Koska keksittiin syntetisaattori soittimena?
Erkki Kurenniemi
Kurenniemen studiosuunnitelma perustui ajalle tyypillisestä studiosta poiketen digitaaliseen ohjauslogiikkaan ja automaatioon. Vuosina 1964–1967 studion keskeisenä äänen ohjaus-, tuotto- ja muokkausyksikkönä toimi niin kutsuttu Integroidun syntesoija, jonka suunnittelun esimerkkinä toimi pikemminkin 1950-luvulla valmistunut RCA:n digitaaliohjattu syntetisaattori kuin esimerkiksi Robert Moogin jänniteohjatut syntetisaattorit. Yliopiston studiosuunnittelun ohessa Kurenniemi rakensi sähköisiä soittimia muun muassa avantgardetaiteilija M. A. Nummiselle, säveltäjä Osmo Lindemanille ja ruotsalaiselle säveltäjälle Ralph Lundstenille. Tunnetuin Kurenniemen soittimista lienee Sähkökvartetti, jota kuullaan M. A. Nummisen kappaleessa ”Kaukana väijyy ystäviä” (1968). Kunnianhimoisin Kurenniemen hankkeista oli sarja digitaalisia DIMI-syntetisaattoreita, joita valmistamaan perustettiin Digelius Electronics Finland Oy vuonna 1970. Syntetisaattori
Modernien syntetisaattorien historian tärkeimpiä henkilöitä oli yhdysvaltalainen Robert Moog. Hän alkoi rakentaa Theremin-soittimia 1950-luvulla lähinnä omana harrastuksenaan, ja vuonna 1964 ilmestyi ensimmäinen laajempaan käyttöön tarkoitettu Moog-syntetisaattori, jonka kantavana ideana oli analogielektroniikalla toteutettu vähentävä synteesi, jossa oskillaattorin signaali ohjataan suotimen läpi. Samanaikaisesti Don Buchla suunnitteli vastaavaa laitetta avantgardistisen musiikin tuottamiseksi.
Robert Moog
1970-luvulla Moogit vakiintuivat monien rock-yhtyeiden kalustoon, ja kokeellisemmat yhtyeet, kuten Emerson, Lake & Palmer ja Kraftwerk, käyttivät niitä koko soundinsa kulmakivenä. Ensimmäinen Moogia sisältävä rock-äänite oli The Doors -yhtyeen esikoisalbumi vuodelta 1967. Myös esimerkiksi Uriah Heepin vuoden 1972 ”Sweet Lorraine” -kappaleessa Moog-syntetisaattori on tärkeässä osassa. 1900-luvun taidemusiikki
Yhdysvaltain kokeellisista säveltäjistä kenties merkittävin oli vuonna 1915 Ranskasta muuttanut Edgar Varèse. Varèsen musiikissa oli mullistavaa se, että sen painopiste on äänenvärissä, tekstuurissa ja rytmissä eikä niinkään soinnuissa ja motiiveissa, kuten siihen asti oli ollut tavallista. Varèsen futuristinen kiinnostus urbaaneihin ääniin herätti hänessä jo varhain toiveen, että koneiden avulla voitaisiin luoda uusia soittimia ja rikastaa mahdollisten sointien kirjoa. Varèse oli erityisen kiinnostunut lyömäsoittimista: häntä viehätti niiden dynaaminen voima ja niiden rytmisyys. Orkesteriteoksessa "Amériques" (1921) on laaja lyömäsoitinsektio, jossa käytetään monia eksoottisia lyömäsoittimia ensimmäistä kertaa länsimaisessa orkesterimusiikissa, ja "Ionisation" (1931) on taidemusiikin historian ensimmäinen pelkästään lyömäsoittimille sävelletty teos. Varèse oli etunenässä kokeilemassa 1930-luvulla rakennettuja uusia elektronisia soittimia, ja teoksessa "Ecuatorial" (1934) hän käyttää kahta thereminiä. Tätä seurasi kuitenkin pian pitkä vaikeneminen, sillä hän ei kykenyt pystyvänsä vapautumaan senhetkisillä soittimilla "tasavireisen asteikon tyranniasta". Vasta elektroniikan kehittyminen sai hänet jälleen säveltämään: "Déserts" (1954) ja "Poème électronique" (1958) kuuluvat historian varhaisimpiin nauhamusiikkiteoksiin. Triangeli
Soitin oli käytössä ensin kansan parissa. Taidemusiikissa soitin on esillä vuodesta 1710 lähtien, jolloin Hampurin ooppera käytti sitä. Seitsemän vuotta myöhemmin myös Dresdenin ooppera otti soittimen käyttöönsä. Molemmissa oopperoissa instrumenttia käytettiin todennäköisesti kansantanssin säestämisessä. Soittimen maine oli pitkään alhainen ja sitä pidettiin kerjäläisten, kodittomien ja romaanien soittimena. Esimerkiksi Stuttgartissa koronetin soittajia jopa kiellettiin 1700-luvulla soittamasta tätä "mitätöntä soitinta". Soitin vakiintui 1700-luvulla käyttöön ottomaanien sotilasmusiikkiyhtyeiden kokoonpanoissa.
Orkesteriteoksissa soitin esiintyy 1700-luvun puolivälistä alkaen. Soitin on mukana Johann Friedrich Faschin (1688–1758) noin vuonna 1750 säveltämän teoksen johdannossa (overture). Muun muassa Wolfgang Amadeus Mozart (teoksessa "Die Entfürung aus das Serail", 1782) , Joseph Haydn (teoksessa Sotilassinfonia, 1794), Ludwig van Beethoven (9. sinfonia, 1823) sekä Johannes Brahms käyttivät sitä teoksissaan. 1800-luvun puolivälissä triangeli nousi muiden orkesterisoittimien joukkoon, kun Franz Liszt käytti sitä sooloinstrumenttina 1. pianokonsertossaan (Es) (1853). Sittemmin esimerkiksi Edward Elgar käytti triangelia 11. Enigma-muunnelmassaan (1899) kuvaamaan bulldogkoira Danin kaulapannasta syntyvää ääntä koiran ravistellessa itseään. Syntetisaattori
Modulaarisyntetisaattori oli sitä käyttävän muusikon kannalta rakenteeltaan hyvin joustava. Sen kokoonpanoa voitiin tarpeen tullen muuttaa, tai jo syntetisaattoria tilattaessa se voitiin rakentaa muusikon toiveiden mukaisesti. Soittimen moduuleita voitiin yhdistää lähes mielivaltaisella tavalla. Syntetisaattori
Perusmallisessa, soitininstrumentiksi kelpaavassa syntetisaattorissa on tavallisesti vähintään seuraavanlaisia moduuleita:Näiden lisäksi modulaarisessa syntetisaattorissa on yleensä myös muitakin moduuleja, esimerkiksi:Modulaariset syntetisaattorit ovat yleensä hyvin monipuolisia, mutta raskasrakenteisia soitininstrumentteja, joiden käyttötarkoitus on etupäässä 
musiikkistudioissa. Niiden seuraajiksi kehitettiin yksinkertaistettuja syntetisaattoreita, jotka sisälsivät syntetisaattorin tavallisemmat perusmoduulit kiinteästi asennettuina. Moduulit olivat sisäisesti kytketty toisiinsa audiosignaalitien kannalta toimivaan järjestykseen, jolloin liitoskaapeleiden käyttöä ei enää tarvittu. Yleisesti käytetty perusesimerkki oli sijoittaa ohjauspaneeliin moduulit ja sen säätimet vasemmalta oikealla järjestyksessä VCO, VCF, ADSR ja VCA. Lisäksi näissä syntetisaattoreissa oli koskettimisto siihen kiinteästi asennettuna. Videopelimusiikki
Saksalainen Karsten Obarski kehitti Amigalle vuonna 1987 ensimmäisen tracker-ohjelman, nimeltään "Soundtracker". Tracker-ohjelmilla kuka tahansa pystyy helposti tekemään digitoiduista sampleista koostettua musiikkia. Aluksi soitinäänet olivat usein suhteellisen heikkolaatuisia, ja kaikki käyttivät samoja soitinääniä, mutta pian ihmiset oppivat tekemään soitinäänensä itse. Toisaalta monet Amiga-harrastajat halusivat tarkoituksella pysytellä samalta kuulostavassa musiikissa kuin mitä aikaisemmilla laitteilla oli tehty. Syntetisaattori
1980-luvulla kehitettiin musiikin esitystilannetta varten syntetisaattoreita, joissa on kitaran tavoin olkahihnassa kannettava koskettimisto. Näitä soitetaan lavalla useimmiten yhdellä kädellä. Toiselle kädelle jää kahva, jonka vieressä sijaitsevat vibrato ja glide-säätimet. Tällaiset syntetisaattorit eivät ole kovin yleisiä. Myös kitarasyntetisaattorit, joihin äänen arvot syötetään koskettimiston sijasta sähkökitaran kaltaiselta ohjaimelta tai kitaraan asennetun lisälaitteiston avulla tulivat tunnetuiksi 1980-luvulla. Baba O’Riley
