Mitä pidetään ensimmäisenä nykyaikaisena dokumenttielokuvana?
John Grierson
John Grierson (26. huhtikuuta 1898 Deanston, Pertshire, Skotlanti – 19. helmikuuta 1972 Bath, Somerset, Englanti) oli skotlantilainen dokumenttielokuvan pioneeri, jota pidetään brittiläisen ja kanadalaisen dokumenttielokuvan isänä. Häntä pidetään etenkin englanninkielisissä maissa termin "dokumenttielokuva" keksijänä, koska hän käytti ensimmäisenä termiä "documentary" arvioidessaan Robert J. Flahertyn samoalaistarinaa "Moana" (1936) ja sanoessaan sillä olevan ”dokumentaarista arvoa”. Myöhemmin hän määritteli dokumenttielokuvan sanoilla "creative treatment of actuality", ”todellisuuden luovaa käsittelemistä”. Dokumenttielokuva
Kansantieteellinen dokumenttielokuva esittelee katsojalleen vieraita ja eksoottisia kulttuureita, kansoja ja tapoja. Sen esiintyjät ovat usein vähemmistökansojen edustajia. Kansantieteellisiä dokumentteja tehdään viihteeksi, valistukseksi tai katoavien kulttuurien elämän tallentamiseksi. Varhaisimpia ja merkittävimpiä kansantieteellisiä dokumenttielokuvia on Robert J. Flahertyn "Nanook, pakkasen poika" (1922). Viime vuosikymmeninä alkuperäiskansat ovat alkaneet itsekin tehdä dokumentteja itsestään, omasta näkökulmastaan. Elokuva
Ranskalaiset Lumièren veljekset olivat keskeisiä elokuvan keksimisessä, ja myös järjestivät ensimmäiset varsinaiset elokuvaesitykset. Ensimmäisen kerran tämä tapahtui 28. joulukuuta 1895, jolloin näytettiin yksinkertainen dokumentti asemalle saapuvasta junasta, "L'Arrivée d'un train en Gare de la Ciotat", sai ensi-iltansa Pariisissa. Toinen elokuvan alkuaikojen suurimmista vaikuttajista oli Georges Méliès, myös ranskalainen, jota voidaan puolestaan pitää trikkikuvauksen ja fantasiaelokuvan isänä.
Robert Drew
Drew Associatesin tunnetuimpia elokuvia on "Primary" (1960), joka on dokumenttielokuva Wisconsinin esivaalista, jossa ehdokkaina olivat Hubert Humphrey ja John F. Kennedy. Sen katsotaan olevan ensimmäisiä direct cinema -dokumentteja. Kriitikko Matt Zoller Seitzin mukaan "Primarylla" "on ollut samanlainen valtavan suuri vaikutus nonfiction-elokuvaan kuin "Birth of a Nationilla" oli fiktioelokuvantekoon". David L. Wolper
Vuonna 1958 Wolper perusti oman tuotantoyhtiönsä Wolper Productionsin. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli dokumentti "The Race for Space", jossa käytettiin Venäjän avaruusohjelman ja NASAn materiaalia. Ei yksikään kolmesta suuresta televisiokanavasta ottanut elokuvaa ohjelmistoonsa. Dokumentin esitysoikeudet myytiin kuitenkin 104 paikalliseen kanavaan ja "The Race for Space" oli ensimmäinen dokumenttielokuva, jota esitettiin maanlaajuisesti suurten kanavien ulkopuolella. Siitä tuli myös ensimmäinen televisioelokuva, joka on ollut ehdolla Oscar-palkintoon, kun se oli ehdokkaana parhaana dokumenttina. Seuraavien neljän vuoden aikana Wolper Productions nousi kolmanneksi suurimmaksi televisiodokumenttien tuottajaksi NBC:n ja CBS:n jälkeen. Suomi 1960-luvulla
Elokuvan kriisin katsotaan päättyneen vuonna 1966, kun Mikko Niskanen ohjasi kohuelokuvan "Käpy selän alla", josta tuli suurmenestys. Niskanen rikkoi monia tabuja, muun muassa seksiä ei ollut aiemmin kuvattu yhtä näyttävästi suomalaisessa elokuvassa. Toinen modernin elokuvan ensimmäinen menestys oli Risto Jarvan "Työmiehen päiväkirja" (1967), joka yhdisti fiktiota ja dokumenttia sukeltaen luokkayhteiskuntaan ja Suomen historian kipupisteisiin. Jarvan elokuvaa voidaan pitää myös lähtölaukauksena kotimaisen elokuvan osallistuvaan kauteen, jota jatkoivat seuraavat Jaakko Pakkasvirran oma ohjausdebyytti, lähiökuvaus "Vihreä leski" (1968) ja Jarvan tulevaisuuteen sijoittunut yhteiskunta-analyysi "Ruusujen aika" (1969). Ranska
Lumièren esitystä oli katsomassa myös Georges Méliès. Hän oli taikateatterin johtaja ja tuli pian tunnetuksi erikoistehosteita käyttävistä elokuvistaan, kuten "Matka kuuhun" (1902). Lähes 14 minuutin pituinen elokuva oli liian pitkä oman aikansa mittapuulla, mutta siitä tuli silti kansainvälinen menestys. Méliès ohjasi arviolta viisisataa elokuvaa. Lumièren veljesten ja Mélièsin vaikutus elokuvahistoriaan on ollut suuri. Mélièsiä pidetään usein näytelmäelokuvan isänä, kun taas Lumièren veljeksien katsotaan luoneen dokumenttielokuvan. Tosin Louis Lumièren ohjaama "Puutarhuri" on tiettävästi maailman ensimmäinen komediaelokuva. Searching for Sugar Man
Searching for Sugar Man on vuonna 2012 ensi-iltansa saanut ruotsalaisen Malik Bendjelloulin ohjaama dokumenttielokuva. Se kertoo 1970-luvulla uransa aloittaneesta, unohduksiin jääneestä folkmuusikosta Sixto Rodriguezistä. Elokuvassa kaksi eteläafrikkalaista miestä yrittävät jäljittää idoliaan. Elokuva sai Parhaan dokumentin Oscar-palkinnon vuoden 2013 Oscar-gaalassa. Suomalainen elokuva
Dokumenttielokuvalle tyypilliset alalajit ovat tilauselokuvan käytännön tulosta 1920-luvulta: propaganda-, järjestö-, teollisuus-, yritys-, urheilu-, opetus- ja tiede-elokuvat sekä uutisfilmit muokkaantuivat vähitellen tutuiksi elokuvan muodoiksi katsojille. 1920-luvun tärkein lyhytelokuvavalmistamo oli Suomi-Filmi, jonka johtajan Erkki Karun merkittävin menestys oli juuri dokumenttielokuvassa. Vuosikymmenen puolessa välissä perustettu Aho & Soldan valmisti vielä samana vuosikymmenenä useita pitkiä dokumentteja Suomen teollisuudesta ja maa- ja metsätaloudesta. Vuonna 1922 maailmanmarkkinoille saatettiin ulkoasiainministeriön ja Suomi-Filmin yhteistyönä valmistama "Finlandia", kansakuntaa mainostava propagandafilmi, joka osoittautui maailmanmenestykseksi. Sillä on laskettu olleen yli kuusi miljoonaa katsojaa eri puolella maailmaa. Yli puolitoistatuntisesta elokuvasta on säilynyt nykypäivään vain murto-osa. Dokumenttiromaani
Dokumenttiromaani voi olla myös sellainen, jossa käytetään lähteinä esimerkiksi asiakirjoja, lausuntoja ja muita tarkistettavia dokumentteja, mutta jossa mukaan sekoitetaan kaunokirjallisia osioita tai kerrontaa fiktion keinoin dramatisoivia osuuksia. 
Eräs varhaisimmista ja kiistellyimmistä dokumenttiromaaneista oli Truman Capoten "Kylmäverisesti", joka kertoi todellisesta nelinkertaisesta murhasta ja sen tekijöistä. Teoksen lähdemateriaalista on esitetty kritiikkiä ja on väitetty, että Capote valikoi lähteitä tarkoitushakuisesti ja väritti kerrontaa fiktiolla. Lajityyppiä teki tunnetuksi myös Norman Mailer esimerkiksi teoksellaan "Pyövelin laulu". 
