Milloin Irenaeus kirjoitti harhaoppeja?
Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Irenaeus (Eirenaios) eli ja kirjoitti 100-luvulla. Teos "Harhaoppeja vastaan" on ajoitettu noin vuoteen 180, koska se viittaa Eleuteriukseen (Eleutherios) nykyisenä Rooman piispana. Irenaeus vaikuttaa kuitenkin kirjoittaneen teoksen osissa usean vuoden aikana; teoksen myöhemmissä kirjoissa viitataan siihen, että aiemmat kirjat ovat olleet lukijoiden saatavilla aiemmin. Kunkin kirjan johdannossa Irenaeus esittää, että teos on osoitettu ystävälle, joka oli halunnut tietää enemmän harhaopeista ja siitä, kuinka niitä voisi parhaiten vastustaa. Ystävästä ei tiedetä enempää, ja kyseessä saattaa olla kuvitteellinen henkilö, eräänlainen kirjallinen tehokeino.
Iroha
"Irohaa" käytettiin myös länsimaisten aakkosten tavoin. Sitä hyödynnettiin esimerkiksi luetteloissa ja sanakirjoissa sisällön järjestämiseksi. Varhaisimmat "Irohaa" käyttävät sanakirjat laadittiin jo Heian-kauden loppuvaiheilla: niistä ensimmäinen on "Iroha jiruishō", joka kirjoitettiin vuosien 1144–1181 välillä. Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Kirja IV jatkaa harhaoppien kumoamista Jeesuksen opetuksen perusteella. Jeesuksen opetus koski vain yhtä Jumalaa ja Isää. Tämä ilmenee jo Mooseksen ja muiden profeettojen sanoissa, jotka ovat Kristuksen itsensä sanoja. Jumala ei tule katoamaan siksi, että taivaat ja maa tulevat katoamaan, eikä hänen jumaluuttaan vähennä se, että Jerusalem tuhoutui, sillä tämä oli Jumalan itsensä tahto. Tämä yksi Jumala on sekä vanhan että uuden liiton takana. Irenaeus korostaa, että profeetat puhuivat tästä samasta Jumalasta ja tunsivat hänet sekä ennustivat Pojan tulon. Ilias
"Iliaaseen" liittyy läheisesti toinen Homeroksen nimiin laitettu runoelma, "Odysseia", joka voidaan nähdä eräänlaisena jatkona eepokselle. Se kertoo Odysseuksen harharetkistä Troijan sodan jälkeen. Nämä kaksi eeposta ovat antiikin kreikkalaisen kirjallisuuden ja koko länsimaisen kirjallisuuden varhaisimpia teoksia. Troijan sodan muut tapahtumat ovat puolestaan aiheena niin kutsutun eeppisen kykloksen muissa teoksissa. Homeopatia
Saksalainen lääkäri Samuel Hahnemann julkisti homeopatian periaatteet ensi kerran vuonna 1796. Homeopatian keskeiset teokset ovat Hahnemannin kirjoittamat "Organon der rationellen Heilkunst" (1810), "Materia Medica Pura vol 1–4" (1811–1818) ja "Die chronischen Krankheiten" (1828). "Organon der rationellen Heilkunst" -teoksen vuonna 1921 julkaistu kuudes painos on edelleen homeopatian perusteos. Myös Hippokrates (460–377 eaa.) mainitsi kirjoituksissaan samankaltaisuuden periaatteen sairauksien hoidossa. Oksentamista Hippokrates lääkitsi antamalla oksetusta lisäävää lääkettä. Paracelsuksen (1493–1541) kerrotaan niin ikään parantaneen ruttotautisia antamalla leivänpalassa potilaan tautieritettä. Hieronymus
Hieronymuksen hagiografisia eli pyhimyksistä kertovia teoksia ovat:Niin kutsuttu "Martyrologium sancti Hieronymi" on epäaito. Sen kirjoitti ilmeisesti joku läntisen kirkon munkki 500-luvun loppupuolella tai 600-luvun alussa. Se viittaa Hieronymuksen "Vita Malchi" -teoksen alkuun, jossa hän on ilmaissut aikomuksensa kirjoittaa apostolisen ajan pyhimyksistä ja marttyyreistä. Antiikkisaagat
Trójumanna saga (”Troijalaisten saaga”) kertoo Troijan sodasta ja sen sankareista. Saaga on säilynyt kolmena eri versiona. Versiosta riippuen sen tekstin esikuvana ovat olleet Vergiliuksen Aeneis, Homeroksen Iliaan latinankielinen versio ("Ilias latina"), Dares Fryygialaisen "De excidio Troiae historia" sekä Ovidiuksen "Heroides" ja "Metamorphoseon libri" (suom. Muodonmuutoksia). On pidetty todennäköisenä, että Troijan sodasta on tunnettu Islannissa jokin latinankielinen versio jo 1100-luvulla, mutta että "Trójumanna saga" olisi kirjoitettu Islannissa joko 1200-luvun alussa tai kuningas Haakon IV:n aikana. Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Lopuksi Irenaeus korostaa, että maailmaa hallitsee yhden Jumalan kaitselmus. Jumala on sekä äärimmäisen oikeudenmukainen rangaistessaan syntisiä että äärimmäisen hyvä siunatessaan hurskaita ja antaessaan heille pelastuksen. Harhaoppeja vastaan
Harhaoppeja vastaan () on nimitys, jota käytetään kahdesta varhaiskristillisestä harhaoppeja vastaan suunnatusta teoksesta: Hegesippos
On todennäköistä, että Eusebios lainasi myös luettelonsa Jerusalemin ensimmäisistä piisposta Hegesippokselta. Eusebios lainaa Hegesippokselta pitkää ja mahdollisesti legendanomaista kertomusta Jaakob Vanhurskaan, ”Herran veljen”, kuolemasta sekä hänen seuraajansa Simeonin valinnasta. Hän kertoo myös harhaopeista, joita vastaan Hegesippos taisteli. Tohtori Lawlor on esittänyt, että kaikki nämä kohdat liittyivät alkuperäiseen tekstiin ja olivat peräisin Hegesippoksen teoksen viidennestä kirjasta. Hän on myös katsonut, että Eusebios sai Hegesippokselta käsityksen, jonka mukaan Domitianus ajoi evankelista Johanneksen maanpakoon Patmokselle. Hegesippos mainitsi Klemensin kirjeen korinttolaisille, ilmeiseisesti kytkeytyneenä Domitianuksen vainoihin. On todennäköistä, että Irenaeuksen ja Epifanioksen tekemät harhaoppien ajoitukset, joiden mukaan Markionin oppilas Cerdon ja Valentinos tulivat Roomaan Anicetuksen aikana, olivat peräisin Hegesippokselta. Häneltä saattaa olla peräisin myös näkemys, että Hermas, "Hermaan paimenen" kirjoittaja, oli paavi Piuksen veli, kuten sekä Catalogus Liberianus, Markionia vastaan osoitettu runo että Muratorin kaanon esittävät. Athenaios
Athenaioksen tiedetään kirjoittaneen historiateoksen Syyrian kuninkaista ja tutkielman "thratta"-kaloista, jotka Arkhippos ja muut komediakirjailijat mainitsevat. Kummatkin näistä teoksista ovat kadonneet. Tunnetuin ja merkittävin Athenaioksen säilynyt teos on "Deipnosofistai" (lat. "Deipnosophistae"), jonka nimi voidaan kääntää ”Päivällisfilosofeiksi” tai ”Oppineiden pidoiksi”. Nykyaikaan säilyneessä muodossa se käsittää viisitoista kirjaa. Ensimmäiset kaksi kirjaa sekä osat kirjoista III, XI ja XV ovat säilyneet vain tiivistelminä. Muuten teos vaikuttaa säilyneen kokonaisuudessaan. Teos kertoo varakkaan ylipapin Publius Livius Larensiksen järjestämistä monipäiväisistä pidoista, johon osallistuvat aikakauden merkittävimmät kulttuurihenkilöt. Teos on kokoelma sekalaista tietoa, pääasiassa liittyen ruokapöytään, mutta se sisältää huomioita myös muun muassa kielestä ja kirjallisuudesta, musiikista, lauluista, tansseista, peleistä ja kurtisaaneista. Teos on täynnä lainauksia kirjailijoilta, joiden teoksia ei ole säilynyt muuten. Athanaios lainaa yli tuhatta kirjailijaa ja esittää heiltä 10 000 tekstikatkelmaa. Ne ovat peräisin 2 500 eri teoksesta. Kirjailija kehuu lukeneensa 800 keskikomediaan kuuluvaa näytelmää. Paaviuden historia
Vuosien kuluessa paavi pysyi konservatiivisessa linjassaan. Samalla hän mm. julisti opin Neitsyt Marian tahrattomasta sikiämisestä. Uudet rautatiet toivat katolisia eri puolilta maailmaa pyhiinvaellukselle Roomaan, minkä seurauksena Pius IX:stä tuli ensimmäinen kansainvälisesti tunnettu paavi. Paavi myös laati kuuluisimman kiertokirjeensä 1864, jonka liitteenä oli myös "Syllabus errorum", erehdysten luettelo. Luettelossa paavi tuomitsi kahdeksankymmentä modernia harhaoppina pitämäänsä asiaa, mm. omantunnonvapauden, protestantismin, siviiliavioliiton sekä sosialismin. Luettelon kahdeksaskymmenes kohta tuomitsi väitteen, jonka mukaan ""Rooman paavi voisi ja että hänen tulisi sopia edistyksen, vapaamielisyyden ja modernin kulttuurin kanssa"". Toteamuksen nimittäminen harhaopiksi loi syvän kuilun vanhoillisen paaviuden ja uudistuvan Euroopan välille. Antiikin Kreikan kirjallisuus