”Baba O’Riley” oli rockhistorian ensimmäisiä kappaleita, jossa kuultiin syntetisaattoria. Tony Banks
Banks on ollut syntetisaattorien käytön tärkeimpiä pioneereja. Vaikka hänen käyttämänsä kosketinsoitinkalusto on ollut moninaista vuosien varrella, niin tietyt soittimet ovat olleet hänen suosiossaan pitkän uran aikana. Näitä ovat akustinen piano (jota hän käytti kaikilla levyillään vuoteen 1983 asti), Mellotron (aluksi MK II ja myöhemmin M400) sekä Hammond-urut (aluksi L-122 ja myöhemmin T-102). Syntetisaattori
Nykyaikaisissa syntetisaattoreissa käytetään aaltomuotojen synnyttämiseen analogisten oskillaattorien sijasta usein digitaalisia ääninäytteitä (wavetable-synteesi) tai analogisten syntetisaattoreiden ääntä imitoimaan pyrkiviä funktioita (mallintava synteesi). Soitin
Soitin on esine, joka on tarkoitettu musiikin tuottamiseen. Varhaiset ihmiset tuottivat ääniä omalla vartalollaan, esimerkiksi taputtamalla käsiään. Kun he siirtyivät käyttämään löytämiään esineitä, ensimmäiset soittimet olivat syntyneet. Progressiivinen rock
Progressiivisen rockin kokeellisuus ilmenee usein myös rockille epätavallisten soittimien käyttönä. Huilu oli varsin tavanomainen soitin progessa. 1970-luvun alussa vasta myyntiin tulleita syntetisaattoreita käytettiin ensimmäisten joukossa juuri progeyhtyeissä. Isao Tomita
Isao Tomita (; 22. huhtikuuta 1932 Tokio – 5. toukokuuta 2016 Tokio) oli japanilainen säveltäjä, sovittaja ja soittaja, joka oli tunnetuimpia ja arvostetuimpia syntetisaattorimusiikin pioneereja. Syntetisaattori
Modulaarisyntetisaattorin käyttäminen ei aluksi ollut helppoa. Muusikon oli myös ymmärrettävä audiosignaalin elektronisen prosessoinnin perusteet, jotta soitin voitiin saada tuottamaan muusikon näkemyksen mukainen ääni. Stylofoni
Stylofoni (myyty tuotenimellä "Dübreq Stylophone") oli pienikokoinen elektroninen soitin, jonka keksi Brian Jarvis vuonna 1967. Se koostui metallisesta koskettimistosta, jota soitettiin koskettamalla koskettimia eräänlaisella kynällä ("stylus"). Jokainen kosketin on kytketty halpaan jänniteohjattuun oskillaattoriin erisuuruisen vastuksen kautta, jolloin kynällä koskettaessa virtapiiri sulkeutuu ja syntyy ääni, jota voi lähinnä kuvata adjektiiveilla "suriseva", "raaka" tai "ärsyttävä". Äänenlaadusta huolimatta stylofoneja on myyty noin kolme miljoonaa kappaletta, lähinnä lasten leluiksi. Isossa-Britanniassa stylofonin mainosmiehenä on toiminut erityisesti Rolf Harris. Klassismin musiikki
Ensimmäiset sinfoniat sävellettiin Milanossa, Pohjois-Italiassa. Kuuluisin milanolaisista sinfoniasäveltäjistä oli Giovanni Battista Sammartini (n. 1700–1775), jonka sinfoniat oli yleensä sävelletty jousisoittimille neliäänisesti. Teokset ovat kolmiosaisia ja noudattavat nopea–hidas–nopea-rakennetta. Ensimmäinen osa on Kochin mallin (katso Sonaattimuoto) mukaisesti sonaattimuotoinen. Osat ovat kohtalaisen lyhyitä ja koko teoksen esittämiseen kuluu noin kymmenen minuuttia. Danger
Rivoiren musiikillinen historia alkoi jo varhaisessa iässä kun hänen vanhempansa esittelivät hänelle pianon ja saksofonin. Kasvaessaan hän soitti jazz- sekä punkyhtyeissä ja muihin kiinnostuksen kohteisiin kuuluivat muun muassa rullalautailu ja metallimusiikki. Rivoire sai ensimmäisen syntetisaattorinsa nähtyään ystävänsä käyttävän yhtä ja vakuuttaen vanhempansa ostamaan hänellekin myös sellaisen. Hänen kiinnostuksensa elektroniseen musiikkiin vain jatkui entisestään Rivoiren alkaessa käyttämään Amiga- ja Atari-tietokoneita chiptunejen tekemiseen, harrastus jota hän harjoittaa edelleen. Mellotron
Soitinta malli Birotron B 90 valmistettiin vain 35 kappaletta sillä ensimmäiset polyfoniset syntetisaattorit olivat jo tuotannon viivästymisen vuoksi markkinoilla kuten Polymoog tai pian valmiina kuten Sequential Circuits Prophet 5. Lisäksi markkinoille olivat tulleet kohtuuhintaiset nk. viulukoneet (strings synthesiser) esimerkiksi Eminent/ARP Solina, joissa tavallisesti oli viulu- äänenvärin lisäksi sointivärejä kuten huilu ja erilaiset puhallininstrumentit. Léon Theremin
Theremin keksi vuonna 1920 elektronisen soittimen, jonka hän nimesi itsensä mukaan thereminiksi (). Theremin siirtyi 1920-luvulla Yhdysvaltoihin, jossa hän soitti New Yorkin filharmonikkojen kanssa thereminiä. Theremin haki keksinnölleen patentin vuonna 1929. Elektroninen musiikki
1950-luvulta lähtien elektronisella musiikilla on ollut suuri merkitys taidemusiikin keskuudessa. Varhainen elektroninen musiikki oli klassisesti koulutettujen säveltäjien luomaa ja ennen Subotnickin levytystä oli nauhamusiikkia tai syntyi yliopistojen äänilaboratorioien kalliiden laitteiden avulla. Musiikki oli tyypillisesti kokeellista ja monimutkaista ja pyrki tietoisesti olemaan "organisoitua ääntä" Edgard Varèsen tarkoittamassa mielessä eikä näin ollen kuulostanut monista "oikealta musiikilta". Elektronimusiikin pioneereja olivat etenkin Edgard Varèse, Pierre Schaeffer, Pierre Boulez, Karlheinz Stockhausen ja Morton Subotnick, jonka vuonna 1967 julkaistu sittemmin klassikoksi noussut Don Buchlan suunnittelemalle modulaarisyntetisaattorille sävelletty "Silver Apples of The Moon" lienee suosituin ja tunnetuin tyylilajin äänilevy aikakaudelta, joka on Wendy Carlosin samoihin aikoihin tehdyn levyn ohella ensimmäinen varsinaisen syntetisaattorimusiikin levytys. Suomessa varhaisen elektronisen pioneereja olivat ainakin Erkki Kurenniemi ja Jukka Ruohomäki. Tähän varhaisesta Varèsesta ja konkreettisesta musiikista juontuvaa ja edelleen jatkuvaa traditiota kutsutaan nykyään usein akusmaattiseksi musiikiksi. Technics SL-1200
Technics SL-1200 on Technicsin levysoitinmalli, jonka valmistaminen aloitettiin vuonna 1972. Alun perin sitä markkinoitiin hifi-tuotteena, mutta se tuli nopeasti suosituksi DJ- ja radiokäytössä. Vuonna 1978 alettiin valmistaa SL 1200MK2 -levysoittimia. Päivitetyssä MK2-mallissa oli useita uudistuksia vanhaan verrattuna ja siitä on muodostunut standardi DJ-käytössä. Vuodesta 1972 lähtien soittimia on myyty noin 3 miljoonaa kappaletta. Technics SL-1200 -levysoitinta pidetään yhtenä luotettavimmista ja kestävimmistä levysoittimista koskaan. Useat 70-luvulla valmistetut soittimet ovat yhä raskaassa käytössä. Kuitenkin viime vuosina uudet levysoittimet, kuten Stanton str8 150, Vestax PDX ja Numark TTx1 ovat nousseet rinnalle varteenotettaviksi kilpailijoiksi. Robert Moog
Moog aloitti soitinvalmistuksen jo teini-iässä kokoamalla thereminejä. Sittemmin fysiikkaa ja sähkötekniikkaa opiskellut Moog teki ensimmäisen modulaarisen syntetisaattorinsa vuonna 1963. Helpommin kuljetettava Minimoog ilmestyi vuonna 1971. Varhaiset Moogit vakiinnuttivat syntetisaattorin käyttöliittymäksi pianon kaltaisen koskettimiston. Flash Gordon (albumi)
Yhtyeen aiemmasta tuotannosta poiketen albumin kappaleissa on käytetty runsaasti syntetisaattoreita, toisin kuin aiemmilla levyillä. Edeltävistä levytyksistä ainoastaan "Flash Gordonia" edeltäneellä "The Game" -albumilla käytettiin syntetisaattoreita. Vuosi 1980 olikin taitekohta yhtyeen historiassa syntetisaattoreiden suhteen, ja jatkossa syntetisaattorit muodostuivat pysyväksi osaksi Queenin äänimaailmaa. The Game (Queen)
