Mitä puuta käytetään lyijykynien valmistuksessa?
Lyijykynä
Hyvälaatuinen, puhtaana käyttökelpoinen grafiitti on harvinaista, ja lähes kaikissa lyijykynissä käytetäänkin nykyään grafiitin ja posliinisaven seosta. Grafiitti hienonnetaan ja siihen lisätään savea ja vettä. Seoksesta muotoillaan sauvoja, jotka poltetaan uunissa 1 200 °C:ssa ja käsitellään lopuksi kirjoitusjälkeä tasoittavalla vahalla sekä aineella, joka estää lyijyn liukumisen pois kynän kuoren sisältä. Posliinisaven ja grafiitin suhdetta muuttamalla säädellään lyijyn kovuutta. Puiset lyijykynät valmistetaan levyittäin: kahteen puulevyyn työstetään yhdensuuntaisia kouruja grafiittisydäntä varten, sydämet asetetaan paikalleen ja levyt liimataan yhteen. Kynät leikataan irti toisistaan, viimeistellään muotoonsa ja yleensä maalataan. Lyijykynien valmistuksessa yleisimmin käytetty puu on oregonintuoksusetri.
Kaulin
Kaulimet valmisestaan tavallisesti puusta, ja sopiva kaulinpuu on mieluiten kovaa ja tiivistä. Suomessa käytetään esimerkiksi koivuja ja pyökkejä. Yhdysvalloissa suosittuja kaulinmateriaaleja ovat vaahterat ja saarnet. Kaulimia valmistetaan kuitenkin myös esimerkiksi muovista ja marmorista. Muoviset kaulimet täytetään usein vedellä, sillä ne olisivat muuten liian kevyitä. Sitkankuusi
Sitkankuusi tai sitkakuusi ("Picea sitchensis") on havupuulaji, joka kasvaa normaalisti 50–70 metriä korkeaksi. Sitkankuusen runko voi kasvaa halkaisijaltaan viiden metrin paksuiseksi. Sitkankuusi kasvaa kuusten suvusta suurimmaksi, ja se on myös kolmanneksi korkeimmaksi kasvava havupuu koko maailmassa. Sitkankuusta käytetään muun muassa akustisten kitaroiden rakentamisessa. Akustinen kitara
Kaikukoppa on akustisen kitaran runko. Se koostuu kannesta, sivuista ja pohjasta. Kansi on kaikukopan tärkein osa. Parhaimmanlaatuinen kansi tehdään parhaasta, virheettömästä säteittäin sahatusta, vierekkäisestä, hyvinkuivatusta ja suorasyisestä männystä ja kuusesta. Myös esimerkiksi punapuuta ja seetriä voidaan käyttää. Vanerista tehty kansi on vahvaa ja kiinteää mutta ei tuota yhtä hyvää äänensävyä kuin kuusi tai mänty. Laminoidusta puusta tehdään halpoja kitaroita. Lyijykynä
Valmistajat alkoivat maalata lyijykyniä 1800-luvun lopulla. Noihin aikoihin paras grafiitti saatiin Kiinasta, joten kynien tuottajat halusivat viestiä kynän sisältävän juuri kiinalaista grafiittia. Kiinassa keltainen väri yhdistettiin kuninkaallisiin ja arvostettuun asemaan, joten lyijykyniä alettiin tuotteistaa maalaamalla ne keltaisiksi. Nykyisin 75 prosenttia Yhdysvalloissa myytävistä lyijykynistä on väriltään keltaisia, Euroopassa kysyntä jakautuu tasaisemmin eri väristen lyijykynien kesken. Amazonin sademetsä
Brasilian-Guyanan kilpi kattaa noin 40 prosenttia Amazonin laakiosta ja muodostuu enimmäkseen hyvin vanhoista prekambrisista kivilajeista, kuten graniitista ja gneissistä. Kallioperä on siis varsin samanlaista kuin Suomessakin. Suurimmaksi osaksi kilven alkuperäinen kallioperä ei kuitenkaan yllä maan pinnalle, vaan se on kasaantuneiden ja iskostuneiden sedimenttikivikerrosten peitossa. Nämä muun muassa kalkki-, hiekka- ja savikivestä muodostuneet sedimentit ovat osin hyvin vanhoja, jopa tertiäärikautisia (n. 50 milj. vuotta eaa.). Poikkeuksia tästä ovat muutamat eroosion pyöristämät kupolimaiset graniittimassiivit. Myös edellä mainitut pöytävuoret eli "tepuit" kuuluvat Guyanan kilven erikoisuuksiin. Indonesianmänty
Puuainesta käytetään rakentamiseen, veneisiin, huonekaluihin, sähköpylväisiin, tulitikkuihin ja paperinvalmistukseen. Puun pihkaa käytetään maaleihin, hajusteisiin ja lääkeaineisiin. Lyijypuu
Lyijypuun lehtiä käytetään eläinten rehuna. Lyijypuurehun ravintoarvo on lähellä sinimailasen arvoja, paitsi että lyijypuussa on enemmän karoteenia. Lisäksi lyijypuuta on käytetty polttopuuna, puutavarana, ihmisten ravinnoksi, viherlannoitteena, antamaan varjoa ja suojaamaan maata eroosiolta. Monikäyttöisyytensä takia sitä kutsuttiin 1970-luvulla "ihmepuuksi". Syreenit
Syreenien puuaines on tiheäsyistä ja tasa-aineista. Puuainesta on kuvailtu jopa tiiveimmäksi Euroopan mantereella kasvavista pensaskasveista. Puun reuna-alue on tyypillisen kermanvärinen, sydänpuu vaihtelee ruskean ja purppuran sävyissä. Puulla on taipumus kuivuessaan käyristyä voimakkaan kierteisyytensä vuoksi sekä myös halkeilla ohuiksi tikuiksi, jos sitä kuivatetaan liian nopeasti. Puun käyttöalueita ovat muun muassa jousien kaaret, soitinrakentaminen, puunkaiverrus ja puukonkahvat. Unkarinsyreeni ei ole aivan yhtä kovaa kuin pihasyreeni. Squier
Squier on Fenderin "karvalakkibrändi" samalla tavoin kuin Epiphone puolestaan Gibsonin, ja Squierit on tähdätty nimenomaan aloitteleville muusikoille. Vaikka Squiereita ei aina arvostetakaan kovin paljoa, monet ammattimuusikot käyttävät Squier-merkkisiä kitaroita. Squierit on yleensä valmistettu jostain halvemmasta puulajista (mm. agathis) kuin kalliimmat kitarat, ja tallan osat ovat valuterästä työstetyn teräksen sijaan. Kaikkein halvimmat Squierit valmistetaan laminoidusta puusta (vanerista). Laminoidussa puussa on etunsa kitaroiden massatuotannossa, sillä laminoitua puuta voidaan työstää nopeammin kuin kokopuuta (kokopuu vaatii pitkän ja vaativan esikäsittelyn), ja siinä voidaan käyttää enemmän koneellisia tuotantovaiheita kuin kokopuussa. Laminointi on myös edullista, eikä siinä käytettävän puun tarvitse olla priimaa. Taiwaninkeihäskuusi
Taiwaninkeihäskuusta käytetään sahapuuna, ja puuteollisuudessa arvostetaan erityisesti aarniometsien vanhoja puita. Puuaines on helposti työstettävää, lahonkestävää, eivätkä termiitit yleensä vahingoita sitä. Sitä käytetään yleisesti talonrakennukseen. Raskasmetalli
Kupari, tina, lyijy, antimoni ja elohopea ovat raskasmetalleja, joita on käytetty esihistoriasta lähtien. Kuparia käytettiin jo yli sitten työkaluissa, koruissa ja alkeellisissa aseissa. 3000 vuotta ennen ajanlaskun alkua kuparista ja tinasta opittiin valmistamaan kovempaa ja kestävämpää pronssia ja aineen käytön yleistyminen johti pronssikauteen. Lyijyä käytettiin sen muokattavuuden vuoksi vesijohdoissa Mesopotamiassa jo 3000 vuotta ennen ajanlaskun alkua sekä myöhemmin antiikin Roomassa samaan tarkoitukseen. Lyijyn käyttö vesijohdoissa on edelleen melko suuri maailmanlaajuinen ongelma. Lyijykynä
Grafiitin ja saven sekoitussuhteen mukaan kynät luokitellaan kovista kirjoituskynistä (H –sarja) pehmeisiin piirustuskyniin (B -sarja) seuraavasti: Kynä
