Mitä tarkoitetaan neo-noir elokuvalla?
Film noir
Film noir liitettiin alun perin vain amerikkalaistuotantoihin, mutta termiä käytetään nykyään kuvaamaan myös muissa maissa tehtyjä elokuvia. Lukuisat elokuvat 1960-luvulta alkaen sisältävät piirteitä klassisen kauden film noirista; näitä teoksia kutsutaan usein neo-noiriksi ("uus-noir"). Noirin usein toistuvat elementit ovat synnyttäneet parodioita 1940-luvun puolivälistä asti.
Noituri
Noituri-tarinat koostuvat kahdesta novellikokoelmasta, jotka julkaistiin suomeksi kronologisessa eikä alkuperäisessä julkaisujärjestyksessä. Tarinat pohjustavat viiden romaanin muodostamaa Noituri-saagaa. Vuonna 2013 sarjaan julkaistiin uusi osa, jonka tapahtumat sijoittuvat aikaan ennen saagaa.
Vuonna 2001 Noiturista julkaistiin puolankielinen elokuva "Wiedźmin" (). Se pohjautui kahteen ensimmäiseen novellikokoelmaan, ja Geraltia esitti Michał Żebrowski. Elokuvan budjetti oli noin 18,8 miljoonaa złotya (noin 4,5 miljoonaa euroa). Elokuva ei kuitenkaan ollut menestys: teattereissa elokuvan näki ainoastaan noin 640 000 katsojaa, ja lipputulot tuottivat arviolta 9,5 miljoonaa złotya, joka ei riittänyt kattamaan elokuvan budjettia. Elokuvan epäonnistumisesta syytettiin pääasiassa sen huonoa tarinaa ja erikoistehosteita. Käsikirjoittaja Michał Szczerbic pyysi vetämään nimensä pois elokuvasta muutama päivä ennen ensi-iltaa, koska hänen mukaansa elokuva poikkesi liikaa hänen käsikirjoituksestaan. Grzegorz Ciechowskin laatimaa musiikkia, kuvankauniita maisemia sekä näyttäviä taistelukohtauksia pidettiin elokuvan onnistuneimpina osina. Noir
Noir on toimintapainotteinen sarja, joka kertoo menneisyyttään selvittävistä palkkamurhaajista, Mireillestä ja Kirikasta. Sarjan loppupuolella toiminnan rinnalle nousee myös paljon psykologisia elementtejä. Neorealistinen elokuva
Aihepiirinsä takia neorealismi liitetäänkin usein vahvasti realistisen kirjallisuuden perinteisiin. Osittain tästä syystä elokuvakriitikot painottavatkin neorealismissa nimenomaan kuvauksen dokumentaarisia ja yhteiskunnallisia piirteitä. Suurin osa neorealistisista taiteilijoista ei kuitenkaan yhdistä elokuviaan realistiseen perinteeseen. Poikkeuksen tekee De Sican kanssa yhteistyötä tehnyt käsikirjoittaja Cesare Zavattini. Film noir
Tutkijat keskustelevat edelleen siitä, voidaanko film noiria kutsua omaksi lajityypikseen. Ranskalaiskriitikot Raymond Borde ja Etienne Chaumeton totesivat vuonna 1955 ilmestyneessä, film noir -tutkimuksen perusteokseksi kohonneessa kirjassaan "Panorama du film noir américain 1941–1953 (A Panorama of American Film Noir)" film noir -elokuvien olevan unenomaisia, erikoisia, eroottisia, ristiriitaisia ja julmia – mutta korostavat heti perään, etteivät kaikki elokuvat sisällä kaikkia näitä elementtejä yhtäläisissä määrin. Borden ja Chaumetonin tavoin myös myöhemmillä tutkijoilla on ollut vaikeuksia löytää osuvaa määritelmää film noirille, jopa siinä määrin, että elokuvahistorioitsija Mark Bould on todennut film noirin pysyvän ”vaikeasti hahmotettavana ilmiönä ... aina juuri ulottumattomissa”. Visual novel
Visual novel () on Japanista lähtöisin oleva videopelien tyylilaji. Se voidaan luokitella interaktiivisen fiktion ("interactive fiction, IF") ja tulkinnasta riippuen myös seikkailupelien alatyylilajiksi. Visual novel -pelit koostuvat yleensä ympäristöä mallintavista taustakuvista, piirretyistä kaksiulotteisista pelihahmoista, taustamusiikista, tekstikerronnasta ja mahdollisesti ääninäyttelystä. Toisinaan peleissä käytetään näyttäviä alku- ja loppuanimaatiota animesarjojen tyyliin. Visual novel -pelit muistuttavatkin usein graafiselta ilmeeltään anime- tai mangateoksia. Blade Runner
Alkujaan "Blade Runner" tuotti odotettua vähemmän Pohjois-Amerikan teattereissa ja jakoi kriitikkoja; osa kehui sen teemallista monimutkaisuutta ja visuaalia ilmettä, kun taas toiset olivat tyytymättömiä sen epätavanomaiseen tahditukseen ja juoneen. Siitä on kuitenkin sittemmin muodustunut suosittu kulttielokuva, ja monet kriitikot pitävät sitä tänä päivänä yhtenä parhaista tieteiselokuvista kautta aikojen. Lavastuksestaan kehuttu "Blade Runner" on säilynyt neo-noir-elokuvien johtavana esimerkkinä ja sillä on ollut suuri vaikutus moniin myöhempiin tieteiselokuviin, -videopeleihin, -animeihin ja -televisiosarjoihin. Vangelisin säveltämä elokuvan soundtrack oli kehuttu ja se oli ehdolla parhaan sävellyksen Baftaan ja Golden Globeen vuonna 1983. Nova
Nova ( eli "uusi tähti") on äkillisesti kirkastuva tähti. Useimmat novat näkyvät vain kaukoputkella, mutta parhaimmillaan nova saattaa olla lyhyen aikaa taivaan kirkkaimpia tähtiä. Novaa sanotaan monesti "räjähtäväksi tähdeksi". Todellisuudessa tavallisessa novassa vain pieni määrä tähden ainetta räjähtää. Tyypillinen nova on lähekkäinen kaksoistähti, joka koostuu jättiläistähdestä ja valkoisesta kääpiöstä. Tavallisesta tähdestä virtaa vetypitoista ainetta valkoisen kääpiön pinnalle. Kun vetyä on kertynyt kyllin, se palaa valkoisen kääpiön pinnalla räjähdysmäisen nopeassa fuusioreaktiossa. Räjähdysmäinen purkaus ei tuhoa kumpaakaan tähteä, mutta nostaa tähtijärjestelmän kirkkautta tuntuvasti. Valkoisen kääpiön kirkkaus kasvaa päivässä tai parissa 7–16 magnitudia. Tähtitieteilijät arvelevat, että novia esiintyy vuosittain Linnunradassa noin 20–60 kappaletta. Suurin osa Linnunradan novista jää kuitenkin tähtienvälisten pilvien peittoon, ja siksi niiden todellista lukumäärää on vaikea arvioida. Joitain "toistuvia novia" on havaittu. "Kääpiönova" muistuttaa novaa, mutta siinä tapahtuu purkauksia tiheästi. Novaa ei tule sekoittaa supernovaan, sillä novapurkaus on paljon supernovaa heikompi. White Noise (elokuva)
White Noise on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut jännityselokuva. Elokuva käsittelee paranormaalia ilmiötä, EVP:tä. Elokuvan on ohjannut Geoffrey Sax. Afrikkalainen elokuva
Nigeriassa tuotetaan huikea määrä elokuvia. Useat elokuvat on yksityisyritysten tai bisnesmiesten rahoittamia, mutta suurin raha liikkuu ”suoraan-DVD:lle” markkinoilla. Miltei kaikki Nollywoodin elokuvat tähtäävät elokuvateatterien ulkopuoliseen jakeluun ja tehdään siksi teknisesltä laadultaan länsimaisia elokuvia heikompitasoisesti. Vuonna 2014 keskivertoelokuvan teon arvioitiin maksavan 25 000–70 000 dollaria, se kuvataan viikossa englanniksi ja valmistuu kuukaudessa. Tyypillinen myynti on yli 200 000 kappaletta maanlaajuisesti. Kauppojen hyllylle ilmestyy jopa viisikymmentä uutta elokuvaa joka viikko. Tuotannot nousevat tavallisesti kannattavaksi 2-3 viikkoa julkaisun jälkeen. Nigerian DVD-jakelun keskeisiä kauppaketjuja ja muita jakelupisteitä operoivat markkinoijat hallitsevat elokuvatuotantojen rahoitusta, tuotantoa ja jakelua. Kartellimaiset markkinoijat vaikuttavat keskeisesti siihen, mitä elokuvia tehdään ja myydään. Elokuvateollisuuden parissa arvioidaan työskentelevän yli miljoona ihmistä eli elokuva on Nigerian toiseksi suurin työllistäjä maatalouden jälkeen. Teollisuudenalan osuus on noin 1,4 prosenttia Nigerian bruttokansantuotteesta (IMF, 2016). Noise.fi
Noise.fi on internetissä toimiva musiikkilehti, joka on pääosin keskittynyt suurelle yleisölle tuntemattomampien ja pienien yhtyeiden tekemisiin. Genrerajoja ei juurikaan ole asetettu, kaikki poprockista rytmimusiikin kautta black metaliin on edustettuna sivustolla. Ainoa rajaus on se, ettei kultalevyartisteista tehdä haastatteluja. Uusien artistien esittely on sivuston tärkein tavoite. Uutiset ja levyarvostelut ovat suosituimmat ja tärkeimmät sivuston osiot, mutta myös muun muassa haastattelut ja keikka-arviot ovat merkittävässä roolissa. Sivusto ylläpitää myös nettiradiota nimeltä "Radio Noise". Kauhuelokuva
