Kuka kehitti yksikelaisen mikrofonin?
Yksikelainen mikrofoni
Fenderin kitaratehtaan alun perin kehittämä yksikelainen mikrofoni () on yksinkertaisin sähkökitaran (tai muun sähköisen kielisoittimen) mikrofonimalli. Kitaralle kehitetyssä versiossa on tyypillisesti kuusi magneettista napapalaa - yksi jokaiselle kielelle - tai yksi yhtenäinen sauvamagneetti. Koska Fender on käyttänyt ja käyttää edelleen pääasiassa yksikelaisia mikrofoneja kitaroissaan, on kyseinen mikrofonityyppi mielletty tähän merkkiin. Tyypillinen esimerkki on merkin Stratocaster-mallinen kitara.
Dan Ingalls
Dan Ingalls (s. 1944) on yhdysvaltalainen olio-ohjelmoinnin pioneeri ja viiden eri Smalltalk-ohjelmointikielisukupolven pääarkkitehti, -suunnittelija ja -toteuttaja. Hän kehitti tavukoodatun virtuaalikoneen, joka teki Smalltalkin hyödylliseksi 1976. Digitaalikamera
Digitaaliformaattiin siirtymistä helpotti JPEG- ja MPEG-standardien kehittyminen 1988, joka mahdollisti kuvan ja videon pakkaamisen huomattavasti alkuperäistä pienempään tilaan, kuvanlaadun kuitenkaan merkittävästi kärsimättä. Ensimmäinen kuluttajille suunnattu kamera nestekidenäytöllä oli Casio QV-10 vuodelta 1995, ja ensimmäinen joka käytti CompactFlash-tallennustekniikkaa oli Kodak DC-25 vuonna 1996. Yksikelainen mikrofoni
Yksikelaiset tuottavat 50 Hz hurinaa humbuckereita enemmän. Ne ovat myös herkkiä ja dynaamisia ja huomattavan kovalla soitettaessa tuottavat upeaksi luonnehditun feedback-soundin. Tätä nimenomaista ominaisuutta ovat käyttäneet soitossaan ja ilmaisussaan efektinä monet sähkökitaran suuret nimet kuten Jimi Hendrix ja Stevie Ray Vaughan. Kamerakynän pedagogiikka
Kamerakynän pedagogiikka on suomalainen innovaatio. Sitä ovat kehittäneet mm. Ismo Kiesiläinen, Tommi Nevala, Jukka Haveri ja Pasi Ylirisku. Pedagogiikan elokuvateoreettinen ajattelu nojaa mm. Jean-Luc Godardin, Robert Bressonin, Jean Epsteinin ja Dziga Vertovin elokuvateorioihin. Pedagogiikan nimi on peräisin ranskalaisen elokuvaohjaajan Alexandre Astrucin esseestä "Kamerakynä" vuodelta 1948. Esseessä Astruc vertaa elokuvantekijää kirjailijaan, joka kynän sijaan käyttää kameraa ajattelunsa ilmaisun välineenä. Yksikelainen mikrofoni
Mikrofonien valinta Telecasterissa tapahtuu kolmiasentoisella kytkimellä, jonka kytkentä voidaan toteuttaa ainakin kahdella tapaa:Useita tunnettuja yksikelaisia mikrofoneja, jotka ovat selkeästi erottuvia soundiltaan ja ovat monesti lajiteltu jonkinlaiseen "standardin" mukaiseen järjestykseen: Gibson L5
Vuonna 1951 julkaistu L5CES oli ensimmäinen puoliakustinen L5-malli. Ensimmäinen L5CES oli varustettu yksikelaisella P-90-mikrofonilla, mutta myöhemmin alettiin käyttää myös kahta humbuckeria. Fender Showmaster
Showmasterissa on kaksi Seymour Duncanin Humbuckeria tai yhden Humbuckerin lisäksi kaksi Fender Custom Shopin yksikelaista mikrofonia. Fenderille epätyypilliseen tapaan kaula on kiinnitetty liimaliitoksella ja soitin on kaarevakantinen. Äänirautapiano
Äänirautapiano eli adiafoni on pianoa muistuttava kosketinsoitin, jonka sisällä pienet vasarat lyövät metallisuikaleita pianonkielten sijaan. Ensimmäisen mallin, ja nimen adiaphonon, kehitti Wienissä Schuster vuonna 1819. Sen kielet olivat suoria metallitankoja. Philadelphiassa asunut saksalaissiirtolainen Albert Schoenhut keksi vaihtaa tangot haarukkamaisiin äänirautoihin ja kutsui tuotostaan nimellä "adiaphon". Niiden piti säilyä virityksessä jopa paremmin kuin perinteisen pianon, mutta alkuperäinen viritys on yleensä varsin epämääräinen, eikä sitä ole helppoa muuttaa. Äänirautapianoista ei tullut suurta menestystä, mutta rakennetta on käytetty useissa leikkipianoissa. Halvemmissa malleissa ei ole lainkaan mustia koskettimia; vähimmillään koskettimia on kahdeksan, jolloin pianolla voi soittaa yhden oktaavin ilman ylennettyjä tai alennettuja säveliä. Kooltaan ne ovat yleensä alle puoli metriä leveitä. Jackson Dinky
Dinkyissä on käytetty monenlaisia mikrofoniyhdistelmiä ja eri valmistajien mikrofoneja. Monissa malleissa on kaksi Seymour Duncanin tai EMG:n humbuckeria tai kaksi yksikelaista ja yksi humbucker tallan vieressä. Lisäksi kaikissa malleissa on yksi äänenvoimakkuuden ja yksi äänenvärin säädin ja mikrofonien vaihtoon kolmiasentoinen kytkin. Dinkyn kaikki metalliosat on kromia, joissain malleissa mustaksi värjättyä. Sähkömagneettinen mikrofoni
Bassokitaroissa käytetään yleisesti myös ns. jaettuja mikrofoneja (kuvassa) eli P-basson mikrofoneja. Nimi tulee Fenderin Precision-bassosta jossa käytettiin ensimmäisenä, ja käytetään edelleen tämäntyyppistä mikrofonia. Monesti myös yksikelaisia basson mikrofoneja nimitetään jazzbasson mikrofoneiksi Fenderin Jazz-basson mukaan, joissa käytetään kyseisiä mikrofoneja. (ks. kuva) Bassokitaroiden mikrofonit voivat olla myös humbuckereita tai stack-humbuckereita. LOMO
Tavallisille kuluttajille LOMO on parhaiten tunnettu kameravalmistajana. Tunnetuimpiin tuotteisiin kuuluvat mm. keskikoon TLR-kamera Lubitel (1950-) ja halvaksi ensikameraksi tarkoitettu Smena (eri muodoissaan samalla nimellä 1953 - 1991). Smenan tunnetuimpiin käyttäjiin lukeutuu Venäjän entinen presidentti Dmitri Medvedev. Emile Berliner
Edison oli kehittänyt fonografin vuonna 1877 eli kaksitoista vuotta ennen kuin Berliner esitteli gramofonin vuonna 1889. Edisonkaan ei ollut ensimmäinen, joka esitteli äänentoistolaitteiston. Jo vuonna 1857 oli keksitty fonoautografi ja vuonna 1877 ennen Edisonia oli markkinoille tullut paleofoni. Ennen gramofonia, kuultiin vielä vuonna 1881 grafofoni. Edisonin fonografi oli luonut äänitemarkkinoita. Gramofonin ja fonografin kesken alkoi ensimmäinen formaattisota, joita äänite alalla nähtiin 1900-luvun lopulla useita. Edisonin laitteen ääni oli parempi kuin gramofonin ja sylinterillä pyörimisnopeus säilyi vakiona äänitteen loppuun toisin kuin levyllä, jonka spiraaliradalla neulan nopeus muuttui loppua kohden. Gramofoni kuitenkin voitti sodan, koska levyjä pystyttiin helposti valmistamaan suuria määriä puristamalla ja levyjen varastointi vei vähemmän tilaa kuin fonografin rullien. Gramofonilevyformaatti säilyi 70 vuotta, aina siihen saakka kun vinyylilevy vei markkinat. Vaalikone