Hyvälaatuinen, puhtaana käyttökelpoinen grafiitti on kuitenkin harvinaista, ja lähes kaikissa lyijykynissä käytetään nykyään keinotekoista lyijyä. 1600-luvulla yritettiin valmistaa lyijyjä grafiitista, rikistä ja antimonista, mutta tulokset olivat kehnoja. Ensimmäiset savipohjaiset keinotekoiset lyijyt valmisti saksalainen Kasper Faber 1700-luvun loppupuolella. Kehittyneempiä menetelmiä keksivät 1790-luvulla Ranskassa taiteilija-upseeri Nicolas-Jacques Conté, kun Napoleonin Ranskaan oli vaikeuksia saada grafiittia Englannista, sekä Itävallassa keraamikko Joseph Hardtmuth. Contén keinotekoinen lyijy osoittautui hyväksi käytössä, ja sen kovuutta voitiin säädellä. Contén menetelmä on pääpiirteissään nykyäänkin käytössä. Suuri osa lyijykynäteollisuudesta on edelleen vanhojen sukuyritysten kuten Contén, Faberin, Staedtlerin ja Hardtmuthin hallussa. Ligniini
Anselme Paye teki laboratoriokokeita puuaineksella vuonna 1838. Kun hän käsitteli ainesta typpihapolla, hän huomasi osan aineksesta häviävän ja jäljelle jäävän kuitumaisen tuotteen. Aluksi hän nimitti tuotetta selluloosaksi, mutta myöhemmin paljastui, että Payen eristämä kuituaines oli vieläkin varsin heterogeeninen. Tuotteesta liuenneen aineksen hiilipitoisuus oli suurempi kuin kuituaineksen. F. Schultze antoi liuenneelle aineelle vuonna 1865 nimen ligniini. Ligniini tulee latinankielisestä sanasta lignum, joka tarkoittaa puuta. 1800-luvun lopulla massanvalmistusmenetelmien kehittyminen lisäsi kiinnostusta ligniiniin ja sen reaktioita tutkittiin. 1897 selvisi, että ligniini muistutti kemiallisesti koniferyylialkoholia. P. Klason esitti vuonna 1907 ligniinin olevan suurimolekyylinen aine ja oletti 10 vuotta myöhemmin, että koniferyylialkoholiyksiköt voisivat olla liittyneinä toisiinsa hydroksyyliryhmien välityksellä. Luutahikkori
Luutahikkori eli viisikkohikkori ("Carya glabra") on jalopähkinäkasveihin kuuluva kesävihanta puu, joka kasvaa alkuperäisenä Yhdysvaltojen itäosissa. Tämä keskikokoinen puu on erityisen yleinen Etelä-Appalakeilla, jossa se on tärkeä sahateollisuuden raaka-aine. Sen puuaines on erittäin iskunkestävää, minkä ansiosta se soveltuu erinomaisesti työkalujen kahvojen ja suksien valmistukseen. Entisaikoina siitä tehtiin kärrynpyöriä ja kangaspuiden lyöntikäpäliä. Teknisen piirustuksen välineet
Lyijykyninä käytetään yleensä lyijypaksuudeltaan vakioituja lyijytäytekyniä niiden jäljen tasapaksuuden vuoksi. Yleiset viivanvahvuudet ovat 0,18 mm, 0,25 mm, 0,5 mm ja 0,7 mm. Kovuus vaihtelee yleisesti HB:stä 2H:hon. Pehmeämpi lyijy antaa paremman kontrastin, mutta kovemmassa on tarkempi jälki. Lyijyjäljen vähäinen kontrasti on ongelmallinen kopioitaessa, mutta uudet, skannaavat kopiotekniikat ovat parantaneet lopputulosta. Paperi- ja muovialustalle on omat lyijylaatunsa. Luutahikkori
Luutahikkorin puuaines on painavaa, kovaa, lujaa ja elastista. Aikaisemmin siitä valmistettiin luutia, suksia, kärrynpyöriä ja autonosia. Nykyään siitä tehdään lähinnä urheiluvälineitä ja työkalujen kahvoja, varsinkin Appalakkien eteläosissa. Sitä käytetään myös polttopuuna ja varjostamaan puistoja ja kadunvarsia. Sen pähkinät kelpaavat syötäviksi, mutta niitä viljellään kaupallisesti vain vähän suhteessa esimerkiksi valkohikkorin pähkinöihin. Kangaspuut
Kangaspuut on kankaiden kudonnassa käytettävä laite. Yksinkertaisimmillaan, jollaisena laite tunnettiin jo kivikaudella, siinä on kaksi vaakasuoraa keppiä, joiden varaan luodaan loimi. Nykyisen muotonsa kangaspuut ovat saaneet lähes 700 vuotta sitten. Suomessa käytetään eniten vipukangaspuita, joista myös teolliset kutomakoneet on kehitetty. Ligniini
Ligniini on vahvoja sidoksia muodostava polyfenoli. Se on selluloosan jälkeen maapallon toiseksi yleisin biopolymeeri ja selluloosan ja hemiselluloosan ohella puun tärkeimpiä ainesosia. Ligniini on puussa kuitujen sidosaineena, ja sen vuoksi puun väri on yleensä kellertävä. Puun suurempi ligniinipitoisuus aiheuttaakin huomattavimmat erot puu- ja ruohovartisten kasvien välillä. Havupuilla ligniinipitoisuus on 24 - 33 % ja lehtipuilla 16 - 25 %. Bokken
Bokken (jap. 木剣 : "bokken" / 木刀 : "bokutō") ("puumiekka") on puusta valmistettu harjoittelumiekka, joka on muotoiltu japanilaisen yksiteräisen, kaarevan miekan, katanan mukaan. Bokkenit ovat käytössä harjoittelumiekkoina japanilaisissa taistelu- ja budōlajien harjoituksissa, kuten esimerkiksi kenjutsussa, aikidossa sekä iaidossa. Ryijy
Ryijyjä on tehty jo viikinkien aikana, jolloin niitä käytettiin venepeittoina ja käärinliinoina. Suomessakin niitä käytettiin tyypillisesti peitteinä ja lämmikkeinä, ei niinkään lattialla kuten itämaisia mattoja. 1500-luvun ryijyt olivat pitkänukkaisia ja joko yksivärisiä tai hillitysti kuvioitu villalangan luonnollisilla väreillä. Nukkaa pidettiin alaspäin. Kynä
Puiset lyijykynät valmistetaan levyittäin: kahteen puulevyyn työstetään yhdensuuntaisia kouruja grafiittisydäntä varten, sydämet asetetaan paikalleen ja levyt liimataan yhteen. Kynät leikataan irti toisistaan, viimeistellään muotoonsa ja yleensä maalataan. Lyijykynien valmistuksessa yleisimmin käytetty puu on Kalifornian tuoksusetri. Vaneri
Puuviilun raaka-aineena käytetään lehti- ja havupuuta. Lehtipuista koivu on yleisin vanerin raaka-aine, jolloin on kyse koivuvanerista. Havupuista mänty ja kuusi soveltuvat havuvanerin raaka-aineeksi, joista kuusi on yleisempi pitkien kuitujen antaessa paremmat vanerin rakenteelliset ominaisuudet. Mikäli käytetään eri puulajeja eri viilukerroksissa, saadaan niin sanottua sekavaneria. Kyaniitti
Kyaniitti on teollisuusmineraali, joka soveltuu muun muassa korkeita lämpötiloja kestävien posliinien esimerkiksi sytytystulppien ja tiilien valmistukseen. Sitä käytetään keraamisiin ja kuumuutta kestäviin materiaaleihin. Kyaniittia voitaisiin myös hioa koruiksi, mutta vaihtuva kovuus tekee sen hyvin hankalaksi. Lyijypuu
Lyijypuu kasvaa noin 6 metriä korkeaksi. Sen lehdet ovat noin 25 cm pitkiä, toistuvasti parilehdykkäsiä. Kermanväriset kukat kasvavat tiiviissä pallomaisessa mykerössä. Niistä kehittyy 13–18 mm pitkiä palkoja, joissa on noin 8–18 siementä kussakin. Koivut
Koivupuusta valmistetaan muun muassa huonekaluja, suksia ja työkalujen varsia sekä koriste-esineitä, entisaikaan myös ajoneuvoja. Erityisen arvokkaita ovat rauduskoivun muunnokset visakoivu ja loimukoivu.. Teollisuudessa koivusta valmistetaan myös vaneria ja sellua. Rakennuspuuksi koivu sen sijaan ei kelpaa, koska ulkoilmassa se alkaa nopeasti lahota ja muuttua hohkaiseksi. Kynä
Keinotekoinen lyijykynän lyijy tehdään hienontamalla grafiittia, johon lisätään posliinisavea ja vettä. Jauheesta muotoillaan sauvoja, jotka poltetaan uunissa 1 200 °C:ssa ja käsitellään lopuksi kirjoitusjälkeä tasoittavalla vahalla sekä aineella, joka estää lyijyn liukumisen pois puisen kynän sisältä. Posliinisaven ja grafiitin suhdetta muuttamalla säädellään lyijyn kovuutta. Mohsin kovuus
Kynnen kovuus asteikolla on noin 2,5 (naarmuttaa kipsiä) ja puukon terän kovuus 5,5 (naarmuttaa heikosti apatiittia). Ikkunalasi taas sijoittuu asteikolla sijalle 6,5, ja kova kvartsilasi lähes sijalle 7, riippuen lasin koostumuksesta ja kvartsipitoisuudesta.
