Mitä tarkoitetaan yleisnimityksellä 'punakaarti'?
Punakaarti (kulttuurivallankumous)
Nimeä punakaarti alkoi ensimmäisenä käyttää eräs korkea-arvoisten kaaderien lapsista muodostunut Pekingin Qinghuan yliopiston opiskelijaryhmä, joka järjestäytyi salaisesti 29. toukokuuta 1966. Kun Mao oli elokuun 1966 alussa antanut ryhmälle tukensa, alkoi puolueen propagandakoneisto levittää termiä ja kaikki muutkin vastaavat ryhmät ottivat sen käyttöönsä. Lisäksi jokaisella kaartilla oli oma nimi. Punakaartit jakautuivat jo alkuvaiheessa kahteen eri suuntaukseen, maltillisiin ”konservatiiveihin” ja radikaalimpiin ”kapinallisiin”, minkä lisäksi oli vielä radikaalimpia ”äärivasemmistolaisia” ryhmiä. Konservatiivien jäseniksi valikoitui usein kommunistisen yhteiskunnan ”hyvistä perheistä” eli työläistaustasta lähtöisin olleita nuoria, kapinallisiin taas liittyi enemmän ”huonompiin luokkiin” kuuluneita. Punakaarti
Nimitys ”punainen kaarti” syntyi jo suurlakon alussa, mutta alun perin sillä tarkoitettiin vain kahta Kaarlo Luodon komentamaa rykmenttiä, jotka käyttivät punaisia käsivarsinauhoja. Väriin ei Suomessa vielä tuolloin liittynyt sen myöhempää poliittista merkitystä, vaan esimerkiksi osa kansalliskaartiin kuuluneista työläisistä käytti valkoisia nauhoja. Nimitys kuitenkin levisi nopeasti, ja jo lakon päättyessä porvaristo kutsui kansalliskaartia yleisesti ”punaiseksi kaartiksi”. Luodon kokoama ”punakaarti” oli sotilaallisen mallin mukaan organisoitu. Se harjoitteli Kaisaniemen puistossa tai Kallion ja 
Punavuoren työläiskaupunginosissa, samalla kun osa miehistöstä partioi eri puolilla kaupunkia. Perjantaina 3. marraskuuta punakaarti hääti poliisilaitokselta epälojaaleina pidetyt ylioppilaat, joita Luoto kuvaili ”tiukkoihin trikoisiin pukeutuneiksi urheilijoiksi”. Hänen mukaansa heidän tilalleen tuli nyt ”miehiä”. Punakaarti
Punakaarti on yleisnimitys, jolla kutsutaan Suomen työväenliikkeen 1900-luvun alun puolisotilaallisia joukkoja. Punakaarteja perustettiin kahdessa vaiheessa, aluksi suurlakon seurauksena vuosina 1905–1906, ja niiden lakkauttamisen jälkeen uudelleen vuosina 1917–1918. Tunnetuin punakaartiksi kutsuttu joukko on vuoden 1918 sisällissodassa Suomen kansanvaltuuskunnan armeijana taistellut "Suomen Punainen Kaarti".
Punakaarti (kulttuurivallankumous)
Punakaartit kohdistivat yleensä uhreihinsa fyysistä väkivaltaa ja pyrkivät nöyryyttämään heitä julkisesti. Tapahtumat esitettiin jonkinlaisena oikeudenkäyntinä. Tyypillinen toimintamuoto oli kamppailuistunto, jossa uhri joutui olemaan pitkiä aikoja polvillaan samalla kun häntä häpäistiin ja pahoinpideltiin ja lopuksi pakotettiin tunnustamaan rikoksensa. Kiduttaminen ja murhat olivat myös tavallisia, ja surmattujen omaisuus yleensä ryöstettiin. Jotkut tekivät itsemurhan, mikä myös tulkittiin tunnustukseksi tai itsessään rikokseksi puoluetta vastaan. Punakaartien väkivallassa fanaattiseen vallankumouksellisuuteen yhdistyi usein yksilöllisiä motiiveja kuten henkilökohtainen kosto tai joskus silkka sadismi. Punakaarti
Viaporin kapinan viimeisenä päivänä 2. elokuuta tilanne punakaartin ja ylioppilaiden suojeluskaartin välillä kärjistyi väkivaltaiseksi yhteenotoksi. Suojeluskaarti yritti pitää raitiovaunuliikenteen käynnissä, mutta ylioppilaiden miehittämät vaunut pysäytettiin Hakaniemen torilla. Vihainen väkijoukko piiritti suojeluskaartilaiset ja alkoi paiskimaan heitä kivillä, jonka jälkeen torilla syntyi laukaustenvaihtoa. Ratsupoliisi onnistui rauhoittamaan tilanteen hetkeksi, mutta kun paikalle saapui uusi 60:n suojeluskaartilaisen osasto sekä kymmenen punakaartia tukenutta venäläistä matruusia, puhkesi uusi laukaustenvaihto, jonka seurauksena kaksi punakaartilaista ja seitsemän suojeluskaartin jäsentä sai surmansa. Tilanne raukesi, kun ylioppilaat pakenivat paikalta ja venäläiset kasakat hajottivat paikalle jääneen väkijoukon. Kyseessä oli ensimmäinen punakaartien ja suojeluskuntien välinen väkivaltainen selkkaus. Helsingin punakaarti
Sodan jälkeen valkoisten tiedusteluosasto keräsi tietoja Helsingin punakaartista ja laski siihen kuuluneen divisioonan verran miehiä eli noin 8 000 miestä, mutta siihen saattoi kuulua jopa 10 000 miestä ja naista. Ne muodostivat viisi rykmenttiä, joihin kuului useita pataljoonia, mutta käytännössä suurin toiminut yksikkö oli komppania. Sen riveissä taistelivat muun muassa suutarien, räätälien, putkimiesten, peltiseppien ja kivimiesten komppaniat. Lisäksi oma komppaniansa oli urheiluseura Helsingin Jyryllä, jonka miehet muodostivat yhden punaisten eliittijoukoista. Helsingin punakaartin osana toiminut Helsingin naiskaarti oli sodan suurin naiskaarti, johon kuului 466 naista. Lisäksi satoja naisia oli tavallisten komppanioiden mukana huoltotehtävissä. Muita tunnettuja Helsingin punakaartin komppanioita olivat muun muassa A-komppania sekä niin sanottu Portun pataljoona. Suomen punaisen kaartin sekavaksi luonnehditussa organisaatiossa korkeimmalla oli Helsingin punakaartin yleisesikunta, joille muiden punakaartien yleisesikunnat ja esikunnat sekä piiriesikunnat vastasivat toiminnastaan. Punakaarti
Punakaarteja käsittelevää kirjallisuutta alkoi ilmestymään välittömästi sisällissodan päätyttyä. Ne olivat aluksi paikallisten työväenyhdistysten julkaisemia muistoalbumeja, jotka sisälsivät pääosin sodassa surmansa saaneiden jäsenen henkilötietoja ja valokuvia. Vuonna 1925 ilmestyi Mihail Svetšnikovin teos "Vallankumous ja kansalaissota Suomessa", joka oli yleisesitys punaisten sodankäynnistä, mutta ensimmäinen punakaarteja käsittelevä kirja oli Alex Halosen 1928 Pohjois-Amerikassa julkaistu "Suomen luokkasota". Se sisälsi punaisten johtoon kuuluneiden henkilöiden kirjoitusten lisäksi runsaasti punakaartilaisten muistelmia. Neuvostoliitossa ilmestyi vuotta myöhemmin Jukka Lehtosaaren toimittama "Punakaarti rintamalla". 1930-luvun lopulle saakka nämä teokset edustivat poliittisesti värittynyttä luokkasotakirjallisuutta, kunnes ensimmäiset kriittiset teokset ilmestyivät. Niitä edustivat Emil Saarisen salanimellä ”Arvid Luhtakanta” kirjoittama "Suomen punakaarti" (1938) sekä Jalmari Parikan muistelmateos "Viimeinen taisto" (1938). Pietarin suomalainen punakaarti
Varsinainen punakaarti perustettiin heti lokakuun vallankumouksen yhteydessä saman vuoden marraskuussa. Puuhamiehinä olivat Eino ja Jukka Rahjan lisäksi muun muassa Anton Uotinen sekä kaartin ensimmäiseksi päälliköksi valittu August Dufva ja hänen seuraajansa Väinö Turunen. Punakaartin esikunta toimi Suomen asemalla. Siihen hyväksyttiin vain henkilöitä, jotka pystyivät todistamaan olevansa joko ammattiyhdistyksen tai sosiaalidemokraattisen puolueen jäseniä. Kansanrintama
Suomessa yleisesti on käytetty SDP:n ja Maalaisliiton/Keskustan muodostamista hallituksista nimitystä punamulta, joka koetaan neutraaliksi nimitykseksi. Jos nykyään SDP, Keskusta, Vasemmistoliitto ja ehkä RKP muodostaisivat hallituksen olisi se tavallaan kansanrintama, mutta ”kansanrintama”-nimitystä on Suomessa käytetty varsinaisesti vain 1960-luvun lopulla. Tällainen hallitus olisi siten pohjaltaan pikemminkin laajennettu punamultahallitus. Punakaarti
Tämän jälkeen SDP ja suojeluskunnat solmivat sopimuksen, joka mahdollisti entisten punakaartilaisten ja muiden työväenliikkeen jäsenten liittymisen suojeluskuntiin. Kesällä 1941 syttyneeseen jatkosotaan kelputettiin myös entisiä punakaartilaisia. Heidän joukossaan oli myös Mannerheim-ristillä palkittu Arvid Janhunen. Lisäksi talvi- ja jatkosotiin osallistui runsaasti entisten punakaartilaisten poikia. Terrorismi
Useat vasemmistolaiset ryhmät ovat pyrkineet kaatamaan kapitalistisen hallituksen ja perustamaan kommunistisen tai sosialistisen järjestyksen. Esimerkkinä Saksan Punainen armeijakunta, Italian Punaiset prikaatit ja baskien ETA (katso myös yhdysvaltalainen The Weather Underground. Monessa maassa on tai on ollut useitakin kommunistisia terroristijärjestöjä, sekä marxilais-leniniläisiä että maolaisia. Punakaarti
Sosialidemokraattinen puolue suhtautui kielteisesti aseellisiin kaarteihin aina syksyyn 1917 saakka, jolloin tilanne muuttui porvariston perustamien suojeluskuntien myötä. Yhteiskunnallinen epävakaus oli erilaisten työtaistelujen ja maatalouslakkojen myötä kärjistynyt pitkin kesää, kunnes ensimmäinen väkivaltainen yhteenotto tapahtui Huittisissa 13. heinäkuuta. Ensimmäinen kuolonuhrin vaatinut välikohtaus tapahtui 9. elokuuta, kun poliisi ampui Ypäjälla maatalouslakon yhteydessä työmies Simo Saarikon (s. 1884). Huittisten meijerikahakan ja elokuussa seuranneiden elintarvikemellakoiden seurauksena porvaristo alkoi perustamaan omia suojeluskuntiaan, johon työväenliike vastasi muodostamalla omia järjestyskaartejaan. Vielä toukokuussa uusia punakaarteja vastustanut Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta päätti 3. syyskuuta perustaa "Sosiaalidemokraattisen puolueen järjestysmiehet" -nimisen organisaation. Se erosi olennaisesti kevään ja kesän tilapäisistä lakkokaarteista, ollen niiden sijaan suoraa jatkoa vuonna 1906 ”toistaiseksi” lakkautetuille punakaarteille. Järjestön säännöt olivat puolueen hyväksymät ja se toimi työväenyhdistysten sekä ammattiosastojen valvonnassa. Järjestön piirissä toimi myös aineksia, jotka pyrkivät muodostamaan siitä aseellisen vallankumousjärjestön. Nämä onnistuivatkin hankkimaan pienen määrän aseita venäläisiltä bolševikeilta. Punatauti
Punatauti eli dysenteria on yleisnimitys suolistotulehduksille, joille ovat ominaisia veriset ulosteet. Yleensä termillä tarkoitetaan joko amebapunatautia ("amebatauti", "amebiaasi", "amebadysenteria", "dysenteria amoebica") tai bakteeripunatautia ("shigelloosi", "shigelladysenteria") mutta varsinkin maataloudessa myös esim. babesioosia ("naudan punatauti"), joka voi myös tarttua ihmisiin. Punakaarti
Varsinaisesti punakaarteja alettiin perustamaan vuodesta 1920 lähtien, jolloin niitä syntyi ainakin Kemiin, Rovaniemelle, Sodankylään, Kemijärvelle ja Kuolajärvelle. Erityisen aktiivinen oli vasemmistolaisuudestaan tunnettu Kuolajärven pitäjä, jonne perustettiin useampia kaarteja muun muassa Kotalan, Saijalan ja Tuutijärven kyliin. Punakaartien toimintaa johti Oulun Sotilaskomitea, jonka päällikkönä oli punajääkäri Leo Mäkelin. Punakaartilaisten määristä ei ole tarkkaa tietoa, mutta esimerkiksi Kuolajärvellä toiminnassa oli mukana useita kymmeniä henkilöitä, joista tosin kaikki eivät olleet aseellisia kaartilaisia, ja Kemin punakaartiin kuului 20 miestä. Punajääkärit
Punajääkärit tai punaiset jääkärit olivat jääkäriliikkeeseen osallistuneita, Jääkäripataljoona 27:ssä koulutettuja, vasemmistolaisesti suuntautuneita työläisjääkäreitä. Osa heistä taisteli punaisten puolella Suomen sisällissodassa. Heistä annettu kuva on sävyttynyt sisällissodan voittajapuolen kannan mukaiseksi. Tutkimusta heistä on tehty verraten vähän.