Kaikki tutkijat eivät pidä psykoanalyysia aidosti tieteellisenä, ja he ovat etsineet myös kauhuelokuvien tulkitsemiseen muita filosofisia tai psykologisia tapoja. Noël Carroll on lähestynyt kauhuelokuvia kognitivismin näkökulmasta. Carrollin mukaan kauhusta pitäminen on ristiriitaista. Hän on kysynyt tutkimuksissaan, miksi katsoja pelkää sellaista, jonka hän tietää olevan epätodellista, ja pitää sellaisesta, joka ei ole miellyttävää. Carroll kutsuu elokuvan herättämää kauhua taidekauhuksi erotuksena todellisesta kauhusta. Yes or No
Yes or No on Roy William Neillin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraama, joka sai ensi-iltansa vuonna 1920. Melodraaman pääosaa näyttelee Norma Talmadge, joka esittää kahta roolia, Margaret Vanea ja Minnie Berryä, ja hän myös tuotti elokuvan. Grand guignol
Grand guignol on ranskalainen melodraamatyyppi, jossa kuvataan yksityiskohtaisesti synkkiä ja kauhistuttavia tapahtumia, kuten murhia ja raiskauksia. Laji on saanut nimensä kädessä liikuteltavasta Guignol-nukesta, joka on saksalaista Hanswurst-nukkea ja englantilaista Punch-nukkea vastaava ilveilijä ja narri. Guignol-nuken loi nukkemestari Mourquet Lyonissa 1700-luvun loppupuolella. Sieltä nukke kulkeutui Pariisin kabareitten dekadentiksi ohjelmanumeroksi, jossa elävät ihmiset korvasivat nuket. Théâtre du Grand Guignol (1897–1962) Pariisissa erikoistui julmiin melodraamoihin. Termillä on myöhemmin tarkoitettu yleensä verisiä ja väkivaltaisia näytelmiäin ja kauhuelokuvia. Film noir
Lähempi vertailukohta löytyy screwball-komediasta, jonka elokuvahistorioitsijat hyväksyvät laajalti omaksi "lajityypikseen": screwball-komediaa ei määrittele mikään yksittäinen ominaisuus, vaan yleinen luonne ja joukko elementtejä, joista joitakin (mutta harvoin, jos koskaan, kaikkia) löytyy jokaisesta lajityypin elokuvasta. Film noirin screwball-komediaa huomattavasti suuremman moninaisuuden vuoksi tietyt tutkijat, kuten elokuvahistorioitsija Thomas Schatz, kutsuvat film noiria kuitenkin lajityypin sijaan ”tyyliksi”. Tunnettu amerikkalainen film noiriin erikoistunut kriitikko Alain Silver viittaa film noiriin ”syklinä” ja ”ilmiönä”, samalla kun toteaa sillä olevan joidenkin lajityyppien tavoin yhtenäiset visuaaliset ja temaattiset koodistot. Jotkut kriitikot pitävät noiria "tunnelmana", luonnehtivat sitä ”sarjaksi”, tai yksinkertaisesti viittaavat tiettyyn elokuvien joukkoon, jota pitävät noirin "kaanonina". Määritelmästä ei ole yksimielisyyttä. Noitaympyrät
Uusien elokuvien arvioiden lisäksi "Noitaympyrän" toimitus teki erikoisohjelmia muun muassa Cannesin elokuvajuhlilta ja Helsingin Rakkautta ja anarkiaa -festivaaleilta. Film noir
Vuonna 1939 ensiromaaninsa "Syvä uni" julkaissut Raymond Chandler nousi pian kovaksikeitetyn koulukunnan kuuluisimmaksi kirjailijaksi. Chandlerin romaaneista ohjattiin merkittäviä noireja – "Hyvästi, kaunokaiseni" (1944; sovitettu romaanista "Näkemiin, kaunokaiseni"), "Syvä uni" (1946) ja "Nainen järvessä" (1947) – ja hän toimi myös tärkeänä käsikirjoittajana lajityypin parissa, tuottaen käsikirjoitukset elokuviin "Nainen ilman omaatuntoa", "Sinisen dahlian mysteeri" (1946) ja "Muukalaisia junassa" (1951). Siinä missä Chandler rakensi useimmat romaaninsa ja tarinansa Hammettin tavoin yksityisetsivän hahmon varaan, Cain käytti vähemmän sankarillisia päähenkilöitä ja keskittyi enemmän psykologiseen tutkiskeluun kuin rikosten selvittelyyn; Cainin lähestymistapa liitetään kovaksikeitetyn dekkarin alalajina pidettyyn "noir-fiktioon". 1940-luvulla eräs näiden synkkien jännitystarinoiden tuotteliaimmista ja menestyksekkäimmistä kirjailijoista oli Cornell Woolrich (joskus salanimillä George Hopley tai William Irish). Woolrichin tuotantoon perustuu useampi klassisen kauden film noir kuin kenenkään muun kirjailijan: kaiken kaikkiaan kolmetoista elokuvaa, mukaan lukien "Tuntemattoman varjo" (1946), "Deadline at Dawn" (1946) ja "Fear in the Night" (1947). Neorealistinen elokuva
Neorealistinen elokuva on Italiassa 1940- ja 1950-lukujen taitteessa kukoistanut elokuvaliike. Se syntyi toisen maailmansodan jälkeen ja oli teemoiltaan antifasistinen. Ensimmäisenä neorealistisena elokuvana pidetään Roberto Rossellinin elokuvaa "Rooma – avoin kaupunki" (1945). Seuraavan kymmenen vuoden aikana tehtiin noin 90 neorealistista elokuvaa. Vaikka liike on arvostettu, se ei menestynyt kovinkaan hyvin Italian elokuvateattereissa. Noidan kirot
Lappiin sijoittuvan elokuvan alussa Heidi Blåfield-Korhosen esittämä Selma saapuu miehensä Simon (Einar Rinne) kanssa tämän kotitaloon Utuniemeen. Hän saa kuulla Simon sisarelta sokealta Elsalta (Kaisa Leppänen) Utuniemen talon synkästä historiasta. Talon paikalla asui muinoin saamelainen šamaani ja noita Jantukka (Hannes Närhi), jonka suomalaiset uudisasukkaat surmasivat. Ranskalaisen elokuvan uusi aalto
Nimensä mukaisesti uusi aalto mullisti ranskalaisen elokuvateollisuuden. Ennen uutta aaltoa Ranskan elokuvateollisuus oli hyvin hierarkkinen ja suhtautui torjuvasti uusiin vaikutteisiin. Sen sijaan uusi aalto tarjosi pienen budjetin elokuvia ja uusia näyttelijöitä. Studioista siirryttiin Pariisin kaduille, ja ohjaajat vangitsivat uuden sukupolven elintavat, mm. kielenkäytön ja muodin. Italian elokuva
Neorealismin esikuvana pidetään yleensä Luchino Viscontin vuoden 1943 "Riivaajia". Visconti oli saanut vaikutteita ranskalaiselta Jean Renoirilta, joka apulaisena hän oli toiminut ennen sotaa. Visconti kuvasi elokuvassa kaunistelemattomasti Italian maaseudun elämää, mikä järkytti sensoreita. Fasistit kaatuivat 1945, ja monet ohjaajat, kuten Visconti, Alberto Lattuada, Vittorio de Sica ja Roberto Rossellini alkoivat tehdä uuden tyyppisiä elokuvia. He eivät pystyneet tai halunneet kuvata Cinecittàn studioilla, joten he tekivät elokuvansa ulkona ja käyttivät usein amatöörinäyttelijöitä. Film noir
Ranskankielestä tulevaa termiä "film noir" käytti ensimmäisen kerran ranskalainen kriitikko Nino Frank vuonna 1946, mutta termi ei kantautunut vielä tuolloin amerikkalaisiin elokuvapiireihin. Elokuvahistorioitsijat ja -kriitikot ovat määritelleet film noirin kaanonin jälkikäteen, ja termi alkoi olla yleisemmässä käytössä vasta 1970-luvulla. Sitä ennen monia klassisia film noir -elokuvia kutsuttiin melodraamoiksi. Tutkijat väittelevät edelleen siitä, voidaanko film noiria kutsua omaksi lajityypikseen. Noita
Tunnetuimmaksi nykynoidaksi voidaan alkujaan lukea Gerald Gardner. Hän perusti wicca-uskonnon, jonka keskeinen piirre on luonnonnoituuden harjoittaminen. Muita kansainvälisesti tunnettuja nykynoitia on muun muassa Starhawk. Noël Coward
Näytelmätuotannon lisäksi Coward teki uran monella muulla taiteen alalla. Hänen esiintymisensä näyttämöllä alkoivat jo ennen teini-ikää, ja myöhemmin hän näytteli teatterin lisäksi myös useissa elokuvissa. Esimerkiksi Carol Reedin Graham Greene -filmatisoinnissa "Miehemme Havannassa" (1959) hän näyttelee peribrittiläisen yläluokkaisen herrasmiehen ruumiillistumaa, agentti Hawthornea. Coward myös kieltäytyi joistain hänelle tarjotuista elokuvarooleista, kuten tohtori No’n osasta ensimmäisessä James Bond -elokuvassa "Salainen agentti 007 ja tohtori No" (1962), vaikka hänen ystävänsä Ian Fleming häntä siihen suostutteli. Film noir
1940- ja 1950-lukuja pidetään yleisesti amerikkalaisen film noirin ”klassisena kautena”. Vaikka Alain Silverin ja Elizabeth Wardin film noir -tietosanakirja luokittelee "Suurkaupungin kadut" (1931) ja muut ennen toista maailmansotaa tuotetut rikosmelodraamat – muun muassa Fritz Langin ohjaamat "Kiihko" (1936) ja "Karkuri" (1937) – täysiverisiksi film noireiksi, on muilla kriitikoilla tapana kutsua niitä esimerkiksi ”proto-noiriksi”. Ensimmäisenä ”oikeana” film noirina viitataan yleisimmin Latviassa syntyneen ja Neuvostoliitossa oppinsa saaneen Boris Ingsterin elokuvaan "Murha 3. kerroksessa" (1940). Tähtenä toimi unkarilaisemigrantti Peter Lorre, vaikkei esittänytkään elokuvan pääosaa kuten aiemmin Langin elokuvassa "M – kaupunki etsii murhaajaa". Lorre esitti myöhemmin sivurooleja useissa merkittävissä amerikkalaisissa film noireissa. Kohtuullisesta, B-elokuvien yläpään budjetistaan huolimatta "Murha 3. kerroksessa" päätyi aiheuttamaan studiolleen RKO:lle tappiota 56 000 dollaria, lähes kolmanneksen kokonaiskustannuksistaan. "Variety" kutsui Ingsterin teosta ”liian harkituksi ja omaperäisimmillään siltä puuttuu kyky pitää mielenkiintoa yllä. Elokuva on liian taiteellinen tavalliselle yleisölle, ja liian yksitoikkoinen muille.” Elokuvaa ei pidetty uuden suuntauksen, saati lajityypin, alkuna moneen vuosikymmeneen. Italian elokuva
