviikko ja lauantai. Lisäksi torilla järjestetään useita yleisötapahtumia ja iltatoreja vuodessa. Kiikka
Kiikan suurin teollisuusyritys oli Perusyhtymä Oy:n tiilitehdas. Lisäksi oli puusepänverstaita ja kaksi mattokutomoa, toinen Kiikan kirkonkylällä Aaltosen mattokutomo sekä Äetsässä Anni Virtasen johtama Virtasen Kotikutomo. Merkittävä työllistäjä oli myös teollisuus naapurikunnassa Keikyässä, mutta pääasiallisesti Kiikan asukkaat saivat toimeentulonsa maa- ja metsätaloudesta.
1890-luvulla rakennettu Porin–Tampereen rautatie vaikutti varsinkin teollisuuden sijoittumiseen paikkakunnalle. Kiikan rautatieasema, alkuaan pysäkki, tehtiin rautatien rakentamisen yhteydessä noin vuonna 1895. Talankylään 1900-luvun alussa pystytetyn Äetsän pysäkin/rautatieaseman läheisyyteen muodostui uusi asuntoalue. Tale Taalasmaa
Onnin äiti Elina Taalasmaa haaveili pitkään lapsesta. Yhden keskenmenon ja monen yrityksen jälkeen Elina luuli lapsen jäävän vain haaveeksi. Elinalla oli yhden illan suhde Tuomo Tervajoen kanssa. Tuomo oli tällöin vielä naimisissa Salla Laitelan kanssa. Pian Elina huomasi olevansa raskaana ja kertoi asiasta Tuomolle, joka ei halunnut olla yhteydessä lapseensa. Elina muutti raskauden ajaksi Tampereelle velipuolensa Karin luokse. Onni syntyi Tampereella, mutta muutti pian syntymänsä jälkeen Pihlajakadulle. Nuutajärven lasitehdas
Adolf Törngren kiinnitti erityistä huomiota rakennuskantaan. Hän ymmärsi, että uudenaikainen tekniikka tarvitsee myös ajanmukaiset puitteet ympärilleen. Lisäksi hän halusi rakennuttaa viihtyisän ympäristön tulossa olevia saksalaisia, ranskalaisia ja belgialaisia lasinpuhaltajia varten. Olihan oletettavaa, että keskieurooppalaisilla oli toisenlaiset tottumukset ja vaatimukset kuin vaatimattomiin oloihin tottuneilla suomalaisilla. Törngren kääntyi aikansa maineikkaimman arkkitehdin, Turun ja Porin lääninarkkitehti G. Th. Chiewitzin puoleen. Masuuni
Dragsfjärdin kunnan keskustaajaman, Taalintehtaan, rannassa on vielä jäljellä useita aikoinaan tehtaan masuunien tarvitseman puuhiilen valmistukseen käytettyjä pienehkön talon kokoisia hiilimiilurakennuksia. Paikan rantavedestä voi yhä löytää värikkäitä ns. slagikiviä eli raudan valmistuksessa muodostuneita, kivimäiseksi palaneita kuonankappaleita. Masuunikuonaa käytettiin aikoinaan myös rakennustiilien raaka-aineena, mm. Taalintehtaan kirkko ja monet paikalliset rakennukset on tehty juuri slagitiilistä. Ilmastonmuutoksen historialliset vaikutukset
Ilmastonmuutosta romahduksen selittävänä tekijänä pitäviä teorioita on erityisesti arvostellut antropologi Joseph Tainter. Hän katsoo, että ilmastonmuutokseen ja muihin ekologisiin tekijöihin perustuvat selitykset yksinkertaistavat ihmisen suhdetta ympäristöönsä ja vähättelevät yhteiskuntien ongelmanratkaisukykyä. Kirjassaan The Collapse of Complex Societies vuodelta 1988 hän käytti näkemyksensä perustelemiseksi esimerkkinä muun muassa Chacon kanjonin pueblokulttuuria. Tainter katsoi, että kanjonin intiaanit olivat muodostaneet yhteiskunnallisia rakenteita, jotka nimenomaisesti edesauttoivat ilmastonmuutokseen liittyvien ongelmien ratkaisua. Kanjonin asukkaat rakensivat asutuskeskusten verkoston siten, että kukin keskus oli ilmastoltaan mahdollisimman erilainen kuin muut. Tällöin toiset keskukset kykenivät tukemaan ilmastonvaihtelusta kärsiviä keskuksia, ja järjestelmä toimi hyvin useiden vuosisatojen ajan. Ongelma syntyi, kun kulttuuri jatkoi kasvuaan ja hyödynsi samaa ongelmanratkaisukeinoa edelleen. Keskusten verkkoa tihennettiin ja uusia keskuksia rakennettiin vanhojen väliin aluille, jotka eivät olleet ilmastoltaan tarpeeksi erilaisia. Tainterin mukaan romahduksen syy oli siinä, että aluksi hyvin toiminut ongelmanratkaisukeino alkoi tuottamaan alenevaa rajahyötyä, ja kulttuuri oli siten valmiiksi altistunut romahdukselle 1200-luvun kuivuuksien alkaessa. Tarbagatai
Paikkakunta on syntynyt Siperian rautatien rakentamisen yhteydessä vuosina 1905–1907. Vuonna 1946 se sai kaupunkimaisen taajaman aseman. Tarbagataissa toimii vuonna 1906 avattu ruskohiilikaivos, puunjalostusteollisuuden koneita valmistava tehdas ja maatalousyritys. Taajamassa on keskikoulu, lasten musiikkikoulu, vapaa-ajankeskus, kulttuuritalo ja sairaala. Nuutajärven lasitehdas