Vähemmän tunnettuihin 200-luvun eaa. runoilijoihin lukeutuvat Aratos, Nikandros Kolofonlainen ja Herodas. Aratos kirjoitti teoksen "Fainomena", joka oli runollinen versio 300-luvulla eaa. eläneen Eudoksoksen tähtiä käsittelevästä tutkielmasta. Myös Nikandros kirjoitti tieteellistä aiheista heksametrimuodossa: teos "Aleksifarmaka" käsitteli vastamyrkkyjä ja teos "Theriaka" eläinoppia. Herodas kirjoitti mimiikan ja jambirunouden yhdistelmiä ("Mimiambes") Theokritoksen tyyliin. Hänen teoksensa antavan hyvän kuvan aikansa huveista — mimiikka ja pantomiimit olivat merkittäviä huvitusmuotoja Rooman valtakunnan aikana. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Toinen paaviuden ja modernisoituvan maailman välistä kuilua syventänyt kiertokirje laadittiin Pius IX:n paavinkauden aikana 1864, ja siitä teki kuuluisan sen liitteenä ollut "Syllabus errorum", erehdysten luettelo. Luettelossa paavi tuomitsi kahdeksankymmentä modernia harhaoppina pitämäänsä asiaa, muun muassa omantunnonvapauden, protestantismin, siviiliavioliiton sekä sosialismin. "Syllabus errorum" luokitteli harhaopit kymmeneen eri ryhmään:Luettelon kahdeksaskymmenes kohta tuomitsi väitteen, jonka mukaan ""Rooman paavi voisi ja että hänen tulisi sopia edistyksen, vapaamielisyyden ja modernin kulttuurin kanssa"". Toteamuksen nimittäminen harhaopiksi loi syvän kuilun vanhoillisen paaviuden ja uudistuvan Euroopan välille. Aiolos (Euripides)
Aiolos () on Euripideen kirjoittama antiikin kreikkalainen tragedia, jonka hän laati ilmeisesti hieman 420-luvun puolivälin jälkeen eaa. Vaikka näytelmä onkin kadonnut, sen juoni on joltisellakin varmuudella rekonstruoitavissa fragmenttien ja varsinkin muutaman toisistaan riippumattoman juonenpaljastuksen (, "hypothesis") perusteella. "Aiolos"-tragedian lähtökohta on "Odysseian" 10. laulun Aiolos-jaksossa, jonka perheidylli varsin taitavasti käännetään makaaberiksi perhehelvetiksi. Näytelmän kipeänä aiheena on insesti, josta sukeutuu kysymys moraalirelativismista. Kerinthos
Kerinthoksen syntymä- ja kuolinaikoja ei tunneta. Hän perusti koulunsa roomalaiseen Asian provinssiin ja keräsi ympärilleen oppilaita. Kerinthoksen kirjoituksia ei ole säilynyt, eikä niitä ole todennäköisesti levitetty laajalle. Kuten usein, hänen opetuksensa tunnetaan vain harhaoppien vastustajien kirjoitusten välityksellä. Laajimman selonteon hänen opetuksistaan antaa Epifanios 300-luvulla, mutta tuolloin hänellä ei ole ollut käytössään ensi käden lähteitä. Catullus
Vuonna 900 Veronan piispa Ratherius kertoo saarnoissaan lukeneensa ”epähurskaita kirjoituksia”. Kirjoitukset olivat uuden löydön, Catulluksen kirjoittamia runoja. Kirjoitukset painuivat uudelleen unholaan, mutta nousivat esiin jälleen 1200-luvun lopulla käsikirjoituksessa, jota kutsuttiin nimellä "Codex Veronensis". Ensimmäiset humanistit tutkivat sitä innokkaasti, muiden mukana Petrarca. Kirjojen keräilijä Coluccio Salutati laaditutti siitä useita kopioita. "Codex Veronensis" on sittemmin kadonnut. Oxfordissa on tallella luultavasti suoraan "Codex Veronensiksesta" otettu kopio, ja sitä pidetään myös parhaana kopiona. Pariisissa on säilytetty vuodelta 1375 peräisin olevaa "Codex Sarmagermanensista" ja Vatikaanissa on tallessa "Codex Romanus". Ranskasta löytyy ainoastaan häälaulun sisältävä käsikirjoitus "Codex Thuaneus", joka ainoana käsikirjoituksena tuntee säkeen 14. Painettuna Catulluksen runoja ilmestyi ensimmäistä kertaa Venetsiassa vuonna 1472. Ilias
Keskiajalla "Iliaasta" muodostettiin noin tuhat säettä käsittävä suosittu lyhennelmä, jota kutsutaan nimellä "Ilias Latina". "Iliaan" ensimmäinen painettu laitos ("editio princeps") on Demetrios Khalkokondyleen Firenzessä vuonna 1488 toimittama. Hegesippos
Hegesippos (n. 110–180) oli varhaiskristillinen historioitsija ja harhaoppien vastustaja. Hänet luetaan kirkkoisien joukkoon. Saarnaajan kirja
Jotkut nykyiset kriittiset tutkijat ovat kuitenkin hylänneet nämä käsitykset, ja pitävät kirjaa pseudepigrafisena perinteenä argumentoiden ja heidän näkemyksen mukaan Saarnaajan kirja kirjoitettiin vasta noin vuonna 250 eaa., ja sen kirjoittaja oli ei-hellenistinen älykkö Jerusalemin toisen temppelin ympäristössä. Kirja on kirjoitettu varmuudella ennen vuotta 180 eaa., sillä Jeesus Siirakin poika lainaa kirjaa usein enemmän kanonisena kuin oman aikansa tuotteena. Nämä tutkijat ovat yleisesti esittäneet vuosia 300 luvun eaa. ja 150 eaa. väliltä. Gnostilaisuuden lähteet
Irenaeuksen (n. 115–202) keskeisin teos on viisiosainen "Harhaoppeja vastaan" ("Adversus haereses", n. 180–185). Sen koko nimi on "Niin kutsutun gnosiksen tunnistamisesta ja kukistamisesta". Teos vaikuttaa olevan vastavaikutus sille, että jotkut kreikkalaiset kauppiaat saarnasivat tiedon etsimisestä Irenaeuksen gallialaisessa hiippakunnassa. Kreikan uskonnon historia
Kristinuskon joutuminen kosketuksiin kreikkalaisen filosofian kanssa ei ollut ongelmatonta. Koska kristinuskon ja Kreikan filosofisten suuntausten käsitteet ja kysymyksenasettelu eivät olleet suoraan yhteneviä, oli useita mahdollisia tapoja sovittaa kristillisyys olemassa oleviin ajattelumalleihin. Näitä tapoja edustavat eri kirkkoisät ja "harhaopettajat", joiden tärkeimpänä erona on se, hyväksyikö syntymässä ollut kristillinen kirkko kyseisen henkilön opetuksen. Tärkeimpiä "harhaoppeja", jotka syntyivät kristillisyyden varhaisvaiheessa, olivat manikealaisuus ja gnostilaisuus. Myöhemmin erityisen tärkeäksi nousi kysymys Kristuksen jumaluudesta. Kirkon kannasta erosivat tällöin homoousiaanit ja areiolaiset. Muista kristinopin uskonkappaleista syntyneissä riidoissa tärkeitä idän kirkon harhaoppeja olivat donatolaisuus 300-luvulla ja kuvainraastajuus eli ikonoklasmi 700–800-luvuilla. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Vuosien kuluessa paavi pysyi konservatiivisessa linjassaan. Samalla hän muun muassa julisti opin Neitsyt Marian tahrattomasta sikiämisestä. Uudet rautatiet toivat katolisia eri puolilta maailmaa pyhiinvaellukselle Roomaan, minkä seurauksena Pius IX:stä tuli ensimmäinen kansainvälisesti tunnettu paavi. Paavi myös laati kuuluisimman kiertokirjeensä 1864, jonka liitteenä oli myös "Syllabus errorum", erehdysten luettelo. Luettelossa paavi tuomitsi kahdeksankymmentä modernia harhaoppina pitämäänsä asiaa, muun muassa omantunnonvapauden, protestantismin, siviiliavioliiton sekä sosialismin. Luettelon kahdeksaskymmenes kohta tuomitsi väitteen, jonka mukaan ""Rooman paavi voisi ja että hänen tulisi sopia edistyksen, vapaamielisyyden ja modernin kulttuurin kanssa"". Toteamuksen nimittäminen harhaopiksi loi syvän kuilun vanhoillisen paaviuden ja uudistuvan Euroopan välille. Diatribe
"Diatribe"-opetuksen juuret ovat sokraattisissa dialogeissa, ja puheet saattoivat olla puolittain dialogia yleisön kanssa. Yleisölle suunnattuna opetusmuotona "diatribe" sai alkunsa 200-luvulla eaa. Tällaista opetusmenetelmää käyttivät muun muassa Horatius, Seneca, Persius, Juvenalis, Musonius Rufus, Dion Khrysostomos, Epiktetos ja Maksimos Tyroslainen. Epiktetoksen "diatribe"-opetuksia on koonnut teokseen "Keskusteluja" ("Diatribai") todennäköisesti hänen oppilaansa Arrianos. Niissä on näkyvissä puhujan ja yleisön spontaani vuorovaikutus. Esimerkiksi: Prokopios
Prokopios kirjoitti kahdeksan kirjaa keisari Justinianus I:n käymistä sodista ja yhden kirjan keisarin rakennuttamista rakennuksista. Hänen kuuluisin kirjansa "Salattu historia" (lat. "Historia Arcana", kr. "Anekdota") kertoo keisarillisen hovin skandaaleista ja juoruista, joita Prokopios ei voinut virallisiin historiankirjoihinsa panna. Teos on kirjoitettu joskus vuosien 550 ja 562 välillä. Papias
Papiaan viisiosainen teos "Herran puheiden selitykset" (, "Logiōn kyriakōn eksēgēseōs syngrammata pente") on yksi varhaisia Jeesuksen sanoja käsitteleviä eksegeettisiä teoksia. Osa näistä Jeesuksen sanoista on kirjoitettu ylös myös Matteuksen ja Markuksen evankeliumiin. Papiaan omana lähteenä oli "seurakunnanvanhin (presbyteeri) Johannes" sekä apostolien opetuksia kuunnelleet henkilöt, joita hän myös kutsuu "vanhimmiksi" (, "presbyteroi"). Hänen teoksensa on kuitenkin kadonnut, ja siitä tunnetaan ainoastaan katkelmia, jotka ovat säilyneet muiden tekemissä lainauksissa. Irenaeus antaa teokselle neutraalin hyväksynnän kirjassaan "Harhaoppeja vastaan" ("Adversus haereses", n. 180 jaa.), ja Eusebius mainitsee sen "Kirkkohistoriassaan" (3.39.1). Hagiografiset saagat
