Kuka Kaarle II Kaljupää oli?
Kaarle Kaljupää
Kaarle II Kaljupää (s. 13. kesäkuuta 823 Frankfurt – k. 5. lokakuuta tai 6. lokakuuta 877) oli frankkilais-roomalainen kuningas ja keisari.
Kaarle (Itävallan arkkiherttua)
Kaarle (5. syyskuuta 1771 Firenze – 30. huhtikuuta 1847 Wien) oli Itävallan arkkiherttua ja sotamarsalkka, jota on pidetty yhtenä liittoutuneiden taitavimmista sotapäälliköistä Napoleonin sotien aikana. Hän oli myös sotateoreetikko ja Itävallan armeijan uudistaja. Kaarle II (Romania)
Kaarle II, (15. lokakuuta 1893 – 4. huhtikuuta 1953) hallitsi Romanian kuninkaana 1930–1940. Kaarle I (Anjou ja Sisilia)
Kaarle ja Beatrice kruunattiin Sisilian hallitsijoiksi 6. tammikuuta 1266. Samaan aikaan Manfred kävi sotaa paavia ja siten myös Kaarlea vastaan kuitenkin 26. helmikuuta 1266 Beneventon taistelussa Manfredin armeija lyötiin hajalle ja hän itsekin kuoli sekasorron aikana. Näin Kaarle saattoi ottaa haltuunsa Sisilian kuningaskunnan molemmat osat, Apenniinien nimimaalla olevat alueet ja Sisilian saaren, myös käytännössä Hohenstaufen suvun Manfredilta, joka oli keisari Fredrik II:n avioton poika. Kaarlo Kaiharju
Kaarlo Kaiharju (e. Hildén; 30. elokuuta 1891 Tervola – 24. kesäkuuta 1960 Tervola) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettaja Isak August Hildén ja Edla Margareeta Holck. Kustaa II Aadolf
Kustaa Aadolf syntyi Ruotsin silloisen valtionhoitajan, Södermanlannin herttuan Kaarlen ja tämän toisen vaimon Holstein-Gottorpin Kristiinan vanhimpana poikana. Kustaan ollessa lapsi hänen isänsä vähitellen (1598–1600) kukisti katolisen kuningas Sigismundin, otti kuninkaanarvon vuonna 1604 ja lopulta 1607 hänet kruunattiin kuningas Kaarle IX:ksi. Kaarle
Württembergin kuningas Kaarle VIII Knuutinpoika Bonde
Kaarlen jälkeläiset eivät perineet kruunua tai valtakuntaa ennen kuin vasta paljon myöhemmin: tiettävästi ensimmäinen hänen kuninkaaksi päässyt jälkeläisensä oli vuonna 1863 Tanskan (Kaarlen perivihollismaan) valtaistuimelle noussut Kristian IX, joka polveutui Kaarlesta isoisoäitinsä, Holstein-Beckin herttuattareksi avioituneen kreivitär Frederikke af Dohnan kautta. Suomea valtansa merkittävänä tukijalkana pitäneen Kaarlen jälkeläisistä keisari Nikolai II nousi vuonna 1894 Suomen suuriruhtinaaksi, jolloin Kaarlen jälkikasvu palasi eräässä muodossa taas hallitsemaan Suomea. Kaarle II (Espanja)
Kaarle II kuoleman jälkeen syttyi hänen valtakunnastaan sota eli Espanjan perimyssota (1701–1714). Siinä olivat osallisina Itävallan arkkiherttuan tukijat Itävalta, Englanti, Portugali ja Alankomaiden yhdistyneet maakunnat, Preussi, Savoiji sekä Hannover sekä Ranskan Kuninkaan Ludvig XIV pojanpoika Anjoun herttua Filip tukenaan vain Ranska. Valituksi tuli ranskalaisten tukema ehdokas, josta tuli hallitsija nimellä Filip V. Hänen myötään Bourbon-suku tuli myös Espanjan valtaistuimelle, mutta valinta aiheutti melkoisia ongelmia vähän myöhemmin Ranskan omassa vallanperimyksessä. Kaarle VI (Ranska)
Kaarle oli edellisen kuninkaan Kaarle V:n ja tämän puolison Bourbonin Jeannen poika. Vuonna 1380, Kaarlen ollessa 11-vuotias, hänet kruunattiin Ranskan kuninkaaksi Reimsin tuomiokirkossa, jossa kuninkaalliset menot oli tapana suorittaa. Ennen kuin hänestä tuli täysvaltainen hallitsija, Ranskaa hallitsivat hänen setänsä, pääasiassa Burgundin Filip II. Vuonna 1388 Kaarle uskaltautui erottamaan tämän ja kokoamaan itselleen päteviä neuvontantajia, "marmosetejä", joista osa oli toiminut jo hänen isänsä aikana. Brissarthen taistelu
Vuonna 868 Kaarle Kaljupää ryhtyi neuvottelemaan Salomonin kanssa ja tunnusti hänet Bretagnen kuninkaaksi. Hän luovutti Contentin lueen ja ehkä myö Avranchen alueen bretonneille. Hásteinn jatkoi kuitenkin ryöstöretkiään Loire-joen laaksossa vielä monia vuosia. Kaarle-herttuan runo
Kaarle-herttuan runo on kahtena 1700-luvulta peräisin olevana käsikirjoituksena ja muutamina katkelmina säilynyt kalevalanmittainen runo. Se kertoo Kaarle-herttuan (kuninkaana Kaarle IX 1604–1611) Suomeen 1595 ja 1599 tekemistä sotaretkistä. Oletettavasti se on sepitetty vasta Kaarlen kuninkaaksitulon jälkeen. K. Kiljander
Karl Mårten Kiljander (22. syyskuuta 1817 Kaavi – 6. syyskuuta 1879 Muhos), suomalaisittain Kaarle Martti ja kirjailijanimeltään K. Kiljander, oli suomalainen pappi ja suomentaja. Hänet tunnetaan parhaiten muutamien J. L. Runebergin teosten suomentajana. Kaarle VI (keisari)
Kaarle VI (syntyään "Charles-Francis-Joseph", 1. lokakuuta 1685 – 20. lokakuuta 1740) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari, Unkarin, Böömin, Kroatian ja Serbian kuningas ja Itävallan arkkiherttua vuosina 1711–1740. Hän syntyi Wienissä keisari Leopold I:n toiseksi pojaksi. Hänen äitinsä oli Leopoldin kolmas puoliso, keisarinna Eleonoora. Vuonna 1713 Kaarle VI joutui säätämään pragmaattisen sanktion taatakseen tyttärensä Maria Teresian kruununperimyksen.
Sen tarkoitus oli estää Habsburgien valtakunnan hajoaminen, ja siinä määriteltiin, että valta periytyisi vanhimmalle pojalle, tai tämän puuttuessa vanhimmalle tyttärelle, tai tämän puuttuessa veljen lapsille. Kaarle IX
Sigismund palasi Puolaan, ja sotaretkeen pettyneenä erotti joukon Suomen johtomiehiä, joita ei pitänyt riittävän luotettavina. Syksyllä 1599 ennen kuin Sigismund ja Suomen aateliset ehtivät toteuttaa uusia suunnitelmiaan, tapahtui pelätty Kaarlen maihinnousu Suomeen. Suomen kaikki linnat vallattiin ja taistelujen päätyttyä Kaarle toimeenpani oikeudenkäynnit, joiden päätteeksi useita Suomen johtohenkilöitä mestattiin muun muassa Turun verilöylyssä. Kaikkiaan mestattuja aatelisia oli viitisenkymmentä, ja useat muut tuomittiin vankeuteen. Kaarle myös korvasi suomalaista ylimystöä ruotsalaisilla. Suomen kuningasmielinen puolue oli saanut katkeran lopun, ja samalla päättyi myös Kustaa Vaasan vuonna 1556 perustamasta herttuakunnasta jatkunut Suomen erillisasema Ruotsin valtakunnassa.