Nykyään dokumenttiromaani on tyypillinen kirjallinen muoto venäläisessä nykykirjallisuudessa. Suomessa faktaa ja fiktiota sekoittavan dokumenttiromaanin tunnetuin edustaja oli Paavo Rintala. Romaani
Nykyisin dokumenttiromaanilla tarkoitetaan romaania, joka perustuu suurimmaksi osaksi asiakirjoihin ja erilaiseen arkistoaineistoon. Kuuluisia esimerkkejä dokumenttiromaanista ovat Theodore Dreiserin Amerikkalainen murhenäytelmä ja Truman Capoten "Kylmäverisesti". Tunnettu suomalainen dokumenttiromaani on Paavo Rintalan Lakko, joka kuvaa Kemin satamalakkoa. Maailmanloppu (vuoden 1916 elokuva)
Nordisk Films Kompagnin tuottama "Maailmanloppu" on elokuvahistorian ensimmäinen pitkä apokalyptinen elokuva. Sen taustalla ovat tuhatvuotinen eskatologinen perinne, tieteisfiktion tulevaisuudennäyt, ihmiskuntaa vuonna 1910 säikäyttänyt Halleyn komeetta ja ensimmäisen maailmansodan synnyttämä huoli maailman tuhoutumisesta. Sodan aiheuttamat rajoitukset saivat tanskalaiset elokuvatuottajat kiinnostumaan näyttäviä erikoistehosteita sisältävien katastrofi- ja tieteiselokuvien tekemisestä. Harvey Milk
Freelance-toimittaja Randy Shilts kirjoitti Milkistä elämäkerran vuonna 1982. Se oli hänen ensimmäinen kirjansa ja nimeltään "The Mayor of Castro Street". Shilts kirjoitti teoksen, kun hän ei kyennyt löytämään vakituista työtä avoimesti homona toimittajana. Kirjaan perustuva dokumenttielokuva "The Times of Harvey Milk" voitti parhaan dokumentin Oscar-palkinnon vuonna 1984. Ohjaaja Rob Epstein selitti myöhemmin, miksi hän päätti tehdä elokuvan Milkin elämästä: ”Tuohon aikaan kaikista meistä jotka elimme San Franciscossa tuntui, että se oli elämää muuttava tapahtuma, että koko maailman silmät katselivat meitä, mutta itse asiassa suurin osa maailmasta San Franciscon ulkopuolella ei tiennyt siitä mitään. Se oli vain todella lyhyt, alueellinen, paikallinen juttu, jossa San Franciscon pormestari ja kaupunginvaltuuston jäsen tapettiin. Sillä ei juuri ollut jälkikaikua.” "The Harvey Milk Show" -niminen musikaali sai ensi-iltansa vuonna 1991. Stewart Wallacen säveltämä ooppera "Harvey Milk", joka ”mytologisoi Milkin modernin homojen oikeuksien liikkeen synnyn symboliksi”, valmistui vuonna 1996. Marraskuussa 2008 elokuva "Milk" sai ensi-iltansa koko Yhdysvalloissa; se esitettiin ensimmäisen kerran Castro Theaterin hyväntekeväisyysnäytöksessä 28. lokakuuta. Elokuvan ohjasi Gus Van Sant, pääosaa Harvey Milkin roolissa esitti Sean Penn ja Dan Whitea näytteli Josh Brolin. Elokuvan kuvaaminen kesti kahdeksan viikkoa ja sen joukkokohtauksissa käytettiin usein avustajia, jotka olivat olleet oikeasti paikalla todellisissa tapahtumissa, kuten vuoden 1978 Gay Freedom Day -kulkueessa, kun Milk piti puheensa toivosta. Keystone Studios
Keystone Studios oli vuonna 1912 Los Angelesiin, Yhdysvaltoihin perustettu elokuvastudio. Sen perusti kanadalainen Mack Sennett, joka sai rahoituksen studiota varten New York Motion Picture Companylta. Ensimmäinen studion tuottama elokuva oli 1912 valmistunut "Cohen Collects a Debt," ja samana vuonna valmistui myös ensimmäinen "Keystone Kops" -lyhytelokuva "Hoffmeyer's Legacy". Studio tuotti vuonna 1914 elokuvan "Tillie's Punctured Romance", joka oli ensimmäinen yhdysvaltalainen täyspitkä komediaelokuva. Keystone-studion näyttelijöihin kuuluivat muun muassa Roscoe Arbuckle, Charles Chaplin, Marie Dressler, Gloria Swanson, Mabel Normand, Ben Turpin, Harry Langdon, Harold Lloyd ja Chester Conklin. Studiosta tuli vuonna 1915 itsenäinen osa Triangle Film Corporationia. Vuonna 1917 Sennett lähti studion palveluksesta ja perusti Mack Sennett Comedies -studion. Keystone meni konkurssiin vuonna 1935. Animaatio
Ensimmäinen kokonaan animaatiolle perustunut elokuva oli ilmeisesti James Stuart Blacktonin 1906 valmistunut "Noiduttu hotelli", jossa esineet oli saatu liikkumaan stop motion -tekniikalla. Blackton kuvasi samana vuonna myös ensimmäisenä varsinaisena piirroselokuvana pidetyn "Humorous Phases of Funny Faces" -filmin.
Pilapiirtäjänä aloittanut Émile Cohl oli yksi ranskalaisen animaation perustajia. Hän aloitti vuonna 1908 tekemällä liitutauluanimaatioita, jotka perustuivat tikku-ukkohahmojen muodonmuutoksiin. Sen jälkeen hän siirtyi Yhdysvaltoihin ja teki siellä animaatiosarjaa "Newlyweds", joka sai paljon jäljittelijöitä. Elvira Notari
Vaatimattomista oloista lähtöisin ollut Elvira työskenteli koulun jälkeen modistina ja meni vuonna 1902 naimisiin valokuvaaja Nicola Notarin kanssa. Vuonna 1906 he perustivat perheyhtiö Films Doran (myöhemmin Dora Film), joka tuotti vuoteen 1930 mennessä satoja dokumenttielokuvia ja noin 60 näytelmäelokuvaa. Elvira Notarin ohjaamat ja hänen miehensä kuvaamat elokuvat olivat sävyltään realistisia ja käsittelivät yleensä Napolin kansanelämää sekä naisten ja miesten välisiä suhteita. Kriitikot pitivät elokuvia vähäarvoisina ja ne joutuivat usein sensuurin hampaisiin. 1920-luvulla Notari teki useita napolilaistyylisiä musiikkidraamoja ("film sceneggiata"), jotka menestyivät varsinkin Yhdysvaltojen ja Etelä-Amerikan italialaissiirtolaisten keskuudessa. Ohjaajan elokuvista on restauroitu "‘A Santanotte" vuodelta 1922. Vitali Manski
Manski opiskeli Moskovassa VGIK-elokuvakoulussa ja teki ensimmäisen dokumenttielokuvansa 1989. Hän oli pitkään Vladimir Putinin luottodokumentaristi ja on tehnyt dokumentteja myös Mihail Gorbatšovita ja Boris Jeltsinistä. Hän on saanut dokumenteistaan yli sata palkintoa eri puolilla maailmaa. Filmikamera
Ensimmäiset valokuvat, dagerrotyypit, valotettiin elohopealla käsitellylle kuparilevylle ilman filmiä. Dagerrotyypit olivat uniikkeja. Pian kehitettiin lasilevy, jolle valettiin valoherkkää emulsiota ja näistä pystyi kehittämisen ja kiinnittämisen jälkeen tekemään niin monta vedosta kuin haluttiin. Ensin kuvaajan oli itse valettava emulsio lasilevylle ja valotettava ja kehitettävä se emulsion ollessa vielä kosteaa, mutta 1872 esiteltiin kuivalevyt, jotka saattoi valottaa ja kehittää koska halusi. Lasilevy oli yleisin kuvausmateriaali 1880-luvulle saakka, jolloin markkinoille tuli teollisesti valmistettu filmi, jolle emulsio oli valettu. Lasilevyjä käytettiin kuitenkin yleisesti toiseen maailmansotaan saakka ja jotkut kuvaajat käyttivät niitä vielä 1960-luvulla. Erikoistarkoituksiin (tähtitieteellisessä kuvaamisessa) lasilevyjä käytettiin vielä 1980-luvulla. Film noir
1940- ja 1950-lukuja pidetään yleisesti amerikkalaisen film noirin ”klassisena kautena”. Vaikka Alain Silverin ja Elizabeth Wardin film noir -tietosanakirja luokittelee "Suurkaupungin kadut" (1931) ja muut ennen toista maailmansotaa tuotetut rikosmelodraamat – muun muassa Fritz Langin ohjaamat "Kiihko" (1936) ja "Karkuri" (1937) – täysiverisiksi film noireiksi, on muilla kriitikoilla tapana kutsua niitä esimerkiksi ”proto-noiriksi”. Ensimmäisenä ”oikeana” film noirina viitataan yleisimmin Latviassa syntyneen ja Neuvostoliitossa oppinsa saaneen Boris Ingsterin elokuvaan "Murha 3. kerroksessa" (1940). Tähtenä toimi unkarilaisemigrantti Peter Lorre, vaikkei esittänytkään elokuvan pääosaa kuten aiemmin Langin elokuvassa "M – kaupunki etsii murhaajaa". Lorre esitti myöhemmin sivurooleja useissa merkittävissä amerikkalaisissa film noireissa. Kohtuullisesta, B-elokuvien yläpään budjetistaan huolimatta "Murha 3. kerroksessa" päätyi aiheuttamaan studiolleen RKO:lle tappiota 56 000 dollaria, lähes kolmanneksen kokonaiskustannuksistaan. "Variety" kutsui Ingsterin teosta ”liian harkituksi ja omaperäisimmillään siltä puuttuu kyky pitää mielenkiintoa yllä. Elokuva on liian taiteellinen tavalliselle yleisölle, ja liian yksitoikkoinen muille.” Elokuvaa ei pidetty uuden suuntauksen, saati lajityypin, alkuna moneen vuosikymmeneen. Robert Bresson
Vaikka Bressonin elokuvat olivat saaneet hyvää palautetta jo aiemmin, hänen lopullinen läpimurtonsa oli "Papin päiväkirja", joka perustui Georges Bernanosin romaaniin "Maalaispapin päiväkirja". Se kertoo nuoresta papista, joka on itse kuolemassa syöpään mutta pyrkii silti pelastamaan kyläläisten sieluja. "Papin päiväkirjassa" Bresson käytti ensimmäisen kerran elementtejä, joista tuli myöhemmin hänen elokuviensa tunnusomaisia piirteitä. Yksi niistä oli harrastelijanäyttelijöiden eli ”mallien” käyttäminen ammattilaisten sijasta. "Papin päiväkirja" oli tuottoisa, ja se sai kiitosta kriitikoilta. Se sai muun muassa katolisen kirkon palkinnon, ja se palkittiin myös Venetsian elokuvajuhlilla. Afrikkalainen elokuva
Etelä-Afrikassa tehtiin ensimmäiset elokuvat melko varhain. Etelä-Afrikassa pystyttiin katsomaan elokuvia jo vuonna 1895, kun ensimmäinen kineteskooppi avattiin yleisölle 1895 ja jo vuonna 1898 tehtiin lyhyitä elokuvia, jotka tosin koostuivat raitiovaunusta kuvatuista maisemakuvauksista. Yksi varhaisimmista elokuvista on Zulumaan valloituksesta kertova "De Voortrekkers", joka ilmestyi jo vuonna 1916. Tämän valkoisen nationalismin propagandaklassikon teki Yyhdysvalloista Etelä-Afrikkaan muuttanut I. W. Schlesinger, joka oli saanut vaikutteita vuotta aikaisemmin valmistuneelta D. W. Griffithin "Kansakunnan synnyltä". De Voortrekker elokuvassa sivistyneet buurit ja britit taistelevat yhdessä barbaarisia laumoja vastaan. Viisi rikottua kameraa
Vuonna 2009 Välimeren alueen elokuvakehitysprojekti Greenhouse pyysi Burnat'ta kehittelemään dokumenttia. Projektissa keskityttiin vastarintaliikkeeseen ja erityisesti aiemmin samana vuonna mielenosoituksessa Bil'inissä kuolleeseen Bassem Abu-Rahmeen. Hankkeen ajauduttua vaikeuksiin Burnat otti yhteyttä Guy Davidiin, jonka ensimmäinen täyspitkä dokumenttielokuva "Interrupted Streams" oli julkaistu Jerusalemin kansainvälisillä elokuvajuhlilla 2010.