Timantilla puolestaan on absoluuttinen kovuus 10: se naarmuttaa kaikkia mahdollisia mineraaleja ja materiaaleja. Tämä pätee kuitenkin vain luonnossa: teollisesti on mahdollista valmistaa timanttiakin kovempia boorioksideja jotka menevät Mohsin asteikon yli. Kyma
Kyma eli kymation (kre. "aalto"), suomalaiselta nimeltään lehtisauva on joonilaisisten pylväiden kapiteeleissa esiintyvä muna- ja tikarivalos. Sen päätyypit ovat kovera doorilainen kyma, kupera joonialainen kyma, tunnetaan myös ns. "munasauvana", sekä kuperankovera lesboslainen kyma eli lehtisauva. Erityisesti lesboslainen lehtisauva oli varsin tavanomainen antiikin temppelirakentamisessa. Myös Raamatustakin tuttu kuningas Herodes käytti niin lesboslaista lehtisauvaa kuin munasauvaakin temppeleissään. Uusi-Kaledonia
Kanakit tekevät perinteistä käsityötä lähinnä puusta ja kivestä. Puusta tehtiin perinteisesti jumalien kuvia, ja tärkein veistostyyppi oli "fléche fattiére" -nimellä tunnetut toteemit. Myös eläinaiheet, kuten haukat ja kilpikonnat, ovat yleisiä. Puusta tehtiin veistosten ohella aseita. Kanakit käyttivät pyöreä- ja linnunpään muotoon muotoiltuja nuijia sekä heittokeihäitä. Tärkein kivestä tehty käsityö oli seremonialliset kirveet. Niitä käytettiin klaanin voiman symboleina. Kirveen kivi oli yleensä vihreästä serpentiinikivestä tai jadesta. Kirveen kahvaan käytettiin lepakonnahkaa. Liimapuu
Liimapuu on puusta tehdyistä pituussuuntaisesti asetetuista rimamaisista lamelleista tai laudoista yhteenliimaamalla valmistettu elementti. Liimapuuta käytetään rakennusteollisuudessa, sekä jonkin verran huonekaluteollisuudessa. Suomessa rakentamiseen käytettävä liimapuu on havupuuta, lähes aina mäntyä. Huonekaluteollisuus käyttää useampia puulajeja. Lyijykynä
Kokenut piirtäjä valitsee piirustuskynänsä ominaisuudet sen mukaan, käyttääkö hän karkeaa vai sileää piirustuspaperia. Piirtäjällä saattaa myös olla luontaisesti raskaampi (kovempi kynä) tai hennompi (pehmeämpi kynä) ”käsi” eli piirustusote. Varsinaisissa piirustustutkielmissa saatetaan käyttää useita erilaisia piirustuskyniä, kovia ja pehmeitä. Kynäkataja
Kynäkatajan puuainesta on lajin nimen mukaisesti käytetty laajalti vielä 1900-luvun alkupuolella lyijykynien valmistukseen. Puun hinta oli kuitenkin 1940-lukuun mennessä noussut kannan pienentymisen takia huomattavasti, ja muut puulajit, varsinkin oregonintuoksusetri ("Calocedrus decurrens"), ovat sittemmin suureksi osaksi korvanneet kynäkatajan kynien puuaineena. Lyijykammiomenetelmä
Ennen lyijykammiomenetelmän kehittämistä rikkihappoa valmistettiin hauraisiin lasiastioihin. Ne Roebuck korvasi puurakenteisilla kammioilla, joiden sisäseinät oli päällystetty lyijylevyillä, mistä tuli prosessin nimitys. Lyijy oli tuohon aikaan yksi harvoista rikkihappoa sietävistä halvoista materiaaleista. Paanu
Suomessa yleisimmät paanujen valmistukseen käytetyt puulajit ovat mänty ja haapa. Paanukatto käsitellään perinteisesti tervalla. Paanukatot ovat yleisiä monissa Suomen vanhoissa kirkoissa, esimerkiksi Tyrvään Pyhän Olavin kirkossa ja Naantalin kaupungin keskiaikaisessa harmaakivikirkossa on paanukatto. Lyijy
Yhdisteissä lyijy on +II:n ja +IV:n arvoinen. Lyijy (II) oksidia eli lyijyoksidi tai lyijymonoksidi "PbO", käytetään lasien ja emalien valmistukseen. Ruskea lyijyoksidi eli lyijydioksidi "PbO", on voimakas hapetin, jota käytetään esimerkiksi akuissa. Mönjää "PbO", käytetään lyijylasin valmistukseen ja korroosionestopigmenttinä. Lyijytetraetyyliä "Pb(CH)", käytettiin aiemmin moottoripolttoaineissa ehkäisemään ”nakutusta”. Lyijypuu
Lyijypuu on kotoisin alkujaan Meksikosta ja Keski-Amerikasta. Jo 400 vuotta sitten espanjalaiset konkistadorit veivät sitä Filippiineille rehuksi. Se on levinnyt sittemmin kaikkialle tropiikkiin. Australiaan se vietiin 1800-luvulla, ja 1920-luvulle mennessä se oli levinnyt sinne vieraslajina.