Arkkitehdin valinnassa ilmenee Törngrenin uudistamisinnokkuus. Hänellä oli vakaa pyrkimys nostaa Nuutajärven lasitehdas joka tavalla maailmanmaineeseen. Aivan samoin kuin palkkaamalla taitavia ulkomaisia puhaltajia, niin valitsemalla Chiewitzin arkkitehdiksi, hän saattoi olla etukäteen varma uudenaikaisesta, tasokkaasta lopputuloksesta. Epäilemättä Törngren oli tutustunut lähellä sijaitsevan Forssan teollisuusyhdyskunnan rakennuksiin, jonka tuotantolaitoksia, asuin-, koulu- ja sosiaalisia rakennuksia Chiewitz oli ollut suunnittelemassa vuodesta 1851 lähtien. Törngren käytti Chiewitziä myöhemminkin arkkitehtinaan perustaessaan pellavatehtaan, myöhemmin Tampella Oy:n, Tampereelle vuonna 1857 sekä myös oman huvilansa arkkitehtina. Kiviranta (Tornio)
Venäjän vallan loppuaikaa leimasi kesällä 1914 alkanut ensimmäinen maailmansota. Ensimmäinen kylään vaikuttanut asia oli rautatien rakentaminen syksyllä 1914 kylän kautta Tornion rautatieasemalta pohjoiseen Karunkiin. Sodan seurauksena rajavartiointia myös vahvistettiin ja liikkumiskontrollia lisättiin - venäläisen santarmin vartio- ja majapaikkoina toimivat Kansanopisto ja Junes. Kivirannan kylään vuoden 1918 sisällissodan sotatoimet liittyivät, kun helmikuun alussa 1918 suojeluskuntajoukot jääkärien johtamana vangitsivat kansanopistolla majailleet venäläissotilaat osana Tornion taistelua. Mikitamäe
Võõpsun kylästä on aikakirjoissa ensimmäinen maininta vuodelta 1428. Kylä on kehittynyt oikealle puolelle Võhandun jokea, joka on pitkään ollut koko alueen tärkeä liikenneväylä. Võõpsun tsasouna on rakennettu 1300-luvun lopulla tai 1400-luvun alussa Pyhän Nikolain kunniaksi. Lähellä tsasounaa sijaitsee maanalainen hautausmaa, joka on nykyisin suojeltu. Võõpsun kautta on vuosisatojen ajan kulkenut sotajoukkoja, ja kylässä on sattunut lukuisia tulipaloja. Võõpsu oli toiseen maailmansotaan saakka tärkeä kauppakeskus ja satama. Paikkakunnalla asui pääasiassa maanviljelijöitä ja käsityöläisiä. Võõpsu sai vuonna 1920 kauppalan oikeudet ja pysyi kauppalana vuoteen 1938 saakka, kun hallintouudistuksen yhteydessä siitä tuli pieni kauppala, sillä sataman merkitys oli vähentynyt. Vuonna 1939 sattuneen tulipalon vuoksi Võõpsun kehitys pysähtyi kokonaan. Tenkalahti
Vuonna 1920 Tenkalahdessa oli 277 asukasta. Tenkalahti kasvoi huomattavasti 1920- ja 1930-luvuilla, kun Käkisalmen kaupungin uusien teollisuuslaitosten työntekijät asettuivat asumaan kylän alueelle. Niinpä vuonna 1939 kylän asukasluku oli jo 2 094. Merkittäviä työnantajia olivat Käkisalmen kaupungissa toimineet Waldhofin selluloosatehdas, Laatokan ja Käkisalmen sahat ja puolustusvoimat. Maalaiskunnan puolelle asutusta houkutteli vapaammat rakennusmahdollisuudet ja huokeammat verot. Jonkin verran Tenkalahdessa oli edelleen myös vanhaa maalaisasutusta.
Tenkalahden asutus keskittyi kylän länsiosaan Käkisalmen kaupungista etelään johtaneen kantatie 61:n molemmin puolin. Lisäksi Tenkalahden itäosaan, vastapäätä Käkisalmen kaupungin puolella ollutta Waldhofin selluloosatehdasta, syntyi huomattava Porkanniemen esikaupunki. Porkanniemestä oli lauttayhteys Käkisalmen kaupungin puolelle Vuoksen yli. Porkanniemi sijaitsi erillään, muusta kylästä, ja sen vuoksi katsottiin omaksi asutuskeskuksekseen. Porkanniemen eteläpuolella oli Haminanniityn esikaupunki, joka oli osittain Tenkalahden alueella. Varsinainen Tenkalahden kyläkeskus oli lähellä Norsjoen ja Joensuun kylien rajaa. Esikaupunkimaisen kyläkeskuksen ja kaupungin väliselle alueelle runsaasti asutusta, muun muassa Villenhaan ja Lierlahden asutusalueet. Virtaniemen esikaupunkialue sijaitsi Vuoksen pohjoispuolella, muusta kylästä erillään ja sinne oli tieyhteys vain Käkisalmen kaupungista. Tenkalahden kyläkeskuksen etelä- ja itäpuolella olivat vielä Tenkaharjun ja Palopellon asutusalueet. Taalintehdas
Ruukinkartanoita Taalintehtaalla on kaksi. Vanhempi vuodelta 1762 sijaitsee puistoineen rantaan viettävässä rinteessä. Konttorirakennus, jossa on ollut virkailijoiden asuntoja, periytyy ilmeisesti 1700-luvulta tai 1800-luvun alusta. Empiretyylinen virkailijarakennus on 1800-luvun puolivälistä. Taalintehtaan ensimmäisen ruukinkartanon rakennutti Petersenin patruunasuku vuonna 1762. Rakennus on alun alkaen edustanut hyvin tyypillistä 1700-luvun kartanorakentamista. Vaikka kartanoon on tehty vuosien kuluessa laajennuksia ja uudistuksia, on vanhan päärakennuksen muodosta ja luonteesta säilynyt olennaisin. Kartano toimi näihin vuosiin asti tehtaan edustuskäytössä. Taalintehdas