Apostoleista kertovia legendoja alkoi syntyä Euroopassa 100-luvulta alkaen. Leukios Kharinos-nimisen oppineen katsotaan koonneen varhaisimmista apostolien (eli Johanneksen, Paavalin, Pietarin, Andreaksen ja Tuomaksen) pyhimyselämäkerroista teoksen "Acta apostolorum". Myöhempiin kokoelmiin lisättiin myös muiden apostolien pyhimyselämäkerrat. 500-luvulta alkaen tunnettiin tällainen täydellinen kokoelma nimeltä "Historia apostolica"/"Acta Apostolorum Apocrypha", jota pidettiin alkujaan Babylonin ensimmäisen piispan Abdias Babylonialaisen laatimana. Abdiaksen tekijyys on sittemmin kiistetty, mutta kyseistä "Pseudo-Abdiaksen" teosta pidetään islantilaisten apostolien saagojen päälähteenä. Sen lisäksi lähteenä ovat olleet mm. Petrus Comestorin teos "Historia Scholastica", Vincent Beauvais’laisen "Speculum historiale", Honorius Autunilaisen (Augustodunensis) "Speculum ecclesiae" sekä Pseudo-Tilpinuksen kronikka. Edellä mainitun "Jóns saga baptistan" lähteenä ovat olleet Uuden Testamentin lisäksi Bedan, Petrus Comestorin ja Vincent Beauvais’laisen sekä Augustinuksen, Ambrosiuksen, Gregoriuksen ja Hieronymuksen tekstit. Ilias
Ilias (, ”Laulu Ilionista”) on Homeroksen nimiin laitettu muinaiskreikkalainen eeppinen runoelma, joka on maailmankirjallisuuden tunnetuimpia teoksia. Se on kirjoitettu homeerisella kreikalla ja daktyylisessä heksametrissä, ja kertoo eräistä Troijan sodan keskeisistä tapahtumista. Periaatteet harhaoppisten arvioimiseksi
Lopuksi Tertullianus toteaa teoksen olleen eräänlainen johdanto harhaoppeihin, joita hän aikoo tarkastella lähemmin muissa harhaoppeja vastaan suunnatuissa teoksissaan. Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Teoksen alkuperäisen nimen ”niin kutsuttu gnosis” tai ”niin kutsuttu tieto” ("pseudonymos gnosis") viittaa apostoli Paavalin varoitukseen ”tiedon nimellä kulkevasta valhetiedosta” Ensimmäisessä kirjeessä Timoteukselle. Kahlehdittu Prometheus
"Kahlehdittu Prometheus" on perinteisesti laitettu Aiskhyloksen nimiin. Aiskhylosta pidettiin sen kirjoittajana jo antiikin aikana, ja tämä on merkitty kirjoittajaksi viimeistään Aleksandrian kirjaston kopioihin teoksesta. Nykyisin näytelmän on kuitenkin usein katsottu olevan jonkun myöhemmän näytelmäkirjailijan tuotantoa, ja se ajoitetaan joskus niinkin myöhäiseen vuoteen kuin 415 eaa. Tämä perustuu tekstin tyylin ja runomitan analysointiin; siihen, että ylijumala Zeus esitetään näytelmässä Aiskhylokselle epätyypillisellä tavalla; sekä siihen, että suurin osa muiden kirjailijoiden viittauksista näytelmään osoittaisi sen olleen kirjoitettu noin vuoden 415 eaa. tienoilla. Kirjoittajaksi on ehdotettu Aiskhyloksen poikaa Euforionia, joka oli myös näytelmäkirjailija. Asiasta on kuitenkin edelleen erimielisyyttä tutkijoiden parissa. Odysseia
Homeroksen nimiin laitetuista eepoksista "Odysseia" on syntynyt jonkin verran, mahdollisesti kaksikymmentä tai jopa kolmekymmentä vuotta, "Iliasta" myöhemmin. Antiikin aikana ajateltiin, että "Odysseia" olisi ollut Homeroksen vanhalla iällään kirjoittama. Homeroksen aikaan mahdollisesti historiallisista tapahtumista, jotka olivat alun perin antaneet aiheen taruille ja lauluille, oli kulunut jo 400–500 vuotta. Hänen tuntemansa suullinen perinne oli siis elänyt läpi Kreikan niin kutsuttujen pimeiden vuosisatojen. Teosten ajankuva ei vastaa suoraan sen enempää mykeneläistä kuin Homeroksen omaakaan aikaa, vaan sijoittuu näiden välille kuvaten geometrisen kauden ihmisten käsityksiä varhaisemmista ajoista. Homeros
Homeroksen tunnetuimmat teokset ovat eepokset "Ilias" ja "Odysseia". Sen lisäksi hänen nimiinsä on pantu lukuisia hymnejä ja muita töitä. 500- ja 400-lukujen eaa. kreikkalaiset ymmärsivät "Homeroksen" samana asiana kuin "koko herooisen heksametrirunouden perinne". Homeroksen nimiin saatettiin laittaa esimerkiksi koko eeppinen kyklos. Siihen kuuluivat muun muassa Troijan tarupiirin runoelmat "Pieni Ilias", "Nostoi" ja "Kypria", sekä Theban tarupiirin Oidipuksesta ja tämän pojista kertovat runoelmat.
Lisäksi Homeroksen nimiin pantiin "Homeeristen hymnien" kokoelma, koominen pienoiseepos "Batrakhomyomakhia" sekä "Margites". Nykyisin pidetään kuitenkin epätodennäköisenä, että nämä olisivat peräisin häneltä. Homeroksen nimiin on joskus pantu myös "Oikhalian valtaus" ja "Fokais", mutta kysymys niiden kirjoittajasta on vielä ongelmallisempi kuin Homeroksen pääteosten. Ilias
Homeroksen aikaan mahdollisesti historiallisesta sodasta oli kulunut jo 400–500 vuotta. Hänen tuntemansa suullinen perinne oli siis elänyt läpi Kreikan niin kutsuttujen pimeiden vuosisatojen. Teosten ajankuva ei vastaa suoraan sen enempää mykeneläistä kuin Homeroksen omaakaan aikaa, vaan sijoittuu näiden välille kuvaten geometrisen kauden ihmisten käsityksiä varhaisemmista ajoista. Sisällön lisäksi myös kielen perusteella on havaittavissa, että teos on koottu varhaisemmista itsenäisistä runoista. Tutkijoiden mukaan teoksen varhaisimmat ainekset periytyvät 1400-luvulle eaa., kun taas osa yksityiskohdista kertoo enemmän 700-luvun eaa. Kreikan yhteiskunnasta. Herodianos
Herodianos tai Herodianus (, noin 180 – noin 255) oli kreikkalais-roomalainen virkamies ja historioitsija. Herodianos oli syntyjään kreikkalaisperäinen ja kirjoitti kreikankielisen kahdeksankirjaisen Rooman historian, joka käsitti vuodet 180–238. Johanneksen salainen kirja
Irenaeus viittasi "Johanneksen salaiseen kirjaan" teoksessaan "Harhaoppeja vastaan" noin vuonna 180 yhtenä niistä harhaoppisista kirjoituksista, joita toisen vuosisadan kirjoittajat tuottivat. Hän sanoi, että oli olemassa "lukematon joukko salaisia ja laittomia kirjoituksia jotka he itse ovat väärentäneet, villitäkseen typerien ihmisten, jotka ovat tietämättömiä todellisista kirjoituksista, mielet" ("Harh. op." 1.20.1). Irenaeus itse oli luomassa Raamatun kirjojen kaanonia, jossa evankeliumeja oli tasan neljä ja jossa muiltakin kirjoituksilta vaadittiin apostolista alkuperää. "Johanneksen salainen kirja" on "Totuuden evankeliumin" ja "Juudaksen evankeliumin" ohella yksi niistä teoksista, joita hän lainaa paljastaakseen ja kumotakseen ne (Pagels 2003, p. 96). Kirjan kääntänyt Frederick Wisse sanoo, että kirja oli edelleen käytössä kahdeksannella vuosisadalla Mesopotamian audialaisten keskuudessa (Wisse p 104). Hieronymus
Näihin kuuluu muun muassa neljätoista Origeneen saarnaa Jeremian kirjasta ja sama määrä Hesekielin kirjasta (käännetty Konstantinopolissa noin vuonna 380); kaksi Origeneen saarnaa Laulujen laulusta (käännetty Roomassa noin vuonna 383); 39 saarnaa Luukaan evankeliumista (käännetty Betlehemissä noin vuonna 389). Hänen töihinsä on luettu myös neljä Origeneen saarnaa Jesajan kirjasta, mutta ne eivät ole todellisuudessa hänen kääntämiään. Periaatteet harhaoppisten arvioimiseksi
Tertullianuksen teos käsittää 44 lukua. Se noudattelee roomalaisen retoriikan periaatteita ja Quintilianuksen oppien mukaista retorisen puheen rakennetta. Irenaeus
Toinen kokonaan säilynyt teos on "Epideksis", jossa Irenaeus pyrkii osoittamaan muun muassa pitkien piispaluettelojen avulla, että apostolinen suksessio on kirkon perusta jo alkukirkon ajoista. Deipnosofistai
Teos on kirjoitettu Roomassa 200-luvun alkupuolella kreikan kielellä. Teos käsitti alun perin viisitoista kirjaa. Se on säilynyt yhtenä käsikirjoituksena, josta kirjat I ja II sekä osia kirjoista III, XI ja XV on kadonnut kauan sitten. Muuten teos vaikuttaa säilyneen kokonaisuudessaan. Teoksesta kirjoitettiin keskiajalla lyhennelmä, joka on säilynyt kokonaisena. Sen avulla on puuttuvista osista on mahdollista saada hajanainen kuva. Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Kirja III jatkaa harhaoppien kumoamista ennen kaikkea apostolien opetuksen perusteella. Näin kirja korostaa kirkkoa ja sen perinnettä. Irenaeus korostaa, että sekä Kristus että apostolit saarnasivat vain yhtä Jumalaa, taivaan ja maan luojaa, eivätkä muokanneet oppiaan kuulijoiden ennakkokäsitysten mukaan. Kirkon opin takaa piispojen apostolinen seuraanto, eikä totuutta löydy kirkon ulkopuolelta. Harhaopit taas ovat nuorempaa alkuperää eivätkä voi juontaa historiaansa apostoleihin. Harhaoppiset eivät seuraa sen enempää Raamattua kuin perinnettäkään. Irenaeus korostaa, että Raamattu puhuu aina yhdestä Jumalasta ja kumoaa vastaväitteet, jotka perustuvat Paavalin ja Jeesuksen sanoihin. Hippokrates
