Kuka oli Nicaraguan johtaja ennen vallankumousta?
Nicaraguan historia
Yhdysvaltain vetäydyttyä Nicaraguasta vallan kaappasi Yhdysvaltain kouluttama Anastasio Somoza Garcian kansalliskaarti, jota Somozan suvun sotilasdiktatuuri johti aina vuoteen 1979 asti. Somoza julistautui presidentiksi 1936 surmattuaan Sandinon. Somozan jälkeen maata hallitsi kaksi hänen poikaansa. Nicaraguassa järjestettiin tuonakin aikana vaaleja, jotka tosin olivat rakenteellisesti epärehellisiä. Poliittinen toiminta oli pääosin sallittua, kunhan se ei uhannut Somozan suvun valtaa. Kun kenraali Anastasio Somoza salamurhattiin 1956, häntä seurasi hänen poikansa Luis ja nuorempi poika Anastasio. Vuonna 1962 muodostettiin vasemmistolainen Sandinistien kansallinen vapautusrintama (FSLN) jonka tavoitteena oli syöstä Somozan perhe vallasta. Sandinistit
Sandinistit haastoivat asevoimin Nicaraguaa 1936–1979 hallinneen Somozan suvun diktatuurin ja hallitsivat maata 1979–1990.
Guatemala
Sisällissotaan johtavat tapahtumat alkoivat 1950-luvun alussa, kun vasemmistolainen presidentti Jacobo Arbenz Guzmán toteutti joukon uudistuksia, jotka veivät maan lähemmäksi sosialismia. Viimeinen pisara oli yritys kansallistaa yhdysvaltalaisen yhtiön omistamia banaaniviljelmiä. Operaatiossa joukko oikeistolaisia poliitikkoja ja sotilaita kaappasi vallan, ja eversti Carlos Castillo Armas asetettiin presidentiksi. Vuonna 1957 henkivartiojoukot murhasivat hänet. Kuuban vallankumous
Meksikossa Fidel kasvatti vallankumouksellista ryhmäänsä. Heihin liittyi esimerkiksi argentiinalainen Ernesto "Che" Guevara. Samaan aikaan Batistan valtaa Kuubassa heikensivät opiskelijamellakat ja lakkoilu. Yksi lakon johtajista oli José Echeverría, joka perusti myös opiskelijoista koostuneen aseellisen järjestön. Hän sopi yhteistysöstä Castron kanssa vierailtuaan Meksikossa. Huhtikuussa 1956 Ramón Barquínin johtamat upseerit suunnittelivat vallankaappausta, joka kuitenkn paljastui ennenaikaisesti. Batista nimitti tuttujaan asemiin armeijassa, mikä heikensi tavallisten sotilaiden kunnioitusta johtoporrasta kohtaan. Sandinistit
Sandinistien poliittinen skaala oli laaja ulottuen vallankumouksellisista marxilaisista vapautuksen teologiaa kannattaviin kristittyihin. Tämä näkyi myös sandinistijohtoisessa väliaikaishallituksessa, joka hallitsi Nicaraguaa vuoden 1984 vaaleihin asti: mm. Nicaraguan ulkoministerinä toimi katolinen pappi Miguel D'Escoto.
Yhdysvaltojen tukemat sissit, contrat, käynnistivät hyökkäyksen sandinistihallitusta vastaan 1980–1981. Contrien tuki Nicaraguan ydinalueilla oli olematonta, ja siksi he keskittyivätkin siviiliväestöön kohdistettuun terroriin. Sandinistit puolestaan rajoittivat sodan takia kansalaisvapauksia ja -oikeuksia, mm. ajoittain sensuroimalla oppositiolehtiä. Lisäksi he syyllistyivät joskus vastatoimissaan ihmisoikeusrikkomuksiin. Grenada
Seurasi valtataistelu Bishopin ja hallitsevan puolueen PRG:n enemmistön välillä, johon liittyi myös NJM:n toinen perustaja Bernard Coard. Bishop joutui kotiarestiin. Hänet ja useat muut teloitettiin Fort Georgessa 19. lokakuuta 1983 vasemmistolaisen vallankaappauksen aikana, jonka seurauksena valtaan nousi kenraali Hudson Austinin kuubalaismielinen hallitus. Kaappauksen aikana saarella oli viitisenkymmentä kuubalaista sotilasneuvonantajaa ja noin 700 rakennustyöläistä. Augusto César Sandino
Yhdysvaltain hallitus piti häntä lainsuojattomana, mutta hänen seuraajansa kaikkialla Latinalaisessa Amerikassa pitävät häntä sankarina. Hänestä on monille latinalaisamerikkalaisille tullut Yhdysvaltain imperialismin vastaisen taistelun symboli. Hän onnistui vetämään Yhdysvaltain merijalkaväen sissisotaan, ja vaikka hän koki myös tappioita, hän onnistui välttämään kiinnijäämisen. Yhdysvaltain joukot vetäytyivät nähtyään presidentti Juan Bautista Sacasan virkaanastumisen. Sandino vangittiin ja teloitettiin kenraali Anastasio Somoza Garcían käskystä, joka teki vallankaappauksen kaksi vuotta myöhemmin ja perusti dynastian, joka hallitsi Nicaraguaa yli neljäkymmentä vuotta. Sandinon perintönä pidetään sandinistien kansallista vapautusrintamaa (FSLN), joka syrjäytti Anastasio Somoza Debaylen hallinnon 1979. Nicaraguan historia
Somozojen kleptokratiaksikin kutsuttu valta päättyi, kun viimeinen Somoza ajettiin maanpakoon sandinistien vapautusrintaman johdolla 1979. Sandinistien johtama vallankumous asetti maan johtoon Kansallisen jälleenrakennuksen juntan, johon alkuun kuului edustajia kaikista Somozaa vastustaneista ryhmistä. Juntta oli käytännössä sandinistien käsissä ja useimmat muut poliittiset ryhmät erosivat juntasta pian vallankumouksen jälkeen. Nicaraguan hallinto oli yksin sandinistien käsissä alle vuosi vallankumouksen jälkeen. Juntta sääti uuden perustuslain, joka sanottiin takaavan kansalaisvapaudet. Osvaldo Dorticós Torrado
Jo nuorena opiskelijana ja myöhemmin toimiessaan tunnettuna lakimiehenä Torrado tunsi sympatioita Neuvostoliiton kommunistista hallintoa kohtaa. Hän mm. toimi aktiivisesti Fidel Castron johtamassa vallankumousliikkeessä, vuonna 1957 muun muassa maanalaisten vallankumousjoukkojen johtajana kotikaupunkinsa alueella. Tämän poliittisen aktiivisuutensa seurauksena diktaattori Fulgencio Batistan johtama miliisi pidätti hänet ja hänet tuomittiin vankeuteen. Hän kuitenkin karkasi jo vuoden jälkeen vankilasta ja pakeni Meksikoon. Hän oli ensimmäisiä koulutettuja ihmisiä, jotka palasivat Kuubaan kun Castro kaappasi vallan vuonna 1959. Ecuador
Samana vuonna sekä Bolívar että hänen lähin miehensä Antonio José de Sucre saivat surmansa. Ecuadoria hallitsi Juan José Flores, jonka Bolívar oli nimittänyt Ecuadorin kuvernööriksi jo Suur-Kolumbian aikana. Hän keskittyi pönkittämään omaa valtaansa ja taistelemaan Kolumbian kanssa Caucan maakunnan vallasta. Vuonna 1861 valtaan nousi konservatiivipuolueen perustaja Gabriel García Moreno. Hän nosti katolisen kirkon asemaa, paransi koulutusta ja tieverkkoa. Paranevat kuljetusyhteydet mahdollistivat kaakaon laajamittaisen viennin ja paransivat taloustilannetta. Morenon murhan jälkeen maassa oli vielä viisi konservatiivista presidenttiä 20 vuoden aikana. Konservatiivien 30-vuotisen valtakauden jälkeen seurasi liberaalien valta. Heidän kärkimiehensä oli Eloy Alfaro. Liberaalien kaudella katoliselta kirkolta vietiin valta ja omaisuus. Heidät muistetaan myös rautatieverkoston rakentamisesta. Talous meni lujaa alamäkeä osittain hallinnosta riippumattomista syistä: tauti tuhosi kaakaopuita ja 1920-luvun lama vei kaakaon maailmanmarkkinahinnan alas. Nicolás Lindley
Lindley osallistui Ricardo Pérez Godoyn vallankaappaukseen Manuel Prado Ugartechea vastaan. Lindley poisti 3. maaliskuuta 1963 Pérezin vallasta tämän ollessa haluton luopumaan asemastaan ja järjesti vaalit, joiden voittaja Fernando Belaúnde Terry otti presidentin tehtävät vastaan 28. heinäkuuta. Manuel Noriega
Manuel Antonio Noriega Moreno (11. helmikuuta 1934 – 29. toukokuuta 2017 ) oli panamalainen poliitikko ja sotilas. Hän oli Panaman sotilasdiktaattori vuosina 1983–1989. Vaino Väljas
Hänen myöhempi sijoituspaikkansa vuodesta 1986 oli Nicaragua, jossa käytiin sosialistisen sandinistihallituksen ja Yhdysvaltain tukemien contrasissien välistä sisällissotaa. Keski-Amerikassa Väljas mainitsi tulevansa Neuvostoliiton/Venäjän sijaan Virosta, joka oli miehityksen sijaan ”vapaaehtoisesti liittynyt” Neuvostoliittoon ja oli vapaampi kuin koskaan aiemmin. Nicaragua
YK:n mukaan presidentti Daniel Ortegan sandinistihallinto on tappanut, kiduttanut ja vanginnut mielivaltaisesti vastustajiaan, ja vuoden 2018 mielenosoituksissa on kuollut satoja ihmisiä. Daniel Ortega
Ortega oli yksi Nicaraguan sandinistivallankumouksen johtajista, ja hänet valittiin Kansallisen jälleenrakennuksen juntan johtoon 1979. Junttaan kuului aluksi edustajat kaikista Somozaa vastaan taistelleista ryhmistä, mutta oikeiston edustajat jättivät juntan syytettyään sitä liian sandinistimieliseksi. Contrat