Uudempi tehdasalue, jonka vanhimmat osat ovat 1920-luvulta, ja jota on rakennettu etenkin 1930-luvulla ja 1970-luvulla, on perustettu Skeppsholmenin saarelle. Skeppsholmen on liitetty penkereellä mantereeseen. Saaresta tuli uusi Taalintehtaan keskus, kun putlauslaitos rakennettiin saareen. Sinne tehtiin myös useita asuntoja, varastoja ja vesijohto. Saari toimi alun perin rahtilaivojen lastaussatamana. 1800-luvulla saari sai uuden luonteen, kun saareen perustettiin valssilaitos ja putlausuuneja, sitten höyryvoimalla käyviä kankirautavasaroita. 1900-luvulla kaikki teollinen toiminta siirtyi saarelle. Suurin osa saaren rakennuskannasta on uusiutunut nopeaan tahtiin teollisuuden kehityksen myötä, mutta joitakin 1920-luvun tiilirakennuksia on yhä jäljellä. Uudempaa tehdasaluetta on hyödynnetty veneidensäilytyspaikkana. Tehtaan tiilestä rakennettu vanhin osa on jäänyt puristuksiin uudempien hallien väliin. Rajamäen tehtaat
Yhtiö omisti alueella myös Nopon tiilitehtaan, josta saatiin edullisesti materiaalit korjauksiin ja laajennuksiin sekä Sorkin ja Matkun maatilat, jotka tuottivat osan raaka-aineena käytetystä viljasta. Suurin osa viljasta jouduttiin kuitenkin ostamaan. Lisäksi maatiloja tarvittiin tuottamaan ruokaa tehtaiden sangen mittavalle työväestölle. Tämä oli edullisempaa ekuin ruoka-aineiden ostaminen ulkopuoliselta. Yhtiö rakennutti työväestölleen myös asunnot; ns. Sörkän kasarmit olivat aikakauteen nähden erinomaisia työväenasuntoja. Myöhemmin todettiin, että oli edullisempaa ja asumisen kannalta yhtä toimivaa rakentaa yhden perheen omakotitaloja, joita nousi tehtaan ympäristöön runsaasti. Tästä alkoi yhtiön maine hyvänä työpaikkana, joka huolehtii väestään. Talot ovat yhä asuinkäytössä ja Museoviraston suojelumääräyksien alaisia; niihin saa tehdä vain ennallistavia muutoksia. Tali (Viipurin mlk)
Talin asema sijaitsee Viipurin kaupungin koillispuolella Leitimojärven ja Lyykkylänjärven välisellä alueella. Kylän alue ulottui asemalta Leitimojärven koillispuolelle ja aina Antrean kunnan rajalle asti. Aseman lähistöllä oli vuonna 1931 perustettu Maataloustuottajain Oy:n perunajauhotehdas. Talissa ei ollut kansakoulua, vaan koulua käytiin viereisessä Mannikkalan kylässä. Sen sijaan Talissa toimi Etelä-Karjalan karjanhoitokoulu. Talissa toimi Talin suojeluskunta, jolle valmistui oma talo vuonna 1937, Lotta Svärd -järjestön paikallisosasto sekä kaksi urheiluseuraa: Talin Koskenpojat ja Talin Kisaveikot (perustettu 1925). Seurakunnallisesti Tali kuului Ihantalan seurakuntaan. Vuonna 1937 Talin kylässä oli 363 asukasta. Kokemäen keskustaajama
Tulkkilan asema kirkonkylänä ja kaupallisena keskuksena on kiistämätön selitys sen muodostumiselle taajamaksi jo 1800-luvulla. Taajaväkiseksi yhdyskunnaksi Tulkkila muodostettiin vuonna 1923. Peipohjan erityisasema sai alkuuna, kun Tampereelta rakennettiin Poriin rautatie. Radan pysäkkejä oli Peipohjassa, Tulkkilan lounaissivulla ja Ristellä. Risten muodostumisen syyksi mainitaan myös rautatiepysäkkiä. Kaksi vuotta Porinradan valmistumisen jälkeen siihen yhtyi Rauman rata Peipohjasta pari kilometriä luoteeseen. Saltaire
Saltin tehtaalle löydetiin uusi paikka muutaman kilometrin päästä Bradfordista. Paikalla oli tarpeeksi vettä villatehtaita varten ja hyvät liikenneyhteydetä sekä vesitse että rautateitse. Salt valitsi kaksi bradfordilaista arkkitehtia, Henry Lockwoodin ja Richard Mawsonin suunnittelemaan ja toteuttamaan Saltin visiota. Varmistaakseen tehtaan laadun hän palkkasi työhön mukaan insinööri William Fairbairnin. Tehtaan rakennustyöt aloitettiin 1851, ja se oli valmis 1853. Kun tehdas oli valmistunut, Saltairessa aloitettiin myös muiden rakennusten rakentaminen. Alkuun työläiset kulkivat junalla Bradfordista. Valmistuttuaan kylässä oli yli 800 asuinrakennusta, köyhäintalo eläkeläisille, sairaala, apteekki, koulu ja kirkko. Salt antoi kylällä nimen yhdistämällä oman nimensä läheisen Airejoen kanssa. Vuoden 1871 väestönlaskennassa kylässä oli 4 389 asukasta. Suolusmäen tiilitehtaan asutus