Davidi hahmotteli Burnat'lle uuden idean: Burnat kertoisi tarinan omasta kuvaajanäkökulmastaan. Davidi ehdotti lisäksi, että elokuva jäsentyisi Burnat'n kameroiden ympärille. Burnat'n oma perhe-elämä tuotaisiin elokuvaan kotivideoiden kautta. Tekniikan historia
Valokuvauksen kehittyminen alkoi 1727, kun saksalainen lääkäri Johann Schulze huomasi hopeanitraatin tummuvan valossa. Louis Daguerre (1765–1851) kehitti ensimmäisen kuvausjärjestelmän, kun Joseph Nicéphore Niépce (1765–1833) oli luonut menetelmän kuvan säilyttämiseksi. George Eastman toi markkinoille vuonna 1888 kehittämänsä Kodak No.1-merkkisen kameran, jossa käytettiin negatiivirullaa lasien sijasta. Negatiivin pohjamateriaalina oli selluloidi, ja siitä kehittyi myöhemmin elokuvan perusidea. Rulla lähettiin tehtaalle kehitettäväksi ja uudelleen ladattavaksi. Helppokäyttöisyys teki kuvaamisen mahdolliseksi suuremmille joukoille. Ranskalaiset Lumièren veljekset kehittivät aikansa filmikamerasta kinematografin, jota voitiin käyttää niin elokuvakamerana kuin projektorina. He järjestivät ensimmäisen maksullisen elokuvaesityksen 28. joulukuuta 1895, jota pidetään yleisesti elokuvan syntyhetkenä. Ranskalainen päiväkirja
Ranskalainen päiväkirja on ranskalainen dokumenttielokuva vuodelta 1961. Sen tekijät, sosiologi ja antropologi, haastattelivat ihmisiä Pariisissa ja Saint-Tropez‘ssa. Pyrkimyksenä oli totuudenmukainen "cinéma vérité". Ennen dokumentin tekemistä Jean Rouch oli dokumentoinut metsästäjä-keräilijäkansojen elämää Afrikassa, ja tässä työssä hän pyrki tutkimaan oman heimonsa eli ranskalaisten elämää. Dorothy McGuire
McGuiren tunnetuimpia elokuvia ovat "Kierreportaat" (1946), "Hiljainen sopimus" ("Gentleman's Agreement", 1947), "3 kolikkoa lähteessä" ("Three Coins in the Fountain", 1954), "Onnellisen laakson kansa" (Friendly Persuasion, 1956), "Erämetsän sankarit" (Old Yeller, 1957), "Robinsonin perhe" ("Swiss Family Robinson", 1960) ja "Mies Nasaretista" ("The Greatest Story Ever Told", 1965). Hän on saanut elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle. George Eastman
Yrityksen ensimmäinen Kodak-merkkinen kamera tuli markkinoille vuonna 1888. Nimi Kodak oli Eastmanin itsensä keksimä. Hän oli aina pitänyt kirjaimesta K, ja Kodak syntyi, kun Eastman vaihteli kirjaimia ja halusi sanan alkavan ja loppuvan K:hon. Samoihin aikoihin Kodakin filmejä käyttivät myös elokuva-alan pioneerit, sillä Louis Le Prince kuvasi varhaisimman säilyneen elokuvan "Roundhay Garden Scene" Kodakin filmille. Vuonna 1889 Thomas Edisonkin hankki Eastmanin elokuvakoneen prototyypin. Samana vuonna Eastman kehitti rullafilmin, joka on edelleen standardi kameroissa. Hän järjesti yrityksensä uudestaan vuonna 1892, ja sen nimeksi tuli Eastman Kodak. Päiväni murmelina
Elokuva valittiin vuonna 2006 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. American Film Institute valitsi "Päiväni murmelina" vuonna 2000 sadan parhaan amerikkalaiskomedian listalle sijalle 34. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi "Päiväni murmelina" kaikkien aikojen neljänneksi hauskimmaksi komediaksi. Viisi rikottua kameraa
Viisi rikottua kameraa ( "Khamas Kamīrāt Muḥaṭṭamah"; "Hamesh Matslemot Shvurot") on palestiinalaisen Emad Burnatin ja israelilaisen Guy Davidin ohjaama, vuonna 2011 ensi-iltansa saanut dokumenttielokuva. Elokuva on tekijöiden omakohtainen kertomus väkivallattomasta vastarinnasta Länsirannan Bil'inin kylässä, jota alueelle työntyvät juutalaissiirtokunnat uhkaavat. Valtaosan dokumentista on kuvannut palestiinalainen maanviljelijä Emad Burnat, joka osti ensimmäisen kameransa vuonna 2005 kuvatakseen lapsensa syntymän. Vuonna 2009 kuvaushankkeeseen liittyi israelilaisohjaaja Guy Davidi. Burnat'n kameroiden särkemisten ympärille rakennettu dokumentti seuraa perheen kehityskaarta viiden mullistuksien vuoden ajan. Tänään se alkaa
Tänään se alkaa ("Ça commence aujourd’hui") on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut Bertrand Tavernier’n ohjaama ranskalainen draamaelokuva.
Daniel on lastentarhan johtaja pienessä ranskalaisessa hiilikaivoskaupungissa, jonka kaivokset on suljettu ja asukkaat kärsivät. Daniel yrittää taistella lasten hyvinvoinnin puolesta poliitikkojen tiukentuvia budjetteja ja byrokratiaa vastaan. Danielin suhteet omiin vanhempiinsa tai kihlattuunsa Valeriaan ja tämän poikaan eivät nekään ole kovin hyvällä tolalla.
"Tänään se alkaa" voitti kunniamaininnan 49. Berliinin elokuvajuhlilla. Unohdetut kuvat
Unohdetut kuvat () on Costa Botesin ja Peter Jacksonin ohjaama uusiseelantilainen pseudodokumenttielokuva vuodelta 1995. Se kertoo dokumentaarista tyyliä jäljitellen kuvitteellisesta Colin McKenziestä, uusiseelantilaisesta elokuvan pioneerista, joka keksii 1900-luvun alussa muun muassa kamera-ajon sekä ääni- ja värielokuvan ennen muita, mutta jää unholaan onnettomien sattumien ja ennenaikaisen kuolemansa vuoksi. Muhammad Ali
26. syyskuuta 1997 sai ensi-iltansa "Rumble in the Jungle" -ottelusta kertova arvostettu dokumenttielokuva "Kehäkuninkaat" ("When We Were Kings"), joka kertoo ottelun lisäksi Alin ja Foremanin valmentautumisesta kyseiseen kohtaamiseen, sekä käy läpi analyysejä kamppailusta. "Kehäkuninkaat" voitti Parhaan dokumentin Oscar-palkinnon, jota noutamassa olivat elokuvantekijöiden lisäksi myös Ali ja Foreman. Elokuvan historia
Elokuvat olivat pitkään yksikelaisia lyhytelokuvia, koska pitkiä elokuvia ei pidetty taloudellisesti kannattavana, ja teknisesti ne olivat yksinkertaisia ja kunnianhimottomia. Muutoksen sai aikaan yhdysvaltalainen elokuvantekijä D. W. Griffith, jonka elokuvatekniset kokeilut huipentuivat spektaakkelielokuvaan "Kansakunnan synty" ("Birth of a Nation", 1915). USA:n sisällissodan vaiheita vapaasti muokaten kuvannut draama ei vain aloittanut pitkien elokuvien laajamittaista tuotantoa menestyksellään, vaan toi elokuvaan monia tähän päivään vakiintuneita teknisiä yksityiskohtia ja innosti monia mykkäkaudella aloittaneita elokuvaohjaajia. Morin huur
Soittimen käyttö eläinten hoidossa on ikuistettu dokumenttielokuvassa "Ingen Egshig", jonka ohjasi Badraa J. vuonna 1986. Dokumentti voitti vuonna 1988 Moskovan kansainvälisten elokuvajuhlien pääpalkinnon. Dokumenttielokuvasta on myös tehty uusi versio vuonna 2003, jolloin Byambasuren Davaa ohjasi dokumenttielokuvan nimeltään Tarina itkevästä kamelista. Davaan dokumentti oli ehdolla vuoden 2005 parhaan dokumentin Oscar-palkinnon saajaksi. Lumièren veljekset
Lumièren veljekset järjestivät 28. joulukuuta 1895 Pariisin Salon indien du Grand Caféssa maailman ensimmäisen maksullisen elokuvanäytöksen. Historialliseen näytäntöön oli kutsuttu Pariisin kulttuuriväkeä. Liput maksoivat yhden frangin. Mukana oli myös tuleva elokuvaohjaaja Georges Méliès, joka elokuvanäytöksen jälkeen yritti ostaa projektorin Lumièren veljeksiltä. Tämän maailman ensimmäisen maksullisen elokuvanäytöksen ohjelmistoon kuuluivat seuraavat elokuvat:Paikalla ei ollut ainuttakaan lehdistön edustajaa, mutta muutamassa päivässä sana oli jo kiirinyt niin pitkälle, että paikalle kerrotaan jonottaneen tuhansia ihmisiä. Selänne (elokuva)
Elokuva sai ensi-iltansa elokuvateattereissa 27. syyskuuta 2013. Dokumentilla oli avausviikonloppuna 22 560 katsojaa, mikä rikkoi Michael Mooren ohjaaman "Fahrenheit 9/11"-dokumentin 8 249 katsojan avausennätyksen. Elokuvasta tuli samalla kaikkien aikojen eniten katsojia teattereihin avausviikonloppunaan vetänyt suomalainen dokumenttielokuva, kun se rikkoi Vesa-Matti Loirista kertovan "Vesku"-elokuvan 6 271 katsojan ennätyksen. Se on vuoteen 2016 mennessä katsojien kokonaismäärässä Suomen toiseksi katsotuin dokumenttielokuva. Italialaisen elokuvan historia