Contrat (espanjan sanasta "contrarevolucionario" ’vastavallankumouksellinen’) olivat Nicaraguan sandinistihallintoa vastaan nousseita sissejä. Nicaragua
Nicaraguan hallintomuoto on perustuslaillinen tasavalta, missä valtaa pitää vaaleilla valittu presidentti. Presidentti on hallituksen johtaja ja valitsee myös muut ministerit. Vuoteen 2014 saakka presidentin valtakausi oli rajattu yhteen kauteen, mutta Daniel Ortega ajoi tuolloin parlamentissa perustuslakiin muutoksen, joka salli hänelle mahdollisuuden jatkokauteen. Ortegaa on sittemmin syytetty jopa perhedynastian luomisesta, sillä vuoden 2016 vaaleissa hänen varapresidentikseen nousi hänen vaimonsa Rosario Murillo. William Walker
Nicaraguan vuonna 1854 alkaneessa sisällissodassa tappiolle ajautuneet liberaalit kutsuivat Walkerin apuun. Sodassa olivat vastakkain Granadan konservatiivit ja Leónin liberaalit. Walker lähti Nicaraguaan 57 miehen kanssa 4. toukokuuta 1855 ja saapui maahan 16. kesäkuuta. Saavuttuaan Nicaraguaan Walkerin joukkoihin liittyi noin 100 yhdysvaltalaista ja 200 nicaragualaista. Nicaragua
Ortega ilmoitti vuonna 2009 suunnitelmista muuttaa perustuslakia niin että hän voisi jatkaa vielä yhden kauden presidenttinä. Perustuslakituomioistuin hyväksyi muutoksen opposition vastustuksesta huolimatta.. Ortega hallitsi itsevaltiaana toisella kaudella. Ortegan hallitus rajoitti 2010-luuvulla oppositiomedioita pidätyksin jne. Se käytti nuorisojengejä protestien murskaamiseen. Dominikaaninen tasavalta
Vuonna 1930 Dominikaanisessa tasavallassa tapahtui vallankaappaus, jonka jälkeen valtaan nousi Rafael Leónidas Trujillo. Hän toimi maan presidenttinä vuosina 1930–1938 ja 1942–1952, käytännössä kuitenkin yhtäjaksoisesti diktaattorina 1930–1961. Trujillon valtakausien välissä maassa oli nimellisesti muita presidenttejä, esimerkiksi hänen veljensä, Héctor Trujillo. Valtakautensa aikana Trujillo murhautti armotta hallintonsa arvostelijat, ja esimerkiksi vuonna 1937 hän käski murhata maassaan olevat haitilaiset. Jopa 20 000 heistä surmattiin. Trujillon yksinvaltius ja rakennushankkeiden suurellisuus ovat herättäneet vertailuja samaan aikaan hallinneisiin Hitlerin, Mussolinin ja Francon tyyppisiin diktaattoreihin. 1950-luvun lopulla kansa ja katolinen kirkko kääntyivät Trujilloa vastaan, samoin Yhdysvallat. Vuonna 1960 Trujillo yritti murhauttaa salaisella palvelullaan häntä julkisesti arvostelleen Rómulo Betancourtin. Tämä käänsi Yhdysvallat Trujilloa vastaan. Trujillo murhattiin 30. toukokuuta 1961, ja Yhdysvaltojen tiedustelupalvelu CIA on yhdistetty murhaan. Arnoldo Alemán
Arnoldo Alemán Lacayo (s. 23. tammikuuta 1946) oli Nicaraguan presidentti 1997–2002. Grenadan kansallinen vallankumoushallitus
Maurice Bishobin johtama New Jewel Movement oli 1970-luvulla Grenadan tärkein oppositiopuolue. Vuonna 1979 NJM syöksi Eric Gairyn johtaman hallituksen vallasta. Gairyn hallitus oli ollut vallassa Grenadan itsenäisyydestä asti. NJM aloitti radio tornien, poliisin kasarmien ja muiden tärkeiden sijaintien haltuunoton kun Gairy oli matkalla maan ulkopuolella. Aseellisen haltuunoton suoritti Grenadan kansan vallankumouksellinen armeija. Daniel Ortega
Rauhansopimuksen teon yhteydessä seuraavia vaaleja aikaistettiin helmikuuhun 1990. Tuolloin yhdistynyt kansallinen oppositio UNO, johon kuuluivat miltei kaikki sandinistien ulkopuoliset poliittiset ryhmät, sai yllätysvoiton presidenttiehdokkaansa ja entisen Kansallisen jälleenrakennuksen juntan jäsenen Violeta Chamorron johdolla, josta tuli presidentti vuosiksi 1990–1997. Manuel Zelaya
Parlamentti nimitti uudeksi presidentiksi puhemies Roberto Michelettin, joka määräsi maahan öisen ulkonaliikkumiskiellon. Zelaya osallistui vielä maanantaina Nicaraguan Managuassa järjestettyyn Ríon ryhmän kokoukseen. YK:n pääsihteeri Ban Ki-moon, Yhdysvallat, Ecuador, Nicaragua, Venezuela ja Amerikan maiden järjestö OAS vaativat Zelayan palauttamista virkaansa. Che Guevara
Guevaran kirja "La Guerra de Guerrillas" nähtiin aikanaan perustavanlaatuisena ohjeena epätasaisten sotien käynnissä. Chen kuoleman jälkeen monien mielestä hänen taktiikkansa osoittautui kuitenkin viime kädessä tehottomaksi, koska Kuubassa toteutettu vallankumous ei ollut suoraan sovellettavissa muihin maihin. Guevara uskoi, että pieni joukko sissejä ("foco") hyökätessään rajusti hallitusta vastaan saisi väestön vallankumouksellisuuden lisääntymään niin, ettei olisi tarpeellista rakentaa suuria organisaatioita edistämään asteittaista siirtymistä aseelliseen vallankumouksellisuuteen. Chen opit eivät kuitenkaan ole jääneet aivan hedelmättömiksi: vuonna 1979 Nicaraguan sandinistisissit syöksivät vallasta vihatun diktaattori Anastasio Somozan parikymmenvuotisen sissisodan tuloksena. Viime aikoina vasemmistolaiset hallitukset ovat saaneet jälleen jalansijaa Etelä-Amerikassa, ja monien niistä voidaan sanoa tuntevan hengenheimolaisuutta Guevaran oppien kanssa. Venezuelan presidentti Hugo Chávez on solminut hyvät suhteet Kuuban hallitukseen ja Fidel Castroon. Boliviassa siirryttiin Evo Moralesin vaalivoiton myötä vasemmistovaltaan 2006, jolloin maan energiatuotanto kansallistettiin. Irakin sodassa paikalliset vastarintataistelijat ovat tehneet oman sovelluksensa Chen "foco"-taktiikasta kaupunkioloissa. Guatemala
Miguel García Granadosin ja Justo Rufino Barriosin johtama vuoden 1871 vallankumous aloitti lähes katkeamattoman liberaalien valtakauden vuoteen 1944 saakka. Barrios teki maassa paljon uudistuksia, ja hän hajotti vanhan aristokratian vallan ja toi kirkon siviilihallinnon alaisuuteen. Hänen aikanaan kahvi myös nostettiin maan merkittävimmäksi vientituotteeksi. Anastasio Somoza Debayle
CIA:n entinen agentti Brian Latell on esittänyt kirjassaan, että Somozan murhan takana olisi ollut Fidel Castro. Castro olisi palkannut sandinistit murhaamaan Somozan. Hänen mukaansa sandinisteilla ei ollut minkäänlaista mahdollisuutta päästä valtaan vuoden 1979 vallankumouksessa ilman Kuuban armeijan tukea. Miguel Ydígoras Fuentes
Presidenttinä Ydígoras keskittyi jatkamaan murhatun Castillo Armasin taistelua vasemmistolaisia liikkeitä ja Fidel Castron vaikutusta vastaan. Ydígorasin viisivuotinen valtakausi päättyi maaliskuussa 1963, kun hänen oman puolustusministerinsä Enrique Peralta Azurdia johtama juntta kaappasi vallan opposition ja Yhdysvaltojen tuella siltä varalta, ettei vasemmistolainen entinen presidentti Juan José Arévalo olisi päässyt valtaan seuraavissa vapaissa vaaleissa. Ydígoras lähti maanpakoon Nicaraguaan. Hondurasin historia
Paz Garcían hallitus lupasi siirtää Hondurasin jälleen takaisin siviilihallintoon. Samaan aikaa Hondurasin suhteet naapurivaltoihin eivät edelleenkään olleet hyvät. El Salvadorin kanssa oli ollut sekä 1976 että 1978 pieniä rajalevottomuuksia, mutta maat tekivät lopulta rauhansopimuksen Limassa lokakuussa 1980. Hondurasin joukot olivat vanginneet Nicaraguan Anastasio Somoza Debaylen hallintoa vastaan taistelevien sandinistien johtajan Germán Pomaresin maaliskuussa 1978. Honduras ei luovuttanut Pomaresia Nicaraguaan, sillä maa ei halunnut tukea Somozan hallitusta. Toisaalta Hondurasissa pelättiin sandinistien marxilaista vaikutusta. George H. W. Bush
Samaan aikaan kun liennytystä Neuvostoliiton suuntaan yhä syvennettiin, kamppailu muita "vihollisia" vastaan Yhdysvaltojen "takapihalla" jatkui kiihkeänä. Vuonna 1989 Yhdysvallat teki maihinnousun Panamaan ja syrjäytti entisen liittolaisensa Manuel Noriegan. Nicaraguan contra-sissien tuesta jouduttiin kongressin tuen puuttuessa luopumaan, mutta Nicaraguassa järjestetyt vaalit 1990 johtivat sandinisti-hallinnon kaatumiseen. Nicaraguan historia
Vuoden 2016 vaaleilla Ortega valittiin kolmannelle perättäiselle kaudelleen. Hänen varapresidenttinään on hänen vaimonsa Rosario Murillo. Sandinistit olivat ajaneet läpi perustuslainmuutoksen, joka salli jatkokaudet.