Vaikka neorealistiset elokuvat saivatkin maailmanlaajuista mainetta, ne eivät olleet kotimaassaan erityisen suosittuja. Neorealismi liikkeenä alkoi hajota 1950-luvun alussa. Yhdysvaltalaiset elokuvat olivat palanneet Italian markkinoille, ja Cinecittà avattiin uudelleen, minkä seurauksena myös kotimaan tuotanto alkoi kasvaa. Lisäksi vuonna 1948 valtaan noussut kristillisdemokraattinen puolue ei pitänyt neorealistien tuotantotavoista eikä heidän vasemmistolaisesta ideologiastaan ja antoi tukensa perinteiselle elokuva-alalle. Vaikka varsinainen neorealismi hävisi, sen vaikutus Italian elokuvaan oli suuri. Sen tyylikeinot ja yhteiskunnallis-poliittinen sanoma ovat olleet keskeisiä italialaiselle elokuvalle neorealismin jälkeenkin. Lisäksi se asetti tietynlaisen standardin, johon myöhempiä italialaiselokuvia on verrattu. Italian kulttuuri
1940- ja 1950-luvuilla vallitsi neorealismi. Merkittävimpiä suuntauksen ohjaajia olivat Luchino Visconti, Roberto Rossellini ja Vittorio de Sica. Neorealismi toi esiin sodanjälkeisen italian ongelmat ja loi samalla uutta elokuvallista tyyliä. Se ei käyttänyt studioita, lavastuksia tai ammattinäyttelijöitä osittain olosuhteiden pakosta. Film noir
1940-luvun italialainen neorealismi vaikutti myös osaltaan näennäisen dokumentaarisella autenttisuudellaan amerikkalaisen noirin tyyliin. Billy Wilder, joka myös oli syntynyt Wienissä ja saanut oppinsa Berliinissä, ohjasi vuonna 1945 elokuvan "Tuhlattuja päiviä", joka kertoo neorealismia muistuttavalla tavalla kirjailijan itsetuhoisesta alkoholismista. Elokuva on myös esimerkki luokittelun ongelmallisuudesta: se oli ensimmäisiä film noiriksi kutsuttuja amerikkalaisia elokuvia, mutta on nykyään kadonnut täysin alan näkökentästä. "Alastoman kaupungin" (1948) ohjaaja Jules Dassin on todennut neorealistien inspiroineen häntä käyttämään oikeita kuvauspaikkoja ja amatööristatisteja. Tämä semidokumentaarinen lähestymistapa leimasi merkittävää osaa noireista 1940-luvun lopussa ja 1950-luvun alussa. Neorealismin ohella tyylillä oli myös amerikkalainen ennakkotapaus johon Dassin lisäksi viittaa: ohjaaja Henry Hathawayn "92. kadun talo" (1945) havainnollisti elokuvallisten uutisfilmien samanaikaisen vaikutuksen. Kauhuelokuva
Saksalaisissa ekspressionistissa kauhuelokuvissa (esimerkiksi "Tri Caligarin kabinetti" ja "Nosferatu") hyödynnettiin chiaroscuro-valaistusta sekä käytettiin valon ja varjon ääripäitä. Valaistuksen vaikutuksen Hollywood-elokuviin voi nähdä etenkin Universal Picturesin kauhuelokuvissa 1930-luvulla ja seuraavan vuosikymmenen film noireissa. Kauhuelokuvat käyttävät edelleen ekspressionistista valaistusta ja kuvakulmia. Kauhuelokuvat olivat vielä värielokuvankin läpimurron jälkeen pitkään mustavalkoisia. Niistä tuli värillisiä vasta 1960- ja 1970-luvuilla, mikä johtui erityisesti brittiläisen Hammerin menestyneistä värillisistä kauhuelokuvista. Noita
1400–1600-luvun Euroopassa noitia ja noidiksi syytettyjä vainottiin noitavainoissa. Monessa noituudeksi luetussa perinteessä tai rituaalissa oli alkujaan kyse kristinuskoa varhaisempien uskomusjärjestemien jäänteistä. Ne liitettiin kristinuskon paholaiseen, ja ne saivat piirteitä kristinuskosta. Vanhan ajan noitien ja nykynoitien välinen yhteys on lähes kokonaan katkennut, joskaan ei aivan täysin. Noituutta harjoitettiin aikana, jolloin siitä kirjoitettiin paljon kuvauksia muistiin. Kuvauksista yhdistettynä muuhun kansanperinteeseen ja muihin tietoihin voi saada jonkinlaista käsitystä siitä, millainen oli menneiden aikojen noituuden olemus. Osittain näiden kuvausten avulla nykynoidat ovat rakentaneet omaa "noituuttaan". Noituus
Metsästäjä-keräilijäkulttuureissa usko yliluonnolliseen ja taikuuteen ovat saaneet erilaisia pelon muotoja, ja toisen ihmisen vahingoittamista taikuuden keinoin pelätään suuresti. Uskomus siitä, että salaisen tiedon omaava ihminen kykenee hallitsemaan yliluonnollisia voimia ja aiheuttamaan vahinkoa niiden kautta toisille ihmisille, on luonut pohjan noituuden käsitteelle. Noitauskomuksia on ollut kaikissa kulttuureissa kautta aikojen. 
Kristillisessä Euroopassa, myös Suomessa, varsinkin uuden ajan alussa ja myöhäiskeskiajalla oli laajoja noitavainoja. Monissa kehitysmaissa noitausko on säilynyt. Film noir
Vaikka film noir liitetään usein Hollywoodille epätyypilliseen visuaaliseen tyyliin, joka painottaa tummasävyistä valaisua ja epätasapainoisia sommitteluja, sisältävät film noiriksi yleisesti laskettavat elokuvat toisistaan poikkeavia visuaalisia lähestymistapoja, joista osa on täysin Hollywoodin valtavirtaa. Samaan tapaan film noir sisältää erilaisia lajityyppejä, gangsterielokuvista poliisitutkintakertomuksiin ja goottilaisesta romantiikasta sosiaalisten ongelmien elokuviin – 1940- ja 1950-luvuilla, joka nykyään katsotaan noirin klassiseksi kaudeksi, näitä elokuvia kutsuttiin todennäköisesti "melodraamoiksi". Jotkut kriitikot viittaavat film noiriin omana lajityyppinään, kun taas toiset painottavat, ettei se voi olla sellainen. Vaikka noir liitetään usein kaupunkimaisiin ympäristöihin, sijoittuvat monet klassiset noirit pikkukaupunkeihin, esikaupunkeihin, maaseudulle tai tien päälle; sijainti ei siis voi olla lännenelokuvan tavoin lajityypin määräävä tekijä. Samaan tapaan noiriin usein liitettävät hahmot, yksityisetsivä ja femme fatale, esiintyvät vain harvoissa elokuvissa, joten lajityyppiä ei voida määritellä gangsterielokuvan tapaan hahmojen perusteellakaan. Film noir ei myöskään nojaa mihinkään niin ilmeiseen kuin hirviömäiset tai yliluonnolliset elementit kauhuelokuvissa, spekulatiiviset tulevaisuuskuvaukset science fictionissa tai laulu- ja tanssikohtaukset musikaaleissa. Taide-elokuva
Selvä jakautuminen taide-elokuviin ja viihde-elokuviin syntyi vasta toisen maailmansodan jälkeen. Ankean todellisuuden keskellä elävät ihmiset olivat halukkaita katsomaan viihdettä, mutta elokuvaohjaajilla oli tarve tehdä realistista kuvausta todellisuudesta. Yhdysvalloissa taide-elokuvan kärkinimiä olivat Orson Welles, John Ford ja John Huston, Euroopassa Roberto Rossellini, Carol Reed, Robert Bresson ja Ingmar Bergman. Uuden sävyn elokuvataide sai 1950-luvun vapautunut ilmaisutapa (uusi aalto) erityisesti Ranskassa, johtotähtenään anarkistinen Jean-Luc Godard. Noita
Nykypäivänä pakanoiden ja luonnonuskontojen harjoittajien keskuudessa noituus määritellään yleensä uskomus- ja elämänkatsomustavaksi, eikä sillä ole välttämättä suoraa tekemistä luonnonuskontojen kanssa. Kristinuskon ohella pääasiassa pienryhmien keskuudessa nykypäivään säilyneet uskomukset ja tavat ovat joko muotoutuneet nykypäivänä erityylisiksi elämänkatsomustavoiksi tai ne ovat muokkautuneet muiden luonnonuskontojen (Amerikan alkuperäiskulttuurit, pohjoismaiden šamaanit) tavoista ja rituaaleista. Nero-Film
Heinrichin pojan Seymour Nebenzahlin liittyminen yritykseen kasvatti sen merkitystä. Siitä muodostuikin 1920-luvulla yksi taiteellisesti kunnianhimoisimmista saksalaisista elokuvayhtiöistä. Nero-Filmin listoilla olivat mm. Georg Wilhelm Pabst ja Fritz Lang. Se tuotti mm. elokuvat "Pandoran lipas", "M – kaupunki etsii murhaajaa" ja "Tri Mabusen testamentti". Kauhuelokuva