Italian ensimmäinen elokuvanäytös järjestettiin 13. maaliskuuta 1896 Le Lieuren valokuva-ateljeessa Roomassa. Roomasta elokuva levisi Napoliin ja Torinoon ja edelleen muihin kaupunkeihin. Varsinainen elokuva-ala käynnistui kuitenkin hitaasti. Ensimmäinen elokuvayhtiö, Alberini & Santoni, perustettiin vasta vuonna 1905. Siitä tuli seuraavana vuonna Cines. Ensimmäinen italialainen fiktioelokuva oli Filoteo Alberinin ohjaama "La presa di Roma", joka ilmestyi 1905. Varhaiset italialaiset elokuvat saivat usein rahoituksensa mesenaateilta, jotka ovat perinteisesti olleet italialaisen kulttuurielämän taustalla. Monet ensimmäisistä elokuvista perustuivat Italian kirjallisuuden klassikoihin. Elokuva Suomessa 1930-luvulla
Suomalaisen dokumenttielokuvan historian merkkitapauksia on Saksassa koulutuksensa saaneiden Heikki Ahon (1895–1961) ja hänen velipuolensa Björn Soldanin (1902–1953) lyöttäytyminen yhteen elokuvantekijöiksi. Aho & Soldan -yhtiöstä kasvoi 1920-luvun lopulla tärkein pitkien dokumenttien valmistamo. Uutta aluevaltausta merkitsi myös ulkoministeriön tilaustyö "Suomi kutsuu" (1932–1940), jonka eri versioita esitettiin Suomea esiteltäessä talvisotaan asti. Aho & Soldan valmisti satoja elokuvia, dokumentteja, uutisfilmejä, propagandafilmejä, mainosfilmejä, yritysfilmejä. Juuri Aho & Soldan -elokuvat olivat nostamassa Suomen imagoa maatalousvaltiosta teolliseksi; moderni elokuvassa näkyy selvimmin juuri niissä. Lukumääräisesti suurin valmistaja oli kuitenkin 1930-luvun puolivälissä lyhytelokuvaosastonsa täyteen vauhtiin virittänyt Suomi-Filmi Oy. Ammatti: reportteri
Ammatti: reportteri () on Michelangelo Antonionin ohjaama ja draama -ja jännityselokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1975. Elokuva on vähäeleinen ja sisältää pitkiä kohtauksia. Sitä pidetään yhtenä Antonionin tunnetuimmista teoksista. Se on tunnettu myös keskivaiheilla näytettävästä uutispätkästä, joka sisältää aidon teloituksen, sekä noin seitsemän minuutin pituisesta, yhdellä otolla kuvatusta loppukohtauksesta, jossa kamera vaikuttaa siirtyvän hotellin ikkunakalterin läpi ulos. Kazakstanilainen elokuva
Vuonna 1934 perustettiin Almatyn uutiselokuvastudio, joka alkoi tuottaa säännöllisiä uutiskatsauksia ja myöhemmin myös dokumenttielokuvia. Moskovassa alettiin jälkiäänittää elokuvia kazakiksi. Ensimmäinen kazakstanilainen näytelmäelokuva oli Lenfilmillä kuvattu "Amangeldi" (ven. "Amangeldy", 1939). Elokuva Suomessa 1930-luvulla
Suomi-Filmin äänifilmituotantoon siirtymistä edesauttoivat myös huhut, joiden mukaan ulkomaiset tuottajat alkaisivat ulkomaisella pääomalla valmistaa suomenkielisiä äänielokuvia Pariisin ja Tukholman studioissa. Ensimmäinen pitkä äänellinen näytelmäelokuva oli Suomi-Filmin valmistama. Jaakko Korhosen ohjaama "Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin" sai ensi-iltansa Kino-Palatsissa 2. helmikuuta 1931. Kari Uusitalo kirjoittaa Suomi-Filmin historiassaan, ettei elokuva ollut ”täysioppinen”, sataprosenttinen äänielokuva, sillä se oli alun perin filmattu mykkänä, ja vanhaan tapaan kirjoitetut välitekstit korvasivat vuoropuhelun. Marraskuussa 1930 Karu kertoikin Elokuva-lehdelle, ettei äänielokuvaan ”sentään lennetä”, ensin oli kokeiltava synkronisoidulla äänielokuvalla eli sellaisella, jossa on ”musiikkia ja laulua”, vaikka hän pitikin Korhosen elokuvaa Turun Sanomien haastattelussa ensimmäisenä suomalaisena kokoillan äänielokuvana. Tämän lisäksi elokuvaan synkronisoitiin erilaisia ääniefektejä. Robert Drew
Robert Lincoln Drew (15. helmikuuta 1924 Toledo, Yhdysvallat – 30. heinäkuuta 2014 Sharon, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen dokumenttiohjaaja. Hänet tunnetaan cinéma veritén (Yhdysvalloissa direct cinema) isänä Kuusi hänen elokuvaansa on arkistoitu Academy of Motion Pictures Arts and Sciencesiin, ja kaksi Yhdysvaltojen kongressin kirjaston luetteloon National Film Registry. Hän on saanut muun muassa International Documentary Associationin elämäntyöpalkinnon. Kogit
Kogit ovat antaneet kaksi kertaa luvan ulkopuoliselle dokumenttielokuvausryhmälle tulla dokumentoimaan heidän maailmankatsomustaan. Molemmissa dokumenteissa he halusivat varoittaa ulkopuolista maailmaa, jota he kutsuvat "pikkuveljikseen", heidän lapsellisen ja ajattelemattoman ja luontoa kunnioittamattoman käyttäytymisensä takia. Molemmat dokumenttielokuvat on ohjannut BBC:n journalisti Alain Ereira. Ensimmäinen elokuva, "From the Heart of the World, The Elder Brothers Warning", tehtiin vuonna 1990 jonka jälkeen Kogit vetäytyivät takaisin eristyksiin. Ranskan kulttuuri
Lumièren veljesten ja Mélièsin vaikutus elokuvahistoriaan on ollut suuri. Méliès mainitaan usein näytelmäelokuvan isäksi, kun taas Lumièren veljeksiä pidetään dokumenttielokuvan isinä. Tosin Louis Lumièren ohjaamaa "Puutarhuri" on tiettävästi maailman ensimmäinen komediaelokuva. Alfred Hitchcock
Hitchcockin elämäkertoja John Russell Taylor pitää "Noiduttua" (1945) Hitchcockin ensimmäisenä todellisena amerikkalaisena elokuvana. Sitä edeltäneet yhdysvaltalaiset elokuvat olivat olleet periaatteessa joko englantilaisia elokuvia tai propagandaelokuvia. Myös amerikkalaiseen pikkukaupunkiin sijoittuva "Epäilyksen varjo" on Taylorin mielestä elokuva, jonka vain ulkomaalainen saattoi tehdä. "Noiduttu" oli välitön yleisö- ja arvostelumenestys, ja se oli myös ensimmäinen psykoanalyysia popularisoiva menestyselokuva. Mykkäelokuva
Mykkäelokuva on elokuva, jossa ei ole elokuvaan tahdistettua puhetta ääniraidalla. Äänen yhdistäminen liikkuvaan kuvaan on ideana lähes yhtä vanha kuin elokuvat itse, mutta teknisten vaikeuksien vuoksi valtaosa ennen 1930-lukua tehdyistä elokuvista on mykkäelokuvia. Ensimmäinen suomalainen elokuva "Nikolainkadun koulun koulunuorisoa välitunnilla" valmistui 1904. Lord Don’t Slow Me Down
Lord Don’t Slow Me Down on Baillie Walshin ohjaama dokumenttielokuva, joka kertoo brittiläisen rock-yhtye Oasiksen vuosien 2005–2006 Don’t Believe the Truth -maailmankiertueesta. Elokuvan ensi-ilta oli CMJ Film Festivalilla Directors Guild Theaterissa New Yorkissa 4. marraskuuta 2006, mistä alkaen elokuvaa esitettiin eri puolilla maailmaa vain Oasis fanikerhojen erikoisnäytännöissä. Eri televisiokanavat ovat esittäneet elokuvasta puolet lyhyemmäksi leikattua versiota, esimerkiksi Suomessa MTV3. Elokuvassa on myös Oasiksen kappale ”Lord Don’t Slow Me Down”, joka julkaistiin myöhemmin myös nettilatauksena. Ranskan kulttuuri
Maailman ensimmäinen julkinen elokuvaesitys pidettiin Pariisin Grand Caféssa 28. joulukuuta 1895. Antoine Lumière esitti siellä poikiensa August ja Louis Lumièren elokuvia. Esityksen mainoksissa käytettiin ensimmäisen kerran myös nimitystä ”cinématographe” (kreikan ”kinéma” (liike) ja ”graphein” (kirjoittaa, piirtää)). Tunnetuin Lumièren esittämistä elokuvista oli "Juna saapuu asemalle", joka myös aiheutti elokuvahistorian ensimmäisen paniikin, koska katsojat uskoivat junan tulevan päällensä. Roundhay Garden Scene
Roundhay Garden Scene on vuonna 1888 valmistunut Louis le Princen lyhytelokuva, jota pidetään maailman ensimmäisenä säilyneenä elokuvana. Filminpätkä kestää vain kaksi sekuntia. Kazakstanilainen elokuva
Vuonna 1944 perustettiin Almatyn elokuvastudio (vuodesta 1959 lähtien "Qazaqfïlm"), joka tuotti sodan jälkeen lähinnä uutiskatsauksia ja dokumenttielokuvia. Sen ensimmäinen näytelmäelokuva oli Rošalin ja Jefim Aronin ohjaama, Abay Qunanbaevin elämästä kertova "Abay änderi" (ven. "Pesni Abaja", 1946). Säännöllinen näytelmäelokuvien tuotanto sai alkunsa Şäken Aymanovin ohjaamasta elokuvasta "Maxabbat turalı añız" ("Poema o ljubvi", 1954). Dokumenttiromaani