Ruotsinkielisten pfadfindereitten ja suomenkielisten "rivijääkäreitten" välillä oli eri syistä ristiriitoja. Ns. jääkärioppositio järjestäytyi kesäkuussa 1917 pataljoonanneuvostoksi, jonka perustamiseen oli otettu vaikutteita Venäjällä samoihin aikoihin muodostuneista sotamiesneuvostoista. Pataljoonanneuvostoon kuului esimerkiksi Juho Kemppainen. Suomen sisällissota
Punaisella puolella suojeluskuntien aktiivisuuden koettiin uhkaavan em. asejunien pääsyä Suomeen, joten työväenkaartien johto määräsi 23. tammikuuta Pietarin ja Helsingin välisen rautatien läheisyydessä olleita kaarteja liikekannalle junia suojaamaan. Toisaalta toimenpiteellä edistettiin myös vallankumouksen alkamista. Siten esimerkiksi Suomen vahvimpiin punaosastoihin kuulunut Kotkan punainen kaarti aloitti liikekannallepanonsa 23.–24. tammikuuta. Viipurin seudun valkoisten komentaja jääkäriluutnantti Woldemar Hägglund lähetti Viipurin tapahtumien aikana 22. tammikuuta 1918 Mannerheimille viestin: ”Karjala nousee kaikin miehinensä vapauttamaan maata anarkian häpeästä. Luotamme urheitten Pohjanmaan miesten täyttävän velvollisuutensa”. Suojeluskuntalaisten toiminta Viipurin alueella ennen sodan varsinaista alkua tunnettiinkin nimellä "Karjalan nousu". Suomen sisällissodan naiskaartit
Naiskaartit syntyivät oma-aloitteisesti niihin liittyneiden naisten toimesta, ilman sodanjohdon tai punaisten siviilihallinnon määräyksiä, kun työväenliikkeessä aktiivisesti mukana olleet naiset halusivat myös itse toimia vallankumouksen hyväksi. Alkuvaiheessa naiskaartilaiset saivat sotilaallisen peruskoulutuksen, joka punakaartien yleiseen koulutustasoon verrattuna oli hyvä. Kouluttajina toimivat miehet, mutta naiskomppanioiden päälliköt olivat pääsääntöisesti naisia. Suurin osa naisista toimi kuitenkin taisteluosastojen ulkopuolella vartiopalveluksessa sekä sairaanhoito-, muonitus- ja huoltotehtävissä. Sanitääriosastoon liittyneet naiset kävivät viikon pituisen sidontakurssin, jonka jälkeen heidät lähetettiin rintamalle. Varsinaisten naiskaartien lisäksi naisia osallistui taisteluihin myös tavallisten punakaartin osastojen mukana. Entisten Punakaartilaisten Keskusjärjestö
Entisten Punakaartilaisten Keskusjärjestö oli 1940-luvulta 1980-luvulle saakka toiminut Suomen sisällissodan punakaartilaisten etujärjestö. Järjestö oli kommunistien hallinnassa, eli se ei edustanut kaikkia entisiä punakaartilaisia. Punakaarti
Keskusneuvoston tarkoituksena oli, että lakon aikana valtaa käyttäisivät paikalliset lakkokomiteat, mutta useilla paikkakunnilla se siirtyikin omavaltaisesti toimineille työväen järjestyskaarteille. Ne tekivät muun muassa kotitarkastuksia, joissa varakkaiden porvarien asunnoista etsivät takavarikoitavia elintarvikkeita sekä aseita. Suojeluskunnat olivat yleensä heikosti aseistettuja, joten tarkastuksiin suotuttiin vapaaehtoisesti, mutta joillakin paikkakunnilla syntyi sisällissotaa enteileviä väkivaltaisia yhteenottoja. Helsingissä järjestyskaarti sai venäläisiltä vallankumouksellisilta matruuseilta kivääreitä, joiden turvin se vangitsi pari sataa porvaria sekä miehitti Säätytalon, ja esti näin jopa senaatin työskentelyn. Puna-armeija
Perustettaessa puna-armeija perustui vapaaehtoisuuteen, eikä se tuntenut sotilasarvoja tai joukko-osastosymboleita. Upseerit valittiin demokraattisesti. 29. toukokuuta 1918 18–40-vuotiaat miehet tehtiin kuitenkin asevelvolliseksi. Suuren luokan värväysoperaation toteuttamiseksi perustettiin alueelliset kutsuntalautakuntia vastaavat sotilaskomissariaatit (военный комиссариат, военкомат; voenkomat). Suomen sisällissodan naiskaartit
Vaikka naiskomppaniat syntyivät yksinomaan aatteellisista syistä, niihin liityttiin myös kurjien asuinolojen, elintarvikepulan aiheuttaman nälän tai työttömyyden vuoksi. Raha oli yksi tärkeä tekijä, koska punakaarti maksoi jopa kolminkertaista palkkaa naisten normaaliin päivätyöhön verrattuna. Liittyminen ei kuitenkaan ollut luonteeltaan ajautumista tai mitenkään pakollista, vaan päätös syntyi yleensä vakaan harkinnan jälkeen. Lisäksi vaikuttimena oli yleinen naisten aseman parantaminen, jota kaartilaiset usein korostivat luopumalla perinteiseen naisen malliin kuuluneista ulkonäkövaatimuksista. Punakaartiin liittyneet naiset olivat yleensä kaikki lukutaitoisia ja heistä suurin osa oli mukana työväenyhdistysten naisosastojen tai muiden työväenliikkeen järjestöjen toiminnassa. Osan naisista on kuitenkin väitetty liittyneen myös erehdyksessä, kun he sekoittivat punakaartien lääkintäjoukot Punaiseen ristiin. Punakaarti
Ensimmäiset järjestysmiehistöt syntyivät jo Helsingin Senaatintorilla huhtikuussa 1902 tapahtuneen kutsuntamellakan jälkeen. Niiden tarkoitus oli ylläpitää järjestystä, jotta jatkossa estettäisiin venäläisten joukkojen käyttäminen kutsuntalakkojen mielenosoittajia vastaan. Varsinaisesti kaartit saivat kuitenkin alkunsa syksyn 1905 suurlakon aikana, jolloin myös poliisivoimat olivat lakossa, ja Suomen suuriruhtinaskunta ilman järjestysvaltaa. Työväestön hallitsema keskuslakkokomitea päätti ensimmäisenä lakkopäivänä 30. maaliskuuta ottaa Helsingin järjestyksenpidon haltuunsa vastineeksi sille, etteivät työläiset päässeet mukaan porvariston ja kenraalikuvernöörin välisiin neuvotteluihin. Sahalahden punakaarti
Sahalahden punakaarti syntyi kun marraskuussa 1917 työväki järjesti viikon kestäneen lakon vaatimuksenaan 8 tunnin työpäivä. Lakon aikana Lahdenkulman työväenyhdistys perusti järjestökaartin (eli punakaartin), johon liittyi vuoden loppuun mennessä 19 jäsentä. Punakaarti ei juurikaan toiminut ennen sotaa. Kun järjestö tarttui aseisiin vuonna 1918, siihen liittyi nopeasti useita jäseniä; kaiken kaikkiaan siihen kuului 131 jäsentä, joista noin kymmenen oli naisia. Punainen risti (tunnusmerkki)
Dunantin kirjan ajatukset saavuttivat Euroopan yläluokassa laajaa kannatusta, ja 9. helmikuuta 1863 viisi vaikutusvaltaista geneveläistä perusti "Kansainvälisen komitean haavoittuneiden avustamiseksi", joka myöhemmin vaihtoi nimekseen Punaisen Ristin kansainvälinen komitea. Sen ensimmäisessä kokoontumisessa 17. helmikuuta komitea päätti ottaa yhtenäisen lääkintähuollon ja vapaaehtoisten avustusyhdistysten yhtenäisen tunnusmerkin käyttöönoton yhdeksi päätavoitteistaan. Ehdotus kirjattiin Genevessä lokakuussa 1863 järjestetyn kansainvälisen konferenssin sopimusehtojen luonnoksen artiklaan 9, jonka mukaan vapaaehtoisten sairaanhoitajien univormu tai merkki olisi identtinen ja sama kaikissa maissa, ja armeijoiden komentajien tulisi suojella heitä. Punakaarti
Kun mukaan lasketaan vielä valkoisen terrorin uhrit sekä vankileireillä kuolleet, saadaan punaisten kokonaistappioiksi noin 26 000 henkilöä, joiden joukossa on noin 880 naista. Asetta kantaneiden punakaartilaisten lisäksi luvussa on mukana myös muita punaisten kannattajia tai valkoisten punaisiksi laskemia. Ruotsinkielisiä punakaartilaisia kuoli taisteluissa 1 200 ja myöhemmin heitä menehtyi vankileireillä ainakin 400. Pietarin suomalainen punakaarti
Raudusta vetäytymisensä jälkeen kaartin jäljelle jääneet miehet huolehtivat Pietarissa huhti–toukokuun aikana tuhansien Suomesta saapuneiden punapakolaisten vastaanottamisesta ja majoituksesta, kunnes Suomalaisten Pakolaisten Huoltokomitea perustettiin 6. toukokuuta. Pietarin suomalainen punakaarti osallistui myös kaupungissa järjestettyihin vappujuhlallisuuksiin, mutta lakkautettiin vielä toukokuun aikana sisällissodan päätyttyä punaisten tappioon. Suomen Punainen Kaarti
Muita tunnettuja punakaartilaisia olivat kauppaneuvos Kalle Kaihari, muusikko Martti Jäppilä, kuvanveistäjä Jussi Hietanen, taidemaalarit Lauri Saari ja Väinö Kunnas, kirjailijat Oskar Johansson, Lauri Luoto, Kaarlo Valli ja Ragnar Nyström, näyttelijät Jalmari Parikka ja Aarne Orjatsalo, teatterinjohtajat Fred Lindholm ja Emil Luukkonen, yleisurheilun olympiamitalisti Eino Purje sekä painin olympiavoittaja Kaarlo Koskelo. Myös jatkosodan aikana vakoojana teloitettu Martta Koskinen kuului punakaartiin. Suomen Punainen Kaarti
Taisteluiden jälkeen teloitetut punakaartilaiset haudattiin yleensä merkitsemättömiin joukkohautoihin, joista viranomaiset eivät antaneet omaisille mitään tietoa. Ainoastaan osa joukkohaudoista on nykyään enää alkuperäisellä paikallaan, sillä vainajia on myöhemipinä vuosikymmeninä siirretty kirkkomailla sijaitseviin toverihautoihin. Muistomerkkejä haudoille alettiin pystyttämään yleisemmin vasta Suomen poliittisen tilanteen muututtua toisen maaimansodan päättymisen myötä. Punainen armeijakunta
Ryhmän nimi keksittiin alun perin japanilaisen terroristiryhmän Japanin punainen armeijakunta nimestä ("Japanische Rote Armee"). Rote Armee Fraktion, jonka suomenkielinen käännös Punainen armeijakunta oli jäsenten itsensä käyttämä nimi. Ajan tiedotusvälineissä ryhmä tunnettiin useimmiten Baader-Meinhof-ryhmänä ("Baader-Meinhof-Gruppe"). Nimestä huolimatta ryhmän todellinen, toiminnallinen ydinkaksikko oli Andreas Baader ja Gudrun Ensslin. Ulrike Meinhofin nimen liittäminen ryhmän nimeen johtui siitä, että hän oli entuudestaan nimekäs vasemmistojournalisti ja siksi erottui muusta terroristiryhmästä. Fraktion työnjaossa intellektuaalinen ulottuvuus henkilöityi Meinhofiin ja toiminnallinen puoli rikollistaustaiseen Baaderiin sekä hänen naisystäväänsä Enssliniin. Yksi ryhmän aattellisista taustavaikuttajista oli Che Guevara, jonka mukaan maailmaan oli luotava ”yksi, kaksi, kolme Vietnamia”. RAF:n kaupunkisodankäynti tähtäsi tähän. Punakaarti
Lokakuun puoliväliin mennessä kaarteja oli perustettu 17 kaupunkiin ja 20 maalaiskuntaan. Niiden jäsenmääräksi on tuossa vaiheessa arvioitu noin 7 000–8 000. Suurin osa kaarteista toimi Uudenmaan, Turun ja Porin sekä Viipurin läänien teollisuuspaikkakunnilla. Puolueen kiinnostus kaarteja kohtaan lisääntyi entisestään lokakuussa järjestettyjen eduskuntavaalien jälkeen, kun vasemmisto menetti niissä vuotta aikaisemmin saavuttamansa enemmistöaseman. Venäjän väliaikainen hallitus oli Suomen porvariston myötävaikutuksella hajottanut edellisen eduskunnan heinä–elokuun vaihteessa valtalaista syntyneen kiistan seurauksena. Toimenpide aiheutti työväenliikkeessä suurta katkeruutta ja monin paikoin oltiin valmiita turvautumaan punakaartien kaltaisiin ulkoparlamentaarisiin keinoihin. Kun porvaristo perusti saman aikaan aseistettuja suojeluskuntia, katsottiin, että myös työväenliikkeen piti saada vastapainoksi oma taistelujärjestö. Painetta tuli myös kentältä, sillä jatkuva inflaatio, työttömyys ja maata vaivaava elintarvikepula lisäsi työläisten ja köyhälistön keskuudessa vaatimuksia suorasta toiminnasta, kun parlamentaarinen tie näytti loppuun kuljetulta. Punakaarti (kulttuurivallankumous)