Taajama on syntynyt 1930-luvun lopulla rakennetun tiilitehtaan työläisasutukseksi. Alkuvaiheessa monet sen asukkaista olivat Inkerinmaalta karkotettuja suomalaisia ja virolaisia. Jatkosodan aikana paikalla sijaitsi suomalaisten perustama sotavankileiri ja sen jälkeen neuvostoliittolainen vankileiri. Vuonna 1945 taajama liitettiin Petroskoin kaupungin yhteyteen. Aarlahti
Kylässä sijaitsi 1800-luvulla yhden kiviparin jalkamylly. Samalla vuosisadalla kylän maille oli muodostunut runsaasti mäkitupalaistiloja, josta monet sijoittuivat nykyisen Aarlahdentien läheisyyteen, noin puolen kilometrin etäisyydelle kantatiloista. Tämän jälkeen uusi asutus kylässä on keskittynyt pääasiassa Mynälahden rannoille, jonne on rakennettu runsaasti loma-asuntoja. Myös monia mäkitupalaistiloja on muutettu loma-asuntokäyttöön. Tervatehdas
Tervatehdas on kylä suurten vesistöjen, valtateiden ja naapurikylien raja-alueella. Erityisesti historiallisesta näkökulmasta tarkasteltuna Tervatehdas on osa suurempaa Kuusvedenkylää ja Kuusan kylää. Kyläkauppa on Tervatehtaan kylän keskus, kuten myös Kuusvedenkylän keskus. Pääosa Tervatehtaan taloista sijaitsee vanhan nelostien varrella tai tien välittömässä läheisyydessä. Vanha nelostie yhdistää talot toisiinsa. Näin ollen Tervatehdas sijaitsee Kuusveden pohjoisrannan ja sen pohjoisten saarien ja vanhan nelostien rajaamalla alueella, joka ulottuu Hallalähteelle ja Hietasyrjään saakka. Äijälän puolella sivurajaksi sopii joko Korkeakoski tai äärimmäisenä takarajana Otto-Wille Kuusisen patsas Pitkäniemessä ja Kuusaan päin mentäessä Leinolan kylän tienhaara, Leinolan mutka. Tervatehtaan raja Kuusveden järvialueella on ankkuroitavissa linjalle Mannunsaari–Kuussaari–Lehtisaari. Taalintehdas
Työläisten ja virkailijoiden asuinrakennukset muodostavat poikkeuksellisen hyvin säilyneen, historiallisesti kerrostuneen kokonaisuuden 1700-luvulta nykypäiviin asti . Ensimmäiset työväen asunnot rakennettiin luultavasti heti 1700-luvun vaihteessa Norrbackenin etelärinteelle . Ne olivat pieniä yhden, kahden tai kolmen perheen käyttöön tarkoitettuja mökkejä . Nykyään nähtävät Norrbackenin työläisasunnot ovat tyypillisiä 1800-luvun alulle. Alun perin rakennukset ovat ulkoasultaan luultavasti olleet nykyistä vaatimattomampia, ja ne on punamullattu myöhemmällä ajalla. Norrbackenin tuvat ovat osa Taalintehtaan ruukkimuseota, ja niihin on sisutettu työläisasuntoja eri aikakausilta. Taivalkoski
Metsillä on ollut suuri merkitys Taivalkosken talouselämässä, kuten kunnanvaakunan justeerisaha osoittaa, Jo tervanpoltto toi lisäansioita talonpojille, mutta etenkin metsätalouden kehittyminen 1800-luvun puolivälin jälkeen vaikutti huomattavasti alueen kehittymiseen. Nykyisen kirkonkylän paikalle Taivalkosken partaalle perustivat oululaiset puutavaramiehet kaksiraamisen vesisahan, jonka omisti sittemmin Uleå-yhtiö. Sahatuotteet kuljetettiin Iijokea pitkin Iijokisuulle. Taalintehdas
Tavallisesti teollisuusyritykset ovat vastanneet alueensa yhdyskuntasuunnittelusta, asuntoihin ja vapaa-aikaan liittyvästä rakentamisesta pitkälle 1900-lukua. Tehdas omisti pitkään yhdyskunnan maapohjan, huolehti kaavoituksesta ja rakentamisesta. Toisen maailmansodan jälkeen tehtaan vaikutus yhdyskunnan rakentamiseen alkoi heiketä. 1970-luvulla kunnan keskus siirtyi Taalintehtaalle ja kunnasta tuli keskeinen kaavoittaja ja rakentaja. Taalintehtaan rakennuskanta koostuu eriaikaisista teollisuus-, tuotanto- ja varastorakennuksista sekä lisäksi työväenasuinrakennuksista ja -asuinalueista 1700-luvulta nykypäivään asti. Taalintehtaan hyvin säilynyt ja yhtenäinen rakennusperintö antaakin kiehtovan katsauksen ruukkiyhteiskunnan kehityksestä. Kylän rakennuskantaa elävöittää niiden yhä käytössä olevat erikoiset nimet, jotka kertovat talonluonteesta ja kyläläisten huumorintajusta. Sri Lankan historia