Kaarlen Suomeen tekemistä sotaretkistä on sittemmin Kantelettareen liitetty aikalaisrunoilijan laatima runo Kaarle-herttuan runo, joka on säilynyt kahtena 1700-luvun käsikirjoituksena. Englannin restauraatio
Restauraation toteutti kuningas Kaarle II. Hän oli paennut Britanniasta Cromwellin valtakauden alussa, kun tasavaltalaiset mestasivat hänen isänsä Kaarle I:n vuonna 1649. Vuonna 1660 kuningasmieliset britit sopivat hänen kanssaan ehdot, joiden mukaan hän sitoutui hallitsemaan maata. Hän saapui Doveriin 25.5.1660 ja neljä päivää myöhemmin hänet otettiin riemuiten vastaan Lontoossa, sillä diktatuuriin ja julmuuksiin oli kyllästytty. Kaarle II (Englanti)
Kavaljeeriparlamentti, joka oli aiemmin ollut suosiollinen kruunulle, etääntyi siitä 1670-luvulla kuninkaan sotien ja uskonnollisten käytäntöjen takia. Vuonna 1672 Kaarle antoi ilmoituksen Royal Declaration of Indulgence, jonka tarkoituksena oli lakkauttaa katolilaisia ja muita toisinajattelijoita rankaisevat lait. Samana vuonna Kaarle avoimesti kannatti katolista Ranskaa ja aloitti kolmannen Englannin–Hollannin sodan. Kaarle Paksu
Kaarle Paksu (noin 839 – 13. tammikuuta 888 Neudingen) oli itäfrankkien kuningas vuodesta 884 vuoteen 887 sekä Ranskan kuningas, Italian kuningas ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija nimellä Kaarle III vuodesta 881 vuoteen 887. Kaarle
Englannin kuninkaita () Kaarle III (Espanja)
Kaarle III (20. tammikuuta 1716 – 14. joulukuuta 1788) oli Espanjan kuningas 1759–1788, Napolin ja Sisilian kuningas 1735–1759 (nimellä Kaarle VII) ja Parman herttua 1732–1735 (nimellä Kaarle I). Hän edusti valistunutta yksinvaltiutta. Kaarle III:n vanhemmat olivat Espanjan kuningas Filip V ja tämän toinen puoliso Elisabet Farnese. Kaarle sai suurvaltojen sopimuksella hallittavakseen aluksi Parman herttuakunnan, joka Puolan perimyssodan jälkeen vaihdettiin Napolin kuningaskuntaan, mutta hän luopui siitä perittyään Espanjan kruunun lapsettomana kuolleelta veljeltään Ferdinand VI:ltä. Hercule
Hercule oli nuorin Honoré I (1522–1581) ja Isabella Grimaldin neljästä pojasta. Hänen vanhimmasta veljestään Kaarle II:sta tuli Monacon herra isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1581. Herculeksen kaksi vanhempaa veljeä Francois (1557–1586) ja Horace (1558–1559) kuolivat lapsena. Kaarle II kuoli 34-vuotiaana, ja valtaan nousi 27-vuotias Hercule. Kaarle Albert
Kaarle Albert (italiaksi "Carlo Alberto Amedeo di Savoia"; 2. lokakuuta 1798 Torino – 28. heinäkuuta 1849 Porto, Portugali) oli Sardinian kuningas vuosina 1831–1849. Hän toteutti liberaaleja uudistuksia ja antoi maalleen 1848 perustuslain, joka oli voimassa Italiassa sata vuotta. Vuosina 1848–1849 käymässään sodassa Kaarle Albert pyrki karkottamaan itävaltalaiset Pohjois-Italiasta, mutta kärsi tappion Itävallalle. Kaarle II
Kaarle II on seuraavien henkilöiden nimi: Kaarle II (Monaco)
Luottaen Espanja kanssa 1524 solmittun suojelusopimukseen, Kaarle oli ensimmäinen Monacon herra, joka kieltäytyi tunnustamasta Savoijin herttuaan oikeutta Mentoneen ja Roccabrunaan. 
Kaarle II kuoli, hallittuaan 8 vuotta, 33 vuotiaana, ilman perillisiä ja häntä seurasi Monacon herrana hänen nuorin veljensä Hercule. Kaarle II (Romania)
Seuraavan vuosikymmenen aikana Kaarle II haki vaikutusvaltaa Romanian politiikassa manipuloimalla kilpailevia agraari- ja liberaalipuolueita ja juutalaisvastaisia ryhmiä. Hän ihaili Mussolinin autokraattista johtoa Italiassa ja horjutti Romanian demokratian jo epävakaita perustuksia. Viimein 27. helmikuuta 1938 uusi perustuslaki luovutti kuninkaalle korkeimman vallan maassa. Kaarle II loi Romaniaan Italian mallin mukaisen korporatiivisen diktatuurin ja perusti joulukuussa 1938 kansallisen uudelleensyntymisen rintaman ("Frontul Renașterii Naționale"), jota itse johti. Kaarle X (Ranska)
Kaarle asui edelleen Edinburghissa kun Ranskan monarkia palautettiin 1814 ja valtaistuimelle nousi hänen veljensä Ludvig XVIII:nä. Veljesten välit eivät olleet erityisen läheiset, sillä Kaarle piti Ludvig XVIII:tä petollisena ja uskonnottomana. Ludvig XVIII:n hallitsijakaudella Kaarle johti äärirojalistista opposiota, joka pääsi valtaan Kaarlen pojan, Berryn herttuan murhan jälkeen. Kaarle ei koskaan henkisesti toipunut tästä murhasta. Kaarlesta tuli kuningas 67-vuotiaana 1824, veljensä kuoleman jälkeen. Hänen kruunajaisissaan esitettiin viimeistä kertaa ikivanha Reimsin arkkipiispan suorittama seremonia, jota kumpikaan muista 1800-luvun kuninkaista ei käyttänyt (Kaarlen ohella 1800-luvun Ranskan monarkeista vain Napoleon I kruunattiin). Toivo Harjunpää
Kalle Toivo Immanuel Harjunpää (2. kesäkuuta 1910 Rauma – 21. syyskuuta 1995) oli amerikansuomalainen luterilainen pappi ja kirkkohistorian professori. Hänen uskonnollinen taustansa oli evankelisessa herätysliikkeessä. Kaarle Suuri
Kaarle polveutui vanhasta frankkilaisesta suvusta ja oli ensimmäisen karolingikuninkaan Pipin Pienen vanhin poika ja Kaarle Martelin pojanpoika. Pipinin kuoltua frankkien valtakunta jaettiin Kaarlen ja hänen veljensä Kaarlomanin kesken. Kaarloman kuoli 4. joulukuuta 771 ja jätti koko valtakunnan veljelleen. Kaarle Yksinkertainen
Vuonna 922 aateliset kapinoivat ja Kaarle joutui pakenemaan maasta. Kapinalliset kruunasivat Robert I:n frankkien kuninkaaksi. Lothringenissa maanpaossa ollut Kaarle kokosi armeijan Saksan kuninkaan Henrik I Linnustajan tuella ja marssi takaisin Ranskaan. Seuranneessa Soissonsin taistelussa 15. kesäkuuta 923 kruununtavoittelija Robert I kuoli, mutta Kaarle hävisi. Hän pakeni uudestaan maasta. Yrittäessään palata hänet vangittiin loppuiäkseen ja frankkien kuninkaaksi nousi Burgundin herttua Rudolf. Kaarle V (keisari)
"Kaarle, Jumalan armosta Pyhä Rooman keisari, ikuinen Augustus, Saksan kuningas, Italian kuningas, koko Espanjan, Kastilian, Aragonian, Léonin, Unkarin, Dalmatian, Kroatian, Navarran, Grenadan, Toledon, Valencian, Galician, Mallorcan, Sevillan, Cordoban, Murcian, Jaénin, Algarvesin, Algecirasin, Gibraltarin ja Kanariansaarten kuningas, Molempain Sisiliain, Sardinian ja Korsikan kuningas, Jerusalemin kuningas, Länsi- ja Itä-Intian sekä valtameren saarten ja manteren kuningas, Itävallan arkkiherttua, Burgundin, Brabantin, Lorrainen, Styrian, Kärtnenin, Carniolan, Limburgin, Luxemburgin, Gelderlandin, Neopatrian ja Württenbergin herttua, Alsacen maakreivi, Schwabenin, Asturian ja Katalonian ruhtinas, Flanderin, Habsburgin, Tirolin, Gorizian, Barcelonan, Artois'n, Burgundin Pfalzin, Hainaut'n, Hollannin, Zeelandin, Ferretten, Kyburgin, Namurin, Roussillonin, Cerdagnen, Drenthen ja Zutphenin kreivi, Pyhän Rooman keisarikunnan, Burgaun, Oristanon ja Gocianon maakreivi, Frieslandin, Wendin marskimaan, Pordenonen, Biskajan, Molinin, Salinsin, Tripolin ja Mechelenin herra." Kaarle Suuri