Suomalaisen vaalikoneen kehittäjäksi on mainittu Yleisradion toimittaja Erkki Vihtonen. Unto Hämäläinen kertoo Perässähiihtäjä-blogissaan, että Vihtonen huomasi vuonna 1996 uutistoimisto CNN:n verkkosivulla testin, jossa vertailtiin Yhdysvaltain presidentinvaalien ehdokkaiden mielipiteitä. Koneessa oli viisi kysymystä ja kone kertoi käyttäjälle, kumpi ehdokkaista on lähempänä hänen mielipiteitään. Vihtonen kehitteli jo syksyllä 1996 EU-parlamenttivaaleihin ensimmäisen vaalikoneversion. Friedrich Buschmann
Kirjan pohjalta Friedrich Buschmann on mainittu siten laajalti muissakin lähteissä ensimmäiseksi harmonikan kehittäjäksi. Aura oli noin neljän tuuman mittainen 15 teräsvapaalehdykkäkieltä rivissä sisältänyt soitin, jota on arveltu käytetyn lähinnä urkujen viritysapuna eikä niinkään itsenäisenä instrumenttina. Dokumentaatio noilta ajoilta on kuitenkin puutteellista, ja ensimmäisenä varmana dokumenttina pidetään Christianin vuonna 1828 isälleen Englantiin lähettämää kirjettä, jossa hän kertoo keksineensä juuri huuliharpun tapaisen instrumentin. Tuo instrumentti oli 4×4-tuumainen joko pyöreä tai kuutiomainen muodoltaan, ja siinä oli mainittu olevan 21 vapaalehdykkäkieltä. Sillä pystyi soittamaan kuusi sointua. Tätä aiemmista soittimista ja väitetyistä patenteista ei ole säilynyt dokumentaatiota. Tarinaa Buschmannin keksimästä harmonikasta on jopa pidetty eräänä saksalaisen kansallismielisyyden ilmentymänä, esimerkkinä ajalleen yleisemmästäkin ilmiöstä, jossa kuuluisat keksinnöt on haluttu "omia" kotimaahan. Telharmonium
Telharmonium eli Dynamophone oli Thaddeus Cahillin (1867–1934) keksimä varhainen syntetisaattori, jonka ensimmäinen versio kehitettiin vuonna 1897. Cahill kehitti Telharmoniumista kolme eri versiota; koska vahvistinteknologia ei ollut vielä kovin kehittynyt, viimeisimmät Telharmonium-instrumentit painoivat 200 tonnia. Viimeisin Telharmoniumeista romutettiin Cahillin kuoleman jälkeen vuonna 1962. Telharmonium tuotti ääntä äänipyörien, eli magneettien ja kelojen, avulla, hieman samaan tapaan kuin myöhemmät Hammond-urut. Cahillin suurempi idea oli kuitenkin musiikin levittäminen puhelinverkon avulla: vastaanottopäässä musiikki vahvistettiin yksinkertaisella puhetorvivahvistimella. SYNTE 3
SYNTE 3 formanttipuhesyntetisaattoria kehitettiin kaupallisessa hankkeessa 1980–1981 aluksi Tampereen teknillisen korkeakoulun (TTKK) elektroniikan laitoksella. Se oli jatkokehitystyötä maailman ensimmäiselle mikroprosessoripohjaiselle sääntösynteesiin perustuvalle kannettavalle suomea puhuvalle formanttipuhesyntetisaattorille SYNTE 2. SYNTE 3:a kehittivät Tampereella silloiset TTKK:n yliassistentti tekniikan tohtori Matti Karjalainen, tekniikan lisensiaatti Unto Laine ja DI Raimo Toivonen. SYNTE 3:n kehitystyössä käytettiin paljon reaaliaikaista 200 kanavaista SAICOR SAI-51B spektrianalysaattoria. Antti J. Kallio
Vuonna 2001 Kallio ohjasi, käsikirjoitti sekä kuvasi Suomessa maailman ensimmäisen mobiilielokuvan kämmenmikron kamerakortilla. Mobiilileffa.net ja Matila & Röhr Production Oy ovat tuottaneet elokuvan Maitokärry, joka on kuvattu Casion PDA-laitteilla. Se on ensimmäinen näillä laitteilla kuvattu ja niiden käyttöön tarkoitettu elokuva. Maitokärry on 5 minuutin lyhytelokuva, jonka pääosissa ovat Kai Lehtinen ja Peter Franzén. Elokuvan ovat ohjanneet ja kuvanneet Antti J. Kallio ja Kai Lehtinen Kallion käsikirjoituksen pohjalta. Goony Strömmer
Goony ja Valter Strömmerin rakentamat kitaramikrofonit ovat varhaisimpia Suomessa rakennettuja kitaramikrofoneja, joista on tallennettua tietoa. Strömmerien kitaramikrofonien rakentelu alkoi 1940-luvun puolivälissä. Ensimmäiset, kokeelliset "kidemikrofonit" tehtiin levysoittimen äänirasioista. Kide laitettiin kumityynyn sisään, joka kiinnitettiin kitaran kanteen, ja neulan sijaan laitettiin kosketuspuikko kiinni tallaan. Kitarataituri Viljo Immonen oli eräs ensimmäisistä Strömmer-kitaramikrofonien käyttäjistä. Goonyn "puikkomikrofoni" on myös Suomen vanhimmassa säilyneessä kiinteärunkoisessa sähkökitarassa (Helmer Rautsolan "Puikkokitara", 1946). Mikrointervalli
1900-luvulla mikrointervalliastekkoihin pohjaavia soittimia kehitti edelleen amerikkalainen Harry Partch, joka jakoi oktaavin 43 erisuuruiseen osaan sisältäen kokonaislukujen 1–12 keskinäiset suhteet. 1″ C-formaatti
Standardi kehiteltiin suurimmaksi osaksi perustuen Ampexin vuonna 1965 luomaan A-formaatin videonauhuriin, jota markkinoitiin erilaisina malleina koti- ja koulutuskäyttöön. Ampex päätti jatkaa formaattinsa kehitystyötä edelleen ja loi järjestelmästään uuden version ammattimaista TV-tuotantoa varten pienin muutoksin. Samoihin aikoihin Sony oli itse kehittämässä yhden tuuman nauhaa käyttävää avokelavideonauhuria TV-asemien käyttötarpeisiin. Molemmat yhtiöt saivat melko pian tietää toistensa suunnitelmista ja yhteistyö järjestelmäviidakon estämiseksi aloitettiin. Komponiumi
Komponiumi (saks. "Komponium"; holl. "componium") on saksalaissyntyisen Diederich Nikolaus Winkelin (1777–1826) kehittelemä ja Amsterdamissa vuonna 1821 rakentama orkestrioni, jonka erityisominaisuus on kyky muunnella aleatorisesti sillä esitettäviä teoksia esittämisen aikana. Winkel rakensi soittimensa Johann Nepomuk Maelzelin kehittelemän panharmonikonin kilpailijaksi, mutta siitä ei tullut kaupallista menestystä. Ainoa tunnettu kappale komponiumista on esillä Brysselin soitinmuseossa ilman siihen alun perin kuulunutta urkukaappia; soittimessa on kahdeksan huuliäänikerran ja yhden kieliäänikerran lisäksi erikoistehosteina triangeli ja tamburiini. Nauhuri
1930-luvulla putkivahvistimien myötä Poulsenin keksinnön pohjalta kehitettiin toimivia laitteita. BBC oli ensimmäisiä radioyhtiöitä, joka hyödynsi nauhuria siirtomaalähetyksissään. 1935 saksalainen AEG esitteli uudenlaista tallennusmateriaalia käyttävän laitteen, jonka se nimesi "magnetofoniksi". Teräslangan sijasta magnetofoni käytti metallioksidilla pinnoitettua paperinauhaa, jonka nopeus oli 76 cm sekunnissa. Magnetofonista tuli sittemmin yleisnimi kaikille nauhureille, vaikka se oli alun perin vain eräs lajityypin markkinointinimi. Suomessa Yleisradio kokeili magnetofonia vuoden 1940 Helsingin olympialaisia varten, jotka jäivät pitämättä. Yksisilmäinen peiliheijastuskamera
Yksisilmäinen peiliheijastuskamera () on kamera, jossa etsin hyödyntää valokuvaukseen käytettävää objektiivia peilin avulla. Kun kamera laukaistaan, nousee peili ylös ja valotus tapahtuu saman objektiivin kautta joko filmille (filmikamerassa) tai CCD- tai CMOS-kennolle (digitaalikamerassa).