The Game on Queen-yhtyeen 30. kesäkuuta 1980 julkaisema albumi. Se oli Queenin ensimmäinen levy, jossa käytettiin syntetisaattoreita. Albumin kappaleet "Play The Game", "Save Me", "Another One Bites the Dust" ja "Crazy Little Thing Called Love" julkaistiin myös singleinä. Robert Moog
Myöhemmin enemmän populaarimusiikissa käytetyn Moog-syntetisaattorin läpimurto tapahtui alun perin klassisen musiikin kautta. Wendy Carlosin albumi "Switched-On Bach" (1968) osoitti, että syntetisaattoria voi käyttää musiikin teossa, eikä sitä pidetty enää pelkkänä efektilaitteena. Carlos loi päällekkäisäänityksillä Moogin yksiäänisillä soittimilla monimutkaisia äänimaisemia. Soitinnus
Soitinnus juontaa juurensa 1400-luvulle, jolloin eräät soitinyhtyeet oli jaettu kahteen ryhmään: "musica alta" (’äänekäs soitto’) sisälsi esimerkiksi vaskipuhaltimet ja patarummut ja "musica bassa" (’hiljainen soitto’) taas puupuhaltimet ja jousisoittimet. Sitä ennen yhtyeissä oli yleensä tyydytty soittamaan niillä soittimilla, joita kulloinkin oli tarjolla. Säveltäjät alkoivat merkitä nuotteihin soitinnusohjeita varhaisbarokin aikana 1500-luvun lopulla. Barokin aikana syntyi myös "concerto grosso", jossa merkittävää oli eri soitinryhmien välinen vastakohtaisuus. Klassismin aikana soitinnuksen tuli olla tyylikästä, mikä osaltaan antoi leimansa aikakauden musiikkiin. Romantiikan koittaessa Ludwig van Beethoven lisäsi soitinnuksessaan orkesterin sointiin voimaa ja raakuutta. Soitinten ja sitä kautta sinfoniaorkesterin kehittyessä säveltäjät saivat soitinnukseensa runsaasti uusia mahdollisuuksia. Historian maineikkaimpia orkestroijia ovat olleet Hector Berlioz, Franz Liszt, Richard Wagner, Nikolai Rimski-Korsakov, Richard Strauss, Gustav Mahler ja Maurice Ravel. Syntetisaattori
Elektroniikan kehittyessä myös syntetisaattoreissa yleistyi erilliskomponentit korvaavien IC-piirien käyttö. IC-piirit tekivät varsinkin oskillaattoreiden toiminnasta vakaampaa. Aikaisempien erilliskomponenteilla rakennettujen syntetisaattoreiden oskillaattoreita vaivasi niiden sävelkorkeuden muuttuminen, jonka yleisenä syynä oli komponenttien aiheuttamasta lämpenemisestä johtuva ominaisuuksien muuttuminen. Sekvensseri
Alun perin sekvenssereillä ei voitu tallentaa ääntä, vaan ne toimivat "kaukosäätiminä" ja antoivat sellaisia käskyjä kuin "nuotti alkaa" ja "nuotti loppuu" syntetisaattoreille, jotka tuottivat äänen. Useimmilla moderneilla sekvenssereillä voidaan nykyään myös muokata ja käsitellä ääntä. Tämän vuoksi termejä "musiikkisekvensseri" ja "musiikinteko-ohjelmisto" käytetään usein samassa merkityksessä. Elektroninen musiikki
1970-luvulta alkaen alkaen alkoi syntyä myös tietokonemusiikkia, aluksi lähinnä kokeellista akusmaattista musiikkia akateemisten tekijöiden toimesta. Esimerkiksi John Chowning, yhdysvaltalainen säveltäjä, keksijä ja tiedemies, joka työskenteli Standfordin yliopistossa ja myöhemmin myös IRCAMissa Pariisissa. IRCAM myös tilasi Chowningilta hänen luultavasti tunnetuimman sävellyksensä "Stria" (1977), jossa hyödynnettiin digitaalista FM-synteesiä ja perustui kultaiselle leikkaukselle. Muita aikakauden maininnanarvoisia elektronisen tietokonemusiikin pioneereja olivat esimerkiksi Jean-Claude Risset ja Paul Lansky. John Chowning tunnetaan myös siitä, että hän kehitti FM-synteesin algoritmin vuonna 1967. Ensimmäinen algoritmia digitaalisesti soveltanut kaupallinen laite oli Synclavier I vuodelta 1977. Tuotteen seuraavasta mallista Synclavier II:sta tuli nopeasti ilmestyttyään markkinoille vuonna 1980 yksi suosituimpia digitaalisyntetisaattoreita. Pian Yamahalta ilmestyi GS1 vuonna 1981, ja sittemmin 1983 legendaariseksi muodostonut kaupallinen hittituote DX7. Syntetisaattori
Suurin hyöty digitaalitekniikan lisäämisestä analogisiin syntetisaattoreihin oli säädinasetusten tallettaminen ja niiden kutsuminen muistista, jolloin erilaisia ohjelmoituja sointuääniä voitiin vaihtaa nopeasti. Syntetisaattori
Digitaalinen ohjelmoitavuus poisti vähitellen syntetisaattorin käyttöpaneelista pyöritettävät säätimet ja niistä tuli enemmän pelkillä näppäimillä käytettäviä. Nykyään on markkinoille ilmestynyt joitakin syntetisaattorimalleja, joissa audiosignaalitie on täysin analoginen ja säätimet perinteisesti kierrettävillä nupeilla toteutettuja vanhan käyttötavan suosivia muusikoita varten, mutta säädinasetukset tallentuvat syntetisaattorin sointumuistiin edelleen digitaalisesti. Tällaiset soitinmallit ovat täysin uutta suunnittelumallia ja vanhoista tunnetuista analogisista syntetisaattorimalleista uudelleen tuotantoon toteutettuja. Organopiiyhdisteet
Ensimmäisen kerran organopiiyhdisteitä syntetisoitiin vuonna 1863, kun Charles Friedel ja James Crafts valmistivat tetraetyylisilaania piitetrakloridista ja dietyylisinkistä. Organopiiyhdisteihin kuohdistuva kiinnostus oli pitkään tämän jälkeen akateemista ja synteesit suoritettiin laboratorioimttakaavassa, kunnes 1930-luvun loppupuolella organopiiyhdisteistä ruvettiin kehittämään sähköneristeitä. Organopiiyhdisteiden valmistuksessa suuri askel tapahtui 1940-luvulla, kun halogeenisilaanien valmistamiseen kehitettiin niin kutsuttu suora eli Müller-Rochow-prosessi, jossa alkyylihalidit reagoivat piin kanssa. Toinen merkittävä askel organopiiyhdisteiden valmistukseen oli vuonna 1947 kehitetty hydrosilylaatioreaktio, jolla organopiiyhdisteitä voidaan valmistaa alkeeneista. Klassismin musiikki
Klarinetti keksittiin vuoden 1710 tienoilla, ja vuosisadan loppupuolella se oli vakiinnuttanut paikkansa oboen, fagotin ja huilun rinnalla puupuhaltimien vakiokokoonpanossa. Poikkihuilu syrjäytti suosiossaan nokkahuilun, joka jäi pääasiassa harrastelijoiden soittimeksi. Vielä tuolloin kaikki puupuhaltimet valmistettiin tavallisesti puusta. Orkesterien koko oli 1700-luvulla paljon pienempi kuin nykyisessä sinfoniaorkesterissa. Joseph Haydnin orkesterissa oli yleensä noin 25 soittajaa. Vuosisadan viimeisellä neljänneksellä basso continuo -ryhmästä luovuttiin, ja orkesterin johtamisen vastuu siirtyi cembalistilta ensiviulujen johtajalle eli konserttimestarille. Gimme All Your Lovin’
”Gimme All Your Lovin'” oli yhtyeen ensimmäinen single, jossa käytettiin syntetisaattoreita. Se onkin hard rockia syntetisaattoreiden säestämänä. Kappaleesta on tehty myös musiikkivideo, jossa yhtye soittaa huoltoasemalla. Kappale menestyi ainakin Britannian singlelistalla, jossa sen paras sijoitus oli 10. Klassismin musiikki
Vaikka cembaloita ja klavikordeja valmistettiin 1800-luvun alkuun asti, molemmat alkoivat 1700-luvun jälkipuolella korvaantua fortepianolla (ital. "lujaa–hiljaa"), jonka keksi vuonna 1700 Venetsiassa Bartolomeo Cristofori. Fortepiano mahdollisti äänenvoimakkuuden säätämisen koskettimen painamisen voimakkuutta muuttamalla ja siten myös crescendojen ja diminuendojen tuottamisen. 1700-luvun pianoissa oli kevyempi koneisto kuin moderneissa pianoissa, ja niiden vasarat oli usein päällystetty nahalla. Siksi niiden ääni oli pehmeämpi sävyltään ja vaihtelevampi eri korkeuksilla kuin nykyaikaisen pianon ääni. Fairlight CMI
