Mikä on saariharmaaketun ravinto?
Saariharmaakettu
Saariharmaakettu elää kaikissa saarensa biomeissa kuten lauhkean vyöhykkeen metsässä, sademetsässä, heinikkomaalla ja pensasarolla. Minkään saaren populaatio ei kuitenkaan ylitä tuhatta yksilöä. Saariharmaakettu syö hedelmiä, hyönteisiä, lintuja, munia, taskurapuja, liskoja ja pieniä nisäkkäitä kuten peurahiiriä. Saariharmaakettu liikkuu mieluummin yksinään kuin ryhmissä. Se on normaalisti päiväeläin, vaikka silloin tällöin liikkuukin aamu- ja iltahämärissä. Päiväajan aktiivisuus vaihtelee myös vuodenajan mukaan: Kesällä saariharmaakettu on liikkuvampi kuin talvella.
Valkohäntäpeura
Valkohäntäpeura aterioi herättyään ensi kerran aamunsarastuksen aikoihin ja toistamiseen illalla, ja jatkaa ruokailua usein yöhön asti. Sen ravinto koostuu monenlaisista kasveista ja kasvinosista, kuten heinistä, ruohoista, varvuista, pensaiden ja puiden lehdistä, viljanjyvistä, tammenterhoista, marjoista ja omenoista sekä sienistä. Erityisesti se pitää maitohorsmasta. Amerikan ankarilla aavikkoilmaston alueilla valkohäntäpeura elää erilaisilla kaktuksilla ja jukilla. Sokerintuotantoalueilla sokerijuurikas on paikoin merkittävä osa syksyn ja alkutalven ravintoa. Talvisin männyn ja varsinkin katajan neulasilla ja vuosikasvaimilla sekä pihlajan, haavan ja pajujen oksilla on ravinnossa suuri osuus. Se myös kaivaa lumen alta ruohoja, mustikan ja puolukan varpuja ja jäkälää. Karhusaari
Harvalukuiset naalit ovat saaren ainoat nisäkkäät. Jääkarhut, joista saari on saanut nimensä, ovat harvinaisia satunnaisvieraita. Jääkarhun saaliseläimien, norppien ja partahylkeiden, kannat ovat huvenneet lähes tyystin saaren vesiltä, joten jääkarhutkaan eivät tule saarella toimeen. Myös ennen yleiset mursut ovat nyttemmin jääneet vierailijoiksi. Maalinnuista saarella esiintyvät pulmunen ja kiiruna. Merilinnuista yleisiä ovat etelänkiisla, lunni, myrskykeiju, pikkukajava ja isolokki. Muitakin merilintuja pesii säännöllisesti. Karhusaari on tärkeä kevät- ja syysmuuton levähdyspaikka lyhytnokkahanhille. Karhusaaren vesistöissä elää myös oma nieriäkantansa. Sanfordinmaki
Ravinnosta noin 90 prosenttia koostuu hedelmistä, mutta sanfordinmaki syö myös versoja, silmuja, kukkia, nuoria ja vanhoja lehtiä, kaarnaa, mahlaa ja jopa maa-ainesta. Se syö myös selkärangattomia, kuten juoksujalkaisia ja muita tuhatjalkaisia sekä hämähäkkejä. Tilaisuuden tullen niiden tiedetään napanneen ruoaksi jopa lintuja. Sanfordinmakit saattavat ruokailla yhdessä harjamakien kanssa. Niitä liikkuu yhdessä etenkin sadekaudella. Saariharmaakettu
Saariharmaakettu muodostaa kumppaninsa kanssa elinikäisen liiton. Pari viihtyy usein yhdessä tammikuun alusta helmikuun loppuun tai maaliskuun alkuun. Tiineys kestää 33–50 päivää. Saariharmaakettu synnyttää pesässään yhdestä viiteen, useimmiten kuitenkin kaksi tai kolme, poikasta kerralla. Poikaset syntyvät keväällä. Ne karkotetaan pesästä jo alkukesästä emon imetettyä niitä 7–9 viikkoa. Sukukypsyyden saariharmaakettu saavuttaa 10 kuukauden ikäisenä; naaras yleensä synnyttää ensimmäisen elinvuotensa aikana. Saariharmaaketun elinikä on luonnossa 4–6 ja vankeudessa jopa 8 vuotta. Harmosuolaheinämittari
Toukat elävät niittysuolaheinällä sekä muilla hierakkojen sukuun kuuluvilla kasveilla. Toukkien ravintokasveja ovat myös erilaiset tattaret. Kiurukerttu
Kiurukerttu etsii ravintonsa pääosin maasta. Lajin ruokavalioon kuuluvat selkärangattomat ja ajoittan myös siemenet. Harmaakoirahai
Harmaahai syö kaikenlaisia eläimiä. Sille kelpaavat esimerkiksi pikkukalat, mustekalat ja raadot. Pienikorvakettu
Pienikorvakettu on pääasiassa lihansyöjä. Sen ruokavalio koostuu suurimmaksi osaksi kalasta, hyönteisistä ja pienistä nisäkkäistä. Cocha Cashun biologinen asema Perussa on tutkinut pienikorvaketun ruokavaliota ja saanut seuraavanlaisen tuloksen: kalaa 28%, hyönteisiä 17%, pieniä nisäkkätiä 13%, erilaisia hedelmiä 10%, lintuja 10%, rapuja 10%, sammakkoja 4% ja matelijoita 3%. Saaristomeri
Saariston ruokakulttuuri muistuttaa Manner-Suomen vastaavaa. Saaristossa syödään enemmän kalaa, erityisesti silakkaa, lohta ja kirjolohta. Saaristo on myös kuuluisa perinteisestä tummaleivästä, jonka valmistukseen käytetään piimää, siirappia ja maltaita. Ahvenanmaa on tunnettu myös pannukakustaan, joka eroaa tavanomaisesta pannukakusta sisältämällä manna- tai riisipuuroa. Jopa hääjuhlat aloitettiin entisaikaan tarjoamalla vieraille pala pannukakkua. Sitä vaalitaan vieläkin paikallisena kansallisruokana. Jouluaterian pääruoka on yleensä hauki, kun se mannermaalla on kinkku. Jouluisin Korppoon kalastajat toimittavat Suomen presidentille jouluhauen. Pikkusaharausku