Kahvi nousi niin merkittäväksi viljelykasviksi, että lähes koko talous oli riippuvainen kahvisadosta. Kun vuonna 1869 kasvitauti lehtiruoste "(hemileia vastatrix)" iski kahviviljelyksiin ja levisi nopeasti koko viljelyalueelle tuhoten koko kahviteollisuuden 15 vuodessa, maassa piti etsiä korvaavia viljelykasveja. 1880-luvulla aloitettiin myös teen viljely, jonka todettiin menestyvän saarella hyvin. Samalla kehitettiin myös kumipuu- ja kookospähkinäviljelyksiä. Teen tuotanto nousi vuosisadan loppuun mennessä radikaalisti. Teen viljely vaati täysin erilaisen työvoiman kuin kahvinviljely, sillä teesatoa kerättiin ympäri vuoden, jolloin se vaati pysyvää työvoimaa. Monet intialaiset tamili-maahanmuuttajat asettuivat Ceylonille pysyvästi. Heidän asuin- ja työskentelyolosuhteensa olivat usein hyvin surkeita. Vuoden 1911 väestönlaskennassa saaren intialaisten työntekijöiden määrä oli noin 500 000, mikä oli 12 prosenttia koko väestöstä. Kun britit valtasivat saaren ensimmäiset osat, oli saaren väkiluku arviolta 800 000, kun 150 vuoden kuluttua brittien lähtiessä väestö oli kasvanut yli 7 miljoonaan. Ceylonille kehittyi lyhyessä ajassa tarpeeksi vahva talous, maatalousmenetelmät ja infrastruktuuri, joka kykeni tukemaan kasvavaa väestöä. Saari (Kiikala)
Saaren kylän alueella lähellä Varesjokea nykyisen Oinasjärventien varrella sijaitsee vuodesta 1969 toiminnassa ollut, alueen soravaroja hyödyntävä Paraisten Kalkin perustama tiilitehdas, joka 2010-luvulla on osa kansainvälistä Saint-Gobain-konsernia. Muutoin kylän maisemia hallitsevat vielä 2010-luvullakin pääosin maa- ja metsätalous ja haja-asutus, vaikka matka Kiikalan kirkonkylään ei olekaan pitkä.. Metsäkylä (Taivalkoski)
Kylässä harjoitetaan pääasiassa maataloutta, mutta sen rinnalla on muutakin yritystoimintaa. Kirjailija Kalle Päätalon synnyinjuuret ovat kylällä, jossa hänen äitinsä Riitu Päätalo syntyi. Oluttehtaan talo (Tammelantori)
Oluttehtaan talo oli Tampereella Tammelan kaupunginosassa Tammelantorin itälaidalla Kyllikinkadun ja Väinölänkadun välissä sijainnut punatiilinen yksikerroksinen tehdasrakennus jonka pituus oli 60 metriä ja leveys 18 metriä. Rakennus valmistui vuonna 1898 alunperin olutpanimoksi. "Oy Iso Oluttehdas"-nimisen panimon (vuodesta 1903 "Näsijärven Osakeoluttehdas") vuosituotanto oli parhaimmillaan 1,2 miljoonaa litraa ja sen olutmerkkejä olivat "Pöytä Olut" ja "Varasto Olut". Kunnallisen kieltolain tultua voimaan Tampereella 1903 tehtaan tuotteita sai ostaa enää vain itse tehtaalta ja tämä aiheutti järjestyshäiriöitä tehtaan lähiympäristössä. Oluttehtaan panimotoiminta päättyi jo joulukuussa 1906 ja sen jälkeen rakennus oli olutvarastona ja -pullottamona vuoteen 1916 saakka. Tervatehdas
Kuusvedenkylä on Tervatehdasta laajempi alue. Kuusvedenkylään kuuluvat Tervatehtaan ohella ainakin Leinolan kylä ja Mannilan kartanon seutu (josta osa Lankamaata) sekä Haapalan ja Viitalan kylät. Tervatehtaan usean kylän raja-alueella sijaitsemisen vuoksi muutamat lapset kävivät Mannilan, kuitenkin pääosa Kuusan ja myöhemmin Haapalan kansakoulua. Jotkut saattoivat käydä koulussa Leinolassa. Vuonna 1959 oli tervatehtaalaisten lasten lopetettava koulunkäyntinsä Kuusan kansakoulussa, syksyllä koulunkäynti jatkui Haapalan kylään rakennetussa uudessa kyläkoulussa. Elbasan
Teollinen kehitys alkoi Zogun aikaan tupakan ja alkoholijuomien tuotannolla ja huipentui kommunistihallinnon aikaan. Kaupunki sai tärkeän aseman kun kiinalaiset rakensivat terästehtaan 1974. Kommunistiaikaan kaupungissa oli myös muuta teollisuutta, jonka seurauksena kaupunki kärsii nyt saasteista. Abraham Wasastjerna
Koska kauppapurjehdus tuli yhä vaarallisemmaksi merirosvojen takia, Falander päätti perustaa 1798 rautatehtaan Seinäjoelle, joka oli vielä tuolloin yksi Ilmajoen kylistä. Alueella arveltiin olevan runsaasti suomalmia. Harkkosulattamoja perustettiin muun muassa Peräseinäjoelle, Ilmajoelle ja Nurmoon. 1800-luvun alussa toimintaa laajennettiin. Ongelmaksi muodostui kuitenkin se, että malmia ei saatukaan riittävästi. Lisäksi ilmeni, että valmistettu rauta oli kelvotonta. Rautamalmia oli tuotava Ruotsista, minkä ansiosta tehdas kasvoi Suomen sodan jälkeen rautaruukiksi. Rautatehtaan läheisyyteen rakennettiin 1806 Östermyran kartano. Falanderin rautaruukilla 1825 perustettuine ruutitehtaineen on ollut erittäin suuri merkitys Seinäjoen pitäjän ja myöhemmin kaupungin taloudelliselle kehitykselle ja jopa koko olemassaololle. Saloisten historia