Ortegan kaudella Nicaraguan nautti pitkään jatkunutta vahvaa talouskasvua ja köyhyys väheni merkittävästi. Köyhyyttä vähennettiin aluksi Venezuelan talousavulla, myöhemmin Ortega solmi siteet myös maan liike-elämän kanssa.. Sandinistit rajoittivat 2010-luvulla opposition mediaa pidätyksin ja muin toimin. Vaalivilppi ja korruptio kukoistivat. Ortegan lähipiiri rikastui. Maa näytti palanneen takasin Somozan aikaan, kun caudillo, vahva mies johti valtiota. Protestimielialoja hillitsivät hallituksen tukena olleet nuorisojengit, jotka kylvivät pelkoa maahan. Tarkkailijoiden mukaan Ortegan diktatuuri syveni. Maa pysyi pitkään rauhallisena joitain protesteja lukuun ottamatta. Kun hallitus päätti alentaa eläkkeitä vuonna 2018, opiskelijat alkoivat huhtikuussa 2018 protestoida. Mielenosoitukset levisivät nopeasti koko maahan ja muuttuivat pian väkivaltaisiksi. Vaikka presidentti peruikin eläkeuudistuksen, protestit jatkuivat. Muhammad Najib al-Ruba’i
Muhammad Najib al-Ruba’i (; 1904–1965) oli irakilainen poliitikko, joka osallistui Abdulkarim Qasimin kanssa vallankaappaukseen kuningas Faisal II:ta vastaan ja oli maan itsenäisyysneuvoston puheenjohtaja, valtionpäämies vuosina 1958–1963. Ennen vallankaappausta hän eteni sotilasurallaan kenraaliksi. Hänen kerrotaan osallistuneen pääministeri Qasimin murhayritykseen 1959. Kansallinen vallankumouksellinen liike (Bolivia)
MNR johti 1952 kansallista vallankumousta ja hallitsi maata vuoden 1964 sotilasvallankaappaukseen asti. Tuona aikana maahan tuli yleinen ja yhtäläinen äänioikeus ja toteutettiin maauudistus ja tinakaivosten kansallistaminen. Vahvojen persoonien hallitsema MNR hajosi sisäisiin riitoihin. Ensimmäisenä lähti Walter Guevara Arze 1950-luvun lopulla. Suosittu ammattiyhdistysjohtaja Juan Lechín erotettiin 1964. Maanpakolaisvuodet lisäsivät hajaannusta. MNR:n suurinta faktiota ohjasi Paz Estenssoro, joka teki puolueen kannatuksen kannalta merkittävän virheen tukiessaan 1971 diktaattori Hugo Banzeria. Kun Paz siirtyi myöhemmin oikealle, Siles Zuazo lähti johtamaan perustamaansa UDP:ta (Union Democratica Popular), joka liittoutui uuden MIR:in (Movimiento de Izquierda Revolucionaria) kanssa. Anastasio Somoza Debayle
Anastasio ”Tachito” Somoza Debayle (5. joulukuuta 1925 – 17. syyskuuta 1980) oli Nicaraguan puolustusvoimien ylipäällikkö 1967–1979, presidentti 1. toukokuuta 1967 – 1. toukokuuta 1972 ja maan hallitsija 1. joulukuuta 1974 – 17. heinäkuuta 1979. Somoza-suku oli hallinnut maata vuodesta 1936, ja Anastasio Debayle oli sukunsa kolmas ja viimeinen valtionpäämies. Salve a ti, Nicaragua
Maan itsenäistyttyä sillä oli eri vallankumousten yhteydessä kolme eri kansallislaulua. "Salve a ti, Nicaragua" palasi virallisesti käyttöön 23. huhtikuuta 1918, vapaamielisten voimien kaapattua vallan. Maan uusi hallitus julisti kilpailun hymnin sanoittamiseksi. Kilpailun ehtona oli, että sisällissodista ja vallankumouksista kärsineen maan laulussa ei saa mainita sotaa ja hävitystä, vaan ainoastaan rauhan ja aherruksen. Sanoituskilpailun voitti nicaragualainen opettaja ja runoilija Salomon Ibarra Mayorga. 
Salve a ti, Nicaragua (espanjaksi) Honduras
Nicaraguan diktaattorin Anastasio Somozan vallasta 1979 syösseen vallankumouksen ja El Salvadorin epävakauden vuoksi sotilashallitus luopui vallasta, ja hondurasilaiset valitsivat perustuslakia säätävän kokouksen vuonna 1980 ja parlamentin 1981. Uusi perustuslaki tuli voimaan 1982, ja presidentiksi nousi liberaalien Roberto Suazo Córdova. Suazo liittoutui Yhdysvaltojen kanssa, ja maahan virtasi talousapua ja sinne perustettiin leirejä elsalvadorilaisten joukkojen koulutukseen maan sisällissodan aikana. Presidentin lisäksi asevoimien komentaja kenraali Gustavo Alvárez käytti huomattavaa vaikutusvaltaa maan asioissa. Vuonna 1982 Yhdysvaltain tukemat contrat käynnistivät hyökkäyksensä Nicaraguan sandinistihallitusta vastaan Hondurasin maaperältä. Kenraali Alvárez vastasi maassa lisääntyviin levottomuuksiin pidättämällä ammattiliittoaktiiveja ja vasemmistolaisten tukijoita. Alvárez syöstiin vallasta vuonna 1984 lisääntyvien anti-amerikkalaisten mielenosoituksen jälkeen. Yhdysvaltain perustamat koulutusleirit suljettiin, mutta hallitus jatkoi contrien tukea vastineeksi avokätisestä talousavusta. Hondurasin historia
Suazo Córdovan hallinto alkoi pian pitää Nicaraguan sandinisteja uhkana, ja armeijan komentaja Álvarez kannatti kovaa linjaa sandinisteja vastaan. Hän julisti, että Honduras oli Nicaraguan kanssa ”sodassa kuolemaan asti”. Kun vasemmistolainen liikehdintä lisääntyi Hondurasissa ja armeija onnistui pysäyttämään syyskuussa 1983 vasemmistosissien tunkeutumisen Nicaraguasta Olanchon departementtiin, Álvarezin kannatus nousi sekä Hondurasissa että Yhdysvalloissa. Yhdysvalloissa Hondurasia pidettiin merkittävänä kommunismin leviämisen estämisen kannalta. Maa alkoi saadakin huomiota, sillä joulukuussa 1982 Ronald Reagan vieraili San Pedro Sulassa ja Hondurasille aseita myyvän Israelin puolustusministeri Ariel Sharon Tegucigalpassa. Yhdysvallat oli jo aiemmin nimittänyt Hondurasin-suurlähettilääksi Vietnamin sodan upseerin John Negroponten, joka puuttui melko avoimesti asemamaansa politiikkaan. Yhdysvaltain tarjoaman sotilasavun arvo nousi 3,3 miljoonasta dollarista 31,3 miljoonaan vuosina 1980–1982. Yhdysvallat alkoi kouluttaa pakolaisleireillä nicaragualaisia sandinisteja vastustavia contrasissejä ja El Salvadorin asevoimia. Nicaragua
Osittain entisten somozalaisten komennossa toimivat contrat aloittivat sissisodan sandinistien hallintoa vastaan ja saivat rahoitusta ja muuta tukea Yhdysvalloilta. Sandinistit panivat toimeen yleisen asevelvollisuuden ja saivat aseapua muun muassa Kuubasta ja Neuvostoliitosta. Sandinistit toimeenpanivat taloudessa sosialistisia uudistuksia. Maan pankit kansallistettiin ja yrityksiä kansallistettiin. Sandinistihallinto toteutti myös mittavan lukutaitokampanjan. Lukutaidottomuus maassa painui viidestäkymmenestä prosentista kolmeentoista vuoden 1980 aikana. Yhdysvallat alkoi toimia aktiivisesti Nicaraguaa vastaan Ronald Reaganin tultua Yhdysvaltain presidentiksi. Osittain entisten somozalaisten komennossa toimivat contrat aloittivat sissisodan. Reaganin hallinto rahoitti, aseisti ja koulutti contra-sissejä ja aloitti Nicaraguaa koskevan taloussaarron, joka lopetti maiden vielä jäljellä olevan vähäisen kaupan. CIA:n tuella toteutettu Nicaraguan satamien miinoittaminen syksyllä 1983 sai Nicaraguan haastamaan Yhdysvallat kansainväliseen tuomioistuimeen, jossa Yhdysvallat tuomittiin. Vuonna 1984 sandinistit järjestivät vaalit, jota useimmat tarkkailijat pitivät asiallisina, vaikka osa oppositiosta jäi vaaleista pois. Daniel Ortega
Vuoden 2016 vaaleilla Ortega valittiin kolmannelle perättäiselle kaudelleen. Hänen varapresidenttinään on hänen vaimonsa Rosario Murillo. Heidän äänisaaliinsä ylitti 70 %. Sandinistit olivat 2014 ajaneet läpi perustuslainmuutoksen, joka salli jatkokaudet.
Ortegan suosio syynä on pidetty Nicaraguan pitkään jatkunutta vahvaa viiden prosentin talouskasvua ja köyhyyden vähenemistä. Köyhyyttä vähennettiin aluksi Venezuelan talousavulla, sittemmin Ortega on liittounut myös liike-elämän kanssa. Hondurasin historia
Itsenäisyyden ensimmäiset 15 kuukautta presidentin virkaa hoiti väliaikaisesti Francisco Zelaya y Ayes. Hondurasin ensimmäiseksi presidentiksi valittiin konservatiivinen kenraali Francisco Ferrera, joka oli vallassa 1841–1842. Seuraavat viisi vuotta Ferrera oli vuoroin presidenttinä, vuoroin taas antoi viransijaisen hoitaa virkaa, vaikka itse pitikin taustalla valtaa hallussaan. Ferrera luovutti vallan 1847 Juan Lindolle, jonka aikana hyväksyttiin uusi perustuslaki ja pyrittiin uudistamaan maata. Britannia alkoi myös vaatia Hondurasin velkoja maksettaviksi ja kaappasi 1849 hetkellisesti Trujillon kaupungin. Seuraavana vuonna Lindon varapresidentti yritti kaapata vallan, mutta yritys epäonnistui El Salvadorin ja Nicaraguan väliintulon ansiosta. Lindo luovutti vallan liberaalille José Trinidad Cabañasille 1852. Guatemala syrjäytti Cabañasin 1855 ja asetti presidentiksi konservatiivisen José Santos Guardiolan.