Pikkusaharausku ("Pristis clavata") on uhanalainen kalalaji. Se jää alle puolitoista metriä pitkäksi ja on siten pienikokoisin saharauskulaji. Kala on selkäpuolelta vihertävänruskea, vatsapuolelta valkea, ja sen evät ovat vaaleat. Sen iho on karheiden nyppylöiden peitossa ja muistuttaa hiekkapaperia. Nimensä se on saanut muiden saharauskujen tapaan sahamaisesta pitkästä kuonostaan, jonka sivuissa on 18–22 paria hampaita muistuttavia nystermiä. Harmaasaharauskua uhkaa sukupuutto muun muassa siksi, että se päätyy ajoverkko- ja troolikalastuksen sivusaaliiksi. Kala on ollut myös helppo saalis, ja sen lihaa on arvostettu Aasian markkinoilla. Sahoja on myyty keräilijöille. Mustakurkkusieppo
Mustakurkkusiepon ravinto koostuu hyönteisistä. Lintu etsii ravintonsa maasta tai syöksyy ilmassa lentävien hyönteisten kimppuun. Toisinaan mustakurkkusiepot muodostavat ruokaillessaan sekaparvia leikkisieppojen, huppusieppojen, kultamalurien ja tuhkaviuhkamonarkkien kanssa. Sarakylmänperhonen
Toukan ravintokasveja ovat sarat ("Carex"), jäkki ("Nardus stricta"), tunturinurmikka ("Poa alpina") ja nurmitähkiö ("Phleum pratense"). Harmaalokki
Harmaalokit ovat kaikkiruokaisia ja syövät kalaa ja kalanperkeitä, äyriäisiä, kastematoja, muiden lintujen munia ja poikasia, liikenteen tappamia eläimiä sekä jätteitä. Sulamattoman osan, kuten esimerkiksi luut, karvat ja muovin, ne oksentavat oksennuspalloina. Punahohtokaija
Ruokavalio koostuu pääosin hedelmistä, kuten mangosta, banaanista, guavasta ja "Asimina"-suvun hedelmistä. Kaijat syövät myös hyönteistoukkia ja viljaa. Sumuhai
Sumuhain pääravintoa ovat pienet parvikalat kuten sardiinit, mutta myös kookkaammat eläimet kuten tonnikalat ja pienemmät hait ja rauskut voivat joutua saaliiksi. Harmaakettu
Saalislajeista tärkein on luultavasti pumpulihäntäkaniini. Talvikuukausina harmaaketun pääravintoa ovat jänikset ja jyrsijät, mutta ravinto monipuolistuu keväällä ja kesällä hyönteisiin, kuten heinäsirkkoihin, lintuihin, hedelmiin, pähkinöihin ja joskus raatoihin. Kettuja houkuttelevat erityisesti peuran raadot. Ne syövät myös rapuja. Viljantähkien, pähkinöiden, hedelmien, erityisesti villien rypäleiden ja kirsikoiden osuus ravinnosta lisääntyy usein syksyisin, jolloin niitä on enemmän saatavilla. Kiipeilytaitonsa ansiosta ketut voivat hakea puista munia ja hedelmiä. Yleensä ne kuitenkin sieppaavat saaliin maasta. Kaupunkiympäristössä ne tonkivat syötävää myös komposteista ja tunkioilta. Jos ravintoa on enemmän kuin ketut jaksavat syödä, ne kätkevät sen ja merkitsevät kätköpaikan virtsalla, jotta löytäisivät sen myöhemmin ollessaan nälkäisiä. Saaristomeri
Saaristomeren kansallispuiston eläimistö tunnetaan varsin hyvin säännöllisten laskentojen ja tutkimusten ansiosta. Nisäkäslajeja on tavattu 25, joista yleisimpiä ovat muun muassa metsäpäästäinen, vaivaispäästäinen, metsäjänis, metsämyyrä, peltomyyrä, kettu, supikoira, minkki ja hirvi. Harmaahylje on runsastunut viime vuosina, norppa puolestaan vähentynyt. Kalakanta on runsas ja tavallisimpia lajeja ovat muun muassa silakka, ahven, hauki, särki, lahna, kivinilkka, kampela ja simppu. Myös linnusto on runsas ja kansallispuiston alueella on pesinyt ainakin 132 lintulajia, muun muassa runsaimpina ja näkyvimpinä kyhmyjoutsen, merimetso, sinisorsa, tukkasotka, haahka, pilkkasiipi, telkkä, isokoskelo, tukkakoskelo, meriharakka, karikukko, punajalkaviklo, rantasipi, kalalokki, merilokki, harmaalokki, lapintiira, riskilä, västäräkki, luotokirvinen, niittykirvinen, kivitasku, satakieli, pensaskerttu, hernekerttu ja varis. Vähälukuisempia mutta säännöllisiä pesimälajeja ovat myös muun muassa mustakurkku-uikku, merihanhi, valkoposkihanhi, ristisorsa, harmaasorsa, lapasorsa, merikotka, teeri, tylli, töyhtöhyyppä, lehtokurppa, merikihu, selkälokki, räyskä, kalatiira, ruokki, huuhkaja, kultarinta, kirjokerttu ja korppi. Harvinaisia tai epäsäännöllisiä pesimälajeja ovat muun muassa etelänsuosirri, suokukko, pikkutiira, etelänkiisla, sarvipöllö ja suopöllö. Harmaatuulihaukka
Lajin pääravintoa ovat isokokoiset hyönteiset sekä pienet liskot, pikkujyrsijät, linnut, lepakot ja madot. Se on petolinnuksi siitä erikoinen, että sille kelpaavat myös öljypalmun ("Elaeis") siemenet. Preeriahiirihaukka
Preeriahiirihaukan ruokavalio on petolinnuille harvinainen ja vaihteleva. Kesän aikana se syö ensisijaisesti pikkunisäkkäitä, mutta myös matelijoita, lintuja ja ahvenkaloja. Talvehtiessa ja muuttomatkalla sekä joskus kesälläkin sen ruokavalioon kuuluvat pienet selkärankaiset ja hyönteiset, esimerkiksi sudenkorennot, perhoset, koit ja heinäsirkat. Saariharmaakettu
Kansallispuisto-organisaatio on alkanut kasvattaa saariharmaakettuja vankeudessa San Miguelin, Santa Rosan ja Santa Cruzin saarilla, ja myös onnistunut saamaan niiden kannan kasvuun. Vuonna 2004 San Miguelin saarella oli 38 saariharmaakettua, joista kaikki vankeudessa, Santa Rosan saarella 46 vankeudessa ja 7 luonnossa (maakotkan saalistus esti vankeudessa kasvatettujen yksilöiden päästämisen luontoon) sekä Santa Cruzin saarella 25 vankeudessa ja noin sadan yksilön vakaa luonnonvarainen kanta. Myös Santa Catalinan saarella toteutetaan vastaavaa kasvatusohjelmaa: Vuonna 2002 siellä oli 17 yksilöä vankeudessa ja ainakin 161 luonnossa. Meriharakka