Vuonna 778 Kaarle soti Espanjassa maureja vastaan. Paluumatkalla baskit hyökkäsivät frankkien kimppuun. Taistelussa kuolleesta kreivi Rolandista ("Hruotland") kirjoitettiin myöhemmin kuuluisa Rolandin laulu. Akvitaniasta tehtiin alaikäiselle pojalle, Ludvigille oma alakuningaskuntansa. Paavi kruunasi ja voiteli hänet vuonna 781 yhdessä Italian alakuninkaaksi nimitetyn veljensä Pippinin kanssa. Vuonna 788 myös Baijeri liitettiin lopullisesti valtakuntaan. Suurin osa Länsi-Euroopan kristityistä oli yhdistetty yhteen valtakuntaan. Kaarle II (Englanti)
Kaarlen vaimo Katariina ei pystynyt tuottamaan kruununperillisiä, kaikki raskaudet johtivat keskenmenoihin tai kuolleena syntyneihin lapsiin. Näin ollen Kaarlen todennäköinen kruununperijä oli Jaakko, hänen epäsuosittu roomalais-katolinen veljensä. Vuonna 1678 Titus Oates, entinen anglikaaninen kirkonmies, varoitti aiheetta "paavillisesta salajuonesta" salamurhata kuningas ja korvata hänet Jaakolla. Kaarle ei uskonut väitteisiin, mutta määräsi Danbyn jaarlin Thomas Osbornen tutkimaan tapausta. Jaarli oli erittäin skeptinen Oatesin paljastuksia kohtaan, mutta raportoi asiasta parlamentille. Ihmisiin tarttui antikatolinen hysteria: tuomarit ja juristit kautta maan tuomitsivat oletettuja salaliittolaisia, lukuisia syyttömiä teloitettiin. Kaarle Suuri
Joulupäivänä vuonna 800 paavi Leo III kruunasi Kaarlen Rooman keisariksi. Viimeinen Länsi-Rooman keisari Romulus Augustulus oli luopunut vallasta vuonna 476. Aika oli hyvin valittu: Bysanttia hallitsi tällöin keisarinna, basileios Irene, jota ei lännessä hyväksytty. Tämä oli ensimmäinen kerta kun paavi oli ottanut itselleen oikeuden nimittää keisarin. Tästä lähtien Euroopassa olikin kaksi keisaria, lännessä ja idässä. Kaarle (Valois)
Kaarle (Valois) (1270 – 16. joulukuuta 1325) oli nimellisesti Aragonian kuningas ja Konstantinopolin keisari, mutta todellisuudessa Valois’n (1286–1325), Alençonin, Chartres’n, Anjoun (1290–1325) ja Mainen (1290–1325) kreivi. Kaarle Henrikinpoika Horn
Kaarle Henrikinpoika Horn, Kankaisten herra () (n. 1550 – 16. toukokuuta 1601) oli suomalaissyntyinen ruotsalainen sotapäällikkö. Hänestä tuli sotamarsalkka vuonna 1580 ja valtaneuvos 1588. Hän oli Henrik Klaunpoika Hornin poika. Kaarle
Burgundin herttua Kaarle Suuri
Michael Hart pitää teoksessaan "Ihmiskunnan 100 suurinta" Rooman keisarin arvonimeä sopimattomana niillä perustein, ettei Kaarle ollut syntyperältään, kulttuuriltaan eikä ulkonäöltään roomalainen, eikä hänen valtakuntansa pääkaupunkina ollut Rooma vaan Aachen, eikä valtakunta muutenkaan ollut antiikin Rooman suuruinen. Tosin Kaarle ihaili ja elvytti antiikin kulttuuria, yhdisti Eurooppaa sekä oli tuolloin Euroopan vahvin johtaja. Kaarle Suuri
Kaarlen isä, "major domus" Pipin syrjäytti viimeisen merovingikuninkaan paavin siunauksella vuonna 751 ja kruunautti itsensä uudeksi frankkien kuninkaaksi, ja näin Kaarlesta tuli frankkien toinen kruununperijä yhdessä veljensä kanssa. Pipinin kuoltua Kaarlen ja tämän veljen Kaarlomanin suhteet huononivat; kumpikin koki olevansa laillinen kuningas, Kaarle sen tähden, että oli vanhempi, Kaarloman siksi, että Kaarlen huhuttiin syntyneen ennen vanhempiensa avioliittoa. Veljesten väitetään juonitelleen toisiaan vastaan. Kaarlomanin äkillinen kuolema vain noin 20-vuotiaana esti tilanteen kärjistymisen perimyskiistaksi tai jopa sodaksi. Kaarle Suuri
Joulupäivänä vuonna 800 Kaarlen rukoillessa Pietarinkirkossa ilmestyi paavi ylimyksineen ja kruunasi Kaarlen Rooman keisariksi ("Imperator Romanorum"). Tästä tapahtumasta historiantutkijat ovat montaa mieltä. Kaarlen on sanottu yllättyneen kruunauksesta ja että hän olisi jättänyt saapumatta kirkkoon, jos olisi tiennyt siitä. Eräiden historioitsijoiden mielestä paavi ei kuitenkaan olisi uskaltanut kruunata Kaarlea yllättäin. Kaarle VIII Knuutinpoika Bonde
Kaarle Knuutinpoika osallistui kuningas Eerik Pommerilaista vastaan suunnattuun Engelbrektin kapinaan (1434–1436) ja helmikuussa 1436 hänestä tuli Engelbrekt Engelbrektinpojan rinnalla Ruotsin valtakunnan päämies ("rikshövitsman"). Engelbrektin murhan jälkeen Eerik Pommerilainen tunnustettiin uudelleen kuninkaaksi, mutta Kaarle säilytti edelleen valtakunnan päämiehen asemansa. Kiistat kuninkaan ja Ruotsin ylimystön välillä jatkuivat ja vuonna 1439 Eerik erotettiin lopullisesti valtaistuimelta. Jo tätä ennen Kaarle oli lokakuussa 1438 valittu Ruotsin valtionhoitajaksi ("riksföreståndare"). Kaarlen valtionhoitajakaudella Suomessa tapahtui Davidin kapinaksi kutsuttu talonpoikaiskapina. Valtionhoitajakausi päättyi 1440, kun tanskalaiset valitsivat uudeksi unionikuninkaaksi Eerik Pommerilaisen sisarenpojan Kristofer Baijerilaisen, joka tunnustettiin myös Ruotsin hallitsijaksi. Kaarle II (Romania)
Kaarle tunnettiin enemmänkin aiheuttamistaan skandaaleista kuin johtajankyvyistään. Hän nai Odessassa, Ukrainassa kenraalin tyttären Joanna Marie Valentina ”Zizi” Lambrinon (1898–1953) lain vastaisesti. He saivat pojan: Mircea Gregor Carol Lambrinon. Avioliitto mitätöitiin kuninkaallisella asetuksella 1919. Seuraavaksi hän nai Ateenassa kuningas Konstantin I:n tyttären, Kreikan ja Tanskan prinsessa Helenan 10. maaliskuuta 1921. Avioliitto ajautui pian kriisiin kuninkaan pidettyä yllä suhdetta Elena Wolffiin (”Magda Lupescu”, 1895–1977), juutalaisen apteekkarin tyttäreen, joka oli kaiken lisäksi eronnut. Skandaalin seurauksena Kaarle lähti maanpakoon joulukuussa 1925. Hänet poistettiin kruununperimysjärjestyksestä ja isänsä testamentista tammikuussa 1926. Hänen kuningatar Helenan kanssa saamansa poika Mikael (s. 1921) kruunattiin kuninkaaksi heinäkuussa 1927. Kaarle ja Helena erosivat 1928. Kaarlella oli lisäksi avioton poika rakastajattarensa Maria Martinin kanssa. Filip II (Burgundi)