Vuosisadan suurin mullistus Saloisissa oli Rautaruukin terästehtaan rakentaminen 1960-luvulla. 1950-luvulla Otanmäki Oy alkoi suunnitella terästehtaan rakentamista. Sijoitusvaihtoehtoja oli useita niin Etelä- kuin Pohjois-Suomesta. Pitkän väännön jälkeen tehdas päätettiin sijoittaa Saloisten Rojuniemeen, ja tehtaan nimeksi tuli Rautaruukki Oy. Tärkeitä vaikuttajia tänä aikana paikkakunnalla olivat saloistelainen SKDL:n kansanedustaja Antti Kinnunen ja Raahen pitkäaikainen kaupunginjohtaja Yrjö Reinilä. Tehtaan rakentaminen aloitettiin vuonna 1961. Presidentti Urho Kekkonen kävi muuraamassa tehtaan peruskiven 25.8.1962. Ensimmäinen laivalasti terästä lähti Rautaruukin satamasta 5.9.1964. Tehtaan viereen rakennettiin sen rakentamisaikana tehtaan omistama Satamakankaan kerrostaloalue. Rautaruukin perustamisen ansiosta Saloisiin muutti runsaasti uusia asukkaita, ja myöhemmin 1960−1970-luvuilla Saloisiin rakennettiin Tarpion ja Honganpalon kylät sekä Ollinsaaren kerrostaloalue, jonka tieltä purettiin vanha ja arvokas Ollinsaaren kartano. Norsjoki
Kylän pohjoisosaan Tenkalahden rajan tuntumaan ja Haminanniityn alueelle syntyi 1930-luvulla paljon uudisasutusta, mikä näkyy myös kylän asukasluvun yli kolminkertaistumisella 20 vuodessa. Näiden alueiden väestö kävi töissä Käkisalmen kaupungissa. Varsinkin Waldhofin selluloosatehtaan perustaminen kaupunkiin lisäsi asutuksen leviämistä maalaiskunnan puolelle. Näiden Käkisalmen esikaupunkien asukkaat kävivät töissä ja asioivat kaupungissa ja heidän yhteytensä Norsjoen kylään olivat löyhät. Nykyisin kylän asutus on keskittynyt samoille alueille. Haminanniityn alue kylän pohjoispäästä on nykyisin osa Käkisalmen kaupunkia. Tehtaanmyymälä
Kävijämääriensä maksimoimiseksi merkkitavaroiden jäännöseriä myyvät outlet-myymälät hakeutuvat usein toistensa läheisyyteen edullisen vuokratason mutta hyvät liikenneyhteydet ja paikoitusmahdollisuudet tarjoaviin sijaintipaikkoihin, kuten entisiin teollisuushalleihin tai tyhjentyneisiin liikekeskuksiin kaupunkien liepeillä ja valtateiden varsilla. Outlet-myymälöiden kasvava suosio mahdollistaa myös uudisrakentamisen, joista suosittu muoto on kylämäisen pienimittakaavaiseksi, monista erillisistä rakennuksistä muodostuvaksi kehitetty outlet-kylä. Tällaisia on ympäri maailmaa satoja. Suomen ensimmäinen outlet-kylähanke piti olla Liminkaan suunniteltu Nordlett, mutta hanke peruttiin. Pueblo de Taos
Taosin ympäristön arkeologisten jäänteiden perusteella alueella on ollut asutusta noin vuodesta 900. Ensimmäinen pueblo-kylä rakennettiin alueelle kuitenkin vasta 1325. Alkuperäinen kylä sijaitsee itään nykyisestä kylästä, joka rakennettiin noin vuonna 1400. Syytä kyläläisten muuttoon ei tiedetä. Ammattikasvatuksen historia Suomessa
1840–1880 oli perinteisen käsityöläisyyden elpymisen aikaa. Talouden vapauttaminen lisäsi maaseudun käsityön ja teollisuuden merkitystä. Maaseudun omavaraisuus ja epämuodollisen oppimisperinteen jakaminen oli kuitenkin käsityössä ja teollisuudessa vallitsevaa. 1880–1910 teollisuus-Suomen ohjelma voimistui. Suomeen alettiin rakentaa teollista infrasstruktuuria. Rauta- ja maanteiden, vesivoiman sekä sähköistämisen rakentamiseen tarvittiin ammattitaitoista työvoimaa. Töitä alettiin ammatillistaa sekä työnjaollisia hierarkioita oikeuttaa koulutuksella.1900-luvun alussa maatalouden modernisointiin kuului isäntien ja emäntien koulutusta ja työtehovalistusta. Tällöin perustettiin myös komiteoita suunnittelemaan ammattikasvatusta, koska tarvittiin lisää ammattimiehiä. Lisäksi tyttöjen ammattikoulutuksesta käytiin keskustelua. 1910-luvulla perustettiin myös ensimmäiset teknilliset opistot Suomeen. Wärtsilä
Vuonna 1939 Taalintehtaan teräsvalimon osakekanta siirtyi Wärtsilän omistukseen saksalaisen omistajaryhmän ja pääjohtaja Wilhelm Wahlforsin langon Gustaf Woldemar Wreden myydessä omistuksensa. Näin vuoden 1939 lopulla ennen Talvisotaa Wärtsilä muodostui kaikkiaan yhdeksästä erillisestä konepaja-, telakka- ja metsäteollisuusyrityksestä sijaintipaikkoinaan Värtsilä, Hämekoski, Kotka, Helsinki, Taalintehdas, Turku, Vaasa ja Pietarsaari.
Sotien jälkeen Wärtsilällä oli merkittävä rooli sotakorvausteollisuudessa. Suomen laivanrakennusteollisuus kasvoi kansainvälisesti kilpailukykyiseksi ja merkittäväksi teollisuudenalaksi. Sotakorvausten jälkeen tilauksia saatiin niin Neuvostoliitosta kuin muualtakin maailmasta. Wärtsilä-yhtymästä sotakorvaustuotteiden tuottamiseen osallistuivat mm.