Meriharakka syö ennen kaikkea simpukoita ja ostereita. Myös hyönteistoukat ja pikkukalat kelpaavat. Sirovarpushaukka
Lajin ravinto koostuu enimmäkseen liskoista ja suurikokoisista hyönteisistä. Ruokalistalla on myös lintuja, pikkujyrsijöitä ja matelijoita. Saariharmaakettu
Saariharmaakettukannan havaittiin alkaneen supistua 1990-luvulla. San Miguelin saarella väheneminen alkoi vuonna 1994, jolloin täyskasvuisia yksilöitä oli vielä 450, mutta vuonna 1999 enää 15. Vastaava ilmiö tapahtui Santa Cruzin saarella, missä oli vuonna 1994 aikuisyksilöitä 2 000, mutta vuonna 2000 vähemmän kuin 135, ja Santa Rosan saarella, missä vuonna 1994 havaittu 1 500 yksilön kanta oli vuoteen 2000 mennessä supistunut 14:ään. Kun saariharmaakettukannan vähenemistä alettiin tutkia radiolähettimin, syyksi paljastui maakotkan saalistus. Kotka on neljä kertaa saariharmaaketun kokoinen, ja kykenee näin helposti saalistamaan sen. Harmaasaharausku
Harmaasaharauskuja elää Atlantin ja Tyynenmeren subtrooppisissa osissa. Se ei ole avomeren laji, vaan viihtyy lähellä rannikkoa ja saaristojen suojissa. Meriveden lisäksi sitä tavataan murtovedessä ja suurten jokien täysin suolattomassa vedessä. Kala oli aikaisemmin yleinen Välimeressä ja Atlantin Euroopan rannikolla, mutta on nyt kadonnut sieltä. Afrikan rannikolla kala on myös vähenemässä huolestuttavasti. Harjasgekko
Harjasgekkoja elää luonnossa Uuden-Kaledonian pääsaaren eteläosassa ja ainakin yhdellä sitä ympäröivistä pikkusaarista, Ile des Pinsillä. Se viettää suuren osan ajastaan kiipeillen pensaissa ja pienissä puissa. Päivän ajaksi se etsii läheltä maanpintaa piilopaikan nukkuakseen. Joulusaarenfregattilintu
Joulusaarenfregattilintu ("Fregata andrewsi") on endeemisenä Joulusaarilla elävä äärimmäisen uhanalainen fregattilintuihin kuuluva merilintu. Kuten muutkin fregattilinnut joulusaarenfregattilintu ei kävele eikä ui. Sen sijaan se on erittäin taitava lentäjä. Se hankkii ravintonsa poimimalla rannoilta tai veden pinnasta tai varastaa muilta linnuilta niiden saaliin. Väriltään aikuinen joulusaarenfregattilintu on musta lukuun ottamatta valkeaa mahanalusta. Hetulavalaat
Hetulavalaat syövät pienikokoista eläinravintoa. Ravinto koostuu pienistä planktoneläimistä kuten hankajalkaisista ja krilleistä, ja parvikaloista kuten silleistä ja sardiineista. Eteläisellä jäämerellä kaikkien hetulavalaiden pääravintoa on krilli. Hetuloiden pituus, leveys ja sukasmäärä vaihtelevat ravinnon mukaan. Harmaavalaan lyhyet ja paksut hetulat sopivat ravinnon hankkimiseen pohjasta. Silovalaiden suuret hetulat sopivat planktonin syöntiin ja uurteisvalaiden lyhyemmät ja paksummat hetulat sopivat parvikalojen syöntiin. Niiden ruokailutavat eroavat jyrkästi hammasvalaista. Hetulavalas ahmaisee suuren määrän vettä, joka sisältää paljon ravintoeläimiä. Vesi puristetaan pois ja ravinto jää hetuloiden sukasiin, mistä ravinto siirretään kielen avulla vatsaan. Suuren kokonsa takia hetulavalaat tarvitsevat paljon ravintoa. Ne syövät ruokailualueillaan päivittäin 2-3 prosenttia ruumiinpainostaan. Hetulavalaat syövät tällöin enemmän kuin kuluttavat ja keräävät siten suuria rasvavarastoja ihonsa alle. Rasva eli traanin määrä voi olla jopa yli puolet ruumiinpainosta, ja rasvakerros voi olla puoli metriä paksu. Rasvakerros toimii sekä rasvavarastona niukempia aikoja varten että eristeenä. Sarapeukaloinen
Sarapeukaloisten ravinto koostuu hyönteisistä ja hämähäkkieläimistä. Harjasgekko
Aikuisen harjasgekon ravinnossa tulisi olla yhtä paljon hedelmiä ja sirkkoja. Aikuisille tarjoillaan hedelmää noin kolme kertaa viikossa ja sirkkoja 3–5 kertaa riippuen siitä, kuinka monta sirkkaa kerralla syötetään. Poikasille tarjotaan sirkkoja noin 4–5 kertaa viikossa ja hedelmää noin kolme kertaa viikossa. Poikasena harjasgekot saattavat jättää hedelmän kokonaan syömättä. Sirkat tulee pölyttää vitamiinijauheessa, esimerkiksi Nutrobalissa joka kerta kun tarjoat niitä, ja pari kertaa viikossa kalkkijauheessa esimerkiksi apteekeista saatavalla liitujauheella. Hedelmäksi kelpaavat kaikki muut paitsi sitrushedelmät. Ne tulee murskata soseeksi tai ostaa kaupasta valmista vauvan purkkisosetta. Aprikoosi on erittäin hyvää sen korkean kalsiumpitoisuuden vuosi. Harjasgekko juo veden pääasiallisesti terraarion laseihin ja kasvien lehdille sumutetusta vedestä. Lisäjuoma-astiaa voidaan käyttää kunhan se ei ole kovin syvä sillä harjasgekko saattaa muuten hukkua siihen. Vettä juoma-astian pohjalla saa olla korkeintaan 1 cm. Mustakarhu
Mustakarhut ovat kaikkiruokaisia mutta ravinto koostuu enimmäkseen kasveista ja hyönteisistä. Ne saalistavat selkärankaisia lähinnä kun siihen on tilaisuus, etenkin keväisin enemmän kasviravinnon saatavuuden ollessa heikompaa. Muulloin sen ravinto on melko lailla kasviksiin perustuvaa. Keväällä kun karhut tulevat talviunen jälkeen ulos talvipesistään niillä on suhteellinen niukkuuskausi ravinnossa koska luonnosta silloin saatava hiilihydraatti ja proteiinipitoinen ravinto ei riitä pitämään painoa yllä ja ne menettävät tänä aikana painoaan. Syksyllä kun luonnonsato alkaa kypsymään ne voivat saavuttaa normaalia painoa ja toipua talven ja kevään laihtumisesta seuraavaa talvea varten. Ne syövät syksyllä myös tammanterhoja marjojen ja hedelmien lisäksi. Harmaasorsa