Kuninkaan sedät ja siten myös Burgundin Filip Rohkea saivat vakavia kilpailijoita, kun entiset, Kaarle V:n aikaisen asiantuntijat ”marmousetit” palasivat hallitsemaan Kaarle VI:n omasta pyynnöstä vuonna 1388. Mutta avustajat saivat lähteä kun Kuninkaan terveydentila paheni vuonna 1392. Filip II joutui kilpailuun kuninkaan veljen Orléansin herttuan Ludvigin kanssa. Kyseessä erimielisyyksissä oli raha, sillä Filip oli kiinnostunut samaan osuutensa valtion kanssaan tulevista rahoita, sillä hänen hovinsa ja alueensa ylläpito tuli kalliimmaksi kuin hän pystyi veroina keräämään. Kuitenkin Orléansin herttuan tuhlaavaisuutta vastaan Filip II asetti minänsä, joka oli uudistuksia ajava, hän saavuttikin melkoisen suosion etenkin pariisilaisten keskuudessa. Kuitenkin tämä terävä ja älykäs ruhtinas jätti pojalleen perinnöksi tuhjän ruhtinaskunnan kassakirstun. Tietenkin hän jätti myös opetuksen demagogista, jolla voitettaisiin kansan suosio. Kaarle V (keisari)
Kaarle (24. helmikuuta 1500 Gent, Flanderi – 21. syyskuuta 1558 Yusten luostari, Espanja) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija Kaarle V vuosina 1519–1556. Hän oli myös Espanjan kuningas 1516–1556 nimellä Kaarle I (Espanjassa ja Latinalaisessa Amerikassa hänet tunnettiin nimillä "Carlos Quinto" ja "Carlos V"). Kaarle kuului Habsburgien sukuun. Kaarle Fredrik
Kaarle Fredrikin vanhemmat olivat Holstein-Gottorpin herttua Fredrik IV ja Ruotsin kuningas Kaarle XII:n vanhempi sisko Hedvig Sofia. Hänen isänsä kaatui suuren Pohjan sodan Kliszówin taistelussa hänen ollessaan vain kaksivuotias, minkä jälkeen hän varttui Ruotsin hovissa. Kaarle XII määräsi Arvid Hornin siskonpoikansa holhoojaksi. Kaarle Fredrik menetti kahdeksanvuotiaana myös äitinsä, minkä jälkeen hänen kasvatuksestaan vastasi hänen isoisoäitinsä Hedvig Eleonoora. Holstein-Gottorpin sijaishallitsijana toimi samaan aikaan Kaarle Fredrikin setä Kristian August, kunnes Tanska valtasi herttuakunnan vuonna 1713. Kaarle Kaljupää
Kaarle Kaljupää ei ehkä sittenkään ollut todellisuudessa kalju. Lisänimi saattoi olla keskiaikaista huumoria. Historioitsijoiden mukaan hänellä todellisuudessa oli paksut hiukset ja runsas parta. Kaarle (Valois)
Kaarle tavoitteli myös keisarin kruunua ja avioitui siksi vuonna 1301 Catherine de Courtenayn kanssa, joka oli nimellinen latinalaisen Konstantinopolin keisarin tittelin haltija ja keisari Baudouin II Porfyrogennetosin pojantytär. Saadakseen paavin siunauksen Kaarle teki sotaretken Italiaan, jossa hän avusti Anjoun Kaarle II:a taistelussa serkkuaan, Sisilian kuningasta Fredrik III:a vastaan. Paavi nimesi hänet vikaarikseen, mutta Kaarlen epäonninen sekaantuminen Italian politiikkaan pilasi hänen maineensa myös Ranskassa 1301-1302. Kaarle XV
Kaarle XV ("Carl Ludvig Eugén", 3. toukokuuta 1826 – 18. syyskuuta 1872) oli Ruotsin ja Norjan kuningas (Norjan kuninkaana Kaarle IV). Kaarle I (Itävalta)
Vuonna 1917 Kaarlen hallitsema kaksoismonarkia rakoili sisäisissä ristiriidoissa sodan eri kansallisuusryhmien erimielisyyksien vuoksi. Kaksoismonarkian toisen puoliskon, Unkarin poliittisesti vahvan maanomistaja-aateliston puolestapuhuja István Tisza erosi pääministerin paikalta kesäkuussa 1917, sillä hän ei hyväksynyt uudeksi keisariksi tulleen Kaarle IV:n Unkarissa toteuttamaa äänioikeusuudistusta. Kaarle Robert
Kaarle Robert (, 1288 Napoli – 16. heinäkuuta 1342 Visegrád) oli Unkarin kuningas, joka tuli maan hallitsijaksi pitkän valtataistelun jälkeen Árpádin dynastian sammuttua. Kaarle Robert oli ensimmäinen Anjoun suvun hallitsija Unkarin valtaistuimella. Kuninkaana hänet tunnetaan myös nimellä "Kaarle I". Kaarlen ja hänen poikansa Ludvigin valtakaudet kestivät yhteensä kahdeksankymmentä vuotta, ja ne muodostavat merkittävän vaiheen Unkarin historiassa.Csorba et al. s. 45. Espanjan perimyssota
Espanjan valtiomiesten päällimmäisenä ajatuksena oli tarve säilyttää imperiumi eheänä ja asettaa se sellaisen haltuun, joka olisi tarpeeksi voimakas takaamaan tuon eheyden. Koko imperiumin säilyminen seuraavalle sukupolvelle oli Kaarle II:n viimeisten elinkuukausien tärkein motiivi, mutta kardinaali Portocarreron johtamat grandet tiesivät, että sotilaallisesti heidän maansa oli naapurimaa Ranskan ja Itävallan armoilla, ilman laivastoa, eikä se voisi vahvistaa vaateitaan. Niinpä Kaarle II, sairasvuoteellaan valtiomiestensä patistamana, allekirjoitti viimeisen testamenttinsa 3. lokakuuta 1700, mitätöiden Maria Teresian ylle asetetun luovutussopimuksen ja määräten koko perintönsä Ludvig XIV:n nuoremmalle pojanpojalle Filipille, Anjoun herttualle. Kun Filip ei kerran ollut välitön kruununperijä (dauphiini ja Burgundin herttua olivat häntä ennen kruununperimysjärjestyksessä), Espanjan hallitus toivoi että tämä järjestely olisi hyväksyttävä Euroopan valtioille, jotka pelkäsivät Ranskan ja Espanjan valtaistuinten yhdistämistä saman monarkin haltuun. Jos Filip kuolisi tai kieltäytyisi, tarjous siirtyisi hänen nuoremmalle veljelleen Berryn herttualle; jos molemmat kieltäytyisivät, jakamaton perintö tarjottaisiin arkkiherttua Kaarlelle. Kaarle Suuri
Ei tiedetä tarkemmin, miksi Kaarle hylkäsi vaimonsa vuoden kestäneen liiton jälkeen. Varmastikin hän oli laskelmoinut, mitä erosta oli seuraava. Langobardit, suuttuneina erosta, hyökkäsivät kostona toden teolla paavin kimppuun. Siinä tilanteessa paavi kutsui Kaarlen joukkoineen apuun. Kaarle lähtikin sotaretkelle, kukistaen pian koko langobardivaltakunnan sekä pelastaen paavin. Langobardiprinsessa saattoikin toimia vain Kaarlen suunnitelmien välikappaleena. Nyt kun Kaarle oli saanut joukkonsa Kirkkovaltion ympäristöön ja paavin liittolaisekseen, kruunautti hän itsensä Italian kuninkaaksi vuonna 774. Kaarle (Valois)
Kaarle oli Ranskan kuninkaan Filip III Rohkea ja Aragonian Isabellan poika. Hän oli erittäin kunnianhimoinen ja yritti saada hallintaansa lukuisia ruhtinaskuntia, joita hän olisi tarvinnut kustantaakseen ylellistä elämäntapaansa. Hänelle kuuluivat alun perin Valois’n ja Alençonin kreivikunnat sekä isältään saama apanaasi. Kaarlen vanhempi veli Filip IV Kaunis, joka vastusti isänsä uutta avioliittoa, tuki tässä veljeään Kaarlea. Filip IV Kaunis nimitti 1311 Kaarlen johtamaan valtuuskuntaa Tournain rauhanneuvotteluihin, jossa oli tarkoitus neuvotella flaamien kanssa. Neuvottelujen aikana Kaarle kuitenkin riitautui kuninkaan neuvonantajan Enguerrand de Marignyn kanssa, minkä jälkeen he olivat verivihollisia. Kiista päättyi Marignyyn teloitukseen 1315. Kaarle Kari