Fairlight CMI (Computer Music Instrument) oli ensimmäinen digitaalinen syntetisaattori-sampleri. Laitteen suunnittelivat Fairlight-yhtiön perustajat Peter Vogel ja Kim Ryrie 1978. Siinä käytettiin kahta mikroprosessoria, jotka alkuperäisissä malleissa olivat 8-bittisiä Motorola 6800- ja uudemmissa versioissa 16-bittisiä 68000-siruja. Sähköpiano
Akustista pianoa tarkasti jäljitteleviä nykyaikaisia kosketinsoittimia kutsutaan digitaalipianoiksi. Sähköpiano jäi syntetisaattoreiden jalkoihin, eikä sähköpiano kuulunut vuosikymmenen ”kasarisoundiin”. Toisaalta Yamaha DX7 -syntetisaattorin valmiissa äänivalikoimassa oleva sähköpianosointi on tunnettu esimerkki 1980-luvulla käytetystä äänimaailmasta. Ed Starink
Hänen ensimmäinen syntetisaattorilevynsä oli "Cristallin" vuodelta 1981, josta tehtiin myöhemmin vuonna 1991 uudelleen soitettu "Retrospection"-niminen albumi, joka sisältää myös hänen vuonna 1983 tekemiään kappaleita ja jonka aiheena on George Orwellin romaani "Vuonna 1984". Syntetisaattori
Vaikka Moogin osuus syntetisaattorien historiassa on kiistaton, rakennettiin ensimmäiset elektroniset instrumentit jo 1800-luvun viimeisellä neljänneksellä. Moogin luomusten lisäksi mainitsemisen arvoisia elektronisia soitininstrumentteja tässä yhteydessä ovat ainakin Theremin (1917), Ondes Martenot (1928) ja Trautonium (1930). Kosketinsoitin
Varhaisimpana kosketinsoittimena pidetään urkuja, jotka kehittyivät jo 500-luvulla eaa. Siitä renessanssin alkuun saakka urut olivat ainoa käytössä ollut kosketinsoitin. Renessanssin aikana kehittyivät klavikordi ja cembalo, joista erityisesti viimeksi mainitusta tuli barokin aikana hyvin suosittu. Ensimmäiset pianoa muistuttavat soittimet kehitettiin 1700-luvun alkupuolella. 1900-luvun alkupuolella syntyivät sähköiset kosketinsoittimet, kuten ondes Martenot. Ritchie Blackmore
Ritchien tunnistettava kitarasoundi syntyi 1970-luvun alussa hänen ottaessaan kitarakseen Fender Stratocasterin. Vahvistimena toimi aivan nykypäiviin asti modifioitu 200-wattinen Marshall. Oman värinsä sointiin antoi edelleen käyttämänsä 60-luvun Aiwa-kelanauhuri. Blackmore käyttää sitä kaiku- ja viive-efekteihin sekä etuvahvistimena, jolla hän saa sointiin kompressiota. Lisäksi hän värittää soittoaan Moog Taurus - bassosyntetisoijalla, jota soitetaan kuten urkujen bassojalkiota. Janne Tolsa
Tolsa aloitti pianonsoiton seitsemänvuotiaana, kun hänen vanhempansa ostivat kotiin pianon. Pianonsoittoharrastus jatkui helsinkiläisessä musiikkikoulussa seuraavien kolmen vuoden ajan, jonka aikana Janne otti myös yksityisiä pianotunteja. Tämän jälkeen perhe muutti Vuolijoen kylään lähelle Kajaania, jossa pianotunnit jatkuivat. Ensimmäisen syntetisaattorinsa, Korg Poly 800:n Tolsa sai 13-vuotiaana, jolloin hän myös liittyi rumpali-isoveljensä yhtyeeseen. Ondes Martenot
Ondes Martenot [õd martno] (ransk. ’Martenot’n aallot’) on koskettimistollinen sähkösoitin. Soittimen keksi ranskalainen Maurice Martenot (1898–1980) vuonna 1928. Ensimmäinen soittimelle sävelletty teos oli Dimitrios Levidisin (1885–1951) "Poème symphonique pour solo d’Ondes Musicales et Orchestre" op. 43B samalta vuodelta. Sen jälkeen monet säveltäjät, kuten Olivier Messiaen, Giacinto Scelsi, Marcel Landowski, Tristan Murail ja Edgar Varèse, ovat käyttäneet sitä teoksissaan. Ensimmäisen tunnetun Ondes Martenot -konserton sävelsi André Jolivet vuonna 1947. Klavikordi
Klavikordi on pienikokoinen, hyvin hiljainen historiallinen eurooppalainen kosketinsoitin. Se keksittiin 1300-luvulla ja sitä valmistettiin vielä 1840-luvulle asti. Klavikordi on eräs pianoa edeltävä kosketinsoitin, jonka piano myöhemmin lopulta syrjäytti. Sekä klavikordi että piano kuuluvat klaveerisoittimiin. Syntetisaattori
Ohjelmoitavissa analogisissa syntetisaattoreissa otettiin asteittain mukaan digitaalitekniikka, joka mahdollisti syntetisaattoreiden käytön paremmin live-esiintymisessä. Sen lisäksi digitaalitekniikka toi mukanaan myös polyfonisuuden, eli useamman kuin yhden sävelen soittamisen samanaikaisesti. Synthpop
Synthpop eli syntikkapop tai synapop on 1970-luvun lopussa syntynyt ja erityisesti 1980-luvun alkupuolella suosiossa ollut elektronisen musiikin ja uuden aallon musiikin tyylilaji. Syntikkapopia ennakoivat 1970-luvulla syntetisaattoreita rockin ja disco-musiikin parissa käyttäneet ryhmät, erityisesti krautrockin (saksalainen rock) edustajat. Erillisenä genrenään syntikkapop nousi vahvimmin esille Britanniassa ja Japanissa osana punkia seurannutta niin sanottua uuden aallon musiikkia. Luonteenomaista sille ovat tarttuvat, melodiset kappaleet ja syntetisaattorisoundit. Joissakin tapauksissa mukana saattoi olla syntetisaattoreiden lisäksi myös esimerkiksi sähkökitaroita. Komponiumi
Komponiumi (saks. "Komponium"; holl. "componium") on saksalaissyntyisen Diederich Nikolaus Winkelin (1777–1826) kehittelemä ja Amsterdamissa vuonna 1821 rakentama orkestrioni, jonka erityisominaisuus on kyky muunnella aleatorisesti sillä esitettäviä teoksia esittämisen aikana. Winkel rakensi soittimensa Johann Nepomuk Maelzelin kehittelemän panharmonikonin kilpailijaksi, mutta siitä ei tullut kaupallista menestystä. Ainoa tunnettu kappale komponiumista on esillä Brysselin soitinmuseossa ilman siihen alun perin kuulunutta urkukaappia; soittimessa on kahdeksan huuliäänikerran ja yhden kieliäänikerran lisäksi erikoistehosteina triangeli ja tamburiini. Harmonikka
Ensimmäiset kromaattiset bajan-harmonikat kehitti soitinrakentaja Pjotr Sterligov. Soitin saavutti pitkälle kehittyneen muotonsa nopeasti, vain kymmenessä vuodessa 1905–1915. Kauden viimeisimpiä malleja käytetään yhä tehdastuotannon esikuvana. Soitinta teki tunnetuksi erityisesti harmonikkavirtuoosi Jakov Orlanski-Titarenko. Bajan-harmonikat poikkeavat länsimaisista näppäinharmonikoista jonkin verran sekä soinniltaan että rakenteeltaan. Soitinta kehitti toisen maailmansodan jälkeen eteenpäin erityisesti Moskovan kokeellinen soitinlaboratorio, jossa tuotettiin erittäin korkealaatuisia, joskin suurikokoisia ja painavia instrumentteja. Myöhemmin venäläiset bajan-kehittäjät ovat tehneet yhteistyötä myös länsimaisten harmonikanvalmistajien, kuten italialaisen Piginin, kanssa ja kehittäneet korkeatasoisia melodiabassokonserttiharmonikkoja eteenpäin. Antero Jakoila
Antero Jakoilan soittimia ovat akustiset kitarat (klassinen, flamenco), sähkökitarat, teräskielinen- ja 12-kielinen kitara, tres, mandoliini, mandola, cuatro ja dobro. Levyillä hänen soittimina mainitaan myös perkussiot, basso ja taustalaulaja. Jakoila on yksi ensimmäisiä suomalaisia levyttäneitä muusikoita joka soitti intialaista sitaria ja syntetisaattorikitaraa. Mellotron
Toisin kuin varhaiset syntetisaattorit, mellotron on kuitenkin polyfoninen soitin eli sillä pystyy soittamaan useita ääniä samanaikaisesti, jolloin sointujen muodostaminen on mahdollista.