Hippokrateen nimiin laitettujen teosten kokoelma "Corpus Hippocraticum" käsittää noin 60 tutkielmaa, joista suurin osa on kirjoitettu tai käännetty vuosien 430 eaa. ja 200 jaa. välillä. Niitä on ollut kirjoittamassa lukuisia henkilöitä, joilla on ollut erilaisia mielipiteitä ja näkökulmia. Teoksia on kirjoitettu ja toimitettu mahdollisesti Aleksandrian kirjastossa. Yhdestäkään teoksesta ei voida varmuudella sanoa, että se olisi Hippokrateen itsensä kirjoittama, ja tiedetään, että osa niistä on (toisen merkittävän antiikin kreikkalaisen lääkärin Galenoksen teosten tavoin) suoria käännöksiä huomattavasti vanhemmista egyptiläisistä teksteistä. Ainakin yhden niistä on kirjoittanut hänen vävynsä Polybos. Tunnetuin teoksista on nimeltään "Hippokrateen vala", mutta todennäköisesti sekään ei ollut Hippokrateen itsensä kirjoittama. Kreikkalainen mytologia
Eeppinen runous nousi uudelleen hellenistisellä kirjallisuuden niin kutsutulla aleksandrialaisella aikakaudella. Tärkeimpiin esimerkkeihin kuuluu Apollonioksen runoelma "Argonautika", joka kuvasi laajasti aiemmin käsittelemätöntä argonauttien matkaa ja noudatti aikansa makua mytologian tuntemuksellaan ja maantieteen kuvauksillaan. Aratos esitti teoksessaan "Fainomena" aikansa tähtitieteen hyödyntäen myös mytologisia kuvauksia ja liitti jumalaistarut tähtikuvioihin. Rhianos esitti runoelmassaan "Herakleia" laajan kuvauksen Herakleen elämänvaiheista. Antiikin Kreikan kirjallisuus
Klassisen kauden kolmas merkittävä historioitsija oli Ksenofon. Hänen teoksensa "Hellenika" alkaa siitä, mihin Thukydides lopetti: se käsittelee vuosien 411–362 eaa. välistä aikaa. Thukydideehen verrattuna hänen teoksensa on pinnallinen, mutta hänen teoksissaan näkyy asiantuntemus sotilaallisten asioiden suhteen. Siksi Ksenofon on parhaimmillaan teoksessa "Kyyroksen sotaretki", joka on kuvaus hänen osallistumisestaan palkkasoturina sotaretkelle, joka pyrki auttamaan Kyyros nuorempaa syrjäyttämään veljensä valtaistuimelta. Ksenofon kirjoitti Sokrateen oppilaana myös filosofisista aiheista ("Sokrateen puolustuspuhe", "Pidot" ja "Muistelmia"). Vaikka sekä Ksenofon että Platon tunsivat Sokrateen, heidän antamansa kuva tästä on kuitenkin hyvin erilainen. Pius IX
Vuosien kuluessa Pius IX pysyi konservatiivisessa linjassaan. Samalla hän muun muassa julisti dogmin Neitsyt Marian tahrattomasta sikiämisestä. Uudet rautatiet toivat katolisia eri puolilta maailmaa pyhiinvaellukselle Roomaan, minkä seurauksena Pius IX:stä tuli ensimmäinen kansainvälisesti tunnettu paavi. Paavi laati vuonna 1864 kuuluisimman kiertokirjeensä, josta teki kuuluisan sen liitteenä ollut "Syllabus errorum", erehdysten luettelo. Luettelossa paavi tuomitsi kahdeksankymmentä modernia harhaoppina pitämäänsä asiaa, muun muassa omantunnonvapauden, protestantismin, siviiliavioliiton sekä sosialismin. "Syllabus errorum" luokitteli harhaopit kymmeneen eri ryhmään:Luettelon kahdeksaskymmenes kohta tuomitsi väitteen, jonka mukaan ”"Rooman paavi voisi ja että hänen tulisi sopia edistyksen, vapaamielisyyden ja modernin kulttuurin kanssa"”. Toteamuksen nimittäminen harhaopiksi loi syvän kuilun vanhoillisen paaviuden ja uudistuvan Euroopan välille. Lisäksi esimerkiksi omatunnon- ja uskonvapauden määrittely harhaopiksi sai aikaan negatiivisia tunteita myös vapaamielisten katolilaisten keskuudessa. Heinrich Cornelius Agrippa
Agrippa luennoi 1500-luvun alussa Dôlen yliopistossa Ranskassa Johann Reuchlinin teosten pohjalta, minkä takia hänet julistettiin harhaoppiseksi. Hän vietti vaeltelevaa elämää Saksassa, Ranskassa ja Italiassa, työskenteli teologina, lääkärinä, lainoppineena ja palkkasoturina, ja työsti kirjoituksiaan jopa vuosikymmenten ajan. Agrippa mainitaan Mary Shelleyn "Frankenstein"-kirjassa ja novellissa "The Mortal Immortal". Periaatteet harhaoppisten arvioimiseksi
Tertullianus mainitsee esimerkkeinä useita apostolisia seurakuntia, kuten Korintin, Filippin, Efesoksen ja Rooman. Harhaoppiset sen sijaan eivät ole kristittyjä, koska he ovat lähteneet seuraamaan jotain, mikä ei ole peräisin Kristukselta. Harhaoppiset ovat vääristelleet sekä Raamatun tekstiä että sen tulkintaa, sekä tuottaneet sen perusteella omia sepityksiään, aivan kuten Hosidius Geta sepitti "Medeia"-tragediansa Vergiliuksen runoista irrotetuista säkeistä. Kirkko taas ei koskaan muuta Raamattua, koska se todistaa kirkon puolesta. Harhaopit ovat peräisin Paholaisesta, joka kääntää totuuden ylösalaisin ja vääristelee asioita. Pedon luku
Kyseessä saattaa olla käsikirjoituksille tyypillinen kopiointivirhe tai poliittisista taikka teologisista motiiveista tehty muutos. Muutos on saattanut tapahtua kumpaan suuntaan tahansa. Variaatio 616 oli tunnettu ainakin jo 100-luvun lopulla, sillä kirkkoisä Irenaeus ottaa asiaan kantaa teoksessaan "Harhaoppeja vastaan". Irenaeus tulkitsee, että 666 on oikea muoto ja 616 virheellinen. Vaikka 616 esiintyy joissain vanhoissa käsikirjoituksissa, niin Ilmestyskirjan tekstikritiikin kannalta yhtenä parhaista käsikirjoituksista pidetyssä "Codex Alexandrinuksessa" esiintyy muoto 666 ja lisäksi lukua 666 tukevat myös 300-luvun "Codex Sinaiticus" ja 200-luvulta peräisin oleva Ilmestyskirjan katkelma Papyrus P47. On mahdollista, että luku on muutettu muotoon 616, jotta numero saadaan sopimaan yhteen joidenkin tiettyjen nimien kanssa. 616 saadaan muun muassa keisari Caligulan kreikankielisestä nimestä tai keisari Neron latinankielisestä nimestä, kun Nro Qsr transliteroidaan ensin hepreaksi נרו קסר. Antiikin Kreikan kirjallisuus
Apollonios Rhodios syntyi noin vuonna 295 eaa. Hänet muistetaan parhaiten eeppisestä teoksestaan "Argonautika", joka kertoo Iasonin ja tämän miehistön seikkailuista heidän etsiessään kultaista taljaa. Teos on paradoksaalinen ja kokeellinen, ja sitä on luonnehdittu anti-eepokseksi, joka kyseenalaistaa oman lajityyppinsä. Apollonios opiskeli Kallimakhoksen oppilaana, mutta he riitautuivat myöhemmin. Hän toimi myös Aleksandrian kirjaston hoitajana noin 13 vuotta. "Argonautikan" lisäksi hän kirjoitti kaupunkien perustamista käsitelleitä runoja sekä epigrammeja. Vergilius omaksui paljon vaikutteita "Argonautikasta" kirjoittaessaan teostaan "Aeneis". Odysseia
Myyttiseksi muuttuneesta menneisyydestä kertoneet, perinteisesti laulettuina esitetyt runot kirjoitettiin ylös joskus vuosien 750 ja 650 eaa. välisenä aikana, pian sen jälkeen kun kreikkalaiset olivat omaksuneet kreikkalaisen kirjaimiston. Tuolloin mahdollisesti katsottiin tarpeelliseksi saattaa eepokset pysyvään kirjalliseen muotoon; tällöin tarkoituksena on saattanut olla esimerkiksi yhteisöllisen identiteetin vahvistaminen. Homeroksen osuus teoksen synnyssä on voinut olla se, että hän on yksinkertaisesti koonnut suullisen perimätiedon eepoksiksi kirjalliseen muotoon, tai runonlaulajana itse luonut perinteisestä runoaineistosta nykyiset eepokset. Origenes
Ennen tätä teosta Origenes kirjoitti kaksi sittemmin kadonnutta kirjaa ylösnousemuksesta, jotka oli omistettu Ambrosiokselle. Kesareaan muuton jälkeen hän kirjoitti myös säilyneet teokset "Rukouksesta", "Marttyyriudesta" ja "Kelsosta vastaan" ("Contra Celsum"). Ensimmäinen näistä oli kirjoitettu vähän ennen vuotta 235 (tai ennen vuotta 230). Se kertoi rukouksen tarkoituksesta, tarpeellisuudesta ja hyödyistä sekä sisälsi eksegeettisen analyysin Isä meidän -rukouksesta. Kirjassa oli myös huomioita rukouksen ajasta, paikasta ja vaadittavasta asenteesta rukouksen aikana sekä erilaisista rukouksen tyypeistä. Prometheus (Lukianos)
Lukianos eli ja kirjoitti 100-luvulla, ja hänet tunnetaan ennen kaikkea satiireistaan. Hänen teoksensa "Prometheus" on parodia Aiskhyloksen "Prometheis"-trilogiaan kuuluneen tragedian "Kahlehdittu Prometheus" avauksesta. Toisaalta teoksen on nähty jatkavan Platonin "Protagoras"-dialogin perintöä; Platonin dialogissa Prometheus esiintyy Protagoraan puheessa ihmiskunnan hyväntekijänä. Yleisesti Prometheus-myytin pohjana on ollut Hesiodoksen kuvaus teoksissa "Jumalten synty" ja "Työt ja päivät". Antiikin kreikkalainen keittiö