Kaarle (Kaarlo) Kustaa Kari (15. syyskuuta 1897 Kuhmalahti – 19. tammikuuta 1944 Lampero) oli suomalainen eversti ja Mannerheim-ristin ritari numero 66. Kaarle II (Englanti)
Vuoden 1678 lopulla House of Commons asetti Osbornen syytteeseen maanpetoksesta. Vaikka suurin osa valtiosta halusi sotaa katolisen Ranskan kanssa, Kaarle II oli salaa neuvotellut Ludvig XIV:n kanssa yrittäen saavuttaa sopimuksen, jolla Englanti pysyisi puolueettomana rahaa vastaan. Jaarli Osborne oli vihamielinen Ranskaa kohtaan, mutta tyytyi Kaarlen toiveisiin. Osbornen epäonneksi House of Commons ei katsonut jaarlin olleen skandaalin vastahakoinen osallistuja vaan uskoi hänen olleen koko suunnitelman isä. Pelastaakseen jaarlin syytteeltä, Kaarle hajotti kavaljeeriparlamentin tammikuussa 1679. Kaarle IV (Ranska)
Kaarle IV Kaunis, (n. ) oli viidestoista ja viimeinen niin sanottuun suoraan kapetingidynastiaan kuulunut Ranskan kuningas, joka hallitsi vuosina 1322–1328. Hän oli myös Navarran kuningas nimellä Kaarle I, hän oli ennen valtaan tuloaan Marchen kreivi. Suuri Pohjan sota
Kuningas Kaarle XI:n kuoltua vuonna 1697 Ruotsin hallitsijaksi nousi vasta 15-vuotias Kaarle XII. Naapurivaltiot näkivät tilaisuutensa revanssiin tulleen, ja Kaarle XII:n serkku, Saksin vaaliruhtinas ja 1697 Puolan kuninkaaksi valittu August II Väkevä ryhtyi suunnittelemaan Ruotsin Liivinmaan valtaamista. August II sekä Tanskan kuningas Fredrik IV solmivat Dresdenissä salaisen sopimuksen vuonna 1699, johon nopeasti liittyi myös Venäjän tsaari Pietari Suuri. Magda Lupescu
Kaarle II kohosi Romanian kuninkaaksi vuonna 1930 ja hän palasi heti yhteen rakastajattarensa kanssa. Lupesculla katsottiin olevan suurempi vaikutusvalta kuninkaaseen kuin tämän ministereillä, mikä herätti tyytymättömyyttä ja paheksuntaa. Talonpoikaispuolueen puheenjohtaja Iuliu Maniun mukaan Lupescun vaikutus oli syynä lähes kaikkeen pahuuteen Romaniassa. Varsinkin äärioikeistolainen Rautakaarti kiinnitti huomionsa Lupescun juutalaisuuteen. Kaarle syrjäytettiin syyskuussa 1940 ja hän pakeni uudelleen maasta yhdessä Lupescun kanssa. He menivät naimisiin vuonna 1947, jolloin Lupescu otti nimekseen prinsessa Elena. Miehensä kuoltua vuonna 1953 hän asui loppuikänsä Estorilissa Portugalissa. Kaarle XIII
Kaarle oli kuningas Aadolf Fredrikin ja Preussin prinsessa Loviisa Ulriikan toinen poika. Hän jäi lapsena lahjakkaan isoveljensä, kruununprinssi Kustaan varjoon. Eurooppa
Rooman valtakunnan murentuessa Euroopassa alkoi kansainvaellusten aika. Varhaisten aikojen perimätieto säilyi kuitenkin luostareissa. 700-luvulta alkaen islamilaiset kansat valloittivat Euroopan itä- ja eteläosia. Vuonna 800 Rooman keisariksi kruunattu Kaarle Suuri hallitsi laajoja alueita Länsi- ja Keski-Euroopasta. Häntä on kutsuttu "Euroopan isäksi". Hänen valtakuntansa hajoamisen jälkeen perustettiin Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta. Kaarle VIII Knuutinpoika Bonde
Kristoferin kuollessa vuonna 1448 hänellä ei ollut perillistä, mikä johti ongelmiin Kalmarin unionin hallinnasta. Tanskassa unionikuninkaaksi valittiin syyskuussa 1448 Oldenburgin kreivi Kristian, mutta Ruotsissa oli sitä ennen ehditty nimittää kuninkaaksi Kaarle, jonka voittoa vaaleissa auttoi hänen paikalle tuomansa suuri sotajoukko. Ruotsissa muistettiin vielä Kristoferin vaali, jonka tanskalaiset olivat suorittaneet omin päin kysymättä ruotsalaisten mielipidettä, ja nyt Ruotsissa haluttiin unionin johtoon ruotsalainen kuningas. Calixtus II
Paavi Calixtus II (k. 13. joulukuuta 1124) oli paavina 2. helmikuuta 1119 – 13. tai 14. joulukuuta 1124. Hän oli Burgundin kreivi Vilhelmin poika ja hänen syntymänimensä oli Guido Vienneläinen. Hänestä tuli vuonna 1088 Viennen arkkipiispa. Nominoë
Nominoë ilmestyy historiallisiin lähteisiin ensimmäisen kerran Vannesin kreivinä. Tuolloin hän oli frankkien hallitsija Ludvig Hurskaan vasalli. Vuonna 831 Ludvig teki hänestä keisarin delegaatin ("missus imperatoris"). Joissain lähteissä häntä kutsuttiin myös herttuaksi. Ludvig Hurskaan kuoltua hänen kolme poikaansa kiistelivät hänen valtakuntansa jaosta. Kaarle Kaljupää sai vuonna 843 solmitulla Verdunin sopimuksella valtakunnan läntiset alueet, joihin kuului muun muassa nykyinen Ranska. Nominoë nousi kapinaan häntä vastaan, mutta kapinan tarkasta syystä on kiistaa historiantutkijoiden kesken. Nominoën joukot voittivat joka tapauksessa Kaljupään joukot Ballonin taistelussa vuonna 845 ja Kaarlen piti tämän takia tunnustaa Bretagnen autonomia seuraavana vuonna. Nominoë jatkoi kuitenkin alueidensa laajentamista tämänkin jälkeen. Hän hyökkäsi Anjouun ja Maineen, mutta hän kuoli vuonna 851 Vendômessa. Kaarloman II
Kaarloman II kuoli metsästysretkellä. Tapahtumaa on epäilty murhaksi mutta tästä ei ole historiallisia todisteita. Kaarlomania seurasi Ranskan hallitsijana hänen serkkunsa Kaarle Paksu. Kaarle Paksu
Kaarle Paksu on nuorin Ludvig Saksalaisen, joka oli itäfrankkien kuningas (myöhemmin historiassa Saksa), kolmesta pojasta. Hän peri veljiltään näiden hallintoalueet 880-luvun kuluessa ja hallitsi siten muutamien vuosien ajan jälleen yhdistynyttä Karolingien valtakuntaa. Hänen äitinsä oli Baijerin Emma (noin 808 – 31. tammikuuta 876), joka puolestaan oli Welf I:n tytär, ja hänen sisarensa oli keisari ja Akvitanian kuningas Ludvig Hurskaan puoliso Judit von Welf. Kaarle II (Espanja)
Kaarle II avioitui kahdesti, ensiksi Marie Louise d'Orléansin kanssa (kuoli 1689) ja toisen kerran Maria Anna von Pfalz-Neuburgin kanssa. Hovi oli hyvin huolissaan, koska perillisiä ei syntynyt. Tilanteen parantamiseksi käytettiin kaikkia mahdollisia keinoja, jopa pahojen henkien manaamista pois kuninkaasta. Kaarle II (Espanja)
Kaarle II (liikanimeltään Noiduttu, ; 8. marraskuuta 1661 Madrid – 1. marraskuuta 1700 Madrid) oli Espanjan viimeinen Habsburg-sukuinen kuningas vuosina 1665–1700. Hän oli Espanjan kuninkaan Filip IV:n ja kuningatar Maria Anna Itävaltalaisen vanhin poika. Hän peri kruunun isänsä kuoltua vuonna 1665, mutta hänen äitinsä toimi sijaishallitsijana vuoteen 1675 asti. Kaarle II:n kuoltua ilman perillisiä seurasi vuosia kestänyt Espanjan perimyssota. Kaarle (Valois)
Valois’n Kaarle avioitui 16. elokuuta 1290 Corbeil’ssa Anjoun ja Mainen kreivittären Margueriten (1273-1299) kanssa, joka oli Napolin kuninkaan Kaarle II:n ja Unkarin Marian tytär. Avioliitosta syntyi lapset: Kaarle (Valois)