Sitä arvioidaan kasvavan maailmassa noin 2–5 miljoonalla hehtaarilla. Oregonintuoksusetri
Oregonintuoksusetrin puuaines on suhteellisen pehmeää ja helppoa leikata tai teroittaa, minkä vuoksi se on puukynien valmistuksessa yleisimmin käytetty puu. Puuainesta arvostetaan osittain hyvän tuoksunsa vuoksi myös huonekaluvalmistuksessa ja sisustuksessa. Lisäksi se kestää hyvin altistusta ulkoilmalle ja siitä valmistetaan aitoja, paanuja ja muita ulkopuurakenteita. Lyijy
Lyijyä käytetään erityisesti laitteisiin, jotka joutuvat kosketuksiin rikkihapon kanssa, sekä säteily­suojaukseen. Lyijy on myös tärkeä seosmetalli. Kovalyijyjä käytetään muun muassa kaapeleiden vaippoihin, kemian­teollisuuden laitteisiin ja akkuihin. Kynä
Kynä on väline, jolla voi piirtää tai kirjoittaa erilaisille pinnoille. Kyniä on monenlaisia, mutta tärkeimpiä kynätyyppejä ovat lyijykynä ja sen muunnos värikynä, teräskärkinen mustekynä ja siitä muuntunut täytekynä sekä kuulakärkikynä, jossa käytetään kuivamustetta. Lehtikuuset
Lehtikuuset ovat tärkeitä saha- ja kuituteollisuuden raaka-aineita, lisäksi ne soveltuvat paperi- ja selluteollisuuden käyttöön, paperiteollisuuteen tosin vain pieninä määrinä muun havupuun seassa. Puuainetta käytetään esimerkiksi sisätiloissa paneelina ja parkettina. Lehtikuusia voidaan käyttää rakennusmateriaalina kohteissa, joissa tarvitaan lahonkestävyyttä, aikaisemmin niitä on käytetty esimerkiksi laivanrakennukseen. Bonsaipuina käytetään yleensä japanin- ja euroopanlehtikuusia. Kynä
Ruokokynä leikataan ohuesta ruo'osta tai bambuvarresta, ja sen kapeassa kärjessä on rako. Sitä käytetään samaan tapaan kuin sulkakynää. Ruokokynä on lähes kadonnut lukuun ottamatta sen käyttöä Pakistanissa, jossa nuoret koululaiset opettelevat kirjoittamista sillä. Suomessa ruokokynän valmistukseen voi käyttää rytiä eli järviruokoa ("phragmites australis"), joka on tähän tarkoitukseen kerättävä kuivuneena kevättalvella. Hioke
Hioketta valmistetaan tyypillisesti kuusesta, koska kuusen uuteainepitoisuus on mäntyä alhaisempi. Myös joitain nopeakasvuisia mäntylajikkeita, kuten montereynmäntyä ("Pinus radiata") voidaan käyttää hiokkeen valmistuksessa. Lehtipuista haapa on tyypillisin raaka-aine. Punakuusi
Punakuusi on valkokuusen ohella Pohjois-Amerikan tärkeimpiä paperi- ja sahateollisuuden raaka-aineita. Sen puuaines on vaaleaa, kevyttä, suorasyistä ja sitkeää ja soveltuu erinomaisesti jousisoittimien rakentamiseen. Pohjois-Amerikan intiaanit käyttivät punakuusen pitkiä juuria naruna ja tilkitsivät sen hartsilla koloja ja vuotavia saumoja. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa sen pihkasta valmistettiin teollisesti purukumia Mainessa. Klarinetti
Klarinetti valmistetaan yleensä puusta. Yleisin puumateriaali nykyään on grenadilla, joskus harvoin ruusupuu. Puksipuuta käytetään 1700- ja 1800-lukujen mallin mukaisten klarinettien valmistuksessa. Oppilasmallisia soittimia valmistetaan myös keinoaineista, esimerkiksi ABS-muovista. Sotilassoittokuntien ulkoilmakäyttöä varten on tehty myös metallisia soittimia. Klarinetti koostuu viidestä pääosasta: suukappale, viritysputki eli päärynä, yläosa, alaosa ja kello-osa. Vain suukappaleen alkuosa sekä kello-osa ovat kartiomaisia, muut osat sylinterimäisiä. Klarinetin suukappale valmistetaan nykyään useimmiten jostakin keinomateriaalista, kuten kovakumista, muovista tai lasista, joskus myös puusta. Puusuukappaleissa ruokolehden kiinnityspinta on yleensä metallipäällysteinen ehdottoman mittapitävyyden varmistamiseksi. Varsinaisen äänen synnyttää suukappaleessa olevan ruokolehden värähtely. Lehti kiinnitetään suukappaleeseen lehdenkiristimellä, "ligatuurilla". Ligatuuri valmistetaan metallista, muovista tai nahan kaltaisista keinoaineista. Saksassa ligatuurin sijasta käytetään vieläkin yleisesti punottua silkkilankaa, jolla lehti kiinnitetään suukappaleeseen varsin kätevästi. Lehden materiaali on sama kuin oboen ja fagotin suuttimissa käytetty eli "Arundo donax" -ruoko. Muovi on jo pitkään ollut tulossa ruo'on rinnalle. Muovi ei ole perinteistä "rööripuuta" kuitenkaan pystynyt syrjäyttämään. Kyyhkyspuu
Kyyhkyspuu on kotoisin Länsi-Kiinasta (Guizhou, Hubei, Hunan, Shaanxi, Sichuan, Yunnan), missä se kasvaa 1000-2200 metrin korkeudessa. Se on kadonnut osalta alkuperäistä esiintymisaluettaan, koska sitä kerätään koristekasviksi ja koska elinympäristöjä on tuhottu. Kiinan kasviston punaisessa kirjassa (1992) se on luokiteltu harvinaiseksi. Kylpytynnyri
Kylpytynnyreitä valmistetaan useista eri puulajeista, joista kaikilla on omat hyvät ja huonot puolensa. Suomessa käytetään pääasiassa tavallista kuusta sekä lämpökäsiteltyä puuta. Tynnyri sidotaan teräksisillä vanteilla, kuten esimerkiksi säilytykseen käytetyt viinitynnyrit. Markkinoilla on viime vuosina siirrytty paljon käsittelemättömistä puulaaduista lämpökäsiteltyyn puuhun, jonka etuna on pienempi kosteuseläminen. Tämä vastaavasti näkyy tynnyrin huollon helpottumisena. Myös muita valmistusmateriaaleja käytetään, kuten lasikuitua, erilaisia muoveja ja metalleja, mutta näistä altaista käytetään monesti muita nimityksiä, kuten kuumakylpyallas tai pelkkä palju. Kylpytynnyrit ovat yleensä melko syviä (90–120 cm), ja niissä on sisään rakennettu penkki, jolla voi istua. Perinteisessä kylpytynnyrissä ei yleensä ole poreita tai muita teknisiä laitteita, jotka taas kuuluvat kiinteänä osana porealtaisiin. Tynnyreihin on kuitenkin yleensä liitetty ulkopuolinen kamiina veden lämmittämiseksi suoraan altaassa. Rauduskoivu
Suomessa on perinteisesti käytetty myös koivun kuorta eli tuohta, josta on esimerkiksi valmistettu koivutervaa eli tököttiä. Tuohi myös palaa erittäin hyvin. Myös saunavihtaan käytetään lähinnä rauduskoivua, hienoimmillaan pienen rauduskoivun alaoksia. Britanniassa taas koivun oksia on käytetty hevoskilpailussa tekemässä pensasesteistä tiheämpiä. Teknisen piirustuksen välineet
Tyypillisiä ja perinteisiä teknisen piirustuksen kyniä ovat lyijy- ja tussipiirtimet. Masuuni
Euroopan suuria kivihiilivarantoja ei kuitenkaan voitu käyttää kivihiilen rikkipitoisuuden vuoksi, joten masuunien polttoaineena käytettiin sysiä (puuhiiltä). Puuhiilen käyttö puolestaan johti nopeaan metsien hakkaamiseen ja eroosioon, ja raudan valmistus keskittyikin puuhiilen hinnan noustessa seuduille, jossa oli paljon metsiä ja vesivoimaa. Ruotsista ja Norjasta tuli Euroopan johtavia raudanvalmistajia 1500-luvulla. Kynä