Joissain peiliheijastuskameroissa peili on puoliläpäisevä, eikä sitä tarvitse kääntää kameraa laukaistaessa. Ensimmäisenä puoliläpäisevää peiliä käytettiin Canonin Pellix-kamerassa, joka esiteltiin vuonna 1965. Puoliläpäisevän peilin etuihin kuuluu se, että etsin ja nopea vaiheentunnistukseen perustuva automaattitarkennus toimivat myös videokuvauksessa. Konkreettinen musiikki
Pariisilainen radiotoimittaja Pierre Schaeffer loi eräät varhaisimmista konkreettisen musiikin teoksista, kuten "Étude aux chemis de fer", "Étude au piano I" ja "Étude auz casseroles". Teosten sävellystyössä nauhoitettuja ääniä nopeutettiin, loopattiin ja soitettiin väärään suuntaan. Äänilähteinä teoksissa käytettiin junaa, pianoa ja keittiötarvikkeita. Schaeffer teki myös yhteistyötä toisen konkreettisen musiikin pioneerin, Pierre Henryn kanssa. He loivat muun muassa teoksen "Symphonie pour un homme seul" ("Yksinäisen miehen sinfonia"). P-90
P-90, lempinimeltään "saippuapala", on Gibsonin valmistama passiivinen yksikelainen mikrofoni, jota on valmistettu vuodesta 1946. Toisin kuin esimerkiksi Fenderin valmistamat yksikelaiset mikrofonit, on P-90 isokokoisempi, ja siksi sitä usein erehdytään luulemaan humbuckeriksi. EMG (yhtiö)
EMG:n yksikelaiset mikrofonit taas ovat ulostulosignaaliltaan hiljaisia, mutta niiden sointi on hyvin heleä ja kellomainen. Tämä antaa rajattomat mahdollisuudet EMG:n mikrofonien käytölle erilaisissa musiikkityyleissä. Hyvä esimerkki yhtiön yksikelaisten mikrofonien kellomaisesta soinnista on kuultavissa esimerkiksi Dire Straitsin kappaleella Local Hero/Wild Theme. Mikrofoni
Koska langaton mikrofoni toimii ilman johtoja, ainoa virtalähde signaalin lähettämiseen on akku- tai paristovirta. Langaton mikrofoni käyttää yleensä 1,5 V tai 9 V jännitettä. Langattomat mikrofonit toimivat yhdellä paristolla yleensä vajaat kymmenen tuntia. Akuilla toiminta-aika on lyhyempi. Äänen tallennus
Ensimmäinen laite, joka myös toisti tallentamaansa ääntä, oli Thomas Alva Edisonin kehittämä fonografi, joka perustui mekaaniseen äänentallennukseen. Tätä ennen ranskalainen Édouard-Léon Scott de Martinville oli patentoinut vuonna 1857 fonoautografin, joka muutti äänen visuaaliseen muotoon P-90
Gibson toi P-90 -mikrofoninsa markkinoille 1946. Alkujaan sitä käytettiin etumikrofonina muutamissa Gibsonin kitaramalleissa, kuten ES-150, mutta jo muutaman vuoden kuluttua se oli yleisesti käytössä kaikissa Gibsonin sähkökitaroissa, mukaan lukien vuonna 1952 esitelty Les Paul-malli. Gibsonin esiteltyä ensimmäisen humbucker-mikrofonin (PAF) vuonna 1957 ryhtyi se pikkuhiljaa käyttämään sitä kaikissa malleissaan. Tämän jälkeen P-90:tä käytettiin lähinnä halvemmissa kitaroissa, kuten Gibson ES-330, Les Paul Junior ja SG Special, kunnes 1970-luvun alussa muut yksikelaiset mikrofonit, mini-humbuckerit ja koteloimattomat humbuckerit korvasivat P-90:n myös halvemmissa kitaroissa. Nagra
Nagra on puolalais­syntyisen sveitsi­läisen keksijän Stefan Kudelskin 1950-luvun alusta asti kehittämä kannettavien nauhurien tuote­sarja ja siitä kehittyneiden digitaalisten äänen­tallentimien tuote­merkki. Nagra-nauhureita käytettiin 1950-luvulta alkaen ammatti­käytössä, erityisesti radio-, televisio- ja elokuva­tuotannon työ­välineenä studion ulko­puolella tehtävään äänen tallen­tamiseen. Sittemmin Nagra-tuotesarja on kehittynyt ja laajentunut pienempiin nauha­kokoihin, digitaa­liseen äänen­tallennukseen ja kova­levyä käyttäviin tallentimiin. Antti Evävaara
Evävaaran suunnittelu päivittyi uudelle tasolle vuonna 2002 Silence-tuolin myötä. Silence-tuotteet ovat hiljaisten, henkilökohtaisten tilojen luomiseen tarkoitettuja tuotteita. Silence Sound Center-tuolin myötä Evävaaraa on pidetty yhtenä funktionaalisten huonekalujen edelläkävijöistä maailmassa. Silence Sound Center-tuolia on kutsuttu maailman pienimmäksi konserttisaliksi, tuoleja toimitettu mm. Frankfurtin lentokentälle, Centre Pompidouhoun, Bordeauxin Cité du Vin, museoihin, kirjastoihin, useisiin kansainvälisiin toimistoihin mm Siemens, Bosch. Silence-tuolin jälkeen 2013 tuli Silence Phone Box puhelinkoppi, hiljainen työpiste. Silence Phone Box muuttuu myös yhden hengen videoneuvottelutilaksi Visioo Boxiksi. Visioo Box sai keväällä 2015 innovaatiopalkinnon Pariisin Bureaux Expo-tapahtumassa. 2017 Silence-Pergola tuoli, yksityisyyttä tarjoava avoin työpiste keinumekanismilla sekä Silence-Pergola Workspace hiljainen työpiste. Silence tuoteperhe kasvoi vielä 2017 Silence-Spiral puhelinspiraalilla. 1″ C-formaatti
1" C-formaatti (C-tyyppi) on viimeisin avokeloja käyttävä analoginen videonauhuristandardi, jonka suunnittelivat 
yhdessä Sony ja Ampex vuonna 1976. Se on videonauhuristandardina myös molempien yhtiöiden aikaisemmin luomien omien 
standardien yhdistämisen tulos. C-kirjainta kantavan nimityksen formaatti sai englanninkielisestä sanasta "compromise". Tämä 
standardi luotiin aikanaan pelkästään ammatillista TV-tuotantoa varten ja se pysyi käytössä lähes 20 vuotta. Nono Söderberg
Vuonna 1975 Nono Söderberg soitti yhden albumin tehneessä Unisonossa. Keväällä 1976 ilmestyi sooloalbumi "Nono", jonka tuotti Tommi Liuhala. Levytyskokoonpanossa soittivat Pekka Pöyry (saksofoni ja huilu), Olli Ahvenlahti (kosketinsoittimet), Heikki Virtanen (basso) ja Roope Koistinen (rummut). Musiikki on Söderbergin säveltämää ja sovittamaa instrumentaalista popjazzia, jossa on vaikutteita mm. kotimaisen kitarajazzin kovilta nimiltä Jukka Toloselta ja Rekku Rechardtilta sekä amerikkalaisilta Al DiMeolalta, Bill Connorsilta, John Abercrombielta ja Philip Catherinelta, jota Söderberg itse on pitänyt suosikkinaan. Sävellyksillään hän onnistuu luomaan levystä ehyen, soinnukkaan kokonaisuuden. Levyn tunnelmat vaihtelevat villistä sähköisestä laukasta lyyriseen akustiseen unelmointiin. Levytyksen jälkeen Söderberg kokosi yhtyeen esittämään levytyskappaleita. Mukana olivat Jakke Leivo (basso), Esa Kotilainen (kosketinsoittimet), Reijo (Takku) Ylinen (saksofoni), Esa "Nätsi" Rosvall (lyömäsoittimet) ja ainoana levyllä soittaneena Roope Koistinen (rummut). Ryhmä esiintyi TV:n Iltatähdessä ja radion Popstudiossa, mutta keikkoja ei juuri löytynyt. Christian Kratzenstein
Kratzenstein tunnetaan myös eräänä varhaisista vapaalehdykkäsoitinten ja synteettisen puheäänen tuottamisen kehittäjistä. Hän kehitteli laitetta, joka tuotti viisi puhetta muistuttavaa vokaaliääntä vapaalehdykkäkielillä. Hän raportoi kokeensa tulokset 1770, ja hänelle myönnettiin kokeestaan Pietarin tiedeakatemian palkinto 1782. Speakon-liitin
Speakon-liitin on eräs kaapeleiden liitostyyppi jonka alun perin kehitti Neutrik. Speakon-liittimiä on kaksi- ja nelinapaisena, nelinapaista käytetään usein bi-amp-kytkennöissä, jolloin samassa kaapelissa kulkee erillinen signaali sekä kaksitiekaiuttimen pillille että elementille. Sitä käytetään erityisesti ammattimaisissa audiolaitteissa kaiuttimien kytkemisessä päätevahvistimeen. Vokooderi
Elektronisen musiikin pioneerit Wendy Carlos ja Robert Moog loivat 1970-luvulla kenties ensimmäisen muusikoille suunnatun vokooderin. 10-kaistaista laitetta kutsuttiin aluksi spektrikoodaaja-purkajaksi ja myöhemmin se sai nimensä vokooderi. Perustaajuudet tulivat Carlosin Moog-syntetisaattorista, jota ohjattiin mikrofonin signaalilla. 10-kaistaisen laitteen ulosanti oli jotakuinkin ymmärrettävää, mutta vain, jos puhetta painotettiin selvästi. Mick Thomson
Kiertueilla Mick Thomson käyttää edelleen myös vanhoja B.C. Rich -kitaroitaan. Thomson on aina käyttänyt kitaroissaan EMG:n mikrofoneja, tallamikrofonina EMG 81:a ja kaulamikrofonina EMG 60:a.