Punakaartilaiset kuuluivat sukupolveen, joka oli kasvanut lapsesta asti Kiinan kansantasavallassa ja altistunut voimakkaalle propagandalle ja indoktrinaatiolle. He uskoivat erittäin voimakkaasti vallankumouksen ihanteisiin ja puhemies Maon johtajankykyihin. Kulttuurivallankumouksen alkuvaiheessa toukokuussa 1966 Kiinan oppilaitoksissa käynnistettiin joukkokampanja, jossa oppilaita kehotettiin kirjoittamaan kriittisiä kirjoituksia ensimmäiseksi maalitauluksi valitusta kirjailija Wu Hanista ja muista vastaavista akateemisista hahmoista. Kulttuurivallankumouksen pienryhmän kannustamina koulujen ja yliopistojen opiskelijat alkoivat pian perustaa ryhmiä, jotka ryhtyivät hyökkäilemään vanhoillisina pitämiään opettajia vastaan. Kommunistisen puolueen keskuskomitean hyväksymä niin sanottu Toukokuun 16. päivän direktiivi kannusti tätä toimintaa. Kesällä 1966 vastuun kulttuurivallankumouksen toimeenpanosta saaneet Liu Shaoqi ja Deng Xiaoping yrittivät hillitä oppilaita lähettämällä kouluihin puolueen työryhmiä, jotka asettuivat usein opettajien puolelle. Otettuaan heinäkuussa asiat takaisin omiin käsiinsä Mao kuitenkin tuomitsi tämän linjavirheeksi ja päästi nuorison väkivallan uudelleen irti. Kaarti
Kaarti tarkoittaa alkuaan hallitsijan henkivartiostoa. Sitä käytetään myös joukko-osastojen nimissä, kuten Suomessa Kaartin Jääkärirykmentti. Suomen sisällissodassa vuonna 1918 molemmista osapuolista käytettiin nimityksiä, joissa esiintyi sana kaarti: kapinaan noussut osapuoli oli Suomen punainen kaarti ja Suomen tasavallan joukot valkopohjaisten käsivarsinauhojen mukaan valkoinen kaarti. Suomen Sosialidemokraattisen puolueen 5. puoluekokous
Punakaartien lakkauttaminen sai alkunsa, kun Viaporin kapinan yhteydessä tapahtui useita kuolonuhreja vaatinut Hakaniemen mellakka. Välikohtauksen johdosta senaatti päätti kieltää punakaartit ja ylioppilaiden suojeluskaartin, jonka jälkeen asia otettiin käsittelyyn myös Oulun puoluekokouksessa. Punakaarteja puolustettiin muun muassa sillä, että ne olivat poliisia paremmin onnistuneet pitämään järjestystä yllä esimerkiksi levottomassa Kymenlaaksossa. Joidenkin ehdotusten mukaan punakaartit olisi pitänyt muuttaa vapaapalokunniksi tai urheiluseuroiksi. Pelkona oli myös, että lakkauttamisen myötä työväenyhdistysten jäseniä menisi mukaan Suomen Aktiivisen Vastustuspuolueen taistelujärjestön Voimaliiton toimintaan. Jatkamisen ongelmana taas nähtiin, että senaatin päätöksen jälkeen kaartien olisi pitänyt toimia maanalaisesti, joka oli työväenliikkeelle täysin vieras ajatus. Lopulta menettelytapavaliokunta päätti lakkauttaa kaartit ja sai kokoukselta yksimielisen tuen. Myös punakaartien edustajana ollut Jussi Tuominen kannatti lakkauttamista, mutta hän vaati, että niiden myönnettäisiin tehneen suuren palveluksen työväenasialle. Punakaartien lakkauttaminen tarkoitti, että samalla luovuttiin ajatuksesta aseellisesta puolisotilaallisesta järjestöstä yhtenä työväenliikkeen toimintahaarana.
Oulun kokouksessa hyväksyttiin myös vaaliohjelma tulevan kevään eduskuntavaaleja varten. Siinä vaadittiin eduskunnan oikeuksien laajentamisen ohella muun muassa kunnallista äänioikeutta, uutta maanvuokralakia, työsuojelun aloittamista, työkyvyttömyys- ja vanhuusvakuutusta, progressiivista verotusta, koulupakkoa sekä sukupuolten välistä tasa-arvoa. Puna-armeija
Koska työläisten ja talonpoikien puna-armeija oli ideologiselta perustaltaan vallankumousarmeija, joka joutui kuitenkin tukeutumaan niihin väestöryhmiin ja sosiaalisiin kerrostumiin, joiden katsottiin olevan vallankumousta vastaan periaatteessa, asetti kommunistinen puolue komppaniasta alkaen ylimmille sotilasjohdon tasoille asti suoran poliittisen valvonnan, mikä takasi armeijan uskollisuuden kommunistiselle puolueelle. Armeija oli ainoa valtion laitos, joka olisi kyennyt vastustamaan kommunistisen puolueen johtoa ja sen valtaa tukevaa NKVD:tä, sen edeltäjiä tai seuraajia. Suomen sisällissota
Toisaalta paikalliset tilanteet nostivat esiin uusia vastuuntuntoisia ja lahjakkaita johtajia (esimerkiksi Hugo Salmela, Mikko Kokko, Oskari Rantala, Jalmari Parikka), mutta se ei riittänyt korjaamaan koko punakaartia koskevaa johtamisongelmaa. Punaiset yrittivät korjata heikkouksiaan muun muassa perustamalla Helsingin Kallion sotakoulun, jonka tarkoituksena oli kouluttaa upseereita punakaartin käyttöön. Koulu ei ennättänyt saada kurssiaan loppuun ennen sodan päättymistä. Lopputuloksena oli punaisten hyökkäysvaiheen epäonnistuminen taktisten virheiden ja etulinjan tasolla taistelutahdon puutteen vuoksi. Punakaartia voidaankin kutsua aseistettujen siviilien palkka-armeijaksi.
Osa punaisesta terroristakin lienee selitettävissä kaartin heikon taistelukyvyn synnyttämällä turhautumisella. Suomen punaisen kaartin menestyksekkäimmät taistelut liittyivät huhtikuun perääntymisvaiheeseen Suomesta Venäjälle, muun muassa saksalaisjoukkoja vastaan käydyt kiivaat Hauhon ja Tuuloksen Syrjäntaan taistelut 27.–29. huhtikuuta 1918. Niissä punakaartin taistelutahto perustui lähinnä omien siviilipakolaisten suojaamiseen, ja voitoilla oli enää paikallista merkitystä. Lahtari
Lahtari on punaisten käyttämä haukkumanimi Suomen sisällisodassa taistelleille valkoisille sotilaille sekä myös yleisesti porvareille ja suojeluskuntalaisille. Valkoisen armeijan ylipäällikköä Carl Gustaf Emil Mannerheimiä kutsuttiin lahtarikenraaliksi. Valkoisten punaisista käyttämä samankaltainen nimitys oli punikki. Punakaarti
Kockin johtama punakaarti toimi läheisessä yhteistyössä venäläisten vallankumouksellisten kanssa ja heinä–elokuun vaihteessa 1906 se osallistui omatoimisesti Viaporin merilinnoituksessa puhjenneen sotilaskapinan tapahtumiin ilman puoluejohdon lupaa. Kapinan käynnistyttyä 30. heinäkuuta Kock julisti omatoimisesti seuraavaksi päiväksi Helsinkiä koskevan suurlakon. Kaartin lähetystö, johon Kockin lisäksi kuuluivat puoluejohdolle aikaisemmin täysin tuntemattomat John Mannerstam ja Jean Boldt, vaati puoluetta julistamaan maanlaajuisen lakon. Heidän pyrkimyksensä herättivät puoluejohdossa ja suurlakkokomiteassa voimakasta vastarintaa, ja kumpikin asettui vastustamaan lakkoa. Lopulta puoluehallinto siirsi asian suurlakkokomitealle, joka päätyi julistamaan Helsinkiä koskevan lakon, välttyäkseen mahdollisilta väkivaltaisuuksilta. Lakkoa kannattivat muun muassa Kaarlo Luoto, Eero Haapalainen ja Matti Kurikka, jotka näin pyrkivät vahvistamaan omaa asemaansa kokonaan uudessa tilanteessa, kun SDP:n vanhat johtohahmot olivat menettäneet auktoriteettinsa. Esimerkiksi Eetu Salin ja Taavi Tainio huudettiin alas puhujakorokkeelta Helsingin työväentalon pihalla järjestetyssä kokouksessa, jossa oli tarkoitus hillitä kapinaan liittyneitä punakaartilaisia. Punainen Tampere
Punainen Tampere tarkoittaa Tamperetta punaisen vallan aikana keväällä 1918. Tampereella oli ennen sisällissotaa joulukuussa 1917 pidetty punakaartien johdon edustava kokous työväentalossa, johon ottivat osaa muiden muassa Hugo Salmela ja Ali Aaltonen. Kokouksessa määritettiin kaartien toimintasuunnitelmia. Punaisen vallan aika alkoi 28. tammikuuta, samalla kun Helsingin työväentalon torniin nousi kertoman mukaan punainen lyhty merkkinä vallankumouksen alkamisesta. Punakaarti kaappasi vallan myös Tampereella, porvarillisten lehtien ilmestyminen kiellettiin, ja Tampereen punakaartikin sai Eino Rahjan Pietarista tuomasta asejunasta aseita. Tampereella toimi punakaartin piiriesikunta, johon kuuluivat muiden muassa Juho Tammela, Reino Kiiskinen, Frans Tähtinen ja Kustaa Mikko Evä. Punainen Tampere oli punakaartien koulutuskeskus, johon saapui sodan alettua maaseudulta punakaartilaiskomppanioita saamaan aseita ja koulutusta ja edelleen rintamille lähetettäviksi. Punakaarti
Suurin punaisten joukkohauta sijaitsee Tammisaaren Dragsvikissä, jonne on haudattu yli 3 000 Tammisaaren vankileirillä kuollutta punaista. Hämeenlinnassa Ahveniston hautausmaan suureen joukkohautaan on haudattu 1 500–3 000, Tampereen Kalevankankaalle noin 2 750 ja Helsingin Santahaminaan yli 1 300 punaista. Suuria taistelun aikaisia joukkohautoja on muun muassa nykyään Venäjälle kuuluvassa Raudun pitäjässä, jonne haudattiin jopa 1 200 Raudun taistelussa kaatunutta punaista ja venäläistä. Punakaarti
Paikallisten punakaartien kokoaminen sodankäyntiin kykeneväksi kenttäarmeijaksi aloitettiin vasta helmikuun puolivälissä. Suomen Punainen Kaarti organisoitiin muiden armeijoiden tapaan rykmenteiksi ja pataljooniksi, mutta käytännössä suurimmiksi toimiviksi yksiköiksi jäivät komppaniat. Niitä johdettiin työväenliikkeen järjestöperiaatteiden mukaisesti, mikä tarkoitti, että yksiköt valitsivat itse päällikkönsä ja pystyivät myös halutessaan erottamaan heidät. Tehtäviin valikoitui lähinnä työväenjärjestöjen johtohahmoja, joilla ei yleensä ollut minkäänlaista sotilastaustaa. Punainen kaarti oli vapaaehtoisuuteen perustuva palkka-armeija, jonka miehistö ansaitsi noin 450 markkaa kuukaudessa. Sotaa käytiin yleensä normaalin työpäivän tavoin. Sotatoimet aloitettiin aamulla ja illan tultua joukot palasivat jälleen majapaikkoihinsa. Puutteellisten viestiyhteyksien vuoksi rintama- ja yleisesikunnat eivät aina tienneet käytössä olleiden joukkojen vahvuutta tai sijaintia, mikä johti siihen, että komppaniat päättivät usein liikkeistään omien tilannearvioidensa mukaan. Suomen Punainen Kaarti
Punainen kaarti taisteli normaalin työpäivän tavoin. Sotatoimet aloitettiin aamulla, ja illan tultua joukot palasivat jälleen majapaikkoihinsa. Päivän aikana vallatut alueet saatettiin jopa jättää kokonaan miehittämättä, jolloin ne joutuivat takaisin vihollisen haltuun. Joukot kuljetettiin junilla lähelle rintamaa, josta ne siirtyivät asemiinsa jalkaisin tai hevoskyydillä. Autoja oli käytössä ainoastaan esikunnilla. Heikkojen viestiyhteyksien vuoksi rintama- ja yleisesikunnat eivät aina tienneet käytössä olleiden joukkojen vahvuutta tai sijaintia, minkä vuoksi komppaniat usein päättivät liikkeistään omien puuttellisten tilannearvioidensa mukaan. 