Antiikista ei ole säilynyt yhtään kreikankielistä varsinaista keittokirjaa. Tällaisia kuitenkin tunnettiin viimeistään 300-luvulla eaa. Keitto- tai muiden ruokakirjojen kirjoittajina tunnetaan nimiltä Mithaikos, joka kirjoitti sisilialaista keittotaitoa käsitelleen teoksen, sekä viinikauppias Sarambos ja sokerileipuri Thearion. Aihetta sivutaan monissa teoksissa. Arkhestratos Gelalaisen teos "Hedypatheia" käsitteli erityisesti kaloja ja niiden valmistusta. Athenaioksen "Deipnosofistai" on laaja pitokulttuuria ja monia muita aiheita sivuava teos, joka sisältää paljon lainauksia ja muun muassa kuvauksia aterioista ja ruokalajeista. Galenos kirjoitti ruoasta lääketieteelliseltä kannalta. Homeerinen kreikka
Homeerinen eli eeppinen kreikka on muinaiskreikan muoto, jota Homeros käytti 700-luvulla eaa. kirjoittaessaan runoelmansa "Ilias" ja "Odysseia". Homeerinen kreikka on daktyylisessä heksametrissä kirjoitettua taidekieltä, joka perustuu arkaaisen kreikan kahteen murteeseen, joonialaiseen ja aiolialaiseen kreikkaan, sekä yhdistelee siihen myös vielä vanhempia piirteitä. Lisäksi teosten kieleen on myöhempien muokkausten myötä päätynyt myös uudempia kielimuotoja. Homeerinen kieli toimi koko antiikin kreikkalaisen eeppisen runouden runokielen perustana. Eeppisellä kreikalla kirjoitettua runoutta tuotettiin vielä vuoteen 400 saakka; sen viimeisiin edustajiin kuuluu Nonnoksen runoelma "Dionysiaka". Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Latinankielisen käännöksen lisäksi teoksesta tehtiin 500-luvulla armeniankielinen käännös, josta ovat säilyneet kirjat IV ja V, syyriankielinen käännös, josta on säilynyt katkelmia, ja lyhennelmä teokseen "Sacra parallela" 700-luvulla. Teoksen latinankielisen tekstin ensimmäinen painettu laitos ("editio princeps") oli Erasmus Rotterdamilaisen vuonna 1526 toimittama. Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Irenaeus vaikuttaa katsoneen, että erityisesti Asian ja Fryygian kristityt tarvitsivat suojelua gnostilaisilta, koska näillä ei ollut yhtä paljon omia piispoja, jotka olisivat voineet pitää kyseisen kaltaiset ongelmat kurissa. Tämän maantieteellisen etäisyyden vuoksi lännessä, Galliassa toiminut Irenaeus piti erillisen teoksen kirjoittamista harhaopeista parhaana tapana auttaa idän seurakuntia. Irenaeus tunnistaa ja kuvaa teoksessa useita gnostilaisuuden lahkoja ja asettaa niiden uskomukset katolisena, ortodoksisena kuvaamaansa kristinuskoa vastaan. Ireneus on tämän ja muiden teostensa ansiosta ensimmäinen kristillinen kirjailija, joka esittää täydellisen systemaattisen esityksen kristillisestä teologiasta. Häntä on tämän vuoksi kutsuttu kristillisen teologian perustajaksi. Aristippos
Aristippos kirjoitti useita dialogeja sekä muun muassa Libyan historiasta. Hän perusti kyreneläisen koulukunnan, joka opetti hedonismia ja egoismia. Ratkaisu on mielenkiintoinen, sillä Sokrates oli opettanut hyvin toisenlaista filosofiaa. Hieronymus
Samaan aikaan tai hieman myöhemmin, noin vuonna 379, Hieronymus kirjoitti teoksensa "Liber Contra Luciferianos" (”Kirja luciferianolaisia vastaan”), jossa hän käytti dialogimuotoa taistellessaan suuntauksen oppeja vastaan, erityisesti sitä, että he hylkäsivät harhaoppisten suorittaman kasteen. Roomassa, noin vuonna 383, hän vastusti Helvidiuksen opetuksia puolustaessaan teoksessaan Marian ikuista neitsyyttä, sekä naimattomuuden ylempää arvoa suhteessa avioliittoon. Suunnilleen samanluoteinen vastustaja oli Jovinianus, jonka kanssa hän joutui konfliktiin vuonna 392. Tätä vastaan hän kirjoitti teoksen "Adversus Jovinianum", sekä kirjan ääriasketistisia piirteitä puolustelevan kirjeen (kirje 48), joka oli osoitettu hänen ystävälleen Pammachiukselle. Gnostilaisuuden lähteet
Irenaeuksen voidaan nähdä niputtaneen erilaiset gnostilaiset lahkot saman nimityksen alle, jotta ne olisi helppo kumota yhtenä joukkona. Samasta syystä hän linkitti ne kaikki toisiinsa historiallisena jatkumona: näin ne oli kaikki helppo kumota osoittamalla, että ne ovat peräisin Simon Maguksen alkuperäisestä harhaopista. Irenaeus piti vastustajiensa opetuksia eksyneinä ja huonosti järjestäytyneinä, ja suositti niitä vastaan yksinkertaista uskoa jota kaikki voisivat seurata, uskoa joka oli hänen mukaansa tullut kirkolle apostoleilta suoraan Jeesuksen kuoleman jälkeen. Näin Irenaeuksen työ voidaan hyvin nähdä varhaisena pyrkimyksenä täydellisesti muotoiltuun oikeaan oppiin, joka vetosi apostoliseen perintöön ja tukeutui kirkon tiukasti määriteltyyn hierarkkiseen rakenteeseen. Tällaisesta oikeaoppisesta uskosta eronneet harhaopit oli helpompi kumota vertaamalla niitä kirkon ylläpitämään normiin, sen sijaan että harhaopit eläisivät ja kehittyisivät itsenäisinä kirkon rinnalla vaihtoehtoisena mutta osittain yhteenliittyvinä linjoina. Gnostilaisuuden lähteet
Hippolytos (n. 170–236) oli varhaiskristillinen kirjoittaja, joka valittiin ensimmäiseksi vastapaaviksi vuonna 217. Hänet tunnettiin poleemisista kirjoituksistaan juutalaisia, pakanoita ja harhaoppisia vastaan. Tunnetuin näistä on kymmenen kirjaa käsittävä teos "Kaikkien harhaoppien kumoaminen" ("Refutatio omnium haeresium"), josta tunnetaan kaikki muut paitsi kirjat II ja III. Ilias
Aristarkhos Samothrakelainen teki Homeroksen eepoksista kriittisen laitoksen Aleksandriassa 100-luvulla eaa. Aristarkhoksen tekstiä kopioitiin uskollisesti läpi vuosisatojen. Siitä periytyvä, 900-luvulta peräisin oleva käsikirjoitus Venetus A on "Iliaksen" varhaisin kokonaisena säilynyt käsikirjoitus. Evankeliumit
Varhaiskristillisen kirkon näkemys evankeliumien synnystä käy ilmi ensimmäisten vuosisatojen kirkkoisien kirjoituksista, kuten esimerkiksi Irenaeuksen Harhaoppeja vastaan -kirjasarjasta (lat. "Adversus Haereses") noin vuodelta 180 jaa.. Kirjassa Irenaeus kertoo Matteuksen kirjoittaneen evankeliuminsa samaan aikaan kun Pietari ja Paavali saarnasivat Roomassa. Markus, Pietarin oppilas ja tulkki, pian tämän jälkeen kirjoitti ylös Pietarin saarnoja. Luukas puolestaan oli Paavalin matkakumppani ja kirjoitti ylös Paavalin saarnoja. Johannes, Jeesuksen opetuslapsi, taas julkaisi myöhemmin oman evankeliuminsa ollessaan Efesoksella . Tämän perinteisen kristillisen näkemyksen mukaan evankeliumit siis olisivat kirjoitetut alun perin jo ensimmäisellä vuosisadalla apostolien eläessä ja ne perustuisivat suoraan Jeesuksen ja apostoleiden saarnoihin. Evankeliumit ovat myös nimetty ja järjestetty Raamatussa tämän näkemyksen mukaisesti. Herodotos
Herodotoksen "Historiateos" käsittelee Vähän-Aasian ja Kreikan välisiä ristiriitoja, jotka puhkeavat persialaissodiksi. Hän aloittaa teoksen Kroisoksen ja Kyyroksen valtaannoususta noin vuonna 560 eaa. ja lopettaa teoksen persialaissotien loppuun vuoteen 479 eaa. Teos jakaantuu yhdeksään kirjaan. Ensimmäinen käsittelee muun muassa Kreikan ja Lyydian historiaa ennen Kyyroksen aikaa, jolloin Persia äkillisesti nousi suurvallaksi. Toinen kirja käsittelee Egyptiä, sen maantiedettä, tapoja ja historiaa. Egypti oli Persian ekspansion seuraava kohde. Kyyroksen poika Kambyses oli tuon ekspansion johtaja. Kolmannessa kirjassa jatketaan Kambyseen vallanpidon kuvaamista ja kerrotaan muun muassa hänen epäonnistuneesta yrityksestään valloittaa Etiopia. Kirjassa kerrotaan myös häntä seuranneesta Persian kuninkaasta Dareios I:stä. Neljäs kirja kuvaa Dareioksen epäonnistunutta yritystä nujertaa skyytit. Siinä kerrotaan myös Persian ekspansiosta Pohjois-Afrikkaan. Viidennessä kirjassa jatketaan kertomalla Persian laajentumisesta Pohjois-Kreikkaan ja Etelä-Balkanille. Jälleen kerrotaan myös epäonnistumisista, esimerkiksi joonialaisten kreikkalaisten yrityksestä vapautua persialaisten ylivallasta. Kuudennesta kirjasta yhdeksänteen kirjaan Herodotos kirjoittaa persialaisten kostosta kreikkalaisille, jotka olivat puuttuneet Persian imperiumin asioihin. Muun muassa Marathonin taistelu vuonna 490 eaa. niin kuin Thermopylain ja Salamiin taistelut on kuvattu näissä kirjoissa.