Uusissa Ibanez MTM1 kitaroissa on Seymour Duncan "blackout" aktiivi mikrofonitMick Thomson käyttää nykyään Rivera KR-7 -vahvistinta ja Riveran kaiutinkaappeja. KR-7 on Mick Thomsonin nimikkovahvistinmalli ja se perustuu Rivera Knucklehead Reverb -vahvistimeen, jota on muokattu Thomsonin ja valmistaja Paul Riveran vaatimusten mukaiseksi. Etenkin vahvistimen keskiäänialuetta ja alarekisterin taajuuksia on korostettu Slipknotin ja Thomsonin alavireisen kitarasoundin tuottamiseksi. Podcasting
Vuonna 2000 Tristan Louis ehdotti multimediatiedostojen viittaukseen käytettävän "enclosures"-tagin lisäämistä RSS-formaattiin. Toimittaja Adam Curry ja ohjelmoija Dave Winer kehittelivät tätä ajatusta edelleen ja Winer lisäsikin ”enclosure”-tuen RSS 0.92:een ja seuraavana vuonna Radio Userland -palveluunsa. Radio Userlandin audioblogging-ominaisuus oli ensimmäinen ohjelma, joka sisälsi kaiken podcastauksessa tarvittavan ja audiobloggauksen pioneerit, kuten Winer, Curry ja Gilchrist tekivät sillä kokeiluja. Kuitenkin vasta syyskuussa 2003 tekniikka sai kunnon käytännön esimerkin sen mahdollisuuksista, kun Winer ja entinen New York Timesin toimittaja Christoper Lydon tekivät 25-osaisen audioblogin, jossa Lydon haastatteli bloggaajia, futuristeja ja poliitikkoja ja Winer julkaisi sen podcastina. Lokakuussa BloggerCon 2003:ssa Kevin Marks puolestaan esitteli skriptin, jolla siirtää automaattisesti MP3-tiedostoja Radio Userlandista iTunesiin ja sieltä iPodiin. Marks ja Curry aloittivat yhteistyön ja RSS-to-iPod -skripti (iPodder) julkaistiin Curryn blogissa. Kodak Instamatic
Instamatic-projektin pääsuunnittelija oli Dean M. Peterson, joka tuli 1980-luvulla tunnetuksi myös innovaatioistaan taskukamera. Ensimmäisenä Instamaticeista julkaistiin Instamatic 50, jonka tuli myyntiin Yhdistyneessä kuningaskunnassa helmikuussa 1963, noin kuukautta ennen Instamatic 100 -mallia. 100 oli ensimmäinen Yhdysvalloissa myyntiin tullut Instamatic. 100-mallissa oli kiinteä suljinaika, suljinaukko ja tarkennus. Kuten Kodakin aiemmat Brownie-kamerat, myös Instamatic 100 oli yksinkertainen kamera, jota kuka tahansa osasi käyttää. Siinä oli myös sisäänrakennettu salamavalo, toisin kuin 50-mallissa. Puheen pakkaaminen
Ensimmäinen tähän menetelmään perustunut puheenpakkausmenetelmä oli nimeltään Vocoder (engl. "VOice CODER"), jonka kehitti Homer Dudley AT&T:n Bell Labsissa 1930-luvulla. Vocoder oli analoginen, sen äänimallissa oli kymmenen eri taajuuksille viritettyä kaistanpäästösuodinta, herätteenä käytettiin pulssioskillaattoria tai kohinaa. Kaikista pelkästään mallinnukseen perustuvista koodekeista voidaan joskus käyttää yleisnimitystä vocoder. Kännykkä
Kännykkä-sanan keksi Nokialle työskennellyt Aarne Visuri vuonna 1977. Ensimmäinen kännykkä oli Nokian SV1500-käsiradiopuhelin, joka oli tarkoitettu yritysten ja viranomaisten käyttöön. Visurin mukaan kännykkä tulee sanasta "känny", joka tarkoittaa pienen lapsen kättä. Yksikelainen mikrofoni
Perinteisessä Fenderin Telecasterissa on kaksi yksikelaista mikrofonia. Kaulan mikrofoni tuottaa täyteläisen soundin, ja vastaavasti tallamikrofoni terävän, erittäin nasaalin, treble-pitoisen äänenvärin. Tämä johtuu siitä, että tallamikrofoni on kiinnitetty teräksiseen alustaan. Tällainen toteutus mahdollistaa muusikolle steelkitaran matkimisen, jota toisinaan voidaan hyödyntää esimerkiksi soitettaessa kantrimusiikkia. SYNTE 2
SYNTE 2 oli maailman ensimmäinen mikroprosessoripohjainen sääntösynteesiin perustuva kannettava suomea puhuva formanttipuhesyntetisaattori. Se kehitettiin Tampereella VTT:n sairaalatekniikan laboratoriossa ja Tampereen teknillisen korkeakoulun elektroniikan laitoksella 1970-luvun loppupuolella. Kehitystyöhön osallistuivat silloiset yliassistentti tekniikan tohtori Matti Karjalainen, DI Unto Laine, DI Seppo Lavonen ja DI Raimo Toivonen. SYNTE 2 julkistettiin maailmanlaajuisesti huhtikuussa 1980 järjestyksessä toisessa ICASSP'80-konferenssissa esityksessä. SYNTE 2:n kehitystyössä käytettiin paljon reaaliaikaista 200 kanavaista SAICOR SAI-51B spektrianalysaattoria. Unix-putki
Unix-putki (myös "anonyymi putki" tai "komentoriviputki") on komentoriviohjelmille suunniteltu prosessien välinen kommunikaatiotapa välittää yhden ohjelman palaute toisen ohjelman syötteeksi. Putkitus on esimerkki Unix-käyttöjärjestelmän työkaluohjelmien filosofiasta ja vaikutti sen muodostumiseen.
Ominaisuuden lisäämistä käyttöjärjestelmään ajoi Douglas McIlroy vuonna 1973. Ken Thompson toteutti ominaisuuden yhdessä illassa. Puhelinvastaaja
Ensimmäinen kaupallinen puhelinvastaaja tuli markkinoille Yhdysvalloissa 1949. Laitteen nimi oli "Tel-Magnet". Se soitti viestin puhelimeen soittavalle ja nauhoitti soittajan viestin magneettinauhalle. Laite maksoi 200 dollaria, mutta se ei ollut kaupallinen menestys.
Ensimmäinen menestynyt puhelinvastaaja oli "Ansafone", jonka kehitti "Phonetel"-yrityksessä työskennellyt Kazuo Hashimoto. Yritys alkoi myydä laitettaan Yhdysvalloissa vuonna 1960. Vocaloid
Meiko on ensimmäinen Crypton Future Median tuottama Vocaloid-tuote sekä myös ensimmäinen japaninkielinen Vocaloid-tuote. Tuote kuuluu Vocaloid 1 -sarjaan, ja se julkaistiin 2004. Äänipankki on japaninkielinen ja naisääninen. Meikon ääni on johdettu laulaja Haigō Meikon () äänestä. Hahmon suunnitteli taiteilijanimellä Wasshi (わっしー) tunnettu Shogo Washizu. Mikrofoni
Langaton mikrofoni sisältää mikrofonivahvistimen ja radiolähettimen, joka lähettää signaalin langattomasti radiolähettimen kautta vastaanottimeen. Langaton mikrofoni ei siis tarvitse mikrofonikaapelia. Vastaanotin täytyy kytkeä kuitenkin mikseriin tai muuhun laitteeseen johdolla. Smile (The Beach Boysin albumi)
Vaikka stereoäänitykset olivat tulleet jo suosituiksi, Wilson teki aina lopullisen miksauksen monona kuten Phil Spector. Wilson teki sen useista eri syistä: hänen mielestään monomiksaus antoi paremman kontrollin kuuntelijan kuulemaan lopputulokseen minimoiden kaiuttimien sijoittelun ja eri laitteistojen äänenlaadun vaihtelun. Lisäksi radioasemat lähettivät yhä monona ja useimmat auto- ja kotiradioista olivat monofonisia. Lisäksi Wilson on ollut kuuro oikeasta korvastaan syntymästä lähtien. EMI
Yhtiön levysoittimista alkanut laitetuotanto johti 40 vuotta kestäneeseen menestystarinaan. EMI:n insinööri Alan Blumlein tutki stereofonista äänentallennusta jo kauan ennen kuin se kypsyi kaupalliselle asteelle 1950-luvun lopulla. Blumlein kuoli vuonna 1942 ollessaan testaamassa uudenlaisen tutkan prototyyppiä. Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen EMI:n laboratoriot Hayesissä kehittivät tutka- ja ohjustekniikkaa hyödyntäen siinä analogista tietokonetekniikkaa. Myöhemmin EMI paneutui radio- ja tv-lähetystekniikkaan ja toimitti BBC:lle ensimmäisen televisiolähettimen. EMI kehitti ja valmisti myös tv-kameroita, joiden huipennukseksi muodostui EMI 2000 -väritelevisiokamera, josta tuli lähes standardi brittiläisessä tv-tuotannossa 1970-luvulta aina 1980-luvun alkuun saakka. Humbucker
Humbucker-mikrofonien tuottama ääni ei ole täysin samanlainen kuin yksikelaisissa, sillä kieli ei värähtele täysin samalla tavalla molempien mikrofonien yllä. Ero riippuu muun muassa otteen korkeudesta, mutta yleisesti ottaen ääni on hieman pehmeämpi.
Jos mikrofoniin on asennettu väliulosotto, toinen kela voidaan kytkeä pois toiminnasta, jolloin mikrofoni toimii kuten yksikelainen. Puheteknologian historia
Vuosina 1979-1980 Matti Karjalainen kehitti TTKK:n elektroniikan laitoksella mikroprosessoripohjaista SANA1-puheentunnistinta SPS2:n pohjalta Yksikelainen mikrofoni
Mikrofonin paikka, käämin kierrosten lukumäärä, käämilangan tyyppi, magneetit ja muut sähköiset komponentit vaikuttavat sointiväriin.