Yleisenä ongelmana oli myös huono tiedustelu, mikä vaikutti koko sodankäyntiin. Punaisen kaartin yksiköillä oli orgaisaatiokaavioiden mukaiset esikunnat, mutta niiden tehtävät jäivät yleensä hallinnollisiksi. Varsinaisten sotatoimien johtamisen ja suunnittelun sijasta ne keskittyivät varuste- ja ruokahuollon, joukkojen majoituksen ja palkanmaksun kaltaisiin tehtäviin, sekä huolehtivat yleisestä järjestyksenpidosta. Punakaarti (kulttuurivallankumous)
Punakaarteja oli kannustettu tuhoamaan kulttuurivallankumouksen nimissä ”neljä vanhaa” eli vanhat ajatukset, tavat, tottumukset ja kulttuuri, jotka oli korvattava uusilla vallankumouksellisilla arvoilla. Tämän seurauksena punakaartilaiset hävittivät monia kulttuuriaarteita, polttivat kirjoja ja vaihtoivat katukylttien nimiä. Monet vaihtoivat myös oman nimensä. Suojeluskunta
Suojeluskunnat perustettiin alun perin yleissuomalaisiksi kokoamaan jäsenistöä kaikista yhteiskuntaryhmistä. Ainakin paikallisesti suojeluskunnissa oli loppukesällä ja alkusyksyllä 1917 mukana monia työväenluokkaan kuuluvia. Tämä oli aktivistien keskusjärjestöön Aktiivisen komitean (AK) tavoite, ja se onnistuikin tässä ainakin Pohjanmaalla, jossa itsenäisyysliikkeen kannatus oli suurinta. AK painotti voimakkaasti tuolloin, että sosiaalidemokraatteja oli saatava toimintaan mukaan ja oli korostettava toiminnan keskittyvän ainoastaan venäläisiä vastaan. Esimerkiksi Lapuan palokunnassa oli tuolloin 11 prosenttia sosialisteja. Työläiset kuitenkin alkoivat varsin pian syksymmällä eroamaan näistä järjestyskaarteista luokkataisteluretoriikan kiihtyessä. Rinnalle perustettiin uusia työväen järjestyskaarteja eli punakaarteja. Aktivistijohtaja Elmo Kailan mukaan yhteistyön suunnittelu oli kuitenkin sosialistien kanssa kariutunut jo toukokuussa 1917, mutta hän yritti vielä marraskuussa. Lokakuussa SAJ:n (Suomen Ammattijärjestö) valtuuskunta antoi virallisen kehotuksen perustaa punakaarteja, koska sen mielestä porvaristo aseistautui työväenluokkaa vastaan. Punakaartien perustaminen johti taas siihen, että aktivistit alkoivat pitää niitä luokkakaarteina. Heidän mielestään työväenliike oli punakaarteja perustaessaan tehnyt valinnan ja asettanut luokkataistelun itsenäisyystaistelun edelle. Toinen johtava aktivisti Kai Donner tiuskaisi: "Sosialistit olivat menneet aivan hulluiksi ja unohtaneet itsenäisyyspyrkimykset luokkakaartiensa takia". Nämä aktivistien syksyn 1917 johtopäätökset ja kevään 1918 tapahtumat taas antoivat oman leimansa suojeluskuntien suhtautumisessa vasemmistoon vuosikymmeniksi eteenpäin. Helsingin punakaarti
Vuonna 1917 Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen järjestysvalta romahti myös Suomen suuriruhtinaskunnassa, jonka seurauksena keväästä lähtien perustettiin eri puolille maata työväen järjestyskaarteja. Niiden tehtävänä oli pelkästään järjestyksen ylläpito ja työläisten suojeleminen lakkojen aikana, eikä kaarteilla tuossa vaiheessa ollut mitään vallankuomouksellisia pyrkimyksiä. 12. toukokuuta Helsingin Kaisaniemessä pidettiin eri puolilta maata saapuneiden entisten punakaartilaisten kokous, jonka tarkoituksena oli perustaa vuosina 1905–1906 toimineet punakaartit uudelleen. Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta sekä sosialidemokraattinen puolue kuitenkin suhtautuivat kielteisesti hankkeeseen. Järjestyskaartit jatkoivat toimintaansa edelleen läpi kesän ja 3. syykuuta Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta päätti perustaa "Sosiaalidemokraattisen puolueen järjestysmiehet" -nimisen organisaation. Se erosi merkittäväsi kevään ja kesän tilapäisistä järjestyskaarteista julistautumalla avoimesti suojeluskuntien vastapuoleksi. Lisäksi järjestöllä oli sosialidemokraattisen puolueen tuki. 20. lokakuuta kokoontunut Suomen Ammattijärjestön kokous antoi kaarteille virallisen aseman ja samalla organisaation nimeksi tuli "Suomen työväen järjestyskaarti". Suomen Punaisen Kaartin pohjoisin rintama
Kantalahdessa perustettiin suomalainen punakaarti 3. tai 22. helmikuuta 1918, jonka järjestelytoimikuntaan valittiin Iivo Ahava, liikemies Vilho Vihuri, kuusamolainen suutari Heikki Pekkala, kuolajärveläinen talollinen Mikko Pikkuvirta ja E. Nieminen. Knäsöin ja Vienan Kemin punakaartit perustettiin hieman myöhemmin. Maaliskuun puolivälissä näissä kaarteissa oli noin 2500 miestä. Aseiden hankintaa ja kansanvaltuuskunnan ohjeita varten päätettiin lähettää Iivo Ahava ja Vilho Vihuri Helsinkiin.. Iivo Ahavalla ei ollut jyrkkää poliittista kantaa vaan hän oli Karjalanheimon itsenäisyysmies. Hän toimitti Pariisiin rauhan konferenssiin Karjalan itsenäisyysjulistuksen jossa Karjalan kulttuuri, luonnonvarat ja Karjalan itsehallinto alue vaatimuksen. Voidaankin kyseenalaistaa oliko mitään karjalaista punakaartia olemassa. Punakaartin marssi
Punakaartin marssi tai Punakaartilaisten marssi on marssimuotoinen työväenlaulu, joka oli Suomen sisällissodan aikana yksi tunnetuimmista punaisten lauluista. Sitä tosin laulettiin jo ennen sisällissotaa. Laulun suomenkielistä sanoittajaa ei tunneta. Taustalla on kaksi eri laulua, joista toinen on saksalainen nuorisolaulu ja toinen ruotsalainen kansansävelmä "Ja må' han leva". Suomen sisällissota
Valkokaartien kouluttamattomien tai vain lyhyen koulutuksen saaneiden vapaaehtoisten ja asevelvollisten rivimiesten sotilastaidot eivät sen sijaan olleet paremmat kuin punakaarteissa. Jääkäri Sulo-Weikko Pekkola muisteli: ”Lähellä Sääksjärven kylää syntyi taistelu, sellainen kuin se sotaliikkeisiin perehtymättömiltä syntyy, paljon ammuttiin, aukeata käveltiin.” Punakaartilaisten tavoin valkoisia sotilaita saattoi poistua oma-aloitteisesti rintamilta. Pisimmän koulutuksen Suomessa olivat saaneet Porvoon Saksanniemen kartanoon 19. syyskuuta 1917 perustettuun "Poliisikouluun" (Järjestyslipusto) hakeutuneet noin 200 miestä. He muodostivat tammikuussa 1918 Lappajärvellä perustetun Uudenmaan Rakuunarykmentin rungon. Joulukuusta 1917 lähtien suojeluskunnat järjestivät joukkueen- ja ryhmänjohtajakoulutusta Vimpelissä Vimpelin koulussa ja Vöyrillä Vöyrin koulussa, mutta kokonaisuutena sotilasopetus ei kattanut merkittävää osaa valkoisista joukoista. Vöyrin sotakoulu aloitti toimintansa 26. tammikuuta 1918, koulutuksen piti kestää kolme viikkoa, mutta jo kahden päivän päästä Vöyrin sotakoululaiset komennettiin taisteluihin. Pohjanmaan suojeluskuntien esikunta siirrettiin Ylistaroon ja sinne siirrettiin myös Vöyrin koulu. Suomen oman sotaväen joukko-osastot oli lakkautettu vuonna 1901 ja viimeisenä Suomen kaarti 1905, joten varsinaista sotilaskoulutusta ja -kokemusta oli ainoastaan Jääkäripataljoona 27:n miehillä, jotka saivatkin tavallista suuremman henkilökohtaisen vapauden taistelujen johtamisessa. Punapelko
Punapelko tai punakammo () tarkoittaa kommunismin tai radikaalin vasemmistolaisuuden leviämiseen kohdistuvaa laajamittaista pelkoa yhteiskunnassa. Punaiset khmerit
Sihanoukin kaatuminen kenraali Lon Nolin johtamassa sotilasvallankaappauksessa 1970 ja Nixonin valtuuttamat massiiviset Yhdysvaltain ilmavoimien ja Etelä-Vietnamin armeijan ilmapommitukset 1970–1973 loivat otollisen tilanteen punakhmerien valtaannousulle. Aiemmin vähäisestä sissijoukosta tuli nopeasti Kiinan ja Pohjois-Vietnamin tukemana varteenotettava voima Sihanoukin johtaman "yhdistyneen kansanrintaman" taistelussa ulkovaltojen aggressiota vastaan. Liikkeen todelliset johtohahmot piilottelivat keulakuvaksi asetetun Sihanoukin ja Kambodžan kommunistisen puolueen julkisivun takana. Liikkeen politbyroosta, "Angkarista", tiedettiin hyvin vähän, eikä se esiintynyt julkisuudessa lukuun ottamatta presidentti Khieu Samphania. Punakaarti
Kaatuneita punakaartilaisia haudattiin usein joukkohautoihin taistelupaikkojen lähistölle, mutta vainajia kuljetettiin myös kotipaikkakunnilleen, joissa pidettiin juhlallisia sankarihautajaiset. Esimerkiksi Helsingissä niitä järjestettiin Mäntymäellä, Tampereella Pyynikillä ja Viipurissa Papulanmäellä. Sankarihautajaisia pidettiin myös muissa suurimmissa kaupungeissa sekä joillakin maaseutupaikkakunnilla. Sodan päättymisen jälkeen valkoiset avasivat useimmat haudat ja siirsivät vainajat syrjemmällä sijainneisiin suuriin joukkohautoihin. Punakaarti
Sisällissotaan kuului myös molempien osapuolien suorittama terrori, jolla tarkoitetaan varsinaisen taistelutoiminnan ulkopuolella tehtyjä teloituksia. Punaisen terrorin katsotaan alkaneen jo syksyn 1917 yleislakon aikana, jolloin eri puolilla maata sai surmansa 25 valkoiseksi laskettua henkilöä. Näistä 22 tapahtui Helsingissä tai muualla Uudenmaan läänin alueella. Muissa lakon aikaisissa kahakoissa kuoli viisi valkoista ja ainakin kaksi punaista. Yleislakon ja sisällissodan syttymisen välisenä aikana surmattiin vielä 15 henkilöä lisää. Sodan sytyttyä punainen terrori keskittyi Uudenmaan, Hämeen ja Viipurin lääneihin, niin että sodan alussa sitä tapahtui eniten Uudellamaalla ja lopussa taas Hämeessä ja Karjalassa. Punakaarti
Suurlakon päätyttyä kansalliskaarti luovutti järjestysvallan takaisin entiselle poliisikunnalle. Senaatintorilla järjestetyssä Helsingin viimeisessä kansankokouksessa kansalliskaarti kuitenkin päätettiin säilyttää ennallaan. Samalla toiminta laajennettiin koko maan kattavaksi ja kaikkien kansalliskaartien ylipäälliköksi valittiin Johan Kock. Vanhat nimitykset jäivät nopeasti pois käytöstä ja työväen kaarteja alettiin yleisesti kutsumaan ”punaisiksi kaarteiksi”. Kulttuurivallankumous
Punakaartit jakaantuivat ”konservatiivisiin”, jotka hyökkäilivät lähinnä perinteisiin porvarillisiin luokkiin kuuluneita vastaan, ja ”kapinallisiin”, jotka olivat innokkaita suuntaamaan hyökkäyksensä kommunistisen puolueen kaadereihin. ”Huonosta luokkataustastaan” puhdistautumista halunneet opiskelijat perustivat omia kaartejaan. Punakaartit saattoivat valita uhreikseen lähes keitä tahansa, sillä oli miltei mahdotonta etukäteen tietää, kuka mahdollisesti olisi Maon silmissä vastavallankumouksellinen ja kuka nuhteeton kaaderi. Punakaartien uhrit joutuivat monella eri tavoin kokemaan nöyryytyksiä ja suurta tuskaa, esimerkiksi pieksemistä nahkavöillä, virumista ahtaissa kopeissa ilman ruokaa ja suoranaista kidutusta. Suosittuja olivat nöyryytystä, pahoinpitelyä ja näytösoikeudenkäyntiä yhdistelleet kamppailuistunnot sekä tuskallinen ”suihkukoneasento”, jossa uhri joutui seisomaan kädet selän taakse levitettyinä ja pää kohotettuna. Uhreista monet vammautuivat tai menettivät henkensä. Punakaartilaiset saattoivat hyökätä jopa omia vanhempiaan ja muita perheenjäseniään vastaan. Lopulta punakaartit kävivät toinen toistensa kimppuun erinäisten ristiriitojen vuoksi. Punakaarti