Lyijykynä ei nykyään nimestään huolimatta sisällä enää lyijyä. Lyijykynissä on jo pitkään käytetty grafiittia. Grafiitti on eräs hiilen allotrooppinen muoto, ja kun sitä painetaan paperia vasten, siitä irtoaa ohuita hiutaleita, jotka jättävät paperiin mustan jäljen. Paras lyijykynägrafiitti on saatu Englannin Cumbriasta vuonna 1564 löydetystä esiintymästä. Esiintymän löytyminen johti myös nykyaikaisen lyijykynän syntyyn, kun hauras grafiitti keksittiin suojata puulla. Kynä
Ensimmäisen lyijytäytekynän patentoivat englantilaiset Sampson Mordan ja John Isaac Hawkins vuonna 1822. Lyijytäytekynästä teki menestystuotteen kuitenkin vasta 1900-luvulla japanilainen Tokuji Hayakawa, joka markkinoi kynää nimellä "Ever-Sharp" ("aina terävä"). Hayakawan yritys otti myöhemmin nimekseen Sharp. Lyijytäytekynässä käytetään ohuita, nykyisin yleensä 0,5 tai 0,7 millimetrin paksuisia pyöreitä kirjoituslyijytankoja. Kynän kärjen kuluessa käyttäjä työntää lyijyä lisää esiin painamalla nappia, kiertämällä kynää tai muulla vastaavalla tavalla. Luoman Puutuote
Saksan Grabowissa sijaitsevassa tehtaassa valmistuu 50  000 hirsirakennusta vuodessa. Suomessa Luoman tuotanto on keskittynyt kolmeen pisteeseen: Ylistaron Kylänpäähän, Ylistaron keskustaan sekä Vähänkyrön Vedenojalle. Vähässäkyrössä valmistuvat liimatut aihiot, palkit ja lamellit. Siellä on myös höyläys- ja sormijatkoslinja sekä iso vaakavannesaha. Kynäkataja
Kynäkatajan suomenkielinen nimi tulee katajalajin puuaineksen käytöstä lyijykynien valmistuksessa. Kasvin luontaisilla elinalueilla sitä kutsutaan englanniksi nimillä "Eastern Redcedar" (itäinen punasetri), "Redcedar" (punasetri), "Pencil cedar" (lyijykynäsetri) ja "Red Juniper" (punainen kataja). Ukulele
Ukuleleja valmistetaan kokopuusta, laminaatista ja muovista. Tavallisimmat puulajit ovat mahonki, kuusi, vaahtera, koa, kirsikka, ruusu, eben, leppä, akaasia ja mango. Laminaatista ja muovista valmistetut ukulelet ovat edullisempia kuin kokopuiset ja kokopuukantiset instrumentit, mutta äänen laatu kokopuusoittimissa on yleensä parempi. Kaikki keskihintaista halvemmat ukulelet tehdään Kaukoidässä. Laadukkaimmat puusoittimet valmistetaan Havaijilla, Yhdysvalloissa ja Euroopassa. Kajaanin paperitehdas
Koetulokset olivat myönteisiä, mutta mäntypaperilla on vieläkin haasteita voitettavana. Yksi ongelma on sen vaaleus. Myös paperiprosessin pihkanpoiston tehokkuus vaatii vielä kehittelyä. Pihkaisuus on rajoittanut männyn käyttöä paperinvalmistuksessa. Mänty on uusi vaihtoehtoinen puulaji mekaanisen massan valmistukseen ja sen oli tarkoitus olla merkittävä kilpailutekijä tehtaalle. 24.7.2008 UPM Ilmoitti jatkavansa mäntykoeajoja paperikone PK3:lla. Lopettamisilmoituksen yhteydessä 10.9.2008 UPM ilmoitti lopettavansa mäntykokeilun raaka-aineiden hintamuutoksista johtuen. Lyijyvesi
Lyijyvesi () on vedellä ja mahdollisesti paloviinalla suhteessa 1:50 laimennettua lyijyetikkaa. Lyijyetikkaa taas valmistettiin liuottamalla lyijyasetaattia Pb(CHO) veteen ja lisäämällä joukkoon lyijyoksidia PbO. Lyijyvettä käytettiin ulkoisesti hauteissa ja kääreissä hoidettaessa erilaisia ruhjevammoja. Kaurit
Kaurien sukuun kuuluu 21 puulajia, joista useimmat ovat endeemisiä vain yhdellä saarella tai saariryhmällä. Alla on lueteltu sukuun kuuluvat lajit luontaisine elinalueineen.Kaurien puuaines on hienoa ja helposti työstettävää ja sen väri vaihtelee oljenvärisestä kellanruskeaan. Puuaineksen takia kaurit ovat kaupallisesti tärkeä puuryhmä. Eri kaurilajeja käytetään muun muassa kielisoitinten kuten sähkö- ja bassokitaroiden runkomateriaalina. Monet luonnonvaraiset laajat kaurimetsät onkin hakattu ja valtaosa myyntiin tulevasta puuaineksesta on nykyisin peräisin viljelymetsistä. Myös useiden lajien pihka on arvokasta ja sitä myydään dammarhartsin nimellä. Panamanpalisanteri
Puun käyttö:
Panamanpalisanteri on kosteuden kestävää ja sitä on öljyisyydensä vuoksi suhteellisen helppo työstää, mutta vaikea liimata. Siitä valmistetaan veitsien ja aseiden kahvoja. Sitä käytetään myös soittimien kuten oboen valmistukseen. Uuttamalla puusta saadaan myös punertavaa väriainetta. Kiillotettaessa puun pinta saa hienon lasimaisen kiillon. Panamanpalisanteria työstettäessä sen kukalle tuoksuva pöly voi aiheuttaa allergisia reaktioita hengitettynä tai ärsyttää suojaamatonta ihoa ja silmiä. Suojavarusteiden käyttö erittäin suositeltavaa. Kynä
Mustekynissä on metallinen vaihdettava kärki, joka voi olla kultaa, ruostumatonta terästä tai muuta metallia. Parhaat terät ovat kullattua jousikarkaistua hiiliterästä, joka sekä on joustavaa että kestää hyvin kulutusta. Kultauksen varsinainen tarkoitus on estää teräksen syöpyminen ja siten parantaa sekä terän toimivuutta että sen käyttöikää. Terä tulisi aina käytön jälkeen pyyhkiä puhtaaksi pehmeällä flanellitilkulla. Koska muste on vesiliukoista, tilkku voidaan tarvittaessa pestä. Teriä on erilevyisiä ja -muotoisia erilaisia käsialoja ja kirjoitustyylejä varten. Teknisen piirustuksen välineet
Silkkipaperimainen läpikuultava paperi eli skissi. Suomessa sitä valmistaa Tervakoski. Paperi rypistyy kostuessaan ja se soveltuu lähinnä lyijy- ja huopakynille. Lyijyjälkeä voi rajoituksin korjailla pyyhekumilla, tussijälkeä ei korjailla. Valkokuusi
Valkokuusi on Pohjois-Amerikan tärkeimpiä paperi- ja sahateollisuuden raaka-aineita. Sen puuaines on kevyttä, suorasyistä ja kimmoisaa. Selluloosan ja sahatavaran lisäksi siitä valmistetaan erilaisia erikoistuotteita, kuten soittimien kansia, meloja ja airoja, kaapistoja, laatikoita sekä ruoka-astioita. Se on myös yleinen koristekasvi. Mönjä
Mönjä on lyijyoksidia, lyijystä valmistettava yhdiste, joka on väriltään kirkkaanpunaisesta oranssinpunaiseen. Väri johtuu epäpuhtauksista. Kemiallisesti merkittynä se on 2PbO·PbO eli PbO. Mönjää on käytetty väriaineena antiikista asti. Nykyään sitä käytetään lyijylasin valmistukseen ja korroosionestopigmenttinä. Sen latinankielinen nimi, joka tulee roomalaisten tunteman aineen löytöpaikan Espanjassa sijaitsevan Minhojoen mukaan, on "minium", josta on tullut sana miniatyyri. Luokki
Paras luokki tulee niinipuusta eli metsälehmuksesta, joka on kevyttä, joustavaa ja sitkeää sekä pitää muotonsa. Muita erinomaisia luokissa käytettyjä puulajeja on pihlaja, marjakuusi, kataja ja koivu. Pajusta luokki valmistettiin vanhastaan yleensä silloin, jos metsässä sattui vahinko ja luokki katkesi. Taivuttamalla kaksi pajua kaarelle ja sitomalla ne yhteen saatiin nopeasti käyttöön tilapäinen luokki. Männyt