Alan klassikkoja ovat amerikkalaisten Theodore Dreiserin "An American Tragedy" (1925, Amerikkalainen murhenäytelmä) ja Truman Capoten "In Cold Blood" (1966, Kylmäverisesti). Jälkimmäisen aiheena on Kansasissa 1959 tehty raaka murha. Ensimmäisiin suomalaisiin dokumentaarisiin romaaneihin kuuluu Kemin satamalakkoa käsittelevä Paavo Rintalan "Lakko" (1956). Elokuvan historia
Viimeisin elokuvatekniikan mullistus on digitaalisuus. Digitaalinen kuvaus, editointi ja äänen taltiointi yleistyivät nopeasti 1990-luvun aikana, ja niistä on tullut varsinkin amatöörielokuvaajien keskuudessa suosittuja tekniikan suhteellisen halpuuden takia. Erityisesti digitaalisuus on auttanut dokumentaristeja, ja voidaankin sanoa, että 2000-luvulla dokumenttielokuva on jopa kokenut todellisen renessanssin. Frederick Wiseman
Wisemanin dokumenttielokuvissa ei ole musiikkia, juontoa tai haastatteluja, vaan hän antaa katsojan toimia tarkkailijana ja tehdä itse johtopäätöksensä. Tämän takia Frederick Wiseman luetaan yleensä cinéma vérité- ja direct cinema -koulukuntiin, vaikka Wiseman itse pitääkin elokuviaan "todellisuus-fiktioina": vaikka yksittäiset kohtaukset esitetään elokuvissa yleensä leikkaamattomina, annetaan elokuvalle jonkinlainen rakenne leikatessa, eikä sitä voi täten pitää täysin totuudellisena esityksenä. Cinéma véritéstä selvästi kauimpana ovat Wisemanin kaksi ensimmäistä dokumenttielokuvaa, joissa Wiseman yrittää selkeästi tuoda jotain esiin: "Siilipäiden revyyssä" vangin pakkoruokinta rinnastetaan nopeilla leikkauksilla kuolleen ruumiin balsamointiin, ja "High Schoolissa" (1968) Wiseman paljastaa koulun vanhoillisen kasvatuksen kaksinaismoraalisuuden näyttämällä kuvia piukasti pukeutuneista tytöistä urheilemassa liikuntatunnilla. Dziga Vertov
Ensimmäinen täysimittainen kinokkidokumenttielokuva, "Elokuvasilmä", valmistui vuonna 1924. Kuvauksia valmisteltiin ennakolta vähän, jotta tapahtumat taltioituisivat mahdollisimman aitoina. Dokumenttielokuvan henkilöt eivät myöskään saaneet huomata olevansa kuvauksen kohteina. Santiago Álvarez
Santiago Álvarez (18. maaliskuuta 1919 Havanna – 20. toukokuuta 1998 Havanna) oli kuubalainen elokuvaohjaaja. Hän kirjoitti ja ohjasi monia dokumentteja, jotka käsittelivät Kuuban ja Yhdysvaltojen kulttuuria. Hänen yksi kuuluisimmista teoksistaan oli lyhytdokumentti "Now" (1965), joka kertoi rotuerottelusta. Sen teossa oli mukana laulaja Lena Horne. "LBJ" (1968) ja "79 Primaveras" (1969) käsittelivät Vietnamin sotaa. 79 primaveras palkittiin Tampereen elokuvajuhlien Grand Prix'llä vuonna 1970. Vuonna 1968 Álvarez, Octavio Getino ja Fernando Solanas tekivät yhteistyössä neljätuntisen dokumentin "Hora de los hornos", joka käsittelee imperialismia Etelä-Afrikassa. Muita aiheita, joita Álvarez käsitteli dokumenteissaan, olivat muun muassa Latinalaisen Amerikan musiikillinen ja kulttuuripuoli sekä diktatuurit, jotka hallitsivat Latinalaista Amerikkaa. Hiljainen maailma
Hiljainen maailma ("Le Monde du silence") oli ranskalainen Oscarin voittanut dokumentti syvänmerensukelluksesta vuodelta 1956. Ohjaajina toimivat Jacques-Yves Cousteau ja Louis Malle. Elokuva oli yksi ensimmäistä, joissa käytettiin vedenalaiskuvausta värifilmillä. Se voitti Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun. ja oli toinen kahdesta dokumentista jotka ovat sen koskaan voittaneet. Näin syntyi nykypäivä 1900–1950
Näin syntyi nykypäivä 1900–1950 on Veikko Itkosen ohjaama dokumenttielokuva vuodelta 1951. Se kuvaa maailman ja Suomen historian keskeisiä tapahtumia 1900-luvun alkupuoliskolla. Elokuvan sisältö on leikattu arkistomateriaalista. Elokuvan rahoitti Helsingin Sanomat Oy ja sen ensi-ilta oli tammikuussa 1951 Helsingin Bio-Biossa. Rumble in the Jungle
"Rumble in the Jungle" on yksi kuuluisimmista nyrkkeilyotteluista, mitä on koskaan käyty. Norman Mailer kirjoitti ottelusta reportaasikirjan "The Fight" (1975) ja Leon Gast ohjasi vuonna 1996 dokumenttielokuvan "Kehäkuninkaat", joka voitti parhaan dokumentin Oscar-palkinnon. Elokuvan historia
Ranskalaiset Lumièren veljekset olivat keskeisiä elokuvan keksimisessä, ja he myös järjestivät ensimmäiset varsinaiset elokuvaesitykset. Ensimmäinen yleisölle esitetty elokuva oli Lumièrien 45 sekunnin mittainen "Työläiset lähtevät Lumièren tehtaasta", joka esitettiin 1895 Pariisissa Grand Caféssa. Tehdas oli veljesten isän tehdas, jossa valmistettiin kemikaaleja ja valokuvauslevyjä. Rakennuksessa on nykyisin elokuvateatteri.. Ensimmäiseksi on sanottu myös esitystä 28. joulukuuta 1895, jolloin yksinkertainen dokumentti asemalle saapuvasta junasta, "L'Arrivée d'un train en Gare de la Ciotat" (1895), sai ensi-iltansa Pariisissa. Dokumenttielokuva
Historiadokumentti esittelee menneen ajan tapahtumia tai elämäkertoja esimerkiksi valokuvien, maalausten, esineiden, dramatisoitujen kohtausten tai kameralle puhuvien asiantuntijoiden kautta. Historiadokumentissa hyödynnetään usein kyseisen ajanjakson musiikkia ja ääniä. Kaupalliset historiadokumentit tarjoavat harvoin vaihtoehtoisia näkökulmia tai akateemista keskustelua, vaan ne esittävät tapahtumista vain yhden käsityksen etenkin dramatisoiduissa katkelmissaan. Historiadokumentteja tehdään usein viihteeksi, jolloin niiden asiasisältö tai tasapuolisuus eivät ole tekijöille ensisijaisia. Historiadokumenteissa näkyy usein tekijänsä näkökulma asiaan, ja sitä voi käyttää propagandistisiin tarkoituksiin kuvamateriaalia valikoimalla ja yhteensovittamalla. Revisionistinen historiadokumentti voi pyrkiä muuttamaan tai laajentamaan hallitsevia käsityksiä esimerkiksi joistain sodista. Pysäytyskuva
Elokuvahistorian kuuluisimpia ja varhaisimpia pysäytyskuvia on François Truffaut’n ensimmäisen pitkän näytelmäelokuvan "400 kepposta" (1959) viimeinen kuva, jossa päähenkilö, koulukodista karannut Antoine Doinel vaeltaa hiekkarannalla ja kääntyy katsomaan kameraan. Kamera zoomaa lähikuvaan pojan kasvoista, ja kuva pysähtyy. Tämä korostaa elokuvan tarinan jäämistä avoimeksi: emme tiedä, jääkö karkulainen tuolla hetkellä kiinni vai mitä tapahtuu, joten ryhdymme katsojina itse pohtimaan pojan tulevaisuutta. (Pysäytyskuvan ohella roolihahmon katsominen kameraan oli tuolloin hyvin epätavallinen tehokeino; molemmat ovat sittemmin yleistyneet.) Kaikkein varhaisimpana pysäytyskuvaa käyttäneenä elokuvana pidetään Alfred Hitchcockin varhaisteosta "Champagne" (1928). Pysäytyskuvia ja muita elokuvallisia keinoja käytetään paljon myös seuraavana vuonna valmistuneessa Dziga Vertovin dokumenttielokuvassa "Mies ja elokuvakamera". Dokumenttielokuva
Dokumenttielokuva (lyh. dokumentti, vanh. dokumentääri, puhek. dokkari) on elokuva, jossa esiintyvät ihmiset ja tapahtumat ovat todellisia, tai ainakin enemmän tosia kuin näytelmäelokuvassa. Henkilöhahmot esittävät itseään tai kertovat itsestään joko tapahtuvassa tai tapahtuneissa tilanteissa. Dokumenttielokuvat ovat kuitenkin aina tekijöidensä tulkintaa todellisuudesta. Dokumenttielokuvan tekijä voi omilla valinnoillaan tuoda esille haluamiaan näkökulmia tai vaihtoehtoisesti avata aiheeseen eri tulkinnanmahdollisuuksia. Pornoelokuva
Elokuvakameran keksimisen jälkeen sitä on käytetty pornoelokuvien kuvaamiseen kautta aikain, mutta alkuaikoina jouduttiin pitämään matalaa profiilia ja elokuvia näytettiin vain koti- ja yksityistiloissa. Pornoelokuvien historia on yhtä pitkä kuin muidenkin elokuvien. Patrick Robertsonsin "Film Factsien" mukaan ensimmäinen varmasti taltioitu pornoelokuva tehtiin vuonna 1908 Ranskassa ja se oli nimeltään "A L'Ecu d'Or ou la bonne auberge", tosin argentiinalainen "El Satario" saattaa olla vanhempi ja se on ajoitettu vuosille 1907-1912. Rai rai!