Kaarle tavoitteli valtaa koko ikänsä. Vuonna 1280 paavi tunnusti hänet Aragonian kuninkaaksi enonsa Pietari III:n sijaan, jonka paavi oli julistanut kirkonkiroukseen. Näin hän kilpaili samasta kruunusta enonsa kanssa, joka Sisilian saaren valloituksellaan oli päätynyt paavin viholliseksi. Kaarle avioitui Anjoun Margueriten kanssa, sillä hänellä oli tarkoituksenaan vahvistaa asemiaan Sisiliassa ja tässä tavoitteessaan hän sai tukea paavilta. Kaarle yritti saada Aragonian sotatoimin, mutta aragonialaiset eivät suostuneet syrjäyttämään Pietaria paavin vaatimuksista ja kirkonkirouksesta huolimatta. Kaarlelle jäi vain kardinaalin hatulla suoritettu kruunaus vuonna 1285, minkä takia häntä myöhemmin kutsuttiin ”hattukuninkaaksi”. Myöhemmin hän luopui koko Aragonian tittelistä. Kaarle II (Espanja)
Useat peräkkäiset sukulaisavioliitot olivat vaikuttaneet suvun perimään, minkä seurauksena Kaarle oli pienikokoinen, sairaalloinen ja henkisesti häiriintynyt ja lisäksi impotentti. Tästä kaikesta seurasi voimakas taistelu hänen perinnöstään, sillä hänellä ei ollut perillisiä ja hänen mukanaan siis sammui Espanjaa hallinnut Habsburgien sukuhaara. Hänellä oli niin vaikeita kehityshäiriöitä, että hän oppi kävelemään ja puhumaan vasta viisivuotiaana. Kristian II
Kristian II (1. heinäkuuta 1481 – 25. tammikuuta 1559) eli Kristian Tyranni () oli Tanskan ja Norjan kuningas vuosina 1513–1523 ja Ruotsin sekä samalla koko Kalmarin unionin kuningas vuosina 1520–1521. Hän yritti lopettaa kapinamielisyyden Ruotsin aateliston ja kansan keskuudessa Tukholman verilöylyllä, mikä johti Ruotsin vapaussotaan, jossa Ruotsi irtautui lopullisesti Kalmarin unionista. Tämän epäonnistumisen jälkeen hänet syrjäytettiin pian myös Tanskan ja Norjan valtaistuimilta. Kristian oli Tanskan kuninkaan Hannun ja Kristiina Saksilaisen poika. Kaarle II (Englanti)
Kaarle Stuart, Kaarle I:n ja Henrietta Marian vanhin aikuiseksi varttunut poika, syntyi St. Jamesin palatsissa 29. toukokuuta 1630. Syntyessään hänestä tuli automaattisesti (kuningaskunnan vanhimpana poikana) Cornwallin herttua ja Rothesayn herttua. Pian syntymänsä jälkeen hänestä tuli Walesin prinssi. Englannin sisällissodan aiheuttaman poikkeustilanteen vuoksi Kaarlea ei koskaan virallisesti varustettu Walesin kruununjalokivillä. Kaarle I (Anjou ja Sisilia)
Kaarle I oli Ranskan kuninkaan Ludvig VIII Leijonan postuumi lapsi. Hänen äitinsä oli Kastilian Blanka. Kaarle syntyi melko pian isänsä kuoleman jälkeen. Testamentissaan isä oli määrännyt, että jos syntyvä lapsi olisi poika, tälle kuuluisivat perintöapanaaseina Anjoun ja Mainen kreivikunnat. Nämä kreivikunnat Kaarle sai haltuunsa vuonna 1247 ensimmäisen avioliittonsa kunniaksi. Näin kuningas Ludvig Pyhä halusi kunnioittaa isänsä muistoa ja tahtoa. Samalla Kaarle tuli perustaneeksi toisen Anjoun kreivien dynastian, jota kutsutaan Anjoun Kapetinkien dynastiaksi. Kaarle II (Englanti)
1640-luvulla Walesin prinssin ollessa vielä nuori Kaarle I taisteli parlamenttia ja puritaanijoukkoja vastaan Englannin sisällissodassa. Prinssi oli isänsä mukana Edgehillin taistelussa, ja viisitoistavuotiaana hänestä tuli Englannin joukkojen muodollinen komentaja. Vuonna 1646, kun pelättiin kruununprinssin turvallisuuden puolesta, hän lähti ensin Scillysaarille, sitten Jerseylle ja lopulta Ranskaan, jossa hänen äitinsä oli jo maanpaossa. Toisen sisällissodan aikana vuonna 1648 Kaarle muutti Haagiin, jossa hänen siskonsa Maria ja lankonsa Vilhelm II Oranialainen näyttivät tarjoavan paremman turvan kuin kuningataräidin ranskalaiset suhteet. Kaarle ei päässyt osallistumaan rojalistijoukkojen taisteluihin ennen kuin ne lyötiin ratkaisevassa Prestonin taistelussa. Kansallinen legioonalaishallitus
Kuningas Kaarle II oli pakotettu eroamaan ja lähtemään maasta. Uudeksi kuninkaaksi supistetuilla valtaoikeuksilla nousi Kaarlen nuori poika Mikael. Hän joutui luovuttamaan vallan käytännössä pääministeri Antonesculle. Äärioikeistolaisten voimien valtaannousu johti aiemman hallinnon vainoihin. Entinen pääministeri Nicolae Iorga surmattiin marraskuussa 1940. Lisäksi 60 muuta keskeistä entisen vallan edustajaa myös surmattiin. Myös entiset pääministerit, kuningas Kaarlen kannattajat, Constantin Argetoianu, Gheorghe Tătărescu ja Ion Gigurtu olivat menettää henkensä, mutta heidät saatiin vapautettua legioonalaisten käsistä ja siirrettyä sotilaalliseen suojeluun. Friedrich Karl
Friedrich Karl Ludwig Konstantin von Hessen-Kassel (1. toukokuuta 1868 Panker, Holstein, Preussi – 28. toukokuuta 1940 Kassel) eli Fredrik Kaarle oli Hessenin maakreivi ja Saksan keisari Vilhelm II:n lanko. Hänen ollessaan vielä Hessenin prinssi Suomen eduskunta valitsi hänet Suomen kuninkaaksi lokakuussa 1918, kun Suomesta sisällissodan jälkeen kaavailtiin kuningaskuntaa. Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan Friedrich Karl joutui kuitenkin torjumaan hänelle tarjotun kruunun, eikä hän koskaan saapunut Suomeen. Käytännössä hän ei koskaan toiminut Suomen kuninkaana ja monarkiahankkeesta luovuttiin maassa muutenkin. Friedrich Karl peri Hessenin maakreivin arvon vanhemmalta veljeltään vuonna 1925. Filip II (Espanja)
Filip II:n isä, keisari Kaarle V (Espanjan kuninkaana Kaarle I), asetti poikansa Espanjan varakuninkaaksi vuonna 1543. Hän oli alusta alkaen aina kuolemaansa saakka, espanjalaisten alamaisten suosiossa. Vuodet 1548–1551 Filip II oleskeli isänsä hovissa Brysselissä ja vieraili myös Saksassa, mutta ei tuntenut oloaan kotoisaksi näissä Habsburgien valtakunnan pohjoisissa osissa. Hän tunsi lopulta valtakuntansa pohjoisosia kohtaan niin suurta inhoa, että ei poistunut Pyreneiden pohjoispuolelle enää kertaakaan vuoden 1559 jälkeen. Hinkmar
Hinkmar oli kuningas Kaarle Kaljupään uskollinen tukija keisaria vastaan. Kun Lothar I:n seuraaja Lothar II vuonna 860 yritti erota vaimostaan, Hinkmar kirjoitti aiheesta tiukkasävyisen kirjoituksen "De divortio Lotharii et Teutbergae" (”Lotharin ja Teutbergan avioerosta”). Lothar II:n kuoltua Hinkmar tuki Kaarlea uudeksi keisariksi paavi Hadrianus II:n vastustuksesta huolimatta. Hän ei myöskään hyväksynyt sitä, että paavi nimitti vuonna 876 hänen ohitseen itselleen legaatin Saksan ja Gallian alueelle. Ludvig Änkyttäjä
Ludvig Änkyttäjän vanhemmat olivat Kaarle Kaljupää ja Orléansin Ermentrude. 