Punakaarteihin kuuluneiden miesten kutsuminen asepalvelukseen oli kielletty vuoden 1922 asevelvollisuuslaissa. Ministeri Juho Niukkasen muistelmien mukaan entisistä punakaartien päälliköistä koottu lähetystö kuitenkin ehdotti lokakuussa 1939 sisäministeri Urho Kekkoselle perustettavaksi vanhoista punakaartilaisista muodostettavaa joukko-osastoa, jonka komentajaksi kaavailtiin majuri U. V. Rauanheimoa. Hallitus suhtautui asiaan myönteisesti, jonka jälkeen Rauanheimo alkoi suunnittelemaan sen kokoamista yhdessä SAK:n puheenjohtajan E. A. Vuoren, SDP:n puoluesihteerin Aleksi Aaltosen sekä kenraali Aarne Sihvon kanssa. Valmistelut kuitenkin keskeytyivät sodan alkaessa, kunnes se tuli kansanedustaja Martti Peltosen, joka myös oli entinen punakaartilainen, aloitteesta uudelleen vireille tammikuussa 1940. Ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim hyväksyi esityksen, mutta lopulta se ei toteutunut, koska armeijan koulutuskeskuksilla ei enää helmikuussa ollut mahdollista ottaa lisää koulutettavia. Khattiya Sawasdipol
Khattiya Sawasdipol (, 2. kesäkuuta 1951 Photharam, Ratchaburi – 17. toukokuuta 2010) oli thaimaalainen kenraali. Hän tuki avoimesti vuoden 2006 vallankaappauksen jälkeen muodostettua, uusia vaaleja ja hallituksen eroa vaativaa UDD-liikettä ("National United Front of Democracy Against Dictatorship"), jonka kannattajat tunnetaan nimellä ”punapaidat”. Mielipiteidensä ja toimintansa vuoksi hän sai mediassa lisänimen "Se Daeng" (, 'punainen komentaja'). Punakaarti (kulttuurivallankumous)
Elokuussa 1966 kommunistisen puolueen keskuskomitea oli julkistanut niin sanotun 16 kohdan päätöksen, jossa kehotettiin taistelemaan kaikkia puolueen sisällä toimivia ”kapitalistisen tien kulkijoita” vastaan. Punakaartilaiset eivät tienneet paljoakaan kulttuurivallankumouksen epämääräisesti linjatuista tavoitteista, mutta Mao ja Kulttuurivallankumouksen pienryhmä kannustivat kaarteja käymään puolueen kaadereiden kimppuun. Konservatiiviset kaartit eivät olleet innokkaita hyökkäilemään kommunistisen puolueen kaadereita vastaan ja monet oman asemansa suojelemiseen pyrkineet kaaderit suosivat niiden perustamista. Kapinalliset kohdistivat paljon aktiivisemmin oman hyökkäyksensä nimenomaan puoluekoneistoa vastaan. Uhrit valikoituivat usein sattumanvaraisesti, koska etukäteen oli mahdoton tietää, kuka oli Maon mielestä vastavallankumouksellinen ja kuka ei. Kohteiksi päätyi jopa kaikkein korkeimpia puoluejohtajia, kuten presidentti Liu Shaoqi ja Deng Xiaoping. Kulttuurivallankumouksen myöhemmässä vaiheessa eri suuntauksia edustaneet punakaartit alkoivat taistella toisiaan vastaan, myös aseellisesti. Punainen tähti (järjestö)
Punainen tähti () oli Punaisen ristin kaltainen kansainvälinen järjestö, jonka tarkoituksena oli varustaa hevoshoitoambulansseja ja kouluttaa vapaaehtoista henkilökuntaa sodanaikaisen eläinlääkintähuollon avuksi. Vuonna 1914 perustetun järjestön kotipaikka oli Geneve. Toimintaan osallistujat olivat pääasiassa naisia, joita kutsuttiin tähtisisariksi. Järjestö käytti merkkinään punaista viisisakaraista tähteä, jossa oli tunnuslause "Inter arma misericordia," armeliaisuutta sodassa. Komissaari (puna-armeija)
Komissaari eli politrukki (, lyhenne sanoista политический руководитель, `polititšeski rukovoditelʹ, "poliittinen ohjaaja") oli Neuvostoliitossa poliittinen upseeri, joka valvoi kommunistisen puolueen määräysten ja ohjeiden toimeenpanoa puna-armeijassa sen eri yksiköiden johtajien, päälliköiden ja komentajien rinnalla. Punakaarti
Neuvosto-Venäjän lisäksi punakaartilaisia pakeni Ruotsiin, jonne sisällissodan alkuvaiheissa siirtyi valkoisten hallitsemalta alueelta useita satoja punaisia. He matkasivat Ruotsiin Merenkurkun tai Tornionjoen ylitse. Viranomaisten taholta suhtautuminen oli aluksi kielteistä, koska vallankumouksellisia punakaartilaisia pidettiin vaarallisena yhteiskuntarauhalle. Elintarvikepulasta kärsineessä Pohjois-Ruotsissa oli jo aikaisemmin esiintynyt levottomuuksia ja mellakointia. Kun tieto Suomessa käydyn sodan todellisuudesta kiiri Ruotsiin asti, peruivat viranomaiset asettamansa maahan pääsykiellon myöhemmin keväällä. Siitä huolimatta rajavalvontaa kiristettiin, jotta ”sopimattomien suomalaiselementtien” maahanpääsy estettäisiin. Kun mukaan lasketaan sodan päättymisen jälkeen Ruotsista turvapaikkaa hakeneet kansanvaltuuskunnan jäsenet, pakeni maahan yhteensä noin 700 punaista. Lisäksi pienempi määrä punakaartilaisia pakeni Norjan puolelle Ruijaan. Punaiset khmerit
Punaiset khmerit (, khmeriksi "Kmae Krɑhɑɑm") oli maolainen vallankumouksellinen liike, joka hallitsi Demokraattista Kamputseaa huhtikuusta 1975 tammikuuhun 1979. Pol Potin johtamien punakhmerien tavoitteena oli luoda maahan utopistinen agraariyhteiskunta tuhoamalla kaupunkien keskiluokka, jonka tuhkasta nousisi tulevaisuuden uusi ihminen. Tarkoitusta varten kaupungit tyhjennettiin ja väestö pakkosiirrettiin maaseudulle pakkotöihin "kuoleman kentille". Punakhmerien hallinnon aikana yli miljoona kambodžalaista menehtyi aliravitsemukseen, sairauksiin ja summittaisiin teloituksiin, mutta huomattavasti suurempiakin arvioita on esitetty. Kansalliskaarti (suurlakko)
Työväestön keskuudessa oli jo heti lakon alettua keskusteltu järjestyskaartin perustamisesta ja lopulta Kaarlo Luoto ehdotti asiaa lakkokomitean puheenjohtajana toimineelle Matti Kurikalle tiistaina. Järjestyksen ylläpitoa varten perustettiin lähinnä työläisistä koostunut "Kansalliskaarti". Tämän jälkeen Luoto värväsi kaartin rungon nopeasti entisistä vanhan väen sotamiehistä ja aliupseereista, jotka olivat mukana työväenliikkeen toiminnassa. Kaarti jaettiin kahtia vartiopalvelusta suorittavaan osastoon sekä varsinaiseen kaartiin, joka organisoitiin armeijan mallin mukaisesti
Kaartin tunnuksena oli aluksi valkoiset käsivarsinauhat, mutta Luodon komennossa olleet kaksi varsinaisen kaartin rykmenttiä vaihtoivat ne pian punaisiksi, jonka jälkeen niistä alettiin käyttämään nimitystä ”punainen kaarti”. Vartio-osasto käytti edelleen valkoisia nauhoja. Punaiseen väriin ei kuitenkaan vielä tuolloin iittynyt sen myöhäisempää poliittista merkitystä. Kansalliskaartissa oli yhteensä noin 2 000 miestä.
Lakkokomitean toimenpiteet yllättivät täydellisesti myös Helsingin kaupunginvaltuuston, joka tuolloin koostui pelkästään porvaristosta. Perustuslaillisten johtama valtuusto oli samaan aikaan suunnitellut ottavansa lakossa olleen poliisilaitoksen haltuunsa, jota silmälläpitäen ylioppilaat olivatkin jo suunnitelleet oman suojakaartin perustamista entisen poliisipäällikön Ivar Gordien johdolla. Ylioppilaat päättivät kuitenkin nopeasti liittyä lakkokomitean perustamaan kansalliskaartiin. Sen päälliköksi oli aluksi ehdolla Gordie, mutta kun Kurikan entuudestaan tuntema entinen vanhan väen kapteeni Johan Kock saapui Helsinkiin myöhemmin samana päivänä, pyysi Kurikka häntä kansalliskaartin johtajaksi. Työväki siirtyi välittömästi Kockin taakse, vaikka oli vain paria tuntia aikaisemin vielä kannattanut Gordieta. Porvaristo kannatti edelleen Gordieta, mutta Kockin valinnan jälkeen ylioppilaat suostuivat hänen komentoonsa, niin että he kuitenkin muodostivat oman osastonsa. Vastuu työväestön ja ylioppilaiden kesken jaettiin miesluvun mukaan. Kock vastasi kaartin yleisistä asioista, mutta myös Gordie tli mukaan sen toimintaan laatimalla kaartin yksityiskohtaisemmat ohjeet. Iltapäivänä kaarti valtasi Senaatintorin laidalla sijainneen poliisilaitoksen ja lähetti kaupungille järjestyspatrulleja. Helsinkiläisten mielissä kaupungin järjestyksenpito oli nyt siirtynyt vallankumouksellisten käsiin. Poliisilaitos oli lähinnä työväestön miehittämä, mutta asemalla oli myös ylioppilaita, jotka toimivat sihteerinä ja kielenkääntäjinä. Mukana oli myös suuri joukko naisia, jotka toimivat huoltotehtävissä. Helsingin punakaarti
Marraskuun 1917 puolivälissä alkaneen yleislakon aikana Helsingin työväen järjestyskaarti valvoi järjestystä pääkaupungissa. Se oli pääosin aseistamaton, ainoastaan kaartin radikaaleimmalla osalla oli hallussaan pari-kolmekymmentä venäläiseltä sotaväeltä saatua kivääriä. Lakon aikana Helsingissä nähtiin väkivaltaisia yhteenottoja työväen järjestyskaartin ja suojeluskuntalaisten välillä. Lisäksi kaarti vangitsi lyhytaikaisesti noin 200 johtavaa porvariston edustajaa, joukossa muun muassa Uudenmaan läänin kuverööri Bruno Jalander, joka pysyi vangittua sisällissotaa asti. Järjestyskaartit miehittivät Helsingissä myös useita keskeisiä paikkoja, kuten Senaatintalon ja Säätytalon sekä ravintola Kaivohuoneen, joka tiloissa oli syyskuusta asti pitänyt majaa porvarillinen poliisikoulutusosasto. Helsingin järjestyskaartin päällikkönä toimi aluksi Oskar Rantala, jonka tilalle yleislakon yhteydessä tuli maalari Kustaa Salminen. Hän kertoi myöhemmi erottaneensa kaartista lakon aikana noin 200 rettelöitsijänä pitämäänsä jäsentä. Kaartin päämaja toimi Kaivohuoneella, kunnes venäläinen sotaväki yleislakon jälkeen takavarikoi siellä sijainneen asevaraston. Ahlaisten taistelut
Sisällissodan alettua Ahlaisissa perustettiin punakaarti 28. tammikuuta. Sen päälliköksi valittiin yleislakon aikaisen vallankumomouskomitean puheenjohtaja Salu Koivumäki. Kolme päivää myöhemmin Ahlaisiin saapui tieto kapinan käynnistymisestä myös Porissa, jonka jälkeen punakaarti aloitti elintarvikkeiden jakelun ja takavarikoi tilallisilta siemenviljan sekä eläinten rehuksi tarkoitetun viljan. Takavarikointi herätti vastarintaa, mutta sujui kuitenkin ilman välikohtauksia. Suurlakon aikana takavarikoidut aseet olivat kuitenkin sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön hallussa, eikä niitä annettu punakaartin käyttöön. Puna-armeija
Työläisten ja talonpoikien punainen armeija (), lyh. puna-armeija oli Venäjän ja sittemmin Neuvostoliiton asevoimat 1918–1946. Punainen viittasi puna-armeijan nimessä ensimmäisen sosialistisen valtion tunnusväriin sekä marraskuussa 1917 bolševikkien suorittaman lokakuun vallankumouksen hyväksi vuodatettuun vereen. Vuonna 1946 armeijan nimi muutettiin Neuvostoliiton asevoimiksi. Punakaarti
Lapin yhteyksiä hoidettiin sekä Pietarista käsin Vienan Karjalan punakaartilaisten kautta että Pohjois-Ruotsista, jonne ohjeet tulivat Tukholmassa majailevilta entisiltä kansanvaltuuskunnan jäseniltä. Harvaan asuttuun maakuntaan perustettiin verkostoja, jotka ulottuivat Pohjois-Ruotsista Lapin halki Vienan Karjalaan sekä Norjan kautta aina Murmanskiin saakka. Yhteysmiehinä toimi punapakolaisten ja Lapin punaisten lisäksi heille myötämielisiä henkilöitä, kuten poro- ja metsätyömiehiä sekä kaupanharjoittajia, jotka ammattinsa puolesta pystyivät luontevasti liikkumaan rajaseuduilla. Verkosto salakuljetti Suomeen myös maanalaisia painotuotteita sekä aseita ja ammuksia. Lisäksi etappimiesten tehtävänä oli rajavartioiden ja paikallisten suojeluskuntien tarkkailu. Toimintaa johti Luulajasta käsin Pietarin punaupseerikoulusta valmistunut Aleksi Tuorila, joka oli varttunut Rovaniemellä ja Kemijärvellä. Työläisaktivismi