Vuonna 1965 monialakonsernin nimi muutettiin muotoon Oy Wärtsilä Ab. Konserniin kuului telakoiden lisäksi muun muassa Arabian posliinitehdas, Abloy, Nuutajärven lasitehdas, paperikonetehdas Järvenpäässä sekä nousevana alana dieselmoottorien valmistus. Dieseleitä tehtiin Turun telakan yhteydessä sekä Onkilahden Konepajalla Vaasassa. Kauklahti
Kauklahden historia on monipuolinen ja monikerroksinen ja ansaitsee suurempaa huomiota. Kivikaudelta keskiaikaan todennettu asutus, jota löytyisi vielä enemmänkin alueelta, Kuninkaantie ja kartanoiden aika, rautatie ja Porkkalan miehityksen merkitys, teollisuusajan historia tillitehtaista lasitehtaaseen ja sotateollisuuteen (Kauklahden tiilitehtaat tuottivat useana vuonna eniten tiiliä koko Suomessa!) yms. yms. Onneksi jonkin verran kirjallisuutta on ilmestynyt ja aivan viime vuosina. Tehdasosuusliike
Teollistuminen alkoi turvepehkun tuotannosta ja eteni myllyn ja sahan kautta myös tiilitehtaan perustamiseen. Kaikki tapahtui "toinen toisensa sanelemina ja vaikutteista" Asemanseudulla, joka tarjosi raaka-aineiden lisäksi mahdollisuuden tavarankuljetukseen rautateitse. Turvepehkutuotannon kausiluontoisuutta tasaamaan päätettiin rakentaa mylly. Turvepaalien tueksi tarvittiin rimakehikoita kuljetuksen ajaksi ja näin alkoi sahaustoiminta. Tukkien sahauksesta syntyi rimoja, joista valmistettiin hiiltä miiluissa. Terttilä
Isossajaossa Terttilä oli samaa jakokuntaa viereisen Lautelan kylän kanssa. Terttilän historiallinen kylätontti on sijainnut nykyisten Terttilän- ja Kaskistonteiden risteyksen luona, missä vanhalla kylänpaikalla ovat edelleen Kaapon, Piekkalan ja Yli-Lauttian talot. Näistä Kaapo muodostaa maisemallisesti ja rakennus- ja kulttuurihistoriallisesti merkittävän kokonaisuuden, ja maisemallisesti ja kulttuuri- ja rakennushistoriallisesti merkittävä on myös Terttilänkosken varrella sijaitseva Luukkala, jonka rakennutti asunnokseen kylässä vuosina 1849–1874 toimineen Terttilän paperitehtaan ruukinpatruuna Bolin 1800-luvun puolivälissä. Dragsfjärd
Dragsfjärdissä on kolme taajamaa. Kunnan entinen keskus Taalintehdas, kirkonkylä Kärra ja Björkboda.Biskopsö, Björkboda, Bolax, Genböle, Böle, Dalen, Hammarsboda, Hasselbacken, Hertsböle, Hiittinen (Hitis), Holma, Högsåra, Kasnäs, Kaxskäla, Kråkvik, Kulla, Kärra, Labbnäs, Lillfinnhova, Långnäs, Nordanå, Purunpää, Rosala, Rosendal, Rövik, Skånpusten, Skinnarvik, Släts, Smedskulla, Storfinnhova, Stusnäs, Stubbnäs, Sunnanå, Söderby, Söderlångvik, Söglö, Taalintehdas (Dalsbruk), Tynglax, Vänoxa, Vänö, Ytterkulla, Ytterölmos, Överölmos Torittu
Toritun kulttuurimaisemaa hallitsevat laajat, metsiin rajautuvat kumpuilevat peltovainiot ja niiden laitamilla sijaitsevat tilakeskukset. Kylän keskivaiheilla sijaitsevan ulkoilmamuseon rakennukset kuuluivat Pastilasta 1920-luvun alussa itsenäistyneeseen Seppälä -nimiseen torppaan, jossa asui kylän seppä vuoteen 1955 asti. Alueen vanhimmat rakennukset ovat 1700-luvulta. Teollinen vallankumous
Pääomasta tuli yhä merkittävämpi edellytys teollistumiselle kalliiden koneinvestointien vuoksi. Teollistumisen alussa pääoma ei vaikuttanut vielä paljon, koska koneet olivat yksinkertaisia, kyläseppien tekemiä ja rakennukset vaatimattomia. Merkittävämpää oli se, että pienenkin pääoman omaavat kauppiaat, kustantajat tai yritteliäät käsityöläiset ymmärsivät tehdasteollisuuden mahdollisuudet ja olivat valmiita kokeilemaan uutta. Jo varhain kehitettiin uusia pääoman käyttötapoja. Tehtailija saattoi vuokrata tuotantotilaa ja ostaa käyttövoimaa. Useita tehtaita voitiin koota saman energialähteen, vesivoiman tai höyrykoneen ympärille. Tehtaiden keskittyessä syntyi edellytyksiä myös infrastruktuurin kehittämiselle. Näin saatiin paremmat raaka-ainetoimitukset ja luotettavammat yhteydet markkinoihin. Tehtailijat joutuivat alkuvaiheessa rakentamaan asuntoja työntekijöille ja perustamaan kauppoja. Tehdasrykelmien ympärille kehittyi kaupunkeja. Kauppaan ja tekniikkaan liittyvä osaaminen keskittyi kaupunkeihin. Eduskuntavaalit 1970
Toisaalta etenkin maaseutuäänestäjät esittivät vastalauseensa Paasion ja Koiviston hallitusten ajamalle kovalle rakennemuutospolitiikalle. Juuri ennen vaaleja oli hyväksytty lait lehmien teurastuspalkkioista ja peltojen "paketoinnista" eli viljelemättä jättämisestä, millä pyrittiin ratkaisemaan maatalouden ylituotanto-ongelma; tuolloin puhuttiin yleisesti "voi- ja viljavuorista". Raju rakennemuutos aiheutti etenkin Pohjois-Savossa, Pohjois-Karjalassa, Kainuussa ja Lapissa suuren työttömyyden, mistä seurasi suoranainen maaltapako, monien maatilojen autioituminen, muuttoliike lähiöihin suurten Etelä-Suomen kaupunkien liepeille ja voimakas siirtolaisuus Ruotsiin. Tämä ilmiö koitui erityisesti Veikko Vennamon johtaman Suomen maaseudun puolueen hyväksi ja sen hätkähdyttävä nousu yhden miehen eduskuntaryhmästä keskisuureksi puolueeksi olikin vaalien leimallisin piirre. Tärkeä rooli SMP:n menestyksessä oli maaseutuäänestäjiin vedonneella kansanomaisella puoluesihteerillä Eino Poutiaisella. Turenki