Kauhuelokuva on elokuvan lajityyppi, jonka päätarkoituksena on herättää katsojassa pelon ja kauhun tunnetta. Kauhuelokuville tyypillisiä elementtejä ovat erilaiset yliluonnolliset ilmiöt ja hirviöhahmot, kuten kummitukset, kuolemaan liittyviä teemoja, vampyyrit, zombit, demonit ja sarjamurhaajat. Kauhuelokuva
Kauhuelokuvissa leikkaukset ovat esimerkiksi vastakuvia, joissa esitetään uhrin reaktio hirviöön, tai kohteita, jotka ennakoivat pahuuden läsnäoloa. Sellainen saattaa esimerkiksi olla ihmissusielokuvassa täysikuu. Kauhuelokuvalle tyypillisiä ovat myös niin sanotut šokkileikkaukset, joiden tarkoituksena on säikyttää katsoja. Šokkileikkaus on nopea siirtyminen järkyttävään kuvamateriaaliin, ja sen vaikutusta tehostetaan muilla elokuvatekniikoilla, kuten kuvan rajauksella ja äänitehosteilla. Neofolk
Neofolk on musiikillinen tyylilaji ja alakulttuuri, joka syntyi 1980-luvun Englannissa post-punk- ja industrial-piireissä. Industrialin ja post-punkin "koneellinen" ja keinotekoinen äänimaailma jäi taka-alalle ja teemoja ja soittimia lainailtiin vanhemmasta kansanmusiikista ja uudemmasta folkrockista. Osa yhtyeistä on lähempänä akustista kansanmusiikkia ja folkia, osa taas käyttää enemmän sampleja ja syntetisaattoreita. Keskeisiä varhaisia yhtyeitä olivat muun muassa Current 93, Death in June ja Sol Invictus. Noiduttu
Elokuvan tekoon osallistui myös surrealisti Salvador Dalí. Hitchcock halusi tehdä elokuvan aikakauden muotitieteestä psykoanalyysistä, mutta on myöhemmin todennut, että elokuvassa se on pelkkää hömppää. Hän on luonnehtinut elokuvaa "takaa-ajotarinaksi, joka on kääritty puolivillaisen psykoanalyysin pakettiin". Dalín osuus on elokuvan unikohtaus, josta on tullut itse elokuvaa tunnetumpi. Kohtaus oli alun pitäen 20 minuutin mittainen, mutta Hitchcockin mielestä se ei oikein sopinut Hollywood-elokuvaan, ja suurin osa siitä leikattiin pois. Dalín tyyli on kuitenkin tunnistettavissa silmineen, jotka muistuttavat Dalín ja Luis Buñuelin yhteisistä elokuvista "Andalusialainen koira" ja "Kulta-aika". Elokuva on naisen persoonallisuuden tutkielma, ja se kuuluu ensimmäisenä aihetta käsittelevään kolmen elokuvan sarjaan, josta kaksi muuta ovat "Psyko" ja "Marnie – vaarallisella tiellä". Tosin käsitys sarjasta ei välttämättä ole Hitchcockin oma näkemys.. Noita
Noita tarkoittaa ihmistä, jolla uskotaan olevan yliluonnollisia kykyjä. Noitia ovat erilaiset luonnonkansojen tietäjät: poppamiehet, velhot ja šamaanit. Satujen vakiohahmo on ilkeä "noita-akka". Eräs noitien laji on pääsiäisnoita. Suomessa erityisen tunnettu on lapinnoita, saameksi "noaidi". Nuortenelokuva
Nuortenelokuvien tarinat sijoittuvat usein kouluun, urheilun tai muiden harrastusten maailmaan, historiallisten tapahtumien kuten sotien yhteyteen tai fantasiamaailmoihin. Monet urheiluelokuvat ovat samalla nuortenelokuvia, ja monet kauhuelokuvat on suunnattu erityisesti teiniyleisölle – esimerkkeinä "Perjantai 13." -elokuvasarja ja "Scary Movie" -kauhukomediat. Nuorisoelokuvan muita alalajeja ovat tieteiselokuva (draama tai komedia), seksikomedia, kouluelokuva, romanttinen melodraama sekä ongelmanuorisoa käsittelevä draama, joka yhdysvaltalaisessa nuortenelokuvassa on runsaimmin ja pisimpään tuotettu alagenre. Julian Nott
Elokuvia Nuorena nukkunut (vuoden 1937 elokuva)
Elokuva sai aikalaisarvioissa yleisesti kiitosta. Veikko Sirviö (Ilta-Sanomat) pahoittelee ensin, ettei elokuva kykene täysin välittämään alkutekstiä, mutta huomauttaa sitten: ""Nuorena nukkunut" on filmikertomuksenakin kuitenkin saavutus, joka antaa kaikille kotimaisen elokuvan ystäville syytä iloon: suomalaisen filmitaiteen taival näyttää ratkaisevasti käyvän täyttymystään kohti." Arvo Ääri (Helsingin Sanomat) kirjoittaa: "Tuliolle on annettava avoin tunnustus taiteellisesta lyyrillisyydestä". Kriittisiäkin arvioita aikalaislehdissä on: "[Kuvaaja Erik Blombergin ansiota] on suuressa määrin se, että [elo]kuva on näinkin nautittava." Campo de’ Fiori (elokuva)
Bonnardin ohjaustyöt edustavat muun muassa Alessandro Blasettin elokuvan "Quattro passi fra le nuvole" (1942) ja Luchino Viscontin "Riivajien" (1943) tavoin siirtymävaihetta kohti toisen maailmansodan jälkeistä neorealismia. "Campo de’ Fiorin" miljöö on enimmäkseen realistinen ja sen päähenkilöt ovat Caterina Boratton esittämää Greta Garbo -hahmoa lukuun ottamatta tavallisia kansanihmisiä. Elokuvassa puhutaan tuolloin vielä osittain pannassa olleita murteita ja se sisältää useita viittauksia meneillään olleeseen sotatilaan. Sinällään tavanomaisen romanttisen komedian hyväntahtoinen huumori kohdistuu päähenkilön yläluokkaisiin pyrkimyksiin sekä Peppino De Filippon esittämän naissankarin maailmankuvaan. Anna Magnanin voimakas ja maanläheinen työväenluokan nainen Elide on puhdasta neorealismia, kun taas Boratton Elsa ja hänen maailmansa ovat kuin muistuma ”valkoisista puhelimista”, jotka "Campo de’ Fiorissa" ovat muuttuneet jo harmaiksi. Italialaisen elokuvan historia
Toisen maailmansodan jälkeen Italiassa nousi neorealistinen elokuva, johon maan elokuvatuotanto edelleen usein liitetään. Ensimmäisenä neorealistisena elokuvana pidetään Luchino Viscontin vuoden 1943 "Riivaajia", jonka jälkeen tyylin klassikoita ohjasivat erityisesti Roberto Rossellini ja Vittorio De Sica. Vaikka neorealismin merkitys Italian elokuvalle on suuri, liike alkoi hajota jo 1950-luvulla. Elokuva-ala alkoi samalla selviytyä sodasta, ja tuotantomäärät alkoivat samalla kasvaa. Ei-ammattilaiset – nunna, konna ja huora
Ei-ammattilaiset – nunna, konna ja huora () on vuonna 1994 ensi-iltansa saanut Hal Hartleyn ohjaama, tuottama ja käsikirjoittama yhdysvaltalais-brittiläis-ranskalainen neo-noir-tyylinen jännityskomediaelokuva, jonka pääosissa ovat Isabelle Huppert, Martin Donovan ja Elina Löwensohn. Hal Hartleyn ohella Ted Hope oli myös tuottamassa elokuvaa. Vampyyritanssijatar
Nordisk Films Kompagnin tuottama "Vampyyritanssijatar" on mainittu yhtenä ensimmäisistä vampyyrielokuvista, mutta todellisuudessa se on valkoinen orjakauppa -elokuvien ja Asta Nielsenin "Kuilun" vanavedessä tehty eroottinen melodraama. Elokuvan ”vampyyri” on klassisen tanssijakoulutuksen saaneen Clara Wiethin esittämä femme fatale, jonka naisellinen viehätysvoima ajaa rakastuneen miehen tuhoon. Nimitys vamppi vakiintui myöhemmin Yhdysvalloissa Helen Gardnerin ja Theda Baran tähdittämien elokuvien myötä. August Blomin ohjaustyön ansioita ovat juonta kuljettava määrätietoinen leikkaus, tuolloin vielä harvinaiset lähikuvat sekä teatteriyleisön reaktoiden kuvaaminen loppuhuipennuksen luoman vaikutelman lisäämiseksi. Noita (vuoden 1922 elokuva)
Noita ("Häxan") on tanskalaisohjaaja Benjamin Christensenin ruotsalainen kauhuelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1922. Elokuva on osittain dokumentaarinen, ja se pohjautuu Christensenin tutkimuksiin noitavainoista. Noiduttu sydän
Elokuvassa Yhdys­valtojen pohjois­valtioista tullut etsivä törmää syvän etelän New Orleansissa tutkittavaan tapaukseen, joka etenee painajais­unen oudolla logiikalla ja alkaa saada yhä kummal­lisempia ja maagisempia piirteitä voodoo-rituaaleineen ja saatanan­palvontoineen. Rikoselokuva
Vakoiluelokuvat kuvaavat yleensä hallituksen vakoilijan suorittamaa tiedustelua. Lajityyppi on ollut aina maailmanlaajuisesti suosittu, sillä se on tarjonnut katsojille jännittävää pakoa todellisuutta, kiinnostavaa teknologiaa ja eksoottisia tapahtumapaikkoja. Erityisen suosittuja vakoiluelokuvat olivat 1960-luvulla kylmän sodan aikana. Tunnetuin elokuvavakooja on ehdottomasti James Bond. Muita vakoiluelokuvia ovat esimerkiksi "Vakoilija kylmästä" ja jotkut Alfred Hitchcockin elokuvat, kuten "39 askelta" ja "Notorious – kohtalon avain". Vakoiluelokuva voidaan myös luokitella jännityselokuvan alalajiksi. Noise