Konservatiivien ja liberaalien väliset kiistat rauhoittuivat hetkeksi, kun Keski-Amerikkaan saapui yhdysvaltalainen palkkasoturi William Walker, josta tuli Nicaraguan presidentti 1856. Muut Keski-Amerikan valtiot ajoivat Walkerin pois 1857, mutta osa Islas de la Bahían brittisiirtolaisista kääntyi Walkerin puoleen, kun brittiläiset olivat myöntäneet saarien hallinnon Hondurasille. Walker oletti, että Hondurasin liberaalit, jotka yrittivät syrjäyttää Guardiolan, ottaisivat hänet hyvin vastaan. Hän ei kuitenkaan saanut tukea, ja niin britit pidättivät hänet 1860 ja luovuttivat Hondurasin viranomaisille, jotka teloittivat Walkerin. José Santos Zelaya
José Santos Zelaya (1853–1919) oli Nicaraguan presidentti 1893 - 1909. Hän nousi valtaan Liberaalien kapinassa, joka lopetti 30 vuotta jatkuneen konservatiivien vallan. Hän suhtautui vihamielisesti Yhdysvaltoihin, ja pyrki yhdistämään Keski-Amerikan valtiot järjestelemällä vallankumouksen Hondurasissa ja El Salvadorissa. Manuel Bonilla
Guatemalan ja El Salvadorin välistä sopimusta pidettiin Nicaraguassa maan vastaisena liittona. Nicaraguan José Santos Zelaya alkoi tukea Hondurasin liberaaleja, joiden tavoitteena oli syöstä Bonilla vallasta. Nicaraguan asevoimien tukemana liberaalit tunkeutuivat Hondurasiin helmikuussa vuonna 1907 ja perustivat juntan. Bonillan tukena oli puolestaan El Salvadorin asevoimat, joiden avulla Bonilla onnistui pysymään vallassa maaliskuuhun asti. Bonillan joukot hävisivät kuitenkin lopulta taistelussa, jossa käytettiin ensimmäisen kerran Keski-Amerikan historiassa konekivääreitä. Yhdysvalloissa pelättiin Zelayan vaikutusvallan kasvavan koko Keski-Amerikan laajuiseksi, ja sen vuoksi yhdysvaltalaiset joukot suojelivat Hondurasin pohjoisrannikon banaanikauppaa sekä Bonillan viimeistä tukikohtaa Fonsecanlahden rannalla Amapalassa. Taistelut päättyivät, kun Bonilla haki Yhdysvaltain johtamien neuvotteluiden jälkeen turvapaikkaa "USS Chicagolta. El Salvadorin sisällissota
Nicaraguan vuoden 1979 sandinistivallankumouksesta herätteen saanut pienten ryhmien hallituksen vastainen sissisota laajeni vuoden 1980 aikana täysimittaiseksi konfliktiksi. Maan arkkipiispan Óscar Romeron murha 24. maaliskuuta 1980 radikalisoi Salvadorin poliittista ilmapiiriä entisestään. Samaan aikaan äärioikeistolaisten kuolemanpartioiden terrori siviiliväestön keskuudessa lisääntyi. Vuoden lopussa vasemmistolaiset sissiliikkeet yhdistyivät Farabundo Martín Kansallisen vapautuksen rintamaksi FMLN:ksi ("Frente Farabundo Martí de Liberación Nacional"). Ne käynnistivät joulukuussa "lopullisen hyökkäyksen", josta alkoi 11 vuotta kestäneen sisällissodan aktiivinen vaihe. Juan Rafael Mora
Juan Rafael Mora Porras (1814-1860) oli Costa Rican presidentti vuosina 1849-1859. Hän sai vallan, kun José María Castro luopui siitä. Myöhemmin Mora valittiin presidentiksi kaksi kertaa myös vaaleilla, 1853 ja 1859. Vuonna 1856 hän johti kansallista kampanjaa, jolla karkotettiin seikkailija William Walker Keski-Amerikasta. Vuonna 1858 hän allekirjoitti sopimuksen, jolla määriteltiin Nicaraguan ja Costa Rican välinen raja. Vuonna 1859 hänet syrjäytettiin verettömässä vallankaappauksessa. Keski-Amerikan liittotasavalta
Rafael Carreran johtamat kapinalliset kärsivät aluksi tappioita keskushallinnon joukoille, mutta kapinaa ei onnistuttu tukahduttamaan. Vuoden 1838 helmikuussa kapinallisten onnistui jopa vallata Guatemalan kaupunki, josta he lähtivät vasta saatuaan suuret lunnaat. Keskushallinnon joukkojen ollessa sidottuna sotaan Carreran kapinallisia vastaan joukkoja ei riittänyt liittotasavallan muihin provinsseihin. Kun Morazán yritti vielä toukokuussa 1838 ottaa hallintaansa provinssien tullitulot, niiden mitta täyttyi. Lopulta kongressissa vietiin läpi laki, joka takasi provinsseille oikeuden ottaa käyttöön minkä tahansa hallitusmuodon. Liittovaltio alkoi hajota. Ensin itsenäistyi Nicaragua ja vain hieman myöhemmin Honduras ja Costa Rica. Rafael Calderón Fournier
Rafael Ángel Calderón Fournier (syntynyt Diriamba, Nicaragua, 14. Maaliskuuta 1949) on costaricalainen poliitikko. Hän toimi maansa presidenttinä 1990 -1994. Hän oli PUSC-puolueen presidenttiehdokas myös vuoden 2010 vaaleissa, mutta peruutti ehdokkuutensa lokakuussa 2009, kun hänet tuomittiin viideksi vuodeksi vankeuteen kahdesta korruptiosyytteestä. Lázaro Cárdenas
Lázaro Cárdenas del Río (1895–1970) oli Meksikon presidentti vuosina 1934–1940. Cárdenas kohosi Meksikon vallankumousarmeijan kenraaliksi ja sai kotivaltionsa Michoacánin kuvernöörinviran. Hän oli 1920-luvun lopulta alkaen keskeinen poliitikko maan johtavan "kansallisen vallankumouspuolueen" toiminnassa. Cárdenas kehitti siitä Meksikon vallankumouspuolueen (PRM), myöhemmin Partido Revolucionario Institucional PRI. Amnesty Internationalin historia
Guatemalan ihmisoikeustilanne oli 1970- ja 1980-lukujen aikana yksi maailman heikoimmista. Guatemala oli 1950-luvulle asti tyypillinen banaanivaltio ja sen talous oli pitkälti yhdysvaltalaisen United Fruit Companyn hallinnassa. Vapailla vaaleilla valittu vasemmistolainen presidentti Jacobo Arbenz Guzmán halusi häätää United Fruit Companyn Guatemalasta ja palauttaa banaaniviljelmät takaisin paikallisille asukkaille. Arbenzin toiminta herätti Yhdysvaltain hallinnon huomion, minkä seurauksena Yhdysvaltain tuolloinen presidentti Dwight D. Eisenhower antoi CIA:lle tehtäväksi syrjäyttää Guatemalan hallituksen. Arbenz syrjäytettiin presidentin paikalta vuonna 1954 ja tilalle nousi sotilasdiktaattori Carlos Castillo Armas, jota seurasi useita muita diktaattoreita. Diktatuurista huolimatta Guatemalan poliittinen tilanne oli melko vakaa aina vuoteen 1960 asti, jolloin ryhmä armeijan upseereita yritti sotilasvallankaappausta. Vaikka vallankaappaus epäonnistui, aloitti se sissiryhmien välisen sodankäynnin sotilashallitusta vastaan. Seuraavien vuosien aikana sissiryhmät ryhtyivät järjestäytymään, mikä alkoi huolestuttamaan Guatemalan sotilashallitusta. Vuonna 1966 Guatemala ryhtyi Yhdysvaltain ideoimana organisoimaan puolisotilaallisia siviilijoukkoja, kuolemanpartioiden edeltäjiä, joiden tehtävänä oli estää sissijoukkojen toiminta. Sissitoimintaa ei kuitenkaan saatu loppumaan, vaan vuoteen 1981 mennessä Guatemalassa toimi jo neljä merkittävää sissiryhmittymää. Manuel Noriega
Manuel Noriega oli ammattisotilas, joka oli saanut suuren osan upseerikoulutuksestaan Perussa Chorriloksen sotilasakatemiassa ja Yhdysvaltain School of the Americasissa. Noriega osallistui vuonna 1968 Omar Torrijosin johtamaan populistiseen sotilasvallankaappaukseen Panaman kansalliskaartin luutnanttina. Torrijos ylensi Noriegan everstiluutnantiksi ja nimitti hänet maan sotilastiedustelun johtoon. Tässä tehtävässä Noriega johti kampanjaa maan länsiosien talonpoikaississien murskaamiseksi ja järjesti poliittisten vastustajien ”katoamisia”. Getúlio Vargas
Vargas järjesti vallankaappauksen marraskuussa 1937, kun hänen kautensa lähestyi loppuaan, ja uusi perustuslaki esti häntä enää asettumasta ehdolle. Syynä käytettiin monien Euroopan maiden tapaan kommunistien valtapyrkimyksen uhkaa. 29. syyskuuta 1937 kenraali Dutra esitteli Vargasille kommunistien vallankaappaussuunnitelman ns. Cohenin suunnitelman tai "Intentona Comunista", joka oli integralistien kehittelemä. Vargas julisti maan sotatilaan, hajotti kongressin, vaihtoi kuvernöörejä ja loi "Estado Novona" tunnetun hallinnon Portugalin Salazarin mallin mukaan. Hondurasin historia