Helsingistä Hämeenlinnaan kulkeva rautatie oli tärkeässä roolissa, kun Hämeen raakasokeritehdastoimikunta päätti rakennuttaa sokeritehtaan Turenkiin. Se käynnistyi vuonna 1948 tuoden lähistölle sokerijuurikkaan sopimusviljelijöitä, minkä johdosta kylästä kehittyi nopeasti teollistunut maalaiskunta. 1960-luvulla Valio Meijerien Keskusosuusliike rakennutti iskukuumennettujen maitotuotteiden tehtaan kylään. Taylorismi
1800-luvun lopulla teollistuminen oli vielä uutta ja tehtaiden työtavat olivat peräisin kyläsepiltä. Teollisen tuotannan kasvu edellytti, että osat olivat vaihtokelpoisia. Tähän päästiin Taylorin opeilla standardisoimalla työtavat ja menetelmät. Suomen asutushistoria
Suomen asutushistoria on suomalaisen tautiperinnön selittävä tekijä. Suomalaiselle geeniperimälle tyypillinen sekoitus itäisiä, läntisiä ja eteläisiä geenejä muodostui väestönmuutosten mukana. Perinnöllisten sairauksien kannalta Suomen kantaväestön pieni määrä ei sinällään ollut merkittävä, vaan tärkeämpi osa suomalaisen tautiperinnön muodostumisella on ollut 1500-luvun loppuun sijoittuvalla asutuksen leviämisellä Itä- ja Pohjois-Suomeen. Tällöin lähti vanhan asutuksen alueelta yksittäisiä tai muutamia perhekuntia samasta kylästä ja perusti uuden, alkuun vain muutaman talon kylän uudelle asuinpaikalleen. Kylät kasvoivat, ja muutaman perustajajäsenen geenit joutuivat satunnaisvaihtelun () kohteiksi. Forssan historia
Kutomon jälkeen rakennettiin värjäämö ja viimeistämö. Forssan teollisuus laajeni konepajan, höyrysahan ja tiilitehtaan rakentamisen myötä. Forssa oli monissa asioissa edistyksellinen paikkakunta, ja sinne saatiin puhelin toisena paikkakuntana Suomessa. Tavoitteenaan Wahrenilla oli luoda esimerkillinen tehdasyhdyskunta, joten hän rakennutti asuntoja työväelle, perusti tehtaan lapsille koulun ja myös kirjasto perustettiin. Vähitellen lääkäripalvelutkin kohenivat. Gammelstadin kirkkokylä
Kirkkokylän syntyyn vaikutti kolme tekijää. Kirkon ympärillä oli markkinapaikka ja kaupantekijät tarvitsivat yöpymispaikkoja. Kirkkokyläksi kehityttyään Luulajan pitäjänkeskuksesta tuli virallisesti kaupankäyntierioikeudet saanut kaupunki () vuonna 1621. Kyseisellä säädöksellä pyrittiin keskittämään ja kontrolloimaan tiukemmin alueella käytävää kauppaa. Rahvas tarvitsi myös kirkkotalleja hevosilleen kirkkokäyntien yhteydessä. Kolmantena syynä oli Ruotsissa 1500- ja 1600-luvuilla yleistynyt kirkossakäyntivelvollisuus. Kirkossakäynti oli pakollista 1500- ja 1600-luvun lakien mukaan sunnuntaisin ja tärkeimpinä kirkkopyhinä. Vuonna 1681 pohjois-Norlannin alueen suhteen säädettiin erityisesti, että kymmenen kilometrin säteeltä ihmisten tuli käydä kirkossa joka sunnuntai, kahdenkymmenen kilometrin säteeltä joka toinen sunnuntai ja kolmenkymmenen kilometrin päästä joka kolmas sunnuntai ja niin edelleen. Tärkeimpinä kirkkopyhinä ja rukouspäivinä tuli kaikkien paitsi karjanhoidon kannalta välttämättömiä tehtäviä suorittavien olla paikalla. Tärkein tekijä kirkkokylän syntyyn olivat siten yleisesti Norrbottenin pitkät välimatkat ja yöpymistarve.
Kirkkotuvat ryhmittyivät omistajiensa kotikylien mukaan. Tietystä osasta pitäjää kirkkoon tulevat talonpojat rakensivat kirkkotupansa kirkosta katsottuna kotikylänsä suuntaan. Täten kirkkokylä heijasti ja edelleen heijastelee pitäjän kylärakennetta. Kirkkokylän asemakaava ja sisääntulotiet leviävät jokaiseen ilmansuuntaan. Kaupankäyntierioikeuksien yhteydessä vuonna 1621 Luulajan porvarit ehdottivat omaa kaavaa markkina-alueelle. Porvarien tontit sijoitettiin kirkon koillispuolella sijaitsevalle alueelle, jonka rakenne eroaakin muista kirkkokylän osista huomattavasti. Alue kehittyi kuitenkin nimenomaan kirkkokyläksi ennemmin kuin tavanomaiseksi markkinapaikaksi. Tämä johtui maankohoamisesta, mikä teki vanhan sataman käyttökelvottomaksi jo 1600-luvun alkupuolella varsin pian kaupankäyntierioikeuksien virallistamisen jälkeen. Pitäjän kaupankäynnin keskus ja satama jouduttiin siten siirtämään Luulajan kaupungin nykyiselle paikalle vuonna 1649. Tämän jälkeen aluetta vanhan pitäjänkirkon ympärillä alettiin kutsua nimillä "Luleå gamla stad" eli Luulajan vanha kaupunki tai "Gammelstaden". Olympiakylä
Varsinainen talojen rakentaminen aloitettiin keväällä 1951 niin ajoissa, että ne ehdittäisiin varmasti saada asuttavaan kuntoon seuraavan vuoden kesäksi. Rakennustarvikkeista oli Suomessa vielä sodan jälkeen pulaa, ja muun muassa tiilien jatkuvan saannin turvaamiseksi järjestettiin rakennustoimiston käyttöön kymmenen rautatievaunua, jotka kulkivat edestakaisin Oitissa sijainneen tiilitehtaan ja Helsingin välillä. Tehtaan uunissa poltetut tiilikuormat lastattiin heti vaunuihin ja kiidätettiin ensimmäisen mahdollisen junan mukana Helsinkiin. Talvi 1951–1952 oli onneksi rakentamisen kannalta hyvä, sillä sen aikana ei ollut huippupakkasia eikä kovia lumisateita. Kylä saatiinkin lopulta valmiiksi kisojen avajaispäivänä.