Männyt ovat hyvin tärkeitä talouspuita. Niitä käytetään laajalti sahateollisuudessa, paperiteollisuudessa, sekä tervan ja tärpätin valmistuksessa erityisesti pohjoisessa Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa, missä kasvaa laajoja luonnonvaraisia mäntymetsiä. Alueilla, joilla ei luonnostaan kasva mäntymetsiä, usein kasvatetaan mäntyjä teollisuuskäyttöön. Metsänviljelyssä maailmalla mäntyjen luontaisten esiintymisalueiden ulkopuolella käytetään lähinnä montereynmäntyä (Pinus radiata), kontortamäntyä (Pinus contorta), mustamäntyä (Pinus nigra) ja etelänkeltamäntyä (Pinus elliottii). Mäntyjä käytetään myös yleisesti koristepuina erityisesti lauhkean ja kylmän ilmaston alueilla. Lyly (nimi)
Nimi johtuu vinossa kasvavaan havupuuhun muodostuvaa kovaa pintapuuta tarkoittavasta sanasta lyly. Sitä käytettiin muun muassa ahkioiden, jalasten ja suksien valmistukseen. Teknisen piirustuksen välineet
Voipaperimainen läpikuultava ohut paperi, kutsutaan nimillä "terässkissi" tai "puolikuulto". Eri paksuuksia, pinta voi olla hivenen kiilloitettu. Myös tämä rypistyy kostuessaan. Soveltuu lyijy- ja huopakynille, sekä rajoituksin tussipiirrintyöskentelyyn. Lyijyjäljen korjailuun käytetään pyyhekumia, tussijälkeä ei voi korjailla. Paperikoivu
Paperikoivu ("Betula papyrifera") on Pohjois-Amerikan pohjoisosista kotoisin oleva monimuotoinen, kesävihanta puu, joka kuuluu koivujen sukuun ja koivukasvien heimoon. Se on saanut nimensä ohuesta, paperimaisesta tuohestaan, jota intiaanit käyttivät kanoottien, wigwamien ja erilaisten käyttöesineiden valmistuksessa. Ulkomaisessa kirjallisuudessa puuhun viitataankin usein nimellä ”kanoottikoivu” ja joskus nimellä ”amerikankoivu”. Paperikoivu on valittu Saskatchewanin provinssipuuksi ja New Hampshiren osavaltiopuuksi. Syprikit
Syprikkien puuaines soveltuu hyvin metsäteollisuuden tarpeisiin. Puu on kestävää ja helposti työstettävää. Erityisesti lajeja "Widdringtonia cedarbergensis" ja "Widdringtonia whytei" on historiallisesti käytetty laajalti puurakentamiseen. Suvun taloudellinen merkitys on kuitenkin vähentynyt suurikasvuisten lajien harvinaistuessa ja taloudellisesti arvokkaiden suurten puuyksilöiden vähetessä. Nivelsyprikkiä käytetään jonkin verran koristekasvina, myös huonekasvina. Lyijymyrkytys
Etenkin Yhdysvalloissa on käytetty lyijyvetyarsenaattia hyönteismyrkkynä. Sen käyttö aloitettin torjumalla metsätaloudelle haittaa aiheuttavaa lehtinunnaa Massachusettsin osavaltiossa vuonna 1892. Sitä on käytetty myös omenapuille haittaa aiheuttavaa omenakääriäistä vastaan ja perunalle haitallista koloradokuoriasta vastaan. Lyijykynä
Lyijykynä on lyijyksi kutsutusta grafiittiytimestä ja sitä ympäröivästä, perinteisesti puusta valmistetusta, kuoresta koostuva kynä. Lyijykynä toimii jättämällä grafiittia kirjoitus- tai piirtopinnalle. Lyijykynän jälki vaihtelee vaaleanharmaasta tummanharmaaseen. Kahvipannu
Kahvipannut valmistetaan metalleista, jotka kestävät hyvin kiehuvaa vettä sekä johtavat hyvin lämpöä. Perinteisesti kahvipannut valmistettiin erinomaisesti lämpöä johtavasta kuparista, ja niiden sisäpinta tuli päällystää tinalla, sillä kupari on myrkyllistä. Tinakerros kuluu ajan mittaan, ja taloissa kiertelikin säännöllisesti pannuja ammatikseen tinanneita tinureita. 1950-luvulla Suomessa alettiin enenevissä määrin valmistaa kahvipannuja teräksestä sekä suosiossa olleella emalilla päällystetystä teräksestä. Nykyisin yleisempiä ovat ruostumattomasta teräksestä tehdyt pannut, joita muutamat valmistajat tuottavat edelleen. Teräs on pannunvalmistusmateriaaleista helppohoitoisin, mutta toisaalta haalistuen teräspannu kuluu ulkonäöltään muita edellä mainittuja nopeammin. Värikynä
Värikynät valmistetaan muuten kuten lyijykynät, paitsi että täytettä ei polteta uunissa. Kuumuus muuttaisi väripigmenttejä eivätkä sideaineet kestäisi kuumuutta. Vaha lisätään täytesekoitukseen joko ennen puuvarteen pursottamista tai sitten "lyijyt" kastetaan sulaan vahaan. Kuivuneet täytteet suljetaan puukuorten sisään. Alkuun värikynät oli kääritty paperiseen päällysteeseen, jota kuorittiin pois tarpeen mukaan. Kynäkataja
Kynäkataja ("Juniperus virginiana") eli lyijykynäkataja on sypressikasvien heimon (Cupressaceae) katajien sukuun ("Juniperus") kuuluva havupuulaji. Lajista valmistettujen tuotteiden markkinoinnissa käytetään usein suomeksi englanninkielisestä nimestä suoraan käännettyä nimitystä punasetri tai tämän kirjoitusvirheellistä muotoa punaseetri. Kynäkataja on pienehkö ainavihanta puu, jota esiintyy luonnossa Yhdysvaltain itä-, keski- ja eteläosissa, sekä aivan Kanadan eteläosissa. Lajin puuta on aiemmin käytetty laajalti lyijykynien valmistamiseen, mistä juontuu lajin suomenkielinen nimi. Lajin puuta ja eteeristä öljyä käytetään myös hyönteisten karkottamiseen. Kivääri
Tavallisin tukkimateriaali on puu. Suosituin on pähkinäpuu, sillä se ei kerran kuivuttuaan muuta muotoaan lämpötilan tai kosteuden vaihdellessa ja se on helppoa työstää. Muoviraaka-aineet ovat yleistymässä. Tukin muotoiluun vaikuttavat aseen käyttötarkoitus sekä perinteet. Tukkimalleja ovat esimerkiksi ns. sianselkätukki ja Mannlicher- tukki. Amerikanlehmus
Puusepät arvostavat suuresti amerikanlehmuksen kevyttä ja pehmeää, helposti työstettävää puuainesta. Se on kaupallisesti merkittävä sahapuu Suurten järvien ympäristössä, ja siitä valmistetaan teollisesti muun muassa tynnyreitä, laatikoita, puuviilua, lastuvillaa ja selluloosaa. Lisäksi sen nilasta saadaan niintä, jota käytetään köysien, mattojen ja korien punonnassa. Se on myös yleinen hunajakasvi, ja sitä on istutettu paljon katujen varsille Yhdysvaltojen itäosissa. Kultalehtikuusi
Kultalehtikuusen puuta on käytetty jonkin verran siltojen ja veneiden rakentamiseen sekä huonekalujen valmistukseen. Lähinnä sitä käytetään koristekasvina ympäri maailmaa, ja siitä on jalostettu muutamia lajikkeita. Puun kullankeltaista syysväriä, josta se on saanut nimensä monessa kielessä, arvostetaan koristekäytössä. Kultalehtikuusta on kasvatettu Euroopassa jo ainakin 1860-luvulta lähtien. Sitä käytetään erityisesti lämpimän, kostean ilmaston alueilla, missä pitkälti samannäköiset lehtikuuset eivät menesty. Kultalehtikuusen ulkokäyttöä rajoittaa lisäämistapojen vaikeus ja hidas kasvu, mutta bonsaina se on suosittu. Lyly (puu)