Teos päättyy Plataiain taisteluun vuonna 479 eaa., johon Persian yritys Kreikan valloittamiseksi päättyi lopullisesti. Hieronymos Kardialainen
Hieronymos kirjoitti teoksen diadokkien sodista, mutta siitä on säilynyt ainoastaan 18 katkelmaa nykypäivään. Diodoros Sisilialainen käytti luultavasti Hieronymoksen teosta laatiessaan oman maailmanhistoriansa kirjoja 18–20. Myös Arrianoksen kadonnut diadokkeja käsitellyt kirja perustui luultavasti Hieronymoksen teokseen. Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Irenaeus käsittelee myös tulevaa tuomiota. Harhaoppiset liioittelevat Kristuksen armoa, mutta vaikenevat tulevasta tuomiosta. Irenaeus toteaa, että ihmisillä on vapaa tahto ja he ovat kykeneviä tekemään valintoja. Harhaoppiset ovat väärässä väittäessään, että jotkut ihmiset ovat luonnostaan hyviä, jotkut pahoja. Ihmisillä on kuitenkin kyky valita hyvä ja Jumalan tahdon noudattaminen, minkä kautta pahan valitseville tarkoitettu tuomio voidaan välttää. Sama Jumala sekä palkitsee että rankaisee. Apostoliset isät
Varhaiskristillisistä kirjoituksista apostolisten isien tuotoksiksi ei lueta desposynien kirjoituksia, muita apokryfisiä kirjoja (mukaan lukien apokryfiset evankeliumit), suurinta osaa pseudepigrafisista kirjoituksista, eikä harhaoppisiksi tuomittujen johtohahmojen, kuten Markionin ja Valentinoksen kirjoituksia. Desposynin, Jeesuksen perheen jäljelle jääneiden jäsenten mukaan lukien Jaakob Vanhurskas, kirjoitukset ovat lähes täydellisesti kadonneet. Apokryfiset evankeliumit ja pseudepigrafiset kirjoitukset ovat enimmäkseen myöhempiä tuotoksia, eivätkä ne ole historiallisesti yhtä paikkansapitäviä kuin kanoniset kirjoitukset. Harhaoppisia kirjoittajia koskien suurin osa tiedoista tulee kirkkoisien myöhemmistä kirjoituksista heitä vastaan, ja niiden antama kuva voi olla epätäydellinen tai vääristävä. Herakleen urotyöt
Herakleen urotyöt ovat joukko myöhemmän kerronnan yhdistämiä muinaisia tapahtumia, jotka kuvaavat Herakleen, muinaisen Kreikan tarusankareista suurimman, katumusharjoitusta. Alkuperäisen kahtatoista urotyötä kuvaavan runoelman luomisesta kreikkalaiset antavat kunnian sittemmin kadonneelle eepokselle, jonka kirjoitti Peisandros Rhodoslainen n. 600 eaa. Kolminaisuusoppi
Nikean konsiilissa oli saatu aikaan ensimmäinen selitys Isä-Jumalan ja Jeesuksen Kristuksen suhteesta ja triniteettiopin oikeasta ymmärtämisestä. Jumala, Kristus ja Pyhä Henki määriteltiin eri hypostaaseiksi eli he ovat olemassa omina persooninaan, mutta muodostavat yhden olemuksen. Vuonna 325 käsiteltyjä käsitteitä tarkennettiin ja täten areiolainen teologia julistettiin lopullisesti harhaopiksi. Nikean ja Konstantinopolin kirkolliskokouksissa laadittiin Nikean-Konstantinopolin tunnustus. Theokritos
Theokritoksen elämästä tiedetään vain vähän eikä hänen tarkkoja elinvuosiaankaan tunneta. Hän vaikuttaa kirjoittaneen varhaisimmat runonsa joskus vuosien 275 ja 270 eaa. välillä, sillä runoissa on viittauksia Syrakusan hallitsijaan Hieroniin ja Egyptin kuninkaaseen Ptolemaios Filadelfokseen. Theokritoksen katsotaan yleensä syntyneen Syrakusassa, mihin myös hänen runonsa viittaavat, mutta jotkut ovat pitäneet hänen kotipaikkanaan Kos-saarta. Kosilla hän joka tapauksessa asui myöhemmin, samoin kuin Aleksandriassa.
Runoudessa Theokritoksen opettajana on toiminut Kallimakhos. Tämän lisäksi Theokritos on saanut runouteensa vaikutteita Filetaalta ja Apollonios Rhodoslaiselta. Runoilijana Theokritos on toiminut selvästi ainakin Aleksandriassa lähellä Ptolemaiosten hovia. Hän ei ilmeisesti julkaissut koskaan itse kokoelmaa runoistaan. Kerettiläisyys
Sanoja "kerettiläinen" (kreik. "hairetikos") ja "harhaoppi" (kreik. "hairesis") käytetään molempia jo Raamatun alkuteksteissä. Paavali käyttää sanaa kerettiläinen kirjeessään Titukselle, Tit. 3:10. Toisessa Pietarin kirjeessä taas käytetään sanaa harhaoppi, 2. Piet. 2:1. Gnostilaisuuden lähteet
Gnostilaisuuden lähteet – Varhaiskristillisen gnostilaisuuden luonteesta ja opetuksista ei voida olla täysin varmoja, koska gnostilaisuuden opetukset ovat monimutkaisia ja koska suuri osa gnostilaisuutta käsittelevästä aineistosta on tullut pitkään sitä arvostelleilta oikeaoppisen kristinuskon puolustajilta. Irenaeus kuvasi teoksessaan "Harhaoppeja vastaan" useita erilaisia toisen vuosisadan gnostilaisia koulukuntia halventavaan sävyyn ja usein sarkastisen yksityiskohtaisesti ja vertasi gnostilaisuutta kristinuskoon ensin mainitun tappioksi. Näistä ongelmista huolimatta gnostilaisuuden tutkimus on nojannut kauan Irenaeuksen ja muiden harhaoppien vastustajien kirjoituksiin, mikä on saanut aikaan sen, että harhaoppeja vastustava sävy on tunkeutunut kauan myös nykyaikaisempaan tutkimukseen. Pius X
1907 Pius X julkaisi luettelon 65 eri harhaopista. Samoin oli tehnyt hänen edeltäjänsä edeltäjä Pius IX, joka oli julkaissut modernisminvastaisen luettelonsa nimeltä "Syllabus errorum" vuonna 1864. Vuonna 1908 julkaisemassaan kiertokirjeessä "Pascendi dominici gregis" paavi Pius X sanoi modernismin olevan kaikkien harhaoppien koostuma. Kiertokirjeen luonnostelun oli tehnyt paavilliseen kuuriaan kuuluva teologi. Kiertokirjeessä modernisteihin suhtauduttiin aggressiivisesti, ja heitä kutsuttiin muun muassa jumalattomiksi ja petollisiksi kirkon vastustajiksi. Kiertokirjeessä paavi sanoi modernistien muodostavan uhan uskonnolle, ja hän kielsikin ihmisiä lukemasta modernistien kirjoituksia. Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Jumala pelastaa siis koko ihmisluonnon, sekä sielun että ruumiin. Samoin kuin Kristus nousi kuolleista, nousemme myös me. Kyseessä ei ole pelkkä hengellinen ylösnousemus, niin kuin harhaoppiset opettavat. Tähän liittyen Irenaeus käsittelee harhaoppisten väärintulkitsemaa kohtaa Paavalin Ensimmäisessä kirjeessä korinttilaisille, jossa Paavali toteaa: "Sen sanon, veljet, ettei liha ja veri voi saada omakseen Jumalan valtakuntaa ja ettei katoava voi saada omakseen katoamattomuutta"; kyse ei ole siitä, ettei ruumis säilyisi, vaan siitä, etteivät pahantekijät pääse osaksi taivasten valtakunnasta lihansa pahojen tekojen vuoksi. Irenaeus käsittelee myös ihmisten hengellisyyttä ja ruumiillisuutta, sekä elämän ja kuoleman eroa. Sama Jumala, joka loi meidät (ruumiimme), tulee nostamaan meidät ylös (ruumiillisesti). Palaamme siis elämään ruumiillisessa muodossa. Gnostilaisuuden lähteet
Epifanios (n. 315–403) kirjoitti harhaoppien vastustamiseksi teoksen "Panarion". Hänen kuvauksensa on selvästi velkaa Irenaeukselle. Epifanioksen kuvauksessa gnostilaisten ominaispiirteenä oli seksuaalinen vapaamielisyys tai jopa säädyttömyys. Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Irenaeus pyrkii osoittamaan, että gnostilaisten teologis-kosmologiset järjestelmät ovat mielettömiä ja epäkonsistentteja. Apostolit eivät oleet aioneita. Aioneita ei voida päätellä olleen kolmeakymmentä siksi, että Jeesus kastettiin 30-vuotiaana. Samalla Irenaeus esittää mielenkiintoisen näkemyksen Jeesuksen iästä: Irenaeus vaikuttaa sanovan, että Jeesus olisi ollut kuollessaan 40–50-vuotias, kun yleensä kristillisessä perinteessä tämän katsotaan kuolleen noin 33-vuotiaana. Irenaeus korostaa, ettei salatietoa tule etsiä kirjainten, tavujen ja lukujen tulkitsemisyritysten kautta, ja huomauttaa, ettei tässä elämässä edes voida saavuttaa täydellistä tietoa. Periaatteet harhaoppisten arvioimiseksi
Harhaoppien alkuna on pakanallinen filosofia, sillä maallinen viisaus on jumalallisen luonnon ja pelastussuunnitelman typerää tulkintaa. Valentinos sai aioninsa ja sielun kolmijakonsa platonismista; stoalaisuuden perusteella jotkut esittivät jumalan mielentyyneksi ja epikurolaisuuden perusteella sielun kuolevaksi; kun taas Aristoteleelta harhaoppiset oppivat dialektiikkaa, jonka avulla ”venkoilla väitteillä, väännellä väen vänkää olettamuksia”. Tunnetussa kohdassa Tertullianus rinnastaa toisiinsa pakanallisen filosofian keskuksen, Ateenan, ja kristinuskon synnyinpaikan, Jerusalemin: Haggain kirja