Kaulamikrofoni tuottaa yleensä tummemman, täyteläisen ja lämpimän soinnin. Tallamikrofoni soi kirkkaammin, terävämmin ja harmonisesti rikkaammin. Kaulamikrofonin voimakas antoteho verrattuna tallamikrofoniin selittyy kielen liikkeellä, joka on voimakkaampaa kaulamikrofonin kohdalla koska kielellä on luonnollisesti enemmän tilaa värähdellä verrattuna talla-asemaan. Samalla kieli tuottaa enemmän matalampia taajuuksia. Monet mikrofonivalmistajat tuottavat erityisiä tallamikrofoneja tasatakseen mikrofonien sijoituksen aiheuttamia eroja. Stratocaster - mallisissa kitaroissa tallamikrofoni on myös sijoitettu kulmaan tallaan nähden kielten erojen tasaamiseksi. Differentiaalianalysaattori
Ensimmäisen mallin laitteelle, joka pystyi ratkaisemaan differentiaaliyhtälöitä, esitteli ranskalainen Gaspard-Gustave Coriolis, jonka mekaaninen laite pystyi integroimaan ensimmäisen kertaluvun yhtälöitä. Varsinaisen differentiaalianalysaattorin kehittivät Thomsonin veljekset. James Thompson julkaisi kirjoituksen laitteesta, jota hän kutsui nimellä "integroiva kone", vuonna 1876. Hänen veljensä William Thomson, joka tunnettiin paremmin nimellä lordi Kelvin, kehitti ideaa eteenpäin ja julkaisi kaksi paperia vielä samana vuonna. Gibson Les Paul
Seuraavana vuonna 1957 kitaroihin tuli humbucker-mikrofonit. Alkuperäiset Gibsonin mikrofonit tunnetaan nimellä "PAF" - "Patent Applied For". PAF-mikrofonit oli suunnitellut Seth Lover työskennellessään Gibsonilla 1955, ja niistä tuli pian standardi niin Gibsonilla kuin muissakin kitaranvalmistajayrityksissä. Eric Tigerstedt
Tigerstedt siirtyi vähäksi aikaa Suomeen ja muutti sen jälkeen Ruotsiin ja sitten 1915 Tanskaan, jossa hän jatkoi äänielokuvatekniikan kehittämistä "Petersen & Poulsen" -nimisen yhtiön osakkaana. Hän tutustui tanskalaiseen keksijään Valdemar Poulseniin (1869–1942), joka oli kehittänyt teräslankamagnetofonin eli "telegrafonin". Tanskassa Tigerstedt kehitti myös laitteen, jolla lentokoneessa peräkkäin istuvat lentäjät saattoivat keskustella keskenään lennon aikana. Laitteeseen kuului osana erittäin pieni korvaan asetettava kuulokekapseli, jolle löytyi pian myös käyttöä huonokuuloisten kuulolaitteena. Ainakin Savon Sanomat 21.5.1917 kertoo, että suomalainen insinööri E. Tigerstedt hakee Tanskassa patenttia taskupuhelimelle. Keksintöön kuului mukana kannettava taskunauriin kokoineni puhelinyksikkö joka yhdyslangan avulla voitiin liittää ympäri kaupunkia vedetyn puhelinverkon pisteisiin. Riehuva maailmansota ilmeisesti hukutti keksinnön unohduksiin. Helmikuussa 1918 Tigerstedt tuli Suomeen osallistumaan sisällissotaan valkoisten puolella. Hän rakensi salakuuntelulaitteita punaisten puhelinkeskusteluiden seuraamiseksi. Vuonna 1919 Tigerstedt meni Kööpenhaminassa naimisiin siellä vaikuttaneen suomalaisen taidemaalarin Ingrid Linnea Ruinin kanssa; hänen aiempi kihlauksensa Marjatta Nyblomin kanssa oli jo sitä ennen purkautunut. Pariskunnalle syntyi poika "Carl Axel Waldemar" vuonna 1921, mutta muuten avioliitto osoittautui epäonnistuneeksi ja päättyi eroon pian pojan syntymän jälkeen. Yksikelainen mikrofoni
Yksikelainen mikrofoni (single coil) on alun perin sähkökitaralle kehitetty sähkömagneettinen mikrofonityyppi. Nimensä mukaisesti se voi olla joko yhden sauvamagneetin tai vaihtoehtoisesti useamman vierekkäisen magneettitangon ympärille ohuesta kuparilangasta käämitty kela. Leopold Godowsky
Leopold Godowskyn samanniminen poika (1900–1983) oli yhdysvaltalainen viulisti ja keksijä, joka yhdessä Leopold Mannesin kanssa kehitti vuosikymmeniä maailman parhaana värivalokuvausmateriaalina pidetyn Kodachrome-filmin. Édouard-Léon Scott de Martinville
Édouard-Léon Scott de Martinville (25. huhtikuuta 1817 – 26. huhtikuuta 1879) oli ranskalainen Pariisissa asunut kustantaja ja kirjakauppias. Hänet tunnetaan fonoautografin, varhaisimman tunnetun äänen tallennuskoneen keksijänä. Fonoautografi patentoitiin hänen nimellään 1857 patenttinumerolla 17 897/31 470. Gramofoni
Gramofoni on äänentallennuksen historian alkuvaiheessa käytetty mekaanisesti ilman sähköistä vahvistusta toimiva levysoitin. Gramofonin patentoi vuonna 1887 Emil Berliner, ja se muistuttaa toimintaperiaatteeltaan Thomas Alva Edisonin 1877 kehittämää fonografia. Laitteiden suurin ero on se, että fonografi käyttää tallennusvälineenä vahasylinteriä, joille saattoi tehdä kotiäänityksiä, ja gramofoni puolestaan valmiita tehdasprässättyjä levykiekkoja eli ns. savikiekkoja. Yksikelainen mikrofoni
Perinteisen Stratocaster-mallisen kitaran tunnistaa yleensä helposti kolmesta yksikelaisesta mikrofonista, joita
kutsutaan sijoituksensa mukaisesti talla- keski- ja kaulamikrofoneiksi. Tavallisessa Stratocaster- mallisessa kitarassa kitaristi voi valita kolme- tai viisiasentoisesta kytkimestä haluamansa mikrofonin tai mikrofoniyhdistelmän. Lisäksi voimakkuus- ja sävysäätimet tarjoavat lisää mahdollisuuksia äänenvärin muokkaukseen. Mikrofoni
Kondensaattorimikrofonin erikoisversioista tärkein lienee RF-periaatteella toimiva mikrofoni. Siinä kapselin kapasitanssin muutoksia mitataan radiotaajuudella. Kiinteätaajuinen oskillaattori syöttää signaalia virityspiiriin, jonka kapasitanssina toimiva mikrofonikapseli virittää piirin hetkellisesti ylä- tai alavireeseen. Virityspiirin ulostulojännite vahvistetaan ja syötetään mikrofonin lähtöön. RF-mikrofonin etuina on pieni pohjakohina sekä kosteuden sieto vaikeissa äänitysolosuhteissa. Tällä tekniikalla toteutetut SENNHEISER MKH-sarjan mikrofonit ovatkin suosittuja esimerkiksi elokuva- ja televisioäänittäjien työkalupakissa huolimatta niiden kohtuullisen korkeasta hinnasta. 1-Wire
1-Wire on Dallas Semiconductorin kehittämä kaksisuuntainen hitaan tiedonsiirron väylä. Väylää käytetään tyypillisesti yksinkertaisten, vähävirtaisten laitteiden, kuten lämpösensorit tms. ohjaukseen. Fonografi
Fonografi oli ensimmäinen äänen tallennukseen ja toistamiseen tarkoitettu laite. Thomas Alva Edison ilmoitti keksineensä fonografin 21. marraskuuta 1877, ja sitä myytiin kaupallisesti vuodesta 1890 vuoteen 1925. Aluksi fonografista käytettiin nimitystä "puhuva kone". Edison suunnitteli fonografinsa alun perin puheluiden äänittämiseen, mutta hyvin varhaisessa vaiheessa huomattiin sen käyvän myös musiikin taltioimiseen. Édouard-Léon Scott de Martinville keksi vuonna 1857 fonoautografin, jolla voitiin tallentaa ääntä, mutta tallennettua ääntä ei pystynyt kuuntelemaan. John Reuther
Uniform (myös nimellä "checkerboard") -koskettimisto perustui Paul von Jankón kehittämään ajatukseen pianokoskettimistosta. Koskettimisto koostuu kolmesta rivistä mustia ja valkoisia koskettimia ja sen myötä kaikkien sävelasteikkojen soittaminen samalla sormituksella on mahdollista. Soitin kehitettiin erityisesti pianoharmonikan kehittämiseksi. Reuther jätti koskettimistosta patenttihakemuksen numero 285 105 Yhdysvalloissa New Yorkissa 18. heinäkuuta 1939 ja patentti myönnettiin 4. heinäkuuta 1940. Boswell Sisters
Sisarukset löysivät menestyksensä avaimeksi muodostuneen tyylin ensimmäisen radioesiintymisensä yhteydessä. Päälaulajana toiminut Connee oli vilustunut, jonka vuoksi hän esiintyi heikentyneen äänensä kera lähempänä mikrofonia. Nyt löytynyt ääni toi yhtyeen lauluharmonian paremmin esille ja Connee Boswellia pidetään eräänä ensimmäisistä laulajista, jotka käyttivät mikrofonin kapasiteetin täysimittaisesti hyväkseen. Puhelin
Alexander Graham Bell oli menestynein puhelimen kehittäjistä. Hän perusti vuonna 1877 Bell Telephone Companyn, josta monen mutkan kautta periytyy nykyinen AT&T. Bell voitti patenttiriidan Elisha Grayn kanssa, joka oli patentoinut puhelimensa vain muutamia tunteja Bellin jälkeen. Bell esitteli puhelimensa 1876 Philadelphian maailmannäyttelyssä huonolla menestyksellä. Vasta Pariisin maailmannäyttelyssä 1878 puhelin sai myönteistä huomiota osakseen, kun puhelimeen lisätty hiilimikrofoni teki siitä käyttökelpoisen. Mikrofonin kehittäjiä olivat David Edward Hughes Englannissa ja Emile Berliner sekä Thomas Alva Edison Yhdysvalloissa. Hiilimikrofoni teki mahdolliseksi parantuneen äänenlaadun lisäksi myös entistä pidemmät puhelinyhteydet. Yksikelainen mikrofoni