Vaikka lakko alkoi työväenliikkeen ja porvariston yhteistyönä, osapuolet ajautuivat nopeasti erilleen. Työväenliike antoi niin sanotun "punaisen julistuksen", jonka toteuttaminen olisi merkinnyt muun muassa senaatin erottamista. Perustuslailliset taas kävivät kenraalikuvernööri Ivan Obolenskiin kanssa omia neuvottelujaan eivätkä kelpuuttaneet työväestön edustajia mukaan. Erimielisyyksien johdosta yhteisesti perustetut kansalliskaartit jakaantuivat lakon loppuvaiheessa työläisten punakaarteiksi ja ylioppilaiden suojeluskaartiksi, joiden välille oli lähellä syntyä jopa väkivaltaisia yhteenottoja. Suurlakon johtohahmoihin kuuluneen Yrjö Mäkelinin ajama yhteistoiminta jäi näin ollen tappiolle ja enemmistö sosialidemokraateista omaksui Edward Valppaan kannattaman vallankumouksellisen linjan. Suomen Punainen Kaarti
Punaisen kaartin sodankäynti oli jaettu ”läntiseen”, ”pohjoiseen”, ”keskiseen” ja ”itäiseen rintamaan”, joista nykytutkimuksessa yleensä puhutaan valkoisten nimitysten mukaan Satakunnan, Hämeen, Savon ja Karjalan rintamina. Neljän päärintaman sisällä oli vielä useita pienempiä alueellisia rintamalohkoja. Hyökkäykset keskittyivät rautateiden varsille, koska huonojen kulkuyhteyksien vuoksi rautatiet olivat käytännössä ainoa mahdollisuus liikutella joukkoja talviaikaan. Tarkoituksena oli katkaista Vaasasta Sortavalaan kulkeva poikkiratayhteys, ja näin eristää Pohjanmaalla ja Karjalassa olleet valkoisten joukot toisistaan. Satakunnassa tarkoitus oli hyökätä valkoisten vahvimmalle tukialueelle Etelä-Pohjanmaalle, ja edelleen valkoisen Suomen pääkaupunkiin Vaasaan saakka yhdessä Pohjois-Hämeestä etenevien joukkojen kanssa. Suomen sisällissota
Heikon taistelukykynsä perusteella suomalaisten armeijoiden nimet, valkokaarti ja punakaarti ovat sotilasperinteen suhteen erehdyttäviä. Nimitys ”kaarti” viittaa yleensä armeijoiden parhaisiin joukko-osastoihin, alun perin hallitsijoiden henkivartiokaarteihin. Venäjällä ja Suomessa punaisia vastaan taistelleita joukkoja kutsuttiin valkokaarteiksi. Punakaarti-nimitystä käytettiin Suomessa jo vuoden 1905 vallankumouksen yhteydessä. Suomen kaartien olisi pitänyt olla vallankumouksen ja kumouksen torjunnan parhaimmistoa, sisällissodan vapaaehtoinen etujoukko. Punakaarti
Osa maanalaisista järjestöistä ryhtyi yhteistyöhön työläisaktivistien kanssa, mutta heidänkin toimintansa tyrehtyi jo vuoden 1907 aikana salaisen kirjapainon paljastuttua, ja sitä pyörittäneen insinööri Severi Alanteen lähdettyä maanpakoon Pohjois-Amerikkaan. Yhdysvaltoihin jo aikaisemmin paennut Johan Kock oli kuitenkin edelleen yhteydessä maanalaisiin kaarteihin, jotka odottivat hänen vielä eräänä päivänä palaavan punakaartin johtajaksi. Heinäkuussa 1907 Kock perusti "Suomen ja Venäjän vallankumouksen yhdistyksen", joka julkaisi Suomeen levitettyjä lentolehtisiä ja "Köyhälistön Tahto" -nimistä sanomalehteä. Seuraavan syksyn aikana maanalaisten järjestöjen toiminta tyrehtyi lopullisesti, kun työväenliike keskittyi käynnistyneeseen eduskuntatyöhön. Matti Kurikka perusti vielä vuonna 1908 "Suomen Suoja" -nimisen järjestön, jonka tarkoituksena oli aseellinen vastarinta Venäjän hallitusta vastaan, mutta se ei saanut suurta kannatusta. Matti Autio (agitaattori)
Vielä ennen Aution saapumista paikalliset työväenjärjestöt olivat suhtautuneet punakaartien perustamiseen epäilevästi. Hänen johdollaan Varkaudesta kuitenkin kehittyi nopeasti Leppävirran pitäjän vallankumouksellisen toiminnan keskus, mistä johdettiin kaikkia alueen punakaarteja. Aution oma radikalismi näkyi muun muassa siinä, että hänen antamansa käskyn mukaan kaikki punakaartien määräyksiä tottelemattomat ammutaan välittömästi. Toinen työväen johtomies alueella oli kaupanhoitaja Kaarlo Lähteenmäki, joka organisoi Leppävirran punakaartin toimintaa. Marraskuun 1917 yleislakon aikana Autio ja Lähteenmäki vastasivat muun muassa Ahlströmin tehtaiden johdon kanssa käydyistä neuvotteluista. Sisällissodan käynnistyttyä Autio toimi Varkauden punakaartin esikunnan ylipäällikkönä. Punakaarti
20. lokakuuta työväenlehdissä julkaistiin Suomen Ammattijärjestön (SAJ) julistus, jossa kehotettiin puolueen paikallisjärjestöjä sekä ammattiosastoja perustamaan järjestyskaarteja odotettavissa olevaa suurlakkoa varten. Tarkoitus oli luoda maanlaajuinen kaarti, joka kykenisi pysäyttämään koko suuriruhtinaskunnan elinkeinoelämän. Samalla valmistauduttiin myös Venäjällä tapahtuvaan vallankumoukseen, joka vaikutukset heijastuisivat Suomeenkin. Julistuksen jälkeen kaartin säännöt laadittiin nopeasti ja ne julkaistiin lehdistössä neljä päivää myöhemmin. Sääntöjen pohjana olivat vuosien 1905-06 punakaartin säännöt, mutta nimeksi tuli nyt "Suomen Työväen Järjestyskaarti", koska punakaartin vanhasta maineesta haluttiin eroon. Kaarteja perustettiin nopeasti eri puolille maata, niin että kolmen viikon kuluttua niitä oli jo yhteensä 237. Kaupunkien ja teollisuuspaikkakuntien lisäksi järjestyskaarteja perustettiin myös maaseutupitäjiin. Jäseniä niissä oli tuolloin noin 30 000. Punakaarti
SDP:n puoluejohto tuomitsi lakon päätyttyä järjestyskaartien omavaltaiset toimet, ja marraskuun viimeisenä päivänä niiden uudeksi johtoelimeksi valittiin viisimiehinen ”ylin toimikunta”. Samalla järjestyskaartin ylipäälliköksi valittiin aikaisemmin Venäjän armeijassa luutnanttina palvellut Ali Aaltonen, kun pietarinsuomalainen Adolf Taimi kieltäytyi tehtävästä. Aaltosella oli jopa sotakokemusta Venäjän–Japanin sodasta. Tämän jälkeen puolue yritti ottaa kaartit lopullisesti uudelleen hallintaansa Tampereella 16.–18. joulukuuta pidetyssä työväenkaartien edustajainkokouksessa. Äänestyksen jälkeen hyväksyttiin uudet säännöt, joiden mukaan kaartit olivat SDP:n ja SAJ:n ehdottoman vallan alaisina. Suurimpien kaupunkien kaartit olivat kuitenkin jo radikalisoituneet niin, etteivät ne olleet enää puolueen tai keskusammattijärjestön kontrollissa. Punakaarti
Neuvosto-Venäjällä toiminut SKP perusti loka–marraskuussa 1918 erityisen sotilasjärjestön, joka ryhtyi edistämään vallankumouksellista toimintaa Suomessa. Maanalaisen organisaation sotilaallinen toiminta keskittyi Lappiin, jossa suurin osa punakaartilaisista oli paennut Ruotsiin, Norjaan tai Neuvosto-Venäjälle, ja näin välttänyt valkoisten rankaisutoimet. He olivat edelleen valmiita jatkamaan Etelä-Suomessa kesken jäänyttä vallankumousta. Lisäksi maakunnan väestön keskuudessa oli vankka työväenliikkeen ja vasemmiston kannatus, jota sisällissodan aikaiset kokemukset valkoisista olivat usein paikoin vielä vahvistaneet. Sotilasjärjestön toiminta tähtäsi aluksi vallankumouksen aloittamiseen Lapin ja Pohjois-Ruotsin punakaartilaisten avulla, ja myöhemmin vuodesta 1921 lähtien luomaan Kominternin ohjeistuksen mukainen maanalainen sotilasorganisaatio. Helsingin punakaarti
Helsingin punakaarti oli vuosina 1905–1906 ja 1917–1918 Helsingissä toiminut puolisotilaallinen järjestö, joka vuoden 1918 sisällissodan aikana oli osa Suomen kansanvaltuuskunnan armeijaa. Helsingin punakaarti sai alkunsa vuoden 1905 suurlakon yhteydessä ja lakkautettiin vajaata vuotta myöhemmin Viaporin kapinan jälkimainingeissa. Vuoden 1917 Venäjän vallankumouksen seurauksena Suomen suuriruhtinaskuntaan perustettiin työväen järjestyskaarteja ja tammikuussa 1918 Helsingin työväen järjestyskaarti orgaisoitiin uudelleen Helsingin punakaartiksi. Sisällissodan alkaessa 26. tammikuuta se yhdistettiin muualla Suomessa toimineiden työväen järjestyskaartien kanssa Suomen punaiseksi kaartiksi. Helsingin punakaarti oli suurin kaikista Suomen punakaarteista. Sillä oli jäseniä noin 8 000–10 000, joka muodosti noin 10% punaisen armeijan kokonaisvahvuudesta. Helsingin punakaartin komppaniat osallistuivat taisteluihin kaikilla sisällissodan rintamilla Pohjanlahdelta 
Karjalan kannakselle. Punakaartin sota
Punakaartin sota on kaksiosainen Suomen sisällissodan aikaisia punaisten sotatoimia käsittelevä Jussi T. Lappalaisen kirjoittama teossarja, joka ilmestyi vuonna 1981. Kyseessä on ensimmäinen tieteellisesti laadittu kokonaisesitys punaisen Suomen sodankäynnistä. Teoksen kustansi opetusministeriön alainen punakaartin historiakomitea, joka perustettiin kesäkuussa 1967. Punakaartin sotahistoria annettiin Jussi T. Lappalaisen kirjoitettavaksi, ja lisäksi historiakomitea julkaisi kolme muuta projektin tuloksena syntynyttä tutkimusta vuosina 1982–1986. Punakaarti
Sodan päätyttyä eivät seurakunnat usein suostuneet hautaamaan omaisille päätyneitä ruumiita pyhitetylle maalle, vaan ne laskettiin hautausmaan aitojen ulkopuolelle. Suuri osa papeista ei myöskään suostunut siunaamaan vainajia. Haudoille kokoontuminen, kukkien vieminen tai hautakivien pystyttäminen oli aluksi kokonaan kiellettyä. Myöhemmin kaatuneiden omaiset sekä työväenjärjestöt pystyttivät muistomerkkejä, jotka yleensä olivat puisia ristejä tai yksinkertaisia muistokiviä. Lisäksi hautoja rajattiin erilaisilla aitauksilla.Muistomerkit joutuivat kuitenkin usein valkoisten tai heidän kannattajiensa vandalisoimiksi, niitä saatettiin kaataa tai jopa räjäyttää.Esimerkiksi Varkaudessa paikallisen työväenyhdistyksen pysyttämä muistokivi varastettiin ja upotettiin järveen. Lisäksi maanomistajat, seurakunnat ja viranomaiset vastustivat monin paikoin muistomerkkejä.Kirkkoneuvostot saattoivat kieltää niiden pystyttämisen ja poliisi hävittää jo olemassa olleet, kuten kävi esimerkiksi Hämeenlinnassa. Punakaarti
Saksan tappio ensimmäisessä maailmansodassa tarkoitti myös Suomen ulkopolitiikan saksalaissuuntauksen päättymistä, mikä lievensi punakaartilaisiin ja muihin punaisiin kohdistunutta yhteiskunnallista hyljeksintää ja jopa suoranaista vainoa. Tämä mahdollisti vuonna 1919 alkaneet punaisten joukkoarmahdukset sekä kansalaisoikeuksien palauttamisen, ja samalla sosialidemokraatit otettiin myös välittömästi mukaan poliittiseen toimintaan. Vaikka SDP nousi suuremmaksi puolueeksi jo vuoden 1919 eduskuntavaaleissa ja pääministeripuolueeksi 1926, säilyi valkoisen ja punaisen Suomen välinen jako yhteiskunnassa pitkään. Eri yhteiskuntaluokkien välisestä ”kansallisesta eheytymisestä” alettiin puhumaan jo 1920-luvun alusta lähtien, mutta käytännössä se alkoi toteutumaan vasta oikeistoradikalistisen vaiheen jälkeen seuraavan vuosikymmenen lopussa sodanuhan kasvamisen ja lopulta talvisodan myötä. Entisistä punakaartilaisista merkittäviksi yhteiskunnallisiksi vaikuttajiksi nousivat ministerit Emil Skog, Valdemar Liljeström ja Viljo Rantala. Lisäksi kansanedustajina toimi lukuisia punakaartin veteraaneja. Punainen turvamies