Carías muodosti läheiset suhteet muiden Keski-Amerikan diktaattoreiden, Guatemalan Jorge Ubicon, El Salvadorin Maximiliano Hernández Martínezin ja Nicaraguan Anastasio Somoza Garcían kanssa. Ubico auttoi Caríasta muun muassa organisoimaan salaisen poliisin. Ubico ja Hernández Martínez syrjäytettiin 1944, mutta Carías pysyi vallassa, vaikka maassa nousi mellakoita. Armeija tukahdutti väkivaltaisesti muun muassa mielenosoituksen San Pedro Sulassa. Yhdysvallat puuttui jälleen tilanteeseen, ja Carías myöntyi lopulta lokakuussa 1948 järjestämään vaalit. Hänen ehdokkaansa Juan Manuel Gálvez voitti vaalit, joita liberaalit boikotoivat. Vaikka Carías olikin diktaattori, hänen aikanaan Hondurasin koululaitosta kehitettiin, tieverkkoa laajennettiin ja armeija modernisoitiin. Gálvez vapautti opposition toiminnan ja palautti monia oikeuksia, joita Carías oli lakkauttanut. Hän jatkoi edeltäjänsä talouspolitiikkaa ja keskittyi myös tieverkon laajentamiseen. Lähes kolmannes valtion budjetista käytettiin 1953 teiden rakentamiseen. Nigeria
Vuonna 1966 kaksi vallankaappausta siirsi maan sotilasjohdon käsiin. Pääosin igbo-kansan asuttama itäinen osavaltio Biafra yritti itsenäistyä 1967–1970 mikä johti sisällissotaan, jossa Biafra kärsi tappion. Biafran tapahtumat herättivät laajalti kansainvälistä huomiota ja sieltä maailmalle levinneet uutiskuvat vahingoittivat vakavasti Nigerian mainetta. Vuoden 1975 veretön vallankumous nosti valtaan siviilihallintoa luvanneen Murtala Ramat Mohammedin. Seuraava sotilasvallankaappaus oli 1983, siinä valtaan nousi kenraalimajuri Muhammed Buhari. Vuonna 1985 Ibrahim Babangida kaappasi puolestaan vallan Buharilta toisessa peräkkäisessä verettömässä vallankaappauksessa. Ricardo Pérez Godoy
Ricardo Pérez Godoy (1905–1982) oli perulainen kenraali, joka johti sotilasvallankaappausta vuonna 1962, sotilasjunttaa vuoteen 1963 ja toimi siten maansa presidenttinä kunnes Nicolás Lindley syrjäytti hänet juntan johdosta. Alan García
Garcíaa ei valittu uudelleen 1990, jolloin Alberto Fujimori voitti vaalit. Fujimori järjesti vallankaappauksen huhtikuussa 1992 oman valtansa lisäämiseksi, jonka jälkeen armeija saapui pidättämään Garcíaa, mutta hän ehti paeta. Hän pakeni maasta Kolumbiaan ja myöhemmin Ranskaan. Fujimorin hallitus käynnisti tutkinnan ja syytti Garcíaa korruptiosta. Hän palasi Peruun 2001, kun Fujimori oli erotettu, ja korkein oikeus mitätöi syytteet. Nicaragua
Nicaraguan tasavalta () eli Nicaragua on Keski-Amerikan kannaksella sijaitseva tasavalta. Se kuuluu maantieteellisesti Pohjois-Amerikkaan. Se on Keski-Amerikan alueen suurin mutta harvimmin asuttu valtio. Nicaraguan rajanaapureina ovat Honduras pohjoisessa ja Costa Rica etelässä. Itäpuolella on Karibianmeri ja länsipuolella Tyynimeri. Maan nimi tulee sanojen "nicarao" ja "agua" yhdistelmästä. Nicaraot olivat suurin alkuperäisväestöheimo, kun espanjalaiset valloittajat saapuivat maahan. Agua on espanjaa ja tarkoittaa vettä, mikä viittaa maan kahteen suureen järveen, Managuajärveen ja Nicaraguajärveen. Ernesto Pérez Balladares
Balladares opiskeli Notre Damen ja Pennsylvanian yliopistoissa. Vuonna 1975 hänet nimitettiin Panaman talousministeriksi. Maaliskuussa 1979 hän oli yksi Demokraattisen vallankumouspuolueen (PRD) perustajista. Balladares toimi Panaman presidenttinä 1. syyskuuta 1994 – 1. syyskuuta 1999. Häntä edelsi Guillermo Endara ja seurasi Mireya Moscoso. Miguel Ydígoras Fuentes
José Miguel Ramón Idígoras Fuentes (17. lokakuuta 1895 Retalhuleu – 27. lokakuuta 1982 Guatemala City) oli guatemalalainen kenraali ja diplomaatti, joka toimi Guatemalan presidenttinä maaliskuusta 1958 maaliskuuhun 1963. Hän otti vallan sen jälkeen kun eversti Carlos Castillo Armas oli murhattu ja väliaikaista valtaa oli käyttänyt sotilasjuntta. Erikoisoperaatioiden esikunta
JSOC on tappanut al-Qaidan johtajat Osama bin Ladenin ja Abu Musab al-Zarqawin. Se on osallistunut 1983 Grenadan valtaukseen ja 1980 Panaman diktaattorin Manuel Noriegan vangitsemiseen. Se on pidättänyt Bosniassa sotarikollisia, osallistunut Kolumbian huumeparonien pidättämiseen ja käynyt salaista sotaa Iranin vallankumouskaartia vastaan. Vuonna 2009 Seal-ryhmä vapautti somalimerirosvojen kaappaaman amerikkalaisaluksen kapteenin. Operaatiossa merirosvot tapettiin. Neilikkavallankumous
Salazarin yksinvaltainen hallinto Estado Novo () oli Marcelo Caetanon johdolla yrittänyt Salazarin kuoltua 1970 epätoivoisesti jatkaa siirtomaasotia kansallisia itsenäisyysliikkeitä vastaan huonolla menestyksellä. Siirtomaapolitiikkaa arvostellut kenraali António de Spínola erotettiin. Portugalissa toimi jo 1960-luvulta alkaen demokratialiike, jonka johtomiehiä hallitus pyrki vaientamaan pidätyksin ja jopa murhin. Länsi-Euroopassa vuonna 1968 riehuneet laajat opiskelijamielenosoitukset koskettivat myös Portugalia. Tuolloin mielenosoitukset lopetettiin kutsumalla lähes kaikki radikaaliopiskelijat asepalvelukseen. Monet armeijaan kutsutut radikaaliopiskelijat ylenivät nopeasti armeijassa hyvän koulutuspohjansa ansiosta, mistä johtuen Portugalilla oli pian laaja vasemmistoupseeristo. Siirtomaasotien tappioiden takia he radikalisoituivat entisestään ja perustivat salaisesti Asevoimien liikkeen ("Movimento das Forças Armadas", MFA) vuonna 1973. MFA:n johtajana toimi Otelo Saraiva de Carvalho, ja liikkeen tavoitteena oli vallankumous. Vallankumouksen merkittävänä taustahahmona on pidetty myös kenraali Francisco da Costa Gomesia. Guatemala
Manuel Estrada Cabrera oli presidenttinä 1898–1920. Hän jatkoi Barriosin taloudellisia uudistuksia ja rakennutti muun muassa teitä. Hän kuitenkin myös vainosi poliittisia vastustajiaan. Hänet pakotettiin vallasta 1920, ja hänen seuraajinaan oli monia lyhytaikaisia presidenttejä. Vuoden 1931 sotilasvallankaappaus nosti valtaan kenraali Jorge Ubico. Hänet pakotettiin eroamaan kesäkuussa 1944 järjestetyn yleislakon jälkeen, jolloin valta siirtyi hetkeksi sotilasjuntalle. Carlos Manuel Piedra
Kapinallisten johtaja Fidel Castro julisti, että kapinalliset pysyisivät sotajalalla ja kieltäytyi hyväksymästä Piedran nimitystä presidentiksi ja vaati yleislakkoa. Myös korkein oikeus kieltäytyi ottamasta vastaan virkavalaa. Piedraa seurasi pian Manuel Urrutia Lleó. Nicaragua
Hurrikaani Mitchin seurauksena kuoli 3 000 ja kodittomaksi jäi satojatuhansia nicaragualaisia vuonna 1998. Sateiden seurauksena puolet viljelymaasta tuhoutui. YK:n arvion mukaan hurrikaani Mitch vei Keski-Amerikan valtioita 20–25 vuotta kehityksessä taaksepäin. Vuoden 1972 maanjäristys surmasi 5 000–10 000 ihmistä ja tuhosi lähes koko pääkaupungin Managuan. Järistyksistä voi seurata myös tsunameita, joista viimeisin suuri iski Vuoden 1992 maanjäristyksen yhteydessä. Aineellisten vahinkojen määräksi arvioitiin 20–30 miljoonaa dollaria. Vuonna 2004 rankkasateet aiheuttivat Musún-vuorella laajoja maanvyöryjä, joissa tuhannet menettivät kotinsa. Kuuban vallankumous
Kuuban vallankumous () kukisti Kuubaa hallinneen diktaattori Fulgencio Batistan hallinnon ja nostatti valtaan heinäkuun 26. päivän liikkeen johtaja Fidel Castron. Vallankumousta seurasi Kuuban lähentyminen Neuvostoliiton kanssa ja maan välien katkeaminen Yhdysvaltojen kanssa. Fidel Castro hallitsi Kuubaa aina vuoteen 2008 saakka. Rafael Calderón Fournier
Calderon Fournier syntyi Nicaraguassa, missä hänen isänsä, entinen presidentti Rafael Calderón Guardia, oli maanpaossa sisällissodan takia. Vuonna 1958 hän palasi Costa Ricaan. Francisco Macías Nguema
Francisco Macías Nguema (1. tammikuuta 1924 – 29. syyskuuta 1979) oli Päiväntasaajan Guinean itsenäisyyden ajan ensimmäinen valtionpäämies, jonka kaoottisella valtakaudella noin 50 000 guinealaista menetti henkensä ja 150 000 lähti maanpakoon. Nguema kuului fang-heimoon. Hänen hallintokautensa piirteitä olivat älymystön järjestelmälliset murhat, ulkomaalaisten ja kirkon vaino, kidutukset, pakkotyövoiman käyttäminen ja voimakas eristäytyminen muusta maailmasta. Vuonna 1979 Ngueman syrjäyttämisen jälkeen YK:n raportissa kerrottiin maan olevan ”hajaantumistilassa”.