Ääripään noise saattaa olla teemoiltaan usein tarkoituksellisen provosoivaa. Esimerkiksi Whitehousen tuotannossa toistuvia teemoja ovat seksuaalinen väkivalta, sadismi ja naisviha. Toisaalta skenen tunnetuimpiin tekijöihin kuuluva Merzbow kannattaa PETA-järjestöä ja levyillä on eläinsuojeluteemoja. Keisari Nero (elokuva)
Ambrosio Filmin tuottama "Keisari Nero" on edellisenä vuonna valmistuneen "Pompeijin viimeisten päivien" ohella yksi italialaisen historiallisen mykkäelokuvan prototyypeistä. Tyyliltään teatterimainen elokuva koostuu erillisistä kohtauksista, joiden visuaalinen huipentuma on punaiseksi värjätty Rooman palo trikkikuvineen. Kristittyjen vaino on "Keisari Nerossa" vain sivujuonne eikä roomalaisteemaa vielä käytetä italialaisen nationalismin lietsomiseen toisin kuin esimerkiksi Enrico Guazzonin ohjaustöissä. RealDoll
Populaarikulttuurissa RealDoll on ollut aiheena useissa fiktio- ja dokumenttielokuvissa. Sitä käsitteleviä fiktioelokuvia ovat olleet kanadalais-yhdysvaltalainen draamakomedia "Lars ja se ainoa oikea" (2007), ranskalainen farssi "Monique" (2002) ja yhdysvaltalainen elokuva "Love Object" (2003). Aihetta käsitteleviin dokumenttielokuviin kuuluu muun muassa suomalaisen Katja Niemen dokumenttielokuva ”R” niin kuin Realdoll vuodelta 2009. Myös muoti- ja glamour-valokuvaaja Helmut Newton on kuvannut RealDoll-nukkeja, ja kuvia on julkaistu hänen omaelämäkerrassaan – Playboy-lehden sen sijaan kerrotaan kieltäytyneen niiden julkaisemisesta, koska aihetta pidettiin liian outona. ReallDollin kaltaiset nuket esiintyvät aiheena myös yhdessä "Sons of Anarchy" -televisiosarjan jaksossa. Nero-Film
Elokuvaohjaaja Richard Oswald ja tuottaja Heinrich Nebenzahl perusivat Nero-Filmin 1925. Yritys sai nimensä perustajiensa nimistä: ne-alku tuli Nebenzahlista ja ro Richard Oswaldin nimikirjaimista. Karkuri (vuoden 1937 elokuva)
Elokuva perustuu löyhästi rikoskaksikko Bonnie ja Clyden tositarinaan, ja se on monien samaa rakastavaiset karkumatkalla -teemaa käyttävien myöhempien elokuvien edeltäjä. Sitä voidaan pitää myös film noirin edeltäjänä. "Karkurissa" on ajalleen poikkeuksellisen paljon viittauksia väkivaltaan. Film noir
Analysoidessaan myöhäisen ja itsetietoisen tyylitellyn klassisen film noirin "Kohtalokkaan tapaamisen" visuaalisuutta, kriitikko Alain Silver kuvailee, kuinka kuvaustyyli vahvistaa tarinan teemoja ja tunnelmaa. Eräässä kohtauksessa hahmot nähdään "kulmikkaiden muotojen sekasorron" läpi, ikään kuin "vangittuna käsin kosketeltavaan kurimukseen tai suljettuna ansaan". Silver esittää, että "sivuvaloa on käytetty ... kuvastamaan hahmojen ristiriitaisuutta", kun taas alhaaltapäin valaistut kuvat "noudattavat visuaalisen ilmaisun traditiota, joka liittää ylöspäin lankeavat varjot kasvoilla epäluonnollisuuteen ja pahaenteisyyteen". Elokuva
Kauhuelokuvien päätarkoituksena on herättää katsojassa erilaisia tunnetiloja, kuten pelkoa ja kauhua. Kauhuelokuville tyypillisiä elementtejä ovat erilaiset paranormaalit esiintymät, kuten aaveet. Yleisimpiä ovat vampyyrit, zombit, hirviöt, sarjamurhaajat tai demonit. Usein kauhuelokuvien hahmot ja tarinat ovat peräisin kirjoista, tai ainakin ne ovat inspiroineet käsikirjoittajia/elokuvantekijöitä. Kauhuelokuvia on aina kritisoitu silmittömästä väkivallasta, tai niiden vähäisestä budjetista. Hyvänä esimerkkinä toimivat splatter-elokuvat, joiden päällimmäisenä tarkoituksena on yhdistää huumori, silmitön väkivalta sekä kauhu keskenään. Splatter- sekä Gore-tyyppisiä elokuvia voikin pitää eräänlaisena kauhugenren alalajina. Postimies soittaa aina kahdesti
Neo-noir-jännityselokuvan pääosissa ovat Jack Nicholson Frank Chambersina ja Jessica Lange Cora Smithinä. "Postimies soittaa aina kahdesti" on eroottinen jännityselokuva. Italialaisen elokuvan historia
Neorealismin esikuvana pidetään yleensä Luchino Viscontin vuoden 1943 "Riivaajia". Visconti oli saanut vaikutteita ranskalaiselta Jean Renoirilta, joka apulaisena hän oli toiminut ennen sotaa. Visconti kuvasi elokuvassa kaunistelemattomasti Italian maaseudun elämää, mikä järkytti sensoreita. Elokuva kiellettiinkin fasismin aikakaudella. Fasistihallinto kaatui 1945, ja monet ohjaajat, kuten Visconti, Alberto Lattuada, Vittorio De Sica ja Roberto Rossellini alkoivat tehdä uuden tyyppisiä elokuvia. He eivät pystyneet tai halunneet kuvata Cinecittàn studioilla, joten he tekivät elokuvansa ulkona ja käyttivät usein harrastelijanäyttelijöitä. Italialaisen elokuvan historia
Sodan jälkeen syntynyttä uutta tyyliä kutsutaan neorealismiksi. Yleiseen tietoisuuteen tyyli tuli 1945 Rossellinin ohjaaman "Rooma – avoin kaupunki" myötä. Sen dokumentaarisesta otteesta, jälkiäänitetystä ääniraidasta ja improvisaatioon perustuvasta laadusta tuli neorealismin keskeisiä piirteitä. Neorealismi oli osittain aikansa taloudellisen tilanteen tuote, mutta se oli samalla osa Italian kulttuurista muutosta, jonka tarkoituksena oli lakaista pois fasismin jäänteet. Muita merkittäviä neorealistisia elokuvia olivat Viscontin "Maa järisee" (1948) ja Rossellinin "Paisa – vapauden tuli" (1946) ja "Saksa vuonna nolla" (1947). Kolmas merkittävä neorealisti oli Vittorio De Sica, joka työskenteli tyylistä paljon kirjoittaneen käsikirjoittaja Cesare Zavattinin kanssa. De Sican merkittävimpiä elokuvia olivat "Sciuscià – viattomat" (1946), "Polkupyörävaras" (1948) ja "Umberto D. – elämän vanki" (1952). Film noir
Film noirin visuaalinen tyyli on saanut voimakkaita vaikutteita saksalaisesta ekspressionismista, 1910–1920-luvuilla vallinneesta taidesuuntauksesta, joka vaikutti niin teatterissa, valokuvauksessa, maalauksessa, kuvanveistossa, arkkitehtuurissa kuin elokuvassakin. Voimakkaasti kasvavan Hollywoodin tarjoamat mahdollisuudet ja myöhemmin natsien valtaannousu Saksassa johtivat monien ekspressionismin kanssa työskennelleiden tai sitä tutkineiden elokuvantekijöiden muuttoon Yhdysvaltoihin. Fritz Langin, Robert Siodmakin ja Michael Curtizin kaltaiset ohjaajat toivat mukanaan Hollywoodiin dramaattisesti varjoisan valaisutyylin sekä psykologisesti ilmaisuvoimaisen lähestymistavan visuaaliseen sommitteluun – mise en scèneen – ja ohjasivat saavuttuaan jotkin tunnetuimmista klassisista film noireista. Langin vuonna 1931 kaksi vuotta ennen Saksasta lähtöään ohjaama merkkiteos "M – kaupunki etsii murhaajaa" on ensimmäisiä merkittäviä äänellä varustettuja rikoselokuvia, joka yhdistää noirille ominaisen visuaalisen tyylin noir-tyyliseen juoneen, jossa päähenkilö on rikollinen (kuten hänen menestyksekkäimmät takaa-ajajansakin). Ranskalaisen elokuvan uusi aalto
Uusi aalto korosti ohjaajan asemaa, ja edelleenkin ohjaajalla on suurin valta elokuvaa tehdessä, mikä auttaa ohjaajaa toteuttamaan haluamansa vision. Osa ohjaajista, aidon auteur-ohjaajien tavoin, myös käsikirjoittaa yhä elokuvansa itse. Hullu Pierrot
Yhdysvaltalainen kriitikko James Monaco kirjoittaa elokuvaa käsittelevässä artikkelissaan, että elokuva on ”romanssi sanan vanhimmassa, kuten myös kaikkein uusimmassa mielessä”, ja se myös tapahtuu samassa ympäristössä kuin monet keskiajan romanssit. Elokuva on murhenäytelmä, sillä päähenkilöiden välille ei synny yhteyttä. Sen tunnelma on "angst". Neorealismi (politiikka)
Neorealismi ("rakenteellinen realismi", "strukturaalinen realismi") on kansainvälisiä suhteita käsittelevä teoria, jonka on hahmotellut Kenneth Waltz teoksessaan "Theory of International Politics" (1979). Se on klassisen realismin rinnalle kylmän sodan aikana muodostunut kansainvälisen järjestelmän rakennetta ja voimatasapainoa korostanut poliittinen lähestymistapa. Waltzin mukaan suurvallan roolina on puolustaa asemaansa haastajien hyökkäyksiä vastaan. Kylmän sodan päättyminen vei siltä kuitenkin pohjaa, ja se on jäänyt syrjään. Barbaarielokuva