Harmaasorsan pääasiallista ravintoa ovat siemenet, silmut ja myös muut kasvinosat. Poikaset syövät myös veden pikkueläimiä ensimmäisien elinviikkojensa aikana. Mustamaki
Sadekaudella mustamakit käyttävät ravintonaan pääasiassa kasviravintoa. Sadekaudella pääasiassa hedelmiä. Ne syövät tuohon aikaan myös sieniä ja käyttävät tuhatjalkaisia turkkinsa puhdistukseen ja huumausaineeksi. Kuivankauden alussa suuri osa ravinnosta koostuu kukkien medestä ja itse kukista. Muuta kuivan kauden ravintoa ovat lehdet ja siementen palot. Joillain alueilla lajia pidetään myös viljelijöiden satoa verottavana tuholaisena. Haahka
Haahkan pääravintona ovat sinisimpukat, joiden lisäksi se syö pieniä kaloja ja sammakkoeläimiä. Harmaaselkävetvetti
Harmaaselkävetvetin jalat ovat melko pitkät ja niillä se raapii maata ja lehtiä etsiessään ravintoaan hyönteisiä, matoja ja siemeniä. Harmaanaamahaukka
Sen elinpiiriä ovat lauhkealla vyöhykkeellä metsät ja sisämaan kosteikot, viljelmät ja kastellut maat, myös kastelukanavat. Harmaapääalbatrossi
Pääravintona ovat kalmarit, mutta syö myös kaloja ja jonkin verran äyriäisiä. Harmaalokki
Harmaalokit pesivät rannikolla, saarissa ja järvillä sekä paikallisesti myös kalliojyrkänteillä ja soilla. Laji on oppinut menestyksekkäästi pesimään myös kerrostalojen katoilla. Harmaalokit ruokailevat esimerkiksi kaatopaikoilla ja pelloilla ja yöpyvät ja lepäilevät satamissa ja suojaisissa saarissa. Harmaapallokala
Harmaapallokala syö luonnossa enimmäkseen levää, mutta myös pieniä selkärangattomia kuten koralleja, pesusieniä, meritähtiä, nilviäisiä, ja merivuokkoja. Nuoret harmaapallokalat elävät murtovedessä ja voivat pärjätä lähes jokivettä vastaavissa oloissa, mutta aikuiset yksilöt tarvitsevat merivettä. Kaloja pitää myös suojella nopeilta suolapitoisuuden muutoksilta. Saimaannorppa
Saimaannorppa käyttää ravinnokseen pieniä, parvissa liikkuvia kaloja. Ravinto koostuu noin 90-prosenttisesti ahvenesta, särjestä, muikusta, kuoreesta ja kiiskestä. Muihin saaliskaloihin kuuluvat muun muassa kymmenpiikki, salakka, made ja isompien kalojen poikaset. Saimaassa on vain vähän äyriäisiä, joten meressä olevien norppien ravinnokseen käyttävät katkat puuttuvat saimaannorpan ruokavaliosta. Suonokiperhonen
Toukan ravintokasveja ovat sarat ("Carex") ja nurmilauha ("Deschampsia cespitosa"). Harakka
Harakka vierailee usein myös lintujen talviruokintapaikoilla. Ruokintapaikallakin harakalle kelpaa melkein mikä tahansa ruoka. Harakan erityistä herkkua ovat kuitenkin auringonkukansiemenet, pähkinät sekä tali ja rasva. Haaraheltta
Haaraheltta ("Cantharellula umbonata"), aiemmin nimellä harmaa vahvero, on yleinen erityisesti kangasmetsissä tavattava syötävä sienilaji. Se on suhteellisen pienikokoinen, ei yleensä yli 5 cm leveä, väriltään jalka ja yläpinta ovat harmaat, toisinaan sinertävät. Heltasto on aluksi valkoinen samoin kuin itiöpöly. Haaraheltan nimitys kuvaa hyvin helttamuodostelmaa, joka on epätavallinen. Saariharmaakettu
Saariharmaakettu eli saarikettu ("Urocyon littoralis") on pienikokoinen koiraeläin. Se ei nimestään huolimatta kuulu kettujen "Vulpes"-sukuun, mutta on niille läheistä sukua. Laji elää luonnonvaraisena Yhdysvaltain Kaliforniassa kuudella Santa Barbaran saarten kaikkiaan kahdeksasta saaresta. Lajilla on kuusi alalajia: kullakin kuudella saarella omansa. Sardiniankerttu
Pääravintoa ovat hyönteiset, hämähäkit ja muut pienet selkärangattomat. Harmaariuttahai
Harmaariuttahain ravintoon kuuluvat riuttakalat, kalmarit ja mustekalat, sekä katkaravut ja hummerit. Näiden lisäksi myös luukalat, losserokalat, välskärikalat ja perhokalat. Se saalistaa yöllä, jolloin se on aktiivisin. Harmaakoirahai
Harmaakoirahai tai harmaahai ("Galeorhinus galeus") on koirahai, joka kasvaa jopa kaksimetriseksi. Sitä tavataan 50-100 metrin syvyydessä mantereiden länsirannikoilla sekä Välimeressä. Se on melko yleinen Tanskan salmissa. Sitä kalastetaan ruoaksi ja urheilukalastuksen takia - harmaahain evästä tehdään haineväkeittoa. Harmaahaita pidetään myös monissa yleisöakvaarioissa. Aurinkokoruahven
Tämä meriahven syö lähinnä eläinplanktonia ja irtaimena vedessä leijuvaa levää. Akvaariossa sitä on usein ruokittava useita kertoja päivässä lihapitoisella ruoalla. Harlekiinipeippo
Harlekiinipeipot syövät pääasiassa siemeniä. Siemenkasvit vaihtelevat kuivien ja sadekausien aikana. Kuivina kausina suurimman osan ravinnosta muodostavat durrien ("Sorghum") siemenet. Sadekaudella lintu käyttää ravintonaan muun muassa "Alloteropisis"-, "Chysopogon"- ja "Triodia"-heinäsukujen kasvien siemeniä. Pesimäkaudella harlekiinipeipon ravinto koostuu lähes täysin hyönteisistä ja niillä linnut ruokkivat myös poikasensa. Laji voi etsiä ravintonsa joko maasta tai pyydystää hyönteisiä ilmasta. Meriuposkuoriainen