Lyly on lujuusominaisuuksiltaan erilaista kuin suorassa kasvanut puu. Esimerkiksi sahattaessa lylyä mäntyä laudoiksi, lylypuolelta sahatut laudat taipuvat kaarelle. Suomen kielen lyly-sana on ikivanha: sitä käytetään sekä adjektiivina ("puu on lyly") että substantiivina ("puussa on lylyä"). Lylyksi kutsutaan myös entisajan suksissa käytettyä vasemman jalan liukusuksea, joka lienee ollutkin lylyinen. Lylystä lienee myös aikanaan valmistettu kaivertamalla kippoja ja aterimia. Luokki
Nykyään luokki voidaan valmistaa joko raudasta, puusäleistä liimaamalla tai yhdestä puusta taivuttamalla. Rautaluokin ongelmana on, että se voi kovalla pakkasella katketa ja lisäksi kova metalli kuluttaa nopeasti puista aisaa. Puisen niin sanotun painoluokin tekoon sopivia puita ovat tuomi (kestävin), lehmus, koivu ja paju (eli hitaasti kasvavat puulajit). Puun täytyy olla suora ja vähäoksainen, jotta luokista tulisi kestävä. Luokkipuuta on haudutettava lantatunkiossa viikko tai pehmitettävä tulella avotakan loimussa. Nopeimmin luokki saadaan taipumaan laittamalla padan kanneksi T-haarainen putki ja laittamalla puu putken sisälle höyrystymään. Luokki taivutetaan tätä tarkoitusta varten tehdyssä paininpuussa tai paininpenkissä. Niiniluokkia lukuun ottamatta painoluokki pyrkii ajan mittaan suoristumaan, varsinkin jos sitä käytetään vain harvoin. Luokkia onkin hyvä säilyttää päistään narulla yhteen sidottuna, jotta se ei pääse oikenemaan. Viilupuu
Viilupuu valmistetaan sorvatuista 3,2 millimetrin paksuisista havupuuviiluista säänkestävästi liimaamalla. Viiluista liimataan 1,8 tai 2,5 metriä leveää jatkuvaa laattaa, joka sahataan palkeiksi, soiroiksi ja levyiksi, joita käytetään sellaisenaan tai jatkojalostetaan rakennusosiksi. Laatta puristetaan yhteen 140 °C:n lämpötilassa. Vanerin valmistuksesta prosessi eroaa siinä, että viilupuu valmistetaan jatkuvana laattana ja vaneri määrämittaisina levyinä. Viilupuuta valmistetaan joko siten että viilujen syysuunta on pitkittäinen kaikissa viilukerroksissa, sekä laattaa jossa ristiviilut lisäävät poikittaista lujuutta ja jäykkyyttä. Leimupuut
Leimupuita käytetään polttopuina ja lääkkeinä. Niiden sisäkuoresta tehdään köysiä. Lehtiä syötetään karjalle, ja typpeä sitovina hernekasveina leimupuut parantavat maaperää. Lasimaalaus
Lasimaalaus tuetaan jollain rakenteellisella materiaalilla, joita ovat perinteinen lyijy sekä uudemmista materiaaleista esimerkiksi kuparifolio, betoni, silikoni sekä kitti tai mastiksi. Lyijykiskotöissä lasit kiinnitetään toisiinsa lyijykiskoilla ja kitataan. Kuparifolio on paljon lyijyä kevyempää, ja sitä on käytetty esimerkiksi valaisimissa. Teräsbetonia alettiin käyttää lasimaalausten tukirakenteena 1900-luvun alkupuoliskolla. Lyijysulfaatti
Lyijysulfaattia käytetään mönjän valmistuksessa, painoväreissä ja nopeasti kuivuvien lakkojen valmistuksessa. Maaleissa lyijysulfaatti on väriaineena ominaisuuksiltaan lyijyvalkoisena tunnettua lyijykarbonaattia huonompi säänkestävyydeltään ja peittävyydeltään. Aate Laukkanen
Laukkanen valmistaa Piojärven kylässä salaisen reseptin mukaan käytettyä ja tiputettua "Kiteen Kirkasta" sekä Primalcon raaka-aineista valmistettavia "Karjalan Kirkasta" ja "Lapin Lumousta". Kiteen Kirkas valmistetaan perinteisen tavan mukaan rukiista tislaamalla ilman sokeria. Hän on kohdannut myös vastoinkäymisiä, sillä erään kerran pontikkapannu räjähti varaventtiilin mentyä epäkuntoon ja Laukkanen sai vakavia palovammoja joka puolelle kehoaan. Faner
Vuonna 1969 Lohjalle valmistui lastulevytehdas joka käytti raaka-aineenaan vaneritehtaan tuottamaa jätepuuta. Vuonna 1973 Ab Faner Oy fuusioitiin Metsäliiton Teollisuus Oy:hyn ja yhtiön tehtaista muodostettiin kaksi yksikköä : Lohjan tehtaat ja Punkasalmen tehtaat. Molemmat tehtaat ovat edelleen vuonna 2013 toiminnassa ("Metsä Wood, Lohjan Kerto-tehdas", "Metsä Wood, Punkaharjun vaneritehdas"). Kyynelmänty
Kyynelmännyn puuta käytetään varsinkin sen luontaisella elinalueella rakentamisessa ja huonekalujen valmistuksessa. Siitä valmistetaan myös tärpättiä. Lajia käytetään lisäksi jonkin verran koristepuuna lauhkean vyöhykkeen lämpimissä osissa. Kiuas
Hyvänä kivimateriaalina pidetään painavista mineraaleista koostuvia "tummia syväkiviä", kuten oliviinikivi ja peridotiitti. Mäntyharjulta louhitun oliviinikiven ominaispaino on Geologian tutkimuslaitoksella todettu olevan jopa 3,5 (erittäin korkea). Korkea lämmövarauskyky johtaa pitkään jälkilämpöön, joka puolestaan kuivattaa saunan tehokkaasti: tämä puolestaan vähentää kosteushaittoja ja homeenmuodostusta. Kiuaskiviä valmistetaan jopa vuolukivestä, jonka lämmönvarauskyky on poikkeuksellisen hyvä. Teollisesti kiviä voidaan valmistaa myös savesta, polttamalla massa "täysin sintraantuneeksi" asti. Tämäntyyppinen keraaminen kivi ei rapaudu tai lohkeile lainkaan, mutta kevyempänä sen lämmönvarauskyky ei ole yhtä hyvä kuin luonnonkivillä. Keraamiset kiuaskivet voidaan kuitenkin valmistaa haluttuun muotoon kiukaan ilmankierron tai veden haihtumisen tehostamiseksi. Ristisypressi
Ristisypressin puuainesta pidetään hyvin lahonkestävänä. Sitä käytettiin lajin elinalueilla aiemmin runsaasti puurakentamiseen, sähköpylväisiin, aitoihin sekä veneiden ja huonekalujen valmistukseen, mutta sittemmin harvinaistuneen lajin käyttö on vähentynyt. Keltakoivu
Keltakoivu on sahateollisuuden tärkeä raaka-aine Pohjois-Amerikassa, erityisesti Quebecissä. Sen lujasta, raskaasta ja tiheäsyisestä puusta tehdään huonekaluja, kaapistoja, seinä- ja kattopaneeleita, puuviilua, työkalujen kahvoja, laatikoita, astioita sekä sisäovia. Sitä hyödynnetään myös paperiteollisuudessa selluloosan valmistuksessa sekä kemianteollisuudessa puuspriin, kalsiumasetaatin, puuhiilen, tervan ja erilaisten öljyjen valmistuksessa. Lyijy
Lyijyä on ilmassa pieninä hiukkasina. Lyijyä pääsee ilmaan maan eroosiossa, tulivuorien purkauksista, merivesien vaahdoista ja pensaspaloista. Lyijyn luonnollinen pitoisuus ilmassa on vähemmän kuin 0,1 mikrogrammaa kuutiometriä kohden.
Lyijyä vapautuu ilmaan metalli­teollisuudesta, hiili­voimaloista, kemian­teollisuudesta ja paristo­teollisuudesta. Ennen suurin päästöjen aiheuttaja oli moottoriliikenne, mutta siirryttyä lyijyttömään bensiiniin ilman lyijypitoisuus putosi 98 %. Huoneilmaan lyijyä voi vapautua, jos lyijymaalattuja seiniä hiotaan tai käsitellään epäasiallisesti. Lyijyä sisältäviä maaleja ei enää käytetä asunto- ja toimistorakentamisessa, mutta silta- ja teollisuusrakentamisessa niitä vielä käytetään.