Punainen turvamies () on humoristinen yleisnimitys kuolevalle, vähämerkitykselliselle perushahmolle elokuvissa ja televisiosarjoissa. Hahmon alkuperä juontaa "Star Trek" -televisiosarjaan, jossa aluksen punapaitaiset turvamiehet joutuvat usein uhraamaan henkensä tärkeämpien henkilöhahmojen puolesta. Punapaidan merkitys on tuoda esiin tilanteen vaarallisuus. Punakaarti
Hautamuistomerkit tulivat käytännössä sallituiksi vasta 1940, jolloin marsalkka C. G. E. Mannerheim antoi määräyksen talvisodan sekä sisällissodan molempien osapuolten kaatuneiden kunniaksi vietettävästä kaatuneiden muistopäivästä. Kummatkin sisällissodan osapuolet nimettiin ”vakaumuksensa puolesta kaatuneiksi”, mutta käytännössä termi liitettiin juuri punaisiin. Laajemmin hautamuistomerkkejä alettiin kuitenkin pystyttämään vasta maan poliittisen tilanteen muututtua toisen maailmansodan jälkeen. Jatkosodan päättymisen myötä eri puolilla maata paljastettiin 1950-luvun puoliväliin mennessä 117 punaisten muistomerkkiä. Niitä pystytettiin lähinnä joukkohaudoille ja teloituspaikoille. Lisäksi hautausmaiden ulkopuolella olleita joukkohautoja alettiin tuolloin liittämään siunattuun maahan ja samalla vilkastui muualle haudattujen vainajien siirtäminen toverihautoihin. Jotkut omaisista kuitenkin vastustivat vainajien uudelleenhautaamista, sillä vanhat hautapaikat olivat jo muodostuneet heille pyhiksi. Myös kirkko aloitti punaisten joukkohautojen siunaamisen yleisesti vasta talvisodan jälkeen. Jatkosodan aikana käynnistettiin valtakunnallinen hanke punaisten hautapaikkojen kirkolliseksi siunaamiseksi. Siitä huolimatta siunaustilaisuuksia on järjestetty viime vuosiin saakka, kuten esimerkiksi Huittisissa vuonna 2008, jolloin piispa Kari Mäkinen siunasi 241 punaista vainajaa. Kaunopunahattu
Kaunopunahattu eli punahattu ("Echinacea purpurea") on monivuotinen yrttikasvi, joka on kotoisin Pohjois-Amerikan kaakkois- ja keskiosien preerioilta ja aukeilta ylängöiltä. Lajista käytetään myös nimeä auringonhattu, jota on käytetty myös joistakin muista punahattujen ("Echinacea") suvun lajeista. Joitakin valkokukkaisia lajikkeita ('Alba', 'White Swan') kutsutaan valkohatuiksi. Punakaarti
Puoluehallinto yritti aluksi valvoa punakaartia niin, että päällikkökuntien kokouksissa oli aina mukana kaksi sen edustajaa. Myöhemmin kevään 1906 aikana tehtävä siirtyi suurlakkokomitean edustajille, joilla ei kuitenkaan ollut samaa arvovaltaa. Ylipäällikkö Kaarlo Luodon ja puoluejohdon välit olivat viileät, jonka vuoksi punakaarti ajautui yhä kauemmas puolueesta. Huhtikuussa 1906 pidettiin punakaartin edustajakokous, jossa oli läsnä 150 edustajaa 87 kaartista. Puoluehallinnosta paikalla olivat Paavo Leppänen ja Jalmari Kirjarinta. Kokouksessa valittu johtava toimikunta koostui lähinnä entuudestaan tuntemattomista lyhyen aikaa työväenliikkeessä mukana olleista henkilöistä. Luoto erotettiin ylipäällikön tehtävästä väitettyjen taloudellisten väärinkäytösten vuoksi ja hänen tilalleen valittiin jälleen Johan Kock. Hän oli tullut työväenliikkeeseen vasta suurlakon aikana, minkä vuoksi Kock ei omannut sen perinteisiä väkivallan vastaisia näkemyksiä, vaan entisenä upseerina korosti avoimesti aseellista toimintaa. Koska hänellä ei ollut yhteyksiä johtaviin sosialidemokraatteihin, syveni punakaartin erkaantuminen puolueen ja suurlakkokomitean valvonnasta vielä entuudestaan. Punakaarti
Suomen Punaisen Kaartin vahvuus oli liikekannallepanon alkaessa 27. tammikuuta 20 000–30 000 miestä, joista vain muutama tuhat oli aseistettuja. Samaan aikaan Pietarista oli kuitenkin jo saapumassa 15 000 kiväärin aselasti. Sodan loppuvaiheessa vahvuudessa oli yleisesikunnan omien laskelmien mukaan noin 75 000 miestä. Sodan aikainen kokonaismäärä nousi todennäköisesti yli 100 000 miehen, joista rintamalla oli samanaikaisesti enimmillään 30 000–40 000 miestä. Suurimpia yksittäisiä kaarteja olivat Helsingin punakaartin lisäksi Tampereen ja Viipurin punakaartit sekä Pietarin suomalainen punakaarti. Lisäksi punaisten riveissä taisteli noin 2 600 naiskaartilaista sekä 3 000–4 000 venäläistä. Punakaarti
Punavankeja päästettiin ehdonalaiseen vapauteen syyskuun 1918 puolivälistä lähtien, jolloin vankileirit siirtyivät Sotavankilaitokselta siviiliviranomaisina toimineen vankeinhoitohallituksen alaisuuteen. Vankileirien purkamisen syynä oli myös länsivaltojen painostus. Vuodenvaihteen jälkeen vankeja oli enää 6 100, ja vuonna 1921, jolloin 40 000 entiselle punakaartilaiselle palautettiin kansalaisoikeudet, heitä oli enää noin 100. Viimeiset 50 punavankia vapautettiin vuonna 1927. Punakaarti
Ensimmäiset punakaartit olivat pääosin aseistamattomia ammattiyhdistysliikkeen jäsenistä muodostettuja ryhmiä, jotka syntyivät vuoden 1905 suurlakon aikana perustetusta kansalliskaartista. Joulukuussa 1905 punakaartit saivat virallisen aseman sosialidemokraattisen puolueen sisällä, mutta ne lakkautettiin Viaporin kapinan väkivaltaisuuksien seurauksena elokuussa 1906. Punakaarti
Helmikuun vallankumouksen jälkeen syntyneen uuden tilanteen myötä työväenliike alkoi samaan aikaan vauhdittamaan omia vaatimuksiaan lakoilla ja työnseisauksilla, joita järjestettiin eri puolilla maata jopa useita satoja. Koska kunnan- ja kaupunginvaltuustot koostuivat vielä tuolloin ainoastaan varakkaasta porvaristosta, pyrittiin monilla paikkakunnilla myös kunnallisen päätäntävallan uusjakoon käyttämällä painostuskeinona kunnallisia yleislakkoja. Lakkojen järjestyksenpitoa varten perustettiin väliaikaisia lakkovahdistoja ja järjestyskaarteja. Ne olivat tilapäisiä muodostelmia, jotka yleensä hajosivat samalla kun lakko päättyi. Lakkokaartit olivat pääsääntöisesti aseistamattomia, eikä niillä myöskään ollut mitään vallankumoukseen tähtääviä pitempiaikaisia suunnitelmia. Vuoden 1905 suurlakko
Helsingissä syntyneeseen järjestysvaltatyhjiöön muodostuivat eri valtaryhmien omat järjestysorganisaatiot. Aluksi Kansalliskaartissa toimi työläisten lisäksi myös ylioppilaita, mutta pitkäaikaisen säätyjaon vaikutuksesta yhteiset järjestysjoukot kuitenkin jakaantuivat työväestön punakaarteihin ja säätyläisten ylioppilaskaarteihin. Viimeksi mainittujen johtoon asetettiin kapteeni Gösta Theslöf. Kaartien toiminta jatkui, oikeistossa Voimaliittona, vuoden 1906 loppupuolelle. Vuoden 1906 Viaporin kapinan aikana kaartien väliset ristiriidat nousivat uudelleen esiin, ja aiheuttivat paikoin voimakkaita sisäisiä jännitteitä. Esimerkiksi Hakaniemen mellakkana tunnetussa välikohtauksessa yhdeksän ihmistä sai surmansa. Tapausten johdosta molemmat järjestysjoukot lakkautettiin senaatin päätöksellä, ja SDP:n johto kielsi punakaartien perustamisen. Kapinan jälkeen Venäjän armeija ja santarmisto kykenivät ottamaan järjestyksenpidon suuriruhtinaskunnassa uudelleen haltuunsa. Toisaalta Suomessa väkivalta vuosien 1904–1906 aikana oli selvästi vähäisempää kuin esimerkiksi Baltian maissa, joissa valtion kontrollin romahduksen seurauksena muun muassa poltettiin kartanoita ja kirkkoja sekä surmattiin aatelistoa. Helsingin punakaarti
Helsingin punakaartin edeltäjä perustettiin marraskuussa 1905 suurlakon aikana, kun myös poliisit olivat yhtyneet siihen. Suurlakon keskuskomitea muodosti järjestyksenvalvojaksi lähinnä työläisistä koostuneen kansalliskaartin, jonka johtoon tuli entinen Venäjän armeijan kapteeni Johan Kock. Kaarti otti päämajakseen Senaatintorilla sijaitsevan pääpoliisiasemaan ja lähetti kaupungille aseistamattomia järjestyspatrulleja. Tämä puolestaa yllätti perustuslaillisten johtaman kaupunginvaltuuston, joka oli jo harkinnut omien poliisivoimiensa perustamista. Valtuusto yritti saada poliisilaitosta komentoonsa, mutta epäonnistutuaan tässä, se muodosti oman suojeluskaartin ylioppilaista ja polyteknillisen opiston opiskelijoista. Punakaartiksi kutsuttiin aluksi kansalliskaartin liikkuvaa osastoa, jonka päällikkönä toimi suurlakon aikana Kaarlo Luoto. Suomen Punainen Kaarti
Punaisen kaartin aselajeina olivat jalkaväki ja tykistö. Lisäksi punaisilla oli käytössään kuusi panssarijunaa sekä muutamia Venäjältä saatuja lentokoneita, joita ohjasivat venäläiset pilotit. Lentokoneita käytettiin lähinnä tiedustelutehtäviin ja niiden merkitys jäi hyvin vähäiseksi. Koska sota käytiin pääosin talvella, olivat sisävesireitin jäässä, eikä laivastoa näin ollen käytetty, lukuun ottamatta sodan viime päivinä tehtyjä evakuointeja. Punakaarti (kulttuurivallankumous)
Jo syksyllä 1966 Mao kehotti punakaartilaisia matkustamaan ympäri Kiinaa ”vallankumouksen kokemusten vaihtamiseksi” ja junamatkustuksesta tehtiin kaartien jäsenille ilmaista. Miljoonat saapuivat pääkaupungissa Pekingissä Tiananmenin aukiolla järjestettyihin suuriin joukkokokouksiin, joissa Mao henkilökohtaisesti vastaanotti kaartilaiset. Valokuvat pientä punaista kirjaa heiluttaneista valtavista väkijoukoista levisivät tuolloin kaikkialle maailmaan. Punakaarti
Punaisten johto oli terroria vastaan, mutta ei kuitenkaan pystynyt kontrolloimaan yksittäisten punakaartien tekemisiä. Sodan alussa osa punakaartien päälliköistä piti terrorilla pelottelua jopa tarpeellisena, mutta yleensä se aiheutui punaisten henkilökohtaisesta kaunasta varakasta porvaristoa kohtaan. Sodan loppuvaiheessa siihen liittyi myös tappion aiheuttamaa katkeruutta. Valkoisten lisäksi terroria kohdistui myös heidän kätyreikseen tai vakoojikseen epäiltyihin työväestön edustajiin. Punaisen terrorin aikana surmattujen henkilöiden kokonaismäärä oli noin 1 650. Teloitukset suoritti yleensä jokin paikallinen komennuskunta, mutta perimmäisessä vastuussa olleita teloituskäskyn antajia on tavallisesti mahdotonta selvittää. Punakaarti
Suurlakon jälkeen kiristyneessä ilmapiirissä punakaartin linja vähitellen jyrkkeni, ja järjestystehtäviin tarkoitetusta kaartista tuli hyökkäysluonteinen vallankumousarmeija. Jo suurlakon aikana oli esillä ajatus aseellisesta vallankumouksesta. Sen juuret olivat marxilaisessa luokkataisteluopissa, mutta myös sortovuosien yhteiskunnallinen levottomuus vahvisti väkivaltaisen toiminnan ihailua ja hyväksyntää. Kun senaatti vahvisti poliisivoimia, koki työväenliike, että toimenpide oli suunnattu juuri sitä vastaan. Radikaali punakaarti muodosti aikaisemmin väkivallattomuutta korostaneeseen pasifistiseen työväenliikkeeseen aivan uudenlaisen organisaation, johon sen veteraanit ja SDP:n puoluehallinto suhtautuivat epäluuloisesti, ja usein myös avoimen kielteisesti. Punakaartien jäsenet olivat yleensä nuoria, jotka olivat liittyneet työväenjärjestöihin vasta suurlakon aikana. Myös niiden johto oli suurimmaksi osaksi uusien työväenliikkeen jäsenten käsissä. Punakaarti