Toinen yksikelaisten tyyppi on Gibson Guitar Corporationin suunnittelema mikrofonimalli P-90. Mallista tuli välittömästi suosittu, soundin poiketessa Fenderin yksikelaisista mikrofoneista. Näissä mikrofoneissa on isokokoinen litteä kuparisesta käämilangasta käämitty kela, napapaloina säädettävät teräksiset ruuvit, ja pari käämin alle sijoitettua litteää AlNiCo-tankomagneettia. Säädettävät teräksiset naparuuvit johtavat magneettikentän ja poimivat kielten värähtelyt. Sävelkello
Sävelkellon kehitti nurmijärveläinen koululainen Perttu Pölönen. Käydessään peruskoulun viimeistä luokkaa vuonna 2011 hän alkoi kehitellä ajatusta musiikin teorian oppimista helpottavasta, kellotaulua muistuttavasta välineestä, ja leikkasi biologian tunnilla ensimmäisen pahvisen prototyypin. Asia jäi sivuun vuoden ajaksi, kunnes Pölönen aloitti lukion ja sävellysopinnot Sibelius-Akatemiassa ja huomasi ilmoituksen lukiolaisille järjestetystä Innolukio-keksintökilpailusta ja voitti Sävelkellolla sen ensimmäisen palkinnon. Kilpailun järjestäjät kehottivat Pölöstä hakemaan keksinnölleen myös patenttia. Seuraavaksi Pölönen voitti Sävelkellolla tiedekeskus Heurekassa järjestetyn Tutki-Kokeile-Kehitä-kilpailun, jonka palkintona oli pääsy Euroopan Unionin Young Scientist -kilpailun finaaliin Prahaan yhdessä 125 muun nuoren keksijän kanssa. Siellä hän sai yhden kolmesta pääpalkinnosta ja kutsun Ruotsin Nobel-juhliin. Helmikuussa 2017 New Yorkissa järjestetyissä Interaction Awards -innovaatiokilpailussa Musiclock voitti oman kategoriansa.. Vuoden 2014 Slush-tapahtumassa Perttu Pölönen nimettiin vuoden luovimmaksi suomalaiseksi. Kesällä 2016 Pölönen kutsuttiin ainoana suomalaisena NASAn tutkimuskeskuksessa Kalifornian Piilaaksossa järjestetylle singularity university -kesäkurssille, johon osallistui 80 nuorta 45 eri maasta. Fonografisylinteri
Thomas Edison keksi fonografin puhelinviestien tallentamista varten 18. heinäkuuta 1877 kokeiltuaan ensin vahattua paperia. Varhaisissa versioissa tallenteet olivat pyörivän metallisen sylinterin ympärille käärityn tinapaperin ulkopinnalla. 1880-luvulla massatuotannossa olivat jo vahasylinterit, joissa äänitallenne oli pehmeähköstä vahasta valmistetun onton sylinterin ulkoreunalla olevissa urissa. Nämä sylinterit oli helppo irrottaa soittimen akselista ja kiinnittää uudelleen. Varhaiset sylinteritallenteet kuluivat yleensä loppuun muutaman kymmenen soittokerran jälkeen. Ostaja saattoi sitten joko palauttaa kuluneet sylinterit kauppiaalle osittaisena maksuna uusista äänitteistä tai hiotuttaa niiden pinnan sileäksi, jotta niihin voitiin tallentaa uudelleen. Vuonna 1890 Charles Tainter patentoi kovan karnaubavahan käytön fonografisylinterien valmistuksessa yleisesti käytetyn parafiinin ja mehiläisvahan sekoituksen sijaan. Sähkökitara
Yksikelaisten mikrofonien hurinaongelma ratkesti 1955, jolloin Seth Lover ja Ray Butts kehittivät (toisistaan riippumatta) kaksikelaisen mikrofonin, joka kumoaa ulkoiset häiriöt. Lisäksi usein kitaran elektroniikka- ja mikrofonisyvennykset (sekä mahdollisesti elektroniikkasyvennyksen päällä oleva pleksi) suojataan esimerkiksi alumiini- tai kupariteipillä, tai johtavalla maalilla. Vaihtoehto elektroniikkasyvennysten suojaamiseen on suojatun koaksiaalikaapelin käyttäminen kitaran johdotuksissa. Hughes-mitali
Hughes-mitali on yksi Royal Societyn myöntämistä palkinnoista. Palkinto on nimetty mikrofonin keksijän David Edward Hughesin mukaan. Ensimmäinen palkinnonsaaja oli elektronin löytänyt Joseph John Thomson, ja sittemmin palkinto on myönnetty useille kuuluisille tutkijoille, muun muassa Alexander Graham Bellille, Stephen Hawkingille, Enrico Fermille ja Hans Geigerille. Yksikelainen mikrofoni
Kielikohtaiseen antotehoa voidaan muokata napapalojen tai mikrofonin korkeuden säädöllä suhteessa kieliin.
Magneettien tai naparuuvien korkeutta määrittävät otelaudan kaarevuus ja kielten materiaalin ja sijoituksen vaikutus antotehoon. Tämä on korostunut punomattomassa G- kielessä ja sen magneetin säädössä. Langattoman tiedonsiirron historia
Radiokokeilujen perustana voidaan pitää kohereeria, joka on lähteestä riippuen joko Oliver Lodgen, tai Edward Branleyn kehittämä. Käytännöllisemmäksi ja langattomaan viestintään sopivaksi kohereeria kehitti kuitenkin Marconi. Kohereeri on rakennettu lasiputkesta, jonka päissä on elektrodit ja keskellä metallijauhetta. Kohereeriin johdetaan jännite ja antennin kautta saatavan jännitepiikin avulla kohereeri aktivoituu. Sähkömagneettinen mikrofoni
Tunnettuja stack-mikrofoneja käyttäviä kitaristeja ovat esimerkiksi Yngwie Malmsteen ja John Norum. Mikrofoni
Mikrofoni on nykyaikaisen äänentallennus ja -toistotarpeiston vanhin väline, mikäli itse johtoja ei lasketa mukaan. Ensimmäisiä mikrofonikokeiluja tehtiin jo 1800-luvun alkupuoliskolla; ensimmäisen varsinaisen mikrofonin kehitti kuitenkin Emil Berliner -niminen fysiikan opiskelija vuonna 1877. Hän myi sen patentin Bell Telephone Companylle. Tätä mikrofonia käytettiin varhaisissa puhelimissa, mutta sitä kehitettiin paremmaksi juuri keksityn radion tarpeisiin. Hiilimikrofonin keksi David Edward Hughes 1878, mutta sen teollinen valmistus alkoi vasta 1920-luvulla. Mikrofoneja käytettiin siis radiossa ja puhelimissa, joihin ne olivat tarpeeksi laadukkaita, mutta äänitetallennukseen mikrofonien tuottama äänenlaatu oli liian heikko ja niiden taajuusvaste oli epätasainen.
1930-luvulla kehitettiin ensimmäiset dynaamiset ja kondensaattorimikrofonit. Dynaamisen mikrofonin periaatteen patentoi Ernst Siemens 1874. Tällainen liikkuvakelainen mikrofoni perustuu samaan ideaan kuin dynaaminen kaiutin, eli magneettikentässä liikkuvaan kuparilankakelaan, joka tuottaa liikkeestä sähkövirtaa. Dynaaminen mikrofoni toi selkeän parannuksen verrattuna aiemmin käytössä olleen hiilimikrofonin äänenlaatuun. Eric Tigerstedt
Eric Magnus Campbell Tigerstedt (14. elokuuta 1887 Urjala – 20. huhtikuuta 1925 New York, Yhdysvallat) oli suomalainen keksijä, joka kehitti ensimmäisen toimivan järjestelmän äänielokuvien tuottamiseen ja esittämiseen. Tämän työnsä yhteydessä hän teki merkittäviä parannuksia äänisignaalin vahvistimina käytettyihin elektroniputkiin. Häntä kutsuttiinkin ”Suomen Edisoniksi” ja kaikkiaan hän hankki 71 patenttia keksinnöilleen vuosien 1912 ja 1924 välillä. Saksofoni
Saksofoni on metallirunkoinen puhallinsoitin. Adolphe Sax, alun perin belgialainen keksijä, rakensi ensimmäiset saksofoninsa vuoden 1841 ja 1846 välillä Pariisissa, ja patentoi saksofonin vuonna 1846. Keksinnössään Sax yhdisti yksilehtisen puupuhaltimen, kuten klarinetin, äänenmuodostuksen oboen kartiomaiseen putkirakenteeseen ja läppäjärjestelmään. Tämä tuotti aivan uudenlaisen soinnin. Vaikka saksofonin runko on metallista, se luetaan puupuhaltimiin äänen tuottamistavan vuoksi. Osoitin (graafinen käyttöliittymä)
Yhdysvaltalainen Ivan Sutherland kehitti vuonna 1963 väitöskirjatyössään yhden ensimmäisistä graafisista käyttöliittymistä, valokynällä ohjattavan "Sketchpadin". Ensimmäisen tietokonehiiren esitteli vuonna 1968 yhdysvaltalainen Douglas C. Engelbart tutkimusryhmineen silloisessa Stanfordin yliopiston tutkimuslaitoksessa (nykyään SRI International). Havaintoesityksessä Engelbartin hiirellä ohjaama osoitin (josta hän käytti nimitystä "bug", ötökkä) näytti suoraan ylöspäin osoittavalta nuolelta, mutta kun Xeroxin Palo Alton tutkimuskeskuksessa alettiin 1970-luvulla kehitellä kaupallisesti hyödynnettävää graafista käyttöliittymää, pystysuoran nuolen todettiin erottuvan matalan resoluution näytöissä huonosti, joten osoitinnuoli käännettiin hieman vinoon asentoon. Järjestelmällistä käytettävyysvertailua ei tiettävästi tehty, vaan nuoli suunnattiin ylävasemmalle, koska se tuntui kehittäjistä luontevimmalta vaihtoehdolta. Kitara