Dokumentin ensi-ilta oli Oulun musiikkivideofestivaaleilla 25. elokuuta 2005, ja se esitettiin samana vuonna myös Rokumentti-festivaalilla Joensuussa. DVD-levitykseen dokumentti tuli vuonna 2006, ja vuodesta 2007 lähtien sitä on esitetty Yle TV2:n "Dokumenttiprojekti"-ohjelmapaikalla. Elokuvateoria
Elokuvateorian pohja on 1900-luvun alun elokuvakritiikeissä ja muissa elokuvataidetta koskevissa kirjoituksissa. Varsinainen elokuvateoria voidaan jakaa klassiseen ja moderniin elokuvateoriaan. Klassinen teoria vaikutti noin 1915–1955, ja se voidaan jakaa edelleen formatiiviseen ja realistiseen traditioon. Formatiivisessa traditiossa korostettiin elokuvan muotoseikkoja ja pyrittiin erottamaan elokuva muista taiteista. Realistisessa traditiossa korostettiin elokuvan kykyä kuvata todellisuutta. Auteur-teoria kehittyi realistisen tradition aikana. Joutilaat
Joutilaat on Susanna Helken ja Virpi Suutarin ohjaama vuonna 2001 ensi-iltansa saanut dokumenttielokuva työttömistä nuorista miehistä. Elokuva sai myös huomiota kansainvälisesti palkittuna: Nordisk Panorama, Århus, Tanska 2001: Pohjoismaiden parhaan dokumenttielokuvan palkinto, International Filmmaker Film Festival, Milano, Italia 2002: 1. palkinto (5 000 €), Media&Message 2003: Grand Prix ja asiaohjelmien pääpalkinto. Dokumenttielokuva
Propagandaelokuvan kulta-aika oli toisen maailmansodan aikoihin, mutta sitä käytettiin jo ensimmäisessä maailmansodassa omien joukkojen ja kotirintaman motivointiin ja mobilisoimiseen sekä vihollisen pelotteluun. Natsi-Saksan, Japanin ja Neuvostoliiton hallitukset valjastivat dokumenttielokuvan propagandistisiin tarkoituksiin. Länsimaissakin perustettiin propagandavirastoja; niiden tuottamat propagandafilmit eivät kuitenkaan epäkaupallisina päässeet yhtä automaattisesti levitykseen kuin totalitaristisissa maissa. Tunnetut elokuvaohjaajat kuten yhdysvaltalainen Frank Capra tekivät armeijalle omasta halustaan sotapropagandadokumentteja fasismia vastaan. Natsi-Saksalle propagandafilmejä tehnyt Leni Riefenstahl kertoi sodan jälkeen tehneensä dokumenttinsa vain taiteilijana ja pakon edessä. Suomalaisen elokuvan festivaali
Dokumenttisarjassa esitettiin myös Eino Mäkisen 1930-luvun kansatieteellisiä elokuvia, Peter von Baghin elokuva Helsinki, ikuisesti (2008) sekä John Websterin Pölynimurikauppiaat (1993). Dokumenttisarjan yhteydessä järjestettiin myös kaksi valokuvanäyttelyä: Eino Mäkisen näyttely Maan valo ja muisti sekä dokumenttiin Taistelu Turusta liittyvää valokuvaa turkulaisesta rakennushistoriasta. Marginaalituotanto oli esillä kotimaisten tieteiselokuvien muodossa. Näytössarjassa esitettiin mm. Suomen ensimmäiseksi tieteiselokuvaksi mainittu Risto Jarvan Ruusujen aika (1969), Jari Halosen Lipton Cockton in the Shadows of the Sodoma (1995), Juha Rosman Harmagedon (1986) ja Pekka Hyytiäisen MP – Minä Pelkään (1982) sekä Timo Vuorensalon (2005). Tieteiselokuvasarjaan liittyi myös oheisohjelmistona Sci-fi-ilta Dynamo-klubilla. Nanook, pakkasen poika
Nanook, pakkasen poika oli ensimmäinen dokumenttielokuva, joka luopui valloituselokuvan sankariperinteestä. Siinä tekijä ei ollut sankari vaan kamera käännettiin kohti kuvattavia. Toisaalta tekijän rooli nimenomaan elokuvantekijänä kasvoi. Suomalainen elokuva
Elokuva on leimallisesti kansainvälistä. Jäger ei ollut ainoa ulkomaalainen toimija Suomen elokuva-alan alkuvaiheissa. Elokuvantekijöiksi nousivat jo 1920-luvulla monet seuraavalta, äänielokuvan vuosikymmeneltä tutut elokuvantekijät: Valentin Vaala ja Theodor Tugai. Vaala oli venäläistä sukua, Tugain eli Teuvo Tulion sukujuuret veivät Venäjälle ja Liettuaan. Jäger oli saksalainen, ja ensimmäisen näytelmäelokuvan kuvaaja Frans Engström oli muuttanut Ruotsista Suomeen. Seuraavan vuosikymmenen alussa Suomeen saapui Viron ensimmäisen näytelmäelokuvan ohjannut Theodor Luts. Muita keskeisiä ohjaajia olivat jo 1920-luvulla Kalle Kaarna ja kirjailija Juhani Ahon pojat, suomalaisen dokumentaarielokuvan pioneereihin laskettavat Heikki Aho ja Björn Soldan. Kazakstanilainen elokuva
Ensimmäinen elokuvanäytäntö Kazakstanin alueella järjestettiin vuonna 1910. Ensimmäinen tasavallassa kuvattu dokumenttielokuva valmistui vuonna 1925. Vuonna 1928 Sovkino-studiolla kuvattiin paikalliseen aiheeseen perustuva näytelmäelokuva "Mjatež". Samana vuonna perustettiin Vostokkino-yhtymä, jonka Almatyn osasto alkoi tehdä uutiselokuvia. Viktor Turinin ohjaama, Turkestanin–Siperian rautatien rakentamisesta kertova dokumenttielokuva "Turksib" (1929) oli yksi neuvostoelokuvan merkkiteoksista. Vostokkino tuotti myös näytelmäelokuvia. Parhaan lyhytdokumentin Oscar-palkinto
Parhaan lyhytdokumentin Oscar-palkinto on Yhdysvaltain elokuva-akatemian vuosittain jakama nk. Oscar-palkinto parhaalle lyhyelle dokumenttielokuvalle. Sitä on jaettu vuodesta 1941 lähtien. Sitä ei jaettu seuraavana vuonna vaan dokumentit olivat yhdistettynä yhteen kategoriaan. Vuodesta 1943 lähtien dokumentit on jaettu pitkään ja lyhyeen kategoriaan. Vastavirtarock
Vastavirtarockista, sen taustoista ja tunnelmista, on valmistunut lyhytdokumentti. Kymmenen vuotta vastavirtaan -dokumentti sai ensiesityksensä itsenäisyyspäivänä, jolloin se julkaistiin verkossa. Dokumentin ovat tehneet Jussi Kosonen ja Aapo Kivenmaa. Kivenmaa on vastannut dokumentin käsikirjoituksesta, tuottamisesta sekä musiikista ja Kosonen ohjauksesta, leikkauksesta sekä kuvaamisesta. Lyhytelokuva keskittyy kesällä 10-vuotisjuhlavuottaan viettäneen festivaalin ennakkotunnelmiin ja festivaalipäivään. Alviina Alametsä
Vuonna 2014 Alametsä työskenteli asiantuntijatehtävissä "Pekka – Inside the Mind of a School Shooter" -dokumenttielokuvahankkeessa (Submarine Channel, 2014). Ohjaaja Alexander Oey hyödynsi dokumentissa koulusurmista 15-vuotiaana selvinneen Alametsän keräämää aineistoa, joka koostui tutkijoiden, mielenterveysalan asiantuntijoiden, Auvisen läheisten, opettajien ja oppilaiden haastatteluista. Elokuva esitettiin Suomessa ensimmäisen kerran DocPoint-elokuvafestivaaleilla 28. tammikuuta 2015. Elokuva on saanut kansainvälistä tunnustusta, kuten International Festival of Audiovisual Programs (FIPA) - festivaalin parhaan elokuvan palkinnon. Luontoelokuva
Luontoelokuva on usein dokumentaarinen ja se on yksi dokumenttielokuvan alalajeista. Tunnetuimpiin luontodokumenttielokuvien tekijöihin kuuluvat David Attenborough, Jacques Cousteau ja Steve Irwin. Luc Jacquet on noussut maineeseen luontoelokuvilla, kuten "Pingviinien matka", "Tyttö ja kettu" ja "Sademetsän tarina". Sergei Eisenstein
Ensimmäisen kosketuksensa elokuva-alaan Eisenstein sai vuonna 1923, kun hän ohjasi lyhytelokuvan "Dnevnik Glumova" ja avusti Esfir Šubia Fritz Langin elokuvan "Tri Mabuse – ihmispeto" leikkaamisessa Neuvostoliiton markkinoille. "Dnevnik Glumova" oli osa Eisensteinin ensimmäistä teatterituotantoa, joka oli versio Aleksandr Ostrovskin näytelmästä. Hänen tunnetuin teatteriohjauksensa oli suuressa tehdassalissa näytelty versio Sergei Tretjakovin "Kaasunaamareista".