Ennen valtaan nousuaan Nguema oli Espanjan siirtomaahallinnon virkamies, joka nousi paikallishallinnon varapresidentiksi 1964. Hän voitti itsenäistyneen maan ensimmäiset presidentinvaalit vasemmiston ehdokkaana lokakuussa 1968. Vastaehdokas vangittiin ja hänen sanottiin tehneen itsemurhan, kuolemaa epäillään poliittiseksi murhaksi. Espanja luovutti vallan Nguemalle ilman mitään poliittista valmistelua. Häntä tukivat Päiväntasaajan Guinean mantereen puoleisen osan, Río Munin, asukkaat ja häntä vastustivat Biokon saaren asukkaat. Bioko oli aikaisemmin ollut kahdesta osasta taloudellisesti kehittyneempi ja johtoasemassa poliittisesti. Ngueman valtakauden aikana kahden eri osan väliset kiistat yltyivät tuntuvasti. Nguema alkoi hallita maata pian valtaannousunsa jälkeen diktaattorin ottein. Hän murhasi, karkotti ja vangitsi tuhansia poliittisia vastustajiaan. Biokossa asunut maan talouselämän pieni eliitti karkotettiin suurimmaksi osaksi maasta tai vaimennettiin muulla tavoin. 30 000 nigerialaista plantaaseilla työskennellyttä siirtotyöläistä palasi Nigeriaan. Kolmannes Päiväntasaajan Guinean väestöstä lähti maasta. Monet ulkomaiset tarkkailijat uskoivat Ngueman hallinnon säilyneen vain Neuvostoliiton, Kiinan ja Kuuban avun turvin. Fulgencio Batista
Batista nousi Kuuban johtajaksi, kun hän johti vuoden 1933 kersanttien kapinaa, joka korvasi Carlos Manuel de Céspedesin tilapäisen hallituksen, joka oli aikaisemmin syössyt Machadon vallasta. Ramón Grausta tehtiin presidentti ja Batistasta tuli asevoimien komentaja, joka käytti todellista valtaa presidentin takana. Grau toimi presidenttinä vain vähän yli sata päivää ennen kuin hänet korvattiin Carlos Mendietalla (11 kuukautta vallassa), sitten José Agripino Barnetilla (5 kuukautta vallassa) ja sitten Miguel Mariano Gómezilla (7 kuukautta). Viimein presidentti Federico Laredo Brú onnistui pysymään virassa joulukuusta 1936 aina lokakuuhun 1940. Olusegun Obasanjo
Obasanjo kuuluu Nigerian suurimpaan kansaan joruboihin ja on kristitty. Obasanjo sai sotilaskoulutuksen Englannissa Aldershotin koulutuskeskuksessa. Vuonna 1975 kenraali Murtala Ramat Mohammedin johti verettömän sotilasvallankaappauksen, jossa syrjäytettiin kenraali Yakubu Gowon. Pääesikunnan esikuntapäällikkönä Obasanjo oli Murtala Muhammadin varamies ja hänellä oli armeijan tuki. Mohammadin tultua murhatuksi vuonna 1976 Obasanjo nousi Nigerian johtoon. Hän komensi divisioonaa, joka valloitti Owerrin ja toi sisällissodan tehokkaasti päätökseen. Sotilasvalta hyötyi tehokkaasti öljyn hinnan noususta. Carlos Castillo Armas
Yhdysvallat pelästyi Guzmánin kansallistamispyrkimyksiä ja asetoimituksia Tšekkoslovakiasta. Maansa menettänyt United Fruit Company leimasi Guzmánin kommunistiksi, mikä sai CIA:n värväämään Castillo Armasin (koodinimi Calligeris) ja hänen joukkonsa. Operaatio PBSUCCESSia johdettiin Floridan Opa Lockasta. 1. toukokuuta 1954 alkoi "vapautusarmeijan" propagandaradio "La Voz de la Liberacion" tai operaatio SHERWOOD Guzmánia vastaan. 18. kesäkuuta Castillo Armas alle 300 miehen joukkoineen ylitti rajan Guatemalaan ja valtasi Esquipulasin ilman vastarintaa tai tappioita. Pommikoneiden saapuminen Guatemalan yläpuolelle pakotti Guzmánin eromaan 27. kesäkuuta Carlos Enrique Díazin hyväksi. Kaksi päivää myöhemmin armeija eversti Elfego Monzónin johdolla syrjäytti Díazin ja perusti sotilasjuntan. 2. heinäkuuta 1954 Castillo Armas kutsuttiin juntan jäseneksi, jolloin hän saapui riemusaatossa pääkaupunkiin ja kuusi päivää myöhemmin hän nousi juntan johtoon Monzónin sijaan. Heinäkuun lopussa maauudistusmääräys n:ro 900 peruttiin ja talonpojat joutuivat jättämään uudet maansa, jotka palautettiin banaaniyhtiölle. Manuel Zelaya
Hondurasin presidenttinä Zelayaa edelsi Ricardo Maduro. Zelaya valittiin presidentiksi alun perin liberaalipuolueen oikeistosiiven tuella. Hän aloitti virassa 27. tammikuuta 2006. Kautensa aikana hän kääntyi runsaasti vasemmalle. Hän pyrki lähestymään kansanliikettä ja liittoutui Hondurasin perinteisen vasemmiston kanssa. Zelaya pyrki lähestymään Venezuelan johtamaan blokkia, ja hänen kansainvälisiksi liittolaisikseen tulivat Venezuelan Hugo Chávez ja Nicaraguan Daniel Ortega. Elokuussa 2008 Honduras liittyi Venezuelan ajamaan ALBA-kauppajärjestöön. Maa sai talousapuna halpaa öljyä ja traktoreita. Zelaya toteutti presidenttiaikanaan merkittäviä uudistuksia. Hänen kaudellaan minimipalkkaa nostettiin ja opiskelumaksuja alennettiin.
Vuonna 2009 Zelaya ilmoitti haluavansa järjestää kyselyn perustuslain muutoksesta ja peruslakia säätävän kokouksen vaalin. Sekä korkein oikeus että armeija pitivät päätöstä laittomana. Kongressi sääti äänestyksen kieltävän lain. Vastaiskuna Zelaya erotti asevoimien pääesikunnan päällikön Romeo Vásquezin sekä puolustusministerin. Korkein oikeus määräsi Vásquezin erottamisen kumottavaksi. Myös armeijan, ilmavoimien ja laivaston komentajat erosivat protestina. Hondurasin historia
Sodan aikana Hondurasin sisäiset ristiriidat olivat vaimenneet, mutta ne alkoivat taas pian sodan jälkeen. Sotilashallituksen oli pakko järjestää vaalit maaliskuussa 1971, ja uudeksi presidentiksi valittiin Ramón Ernesto Cruz. Cruz oli presidenttinä lopulta vain joulukuulle 1972, jolloin asevoimat syrjäytti hänet ja asetti López Arellanon uudestaan presidentiksi. López Arellanon hallinto ei onnistunut elvyttämään maan taloutta, ja tilannetta vaikeutti syyskuussa 1974 Hurrikaani Fifi, joka tappoi tuhansia ihmisiä ja tuhosi kalastuslaivaston sekä 95 prosenttia banaanisadosta. Lisäksi hallitusta syytettiin yli miljoonan dollarin lahjusten ottamisesta United Fruit Companyltä, kun banaanin vientiä koskenut vero purettiin neljä kuukautta sen voimaan astumisen jälkeen. Asevoimien johtava neuvosto vastasi syytteisiin korvaamalla huhtikuussa 1975 López Arellanon Juan Alberto Melgarilla. Melgar syrjäytettiin puolestaan 1978, kun hänen hallintoaan syytettiin korruptiosta ja asevoimia yhteyksistä huumekauppaan. Melgar ei saanut missään vaiheessa suurten maanomistajien tukea, ja asevoimat siirsi 7. syyskuuta 1978 vallan Policarpo Paz Garcían johtamalle kolmehenkiselle juntalle. Che Guevara
Castro, Guevara ja 80 muuta vallankumouksellista lähtivät matkaan Tuxpánista, Meksikosta "Granma"-nimisellä jahdilla marraskuussa 1956. Vallankumoukselliset nousivat maihin soisella alueella lähellä Niqueroa Kaakkois-Kuubassa ja joutuivat heti Batistan joukkojen hyökkäyksen kohteeksi. Vain 12 heistä selvisi. Granman rippeet kokosivat voimansa ja pakenivat Sierra Maestran vuoristoon, josta aloittivat sissisodan. Guevara, joukon lääkäri, vaihtoi taistelun tuoksinassa lääkärintarvikkeita täynnä olleen reppunsa ammuslaatikkoon – hetki joka hänen itsensä mukaan merkitsi siirtymistä lääkäristä taistelijaksi. Tulevien kuukausien aikana hän nousi korkeimpaan arvoon, vallankumouksellisen armeijan "comandanteksi", majuriksi. Lokakuussa 1958 hän määräsi sissien koordinaattorin Enrique Oltuskin ryöstämään pankkeja taistelun rahoittamiseksi. Hänen johtamansa Santa Claran valtaus loppuvuodesta 1958 ja panssarijunan raiteilta suistaminen olivat viimeiset tappiot Batistalle, joka joutui pakenemaan maasta 1. tammikuuta 1959. Nicaraguan historia
Chamorro voiton syynä oli, että kansa oli kyllästynyt talouskurimukseen. Ennen kuin Chamorron kausi alkoi huhtikuussa, sandinistit ryöstivät kaikkea huviloista autoihin ja huonekaluihin. Jopa tehtaiden koneita ryöstettiin mustille markkinoille. Kristillinen sosialismi
Merkittäviin kristillissosialisteihin lukeutuvat muun muassa Ghanan presidentti Kwame Nkrumah, Venezuelan presidentti Hugo Chávez, Ecuadorin presidentti Rafael Correa, Nicaraguan presidentti Daniel Ortega, El Salvadorin arkkipiispa Óscar Romero, brittiläinen parlamentaarikko George Galloway, teologi Paul Tillich, teologi Dorothy Day, teologi Karl Barth, Haitin entinen presidentti Jean-Bertrand Aristide sekä filosofi Simone Weil. Nicaraguan historia
Osittain entisten somozalaisten komennossa toimivat contrat aloittivat 1982 sissisodan sandinistien hallintoa vastaan Hondurasista käsin ja saivat rahoitusta ja muuta tukea Yhdysvalloilta. Maa julistettiin sotatilaan. Sandinistit panivat toimeen yleisen asevelvollisuuden ja saivat aseapua muun muassa Kuubasta ja Neuvostoliitosta. Maan välit Yhdysvaltoihin huononivat nopeasti. Tuhokapitalismin nousu