Meriuposkuoriainen on muiden lehtikuoriaisten ("Chrysomelidae") heimon hyönteisten tavoin kasvinsyöjä. Sen ravintokasveja ovat vidat ("Potamogeton"), ärviät ("Myriophyllum") ja myös haurat ("Zannichellia"). Toukat ja aikuiset käyttävät ravinnokseen samoja kasvilajeja. Saaristomeren kansallispuisto
Saaristomeren kansallispuiston eläimistö tunnetaan varsin hyvin säännöllisten laskentojen ja tutkimusten ansiosta. Nisäkäslajeja on tavattu 25, joista yleisimpiä ovat muun muassa metsäpäästäinen, vaivaispäästäinen, metsäjänis, metsämyyrä, peltomyyrä, kettu, supikoira, minkki ja hirvi. Harmaahylje on runsastunut viime vuosina, norppa puolestaan vähentynyt. Kalakanta on runsas ja tavallisimpia lajeja ovat muun muassa silakka, ahven, hauki, särki, lahna, kivinilkka, kampela ja simppu. Myös linnusto on runsas ja kansallispuiston alueella on pesinyt ainakin 132 lintulajia, muun muassa runsaimpina ja näkyvimpinä kyhmyjoutsen, merimetso, sinisorsa, tukkasotka, haahka, pilkkasiipi, telkkä, isokoskelo, tukkakoskelo, meriharakka, karikukko, punajalkaviklo, rantasipi, kalalokki, merilokki, harmaalokki, lapintiira, riskilä, västäräkki, luotokirvinen, niittykirvinen, kivitasku, satakieli, pensaskerttu, hernekerttu ja varis. Vähälukuisempia mutta säännöllisiä pesimälajeja ovat myös muun muassa mustakurkku-uikku, merihanhi, valkoposkihanhi, ristisorsa, harmaasorsa, lapasorsa, merikotka, teeri, tylli, töyhtöhyyppä, lehtokurppa, merikihu, selkälokki, räyskä, kalatiira, ruokki, huuhkaja, kultarinta, kirjokerttu ja korppi. Harvinaisia tai epäsäännöllisiä pesimälajeja ovat muun muassa etelänsuosirri, suokukko, pikkutiira, etelänkiisla, sarvipöllö ja suopöllö. Harmaamerimetso
Harmaamerimetso syö pääasiassa kalaa. Sinisääskikerttu
Sinisääskikertun ravintoa ovat hämähäkit ja hyönteiset, kuten kaskaat, nivelkärsäiset, kovakuoriaiset, perhoset, kärpäset ja pistiäiset. Sinisääskikertut ruokailevat enimmäkseen puiden ja pensaiden oksien kärjillä. Ne heiluttelevat pyrstöään toistuvasti ajaakseen saaliin esiin. Suuret saaliit hakataan pienemmiksi oksilla ja isojen hyönteisten siivet poistetaan. Lännenhelmilavastaja
Lännenhelmilavastajan ravinto koostuu pääosin hedelmistä. Laji syö erityisesti "Ficus platypoda"- ja "Santalum spicatum"-puulajien sekä käärmekurkun ("Trichosanthes cucumerina") hedelmiä. Harmaaselkämonhiitta
Ravintonaan harmaaselkämonhiitta käyttää hyönteisiä. Se hyökkää maassa olevien hyönteisten kimppuun pensaan tai puun oksilta. Toisinaan se pyydystää ruokaa myös ilmasta tai juoksee maassa. Lajin pesä voi sijaita puun oksalla tai rakennuksissa. Vanhemmat ruokkivat poikasiaan hyönteisillä, hämähäkeillä ja toisinaan myös pienillä käärmeillä. Harmaariuttahai
Harmaariuttahain levinneisyysalue on Länsi-Tyynenmeren alue ja Keski-Tyynenmeren alue, johon kuluuu Madagaskar ja Mauritiuksen ja Seychellien alue Tuamoton saaristo, Etelä-Kiina ja Pohjois-Australia. Harmaahaikara
Harmaahaikara pyydystää pääasiassa kaloja ja sammakoita. Se seisoo liikkumattomana matalassa vedessä ja iskee salamannopeasti nokkansa varomattomaan saaliiseen. Sille kelpaavat myös käärmeet, linnunpoikaset, ravut ja pikkujyrsijät. Tehokkaina kalansyöjinä harmaahaikarat voivat aiheuttaa merkittäviä tappioita kalanviljelylaitoksilla. Harmaakeisarikala
Harmaakeisarikalanaaras voi tuottaa yhdellä kutukerralla 50 000-100 000 mätimunaa. ne kutevat pareittain (eivät ryhmänä) ja levittelevät mädin veteen, missä poikaset kehittyvät leijuvan planktonin joukossa.
Harmaakeisarikala syö levää ja pieniä selkärangattomia, kuten sienieläimiä ja vaippaeläimiä. Tamariskivarpunen
Pääravintona ovat ruohonsiemenet. Syö myös hyönteisiä puun lehvästöstä ja kovakuoriaisia kaarnanrakosista. Kauluskaija
Lemmikkien ravinnosta pääosan muodostavat pelletit ja siemensekoitukset. Lisäksi tulee antaa monenlaisia vihanneksia, hedelmiä ja marjoja. Ruokinnassa tulee olla tarkkana, että linnun ruokavalio on varmasti riittävän monipuolinen. Silloin tällöin voi tarjota myös raejuustoa, pilttejä ym. Raikasta vettä tulee olla koko ajan saatavilla. Avokado, suklaa ja alkoholi ovat myrkkyä linnuille. Tarvitsemansa kalkin lintu saa kalkkikivestä, -rouheesta tai seepiansuomusta. Saariharmaakettu
Saariharmaakettu on uhaksi San Clementen saaren amerikanisolepinkäiskannalle. Siellä saariharmaaketut ovat harventuneet, kun niitä on jouduttu ottamaan kiinni ja siirtämään muualle tai lopettamaan. San Clementen, San Nicolasin ja Santa Catalinan saarilla auto-onnettomuudet ovat olleet merkittävä kettujen kuolinsyy. Saariharmaakettu
Koska saariharmaaketun esiintymisalue on maantieteellisesti syrjäinen, sen vastustuskyky tauteja ja loisia vastaan on jäänyt heikoksi. Tämä on johtanut sen joutumiseen erittäin uhanalaiseen asemaan, kun erityisesti koirien ja muiden kotieläinten mukana on mantereelta kulkeutunut taudinaiheuttajia. Sinikirjoahven
Sinikirjoahven on kotoisin pehmeästä jokivedestä. Sopiva pH on 6,5–7,5 ja lämpötila 19–24 °C.