Eisensteinin ensimmäinen kokopitkä elokuva oli "Lakko", joka sai ensi-iltansa vuonna 1925. Hän toteutti siinä montaasiteoriaansa, jota oli jo kehittänyt "Dnevnik Glumovaa" varten. Lev Kulešov oli ensimmäisenä kehittänyt elokuvallista montaasia, mutta Eisenstein käytti omaa teoriaansa ”attraktioiden montaasista”, jossa synteesi syntyy erilaisten elementtien välisestä ristiriidasta. Eisensteinilta valmistui samana vuonna toinenkin elokuvan, kun kommunistinen puolue tilasi vuoden 1905 vallankumouksen muistoksi elokuvan. Hän kirjoitti kumouksen veteraanin kanssa laajan käsikirjoituksen, mutta lopulta siitä kuvattiin vain yksi suunnitelluista episodeista. "Panssarilaiva Potemkin" nosti Eisensteinin mainetta, ja elokuva oli erityisen suosittu Saksassa. Sitä pidetään yhtenä merkittävimmistä elokuvista, ja esimerkiksi vuonna 1958 se valittiin kriitikkojen äänestyksessä historian parhaaksi elokuvaksi. Lisäksi sen Odessan portaiden kohtaus on ehkä elokuvahistorian tunnetuin kohtaus. Carlos Saura
Saura teki vuosina 1957–1958 ensimmäisen dokumenttielokuvansa "Cuenca". Vuoden 1960 elokuvassa "Los golfos" hän tarkastelee rikollisuuden ongelmaa Madridin kurjalistokorttelien köyhien nuorten keskuudessa. Vuoden 1963 elokuvassa "Llanto por un bandido" hän toteuttaa historiallisen tapahtuman rekonstruktion. Dioraama
Ensimmäisen dioraaman rakensi valokuvauksen pioneeri Louis Daguerre vuonna 1822. Daguerren dioraamassa vaihtuivat näkymät 15 minuutin välein. Vaihtelut toteutettiin erilaisten mekaanisten kojeiden, valon ja peilien avulla. Nykyajan tunnetuimpia dioraamoja ovat New Yorkin luonnontieteellisen museon (American Museum of Natural History) suuret dioraamat, jotka valmistettiin museon kuraattorin Frank M. Chapmanin johdolla. Nämä dioraamat ovat olleet useiden muiden museoiden dioraamojen esikuvina. Seikkailuelokuva
Seikkailuelokuvan ensimmäisenä merkittävänä edustajana voidaan pitää yhdysvaltalaista 20-osaista sarjaelokuvaa "The Perils of Pauline" vuodelta 1914. Samantyylisiä sarjaelokuvia tehtiin tuolloin lukuisia. Tämän perinteen merkittävimpiä jatkajia ovat olleet "Kadonneen aarteen metsästäjät" (1984) ja "Vihreän timantin metsästys" (1984) jatko-osineen. Mondo-dokumentti
Mondo-dokumenttien tyyliä jatkoivat 1970- ja 1980-lukujen taitteessa nähdyt Romano Vanderbesin Amerikka-dokumenttielokuvat "Tämä on Amerikka" ("This is America", 1977) ja "Tämä on Amerikka, osa 2" ("This is America part 2", 1980). Ne nousivat 159 367 ja 130 180 katsojallaan kaikkien aikojen katsotuimpien elokuvateattereissa esitettyjen dokumenttielokuvien joukkoon Suomessa. Niidenkin, kuten useimpien mondo-elokuvien, dokumenttimaisuus on kuitenkin kyseenalainen, koska mondo-elokuvissa monet dokumentaarisiksi väitetyt kohtaukset vaikuttavat näytellyiltä ja lavastetuilta. Elokuva
Genrenä kauhuelokuvat ovat lähes yhtä vanha käsite, kuin elokuvat itsessään. Maailman ensimmäisenä kauhuelokuvana pidetäänkin vuonna 1896 valmistunutta Georges Mélièsin ohjaamaa Le Manoir du diable (Pahuuden talo) -elokuvaa. Se oli täysin äänetön ja kesti ainoastaan kaksi minuuttia. Suurin osa ensimmäisistä kauhuelokuvista valmistettiin Saksassa. Uskotaankin, että monet Hollywood-elokuvat ovat saaneet vaikutteita saksalaisista kauhuelokuvista. I Am Because We Are
Dokumentti sai ensi-iltansa Tribeca Film Festival -tapahtumassa New Yorkissa 24. huhtikuuta 2008. Suomalainen elokuva
Paras säilynyt näyte autonomian ajan lyhytelokuvista on vuonna 1911 Berliinin matkamessuille valmistunut elokuva "Finland", joka oli Atelier Apollon ja Suomen Matkailutoimiston yhteyteen perustetun messukomitean yhteinen tuote. Lähes puolen tunnin kokonaisuus on syntynyt noin 30 lyhytelokuvasta. Ensimmäinen näytelmäelokuva oli käsikirjoituskilpailun tuloksena syntynyt "Salaviinanpolttajat" vuonna 1907. Sen tavoin muutkin ensimmäiset näytelmäelokuvat olivat lyhyitä komedioita. Yli tunnin mittaisia elokuvia tehtin "Salaviinanpolttajien" lisäksi kaksi muuta. Elokuvan historia
Elokuva oli ensimmäinen audiovisuaalinen massamedia. Tämän vuoksi sitä käytettiin muun muassa uutisten ja valistuksen/propagandan levittämiseen aina television yleistymiseen saakka. Tämän jälkeen elokuvaa on käytetty lähinnä taiteen ja viihteen välineenä. Louis Delluc -palkinto
Louis Delluc -palkinto ("Prix Louis-Delluc") on ranskalaiselle elokuvalle myönnettävä ranskalainen elokuvapalkinto, jonka Maurice Bessy ja Marcel Idzkowski perustivat vuonna 1937 kunnioittamaan Louis Dellucin (1890–1924) muistoa. Delluc oli ensimmäinen ranskalainen elokuvajournalisti, ja hän perusti myös elokuvakerhoja. Richard Leacock
Leacock oli muun muassa kuvaamassa John F. Kennedyn esivaalia seurannutta dokumenttia "Primary" (1960). Hänen yhdessä D. A. Pennebakerin kanssa perustama tuotantoyhtiö teki sellaisia tunnettuja dokumentteja kuin "A Stravinsky Portrait" (1965), Bob Dylan -dokumentin "Dont Look Back" (1967) ja rockdokumentin "Monterey Pop" (1968), jossa Jimi Hendrix poltti kitaransa. Neorealistinen elokuva
Neorealistinen elokuva on Italiassa 1940- ja 1950-lukujen taitteessa kukoistanut elokuvaliike. Se syntyi toisen maailmansodan jälkeen ja oli teemoiltaan antifasistinen. Ensimmäisenä neorealistisena elokuvana pidetään Roberto Rossellinin elokuvaa "Rooma – avoin kaupunki" (1945). Seuraavan kymmenen vuoden aikana tehtiin noin 90 neorealistista elokuvaa. Vaikka liike on arvostettu, se ei menestynyt kovinkaan hyvin Italian elokuvateattereissa. Nanook, pakkasen poika
Nanook, pakkasen poika () on Robert J. Flahertyn ohjaama yhdysvaltalainen dokumenttielokuva vuodelta 1922. Elokuva kuvaa jo katoamassa ollutta eskimojen perinteistä elämäntapaa. Sitä pidetään kaikkien aikojen ensimmäisenä dokumenttielokuvana ja tyylisuunnan klassikkona. Miksi demokratia?