Lisäksi eri soitinäänet saa kytkettyä päälle samanaikaisesti. Saatuun sointiin vaikuttaa se, että alun perin luonnolliset instrumentit eivät soi absoluuttisen tarkasti samassa vireessä, mikä toisaalta tekee huonolaatuisesta digitaaliäänestä elottoman. Dik Mik
Yhtyeen keulahahmo Dave Brock tunsi Dik Mikin Lontoon hippialueilta ja pyysi tätä liittymään uuteen yhtyeeseensä vuonna 1969. Dik Mik ei ollut varsinaisesti muusikko ja hänen soittimekseen muodostui alkeellinen audiogeneraattori, osa syntetisaattoria, jolla hänen tehtävänsä oli muodostaa erilaisia elektronisia ääniä. Theremin
Theremin () on elektroninen soitin, jonka kehitti venäläinen Léon Theremin (Lev Termen) vuonna 1919. Soitin koostuu laatikosta, jossa on kaksi antennia, ja sitä soitetaan liikuttelemalla käsiä antennien läheisyydessä. Theremin on yksi harvoista soittimista, joita soitetaan ilman fyysistä kosketusta. Demoskene
Kehittyneiden syntetisaattoriohjelmistojen ilmestyessä ja MP3-pakkausmuodon yleistyessä muusikot rupesivat hiljalleen siirtymään kehittyneempiin tapoihin kuten sekvensointiin, mutta tracker-musiikkia pidetään yhä eräänä demoskenen tunnusmuotona. Vähemmän tehokkaiden laitteiden demomusiikki luodaan edelleen yleensä trackereilla, välillä jopa hyväksikäyttäen laitteiston omia äänigeneraattoreita. Myös pienikokoisemmissa demoissa (kuten 4 ja 64 kilotavun introissa) käytetään edelleen usein tracker-formaatteja, joskin myös ohjelmallisten syntetisaattorien ("software synthesizer", "softasyna") käyttö valmiiksi tallennettujen ääninäytteiden sijaan on yleistä. Tracker-tyylistä sekvensointia pidetäänkin demomusiikille tunnusomaisempana kuin äänisynteesin toteutustapaa. DNA-sekvensseri
DNA-molekyyli on ollut tunnettu aines ihmisen soluissa jo 1800-luvun lopulla. Ensimmäisen nukleiinihapon eristi Friedrich Miescher (1844-1895). Vuonna 1927 geneetikot esittivät teorian, että perimää ohjaa solun tumassa oleva toimiva kemiallinen mekanismi. Vuonna 1953 James Watson (s. 1928), Francis Crick (1916-2004) ja Rosalind Franklin (1920-1958) ratkaisivat DNA:n kaksoiskierrerakenteen. Genomin perusrakenteen tunteminen oli ensimmäinen askel geneettisen koodin avaamisessa. Aikaisemmat menetelmät DNA:n emäsjärjestyksen avaamiseksi olivat työläitä ja vaativat myrkyllisten kemikaalien sekä radioaktiivisten materiaalien käyttöä. Vuonna 1986 Leroy Hood (s. 1938) kehitti ensimmäisen sekvensointikoneen. Tämä puoliautomaattinen kone käytti nukleoidiemästen tunnistuksessa neljää fluoresoivaa väriainetta. Prototyyppi lisensoitiin Applied Biosystemsille, joka vuonna 1987 esitteli ensimmäisen automaattisen DNA-sekvensserin, mallimerkiltään ABI 370A. Se hyödyntää Sangerin sekvensointimenetelmää. Tätä tekniikkaa hyödynsivät ensimmäisen sukupolven sekvensserit. Uuden menetelmän avulla ihmisen perimän selvitysprojekti nopeutui ja uusien sekvensserimallien avulla DNA:n sekvensointi on nopeutunut edelleen. Kun koko ihmisen perimän selvittäminen maksoi vuonna 2003 noin 3 miljardia dollaria, niin vuoteen 2014 mennessä hinnan odotetaan laskevan 1000 dollariin. Sähkökvartetti
Sähkökvartetti oli M. A. Nummisen elektronisen musiikin hanke ja Erkki Kurenniemen 1960-luvun lopussa Nummiselle rakentaman syntetisaattorin nimi. Numminen esitteli sähkökvartettiaan musiikillisissa performansseissa. Bulgarian kommunistisilla nuorisofestivaalilla Nummisen esitys karkotti paikalta suuren osan tuhatpäisestä yleisöstä. Numminen ja sähkökvartetti saivat porttikiellon festivaaleille. Grammen kone
Grammen generaattori esiteltiin 1871 Pariisissa. Tätä tehokkaaksi osoittautunutta generaattoria alettiin heti valmistaa. Vuonna 1872 Siemens julkisti oman generaattorinsa, jota kutsuttiin rumpugeneraattoriksi. Rumpurakenteella saatiin käämivyyhtien molemmat sivut hyötykäyttöön. Vuonna 1873 Gramme esitteli dynamoitaan teollisuusnäyttelyssä Wienissä. Hänen apulaisensa H. Fontaine yhdisti vahingossa kahden dynamon johdot toisiinsa. Kun höyrykone alkoi pyörittää toista dynamoa, toinenkin lähti pyörimään. Gramme ymmärsi tämän vahingon seurausten merkityksen: dynamosta oli tullut moottori, joka oli silloisia moottoreita tehokkaampi. Jo samassa näyttelyssä hän hyödynsi tätä esittelemällä dynamo-moottoriparia siten, että dynamo oli kahden kilometrin päässä pientä vesiputousta pyörittävästä moottorista. Gramme pystyi esittelemään sekä tehokkaan sähkömoottorin että sähkönsiirron kauempaa. Tätä pidetään käytännöllisen sähkötekniikan alkuna. Psykedeelit
Saksalainen Artur Heffter valmisti ensimmäisenä psykedeelistä ainetta meskaliinia peyotekaktuksesta 1800-luvun lopulla. Yhdysvaltalainen lääkäri S. Weir Mitchell julkaisi raporttinsa omista peyotekokemuksistaan vuonna 1896. Peyotesta ja meskaliinista julkaistiin seuraavina vuosikymmeninä lisää raportteja, mutta psykedeelit pysyivät yhä melko tuntemattomina suurelle yleisölle.
Sveitsiläinen kemisti Albert Hofmann syntetisoi ensimmäisenä LSD:tä vuonna 1938. Hän havaitsi aineen voimakkaat psykedeeliset vaikutukset vahingossa viisi vuotta myöhemmin, ja löytö julkaistiin 1947. LSD:tä käytettiin aluksi alkoholismin hoidossa. Nauhuri
Toisen maailmansodan jälkeen AEG:n magnetofoni siirtyi sotasaaliina Yhdysvaltoihin, jossa Ampex-yhtiö teki laitteesta oman versionsa vuonna 1948. Bing Crosby otti John T Mullinin rakentaman nauhurin prototyypin käyttöönsä radiolähetystensä ennaltakoostamiseen ja editointiin jo 1947. Keksintö levisi nopeasti radioyhtiöihin, levystudioihin ja lopulta kotikäyttöön. Varsinkin opetuskäytössä nauhuri oli uraauurtava, sillä sen avulla voitiin kieliä opiskella ilman henkilökohtaista opettajaa kielistudioissa ja vaikkapa auton kasettinauhurilla tien päällä. 1960-luvulla neliraitanauhureiden yleistyttyä monet kokeelliset pop- ja rockyhtyeet, kuten The Beatles ja Jimi Hendrix, käyttivät tekniikkaa levytyksissään ennen kuulumattomalla tavalla. ARP 2600
ARP 2600 syntetisaattoria valmistettiin sen yhdeksän vuotta kestäneen tuotannon aikana (1971-1980) yhdeksänä erilaisena versiona. Suurimmat erot näissä versioiden uudistuksissa olivat enemmän ulkonäöllisiä koskien käyttöpaneelin ja merkintöjen painatuksien väritystä sekä kotelointia. Valmistaja muutti tuotannon aikana soittimen sisäistä elektroniikkaa merkittävästi kerran kopioimalla suodattimen rakennetta Moogin valmistamista syntetisaattoreista, josta johtuen ARP joutui lopulta oikeudenkäyntiin Moog Music Inc.:n kanssa. Syyte suodattimen elektronisen kytkennän käytön kopioinnista sovittiin lopulta siten, että ARP:n oli palattava takaisin myöhemmissä versioissaan käyttämään omaa suunnittelua olevan suodattimen rakennetta. Tracker-musiikki
Vuonna 1985 julkaistu Amiga oli ensimmäinen kotitietokone, joka tuki digitoituja ääniä. Harrastelijat pyrkivät kehittämään ohjelmistoa, jolla pystyttäisiin tekemään helposti digitoituihin soitinääniin perustuvaa musiikkia. Ensimmäinen tracker-ohjelma oli Karsten Obarskin Amigalle vuonna 1987 kehittämä "Ultimate Soundtracker". Ohjelma tallensi teokset moduulimusiikkina tunnettuun muotoon (".mod", modit), jossa tiedostoon sisältyivät sekä kappaleen moniraitasekvenssi- että sampletiedot (ääninäytteet). Tämä eroaa MIDI-musiikista siten, että MIDI-tiedostot eivät tallenna sampleja. Tästä huolimatta tiedostokoot olivat melko pieniä (riippuen täysin käytettyjen soitinäänien koosta) ja ennen kaikkea äänilaitteistosta riippumattomia. Soitinäänet muodostuvat siten, että kun nauhoitetaan esimerkiksi yksi pianon koskettimen ääni, voidaan tätä ääntä nopeuttaa tai hidastaa, jolloin sen äänenkorkeus muuttuu ja näin voidaan soittaa monia nuotteja vain yhtä samplea käyttäen. Erillisten soitinäänien sijaan sample voi koostua kokonaisista soinnuista tai muista äänen pätkistä kuten rumpuloopeista. Lyömäsoitin