Sinikirjoahven on varsin kaikkiruokainen, miltei kaikki jääkaapista löytyvät ruoka-ainekset sopivasti paloiteltuna tuntuvat kelpaavan. Tosin vedenlaatukysymysten ja rasvoittumisvaivojen vuoksi ruokavalio olisi hyvä pitää kaloille luonnollisesti kuuluville aineksille. Sinikirjoahven syö mielellään kuivaruokaa, mutta tuoreet tai pakastetut vihannekset lisäravintona ovat hyväksi. Kirjoahvenille kehitetty Räkmix on erityisen hyvä perusruoka myös sinikirjoahvenille. Myös simpukat, katkaravut ja mäti on kaloille mieluisaa purtavaa. Verimadot on herkkua, jolla voi myös kutuintoa herkistää. Harmaakettu
Harmaakettua tavataan Kanadan keski- ja itäosien etelärajoilta Kolumbiaan ja Pohjois-Venezuelaan. Yhdysvalloissa sen levinneisyys ulottuu Tyynenmeren rannikolta Atlantille ja Karibianmerelle. Se kuitenkin puuttuu Yhdysvaltain pohjoisosien Kalliovuorilta. Sitä ei myöskään tavata mantereen preerioilta tai lounaisosien puuttomilta aavikoilta. Harmaakettu elää myös Guatemalassa, Belizessä, El Salvadorissa, Hondurasissa, Nicaraguassa, Costa Ricassa ja Länsi-Panamassa. Laji kuitenkin puuttuu Hondurasin, Nicaraguan ja Costa Rican Karibian-puoleiselta valuma-alueelta. Harmaaketun levinneisyyden pohjoisraja oli luultavasti ennen etelämpänä kuin nykyään. Sen leviämistä uusille alueille on auttanut metsäpalojen hallinta ja metsänkasvatus. Pohjois-Amerikassa harmaakettu on palannut 1900-luvun alkupuolelta lähtien alueille, joilta se ehdittiin hävittää, ja myös levinnyt uusille alueille. Sen sijaan Keski-Amerikassa sen levinneisyys on supistunut paljon, kun metsiä on hävitetty asutuksen ja karjan laidunmaiden tieltä. Se eli ennen myös Massachusettsin Martha's Vineyardin saarella, jolta se hävisi 1500-luvulla eurooppalaisten uudisasukkaiden tulon jälkeen. Kanadasta harmaakettu hävisi 1600-luvun alussa, mutta nykyään sitä tavataan Ontariossa, Manitobassa ja Québecissä. Se on Kanadassa uhanalainen, ja koko maan kannan oletetaan käsittävän alle 250 aikuista yksilöä. Harmaakettu on maailmanlaajuisesti elinvoimainen. Kettujen lukumäärän arviointi on vaikeaa, koska ne liikkuvat öisin ja ovat varovaisia. Koko harmaakettukannasta ei olekaan arvioita. Saariharmaakettu
Saariharmaakettu on kooltaan vain kissan luokkaa. Tyypillisesti sen pituus (pää ja vartalo) on 48–50 cm, säkäkorkeus 12–15 cm, hännän pituus 11–29 cm ja paino 1,3–2,8 kg. Alalajeista suurin on Santa Catalinalla ja pienin Santa Cruzilla elävä. Harmaaturska
Harmaaturska syö enimmäkseen planktonäyriäisiä, kuten hankajalkaisia, krillejä, katkarapuja ja katkoja, mutta myös pikkukaloja sekä erilaisia munia ja toukkia. Mauritiuksentuulihaukka
Ruokavalio koostuu pääasiassa liskoista, erityisesti "Phelsuma"-suvun gekoista, sekä myös hyönteisistä ja linnuista. Mustakurkkuräätäli
Mustakurkkuräätälit elävät pääosin sademetsissä. Mustakurkkuräätälien ravinto koostuu suurelta osin hyönteisistä. Lajin ravinnonhankintatavat vaihtelevat. Laji saattaa kerätä ravintonsa lehdiltä, väijyä saalista ja myös pyydystää hyönteisiä ilmassa. Mustakurkkuräätälit voivat käyttää apunaan myös tikkuja ja napsia ravintoa myös hämähäkkien verkoista. Naurulokki
Naurulokki käyttää ravinnokseen matoja ja muita selkärangattomia niin maalta kuin mereltäkin, kalaa, kaatopaikkajätteitä ja pullaa sekä kesällä myös ilmassa parveilevia hyönteisiä kuten muurahaisia ja kovakuoriaisia. Saariharmaakettu
Saariharmaakettu kuuluu samaan harmaakettujen ("Urocyon") sukuun kuin Yhdysvaltain mantereella elävä harmaakettu ("Urocyon cinereoargenteus"). Saariharmaaketulla on kuusi alalajia (suluissa alalajin asuinsaari): Pohjanharmoyökkönen
Toukan luontaista ravintokasvia ei tunneta, mutta kasvatusoloissa se syö ainakin haapaa, kuusen neulasia sekä naavaa. Ruotsissa ravintokasviksi on ilmoitettu mustikka. Harmaatokko
Laji elää Afrikassa, Aasiassa ja Oseaniassa. Harmaatokon esiintyminen Havaijilla on kuitenkin kyseenalaista. Laji elää makeassa- murto- ja merivedessä, matalalla ja kivikkoisella pohjalla. Harmatokon uhanalaisuusluokitus on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan elinvoimainen. Luhtakerttunen
Luhtakerttusen ravintoa ovat pienet hyönteiset, kuten perhostoukat, surviaissääsket, kärpäset ja kovakuoriaiset. Se syö myös hämähäkkejä ja marjoja. Harmaamerimetso
Lintu on merenrannoilla ja rannikon läheisillä saarilla pesivä paikkalintu. Se suosii kivisiä, luoksepääsemättömiä ja kallioisia jyrkänteitä pesimiseen. Ruokansa se hankkii kylmistä ja matalista, eliörikkaista merialueilta. Esiintyy useimmiten yksilöinä, mutta voi esiintyä joskus myös pieninä parvina. Afrikansirohaukka