Barbaarielokuville on leimallista, että ne ovat variaatioita muutamasta perusjuonikuviosta. Barbaarielokuvan sankari on myyttisessä menneisyydessä tai fantasiamaailmassa asuva barbaari, joka taistelee pahuutta vastaan. Yleensä päähenkilö on korostetun maskuliininen mies, mutta jotkin barbaarielokuvat kertovat naissotureista. Sekä mies- että naisbarbaarit tapaavat olla barbaarielokuvissa hyvin vähäpukeisia. Tarinan konna tai hänen kätyrinsä on usein paha velho. Tyypillinen barbaarielokuva alkaa päähenkilön kotikylän tuhoamisella. Sankari on ainoa eloonjäänyt ja päättää kostaa vanhempiensa kuoleman. Toisinaan tähän liittyy profetia. Joskus päähenkilö on tarinan alussa vasta lapsi ja joutuu varttumaan kovissa olosuhteissa, oppien näin seikkailuissa tarvitsemiaan taitoja. Mieheksi kasvamiseen liittyy monesti myyttisen tai maagisen aseen haltuun saaminen. Sankari lähtee tutkimaan maailmaa ja etsimään tarinan konnaa. Seikkailujensa aikana hän saa mukaansa uskollisia apureita ja kohtaa erilaisia vaaroja, joista osa on yliluonnollisia. Usein tarinassa esiintyy myös neito pulassa, jonka sankari pelastaa. Lopussa päähenkilö surmaa vihollisensa ja suuntaa uusiin seikkailuihin. Uninvited (elokuva)
Uninvited () on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut Carlo Gabriel Neron ohjaama italialais-yhdysvaltalainen jännitysdraamaelokuva, jonka pääosissa ovat Vanessa Redgrave ja Franco Nero, jotka ovat ohjaaja Neron vanhemmat. Ohjaaja Nero työskenteli myöhemmin äitinsä kanssa elokuvassa "Kuume" (2004), jonka Nero ohjasi. "Uninvited" kertoo miehestä, jota syytetään hänen nuoruuden rakkautensa, johon hänellä oli pakkomielle, ja tämän perheen murhaamisesta. Film noir
Film noir tunnetaan myös matalien kuvakulmien, laajakuvan sekä vääristyneiden ja vinojen kuvien käytöstä. Muita film noirissa suhteellisen tavallisia hämmennyskeinoja ovat ihmisten heijastukset yhdestä tai useammasta peilistä, kuvaus kaarevien tai huurrutettujen lasien tai muiden vääristävien pintojen läpi (kuten kuristuskohtaus elokuvassa "Muukalaisia junassa") sekä joskus omalaatuiset erikoisefektijaksot. Oikeiden yökuvien käyttö oli tavallista, toisin kuin Hollywoodissa yleensä päivällä kuvatut yökohtaukset. 1940-luvun puolivälistä alkaen oikeiden kuvauspaikkojen käyttö yleistyi film noirissa. Rikoskirjallisuus
Kovaksikeitetty koulukunta loi rikoskirjallisuudelle uuden stereotyyppijoukon, joka vaikutti etenkin elokuvaan, niin sanottuun "film noiriin". Tyypillinen päähenkilö on 35–45-vuotias yksityisetsivä, joka on yksinäinen, riippumaton ja ”kovapintainen”. Dekkari kantaa aina asetta, ei epäile käyttää sitä ja joutuu tarinan kuluessa usein pahoinpitelyn kohteeksi. Vihjeiden antajia ja vasikoitaan hän tapaa hämyisissä baareissa ja kujilla. Toisaalta dekkari liikkuu myös hienostopiireissä vain todetakseen ne moraalisesti yhtä rappeutuneiksi kuin alamaailman. Tietoja hän saa vasikoiltaan usein rahalla ostamalla, joskus uhkailemalla tai pahoinpitelemällä. Etsivän suhde poliiseihin on kaksijakoinen tai jopa vihamielinen. Dekkarilla on yleensä oma, riippumaton moraalisäännöstönsä, mutta hän ei ole ”maailmanparantaja” vaan pikemminkin havainnoija. Toinen kovaksikeitetyn dekkarin stereotyyppihahmo on "femme fatale", vaarallinen nainen, joka pyrkii viettelemään päähenkilön. Nolla käytöksessä
Nolla käytöksessä ("Zéro de conduite") on Jean Vigon ohjaama ranskalainen elokuvaklassikko vuodelta 1933. Se on anarkistinen kuvaus sisäoppilaitoksen ankaraa kuria vastaan kapinoivista koulupojista. Elokuvan tunnetuimpia kohtauksia on poikien tyynysota makuuhuoneessa. Ranskassa elokuva joutui sensuurin kynsiin anarkisminsa ja auktoriteetteja halveksivan asenteensa takia ja pääsi julkiseen levitykseen vasta toisen maailmansodan jälkeen. Pelurit (vuoden 1993 elokuva)
Elokuva sai yleisesti huonon vastaanoton ja "Variety" sanoi sen olevan katsottava ”vain camp-arvon vuoksi”. "Los Angeles Timesin" Kevin Thomasin mukaan elokuva on ”toivottomasti rakennettu film noir -elokuva”, mutta sanoi sen olevan kiinnostava sen takia, koska sen ohjaaja Christopher Coppola on tunnettun ohjaajan Francis Ford Coppolan veljenpoika. "TV Guiden" mukaan elokuva on ”osittain hyvin kuvattu, sisältäen muutamia matalalaatuisia kuvakulmia ja surkeita hahmoja”. Elokuva sai yhden tähden viidestä. "Montreal Film Journalin" mukaan ”elokuva yrittää olla film noir "Reservoir Dogsin" tapaan mutta sisältää vain turhaa väkivältää, seksiä ja tylsiä juonenkäänteitä”. Elokuva sai kaksi ja puoli tähteä viidestä. Dead Man Down
Dead Man Down () on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut Niels Arden Oplevin ohjaama ja J. H. Wymanin käsikirjoittama yhdysvaltalainen neo-noir-tyylinen rikos- ja jännityselokuva, jonka pääosissa ovat Colin Farrell, Noomi Rapace, Dominic Cooper ja Terrence Howard. Elokuvan tuottajina olivat J. H. Wyman ja Neal H. Moritz. Elokuva oli Oplevin ensimmäinen ohjaustyö sitten "Miehet jotka vihaavat naisia" -elokuvan, joka sai ensi-iltansa vuonna 2009. Lisäksi elokuva on hänen ensimmäinen englanninkielinen ohjaustyönsä. "Dead Man Down" sai elokuvakriitikoilta lähinnä kielteiset arvostelut ja tuotti maailmanlaajuisesti lähes 20 miljoonan dollarin lipputulot. Nero-Film
Natsien noustua valtaan Seymour Nebenzahl ja moni muukin saksalainen elokuvantekijä muutti pois Saksasta. Tämän seurauksena Nero-Film joutui lopettamaan toimintansa. Noidantappajat
Elokuva on vuonna 1969 kuolleen ohjaaja Michael Reevesin viimeiseksi jäänyt ohjaustyö. Sen päärooleissa esiintyvät Vincent Price, Ian Ogilvy, Hilary Dwyer ja Robert Russell. Yhdysvalloissa elokuvaa markkinoitiin Edgar Allan Poen runon "The Conquer Worm" nimellä tarkoituksena yhdistää se Roger Cormanin aikaisemmin ohjaamiin Poe-filmatisointeihin. Elokuva nauttii nykyään suurta kulttimainetta joidenkin elokuvaharrastajien parissa ja on innoittanut monia metalliyhtyeitä. "Total Film" -lehti valitsi elokuvan vuonna 2005 sijalle 15 kategoriassa parhaat kauhuelokuvat kautta aikojen. Elokuva tehtiin varsin pienellä, alle 100 000 punnan budjetilla. Gilles Bourdos
Laajalti kiitosta saanut elokuva "Renoir" (2012) kilpaili sarjassa Un Certain Regard vuoden Cannesin elokuvajuhlilla 2012. Elokuva kertoo Andree Heuschlingista eli Catherine Hesslingistä, joka oli impressionistitaiteilija Pierre-Auguste Renoirin viimeinen malli ja hänen poikansa, elokuvaohjaaja Jean Renoirin elokuvien ensimmäinen näyttelijä. Tarinan tapahtumapakka on Etelä-Ranska ensimmäisen maailmansodan aikana. Pääosissa näyttelevät Michel Bouquet, Christa Theret ja Vincent Rottiers. "Renoir" oli Ranskan ehdokas Parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi Oscar-gaalassa 2014 mutta ei valittu varsinaiseksi ehdokkaaksi. Novelli
Novelli ( ’uutinen’) on kirjallinen proosateos, joka esittää jonkin tapahtumasarjan tai tilanteen tiiviissä muodossa. Sen pituuden määrittäminen on hankalaa, eikä ole aina selvää milloin teosta tulisi kutsua pienoisromaaniksi ja milloin novelliksi. Klassisen määritelmän mukaan novelli on riittävän lyhyt luettavaksi yhdellä kertaa. Tavallisesti suomalainen novelli on noin 1 000 – 8 000 sanaa pitkä. Noir Désir
Noir désir vastustaa kapitalismin yleismaailmallistumista (”The Holy Economic War”, ”L'homme pressé”) ja fasismia (”Here It Comes Slowly”, ”Un jour en France”). Noir Désir on osallistunut usein hyväntekeväisyyskonsertteihin. Vuonna 2002 Victoire de la musique -gaalassa (ranskalainen Emma-gaala), jossa Noir désir palkittiin, Bertrand Cantat luki erään kirjeen. Kirjeen vastaanottaja oli Vivendi Universalin johtaja (Noir désirin levittäjä ja tuottaja), ja siinä luki kuuluisaksi tullut lause: ”Me asutaan samalla planeetalla, muttei olla samasta maailmasta”. Niagara (elokuva)
Niagara on vuonna 1953 valmistunut dramaattinen trilleri ja film noir -elokuva. Elokuvan pääosissa ovat Marilyn Monroe, Joseph Cotten ja Jean Peters. 