Lyömäsoitin on soitin, jonka ääni syntyy lyömällä kalvoa tai tietynmuotoista kovaa kappaletta. Lyömäsoittimet voidaan jakaa "membranofoneihin", joissa ääni synnytetään pingotettua kalvoa lyömällä, ja "idiofoneihin", joissa ääni saadaan aikaan lyömällä levyjä tai muunmallisia kappaleita joko toisiinsa tai jollain erilaisella kappaleella. Myös "kordofonien" eli kielisoitinten luokkaan kuuluu joitakin lyömäsoittimia, kuten pianon edeltäjä dulcimer. Lyömäsoittimiin luetaan myös suuri määrä soittimia, joita ei lyödä vaan esimerkiksi ravistetaan (marakassi), raaputetaan (pyykkilauta) tai hierotaan (viinilasi). Jotkin lyömäsoittimet on viritetty tietylle sävelkorkeudelle, ja näitä käytetäänkin pääasiassa melodian tai harmonian synnyttämiseen. Monien lyömäsoitinten tuottaman äänen korkeus on kuitenkin epämääräinen ja soiton kannalta merkityksetön. Gramofonilevy
Gramofonilevy tai sellakkalevy, epävirallisesti savikiekko, on Emil Berlinerin 1887 gramofoniaan varten kehittämä ja patentoima äänilevy, jota käytettiin 1880-luvulta 1960-luvulle saakka, kunnes sen korvasi suuremman tallennuskapasiteetin tarjoava ja kestävämmästä PVC-muovista valmistettu vinyylilevy. Savikiekkojen pyörintänopeus oli yleisimmin 78 kierrosta minuutissa, mutta myös muita nopeuksia käytettiin. Ensimmäisten, vuonna 1889 markkinoille tulleiden gramofonilevyjen halkaisija oli 13 senttimetriä, mutta vuonna 1894 Yhdysvalloissa tulivat käyttöön halkaisijaltaan 17,5-senttimetriset yksipuoliset levyt. Kaksipuolisia levyjä alettiin tehdä vuonna 1904. Valmistusaineena käytettiin sellakan ja puuvillan tai muun kuidun seosta. Sellakkalevyt ovat LP-levyjä paksumpia ja painavampia, ja ne ovat herkkiä särkymään pudotettaessa, mistä tulee äänilevytyypin kansanomainen nimitys "savikiekko". Levytyyppi vaatii vinyylilevyä leveämmän uransa takia oman neulansa ja äänirasiansa. FM-synteesi
Analogisissa syntetisaattoreissa FM-synteesin toteuttaminen ei useinkaan ole käytännöllistä, koska analogiset oskillaattorit ovat luonteeltaan epävakaita. Digitaalisissa syntetisaattoreissa FM-synteesi sen sijaan on helppo toteuttaa matemaattisella tarkkuudella, ja FM-synteesi olikin 1980-luvulla käytetyin synteesimuoto Yamahan DX-sarjan, erityisesti huippusuositun DX7:n, myötä. Syntetisaattori
Vastauksena ongelmaan markkinoille tuli ns. virtuaalianalogisia syntetisoijia. Niissä käyttöliittymä on analogisen syntetisoijan kaltainen vaikka itse sointivärejä tuottava ja muokkaava tekniikka on digitaalista. Tämä mahdollistaa muutokset itse soittotilanteessa ja tekee sointivärin luomisen ja rakenteen ymmärtämisen helpommaksi. Ohjelmistosyntetisaattorit niitä varten valmistettuine koskettimistoineen, joissa on parametrien säätömahdollisuus, ovat varsinkin studiotyöskentelyssä korvanneet nämä. Harmonikka
Wieniläinen Cyril Demian sai 23. toukokuuta 1829 patentin kehittämälleen diatoniselle "accordionille", jossa oli viisi kosketinta, ja hän kehitteli eteenpäin myös muita soittimen muotoja. Demianin kehittämä soitin on säilynyt Wienin teknisessä museossa. Soittimessa oli kaksi koskettimilla toimivaa palkeella varustettua huuliharppua. Vasemmalla kädellä paineltavaksi tarkoitetut nappulat tuottivat sointuja, mistä on peräisin nimi "accordion". SYNTE 2
SYNTE 2 oli maailman ensimmäinen mikroprosessoripohjainen sääntösynteesiin perustuva kannettava suomea puhuva formanttipuhesyntetisaattori. Se kehitettiin Tampereella VTT:n sairaalatekniikan laboratoriossa ja Tampereen teknillisen korkeakoulun elektroniikan laitoksella 1970-luvun loppupuolella. Kehitystyöhön osallistuivat silloiset yliassistentti tekniikan tohtori Matti Karjalainen, DI Unto Laine, DI Seppo Lavonen ja DI Raimo Toivonen. SYNTE 2 julkistettiin maailmanlaajuisesti huhtikuussa 1980 järjestyksessä toisessa ICASSP'80-konferenssissa esityksessä. SYNTE 2:n kehitystyössä käytettiin paljon reaaliaikaista 200 kanavaista SAICOR SAI-51B spektrianalysaattoria. Who’s Next
The Who siirtyi "Who’s Nextillä" monien yllätykseksi kitaravoittoisesta rockista ilmaisuun, jossa syntetisaattorit – erityisesti A.R.P.-syntetisaattori – olivat keskeisiä. Sen ansiosta albumille tuli omaleimainen äänimaailma, ja se oli muutenkin ajalle radikaali veto. Levyn kaikki kappaleet äänitettiin Olympic-studiolla maalis–toukokuussa 1971. Differenssikone
Ensimmäinen toimiva differenssikone rakennettiin jo 1800-luvulla. Ruotsalainen keksijä Per Georg Scheutz innostui Babbagen ideasta ja rakensi suunnilleen pianon kokoisen laitteen vuonna 1853. Laite esiteltiin Pariisin maailmannäyttelyssä 1855 ja myytiin Britanniaan 1859. Scheutz rakensi 1860 vielä toisen differenssikoneen, joka myytiin Yhdysvaltojen hallitukselle. Kumpaakin laitetta käytettiin logaritmitaulukoiden laskemiseen. Mercury Records
Klassisen musiikin tuotannossa Mercury Records kehitti 1950-luvun alussa työtavan, jolla kokonainen sinfoniaorkesteri pyrittiin äänittämään pienten yhtyeiden tallennuksesta tutulla yhden mikrofonin tekniikalla. Ensimmäinen tällainen levytys oli Chicagon sinfoniaorkesterin soittama orkesterisovitus Musorgskin "Näyttelykuvista", kapellimestarina Rafael Kubelik. Levy sai erittäin suopeat arviot, ja muuan kriitikko käytti äänityksen laatua kuvatessaan sanoja "living presence", joka otettiin Mercuryn klassisten levytysten markkinointinimeksi. Stereoaikakauden koittaessa 1950-luvun puolivälissä ratkaisuna oli kolme joka suunnasta ääntä vastaanottavaa pallomikrofonia ja kolme äänitysraitaa. Mercurylle levytti paljon muun muassa Minnesotan orkesteri kapellimestarinaan Antal Doráti. Vokooderi
Elektronisen musiikin pioneerit Wendy Carlos ja Robert Moog loivat 1970-luvulla kenties ensimmäisen muusikoille suunnatun vokooderin. 10-kaistaista laitetta kutsuttiin aluksi spektrikoodaaja-purkajaksi ja myöhemmin se sai nimensä vokooderi. Perustaajuudet tulivat Carlosin Moog-syntetisaattorista, jota ohjattiin mikrofonin signaalilla. 10-kaistaisen laitteen ulosanti oli jotakuinkin ymmärrettävää, mutta vain, jos puhetta painotettiin selvästi. MIDI
Nykyisin yleisesti käytössä ovat tietokoneissa VST-instrumentit ja -efektit. Niitä ohjataan joko MIDI:llä tai sekvensseri-ohjelman automaatio-toiminnolla. Sekvensseriin voi nykyisin syöttää nuottidataa vaikkapa pelkästään kanavalla yksi. Sekvenseriohjelmassa näitä kanavia tai raitoja voi olla esimerkiksi 48, tai rajattomasti, riippuen tietokoneen tehosta. Yleisimpiä MIDI-sekvenssereitä ovat Cubase, Reason, Ableton Live, Reaper, SONAR, FL Studio sekä LMMS. 1970-luvun lopulla elektroniset musiikintekovälineet alkoivat yleistyä niiden hinnan laskemisen seurauksena. Kuitenkin useimmat laitteet eri valmistajilta olivat yhteensopimattomia keskenään ja ne tarvitsivat useita lisälaitteita toimiakseen yhdessä. Vuonna 1981 ääni-insinööri ja syntetisaattorisuunnittelija Dave Smith esitteli Audio Engineering Societylle suunnittelemansa MIDI-standardin ratkaisuna tähän ongelmaan. Ehdotus herätti laajaa kiinnostusta. MIDI-standardimäärittely 1.0 on kirjoitettu vuonna 1982, mutta on päivitetty useita kertoja sen jälkeen. Harmonikka
Ensimmäisen kromaattisen näppäinharmonikan valmisti wieniläinen muusikko Franz Walther 1850. Soittimessa oli aluksi 46 diskanttikosketinta (myöhemmin 52), jotka oli järjestetty kolmeen riviin. Kunkin rivin sävelkorkeus oli pienen terssin etäisyydellä toisistaan, ja kukin rivi oli puolen sävelaskelen päässä toisesta rivistä. Bassopuolella oli aluksi kahdeksan (myöhemmin 12) diatonista nappulaa, joista puolella tuotettiin perusbassoääniä ja lopuilla kaksiäänisiä sointuja.