Laji elää kuivalla savannilla ja puoliaavikossa merenpinnan tasosta noin 500 metrin korkeuteen. Sen pääasiallista ravintoa ovat matelijat, esimerkiksi liskot ja käärmeet, hyönteiset ja hämähäkit ja satunnaisesti pienet jyrsijät. Se on laumaeläin ja kerääntyy ruohikkopalojen reunalle saalistamaan heinäsirkkoja ja karjan lähelle saalistamaan hyönteisiä. Aromerikotka
Aromerikotka syö pääasiassa suurikokoisia makeanveden kaloja. Ruokavalioon kuuluu myös lintuja, nisäkkäitä ja matelijoita sekä haaskoja. Herhiläinen
Herhiläisten ravintona on mesi, mahla, mesikaste, saaliseläinten ja raatojen nesteet. Toukkien ravintona on aikuisten pesiin tuomat kärpäset ja muut hyönteiset. Sarakerttunen
Hyönteissyöjä, jonka diettiin kuuluu myös hämähäkkejä ja muita pieniä selkärangattomia. Harmaanieriä
Harmaanieriä on kaikkiruokainen. Sille kelpaa kaikenlainen eläinravinto. Kitaan joutuu eläinplanktonia, äyriäisiä, hyönteistoukkia, sammakoita ja kaloja. Pääosa ravinnosta koostuu kaloista jo harmaanieriän ollessa 25–30 cm:n pituinen. Tuulihaukka
Tuulihaukan pääravintoa ovat myyrät ja muut pienet jyrsijät. Myyräkatovuosina ravinto voi kuitenkin koostua suurelta osin sammakkoeläimistä, pikkulinnuista, madoista ja isoista hyönteisistä. Madagaskarinharmaakerttu
Madagaskarinharmaakerttu ("Randia pseudozosterops") on madagaskarinkerttujen heimoon kuuluva Madagaskarin kotoperäinen varpuslintu. Laji elää saaren itäosan sateisissa osissa. Jean Théodore Delacour ja Jacques Berlioz kuvailivat lajin holotyypin Madagaskarista vuonna 1931. Saaristomeren biosfäärialue
Saaristomeren suolapitoisuus on pieni. Alueella elää sekä suolaisen että makean veden kalalajeja. Lintulajeista alueella tavataan sellaisia saaristolintuja kuten haahka, riskilä, ruokki, kalalokki, lapintiira, karikukko, meriharakka, kirjokerttu, luotokirvinen ja merikotka. Lisäksi se on merkittävä muuttolintujen kannalta. Alueelta löytyy myös harmaahylkeitä ja norppia. Mongoliangerbiili
Luonnossa mongoliangerbiilit syövät pääasiassa marunalajeja ("Artemisia sieversiana" ja "A. commutata"). Niiden ravintoon kuuluu myös meriotakilokin sukulaislaji ("Salsola collina)", viherpantaheinä ("Setaria viridis") ja rantavehnän sukulaislaji ("Leymus chinensis") Viljelysmaiden lähellä elävät gerbiilit syövät ja varastoivat hirssiä ja tattaria: kesällä niiden lehtiä, talvella siemeniä.Gerbiilit pitävät luonnossa turkkinsa kunnossa hiekka kylvyin joka puhdistaa loiset pois turkista. Harmaalintuhaukka
Se on kevytrakenteinen ja keskikokoinen lintu. Väritykseltään se on päältä harmaa, vaaleampi päästä ja kaulasta, siivet ovat tummat, alapuoli pääosin valkoinen. Jalat ja vahanahka ovat oranssinpunaiset. Sen pituus on 30–38 cm, ja naaras on koirasta suurempi. Se elää metsissä, metsän laitamilla ja nuoressa kasvustossa. Se syö pieniä matelijoita ja hyönteisiä. Kalastajahaukka
Linnun ravinto koostuu pääasiassa kalasta. Se syö myös vesihyönteisiä ja joskus sisiliskoja, etanoita ja jyrsijöitä. Saukko
Saukko syö lähinnä kalaa, esimerkiksi ahvenia, haukia, mateita, särkikaloja ja lohikaloja. Ruokavalioon kuuluu myös pikkunisäkkäitä, lintuja, rapuja, sammakoita ja simpukoita. Aikuinen saukko syö päivässä 1–1,5 kiloa kalaa. Joillakin alueilla, kuten Sri Lankassa saukon ruokavalion pääosa koostuu äyriäisistä. Sateenkaariahven
Sateenkaariahvenille sopivan veden pH on 6,5–8,0; kovuus keskikova (dH: 9,0–20,0); ja lämpötila 21–29 °C. Ravinnoksi kelpaa oikeastaan kaikki akvaarioon laitettava ruoka: lihapitoiset rakeet, hiutaleet, katkarapupelletit, pakasteet, jopa kesäkurpitsa kelpaa. Ahne, jopa röyhkeä ruokailija, kuten useimmat kirjoahvenet. Horsmakiitäjä
Kiitäjätoukan ruokavalio koostuu pääasiassa maitohorsmista ("Epilobium angustifolium") tai mataroista ("Galium"), mutta myös monet muut kasvit kelpaavat ravinnoksi. Horsmakiitäjän toukat syövät myös jättipalsamin ("Impatiens glandulifera") lehtiä. Partamakaki
Partamakakien pääravintoa ovat hedelmät, mutta myös kukat, lehdet, ruohot, silmut ja siemenet. Lisäksi ne kaivavat puunkuoren alta tai lahoavista puunrungoista toukkia ja hyönteisiä, sekä saalistavat silloin tällöin selkärankaisia, kuten liskoja, lehtisammakoita ja pieniä nisäkkäitä. Partamakakit ruokailevat auringonnoususta iltahämärään. Laumat siirtyvät paikasta toiseen hedelmien kypsymisen mukaan, mutta ratkaisevaa elinpaikan valinnalle on, että alueella kasvaa lähes ympäri vuoden hedelmiä tuottavia puulajeja kuten "Artocarpus"-suvun leipäpuita tai "Cullenia exarillata"-puita. Partamakakien elinalueella sataa paljon, joten niiden ei yleensä tarvitse laskeutua maahan juomaan. Ne saavat tarvitsemansa veden nuolemalla vesipisaroita lehdiltä tai juomalla puunrunkojen onkaloihin ja haarautumiskohtiin kerääntynyttä sadevettä. Alueella voi kuitenkin olla pari kuivaa kautta vuodessa, jolloin apinoiden täytyy laskeutua jokien rannoille juomaan. Harmaapäätikka