Monroe on petollisen ja manipuloivan vaimon roolissaan elokuvan kantava voima. Peters taas esittää Cottenin ja Monroen esittämän pariskunnan ystävätärtä. Toisin kuin monet muut sen aikaiset film noir -elokuvat Niagara kuvattiin Technicolor-järjestelmällä. Elokuva oli ensi-iltavuonna Foxin kassamagneetteja elokuvien "Herrat pitävät vaaleaveriköistä" ja "Kuinka miljonääri naidaan" ohella, ja Monroesta tuli sen ansiosta 1950-luvun suurimpia naistähtiä. Elokuvaa pidetäänkin usein Marilynin läpimurtoroolina. Film noir
Tukeakseen tiettyjen elokuvien luokittelua noiriksi ja toisten hylkäämistä monet kriitikot viittaavat tiettyihin film noirin ominaispiirteiksi katsomiinsa elementteihin. Kysymys siitä, mitä nämä piirteet ovat, on jatkuvan väittelyn aihe. Kriitikoilla on esimerkiksi tapana määritellä tyypilliselle film noirille traaginen tai synkkä päätös, mutta monissa tyylisuunnan yleisesti tunnustetuissa klassikoissa on kuitenkin onnellinen loppu (esimerkkeinä "Murha 3. kerroksessa", "Syvä uni", "Pimeä käytävä", "Jälki häviää tyhjään"), kun taas joidenkin loppuratkaisujen sävy on ristiriitainen. Jotkut kriitikot pitävät klassisen noirin tunnusmerkkinä sen selkeästi erottuvaa visuaalista tyyliä. Toiset huomioivat, että noirin sisällä on huomattavaa visuaalista vaihtelua ja painottavat sen sijaan juonen ja hahmojen olemusta. Kolmannet saattavat keskittyä tunnelman ja asenteen analysointiin. Mitään klassisen noirin ominaispiirteisiin tehtyä katsausta ei tästä syystä voi pitää lopullisena ja ainoana oikeana. 1990-luvulla ja 2000-luvulla kriitikot ovat enenevissä määrin kääntäneet huomionsa niin sanotun neo-noirin laajaan kenttään; näiden klassisen kauden jälkeen tehtyjen elokuvien ominaispiirteistä on vielä vähemmän yhteisymmärrystä. Noah (vuoden 2014 elokuva)
Elokuva kertoo Raamattuun löyhästi perustuvan tarinan Nooasta, joka saa Jumalalta tehtäväkseen rakentaa arkin. Sen avulla hänen tulee pelastaa viattomat eläimet tulevalta vedenpaisumukselta. Elokuva
Toisen maailmansodan aikana elokuva alistettiin paljolti propagandatarkoituksiin tai joka tapauksessa auttamaan sotaponnisteluissa. Italiassa alkoi jo ennen aseiden vaikenemista neorealistinen liike ohjaajinaan sellaiset nimet kuin Roberto Rossellini ja Vittorio de Sica. Neorealismille oli tunnusomaista dokumentaarisuuden yhdistäminen sosiaaliseen paatokseen sekä amatöörinäyttelijöiden käyttäminen. Irreversible – syntiset
Irreversible – syntiset on Gaspar Noén käsikirjoittama, ohjaama, leikkaama ja kuvaama draamaelokuva vuodelta 2002. Monet kriitikot julistivat elokuvan yhdeksi vuoden kyseenalaisimmista ja järkyttävimmistä valtavirtaelokuvista, koska elokuvassa kuvataan raa'asti raiskaus ja murha. Elokuvaa on verrattu "Mementoon" ja "Peppermint Candyyn", sillä kaikissa tarina kerrotaan käänteisessä järjestyksessä. Suomalainen elokuva
Sodan jälkeisen pula-ajan hellitettyä elokuvan tilanne kuitenkin parani – hetkellisesti, sillä television yleistyttyä elokuvan yleisöt vähenivät. Ennätysyleisöt saatiin 1948, aikana jolloin kevyet aiheet saivat rinnalleen joukon varsin vakavia ongelmaelokuvia. Ongelmaelokuvan on tyypillinen sodanjälkeinen lajityyppi monissa kansallisissa elokuvakulttuureissa. Eri maissa se sai omia painotuksiaan ja sen mukaisesti nimiä, joista tunnetuimmat olivat neorealismi (Italia), dokumentaarinen neorealismi (Ranska), ongelmaelokuva (Iso-Britannia) ja film noir (Yhdysvallat). Suomalaiset ongelmaelokuvat käsittelivät rikoksia, alkoholismia, avioeroja, sukupuolitauteja, lapsettomuutta, vapaita seksuaalisuhteita, mielenterveysongelmia, itsemurhia ja esimerkiksi sodan jälkiseurauksiin liittyviä fyysisiä ja psyykkisiä sosiaalisia ongelmia. Olojen vapauduttua myös elokuvaohjelmisto keventyi. Suosittuja elokuvagenrejä olivat muun muassa komedialliset hupailut kuten Rillumarei-sarja ja Pekka ja Pätkä -elokuvat sekä perinteinen tukkilaisromantiikka ja sodan yli jatkuneet sotilasfarssit. Memento
Christopher Nolan halusi saattaa katsojan samaan asemaan elokuvan muistiongelmaisen päähenkilön Leonardin kanssa. Hän päätti, että paras tapa olisi kuvata elokuva ensimmäisessä persoonassa, käyttää kertojana Leonardia ja jättää katsojalle menneisyys avoimeksi: elokuva piti siis kertoa käänteisessä järjestyksessä.. Christopher myös halusi pitää kertojan roolin tiiviinä. Leonardin piti kertoa mahdollisimman paljon omia ajatuksiaan ja tuntemuksiaan, jotta katsojat voisivat samaistua häneen. Noise
Noise on elektronisen musiikin alalaji, jonka juuret ovat konkreettisessa musiikissa ja industrialissa. Kappaleet ovat tyypillisesti erilaisista häiriö- ja kiertoäänistä koottuja kovaäänisiä kollaaseja, joissa selvillä taajuuksilla soivat sävelet ja niiden muodostamat melodiat ovat hyvin vähäisessä osassa tai puuttuvat kokonaan. Film noir
Film noirin sankarit ovat epätäydellisiä ja moraalisesti arveluttavia sekä usein syntipukkeina tavalla tai toisella. Monet kriitikot kuvaavat noirille tyypillisiä päähenkilöitä "vieraantuneiksi"; Silverin ja Wardin sanoin he ovat "täynnä eksistentiaalista katkeruutta". Noirille luonteenomaisia hahmotyyppejä ovat kovaksikeitetyt etsivät, femme fatalet, korruptoituneet poliisit, mustasukkaiset aviomiehet, pelottomat vakuutustarkastajat ja pennittömät kirjailijat. Lähes kaikki polttavat tupakkaa. Yksityisetsivää ja femme fatalea pidetään ominaisimpina film noir -hahmoina, vaikka he eivät esiinnykään suurimmassa osassa klassisista noireista. Yhdysvaltain kansallisen elokuva-arkiston tallentamista 23 film noirista vain neljässä ("Maltan haukka", "Syvä uni", "Varjot menneisyydestä" ja "Kohtalokas tapaaminen") on pääosassa yksityisetsivä. Vain neljä muuta voidaan laskea etsivätarinoiksi: "Laura", "Tappajat", "Alaston kaupunki" ja "Pahan kosketus". Pied-Noir
Pied-noir (suomeksi ”mustajalat”) tarkoittaa Pohjois-Afrikassa asuneita ranskalaisia aina Ranskan hallinnassa olleiden siirtomaiden itsenäistymiseen asti. Marokko ja Tunisia itsenäistyivät vuonna 1956 ja Algeria vuonna 1962. Slasher
Slasher-elokuviksi (englannin sanasta "slash" 'viiltää, viillellä') kutsutaan kauhuelokuvia, joissa sarjamurhaaja teurastaa nuorisoa erilaisilla teräaseilla yllättäen ja yksi kerrallaan. Tavallisesti murhaaja on kasvoton, epäinhimillinen ja lähes kuolematon. Slasherien tyypilliseen juonenkulkuun kuuluu, että päihteitä käyttävät ja seksiä harrastavat nuoret kuolevat ja siveelliset pelastuvat ja selviytynyt on lähes poikkeuksetta nainen. Väkivaltakohtauksille ja erikoistehosteille annetaan suuri paino. Tyypillisiä ovat myös lukuisat jatko-osat, jotka noudattavat yleensä samaa kaavaa. Film noir
Raymond Borde ja Etienne Chaumeton nimeävät vuoden 1955 alkuperäisessä kaanonissaan 22 vuosien 1941 ja 1952 välillä julkaistua elokuvaa pääesimerkkeinä film noirista; tämän lisäksi he nimeävät 59 muuta aikakauden amerikkalaiselokuvaa oleellisesti film noiriin liittyvinä. Puoli vuosisataa myöhemmin elokuvahistorioitsijat ja -kriitikot olivat saaneet kokoon noin kolmesataa vuosien 1940–1958 elokuvaa sisältävän kaanonin. Tästä huolimatta muiden aikakauden elokuvien osalta esiintyy edelleen erimielisyyttä siitä, kuuluvatko ne film noiriin vai eivät. Esimerkiksi "Räsynukke" (1955), pääosassa kiitetyn näyttelijäsuorituksen tehnyt Robert Mitchum, on joidenkin kriitikoiden mukaan film noiria, toisten mielestä ei. Alfred Hitchcockin elokuva "Vaarallisia valheita" (1941) on joidenkin kriitikoiden noir-katalogeissa, toiset jättävät sen huomiotta. Yhteisymmärrys on vielä harvinaisempaa ennen tai jälkeen klassisen kauden tehtyjen tai Yhdysvaltain ulkopuolella tuotettujen elokuvien kohdalla. Neorealismi
Neorealismin elokuvat olivat yhteiskuntakriittisiä, ja niiden aihepiiri liikkui sodassa ja ihmisen arjessa. Merkittävimpiä suuntauksen ohjaajia olivat Luchino Visconti, Roberto Rossellini ja Vittorio de Sica. Käsikirjoittajista merkittävin oli Cesare Zavattini. Sanaa ”neorealismi” on käyttänyt jo vuonna 1928 Umberto Barbaro neuvostoliittolaisen elokuvan ja kirjallisuuden luonnehdinnassa. Italiassa ensimmäinen neorealistisena pidettävä elokuva oli Viscontin "Ossessione" (1943, "Riivaajat"), joka sai Benito Mussolinin hermostumaan. Fasistit tuhosivat sen negatiivit, mutta Viscontilla oli kopio. Noir
Noir-nimen mukana Mireille ja Kirika saivat kuitenkin myös maineen ja menneisyyden, joka on monesti vaatia heidän henkensä. Tehtävä tehtävältä Mireille ja Kirika kuitenkin selvittävät menneisyyttään sekä heitä jahtaavan, salaperäisen Les Soldats -järjestön taustaa. Heitä seuraa myös Chloe, nuori tyttö, joka väittää olevansa "todellinen Noir".