Kromaattisen näppäinharmonikan ohella myös pianoharmonikka syntyi 1800-luvun puolivälissä Ranskassa ja Itävallassa. Ranskalaisen Philippe Joseph Boutonin kerrotaan patentoineen pianokoskettimistoisen harmonikan Pariisissa jo 1852. Toisten lähteiden mukaan kolmioktaavisen pianokoskettimilla varustetun harmonikan olisi rakentanut ensimmäisenä Matthäus Bauer Wienissä 1854, kun taas M. Busson -niminen pariisilainen harmonikanrakentaja puolestaan olisi esitellyt oman versionsa 1855. Samoihin aikoihin alkoi myös vakiintua harmonikan soittotapa, jossa diskanttikoskettimia painetaan oikealla kädellä ja bassokoskettimia vasemmalla, samalla kun paljetta liikutetaan lineaarisesti vasemmalla kädellä. Sähkökitara
Samojen ongelmien kanssa kamppaillut Leo Fender päätyi hiukan myöhemmin samaan ratkaisuun kuin Les Paul. Tästä syystä ensimmäinen myyntiin tullut umpirunkoinen sähkökitara oli Fender Broadcaster 1948, jota valmistetaan nykyisin miltei muuttumattomana nimellä Telecaster. Kitarassa oli yksikelainen mikrofoni, joka muutti kielten värähtelyt sähköisiksi signaaleiksi. Sähkösignaali kulkee sähköjohdinta pitkin vahvistimeen. Fender esitteli pian myös Stratocaster-mallin, jonka myöhemmin tekivät tunnetuksi muun muassa Jimi Hendrix, Eric Clapton, Yngwie Malmsteen, Hank Marvin ja Ritchie Blackmore. Guzheng
Guzheng (古箏, pinyin gǔzhēng) on perinteinen kiinalainen sitrasoittimiin kuuluva näppäiltävä soitin. Sen arvellaan kehittyneen jo noin vuonna 220 eaa. Soitin tunnetaan myös nimellä "zheng". Se on Qin-dynastian (206 eaa) ajalta löydettyjen dokumenttien mukaan yksi vanhimmista kiinalaisista soittimista, ja sitä on soitettu Kiinassa jo 2500 vuotta. Guzheng on kautta aikojen ollut hyvin suosittu Kiinassa ja se nähdään yhtenä tärkeimpänä soittimena sekä kiinalaisessa soolo- että kamarimusiikissa. Guzhengista on kehittynyt mahdollisesti muun muassa japanilainen kielisoitin nimeltä koto. Saksofoni
Saksofoni on metallirunkoinen puhallinsoitin. Adolphe Sax, alun perin belgialainen keksijä, rakensi ensimmäiset saksofoninsa vuoden 1841 ja 1846 välillä Pariisissa, ja patentoi saksofonin vuonna 1846. Keksinnössään Sax yhdisti yksilehtisen puupuhaltimen, kuten klarinetin, äänenmuodostuksen oboen kartiomaiseen putkirakenteeseen ja läppäjärjestelmään. Tämä tuotti aivan uudenlaisen soinnin. Vaikka saksofonin runko on metallista, se luetaan puupuhaltimiin äänen tuottamistavan vuoksi. Kari Litmanen
1980-luvun alussa Litmanen toimi Tapani Kansan orkesterissa. Hänet tunnettiin yhtenä ensimmäisistä suomalaisista polyfonisen syntetisaattorin soittajista. Hän hankki sellaisen Kansan kiertueelle vuonna 1980, ja jo 1974 hän oli käyttänyt keikoilla kolmi-oskillaattorista isänsä tuttavan rakentamaa syntetisaattoria, mikä oli Suomen oloissa uutta aikanaan. Syntetisaattori
Tietokonesyntetisaattoreissa tai virtuaali-instrumenteissa (engl. software synthesizer) äänen synteesi voi tapahtua yksinomaan tietokoneessa laskemalla. Tietokoneiden alkuaikoina laskenta tapahtui hitaasti reikäkorteilla ohjaten ja tulos kirjoitettiin magneettinauhalle. Sittemmin prosessoriteho on kasvanut niin, että laskenta ja äänenmuodostus voivat tapahtua reaaliajassa samalla kun käyttäjä vääntää aidon kolmiulotteisen näköisiä säätönappuloita hiirellä kuvaruudulta ja kuulee välittömästi lopputuloksen. Sekvensseri
Vaikka nykyään "sekvenssereiksi" kutsutaan pääasiassa ohjelmistoja, joissakin syntetisaattoreissa ja melkein kaikissa musiikkityöasemissa on sisäänrakennettu MIDI-sekvensseri. Rumpukoneissa on yleensä Step Sequencer -niminen sekvensseri. Myös erillisiä sekvensserilaitteita on yhä käytössä, joskin niiden kysyntä on vähentynyt paljon kymmenen viime vuoden aikana. Synthesizer Greatest
Synthesizer Greatest oli Arcade-nimisen levy-yhtiön julkaisema seitsenosainen syntetisaattorimusiikin kokoelmalevysarja. Levyt sisältävät hollantilaisen Ed Starinkin esittämiä coverversioita muun muassa Vangeliksen, Jean Michel Jarren ja Kraftwerkin kappaleista. Accordina
Pariisilainen André Borel kehitteli soitinta 1930-luvun lopulta lähtien ja patentoi soittimen Ranskassa 17. joulukuuta 1943. Yhdysvalloissa patentti (# 2461806) myönnettiin nimellä "Chromatic harmonicon" 15. helmikuuta 1949. Ensimmäiset soittimet valmistettiin kaupallisesti kuitenkin vasta 1950-luvulla. Borel antoi radiokonsertin accordinan prototyypillä vuonna 1950. Beuscher toimi soittimen markkinoijana 1970-luvun puoleenväliin saakka, jolloin soittimen valmistus loppui. Myös Paolo Soprani valmisti "gold"- ja "silver"-mallisia accordinoja 1960-luvun jälkipuoliskolla. Wendy Carlos
Seuraavana vuonna ilmestynyt "Well-Tempered Synthesizer" -levy jatkoi ensimmäisen levyn linjalla. Siinä oli mukana myös Domenico Scarlattin, G. F. Händelin ja Claudio Monteverdin kappaleita. "Well-Tempered Synthesizer" -levyllä syntetisaattoria käytetään paljon edeltäjäänsä monipuolisemmin, vaikkei se ole yhtä tunnettu julkaisu. 1970-luvun alussa Carlos julkaisi vielä kaksi uutta Bach-levyä. Hän olisi halunnut siirtyä jo ensimmäisen levynsä jälkeen pois Bachista ja muista vanhoista säveltäjistä muunlaisten projektien pariin, mutta yleisön pyynnöstä Bach-levytyksiä tehtiin lisää. Harmonikka
Sir Charles Wheatstone kehitti Englannissa 1820-luvun puolivälin jälkeen harmonikan kielten kehitykseen paljon vaikuttaneen ja melodiabassoharmonikan esimuotona pidetyn concertinan. Alun perin Wheatstone kutsui kehittämäänsä instrumenttia nimellä "symphonium" vuonna 1825. Siinä oli kummallekin kädelle 12 nappulaa, ja soittaja puhalsi siihen itse suullaan ilmaa. Wheatstone lisäsi Symphoniumiin palkeen 1827 ja alkoi myöhemmin kutsua soitinta concertinaksi. Varhaiset kuvat concertinasta ovat symphoniumin patenttihakemuksessa vuodelta 1829, mutta varsinaisen concertinan Wheatstone patentoi vasta vuonna 1844. kehiteltyään sitä huomattavasti eteenpäin Saksalainen soitinrakentaja Carl Friedrich Uhlig puolestaan kehitti 1830-luvulla "konzertinan" Demianin "accordionin" pohjalta ja ilmeisesti täysin riippumattomasti Wheatstonesta. Charles Wheatstone
Wheatstone kehitteli ensimmäisen soittimensa, jota hän kutsui ”flute harmoniqueksi”, jo 16-vuotiaana 1818. Soitin oli eräänlainen koskettimien avulla soitettava huilu. Sähkön ja elektroniikan historia
Vinyylilevyjä toistava levysoitin on kehitetty 1930-luvulla täysin mekaanisesta gramofonilevyjä soittavasta gramofonista. Stereo-äänilevyt keksittiin jo 1930-luvulla mutta ne yleistyivät vasta 1960-luvulla. Levysoittimella ei pystynyt itse tallentamaan ääntä, vaan levyt piti aina ostaa. Ewald Jürgen Georg von Kleist
Työnsä ohella Von Kleist harrasti luonnontieteellisiä kokeita ja keksi vuonna 1745 Kleistin pullon, ensimmäisen sähköä varastoivan laitteen, huomatessaan laitteen tehoalisäävän toiminnan. Leidenissä kokeellisen fysiikan professori Pieter van Musschenbroek keksi vähän myöhemmin saman ilmiön omin neuvoin, ja hänen julkistettuaan sen tämä ensimmäinen kondensaattori tuli tunnetuksi nimellä Leidenin pullo. Vaikka von Kleist olikin varhainen keksijä, hän ei ollut julkistanut laitettaan ajoissa eikä sitten enää kehittänyt sitä eteenpäin, niin että nykyajan tutkijat antavat suurimman kunnian kondensaattorin alkuvuosien kehitystyöstä Musschenbroekille. Sprinklerijärjestelmä
Ensimmäisen automaattisen sprinklerijärjestelmän patentoi Philip W. Pratt vuonna 1872. Ensimmäisen käyttökelpoisen sprinklerijärjestelmän kehittäjän pidetään kuitenkin Henry S. Parmaleetä, joka paransi Prattin patenttia ja asensi toimivan järjestelmän pianoja valmistavaan tehtaaseensa. Ensimmäinen sprinklerilaitteisto Suomessa asennettiin Finlaysonin tehtaalle Tampereella vuonna 1892. Fender Jazzmaster