Haggain kirjan on kirjoittanut profeetta Haggai. Kirjan mukaan sen ensimmäinen luku on kirjoitettu "Kuningas Dareioksen toisena hallitusvuotena, kuudennen kuukauden ensimmäisenä päivänä", ja toinen luku puolestaan seitsemännessä ja yhdeksännessä kuussa. Tämä vastaa vuotta 520 eaa. Eumenes Kardialainen
Eumeneen ystävä Hieronymos Kardialainen kirjoitti diadokkien aikaa käsittelevän teoksen. Tämä teos ei ole säilynyt nykypäivään, mutta se oli Diodoros Sisilialaisen päälähde tämän historianteoksen kirjoille 18–20. Eumenes esiintyy Diodoroksen kirjoissa 18–19. Hieronymos oli myös tärkein lähde Plutarkhoksen ja Cornelius Nepoksen Eumeneen elämäkerroissa. Diodoros ja Plutarkhos käyttivät lähteenään myös Duris Samoslaista, jonka kadonnut "Macedonica" käsitti vuodet 370–280 eaa. Leukios Kharinos
Leukios, jota Konstantinopolin patriarkka Fotios kutsuu nimellä Leukios Kharinos, oli kristillinen opettaja ja kirjailija, jonka katsotaan kirjoittaneen joukon apostoleista kertovia legendoja, joista monet olivat hyvin suosittuja, ennen kuin ne hylättiin Nikean toisessa kirkolliskokouksessa vuonna 787. Leukios ei ole varhaisempien Ireneuksen nimeltä luettelemien harhaoppisten opettajien joukossa, vaikka apostolien ihmeteoista kertovaa kirjallisuutta oli laajalti liikkeellä jo tuolloin. Homeros
Homeros () oli mahdollisesti myyttinen runoilija antiikin Kreikan muinaisajalla, todennäköisesti 700-luvulla eaa. Häntä on perinteisesti pidetty kreikkalaisen kirjallisuuden merkittävimpien eeposten "Iliaan" ja "Odysseian" runoilijana. Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Irenaeus selittää, että Jeesus ei kumonnut vanhan liiton profeettojen aikaista lakia, vaan täytti sen ja vapautti ihmiskunnan lain ikeestä vapaaksi palvelemaan Jumalaa. Jumala loi lain ihmisen parhaaksi. Aluksi laki oli tarkoitettu kirjoitettavaksi ihmisten sydämiin, mutta koska juutalaiset käyttivät vapauttaan väärin, se kirjoitettiin Mooseksen laiksi, joka sisälsi erikoiskäskyjä heidän sydämensä kovuuden vuoksi. Kymmenen käskyä ovat edelleen voimassa. Antiikin Kreikan kirjallisuus
Kallimakhos, joka eli samaan aikaan kuin Theokritos, työskenteli koko aikuisuutensa Aleksandriassa, jossa hän kokosi kirjaston teosten hakemiston ("Pinakes"). Hänen runoudestaan on säilynyt vain katkelmia. Runoudessa hänet tunnetaan elegioistaan. Tunnetuin teos oli "Aitia" (”Syyt”), joka selvittää neljässä kirjassa erikoisten tapojen, juhlien ja nimien alkuperiä. Sen rakenne tuli myöhemmän roomalaisen runoilijan Ovidiuksen teosten malliksi. Sen osittain säilyneisiin osiin kuuluu hoviruno "Bereniken hiukset" ("Koma Berenikes"), jota roomalainen Catullus käytti myöhemmin esikuvanaan. Kallimakhos kirjoitti myös eeppisiä runoja; näitä olivat "Hekale" sekä "Ibis", joka oli suunnattu hänen aikaisempaa oppilastaan Apolloniosta vastaan. Kyyroksen sotaretki
Ehdotuksia "Anabasiksen" kirjoitusajankohdaksi on monta. On ehdotettu, että Ksenofon kirjoitti teoksen noin vuonna 390 eaa., eli pian tapahtumien jälkeen. On myös ehdotettu 360-lukua eaa. ja jopa 350-lukua eaa. Itse teoksessa on hyvin vähän vihjeitä tästä. 360-lukua kannattavien mukaan Ksenofon kirjoitti teoksensa esikuvana ehdotetulle kreikkalaiselle sotaretkelle Persiaa vastaan. Ateena ja Sparta sotivat tuolloin Thebaa vastaan, joka sai tukea Persialta. On myös ehdotettu, että Ksenofon kirjoitti teoksensa kahdessa osassa; ensimmäinen osa olisi julkaistu protestina vuoden 386 eaa. "kuninkaan rauhaa" vastaan ja toinen osa nostamaan spartalaisten mielialoja. Dionysos
Kreikkalainen tragedia sai alkunsa Dionysoksen palvontaan liittyvistä tanssi- ja lauluesityksistä, ja sillä oli tärkeä uskonnollinen rooli. Tragedia kuvaa ihmisiä, jotka kohtaavat jonkin murheellisen tapahtuman. Aristoteleen "Runousoppi" on länsimaisen kirjallisuuden tärkein kreikkalaista tragediaa käsittelevä teos. Kreikan kielen sana "hamartia", joka Uudessa ja Vanhassa testamentissa on käännetty sanalla "synti", tarkoittaa kreikkalaisen tragediakirjallisuuden yhteydessä "traagista erehdysta". Aristoteleen Runousopin suomennos noudattaa tätä käännöstraditiota. Irenaeus
"Harhaoppeja vastaan" oli tarkoitettu vastustamaan erilaisia gnostilaisia ryhmiä. Teos oli parhaiten säilynyt kuvaus gnostilaisuudesta ennen Nag Hammadin kirjaston löytymistä vuonna 1945. Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Kirja I esittää kuvauksen erilaisista gnostilaisista harhaopeista ja on käytännössä harhaoppien luettelo. Irenaeus kuvaa luvuittain seuraavat lahkot ja opit, sekä esittää välillä myös omia näkemyksiään: 1. Valentinos ja tämän näkemys aioneista; 2. Propator (miespuolinen aioni); 3. Raamatun väärinkäyttö harhaopeissa; 4. Akhamoth-äiti ja näkyvän maailman syntyminen hänestä; 5. demiurgi; 6. valentinolainen näkemys ihmisestä; 7. harhaoppisten näkemykset Jumalan lihaksitulemista vastaan; 8. valentinolaisten harjoittama Raamatun väärinkäyttö; 9. valentinolaisuuden oppien kumoaminen; 10. oikeaoppisen kristinuskon puolustus; 11. Valentinoksen ja hänen oppilaidensa erheet; 12. Ptolemaios ja Kolorbasos; 13. Markos; 14. kirjaimia ja tavuja koskevat teoriat; 15. Sige (naispuolinen aioni) ja 24 elementtiä; 16-17. markosiaanit; 18. Ensimmäisen Mooseksen kirjan kohtien väärinkäyttö harhaopeissa; 19. Raamatun väärinkäyttö harhaopeissa; 20. apokryfiset kirjat; 21. harhaoppisten näkemykset lunastuksesta; 22. harhaoppisten poikkeamat totuudesta; 23. Simon Magus, Menandros ja simonialaiset; 24. Saturninos ja Basilides; 25. Karpokrates; 26. Kerinthos, ebioniitit ja nikolaiitat; 27. Kerdon ja Markion; 28. Tatianos ja enkratiitit; 29. borboriitit; 30. ofiitit ja setiläiset; sekä 31. kainiitit. Paavius varhaiskirkossa ja myöhäisantiikin aikana
Nikean ensimmäinen kirkolliskokous oli myös tärkeässä roolissa harhaoppeina pidettyjen oppien tuomitsemisen suhteen. Jo vuonna 339 areiolaisuutta vastustava Athanasios oli paennut Roomaan ja näin vetänyt myös läntisen kristillisyyden osaksi kiistaa areiolaisuuden ajatuksista, joiden mukaan Kristus oli Jumalan luoma ja täten tätä alhaisempi ja eri olentoa. Osittain juuri paavi Sylvester I:n suosituksesta Konstantinus Suuri kutsui Nikean kirkolliskokouksen koolle. Panarion
"Panarion" pyrkii kuvaamaan erilaisten ennen Epifaniosta tai hänen aikanaan vaikuttaneiden harhaoppien opit, jotta niihin voitaisiin paremmin vastata. Epifanios perusti teoksensa sekä omiin havaintoihinsa että varhaisempiin kirjallisiin lähteisiin. Edeltäneiden vuosisatojen osalta Epifanios käytti lähteenään muun muassa Irenaeuksen teosta "Harhaoppeja vastaan" sekä Hippolytoksen teosta "Kaikkien harhaoppien kumoaminen". "Panarionista" on säilynyt nykyaikaan 11 käsikirjoitusta, joista yksikään ei ole kokonainen. Teoksen latinankielinen nimi "Adversus haereses" on peräisin sen latinankielisestä käännöksestä 1500-luvulta. Islamin kritiikki
Varhaisimmat säilyneet kirjalliset islamin arvostelut ovat peräisin Lähi-idässä asuneilta kristityiltä, jotka joutuivat islamilaisten hallitsijoitten alaisuuteen. 700-luvulla munkki Johannes Damaskolainen joka oli perehtynyt arabian kieleen ja islamiin, käsittelee aihetta perusteita kirjansa "Tiedon lähde" toisessa luvussa ”Harhaopeista”. Luku sisältää joukon keskusteluja kristittyjen ja muslimien välillä. Johannes Damaskoksen mukaan islamin syntyyn vaikutti areiolainen munkki ja että islamin opetus on Raamatusta koottu sekamelska. Islam nähtiin toisin sanoen yhdenlaisena kristillisenä harhaoppina. Teoksessaan Johannes Damaskolainen arvosteli erityisesti moraalittomina pitämiään Muhammadin toimia ja Koraaniin kirjattuja vääriä oppeja, joiden tarkoituksena oli hänen mukaansa oikeuttaa profeetan laittomia tekoja. Keskiajan historian professorin John V. Tolanin mukaan Johanneksen esitys Muhammadista on tarkoituksellinen väärintulkinta islamilaisesta perinteestä. Irenaeus