Leo Fender ja Les Paul keksivät 1940-luvulla itsenäisesti lankkusähkökitaran. Molemmat huomasivat, että jos mikrofonit kiinnitetään kiinteään lankkuun eikä kaikukoppaan, saadaan äänen kiertoilmiö eliminoitua. Leo Fender suunnitteli Fender Telecasterin ja Fender Stratocasterin, kun taas Gibson Les Paul on Les Paulin suunnittelema. Kaikki kolme ovat sähkökitaran klassikkomalleja. Ampex
Ampexin perusti venäläissyntyinen keksijä Alexander M. Poniatoff (1892–1980) vuonna 1944. Yrityksen nimen alku on hänen nimikirjaimistaan. Yritys valmisti Bing Crosbyn rahoittamana ja John T. Mullinin (1913–1999) suunnittelemana vuonna 1948 ääninauhureita tuotenimellä Ampex 200/200A. Yrityksen menestys alkoi näistä nauhureista. P-90
Koska P-90 on tyypiltään myös yksikelainen, 50 Hz hurinaongelma kuuluu mikrofonin ominaisuuksiin. Korkeammasta induktanssista johtuen hurinan on luonnehdittu olevan voimakkaampaa kuin Fenderin yksikelaisissa. Tästä huolimatta se on saanut lukemattomattomien kitaristien suosion. Jäljellä olevaan hurinaongelmaan toivotaan ratkaisua ominaissoundin eli "tonen" siitä kuitenkaan kärsimättä. Tätä varten on P-90:sta on kehitetty myös ns. stack-humbucker -versioita, jotka eivät soundiltaan poikkea alkuperäisestä, mutta siinä olevat kaksi kelaa ehkäisevät humbuckereiden tavoin hurinaa. MOS 6581
MOS 6581 ja 8580, yhteiseltä kutsumanimeltään SID ("Sound Interface Device"), ovat Robert Yannesin suunnittelemia ja MOS Technologyn valmistamia kotimikrojen äänipiirejä, joita on käytetty Commodore 64- ja 128 -tietokoneissa. Tietokonepelimusiikin kehitys oli 1980-luvulla vahvasti sidoksissa SID-piireihin. Tunnettuja SID-musiikin säveltäjiä peliteollisuudessa olivat esimerkiksi Ben Daglish, Martin Galway, Rob Hubbard, Jeroen Tel ja David Whittaker. SID-musiikki on jatkanut elämäänsä demoscene-harrastajien parissa. Mikrofoni
Mikrofonia valittaessa tarkoitukseen kuin tarkoitukseen tärkeimpiä asioita taajuusvasteen lisäksi on mikrofonin suuntakuvio. Suuntakuvioita on erilaisia, mutta fysiikan laeista johtuen ne ovat kaikki pyöreitä. Suuntakuvio riippuu mikrofonin akustisesta toimintaperiaatteesta, joita on periaatteessa vain 2: paineherkkä ja nopeusherkkä. Näiden toimintaperiaatteiden yhdistelmillä saadaan toteutettua kaikki seuraavassa esitettävät suuntakuviot, haulikkoa lukuun ottamatta. Suuntakuviota muokataan pääasiassa jättämällä kalvon takakammio osittain tai kokonaan avoimeksi. Mitä suuntaavampi mikrofonin suuntakuvio (herttakuvioisilla ja sen muunnoksilla) on, sen erikoisominaisuutena ns. lähiäänivaikutus-, eli proximity-efekti korostuu. Tämä tarkoittaa, että mikäli mikrofoni on todella lähellä äänilähdettä, kuten esimerkiksi rumpusetissä, bassotaajuudet korostuvat luonnottomasti. Proximity-efekti puuttuu painemikrofonilta täysin (pallokuvio). Pallomikrofoni on myös vähemmän herkkä käsittelyäänelle ja tuulelle. John Ambrose Fleming
Flemingistä tuli Marconi Wireless Telegraph Companyn neuvonantaja 1899 ja hän avusti laitteiston kehittelyssä Englannin kanaalin yli tarkoitettujen langattomien lähetysten kokeilemisessa. Samana kesänä Ranskasta lähetettyä langatonta signaalia kyettiin vastaanottamaan Britanniassa. Fleming oli myös aktiivisesti mukana Atlantin yli tapahtuneeseen radiolähetykseen 1901. Hänen neuvonantajaroolinsa päättyi 1903. Hänet valittiin samana vuonna Institution of Electrical Engineers -järjestön varapuheenjohtajaksi.
Fleming patentoi elektroniputken saatuaan ajatuksen siihen aiempien tutkimustensa pohjalta vuonna 1904 ja jatkoi myöhemmin konsulttina Marconi-yhtiöille. Hän jäi eläkkeelle ja muutti Sidmouthiin 1926 jatkaen kokeita kotilaboratoriossaan ja pitäen yhteyksiä University College Londoniin emeritusprofessorin ominaisuudessa. Fleming aateloitiin 1929. Sähkömagneettinen mikrofoni
Sähkömagneettisen mikrofonin keksijöinä voidaan pitää sekä Fender- että Gibson-kitarayhtiöitä, jotka kehittivät ensimmäisenä maailmassa massatuotantoiset sähkökitarat mikrofoneineen. Gibsonin ensimmäiset sähkömagneettisilla mikrofoneilla varustetut kitarat rakennettiin jo 1920-luvulla, ja Fenderin 1940-luvulla. Autoharp
Vuonna 1882 Philadelphiaan muuttanut saksalainen siirtolainen Charles F. Zimmermann sai patentin soittimelle, jossa oli tiettyjä kieliä soiton aikana vaimentava mekanismi. Hän kutsui keksintöään autoharpiksi. Patentin soitin poikkesi rakenteeltaan myöhemmistä autoharpeista. Ei ole tiedossa valmistiko Zimmermann yhtään alkuperäisen patentin mukaista soitinta kaupallisesti. Saksan Markneukirchenissä Karl August Gütter valmisti soittimen, jota hän kutsui nimellä "Volkszither" ("kansansitra"), joka muistutti nykyisiä autoharpeja. Gütter sai brittiläisen patentin soittimelleen noin vuonna 1883–1884. Zimmermann alkoi vierailtuaan Saksassa, valmistaa Gütterin mallin mukaisia soittimia vuonna 1885. Zimmermann käytti soittimestaan autoharp-nimeä ja omaa patenttinumeroaan. Gütterin mallista tuli hyvin suosittu ja näin Zimmermannia pidetään usein virheellisesti autoharpin keksijänä. Puheteknologian historia
Joulukuussa 1984 ilmestyi Computer Voice Fields™ -analyysiohjelma ja F0/A0-analyysiohjelma™ foniatriseen käyttöön. Ne toimitettiin ensimmäiseksi Kinkomaan sairaalan foniatrian poliklinikalle Jyväskylään 20.12.1984. Ne olivat Ins.tsto Raimo Toivosen tuotantoa ja toimivat Vocom ky:n SPS2-puheanalysaattorin yhteydessä. Äänikenttäkuvat ja F0/A0-kuvat tulostettiin piirturilla paperille. Ihmisäänen perustaajuuden F0 ilmaisevaa algoritmia ja F0/A0-analyysiohjelmaa Raimo Toivonen on kehittänyt Tampereella vuodesta 1982 lähtien. Algoritmi edelleen käytössä Intelligent Speech Analyser™ -puheanalyysiohjelmassa. Aluksi Computer Voice Fields™ oli ei-reaaliaikainen, mutta jonkin ajan kuluttua siihen lisättiin 16-bittistä -signaaliprosessoria käyttävä reaaliaikainen Computer Voice Fields™ -kortti ja Computer Voice Fields™ -analyysiohjelma. "Computer Voice Fields of Connected Speech", Symposium on Voice Disorders on maailman ensimmäisen mikroprosessoripohjaisen Computer Voice Fields™ -puheanalyysimenetelmän kansainvälinen julkaisu 1985. Kirjallisuutta kohdassa on julkaisuja, joissa on Computer Voice Fields™:in käyttöä. Mikrofoni
Dynaamisen mikrofonin toimintaperiaate on vastakkainen dynaamiselle kaiuttimelle. Yksinkertaisimmillaan dynaaminen mikrofoni sisältää neljä osaa: kalvon, sähköä johtavan kelan, magneetin napakappaleineen, sekä johtimet. Kela on kiinnitetty kalvoon, joka kytkeytyy runkoon joustavilla ripustuksilla, samaan tapaan kuin kaiuttimen elementti. Ilman liike saa kalvon värähtelemään. Tällöin myös kalvoon kiinnitetty kela liikkuu magneettikentässä, ja siihen indusoituu vaihtojännite. Johtimet kuljettavat tämän heikon sähköisen signaalin vahvistimeen, joka vahvistaa signaalin esitys- tai tallennuskelpoiseksi. Dynaaminen mikrofoni on kaikkein yleisin mikrofoni, ja se toistaa sekä instrumentteja että laulua vaativissakin olosuhteissa melko laadukkaasti. Dynaamiset mikrofonit ovat erityisen suosittuja konserttikäytössä niiden kestävyyden, laadukkuuden ja silti hyvän toiston takia. Megafoni
Megafoni on kannettava ja tavallisesti kädessä pidettävä äänentoistolaite. Laite moninkertaistaa äänen ja sitä käytetään muun muassa urheilukilpailuissa. Megafonin kehittäjiä olivat Samuel Morland
ja Athanasius Kircher. Ampex