Klein kertoo, kuinka chileläiset valitsivat vuoden 1970 vapaissa vaaleissa vasemmistolaisen presidentin Salvador Allenden Yhdysvaltojen vastustuksesta huolimatta. Presidentti Richard Nixon määräsi avustajansa ”pistämään Chilen talouden kirkumaan”. CIA:n tuella kenraali Augusto Pinochet suoritti sotilasvallankaappauksen 11. syyskuuta 1973. Pelottelun, kidutuksen, mielivaltaisten vangitsemisten ja teloitusten avulla šokkihoidettu kansakunta hyväksyi vastaan panematta talousneuvonantajina toimineiden Friedmanin ja Chicagon poikien rankat talousreseptit: valtion menoja leikattiin, valtion yrityksiä ja sosiaaliturvaa yksityistettiin, finanssikeinottelulle avattiin portteja, verotusta kevennettiin ja ammattiyhdistysliike kiellettiin. Jopa markkinatalouden äänenkannattaja "The Economist" puhui ”itsesilvonnan orgioista”. Samoja oppeja sovellettiin niin Argentiinassa, Boliviassa, Brasiliassa kuin Uruguayssakin. Mainitut Chicagon pojat olivat ennen vallankumousta Chicagossa opiskelleita. El Salvadorin historia
Eversti Benjamín Mejían vuoden 1972 epäonnistuneesta kaappausyrityksestä alkaen maassa alkoi esiintyä vasemmistolaista terrorismia. Kaappaukset ja iskut hallitusta vastaan yleistyivät lähinnä Ejército Revolucionario del Pueblon (ERP) ja Fuerzas Populares de Liberación "Farabundo Martín" (FPL) tekeminä. Vuoden 1979 Nicaraguan Somozan kaatumisen ja sandinistivallankumouksen jälkeen maassa toimi jo viisi sissiliikettä. Presidentti Arturo Armando Molina yritti saavuttaa kannatusta maauudistuksella ja kokosi maaseudulla talonpojista hallitusta tukevan liikkeen Organizacion Democratica Nacionalista (Orden). Ordenissa oli 1970-luvun lopulla 100 000 jäsentä ja se toimi hallituksen puolisotilaallisena joukkona ja ilmiantoverkostona. Nicaraguan historia
Helmikuun 1990 vaaleihin Nicaraguan oppositiovoimat kokosivat Yhdistyneen kansallisen opposition (Unión Nacional Opositora - UNO), johon kuului koko poliittinen kenttä entisistä somozalaisista Nicaraguan kommunistipuolueeseen asti. Yhdysvaltain presidentti Bushin administraatio rahoitti UNO:n kampanjointia yhdeksällä miljoonalla dollarilla ja sandinistit puolestaan käyttivät omaan kampanjointiinsa Nicaraguan valtion omaisuutta ja hallitsemiaan tiedotusvälineitä. 25. helmikuuta 1990 järjestetyissä vaaleissa opposition ehdokas Violeta Barrios de Chamorro voitti 55 %:lla äänistä sandinistien Daniel Ortegan ääniosuuden jäädessä 41 %:iin. Yhdysvaltain edustajat tekivät vaalien alla selväksi, että taloussaarto loppuu vain, mikäli sandinistit eivät nouse enää valtaan. Chamorro vieraili huhtikuussa 1991 Yhdysvalloissa ja sai maalleen apua vastineeksi luovuttuaan oikeuden tuomitsemista 17 miljardin dollarin korvausvaateista. Yhdysvallat kuitenkin katkaisi tukensa uudelleen kesäkuussa 1992 epäiltyään sandinistien vaikutusvallan nousua Chamorron hallituksessa. Nicaraguan historia
1900-luvun alussa Yhdysvallat suunnitteli kanavaa Väli-Amerikan kannaksen yli ja piti Nicaraguaa alueen tasapainoa vaarantavana voimana. Yhdysvallat tuki vuoden 1909 konservatiivien kapinaa ja miehitti Nicaraguan vuonna 1912 "suojellakseen kansalaisiaan." Lukuun ottamatta yhdeksän kuukauden aikaa 1925–1926, Yhdysvallat miehitti maata 1912–1933. Augusto César Sandino
Augusto Nicolás Calderón Sandino (18. toukokuuta 1895 – 21. helmikuuta 1934) oli nicaragualainen vallankumouksellinen, joka johti taistelua Yhdysvaltain sotilaallista läsnäoloa vastaan Nicaraguassa 1927–1933. Efraín Ríos Montt
José Efraín Ríos Montt (16. kesäkuuta 1926 Huehuetenango, Guatemala – 1. huhtikuuta 2018 Guatemala, Guatemala) oli guatemalalainen kenraali. Hän oli Guatemalan diktaattori vuodesta 1982, jolloin hän nousi valtaan vallankaappauksessa. Puolentoista vuoden kuluttua hänet syrjäytettiin. Myöhemmin hän pyrki valtaan demokraattisin keinoin. Hän kohosi tammikuussa 2001 kongressin puhemieheksi ja oli perustamansa hallitsevan Frente Republicano Guatemaltecon presidenttiehdokas 2003. Francisco Morazán
Nicaragua erosi liittotasavallasta 5. marraskuuta 1838, ja sitä seurasivat muutaman vuoden sisällä muutkin valtiot. Carreran joukot onnistuivat kukistamaan liittotasavallan armeijan lopulta 1840, ja Morazán lähti maanpakoon Kolumbiaan. Costaricalainen kenraali Vicente Villaseñor houkutteli 1842 Morazánin auttamaan häntä Braulio Carrillo Colinan vastaisessa kapinassa. He onnistuivat kaatamaan hallinnon, ja Morazán nimettiin Costa Rican presidentiksi. Hänen tavoitteenaan oli yhdistää Keski-Amerikka uudestaan Costa Ricasta käsin. Kansa nousi kuitenkin Morazánia vastaan, ja hänet syöstiin pian vallasta. Morazán ja Villaseñor telotettiin 15. syyskuuta 1842. Miskitot
Sandinistihallinnon aikana 1980-luvun alussa Nicaraguan miskitoiden keskuuteen levisi itsenäisyyshaaveita. Nicaraguasta karanneet Misurata-järjestön jäsenet tekivät yhteistyötä Yhdysvaltain tukemien contrien kanssa. Sandinistien joukot iskivät Moskiittorannikolle ja pakottivat noin 85 000 asukasta pakenemaan kodeistaan. Vuoteen 1985 mennessä osapuolet tekivät rauhan ja suurin osa pakolaisista pystyi palaamaan takaisin. Nicaragua antoi samalla miskitoille rajatun itsehallinnon, takuut kulttuurin koskemattomuudesta ja mahdollisuuden vaikuttaa alueen luonnonvarojen käyttöön. Espanjan siirtyminen demokratiaan
Navarro pyrki edeltäjäänsä maltillisempaan linjaan, joskin Francon falangistit vaativat häneltä tiukan linjan jatkamista. Paineet kasvoivat, kun naapurimaa Portugali siirtyi demokratiaan huhtikuun 1974 neilikkavallankumouksessa ja samaan aikaan Franco oli verenkiertohäiriöiden takia kykenemätön työhönsä. Diktaattorin viransijaisena toimi prinssi Juan Carlos. Pääministeri Navarro pyrki kukistamaan separatistiliikkeitä muun muassa Bilbaon piispaan kohdistetuilla kurinpitotoimilla ja katalonialaisen anarkistin kuolemantuomion toimeenpanolla. Kun Franco piti televisiopuheen joulukuussa 1974, kansa saattoi päätellä tämän olevan jo huonossa kunnossa. Diktatuurin loppua ounasteltiin. William Walker
Walker nimitettiin aseleposopimuksessa Nicaraguan asevoimien komentajaksi, ja hän valitsi nukkehallitsijaksi Patricio Rivasin. Monet Walkerin miehistä nimitettiin asevoimien upseereiksi. Näitä kutsuttiin filibustereiksi. Sana oli väännös englannin palkkasotureita tarkoittavasta sanasta ’freebooters’. Guatemalan vallankaappaus 1954
Guatemalan pitkäaikainen diktaattori Jorge Ubico y Castañeda oli luopunut vallasta kesäkuussa 1944 kansalaisoikeuksia vaatineen liikkeen painostuksesta. Ennen eroaan hän sai nimitettyä omaksi seuraajakseen Federico Poncen, joka monien pettymykseksi jatkoi Ubicon politiikkaa. Lokakuussa 1944 järjestettiin vaalit, joiden voittajaksi Ponce julistautui. Tyytymättömyys johti nuorten upseerien vallankaappaukseen, jota johtivat majurit Francisco Arana ja Jacobo Árbenz. Armeijan johtama juntta järjesti toiset vaalit joulukuussa 1944, jotka voitti Juan José Arévalo. Arévalo ajoi liberaalivasemmistolaista ”henkistynyttä sosialismia”. Varsinainen sosialisti hän ei kuitenkaan ollut esimerkiksi samaan aikaan Euroopassa toimineisiin sosialisteihin nähden. Vuonna 1945 voimaan tullut maan perustuslaki kielsi edelleen kommunistiset puolueet ja maauudistus jätettiin tekemättä. Joka tapauksessa Arévalon hallinto toteutti kuitenkin uudistuksia esimerkiksi työvelvollisuuteen, lehdistön ja yhdistymisen vapauteen ja koulutukseen liittyen. Kuuban vallankumous
Joulukuussa 1956 Fidel Castro, Raúl Castro ja Che Guevara nousivat 79 muun aktivistin kanssa Meksikossa "Granma"-nimiselle alukselle, joka kuljetti heidät Kuubaan Orienten maakuntaan. Maissa Echeverrían joukot pyrkivät häiritsemään armeijan toimintaa, mutta armeija sai silti vihiä maihinnoususta. Armeijan ja aktivistien välillä käytiin yhteenotto, josta pakoon pääsivät paikallisten avulla vain Fidel, Raúl ja Che yhdeksän muun kanssa. Selvinneet pakenivat Sierra Maestran vuorille hallituksen uutisoidessa samaan aikaan kaikkien kapinallisten saaneen surmansa. Helmikuussa 1957 "New York Times" -lehden toimittaja kirjoitti Castron joukoista artikkelin, jonka julkaisun jälkeen Castron joukkoihin saapui uusia jäseniä. Kapinaliike oli erityisen suosittu Orientessa, jossa pientalonpoikien ja maatyöläisten asema oli keskimääräistä heikompi. Kapinoitsijoihin liittyi myös monia naisia. Guatemalan vallankaappaus 1954