Pohjois-Suomen aseellista toimintaa varten tehtiin kolme sotasuunnitelmaa, joista kuitenkaan yhtäkään ei toteutettu. Jussi Railion laatiman ensimmäisen suunnitelman mukaan aseellisen taistelun piti käynnistyä jo 15. helmikuuta 1919. Se oli kuitenkin täysin epärealistinen, sillä ajankohtaan mennessä ei olisi mitenkään pystytty järjestämään joukkoja ja niiden aseistusta. Yrjö Karppasen laatima toinen suunnitelma oli määrä toteuttaa heinä–elokuun vaihteessa 1919. Sen tavoitteena oli käynnistää Pohjois-Suomessa vallankumous Suomen Punaisen Kaartin Ruotsin Pataljoonan tuella, mutta lopulta aikeesta luovuttiin muun muassa Saksan ja Unkarin vallankumousten epäsuotuisan kehityksen sekä Muurmannin alueen sotilaallisen tilanteen muuttumisen vuoksi. Vuoden 1919 lopussa valmistuneen kolmannen sotasuunnitelman ei ollut enää tarkoitus aloittaa vallankumousta Suomessa, vaan Ruotsin pataljoona lähetettäisiin Muurmannin alueelle taistelemaan brittijoukkoja sekä Venäjän valkoista armeijaa vastaan yhdessä bolševikkien kanssa. Ruotsin pataljoona sekä Muurmannin legioona olisivat myös yhdessä tukeneet Edvard Gyllingin suunnitelmaa Karjalan kommuunin perustamisesta ja skandinaavisesta vallankumouksesta. Sotasuunnitelma kuitenkin menetti merkityksensä, kun britit poistuivat talvella 1920 ja Gylling perusti Karjalan työkansan kommuunin toukokuussa. Punakaarti
Suurlakko alkoi työväestön ja porvariston yhteisenä protestina venäläistämistoimia vastaan, mutta jo muutaman päivän kuluttua osapuolten välille syntyi erimielisyyksiä, mitkä lopulta johtivat kansalliskaartin hajoamiseen. Ylioppilaiden erottua he muodostivat oman suojeluskaartinsa, jonka päälliköksi tuli kapteeni Gösta Theslöf. Viimeisenä lakkopäivänä 6. marraskuuta tilanne kärjistyi jo lähelle väkivaltaista yhteenottoa, kun kansalliskaarti yritti sulkea ennen lakon virallista päättymistä avattuja kauppoja Helsingin keskustassa. Theslöf oli komentanut aseistetut ylioppilaat avaamaan tulen aseistamattomia kansalliskaartilaisia vastaan, kunnes tilanne lopulta raukesi Kockin määrättyä omat miehensä vetäytymään. Kansalliskaarti oli käytännössä aseistamaton. Sen hallussa oli vain pieni määrä käsiaseita, joilla ei olisi pärjätty venäläiselle sotaväelle tai helsinkiläisiltä asekauppiailta kivääreitä saaneille ylioppilaille. Kansanrintama Suomessa
Suomessa yleisesti on käytetty SDP:n ja Maalaisliiton/Keskustan muodostamista hallituksista nimitystä punamultahallitus, joka koetaan neutraaliksi nimitykseksi. Jos nykyään SDP, Keskusta, Vasemmistoliitto ja ehkä RKP muodostaisivat hallituksen olisi hallitus tavallaan kansanrintama, mutta kansanrintama-nimitystä on Suomessa käytetty vain vasemmistoradikalismin nousuaikoihin 1960-luvun lopulla. Punakaarti
Asia otettiin käsittelyyn elokuun lopussa Oulussa pidetyssä ylimääräisessä puoluekokouksessa, jossa punakaartin johtoon kuuluneet Jussi Tuominen ja Jussi Vatanen ilmoittivat, etteivät olleet tietoisia Kockin salaisina pitämistä kapinaan liittyvistä suunnitelmista. Punakaartin arvostelua kokouksessa ei kuitenkaan kuultu, sillä turkulainen räätälimestari ja pitkän linjan sosialidemokraatti Kaarlo Kalke oli jättänyt kirjallisen toivomuksen, että siitä pidättäydyttäisiin puheenvuoroissa. Sen sijaan kaartia puolustettiin muun muassa sillä, että se oli poliisia paremmin onnistuneet pitämään järjestystä yllä esimerkiksi levottomassa Kymenlaaksossa. Joidenkin puoluekokousedustajien mukaan punakaartit olisi pitänyt muuttaa vapaapalokunniksi tai urheiluseuroiksi, koska pelkona oli, että lakkauttamisen myötä työväenyhdistysten jäseniä menisi mukaan porvarillisen "Voimaliiton" toimintaan. Jatkamisen ongelmana taas nähtiin, että senaatin päätöksen jälkeen kaartien olisi pitänyt toimia maanalaisesti, mikä oli työväenliikkeelle täysin vieras ajatus. Punakaartien edustajana ollut Jussi Tuominen kannatti myös lakkauttamista, mutta vaati puheessaan, että niiden myönnettäisiin tehneen suuren palveluksen työväenasialle. Punakaarti
Yksityiskohtaisempi tutkimus käynnistyi kuitenkin vasta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen 1990-luvun alussa, jolloin tiennäyttäjänä toimi Heikki Ylikankaan 1993 julkaistu "Tie Tampereelle". Hänen jälkeensä sisällissota ja punakaarteja ovat tutkineet lukuisat nuoremman sukupolven historioitsijat, kuten Marko Tikka, Aapo Roselius, Tuomas Hoppu ja Teemu Keskisarja. Esimerkiksi Aapo Roselius julkaisi vuonna 2006 valtioneuvoston kanslian rahoittaman tutkimuksen sisällissodan rintamatappioista, jotka hän osoitti punaisten kohdalla jopa 65% aiemmin luultua suuremmiksi. Tuomas Hoppu puolestaan julkaisi vuonna 2017 ensimmäisen laajan tutkimuksen punaisten naiskaarteista. Punakaarti
Suomen Punaisen Kaartin sodankäyntiä johdettiin Helsingin Smolnassa toimineesta yleisesikunnasta, jonka alaisuudessa olivat rintamaesikunnat ja niiden alaisuudessa edelleen piiri- ja paikallisesikunnat. Ylipäällikkö Eero Haapalainen syrjäytettiin tehtävästään huonon sotamenestyksen vuoksi 20. maaliskuuta, jolloin tilalle valittiin kolmikko Eino Rahja, Adolf Taimi ja Evert Eloranta. Esikuntapäällikkönä toimi amerikansuomalainen August Wesley ja sotilasneuvonantajana venäläinen eversti Mihail Svetšnikov, joka oli vastuussa muun muassa punaisten sotasuunnitelmien laatimisesta. Tappioon päättyneen Tampereen taistelun jälkeen punaisten sodanjohto siirtyi Helsingistä Viipurin 9. huhtikuuta, ja samalla ylipäälliköksi tuli Kullervo Manner, joka toimi myös kansanvaltuuskunnan puheenjohtajana diktaattorin valtuuksin. Manner ja lukuisat muut punaisten johtohenkilöt pakenivat Neuvosto-Venäjälle 24.–25. huhtikuuta, jonka jälkeen punaisen kaartin rippeet taistelivat puolitoista viikkoa ilman sodanjohtoa, kunnes viimeisetkin antautuivat Kymenlaaksossa 5. toukokuuta. Suomen Punaisen Kaartin pohjoisin rintama
Suomen punaisen kaartin pohjoisin rintama oli Suomen sisällissodan aikana Vienan Karjalassa suomalaisista koottu punakaarti, jonka Eero Haapalainen valtuutti hyökkäyksellä Pohjois-Suomeen luomaan rintama valkoisten selustaan. Yritys epäonnistui sekä valkoisten vastarinnan että varsinkin suurvaltapoliittisista syistä, kun Neuvosto-Venäjä ja kansanvaltuuskunta kielsivät Brest-Litovskin rauhan sopimuksen mukaisesti punakaartia ylittämästä valtiorajaa. Suomen sisällissodan päätyttyä osa rintaman punakaartilaisista liittyi brittien varustamaan Muurmannin legioonaan ja toinen osa Neuvosto-Venäjän puna-armeijaan, jossa he olivat Vastenin rykmentin perustana. Punakaarti (kulttuurivallankumous)
Keväällä 1967 Maon Shanghain kommuunille antama tuki kannusti punakaartilaisia suorittamaan paikallis- ja aluetasolla ”vallankaappauksia”, joissa paikalliset viranomaiset syrjäytettiin ja punakaartilaiset ottivat heidän virastonsa omaan haltuunsa ja julistivat perustaneensa kommuuneja. Tämän jälkeen Kansan vapautusarmeija otti väliaikaisesti asiat komentoonsa ja punakaartien toimintaa hillittiin väkisin. Mao alkoi kuitenkin pelätä armeijasta lähtöisin olevan ”helmikuun vastavirran” pysäyttävän kulttuurivallankumouksen, ja lietsoi muutamaa kuukautta myöhemmin punakaartit aloittamaan hyökkäyksensä uudelleen. Elokuussa 1967 Kiina ajautui suureen sekasortoon, kun monet armeijan yksiköt hajosivat ja raskaita aseita käsiinsä saaneet kilpailevat kaartit alkoivat taistella toisiaan vastaan eri puolilla maata. Nämä taistelut aiheuttivat enemmän kuolonuhreja kuin kaikki punakaartien siihenastinen toiminta. Punakaarti (kulttuurivallankumous)
Punakaartit ("Hóngwèibīng") olivat Kiinan kulttuurivallankumouksen aikana 1966–1969 radikaalin nuorison perustamia militantteja ryhmiä, jotka hyökkäilivät kaikkea vastavallankumoukselliseksi katsomaansa vastaan. Hyökkäykset kohdistuivat ensin koulujen opettajiin ja älymystöön, sitten kommunistisen puolueen kaadereihin ja lopulta lähes mihin tahansa, jopa toisiin punakaarteihin. Puhemies Mao Zedong kannusti punakaartien toimintaa varsinkin kulttuurivallankumouksen alkuvaiheessa ja käytti niitä välineenä kommunistisen puolueen puhdistamiseen vastustajikseen katsomistaan henkilöistä. Viaporin kapina
Suomen punakaartin johtaja Johan Kock julisti suurlakon kapinallisten tueksi Helsingissä. Venäjän Itämeren laivasto tulitti 1. elokuuta Viaporia ja punakaartilaiset auttoivat kapinallisia pakenemaan Viaporista. Mäkkylässä punakaartilaiset ja suojeluskuntalaiset ottavat yhteen. Helsingin punakaarti järjesti suurlakon, mutta sosiaalidemokraatit ja porvarilliset ryhmät vastustivat kapinaa voimakkaasti. Venäjän armeijan tuloa Viaporiin kapinaa tukahduttamaan pyrittiin estämään lähettämällä 80 punakaartilaista rikkomaan rataa Riihimäen kohdalla. Pohjoinen Haapahuhdan rautatiesilta räjäytettiin 1. elokuuta 
1906. Haapahuhdan sillan räjäyttämisestä seurannut tarve varmistaa rautatieliikenne synnytti päätöksen Riihimäen ratsuväkivaruskunnan perustamiseen 1910-1913 ratsain liikkuvaksi nopean toiminnan joukoksi. Vuoden 1917 yleislakko
Punakaartit järjestäytyivät lakon aikana suojeluskuntia nopeammin etenkin Etelä-Suomessa, alueella, joka tuli sisällissodassa punaisten hallintaan. Lakon lopulla punakaarteja oli yli 300 ja niissä oli noin 50 000 henkilöä. Niiden kautta työväenliike oli lakon aikana käytännössä vallassa eteläisimmässä Suomessa, mukaan lukien Helsingissä. Punakaarteilla ja suojeluskunnilla oli lakon aikana yhteenottoja ja lakossa kuoli yli 20 henkilöä. Punakaartien vastapainoksi perustettiin suojeluskuntia, mutta lähinnä Karjalaan, Pohjanmaalle, Satakuntaan ja Savoon eli alueelle, joka tuli sisällissodassa valkoisten hallintaan. Hämeessä, Lounais-Suomessa ja Uudellamaalla suojeluskuntien toiminta taas tukahtui selvästi lakon aikana. Suomen Punainen Kaarti
Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen Suomen suuriruhtinaskuntaan syntyi valtatyhjiö, jota vuoden 1917 aikana pyrkivät täyttämään porvariston suojeluskunnat ja työväenliikkeen piiriin syntyneet työväen järjestyskaartit. Lokakuussa eri puolilla maata toimineet järjestyskaartit organisoitiin Suomen Ammattijärjestön (SAJ) alaisuuteen valtakunnalliseksi "Suomen Työväen Järjestyskaartiksi". Syksyn aikana yhteiskunnallinen tilanne kiristyi entisestään ja samalla sosialidemokraattisen puolueen ja SAJ:n johto menetti kontrollinsa radikaaleihin työväenkaarteihin.