 Epävirallinen käännös; Noirin Yhdysvaltojen jakelijan ADV Filmsin sivuilla on lueteltu vain 12 ensimmäistä jaksoa. Rooma – avoin kaupunki
Elokuvaa on hyvin varhaisesta vaiheesta lähtien pidetty neorealistisen elokuvan malliesimerkkinä, jopa siinä määrin, että sen yhdessä elokuvien "Paisa – vapauden tuli" ja "Saksa vuonna nolla" kanssa muodostamaa kolmikkoa sanotaan Rossellinin ”neorealistiseksi trilogiaksi”. Robert Burgoyne on sanonut, että se on ”erinomainen esimerkki André Bazinin määrittelemästä [neorealistisesta] elokuvanteosta.” Myöhemmän tutkimuksen mukaan tämä elokuva ei oikeastaan ole niinkään neorealistinen vaan pikemminkin melodramaattinen. Kriitikot ovat olleet erimielisiä siitä, todistaako suunniteltu katolisen Pinan ja kommunisti Francescon avioliitto todella historiallisessa vastarinnassa tapahtuneesta kommunistien ja katolisten yhteistyöstä. Nicolas Roeg
Nicolas Jack Roeg (15. elokuuta 1928 Lontoo – 23. marraskuuta 2018 Lontoo) oli englantilainen elokuvaohjaaja. Roegin elokuville on tunnusomaista tarinoiden pirstominen lyhyiksi fragmenteiksi, joiden kronologiaa Roeg usein sekoitti. Hänen filminsä "Kauhunkierre" ("Don't Look Now", 1973) äänestettiin ykköseksi vuonna 2011 Time Out -lehden 150:lle elokuva-alan ammattilaiselle tekemässä kyselyssä kaikkien aikojen sadasta parhaasta brittielokuvasta. Norwegian Wood (elokuva)
Uuden Suomen Mikko Piela pitää elokuvaa varsin persoonallisen sensuellina ja tyyliteltynä kuvauksena japanilaisten nuorten aikuisten seksuaalisista ongelmista ja murheista 1960-luvulla. Hänelle tulee mieleen Oshiman "Aistien valtakunta", kuitenkin siten että pornografinen aines on leikattu pois. Tran Anh Hungin väitettä pyrkimyksestä uuden elokuvan kielen luomisesta Murakamin romaanin mystisen, päähenkilön tajuntaan uppoutuvan ilmaisun välittämiseksi US-kriitikko kuitenkin pitää liioitteluna kaikesta visuaalista kauneudesta huolimatta. "On tämäntapaista ennenkin nähty", Mikko Piela arvioi. Umberto Barbaro
Barbaro oli ideologialtaan marksilainen kulttuurivaikuttaja, joka oli tutustunut Béla Balázsin, Rudolf Arnheimin ja Vsevolod Pudovkinin teorioihin ja teki niitä tunnetuiksi Italiassa. 1920-luvun lopulla hän liittyi Alessandro Blasettin perustaman "Cinematografo"-elokuvalehden kirjoittajaryhmään ja työskenteli heidän kanssaan 1930-luvun alussa Cines-studiolla. Barbaron ohjaamissa dokumenttielokuvissa "Una giornata nel cantiere di Monfalcone" (”Päivä Monfalconen telakalla”, 1932) ja "Cantieri dell’Adriatico" (”Adrianmeren telakat”, 1932) on havaittavissa voimakasta neuvostoelokuvan ja Sergei Eisensteinin vaikutusta. Hänen ainoa näytelmäelokuvansa on "L’ultima nemica" (”Viimeinen vihollinen”, 1937). Hän laati myös käsikirjoituksen Goffredo Alessandrinin komediaan "Seconda B" (”Toinen B”, 1934). Barbaro käytti ensimmäisenä sanaa "neorealismi", jolla hän vuonna 1928 kuvasi neuvostoliittolaista kirjallisuutta ja elokuvaa. Film noir
Film noirin pääasiallinen kirjallinen vaikutin oli kovaksikeitetty amerikkalainen etsivä- ja rikoskirjallisuus, jota johtivat sen varhaisvuosina kirjailijat kuten Dashiell Hammett (jonka ensimmäinen romaani "Red Harvest" julkaistiin 1929) ja James M. Cain (jonka "Vahinko kello kaulassa" ilmestyi viisi vuotta myöhemmin), ja jonka nosti suosioon "Black Mask" -lehden kaltainen kioskikirjallisuus. Klassisista film noireista "Maltan haukka" ja "Lasiavain" (1942) perustuvat Hammettin romaaneihin; Cainin romaaneihin pohjautuvat "Nainen ilman omaatuntoa" (1944), "Mildred Pierce – amerikkalainen nainen" (1945), "Kohtalon tuomio" (1946) sekä "Punainen jälki" (1956). Jo vuosikymmen ennen klassista kautta oli Hammettin tarina ollut pohjana gangsterimelodraamalle "Suurkaupungin kadut" (1931), jonka ohjasi Rouben Mamoulian ja kuvasi Sternbergin kanssa usein työskennellyt Lee Garmes. Sekä elokuvan tyyli että tarina sisältävät monia noirin piirteitä, joten kuukausi ennen Langin "M – kaupunki etsii murhaajaa" julkaistu "Suurkaupungin kadut" voi pitää itseään ensimmäisenä merkittävänä film noirina. Elokuvateoria
Moderni elokuvateoria on saanut vaikutteita muilta tieteenaloilta. Elokuvateoria nojasi 1960–1970-luvuilla semiotiikkaan ja ideologiakritiikkiin. Moderniin elokuvateoriaan kuuluu myös psykoanalyyttinen perinne, jossa tulkittiin elokuvia Sigmund Freudin ja Jacques Lacanin oppien mukaan. Modernissa elokuvateoria on jakautunut myös feministiseen elokuvateoriaan ja kognistiviseen elokuvateoriaan, joka on hylännyt elokuvan psykoanalyyttiset tulkinnat. Sen mukaan katsomiskokemusta tulisi tutkia kognitiivisina toimintoina ilman psykoanalyyttisia olettamuksia. Nero
Keskiajan jälkeen Neron imagosta karisi petomaisuus, ja hän on noussut Rooman keisareista myyttisimmäksi. Nero on suosittu hahmo näytelmissä, oopperassa ja elokuvissa, joiden kautta nykyajan ihmiset ovat saaneet tutustua hänen tragikoomiseen elämäänsä. Merkittävin ja menestynein Nerosta kertova elokuva on historiallinen draama "Quo Vadis" (1951), joka painottaa ikiaikaista käsitystä Neron sadismista ja tyrannimaisuudesta sekä kristittyjen vainoamisesta. Noituri
Noituri (, ) on puolalaisen Andrzej Sapkowskin kirjoittama fantasiakirjasarja, johon kuuluu kaksi novellikokoelmaa ja kuusi romaania. Sarjan päähenkilö on noituri Geralt Rivialainen. Noiturit ovat mutantteja, joiden kyvyt ylittävät normaalin ihmisen rajat ja jotka surmaavat hirviöitä maksua vastaan. Kirjasarjan pohjalta on tehty elokuva ja televisiosarja, kolme videopeliä ("The Witcher," "" ja "") sekä sarjakuvia. Gore
Gore ( 'hurme, veri') on elokuvan lajityyppi. Siihen katsotaan kuuluviksi eksploitaatioelokuvat, joissa poikkeuksellisen sadistiset väkivallanteot kuvataan eksplisiittisesti. Gore-elokuvissa tekovälineenä toimii jokin tavallisuudesta poikkeava teräase, kuten iskuporakone. Lajityypin nimitys on kehitetty 1960-luvulla Yhdysvalloissa. Monesti sanoja splatter- ja gore-elokuva käytetään synonyymeina, vaikka genreillä onkin selvä ero: splatterissa raju väkivalta toimii mustan huumorin tehokeinona, kun taas goressa sen tarkoitus on selkeästi ällöttää ja hirvittää yleisöä. Voidaan sanoa, että splatter on kieli poskella tehtyä gorea ja gore vakavissaan tehtyä splatteria.Gornography eli gornografia (lyhyemmin "gorno") on elokuvagenre, jonka nimi on yhdistelmä sanoista "gore" ja "pornografia". Gornography-elokuvat voivat olla esimerkiksi yhdistelmä gore-tyyppistä väkivaltaa ja pornoa tai humoristista seksiä yhdistettynä yllättävään, toiseen osapuoleen kohdistuvaan väkivaltaan. Neo soul
Neo soul (joskus myös nu soul) on termi, jonka loi musiikkialan yrittäjä Kedar Massenburg 1990-luvun lopussa markkinoidakseen ja kuvatakseen musiikkityyliä, joka nousi pinnalle soul ja contemporary R&B -genreissä. Voimakkaasti Soul musiikkiin perustuva neo soul erottuu epätavallisesta äänestä kuin nykyajan R&B vastineet. Neo soulin piirteet vaihtelevat jazzin, funkin, hip hopin, fuusion, gospelin ja silloin tällöin housen välillä. Kauhuelokuva
Kauhuelokuva on elokuvan lajityyppi, jonka tarkoituksena on tuottaa katsojassa kauhun ja pelon tunteita. Kauhuelokuvassa käytetään hyväksi makaabereita asioita ja kerrontaa, jossa on jännitystä, yllätyksiä ja kauhutehosteita. Muutkin väkivaltaiset elokuvat, kuten sota-, katastrofi- ja rikoselokuvat voivat herättää ahdistusta ja pelkoa. Kauhuelokuvassa pelko on kuitenkin yleensä syvempää ja henkilökohtaisempaa. Yksi keskeisimmistä pelon aiheuttajista on kuolemanpelko, joka voi kohdistua sekä fyysiseen kuolemaan että yliluonnolliseen sielun joutumiseen ikuiseen kadotukseen. Kauhuelokuvissa on usein hirviöhahmo, jonka tavoitteena on ihmishahmon tuhoaminen.