Eläimet joutuvat alttiiksi lyijylle syödessään kasveja joihin lyijy on laskeutunut. Myös ilmakehässä ja vesissä olevat lyijy voi helposti joutua eläinten elimistöön. Piano
Itse kosketin tehdään tiheäsyisestä kuusesta, männystä tai muusta havupuusta. Tukipisteen kohdalla on kovemmasta puusta tehty vahvike. Lyijykynä
Pehmeä ja hauras grafiitti tarvitsi pidikkeen ja aluksi grafiittipötky käärittiin naruun. Nykyisen lyijykynän alkuna pidetään 1565 Englannissa valmistettua kynää, jossa grafiittipalanen on kiinnitetty puiseen uraan. Länget
Suomessa länget on perinteisesti valmistettu koivun juuresta, jotta puun syyt menisivät samansuuntaisesti. Tarvittaessa länkiä on vahvistettu raudoittamalla. Puuaineksen ensimmäiset karkeat muotoilut tehdään kirveellä veistämällä. Myöhempi muotoilu tehdään höyläämällä, veistämällä ja hiomalla. Hevosta tai toppausta vasten tulevat pinnat karhennetaan, jottei länki liukuisi. Sulfaattimenetelmä
Sulfaattimenetelmäksi kutsutaan sellun valmistuksen valtamenetelmää, jossa puuhakkeista tehdään sellua valkolipeän avulla korkeassa lämpötiloissa. Raaka-aineena käytetään kuorittua puuta, tavallisimmin mäntyä. Valtaosa maailman sellusta on valmistettu sulfaattimenetelmällä. Sulfaattimenetelmästä käytetään joskus saksan kielestä tulevaa nimeä "Kraft" ("voima, vahvuus"), jotta vältetään sekaannus sulfiittimenetelmän kanssa.
Prosessin aluksi puu haketetaan 15-30 mm pituiseksi ja 4-5 mm paksuiseksi. Haketuksen tarkoituksena on tehdä tasalaatuista ja sopivan kokoista haketta jatkoprosessien tarpeisiin. Ennen varsinaista keittoa voidaan keittonestettä imeyttää hakkeeseen impregnointiastiassa. Sulfaattimenetelmässä käytetään keittokemikaalina valkolipeää, joka sisältää noin 9 % natriumhydroksidia (NaOH), 3 % natriumsulfidia (NaS), 3 % natriumkarbonaattia (NaCO) ja 1 % natriumsulfaattia (NaSO). Sen varsinaisina vaikuttavina aineina ovat veteen liuenneet hydroksidi- ja vetysulfidi-ionit. 
Keitin voi olla erä- tai jatkuvatoiminen. Jatkuvatoimiset keittimet ovat aina paineistettuja. Keitto tapahtuu pH-arvon 12 yläpuolella, 160-180 °C:n lämpötilassa. Keiton pituus on 0,5-3 tuntia riippuen käytettävästä lämpötilasta sekä halutusta ligniinin loppupitoisuudesta. Keiton aikana käytettävät kemikaalit liuottavat pääosan puun ligniinistä ja osan puun hemiselluloosasta, minkä jälkeen puuhake hajoaa helposti kuiduiksi ja saatu tumma kuitumassa on valmis pestäväksi ja jatkokäsiteltäväksi. Suurin osa siitä käytetään paperin valmistamiseen. Käyttökohteesta riippuen massa voidaan valkaista, jolloin jäännösligniiniä poistetaan useilla kemikaaleilla, kuten hapella, klooridioksidilla ja vetyperoksidilla. Henrinlehtikuusi
Henrinlehtikuusi ("Larix" × "marschlinsii") on euroopanlehtikuusen ("Larix decidua") ja japaninlehtikuusen ("Larix kaempferi") risteymä. Se voi muodostua luonnossa täysin itsenäisesti sen kantalajien kasvaessa samalla alueella. Henrinlehtikuusi on löydetty Skotlannista ja kuvattu ensimmäisen kerran vuonna 1917. Lähes samoihin aikoihin risteymää on myös onnistuttu tuottamaan keinotekoisesti Sveitsissä tutkittaessa eri lehtikuusilajeja ja -lajiristeymiä puuteollisuuden tarpeisiin. Henrinlehtikuusta käytetäänkin myös teollisuudessa, sillä siinä yhdistyvät puuteollisuuden näkökulmasta kantalajiensa monet hyvät puolet; puu on vastustuskykyinen taudinaiheuttajia vastaan sekä kasvaa nopeasti ja nopea kasvuvauhti ei vaikuta puuaineksen kovuuteen tai kestävyyteen. Pyyhekumi
Pyyhekumi on kumista tai muovista valmistettu apuväline, jolla pyyhitään pois kirjoitettua tekstiä tai piirroksia. Pyyhekumi on yleensä tarkoitettu lyijykynän jäljen poistoon. Tavallinen pyyhekumi pyyhkii melko huonosti puuvärikynän jälkeä, mutta erityiset kovat muovista valmistetut pyyhekumit voivat poistaa jopa kuulakärkikynän ja teknisen tussipiirtimen jälkeä. Pyyhekumeja on erikokoisia ja erilaiseksi muotoiltuja, jopa hajustettuja. Joissakin lyijykynissä on pyyhekumi kynän päässä. Teknisessä piirtämisessä käytetään usein kynämäiseen hylsyyn asetettavaa tankomaista pyyhekumia. Kumittamisessa voidaan käyttää apuna ohutta metallilevymallinetta, jonka reikien avulla kumittamisen voi kohdistaa pienelle alueelle. Keltikset
Monet keltislajit tuottavat hyvälaatuista puutavaraa. Kaarnan kuituja on käytetty sekä paperin että köyden valmistukseen. Monien lajien siemenistä saadaan teollisuudessa käytettyä kasviöljyä. Mäntykasvit
Mäntykasvit on perinteisesti jaettu neljään alaheimoon käpyjen muodon perusteella. Sukuja tunnetaan yksitoista:Mäntykasvit tuottavat varsinkin Pohjois-Amerikassa, Euroopassa ja Venäjällä suurimman osan saha- ja paperiteollisuuden käyttämästä puusta. Terva, piki ja tärpätti valmistetaan yleensä mäntykasveista. Monista heimon lajeista saadaan eteerisiä öljyjä, ja useat mäntyjen suvun lajit tuottavat syötäviä siemeniä. Mäntykasvit ovat tärkeitä koristepuita ja metsänistutuspuita. Useimmista heimon suvuista on jalostettu lajikkeita erityisesti koristekasvikäyttöön. Heimon puut ovat tärkeitä myös dendrokronologian tutkimuskohteina. Valtaosa kaikesta dendrokronologisesta tutkimuksesta kohdistuu juuri mäntykasveihin. Engelmanninkuusi
Engelmanninkuusta käytetään Pohjois-Amerikassa paperinvalmistukseen ja rakennuspuuksi. Hitaasti korkealla vuoristossa kasvaneita puita käytetään akustisten kitaroiden valmistukseen. Sitä käytetään myös jonkin verran joulukuusina. Suomessa engelmanninkuusta käytetään jonkin verran koristepuuna, sillä se menestyy Etelä- ja Keski-Suomessa. Pigmentti
Jotkut pigmentit ovat myrkyllisiä, etenkin raskasmetalleista valmistetut. Lyijyvalkoinen eli emäksinen lyijykarbonaatti oli suosittu 1800-luvulle asti, kunnes sen tilalle saatiin myrkyttömiä synteettisiä valkoisia pigmenttejä. Lyijyvalkoinen oli niin myrkyllinen, että jotkut sitä käyttäneet taiteilijat saivat siitä lyijymyrkytyksen oireita. Suomessa lyijyvalkoisen käyttö kiellettiin joitain historiallisia kohteita lukuun ottamatta vuonna 1993. Myös muut lyijystä, kromista ja kadmiumista valmistettavat pigmentit, sekä aito sinooperi ovat myrkyllisiä.