Harmaapäätikan pääasiallista ravintoa ovat muurahaiset. Kesällä laji syö myös hyönteisiä ja niiden toukkia. Syksyllä harmaapäätikka syö myös pihlajanmarjoja ja talvella lisäksi siemeniä. Se voi käydä ruokintapaikalla, varsinkin jos talia on tarjolla. Argopecten irradians
"A. irradiansin" yleisin loiseläin on simpukanvartija, pikkuriikkinen taskurapu. Sen luonnollisia vihollisia ovat matalilla vesialueilla rantataskurapu sekä sinitaskurapu ja syvemmällä "Asterias"- ja "Marthasterias"-sukuihin kuuluvat meritähdet sekä "Urosalpinx cinerea" -kotilo. Myös harmaalokit ja muut lokit sekä tiirat käyttävät sitä ravintonaan. Harmaakettu
Harmaaketut muodostavat elinikäisen parisiteen ja perustavat yhteisen reviirin, joskaan ne eivät ole yhtä reviiritietoisia kuin tavallinen kettu. Pariside on kuitenkin löyhempi kuin useimmilla muilla koiraeläimillä, ja myös moniavioisuutta esiintyy. Elinalue merkitään ulosteilla ja virtsalla. Harmaaketut levittävät niitä hieman ympäristöään korkeammille paikoille, jotta hajut leviäisivät tuulen mukana. Reviirin koko vaihtelee vuodenaikojen mukaan. Naaraan reviiri on pienimmillään, kun pennut ovat pieniä, jolloin se pysyy pesän läheisyydessä. Syksyllä ja talvella sen elinalue on laajempi. Urosten elinalue on suurimmillaan alkukesällä. Reviirin koko vaihtelee alle neliökilometristä lähes 30 neliökilometriin, ja sen kokoon vaikuttaa myös elinympäristön laatu ja ravinnonsaanti. Pikkusinisiipi
Toukan ravintokasveja ovat etelässä masmalo ("Anthyllis vulneraria"), keulankärki ("Oxytropis campestris") sekä maitteet ("Lotus"), kuten keltamaite ("Lotus corniculatus") ja pohjoisessa ilmeisesti tunturikurjenherne ("Astragalus alpinus"). Harsosääsket
Aikuiset harsosääsket syövät levää, sienirihmastoa sekä kaikenlaista mätänevää orgaanista ainesta. Toukat syövät edellisten lisäksi pistokkaiden ja taimien hentoja hiusjuuria sekä kasvupisteen kallussolukkoa. Isohaarahaukka
Isohaarahaukka syö lähinnä haaskoja sekä pieniä nisäkkäitä ja lintuja. Sille kelpaavat kuitenkin myös sammakkoeläimet, matelijat, kalat ja kastemadot. Harjasusi
Harjasusi on kaikkiruokainen syöden pieniä nisäkkäitä, kalaa, lintuja ja niiden munia. Myös hedelmiä kuten banaaneja ja tomaatinkaltaisia hedelmiä, joita tuottaa koisokasvi nimeltään lobeira, ("Solanum lycocarpum"). Lobeira on tomaatin sukulainen ja sen hedelmät muistuttavat jättiläistomaatteja. Harjasuden ravintoon kuuluu myös vihanneksia ja niiden juuria. Harjasusi saalistaa enimmäkseen öiseen aikaan. Saariharmaakettu
Maakotkaa ei tavattu Santa Barbaran saarilla ennen 1990-lukua; ensimmäinen maakotkan pesä havaittiin Santa Cruzin saarella vuonna 1999. Biologit uskovat maakotkan tulleen saarille villieläinkantojen levittyä ja toisaalta paikallisen valkopäämerikotkakannan alettua harveta 1950-luvulla tapahtuneen DDT:n käyttöönoton jälkeen – valkopäämerikotka, joka itse käyttää vain kalaa ravinnokseen, olisi estänyt merikotkan pesiytymisen saarille. Amerikannokkavarpunen
Amerikannokkavarpuset syövät monenlaisia siemeniä, mutta erityisesti ne ovat mieltyneet saarnivaahteransiemeniin. Lisäksi laji syö kukkien nuppuja, käpyjä, omenia ja muita hedelmiä sekä pesimiskaudella myös hyönteisiä. Poikasiaan lintu ruokkii murskatuilla siemenillä ja hyönteisillä sekä niiden toukilla. Lintujen ruokintapaikoille amerikannokkavarpuset saapuvat suurina parvina ja voivat kamppailla ruuasta hyvinkin voimakkaasti. Tasmaniankaija
Tasmaniakaijan ruokavalio koostuu pääasiassa siitepölystä ja medestä, mutta myös hyönteisistä ja niiden toukista, hedelmistä, marjoista, siemenistä ja kasvien osista. Pääravintona on kukkivien eukalyptuspuiden siitepöly ja mesi, ja ruokailevien lintujen puku voi olla kokonaan meden tahraama. Helmikardinaaliahven
Helmikardinaaliahven syö lihapitoista ruokaa. Luonnossa sen ruokavalioon kuuluu eläinplankton ja pienet saaliseläimet 0,1 millimetrin mittaisista planktonöttiäisistä aina puolitoistasenttisiin pikkukaloihin. Luonnossa eläneiden yksilöiden ravinnosta analysoitiin lähes 80 prosenttia hankajalkaisia. Harmaakettu
Harmaakettu eli puukettu ("Urocyon cinereoargenteus") on Amerikassa elävä petoeläin. Se on alkukantainen ja sopeutuvainen koiraeläin. Laji on kaikkiruokainen ja syö paljon sekä kasvi- että eläinravintoa ja etsii ravintonsa pääasiassa öisin. Päivänsä harmaaketut viettävät maakoloissa, ontoissa puissa tai kasvillisuuden kätköissä. Ne elävät yleensä pareittain ja muodostavat yhteisen reviirin. Poikueessa on keskimäärin 3–4 pentua, jotka emo synnyttää maa- tai puunkoloon. Muista koiraeläimistä poiketen se kiipeilee taitavasti puissa, joista se saa turvaa pedoilta. Se on pienemmän saariharmaaketun ohella toinen nykyään elävä harmaakettujen sukuun kuuluva laji. Harmaakettua metsästetään paljon sen turkin takia.