Kun Stratocaster tuli vuonna 1954 markkinoille, sen käyttäjiä olivat yleensä rock- ja blues-muusikot. Leo Fender alkoi muutaman vuoden kuluttua työstää uudenlaista kitaraa, joka oli sunnattu nimenomaan jazz-muusikoille. Fender yritti tehdä rungosta mahdollisimman mukavan niille muusikoille, jotka soittivat istuvassa asennossa, mutta kitara ei kuitenkaan saavuttanut suosiotaan jazz-muusikoiden keskuudessa. Sen sijaan Jazzmaster yleistyi monien surf-yhtyeiden, ja myöhemmin myös indie- ja punk-yhtyeiden, keskuudessa. Harmonikka
Saksassa konserttiharmonikkamusiikin historia alkoi 1922, jolloin Paul Hindemith sisällytti soitintehtailija Ernst Hohnerin aloitteesta harmonikan kamarimusiikkikokoonpanoon teoksessaan "Kammermusik no.1". Säveltäjä Hugo Herrmann sävelsi 1927 seitsemän pientä karaktäärikappaletta, "Sieben neue Spielmusiken", joka oli ensimmäinen konserttimusiikkisooloteos harmonikalle. Hohner perusti Trossingeniin "Harmonika-Fachschule"-oppilaitoksen, jonka johtajaksi nimitettiin Herrmann. Korkeatasoisen henkilökunnan ansiosta opinahjo sai mainetta ja houkutteli soittimen opiskelijoita, joista tuli korkeatasoisia konserttiharmonikkataiteilijoita. Opinahjo edisti myös etenkin Hohnerin harmonikkojen teknistä tasoa, ja tehdas nousi teknisen kehityksen kärkikaartiin. Hohner alkoi 1931 julkaista musiikkia ja oppimateriaaleja kaikentyyppisille harmonikoille. Vuonna 1945 saksalaiset konserttiharmonikkasävellykset olivat jo enimmäkseen polyfonisia, ja ensimmäisiä melodiabassoteoksia alkoi ilmestyä 1950-luvulla. Standardibassolle sävellettiin yhä vähemmän konserttimusiikkia. Erkki Kurenniemi
Kurenniemen rakentamille soittimille yhteistä on paitsi digitaaliohjauksen varhainen käyttö myös sekvensserien yhdistäminen syntetisaattoreihin. Syntetisaattoreissaan hän käytti myös ensimmäistä kertaa täysin digitaalista laskuripiireihin perustuvaa lähestymistapaa säveltaajuuden määrittämiseksi. Soitinsuunnittelussaan Kurenniemi tutki myös digitaalisen muistin toteuttamista – ensimmäisen digitaalisen muistin hän rakensi Osmo Lindemanin tilaamaan Dicoon (1969). Piano
Pianon kehitys sai alkunsa dulcimer-tyyppisistä soittimista, joihin keskiajalta lähtien yritettiin lukuisia kertoja liittää koskettimisto ja koneisto. Tämän kehityksen tuloksena eriytyivät ensin klavikordi ja cembalo. Modernin pianon kehittäjänä ja jopa keksijänä pidetään italialaista Bartolomeo Cristoforia (1655–1731). Kolme hänen 1720-luvulla rakentamaansa soitinta on säilynyt, ja niiden koneiston toimintaperiaate on sama kuin modernissa konserttiflyygelissä. Cristofori kutsui rakentamiaan soittimia nimellä "clavicembalo [tai gravicembalo] col piano e forte" eli sananmukaisesti "cembalo, jolla voi soittaa hiljaa () ja voimakkaasti ()" (cembalolla, toisin kuin pianolla, äänenvoimakkuus ei vaihtele sen mukaan, kuinka suurella voimalla koskettimia painetaan). Tämäntyyppisiä soittimia ryhdyttiin pian kutsumaan nimillä fortepiano, josta on tullut suomenkielinen nimitys piano. Pianon rakenne on Christoforin jälkeen merkittävästi kehittynyt. Tärkeitä merkkipaaluja ovat mm. valuraudasta valmistettu tukikehikko, jolloin soittimen kokoa ja kielten jännitystä voitiin huomattavasti lisätä, huovan käyttöönotto nahan sijaan vasaroiden päällysteenä sekä koneiston monet kehitysvaiheet. Kehityksen tuloksena pianon ääni on voimistunut ja tullut kantavammaksi. Elektroninen musiikki
Theremin on elektroninen soitin, jonka kehitti venäläinen Léon Theremin vuonna 1919 vahingossa yrittäessään rakentaa radiota. Theremin on yksi harvoista soittimista, joita soitetaan ilman fyysistä kosketusta. Surbahar
Useimpien lähteiden mukaan surbahar lienee kehittynyt noin vuoden 1825 paikkeilla. Joskus kunnia soittimen keksimisestä menee Ustad Sahebdad Khanille, mutta nykyisten tutkimusten mukaan sen kehittäjä on todennäköisesti ollut lucknowilainen sitaristi Ustad Ghulam Mohammed. Selmer
Selmer on ranskalainen soitinvalmistaja. Yritys perustettiin Pariisissa vuonna 1885. Selmer tunnetaan erityisesti puhallinsoittimistaan. Yrityksen tuotteista etenkin saksofonit ovat saavuttaneet maineensa useiden ammattilaisten soittimina. Selmerin soittimia ovat käyttäneet useat tunnetut jazz-muusikot, kuten John Coltrane, Benny Goodman, Louis Armstrong ja Harry James. Elektroninen musiikki
Syntetisaattorin ohella eniten elektronisen populaarimusiikin kehitykseen vaikuttanut laite on sampleri. Varhaiset samplerit, kuten syntetisaattoritkin, olivat kookkaita ja hinnakkaita – yritykset kuten Fairlight ja New England Digital myivät laitteita, joiden hinta saattoi nousta jopa 100 000 dollariin. 1980-luvun keskivaiheilla tämä kuitenkin muuttui matalahintaisten samplerien kehityksen vuoksi. Sämpleri oli ertiyisen tärkeä hiphop- ja rap-musiikille, jonka taustat toteutettiin tyypillisesti vain kyseistä laitetta hyödyntäen. Wendy Carlos
Wendy Carlosin keskeisenä ansiona voidaan pitää, että hän osoitti syntetisaattoreilla tehdyn musiikin mahdollisuudet ja teki elektronisen musiikin suosituksi suuren yleisön keskuudessa. Carlos julkaisi vuonna 1968 levyn "Switched-on Bach", jossa hän soittaa J. S. Bachin musiikkia Robert Moogin kehittämällä Moog-syntetisaattorilla (levyn nopeat kohdat on nauhoitettu hidastettuna Moogin kömpelön koskettimiston takia). Levystä tuli huikea myyntimenestys ja samalla ensimmäinen platinalevyyn oikeuttavan määrään myynyt klassisen musiikin levy. Se sai niin ikään kolme Grammy-palkintoa. Monia klassisen musiikin puristeja Bachin soittaminen syntetisaattorilla ei miellyttänyt, mutta esimerkiksi arvostettu pianisti Glenn Gould piti Carlosin toisella levyllä ollutta Bachin neljättä "Brandenburgilaista konserttoa" kyseisen teoksen parhaana levytyksenä. Levyt innoittivat myös Isao Tomitaa, josta tuli sittemmin Carlosin ohella tunnetuin klassista musiikkia syntetisaattorille sovittanut artisti. Kawai
Kawai valmisti aluksi Teisco nimellä ensimmäiset syntetisaattorit. Kitara
Leo Fender ja Les Paul keksivät 1940-luvulla itsenäisesti lankkusähkökitaran. Molemmat huomasivat, että jos mikrofonit kiinnitetään kiinteään lankkuun eikä kaikukoppaan, saadaan äänen kiertoilmiö eliminoitua. Leo Fender suunnitteli Fender Telecasterin ja Fender Stratocasterin, kun taas Gibson Les Paul on Les Paulin suunnittelema. Kaikki kolme ovat sähkökitaran klassikkomalleja. Polymoog
Myöhemmässä, 1978 julkaistussa digitaalisessa Sequential Circuits Prophet 5 - syntetisaattorissa on 10 oskillaattoria 5 yhtäaikaiselle äänelle mikroprosessorin lukiessa, mitä kosketinta painetaan ohjaten oskillaattoreita sekä muita parametrejä joko valmiin sointivärin tai käyttäjän luomien asetusten mukaisesti.. Rhodes
Rhodes on Harold Rhodesin (28. joulukuuta 1910 San Fernando, Kalifornia – 17. joulukuuta 2000 Canoga Park, Kalifornia) kehittämä ja patentoima, sittemmin Fender Companyn ja CBS:n valmistama sähköpiano. Sen tunnistettava ja vivahteikas ääni on tullut tutuksi erityisesti jazz- ja rock-musiikin saralla. Rhodes-pianot ovat painavia ja siten vaikeasti roudattavia, joten niitä käytetään nykyään harvemmin keikkapianoina. Sen sijaan yhä useammin käytetään syntetisaattoreita, joissa on digitaalisesti mallinnettu Rhodes-ääni. Sähkön ja elektroniikan historia
1800-luvulla sähkötekniikan kehittäminen oli vielä monen keksijän varsin henkilökohtaisten saavutusten varassa. Michael Faraday keksi 1821 ensimmäisen alkeellisen sähkömoottorin sekä kymmenen vuotta myöhemmin sähkömagneettisen induktion. Dynamoja, varhaisia sähkögeneraattoreita, alettiin rakentaa 1830-luvulla. Samuel Morse keksi 1837 sähkölennättimen. Antonio Meucci esitteli vuonna 1860 puhelimen. Sähkömekaaninen rele keksittiin 1840-luvulla ja sitä käytettiin aluksi mm. lennättimissä. Langaton lennätin kehitettiin 1890-luvulla ja sitä paranneltiin monista yksityiskohdistä 1900-luvun alussa. Thomas Alva Edison oli tuottelias keksijä, jonka merkittävimpiä saavutuksia olivat fonografi 1877 ja sähkövalaistus vuonna 1879. Guglielmo Marconi keksi radion vuonna 1896. Erilaisia sähkögeneraattoreita kehiteltiin 1800-luvun kuluessa ja sähköä alettiin jo tuottaa kaupallisestikin 1800-luvun lopulla.