Kaarlesta tuli keisari vuonna 875 ja kaksi vuotta myöhemmin hän jätti poikansa sijaishallitsijaksi lähtiessään puolustamaan paavi Johannes VIII:ta. Ludvigista äänestettiin länsifrankkien kuningas joulukuussa 877 sillä ehdolla että hän kunnioitti frankkiruhtinaiden omaisuutta ja oikeuksia. Kaarle II (Englanti)
Kaarle II palasi Englantiin ja saapui Doveriin 23. toukokuuta 1660 ja Lontooseen 29. toukokuuta, jota pidetään Englannin restauraation alkamispäivänä ja joka oli Kaarlen 30-vuotissyntymäpäivä. Vaikka Kaarle myönsi lailla () armahduksen Cromwellin kannattajille, hän jätti armahduksen ulkopuolelle isänsä teloitukseen osalliset. Monet mestaukseen osallistuneista teloitettiin vuonna 1660 karmealla keskiaikaisella tavalla ("hanged, drawn, and quartered"), jossa tuomittu ensin hirtettiin (mutta ei kuoliaaksi asti), sitten häneltä poistettiin sisuskalut, mestattiin ja ruumis revittiin neljään osaan. Oliver Cromwellin, Henry Iretonin ja John Bradshawin ruumiit kaivettiin haudoistaan ja niille suoritettiin kuolemanjälkeinen teloitus. Iuliu Maniu
Vuonna 1926 Maniun edustama Transilvanian kansallispuolue yhdistettiin toisen puolueen kanssa uudeksi Kansalliseksi Talonpoikaispuolueeksi. Puolueen noustua valtaan hän toimi Romanian pääministerinä marraskuusta 1928 lokakuuhun 1930. Maniu tosin erosi kesäkuussa 1930 muutamaksi päiväksi protestina kuningas Kaarle II:n valtaanpaluulle, sillä hän ei hyväksynyt kuninkaan suhdetta Magda Lupescun kanssa. Maniun hallitus epäonnistui uudistushankkeissaan pääasiassa kansainvälisen laman seurausten vuoksi. Hän oli vielä uudelleen pääministerinä lokakuusta 1932 tammikuuhun 1933. Kootakseen voimia kuningas Kaarle II:n valtaa vastaan hän teki 1937 vaaliliiton äärioikeistolaisen Rautakaartin kanssa. Kaarle kuitenkin liittoutui muiden puolueiden kanssa ja keskitti vallan itselleen. Kaarle II (Romania)
Kesällä 1940 Romania pakotettiin luovuttamaan ensin Bessarabia ja Pohjois-Bukovina Neuvostoliitolle (28. kesäkuuta) Molotov–Ribbentrop-sopimuksen mukaisesti ja myöhemmin vielä Pohjois-Transilvania Unkarille (30. elokuuta). Kaarle II nimitti kenraali Ion Antonescun pääministeriksi 4. syyskuuta 1940. Antonescu pakotti välittömästi kuninkaan luopumaan kruunusta, ja Kaarlen poika Mikael I kruunattiin jälleen kuninkaaksi 6. syyskuuta. Kaarle pakeni maasta ja asettui viimein asumaan Portugaliin. Hän nai Lupescun heinäkuussa 1947 Rio de Janeirossa. Kaarlo Koskimies (poliitikko)
Kaarle Yrjö (Kaarlo) Koskimies (vuoteen 1906 Forsman; 8. toukokuuta 1881 Helsinki – 25. kesäkuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen kanslianeuvos, joka toimi "Uuden Suomen" päätoimittajana ja Helsingin yliopiston hallintomiehenä. Koskimies oli myös kokoomuspuolueen poliitikko. Isaacus Rothovius
Kaarle IX kuoli vuonna 1611 ja hänen poikansa Kustaa II Adolf antoi hallitsijavakuutuksensa tuskin 17-vuotiaana Nyköpingissä vuoden viimeisenä päivänä. Nyköpingin valtiopäivillä myös uskonnolliset asiat olivat esillä ja annetut ohjeet katekismuksen oppimisesta, paastomääräyksistä, kirkkokurista tai vaikkapa pappien pukeutumisesta siirtyivät melko muuttumattomina Rothoviuksen Turun aikaisiin constitutiones-laitoksiin. Valtiopäivillä kiinnitettiin erityistä huomiota ankaraan kirkkokuriin ja vastoin uskonpuhdistuksen kantaa katsottiin esivaltakin velvolliseksi tukemaan kirkkokurin noudattamista. Myös tämä periaate tuli myöhemmin jatkuvasti esiin Rothoviuksen virkakaudella Turussa.
Axel Oxenstierna oleskeli myös Nyköpingissä ja 6.1.1612 kuningas nimitti hänet valtakunnan kansleriksi. Rothovius oli jatkuvassa yhteydessä opiskeluvuosiensa ystävään ja kaikkiaan Nyköpingin kaudelta on säilynyt 11 Rothoviuksen valtakunnankanslerille kirjoittamaa kirjettä. Usein hän näiden kirjeiden avulla ajoi asioitaan ohi kirkollisen virkatien. Filip V (Espanja)
Lopulta Kaarle valitsi neuvonantajansa Portocarreron kardinaalin painostamana Ranskan Bourbonit. Hän teki 2. lokakuuta 1700 nuoresta Anjoun herttuasta perillisensä, joskin periaatteessa Espanjan kruununperillinen olisi ollut hänen isänsä kruununprinssi Ludvig, joka oli Kaarle II:n sisarenpoika. Mikäli Anjoun herttua kuolisi tai nousisi Ranskan valtaistuimelle, Espanjan kruunu olisi mennyt kruununprinssi Ludvigin kolmannelle pojalle Berryn herttualle, ja mikäli hän ei jostain syystä voisi vastaanottaa kruunua, sen olisi saanut arkkiherttua Kaarle, tuleva Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle VI. Kaarle (Itävallan arkkiherttua)
Kaarlen isä oli Toscanan suurherttua, vuodesta 1790 pyhä saksalais-roomalainen keisari Leopold II. Kaarle varttui Italiassa. Hän osallistui vuonna 1792 alkaneisiin Ranskan vallankumoussotiin ja menestyi 1793 Aldenhovenin ja Neerwindenin taisteluissa, minkä jälkeen hänet nimitettiin Itävallan Alankomaiden kenraalikuvernööriksi. Vuonna 1796 hänestä tuli Itävallan Reinin-armeijan ylipäällikkö ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kenraalisotamarsalkka. Samana vuonna hän löi useasti kenraali Jourdanin ja Moreaun komentamat ranskalaiset joukot ja pakotti ne perääntymään Reinin länsipuolelle. Toisen liittokunnan sodassa (1798–1802) Kaarle oli jälleen Reinin armeijan johdossa ja päihitti jälleen Jourdanin sekä Massénan joukot. Hän joutui jättämään tehtävänsä huonon terveyden vuoksi vuonna 1800, mutta hänet kutsuttiin takaisin Itävallan kärsittyä tappion Hohenlindenin taistelussa. Ranskalaisten voiton jälkeen Kaarle ei kyennyt kuitenkaan pysäyttämään Moreaun etenemistä Wieniin. Kaarle II (Englanti)
Haagissa Kaarlella oli suhde Lucy Walteriin (joka joidenkin lähteiden mukaan meni salaa naimisiin Kaarlen kanssa) ja heidän pojastaan James Croftsista (myöhemmin Monmouthin ja Buccleuchin herttua) tuli Kaarlen monista aviottomista lapsista merkittävin Englannin poliittisen elämän vaikuttaja. Kaarle Paksu
Kaarle Paksun vanhemmat veljet olivat Baijerin Karloman (830–880), joka oli Baijerin kuningas vuodesta 876 ja Italian kuningas vuodesta 877 aina siihen saakka kun tuli kyvyttömäksi hoitamaan tehtäviään vuonna 879, ja Ludvig III Nuorempi (835–882), itäfrankkien (myöhemmin Saksa) kuningas vuosina 876–882. Julius II
Julius II toimi tarmokkaasti paavin maallisen vallan lisäämiseksi. Hän oli vuorotellen liitossa ja sodassa Ranskan, Saksan ja Venetsian kanssa. Vuonna 1505 Julius II perusti sveitsiläiskaartin paavin turvaksi. Hän sai kutsumanimen "Il Papa terrible" eli "kauhea paavi". Kaarle Fredrik
Kaarle Fredrik (, ; 30. huhtikuuta 1700 Gottorp – 18. kesäkuuta 1739 Rohlsfhagen, lähellä Oldesloea) oli Holstein-Gottorpin herttua, jota kaavailtiin Ruotsin kuninkaaksi Kaarle XII:n kuoleman jälkeen. Hän oli myös Venäjän keisari Pietari III:n isä. Kaarle II (Englanti)
Samaan aikaan yötaivaalla oli näkyvissä komeetta. Sen otaksuttiin olevan Jumalan viesti ja edellä mainittujen koettelemuksien olevan tulos Jumalan vihasta. Aluksi viha kohdistettiin Kaarleen ja hänen hoviinsa, mutta myöhemmin siirryttiin syyttämään katolisia. Tilannetta ei auttanut Kaarlen veljen Jaakon kääntyminen roomalais-katoliseksi vuonna 1667. Kaarle IV (Espanja)
Kaarle IV (11. marraskuuta 1748 – 20. tammikuuta 1819) oli Espanjan kuningas 1788–1808. Hän oli Kaarle III:n toiseksi vanhin poika, mutta nousi vallanperijäksi, koska vanhempi veli Felipe oli jälkeenjäänyt ja kärsi epilepsiasta. Kaarle Tavela
Tavelan vanhemmat olivat talollinen Simo Kaarlenpoika ja Liisa Tuomaantytär. Hän edusti sukutilan viljelijänä yhdeksättä sukupolvea, ja hän oli kirjoitustaitoinen ja muutenkin valistunut talonpoika. Hän toimi kuudennusmiehenä ja oli seurakunnan köyhäinjohtokunnan jäsen. Kun Suomesta lähetettiin eri säätyjä edustava lähetystö Aleksanteri II:n kruunajaisiin, pyysi kenraalikuvernööri Fredrik Vilhelm von Berg, joka oli tavannut ulkomuodoltaankin muhkean Tavelan Tampereella, Tavelaa talonpoikien edustajaksi. Todennäköisesti Tavelan hyvin onnistunut osallistuminen lähetystöön sai suomalaiset talonpojat pyrkimään muutama vuosi myöhemmin keisarin puheille suomen kieltä koskeneessa asiassa. Tavela sai matkalta palattuaan keisarin suosionosoituksena Andreaksen ritarikunnan nauhassa kannettavan kultamitalin ja suuren hopeapokaalin.