Irenaeus kirjoitti lukuisia teoksia, niistä merkittävin säilynyt teos on viisiosainen "Harhaoppeja vastaan" ("Adversus Haereses") eli "Niin kutsutun gnosiksen tunnistamisesta ja kukistamisesta". Sen alkuperäisestä kreikankielisestä tekstistä on säilynyt ainoastaan katkelmia, mutta siitä on säilynyt kokonaisia latinankielisiä käännöksiä, jotka on tehty pian kreikankielisen version julkaisun jälkeen. Teoksen kirjoista IV ja V on säilynyt myös armeniankielisiä käännöksiä. Homeros
Nykyisessä tutkimuksessa "Homeroksen ajoituksella" viitataan yhtä lailla Homeroksen nimiin pantujen runoelmien ajoitukseen kuin tämän elinaikaan. Tutkijat katsovat, että "Ilias" ja "Odysseia" ovat peräisin 800-luvun eaa. lopusta tai 700-luvulta eaa., ja että "Ilias" on näistä kahdesta ehkä joitakin kymmeniä vuosia varhaisempi. Näin teokset olisivat jonkin verran Hesiodosta varhaisempia ja "Ilias" puolestaan länsimaisen kirjallisuuden varhaisin teos. Viime aikoina jotkut tutkijat ovat ehdottaneet 600-luvulle eaa. sijoittuvia ajoituksia. Ne tutkijat, jotka katsovat homeeristen runojen kehittyneen vaiheittain pitkien aikojen kuluessa, ajoittavat runot tyypillisesti myöhempään aikaan: esimerkiksi Nagyn mukaan runojen kirjoitettu muoto vakiintui vasta 500-luvulla eaa. Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Irenaeus muistuttaa, että vaikka Jumala onkin näkymätön ja käsittämätön, hän ei kuitenkaan ole tuntematon. Hänen tekonsa julistavat hänestä, ja hänen Sanansa on osoittanut, että hänet voidaan nähdä ja tuntea monella tavalla. Kristus tuli kaikkien aikojen kaikkia ihmisiä varten. Pakanoiden käännyttäminen oli vaikeampaa kuin juutalaisten, ja siksi siihen osallistuneiden apostolien työ oli suurempi. Vanhan liiton profeetat julistivat samaa Jumalaa kuin Kristus, ja siksi meidän ei tule ajatella, että kyse olisi eri jumalista; sen sijaan meidän tulee olla huolissamme siitä, ettei tämä Jumala rankaise meitä vielä kovemmin kuin vanhan liiton ihmisiä. Irenaeus kumoaa sen harhaoppisten näkemyksen, että profeetat olisivat saaneet osan profetioistaan korkeimmalta Jumalalta, osan demiurgilta. Profeetat lähetti sama Jumala joka lähetti Kristuksen. Egyptin historia Persian vallan alla
Dareios I antoi kirjoittaa ylös Egyptin lait ja antoi rakennuttaa kanavan Niilin ja Punaisenmeren välille. Vähän ennen Dareioksen kuolemaa vuonna 486 eaa. Egyptissä puhkesi kapina, mutta Kserkses I kukisti sen. Vuonna 460 eaa. tapahtui uusi kapina, jota muun muassa ateenalaiset avustivat 200 laivalla. Artakserkses II:n aikana egyptiläiset nousivat uudelleen kapinaan ja Amyrtaioksesta tuli uusi faarao. Persian vallan alla Egyptiä hallitsi persialainen satraappi, jonka hallituspaikka oli Memfis. Kaikkien satraappien nimiä ei tunneta.Vuonna 343 eaa. Artakserkses III:n ollessa kuningas Persia valtasi taas Egyptin. Kun Aleksanteri Suuren joukot saapuivat Egyptiin vuonna 332 eaa., kukistettuaan kuningas Dareios III:n, ottivat egyptiläiset heidät vastaan vapauttajina. Panarion
Panarion (, ”Lääkelaukku”; , ”Harhaoppeja vastaan”) on Epifanioksen kirjoittama kristillinen teologinen teos, joka on suunnattu erilaisia harhaoppeja vastaan. Teos on edelleen merkittävä lähde varhaisten harhaoppien ja juutalaiskristillisten evankeliumien tuntemisen kannalta. Panarion
Epifanioksen teos käsittää kolme kirjaa. Sisällöltään teosta voidaan pitää eräänlaisena harhaoppien ja niiden kumoamisen ensyklopediana. Teos käsittelee yhteensä 80 eri lahkoa ja filosofiaa alkaen Aadamista ja päättyen 300-luvun lopulle, esittelee niiden historiat ja kumoaa niiden opit. Hieronymus
Vielä kerran hän joutui puolustamaan katolista oppia hurskaudesta ja omasta askeettisesta etiikastaan vuonna 406 espanjalaista seurakunnanvanhinta Vigilantiusta vastaan. Tämä vastusti marttyyri- ja pyhäinjäännöskultteja, köyhyyslupauksia ja pappien selibaattia. Samaan aikaan syntyi vastakkainasettelu Origeneen oikeaoppisuudesta Jerusalemin piispan Johanneksen ja Rufinuksen kanssa. Tähän aikaan sijoittuu eräs hänen intohimoisimmistaan ja kattavimmistaan poleemisista töistä: "Contra Joannem Hierosolymitanum" (398 tai 399); kaksi läheisesti yhteenliittyvää teosta "Apologiae contra Rufinum" (402); ja muutamaa kuukautta myöhemmin kirjoitettu ”viimeinen sana” hänen entiselle ystävälleen Rufinukselle, "Liber tertius seu ultima responsio adversus scripta Rufini". Hieronymuksen viimeinen poleeminen teos oli taitavasti kirjoitettu "Dialogue contra Pelagianos " (415). Harhaoppeja vastaan (Irenaeus)
Kirja II aloittaa harhaoppien kumoamisen. Irenaeus hyökkää ennen kaikkea sitä gnostilaisuuden oppia vastaa, että jumalia olisi kaksi, korkein Jumala sekä tietämätön luojajumala (demiurgi), sekä gnostilaisten muita maailman luomista koskeneita oppeja vastaan. Irenaeus korostaa, että jumalia on kirkon uskon mukaan vain yksi. Tämä yksi Jumala on koko maailman luoja Sanansa kautta, eivätkä maailmaa ole luoneet enkelit tai muut olennot korkeimman Jumalan tahdon vastaisesti tai erehdyksen kautta. Luominen tapahtui tyhjästä, ei mitään jo ennalta ollutta ainetta muokkaamalla. Irenaeuksen mukaan Valentinoksen ja hänen oppilaidensa ajatukset perustuivat pakanalliseen ajatteluun, jossa ainoastaan eri jumalvoimien nimet oli muutettu. Ksenofon
Ksenofonin kirjoitukset, erityisesti "Kyyroksen sotaretki", ovat kuuluneet pitkään aloittelevien kreikan opiskelijoiden lukemistoon. Hänen teoksensa "Hellenika" on tärkein lähde Kreikan historiaan vuosina 411–362 eaa. Se on suoraa jatkoa Thukydideen "Peloponnesolaissodalle". Ksenofon ei kuitenkaan analysoi tapahtumia yhtä tarkasti kun Thukydides. Hänen sokraattiset kirjoituksensa, jotka ovat säilyneet kokonaisuudessaan, ovat sokraattisen menetelmän ainoita nykyaikaan säilyneitä kuvaajia Platonin dialogien lisäksi. Didakhe
Athanasios Aleksandrialainen (367) ja Rufinus (n. 380) lukevat sen deuterokanonisiin kirjoihin. Rufinus mainitsee kirjoitukselle mielenkiintoisen toisen nimen "Judicium Petri", "Pietarin tuomio". Nikeforos (n. 810), Pseudo-Anastasios ja Pseudo-Athanasios hylkäsivät sen, Johannes Damaskolainen ja Etiopian ortodoksinen kirkko taas ovat hyväksyneet sen. Pseudo-Cyprianus siteerasi sitä nimeltä teoksessaan "Adversus Aleatores". Lähdettä mainitsemattomat lainaukset ovat hyvin yleisiä, joskin epävarmempia. Kirjoituksen osa "Kahden tien opista" jakaa yhteisen kielen "Barnabaan kirjeen" (luvut 18-20) kanssa, joskus sanasta sanaan, joskus muutettuna. Kirjeen jae IV.9 on joko johdettu "Didakheen" jakeista 16:2-3 tai päinvastoin. Juudaksen evankeliumi
Antiikin ajalta olevat tiedot "Juudaksen evankeliumista" perustuvat ennen kaikkea kirkkoisä Irenaeuksen mainintaan. Hän viittaa evankeliumin sisältöön teoksessaan "Harhaoppeja vastaan" ("Adversus haereses"), jonka hän kirjoitti Lyonissa noin vuonna 180. Irenaeus kirjoitti, että: Hermeneutiikka
Aristoteles selvitti tulkitsemista teoksessaan "Tulkinnasta" ("Peri hermeneias"). Yhtä merkittäviä ovat monet antiikinaikaiset kirjoitukset runoudesta, retoriikasta ja sofistiikasta. Näihin kuuluu monia Platonin dialogeja, kuten "Kratylos", "Ion", "Gorgias", lyhyempi "Hippias" ja "Valtio", sekä Aristoteleen "Runousoppi", "Retoriikka" ja "Sofistiset kumoamiset". Nämä käsittelevät kuitenkin enemmän esityksen muotoa ja argumenttien kumoamista kuin tekstien ymmärtämistä teksteinä. Vasta stoalaisilla, jotka kirjoittivat myyttien tulkitsemisesta, tavataan laajempaa tietoisuutta tekstien ymmärtämiseen liittyvistä ongelmista.