John T. Mullin oli Yhdysvaltain armeijan viestijoukkojen majuri, joka osallistui Normandian maihinnousuun. Hän kuunteli yövuoroissa saksalaisten radioasemien nauhoitettuja musiikkilähetyksiä ja huomasi niiden äänenlaadun olevan paljon parempi kuin yhdysvaltalaisten tai englantilaisten nauhoitusten. Saksan antautumisen jälkeen Mullin lähetettiin Saksaan tutkimaan Saksan armeijan salaista elektroniikkaa. Tällä matkalla hän kävi Frankfurtin lähellä radioasemalla ja näki saksalaisia magnetofoneja. Mullin hankki neljä tällaista magnetofonia, joista kaksi tuli Yhdysvaltain valtiolle ja kaksi hänelle itselleen. Kaliforniassa Mullin kokosi laitteet ja teki niihin parannuksia ja alkoi esitellä niitä vuonna 1946. Vuonna 1947 hän esitteli laitteita Bing Crosbylle. Crosby oli stressaantunut suorista radiolähetyksistä ja hän innostui uudesta laitteesta. Crosby palkkasi Mullinin kaudeksi 1947–1948 nauhoittamaan ja edistämään Crosbyn esityksiä. Myöhemmin Crosby sijoitti 50 000 dollaria ensimmäisen yhdysvaltalaisen kelanauhurin kehittämiseen. Vuosina 1946–1948 Mullin käytti nauhureissa saksalaista IG Farbenin rautaoksidinauhaa, mutta vuodesta 1948 alkaen Ampex-nauhureissa käytettiin gamma-rautaoksidipäällystettyä asetaattinauhaa 3M:n Scotch 111. Monoääni
Monofonisia toistolaitteita ovat monet pienikokoiset matkaradiot, lankapuhelin ja analogiset sanelukoneet. Myös matkapuhelimessa ja VoIP-puheluissa samoin kuin videopuheluissa puhesignaali on monofoninen, vaikka päätelaite toistaisikin musiikkitallenteita stereofonisina. Mikrofoni
Dynaamisen mikrofonin erikoistapaus, magneettinen mikrofoni perustuu kiinteään kestomagneettiin ja kiinteään kelaan. Magneettivuon suuntaa kelassa ohjaa ohut teräskieli, jota mikrofonin kalvo liikuttelee. Tunnetuin esimerkkitapaus magneettisesta mikrofonista lienee Shure "green bullet", joka on alun perin suunniteltu kuulutusmikrofoniksi, mutta on yleistynyt huuliharppumikrofonina. Gibson Corvus
Corvuksia oli kolme erilaista, Corvus I, II, ja III. Ne eivät juuri eronneet toisistaan paitsi mikrofonien osalta: Corvus I:ssä oli yksi humbucker, Corvus II:ssa kaksi humbuckeria ja Corvus III:ssa oli kolme yksikelaista mikrofonia. Gretsch
Kitaristi Chet Atkinsin ehdotuksesta yhtiöllä työskennellyt Ray Butts kehitti häiriöäänet vaimentavan mikrofonin, jolle tuli nimeksi Filtertron. Kehitystyö tapahtui samanaikaisesti mutta riippumattomasti Gibsonilla työskennelleen Seth Loverin vastaavasta työstä. Kehitystyön tuloksena syntyi humbucker-mikrofoni. Tekniikan historia
Puhelimen patentista käytiin tiukkaa taistelua, jonka voitti 1876 Alexander Graham Bell. Hän myös aloitti kaupallisen puhelintoiminnan. Puhelinlaitokset aloittivat Suomessa 1880-luvun alussa. Radion keksijästä on kiistelty. Patentin sai Guglielmo Marconi 1897. Ensimmäisen maailmansodan aikana radioamatöörit kehittivät Marconin laitetta, ja sodan lopulla alkoivat kokeilut puheen välittämiseksi radioaalloilla. Ensimmäiset yleisradiolähetykset kuultiin Pittsburghissa vuonna 1920. Tekniikka levisi nopeasti ja Suomen Yleisradio perustettiin 1926. Radiolla oli merkittävä asema niin uutisten, poliitikkojen puheiden kuin viihteen välityksessä 60-luvulle saakka television saavuttua koteihin laajemmin. Kuvan välittäminen sähköisesti onnistui 1920-luvulla ja ensimmäiset julkiset televisiolähetykset nähtiin 1930-luvulla. Televisiosta kehittyi merkittävä yhteiskunnallinen vaikuttaja. Vocaloid
Vocaloid on Yamahan kehittämä laulusyntetisaattori. Ohjelmistoon syötetään laulun sanat ja melodia, joiden perusteella se mallintaa laulua. Ohjelmisto on suunniteltu ammattikäyttöön. Siihen kuuluu useita eri äänipankkeja, joita usein itsessään kutsutaan Vocaloideksi. Ensimmäiset äänipankit Leonin ja Lolan julkaisi studio Zero-G maaliskuussa 2004. Tunnetuin tuote on Miku Hatsune. Martin Cooper
Cooper on keksijänä 17. lokakuuta 1973 jätetyssä Yhdysvaltain patenttihakemuksessa 3906166 "Radio telephone system" ("radiopuhelinjärjestelmä"). Häntä pidetään ensimmäisen kannettavan matkapuhelimen keksijänä sekä henkilönä joka ohikulkijoiden ihmetykseksi suoritti maailman ensimmäisen kännykkäpuhelun 3. huhtikuuta 1973 New York Cityn kadulla. Tuo ensimmäinen puhelu Cooperin kilpailijalle Joel Engelille, Bell Labsin tutkimusjohtajalle, aiheutti perustavanlaatuisen teknologian ja kommunikaatiomarkkinoiden siirtymisen paikkakeskeisyydestä ihmiskeskeisyyttä kohti. Se oli toteutunut Cooperin visio henkilökohtaisesta langattomasta kommunikaatiosta erotuksena autopuhelimista. Cooper paljasti myöhemmin että hän sai inspiraation matkapuhelimen kehittämiseen katsellessaan kapteeni Kirkiä käyttämässä kommunikaattoria televisiosarjassa Star Trek. Columbia Records
Samaan aikaan Frank Seaman, gramofonisoittimen keksijän Emile Berlinerin entinen jälleenmyyjä, perusti "Universal Talking Machine Company" -yhtiön ja aloitti levysoittimien ja äänilevyjen valmistuksen "Zonophone"-nimellä, Berlinerin kilpailijana. Epäilyttävien juridisten vaiheiden, ja suoran piraattitoiminnan (hän julkaisi muun muassa uudestaan Berlinerin omia levityksiä) kautta Seaman onnistui toukokuussa 1900 saamaan Berlinerin luopumaan yhdysvaltalaisista markkinoista. Columbia oli American Graphophone Companyn kautta tukenut Seamania, muun muassa osallisena patenteissa, mutta taloudelliset voitot tästä jäivät pieniksi ja lyhytaikaisiksi. Jo vuonna 1901 Seamanin liiketoiminta ajautui vararikkoon uuden kilpailijan Victorin takia. Victor oli Berlinerin liikekumppanin Eldridge R. Johnsonin uusi yhtiö. Tämän vuoksi Columbia kääntyi toiseen Berlinerin entiseen työntekijään, Joseph Jonesiin. Jones oli juuri saanut patentin uudesta levyjen valmistusmenetelmästä. Menetelmä muistutti paljon Berlinerin menetelmää, ja Columbia osti patentin 25 000 dollarilla. Syksyllä 1901 Columbia aloitti levyjen markkinoinnin nimellä "Climax". Vuotta myöhemmin levymerkin nimi muutettiin samaksi kuin yhtiön nimi: "Columbia". Columbia kilpaili Edison Phonograph Company- ja Victor Talking Machine Company-yhtiöiden kanssa levybisneksestä. Vuonna 1908 käynnisti "kaksipuolisten" levyjen valmistuksen ja levyttämisen. Heinäkuussa 1912 Columbia päätti keskittyä erityisesti levyjen tuottamiseen ja lopetti uusille sylinterilevyille levyttämisen ja valmistuksen. 25. helmikuuta, 1925, Columbia aloitti levyttämisen uudella sähköisellä levytystekniikalla, joka oli lisensioitu Western Electriciltä. Art Gilham, "kuiskaava pianisti" oli ensimmäinen joka levytti sähköisellä menetelmällä. 1926, Columbia valtasi Okeh Recordsin ja houkutteli kasvavan suosion saaneen jazz- ja blues-artistin Single
Diskomusiikin aikaan 1970-luvulla levymarkkinoille tuli ensimmäistä kertaa 12 tuuman levylle prässättyjä LP-levyn kokoisia singlejä. ”Keksintö” syntyi vahingossa, kun Media Sound -yrityksen levyä masteroivalla Jose Roriguezilla ei juuri sillä hetkellä ollut pienempiä aihioita, mutta DJ Tom Moultonilla oli tarve saada Al Downingin kappale ”I’ll be Holding On” masteroitua asetaattilevylle. Pienimmät aseteetti-aihiot olivat 10 tuumaa, ja kappale kaiverrettiin sellaiselle. Moultonin mielestä levy näytti naurettavalta, kenties jopa vialliselta, koska suurin alue levystä oli pelkkää pintaa, vain levyn ulkoreunassa oli ääniraitoja. Moulton pyysi uutta kaiverrusta, jossa olisi suurempi raitaväli. Samalla Rodriguez nosti äänenvoimakkuutta 6 dB. Tuloksena oli parempi äänenlaatu. Seuraavaksi pari kokeili 12 tuuman aihiota, ja tulos oli vielä parempi. ”Vahingosta” tuli standardi. 12 tuuman singlejen suosio kasvoi nopeasti, koska levylle mahtui huomattavasti pidempiä kappaleita. Nykyäänkin, digitaalisen musiikin aikakaudella, isot vinyylisinglelevyt ovat tärkeä julkaisuformaatti monessa genressä, eritoten elektronisessa musiikissa. Osasyy vinyylien säilymiseen on sillä, että monet DJ:t haluavat yhä käyttää niitä. Myös seitsemän tuuman singlejä painetaan, ja niillä on yhä suosiota rockmusiikin puolella. Harri Holkeri
Mauri Sariola -seura myönsi 23. lokakuuta 2009 Harri Holkerille arvonimen Vuoden Susikoski 2010. Valintaperusteluissa korostettiin Holkerin olevan suorasanainen ja isänmaallinen ihminen kuten Mauri Sariolakin.Soitti maailman ensimmäisen GSM-puhelun heinäkuussa 1991.