Miksi demokratia? on syksyllä 2007 toteutettu yksi television historian suurimmista asiaohjelmatapahtumista. Hanke käsittää 10 elokuvaa, jotka kaikki kysyivät omalla tavallaan "Miksi demokratia?" MySpace -verkkopalvelussa 7. lokakuuta 2007 käynnistyneessä projektissa on mukana 40 televisioyhtiötä, TV2:n Dokumenttiprojekti oli hankkeessa yksi aloitteentekijöistä. Rullafilmi
Rullafilmi on alun perin Eastman Kodakin vuonna 1888 keksimä valokuvausfilmin formaatti, joka mahdollisti ensi kertaa valoherkän kuvausmateriaalin lataamisen kameraan pimiön sijasta myös päivänvalossa. Rullafilmikokoja oli 1920-luvun paikkeilla kymmeniä erilaisia, mutta nykyisin valmistettavia rullafilmejä ovat enää keskikoon filmikameroissa käytettävät tyypit 120 ja 220. Dokumentaatio
Dokumentaation kehittäjinä pidetään belgialaisia Paul Otlet'ta (1868-1943) ja Henri La Fontainea (1854-1943). Vielä yleisemmin dokumentaatio liitetään Otlet'n nimeen. Elämäkertaelokuva
Lajityyppinä elämäkertaelokuva on lähes yhtä vanha kuin elokuva itse. Varhaisimpia esimerkkejä on Georges Méliès'n "Jeanne d'Arc" vuodelta 1900. Toinen merkittävä varhainen elämäkertaelokuva on Abel Gancen kuusituntinen "Napoléon" (1927). Yhdysvalloissa merkittäviä varhaisia elämäkertaelokuvia olivat Cecil B. DeMillen "Orleansin neitsyt" (1916), D. W. Griffithin "Judith of Bethulia" (1914) ja Lloyd Ingrahamin "Sissipäällikkö" (1927), joka kertoi Jesse Jamesista. Robert J. Flaherty
Robert Joseph Flaherty (16. helmikuuta 1884 Iron Mountain, Michigan – 23. heinäkuuta 1951 Dummerston, Vermont) oli yhdysvaltalainen etnografisen dokumenttielokuvan pioneeri. Dokumenttielokuvan historian katsotaan usein alkavan Flahertyn eskimoiden elämää kuvaavasta puolifiktiivisestä elokuvasta "Nanook, pakkasen poika" (1922). Kira Jääskeläinen
Jääskeläisen ensimmäinen dokumenttielokuva on 2012 valmistunut "Tagikaks — olimme valaanpyytäjiä". Se kertoo kahdesta veljeksestä, jotka kuuluvat siperianjupikkeihin ja asuvat Novoje Tšaplinon kylässä Tšukotkan itäisen kärjen lähituntumassa. Elokuva on esitetty televisiossa ja useilla festivaaleilla kuten Tampereen elokuvajuhlilla maaliskuussa 2014. Jääskeläinen aloitti kuvauksen jäätyään opiskeluaikaisen kenttätyömatkan päätyttyä oleskelemaan Tšukotkaan. Saatuaan rahoitusta hän jatkoi kuvauksia, joita tehtiin kaikkiaan viitenä vuotena. Arto Halonen
Halonen on elokuvantekijänä itseoppinut. Ensimmäinen elokuva syntyi lopputyönä Joensuun kauppaoppilaitoksen taide- ja ympäristökasvatuksen kurssilla. Sitten syntyi parin vuoden aikana kaksitoista 8 mm:n kaitafilmille kuvattua elokuvaa Joensuun elokuvakerhosta lainatuilla välineillä. Vuonna 1983 syntyi ensimmäinen työ televisiolle. Halosen lyhytelokuvat menestyivät festivaaleilla niin hyvin, että häneltä tilattiin kolmiosaiseksi tarkoitettu pitkien elokuvien sarja "Sodan kasvot", joka jäi kuitenkin kesken. "Aaro Iivari Aukusti, maanviljelijän poika" (1988) on televisiolle tehty dokumentti Joensuun entisestä kaupunginjohtajasta. Sitä seurasivat televisiossa esitetyt animaatioelokuvat "Turisti" (1989) ja "Lammenneidin tarina" (1990). Seuraavat kaksi projektia olivat urheiludokumentteja. "Valo varjon takaa" (1990) kertoo aitajuoksija Arto Bryggaresta ja "Ringside" (1992) nyrkkeilijä Tarmo Uusivirrasta. Vuonna 1993 Arto Halonen ohjasi televisiolle näytelmän "Onnellinen hääpäivä". Sitä seurasivat dokumentti "Veren perintö" (1995) ja näytelmäelokuva "Koti" (1995). Le Manoir du diable
Le Manoir du diable (”pahuuden talo”) on lyhyt mykkäkauhuelokuva, jonka ohjasi ranskalainen elokuvantekijä Georges Méliès. Sitä pidetään maailman ensimmäisenä kauhuelokuvana, koska se valmistui varsin varhain, jouluaattona 1896. Vaikka elokuva kesti vain kolme minuuttia, siinä oli silti merkittävä määrä erilaisia elementtejä, joiden tarkoitus oli herättää ihmisessä pelontunteita. Näitä elementtejä ovat muun muassa elokuvassa esiintyvät jättimäinen lepakko, linna, luurangot sekä aaveet. Elokuvassa esiintyy myös Saatana. Dokumenttiprojekti
"Dokumenttiprojektin" aiempi tuottaja Iikka Vehkalahti loi eteläisessä Afrikassa Steps For The Future -projektin, jossa tuotettiin 37 muun muassa Cannesissa ja IDFAssa palkittua dokumentti- ja lyhtyelokuvaa. Hanke jatkui maailmanlaajuisena Why Democracy -projektina, jonka dokumenttielokuvia esitettiin viidenkymmenen televisioyhtiön välityksellä lähes kaikissa maailman maissa. Tuotantojen joukossa oli muun muassa dokumenttielokuvien Oscarilla palkittu Alex Gibney "Taksi pimeyteen" ja Weijun Chenin "Äänestä minua!". Steps-ryhmään kuuluu myös Steps India, joka on tuottanut useita intialaisten ohjaajien dokumenttielokuvia, niiden joukossa Nishtha Jainin "Lakshmi ja minä". Ompelijatar (elokuva)
Dokumenttielokuva sai ensi-illan jälkeen myönteisen vastaanoton. Nyt-liitteen arvion mukaan ”Ompelijatar on dokumentti, joka hengittää kuin isomman luokan fiktio”. Helsingin uutisten arviossa elokuvaa kuvaillaan esseistiseksi, ”muistojen maailmasta nousevaksi” kokonaisuudeksi. Aamulehden arvio puolestaan ylistää sen tunteisiin vetoavaa elokuvallisuutta. Borat
Boratista on tehty pseudodokumenttielokuva nimeltä "Borat" (engl. "Borat: Cultural Learnings of America for Make Benefit Glorious Nation of Kazakhstan"). Elokuvan ensiesitys oli Yhdysvalloissa 4. elokuuta 2006 ja varsinainen maailmanensi-ilta Suomi mukaan lukien 3. marraskuuta 2006. Azərbaycanfilm
Studio tuotti aluksi lähinnä uutiskatsauksia ja dokumenttielokuvia. Sen ensimmäinen näytelmäelokuva oli Vladimir Balljuzekin ohjaama "Legenda o Devitšjei bašni" (1924). Alkuvaiheessa studiolla työskenteli useita muista tasavalloista tulleita ohjaajia kuten Hamo Beknazarjan, Vsevolod Pudovkin, Nikoloz Šengelaia ja Boris Barnet. Ensimmäinen azeriohjaajan elokuva oli Abbas Mirzə Şərifzadən "Bismillah" (ven. "Vo imja boga", 1925). Studion mykkäelokuvista tunnetuin on Šengelaian "Dvadtsat šest komissarov" (1933). Italialaisen elokuvan historia
Enrico Guazzone kehitti historiallista elokuvaa, sillä hän oli ensimmäinen italialaisohjaaja, joka pystyi hallitsemaan suurta näyttelijämäärää ja suuria lavasteita. Genren perustyyppi oli Luigi Maggin ohjaama vuoden 1909 "Nerone". Muita tunnettuja lajityypin edustajia olivat muun muassa "Pompejin viimeiset päivät" ja "Quo Vadis?". Toista puunilaissotaa kuvannut vuoden 1914 elokuva "Cabiria" oli lavasteissaan vieläkin suurellisempi. Varhaiset italialaiset spektaakkelit herättivät yleisön mielenkiinnon ja vaikuttivat muun muassa Cecil B. DeMilleen, Ernst Lubitschiin ja erityisesti D. W. Griffithiin. Pitkien historiallisten elokuvien suosion vaikutuksesta lyhyet dokumentti- ja komediaelokuvat menettivät suosiotaan.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Italiassa kehittyi ilmiö, jota myöhemmin on kutsuttu tähtijärjestelmäksi. Ilmiö syntyi Italiassa jopa ennen Hollywoodia. Ensimmäisiä elokuvatähtiä olivat erityisesti monet naispuoliset niin sanotut diivanäyttelijät. Monia elokuvia käsikirjoitettiin suoraan näyttelijöille, joiden tavaramerkkejä olivat poseeraukset, joilla he pyrkivät esittämään sensuelleja mutta piinattuja hahmoja. Tunnetuimpia diivoja olivat Lyda Borelli, Francesca Bertini, Pina Menichelli ja Hesperia. Miesnäyttelijöistä oikeastaan vain Amleto Novelli ja Bartolomeo Pagano saivat laajempaa kansansuosiota. Paganon ympärille kehitettiin jopa pitkä "Maciste"-elokuvien sarja. Suomi
Ensimmäinen suomalainen näytelmäelokuva oli "Salaviinanpolttajat" vuonna 1907. Elokuva koki Suomessa nousukauden kun Erkki Karu perusti elokuvayhtiö Suomi-Filmin vuonna 1919. Vanhin kokonaan säilynyt suomalainen näytelmäelokuva on "Ollin oppivuodet" vuodelta 1920. Ensimmäinen ulkomaillakin esitetty suomalaiselokuva on vuonna 1922 valmistunut "Anna-Liisa", jota esitettiin myös Ruotsissa. Ensimmäinen täysin suomalaisvoimin valmistunut äänielokuva "Tukkipojan morsian" valmistui 1931. Vuonna 1933 Suomi-Filmistä lähtenyt Karu perusti uuden elokuvayhtiön Suomen Filmiteollisuus. Vuonna 1936 yritys kohosi tuotantoluvuissaan samalle tasolle siihen asti Suomen elokuva-alaa yksin hallinneen Suomi-Filmin kanssa. Ajan tunnettuja näyttelijöitä olivat muun muassa Ansa Ikonen ja Tauno Palo, jotka säilyttivät suosionsa aina 1950-luvulle asti. DocPoint – Helsingin dokumenttielokuvafestivaali
DocPointin yhteydessä jaetaan dokumenttien tekijöille tunnustuksia. Aho & Soldan -elämätyöpalkinto on tarkoitettu ansioituneelle suomalaiselle dokumenttielokuvaohjaajalle, ja se on myönnettu vuodesta 2002 lähtien. Apollo-palkinto jaetaan suomalaista dokumenttielokuvaa merkittävästi edistäneelle ja sen parissa erityisesti ansioituneelle henkilölle tai yhteisölle. Se on myönnetty vuodesta 2006 lähtien. Mondo-dokumentti
Ensimmäisenä mondo-elokuvana pidetään IMDB:n mukaan vuonna 1949 valmistunutta ranskalaista elokuvaa "Le Sang des bêtes". Nimen mondo-dokumentti tyylilaji sai italialaisista 1960-luvun šokkidokumenteista "Mondo Cane – kova maailma" (ohj. Gualtiero Jacopetti, Paolo Cavara ja Franco Prosperi, 1962) ja "Mondo cane n. 2" (1963). Jacopetti ja Prosperi tekivät vielä rajumman šokkidokumentin "Hyvästi Afrikka" ("Africa addio", 1966), joka kiellettiin Suomessa aluksi kokonaan, mutta tuotiin sitten leikattuna ensi-iltaan 1968. Yle Teema esitti sen leikkaamattomana Kino Into -sarjassaan 2003. Heidän seuraava saman tyylin elokuvansa oli "Hyvästi ihminen" ("Addio zio Tom", 1971).