Guatemalan vallankaappaus 1954 oli Yhdysvaltojen CIA:n tukema vallankaappaus, joka syöksi vallasta Guatemalan presidentti Jacobo Árbenzin ja nosti presidentiksi eversti Castillo Armas vuonna 1954. Árbenzia oli alettu pitää uhkana, koska hänen uudistustensa kuten maan uudelleenjako miellettiin kylmän sodan ajan ilmapiirissä kommunismina. CIA:n peitenimi hankkeelle oli operaatio PBSUCCESS ja 18. kesäkuuta Armasin suhteellisen pieni kapina armeija hyökkäsi Guatemalaan Hondurasista tukenaan muutamia amerikkalaisia pommikoneita. Árbenz luuli joutuneensa suuremman yhdysvaltalaisen hyökkäyksen kohteeksi ja pakeni maasta 27. kesäkuuta. Mamadu Ture Kuruma
Mamadu Ture Kuruma on guineabissaulainen kenraali. Hän toimi maansa valtionpäämiehenä vallankaappauksen jälkeen vuonna 2012. Kuruma johti kaappausta, joka suoritettiin presidentinvaalien ensimmäisen kierroksen jälkeen. Kaappauksessa pidätettiin tilapäinen presidentti Raimundo Pereira ja pääministeri Carlos Gomes Júnior, joka oli saanut lähes puolet äänistä. Contrat
Intiaanien Misurata-liike teki sandinistihallituksen kanssa vuonna 1985 rauhansopimuksen, jossa sovittiin itsehallintoalueen perustamisesta. Contrien ja sandinistien välinen sota päättyi vuoden 1988 aseleposopimukseen. Sen ja vuoden 1989 alussa tehtyjen lisäsopimusten mukaan contrat luopuivat aseista ja palasivat yhteiskuntaan ja politiikkaan. Sopimusten mukaisesti Nicaraguassa järjestettiin vapaat vaalit 1990 ja sandinistihallinto päättyi. Nicaragua
Nicaraguaan muodostui kaksi kilpailevaa puoluetta, konservatiivit ja liberaalit, jotka käyttivät tukialueinaan kahta suurta kaupunkia, Leónia ja Granadaa. Pääkaupunki Managua sijaitsi näiden kahden välissä ja oli siksi alati kilpailevien ryhmittymien kädenväännön kohteena. Vuonna 1855 yhdysvaltalainen seikkailija William Walker hyödynsi puolueiden välisiä kiistoja ja hankkiutui maan presidentiksi. Hän ehti uudelleen laillistaa orjuuden ja tehdä englannista maan virallisen kielen ennen kuin alueiden valtioiden yhdistyneet voimat ajoivat hänet maanpakoon vielä saman vuoden aikana. Policarpo Bonilla
Liberaalipuolue onnistui Bonillan johdolla ja Nicaraguan José Santos Zelayan tuella kaatamaan Ponciano Leivan hallinnon 1893. Leiva oli hajottanut liberaalipuolueen ja sortanut oppositiota. Bonilla pyrki palauttamaan Hondurasin poliittisen kentän ennalleen. Vuonna 1895 maahan säädettiin uusi perustuslaki ja Bonilla valittiin neljävuotiselle jatkokaudelle. Hän myös yritti ratkaista Nicaraguan kanssa maiden välisen pitkäaikaisen rajakiistan. Bonilla varmisti valtakautensa lopulla, että sotilasjohtaja Terencio Sierra valittiin hänen seuraajakseen. Costa Rica
Maan kehitys on ollut verrattain rauhallista ja demokraattista. Aluksi se oli "Caudillojen" hallitsema. Juan Rafael Moran johdolla costaricalaiset taistelivat Nicaraguassa vallan ottanutta pohjoisamerikkalaista seikkailijaa William Walkeria vastaan. Tomás Guargia hallitsi 1870–1882. Hän kannusti etenkin ulkomaisia investointeja rautatien rakentamiseen. Vuonna 1874 yhdysvaltalainen liikemies Minor Cooper Keith ryhtyi viljelemään banaaneja ja perusti United Fruit Companyn. Guatemalan asevoimat
Vuonna 1944 joukko guatemalalaisia nationalisteja, jotka olivat tyytymättömiä upseereita, yliopisto-opiskelijoita ja liberaaleja, tekivät vallankumouksen. Ubico luovutti vallan heinäkuussa 1944 sotilasjuntalle, jonka johdon muodostivat kenraalimajuri Bueneventura Piñedan, kenraalimajuri Eduardo Villagrán Arizan ja kenraali Federico Ponce Vaidesin triumviraatti. Lokakuussa 1944 radikaalit nuoret upseerit kapteeni Jacobo Árbenz Guzmán ja majuri Francisco Javier Arana syrjäyttivät juntan ja muodostivat Jorge Toriellon kanssa uuden juntan. Vuonna 1945 maan johtoon nousi vaalien kautta siviilipresidentti, vasemmistolainen filosofian professori Juan José Arévalo, joka toteutti maassa laajoja sosiaalisia uudistuksia. Che Guevara
Vuonna 1959 Che Guevara nimitettiin La Cabañan linnakkeen vankilan ylimmäksi syyttäjäksi. Hän oli komentajana 1959–1963 ja toimi tuona aikana puheenjohtajana arviolta 500 poliittisen vangin oikeudenkäynneissä, joissa tuomio määrättiin normaalin prosessin ulkopuolella. Ensimmäisten kolmen kuukauden aikana linnoituksessa teloitettiin suunnilleen 55 ihmistä, vallankumoustuomioistuimessa mukana olleen Duque de Estrada mukaan. Muutamat La Cabañassa vankina olleet, kuten esimerkiksi runoilija ja ihmisoikeusaktivisti Armando Valladares väittävät, että Guevara näytti olevan erityisen kiinnostunut joidenkin vankien kuulustelusta, kiduttamisesta ja teloittamisesta. Fidelin veljeen Raúliin verrattuna Che oli kuitenkin maltillinen, sillä tämä oli teloittanut Santiagon valtauksen jälkeen 70 sotavankia ilman oikeudenkäyntiä. Che oli erittäin tarkka muotoseikoista ja harkitsi tuomioita kylmän viileästi pelkkien asiatietojen pohjalta tapaamatta vangittuja. Nicaraguan historia
Opposition demokraattisen vapautusrintaman johtajan Pedro Joaquin Chamorron murha laukaisi yleislakon ja levottomuuksia ja johti maltilliset samaan rintamaan FSLN:n kanssa. Granada (Nicaragua)
Nicaraguan historiassa Granada kilpaili pitkään pääkaupungin asemasta Leónin kanssa, ennen kuin Managuasta tuli pysyvä pääkaupunki vuonna 1858. Granada oli vallasta taistelevien konservatiivien tukialue, kun taas León liberaalien. Perustuslaillinen liberaalipuolue (Nicaragua)
PLC on Nicaraguan itsenäistymisestä 1830-luvulta asti peräisin olevan liberaalipuolueen jälkeläinen. Kun liberaalit hävisivät sisällissodan konservatiiveille 1850-luvulla, he palasivat valtaan 1893 presidentti Jose Santos Zelayan myötä. Yhdysvaltain miehityksen myötä liberaalit pidettiin pois vallasta. He palasivat hallitukseen konservatiivien kanssa vasta 1926 kapinan myötä. Osa liberaaleista tuki Anastasio Somoza Garcíaa, joka löi Augusto César Sandinon toisen liberaaliryhmän, joka jatkoi taistelua vielä 1926 jälkeen. Liberaalit ja konservatiivit marginalisoituivat Somozan perheen perustaman kansallisen liberaalipuolueen myötä, kunnes sandinistit syöksivät Somozan diktatuurin vallasta 1979. Violeta Chamorro
Violeta Barrios de Chamorro (s.18. lokakuuta 1929 Rivas) on nicaragualainen toimittaja ja poliitikko. Hän oli Nicaraguan presidenttinä vuosina 1990–1997. León (Nicaragua)
Kun Nicaragua erosi Keski-Amerikan yhdysvalloista 1839, Leónista tuli maan pääkaupunki. Muutamia vuosi pääkaupunki vaihteli Leónin ja Granadan välillä riippuen siitä olivatko vallassa Leónin liberaalit vai Granadan konservatiivit. Lopulta Managuasta tuli pysyvä pääkaupunki 1858. Violeta Chamorro
Hänen kaudellaan Nicaraguan talouselämää liberalisoitiin voimakkaasti ja maan sotalaitos palautettiin rauhanaikaisiin oloihin. Presidenttiytensä jälkeen Chamorro vetäytyi politiikasta. Che Guevara
Guevara oli Fidel Castron johtaman 26. heinäkuuta -liikkeen jäsen. Liike otti vallan Kuuban presidentti Fulgencio Batistalta vuonna 1959 Kuuban vallankumouksen jälkeen. Guevarasta tuli Kuuban uudessa valtahierarkiassa toinen heti Castron jälkeen. Hän toimi lyhyen aikaa kansallispankin johtajana sekä teollisuusministerinä, mutta siirtyi takaisin vallankumoukselliseen toimintaan. Hän yritti tuloksetta käynnistää vallankumouksia useissa maissa, erityisesti Kongon demokraattisessa tasavallassa ja Boliviassa. Toimiessaan Boliviassa pienen sissiryhmän johdossa hän jäi Bolivian armeijan yksikön vangiksi 8. lokakuuta 1967. Bolivialaiset teloittivat Guevaran seuraavana päivänä. Perustuslaillinen liberaalipuolue (Nicaragua)
Tuolloin liberaalit olivat hajonneet moneen ryhmittymään, jotka yhdistyivät 1990 vaaleihin UNOn ("Unión Nacional Opositora") alle vastustamaan sandinisteja. 1990-luvun lopulla monet ryhmät yhdistyivät presidentti Arnoldo Alemánin johdolla perustuslailliseksi liberaalipuolueeksi. Alemán tuomittiin myöhemmin 20 vuodeksi vankilaan korruptiosta.