Tavelan puoliso oli Justiina Eerikintytär (k. 1884). Kaarle VIII Knuutinpoika Bonde
Kaarle kruunattiin vuonna 1449 Norjan kuninkaaksi, mutta hän joutui luovuttamaan kruunun Kristianille jo seuraavana vuonna. Riitaa unionikuninkuudesta ei saatu sovittua ja vuodesta 1451 Tanska ja Ruotsi olivat sodassa keskenään. Sota oli tuhoisa ja Kaarlea alettiin vastustaa myös Ruotsissa. Erityisesti Kaarlea vastaan asettui kirkko, joka vastusti Kaarlen pyrkimyksiä kuninkuuden vahvistamiseksi, ja kuninkaanvaalissa hävinnyt Oxenstiernojen ja Vaasojen sukuliitto. Vuonna 1457 syttyi kapina, jonka johtomiehiä olivat arkkipiispa Jöns Pentinpoika Oxenstierna ja Eerik Akselinpoika Tott. Kaarle pakeni Danzigiin, ja edellä mainituista tuli hetkeksi valtionhoitajia. Kaarle
Braunschweigin herttua Frankkien valtakunta
Kaarle Kaljupää sai sopimuksessa hallitakseen valtakunnan länsiosan (suurimman osan nykyisen Ranskan alueesta) ja Ludvig Saksalainen puolestaan pääosan nykyisen Saksan ja Itävallan alueista. Veljistä kolmas, Lothar I, sai perinnökseen em. kahden valtakunnan väliin sijoittuneen alueen, joka ulottui nykyisestä Hollannista Välimerelle ja Pohjois-Italiaan. Lotharin hallitsema alue oli kuitenkin mahdoton puolustaa idästä ja lännestä hyökänneiden sukulaisten valloituksilta ja alue hajosi osiin (nykyinen Lothringenin alue). Axel Leijonhufvud
Leijonhufvud vaihtoi puolta ja ryhtyi Kaarlen kannattajaksi, jolloin hänet nimitettiin laamanniksi ja Länsi-Götanmaan käskynhaltijaksi. Hän oli ainoa valtaneuvos, joka osallistui Arbogan valtiopäiville 1597 ja Linköpingin valtiopäivillä 1600 hän vastusti valtaneuvosten tuomitsemista kuolemaan. Tämä teki Kaarlen epäluuloiseksi ja välttääkseen vangitsemisen Leijonhufvud pakeni Saksaan, jossa harjoitti Kaarlen vastaista mielipiteenmuokkausta. Vuonna 1613 hän yritti palata Ruotsiin, mutta Kustaa II Aadolf ei antanut siihen lupaa. Kaarle (Valois)
Avioliittonsa kautta Kaarlesta tuli Anjoun, Mainen ja Perchen kreivi. Hän nai Napolin Kaarle II:n vanhimman tyttären. Hän tavoitteli eräässä vaiheessa sen perusteella Sisilian kruunua. Toisen avioliittonsa hän solmi Konstantinopolin viimeisen latinalaisen keisarin Baudouin II:n pojantyttären ja perillisen Katariinan kanssa, joten hänellä oli vaatimus tähänkin kruunuun. Pariskunta käytti Ranskassa itsestään nimitystä Konstantinopolin keisari ja keisarinna. Ruotsin vallan aika Suomessa
Vuonna 1440 tanskalaiset kutsuivat Kristoffer Baijerilaisen maahan ja hänet julistettiin kuninkaaksi. Ruotsissa käytiin neuvotteluja tunnustamisen ehdoista. Kaarle Knuutinpoika siirtyikin samana vuonna Suomeen ja otti haltuunsa Turun ja Kastelholman linnat luvaten luopua valtionhoitajan asemasta, mikäli saisi koko Suomen läänikseen. Ahvenanmaata lukuun ottamatta tämä toive toteutui. Tilanne muuttui kuitenkin pian, ja pian Kaarle joutui tyytymään pelkästään Viipurin linnalääniin. Turku palasi kuninkaan alaisen voudin valtaan. Kuninkaan tarkoitus oli ehkäistä yhtenäisen Suomen syntyminen. 
Kristofferin kuoltua 1448 Kaarle Knuutinpoika purjehti Viipurista 800 asemiehen kanssa Tukholmaan, jossa hänet valittiin kuninkaaksi (1448–1457), ilmeisesti hänen aseellisen ylivoimansa takia. Hallituskautta leimasi sota Kristian Oldenburgilaista vastaan, mikä lisäsi verorasitusta myös Suomessa. Tänä ajanjaksona Suomi oli kuninkaan merkittävin tukialue. Vuonna 1457 Ruotsin suurylimystö nousi kapinaan kuningasta vastaan, ja tämä pakeni Danzigiin. Kristian Oldenburgilainen valittiin Ruotsin kuninkaaksi. Hän hallitsi vuosina 1457–1464. Uuden kuninkaan kannatus ei kuitenkaan ollut kaikkien jakamaa - varsinkaan Viipurissa. Kaarle Emanuel III
Kaarle Emanuel III (27. huhtikuuta 1701 Torino, Savoiji – 20. helmikuuta 1773 Torino) oli Savoijin herttua ja Sardinian kuningaskunnan toinen kuningas vuosina 1730–1773. Kaarle II (Englanti)
Kaarle kuoli yllättäen keskiviikkona 6. helmikuuta 1685 munuaisten vajaatoiminnasta seuraaviin myrkytysoireisiin eli uremiaan. Kun Kaarle tiesi kuolevansa, hän pyysi isä John Huddlestonin saapumaan salaisesti vuoteensa äärelle ja kääntyi katoliseksi. Kaarle II haudattiin Westminster Abbeyhin. Häntä seurasi kuninkaana Yorkin herttua, josta tuli Englannin ja Irlannin Jaakko II sekä Skotlannin Jaakko VII. Kaarle II (Englanti)
Kaarle II (, 29. toukokuuta 1630 – 6. helmikuuta 1685) oli Englannin, Skotlannin ja Irlannin kuningas vuosina 1660–1685. Hän oli sisällissodan jälkeen mestatun Kaarle I:n poika. Lyhyen tasavaltakauden jälkeen parlamentti kutsui Kaarle II:n Englantiin, ja monarkia samoin kuin anglikaanisen kirkon valta palautettiin. Kuningas oli monissa asioissa parlamentin myötävaikutuksesta riippuvainen, eikä tasavallan tukijoita rangaistu kovin ankarasti. Kaarle I:n kuolemantuomion allekirjoittajat tosin teloitettiin, ja Oliver Cromwellin ruumis poistettiin Westminster Abbeystä.