Ketkä veivät haltille sen ensimmäisen vieraskirjan?
Halti
Rajapyykin 303B vieressä on peltisessä laatikossa vieraskirja, johon jokainen Haltin "valloittaja" voi merkitä nimensä. Ensimmäisen kirjan Haltille vei naiskolmikko elokuun 2. päivä vuonna 1933. Tuon pienen retkikunnan naiset olivat matkan suunnittelijana ja rahastonhoitajana toiminut Anna Lehtonen, ruuan laittajana toiminut Inkeri Arajärvi ja valokuvaajana ja aamukahvin keittäjänä toiminut Kaarina Kari. Viimeksi mainittu on kirjoittanut ystäväpiirinsä retkistä Suomen erävaelluksen alkuaikoina 1930-luvulla kirjan "Haltin valloitus" ja ehkä tämän vuoksi häntä pidetään useissa lähteissä naisvaeltajien johtajana. Retkikunnan painavat varusteet kuten teltta ja muonat kulkivat Haltin retkellä poron selässä ja kolmen naisen lisäksi retkeen osallistui poron hoitajana ja oppaana 66-vuotias lappalainen Piera Roksi. Oppaana Pierasta ei tosin ollut suurta hyötyä: hän tunsi kyllä porot, mutta ei Haltin seutua, eikä osannut myöskään lukea karttaa. Kilpisjärvi
Vuonna 1926 Suomen, Ruotsin ja Norjan rajalle, noin 10 kilometriä Kilpisjärven kylältä länteen, pystytettiin Kolmen valtakunnan rajapyykki vuonna 1897 rakennetun kivisen rajamerkin paikalle. Ensimmäiset tunturiretkeilijät saapuivat Kilpisjärvelle 1930-luvulla, jolloin Kaarina Kari, Anna Lehtonen ja Inkeri Arajärvi myös veivät ensimmäisen vieraskirjan Haltin huipulle. Suomen Matkailuliiton retkeilymaja avattiin vuonna 1937, vaikka tie Kilpisjärvelle valmistui vasta jatkosodan aikana vuonna 1941.
Huhtikuun lopulla 1945 Kilpisjärvellä käytiin Lapin sodan viimeiset taistelut suomalaisten joukkojen ja vetäytyvien saksalaisten välillä. Viimeiset saksalaiset poistuivat maasta 27. huhtikuuta, jolloin suomalaiset sotilaat pystyttivät Suomen lipun kolmen valtakunnan rajalle. Kilpisjärvellä valtatien varrella on kaksi aiheeseen liittyvää muistomerkkiä: sodan viimeisten tykinlaukausten muistomerkki Muotkatakan kohdalla, Kilpisjärven eteläpuolella, ja toisen maailmansodan viimeisen taistelun muistomerkki Kilpisjärven retkeilykeskuksen kohdalla.
Tonga
Tonga sai vahvat eurooppalaiset yhteydet, kun James Cook kävi saarilla ensin vuonna 1773 ja toistamiseen vuonna 1777. Hän kutsui saaria Ystävällisyydensaariksi, koska oli saanut asukkailta lämpimän vastaanoton ja saanut heiltä tarvikkeita. Mainetta saanut Bountyn kapina sattui Haʻapain saarten edustalla vuonna 1789. Ranskalaiset ja espanjalaisetkin kävivät Tongalla, mutta heidän vaikutuksensa jäi mitättömiksi. Espanjalainen Don Francisco Antonio Mourelle väitti Vavaʻun saariryhmän kuuluvan Espanjalle ja Alessandro Malaspina lähetettiin tutkimaan espanjalaisten mahdollisuutta perustaa Tyynelle valtamarelle siirtomaita, mutta epäonnistui. Näin Tongasta tuli ainoa eteläisen Tyynen valtameren valtio, joka piti alkuperäisen hallintorakenteen, eikä joutunut siirtomaaksi. Ensimmäiset Tongaan pysyvästi muuttaneet eurooppalaiset olivat kuusi vuonna 1796 "Otter"-laivasta karannutta sotilaskarkuria. Tongan historia kirjoitettiin ylös vasta eurooppalaisten saavuttua 1800-luvulla. Sitä ennen historia oli siirtynyt sukupolvelta toiselle suullisesti. Anjalan liitto
Kuningas Kustaa III sai tietää Liikkalan kirjeestä heti tuoreeltaan. Hän vaati komentaja C. G. Armfeltia kirjoittamaan kuninkaalleen uskollisuudenvalan ja keräämään siihen upseereiltaan allekirjoituksen, jolla nämä lupaavat taistella vaikka viimeiseen mieheen. Valakirja syntyi, mutta se ei ollut aivan kuninkaan toivoma.
Niin sanotussa Anjalan liittokirjassa 12. elokuuta 1788 113 upseeria kyllä vakuuttaa uskollisuuttaan, mutta he myös puolustavat niin sanottuja Liikkalan miehiä, pitävät sotaa Ruotsin hyökkäyssotana, arvioivat sotilaallisen tilanteen toivottomaksi ja vaativat muun muassa rauhaa, valtiopäivien koollekutsumista ja armeijan kotiuttamista. Kirjeessä allekirjoittajat kertovat kääntyneensä rauhan asiassa Katariina II:n puoleen. Jos tämä ei suostuisi kunnialliseen rauhaan, upseerit lupasivat puolustaa valtakunnan rajaa viimeiseen veripisaraan. HMS Dunedin
Alus oli huollossa vuoden 1940 alussa, jolloin alukselle asennettiin tyypin 286M tutka. Alus siirrettiin palvelukseen palatessaan Pohjois-Amerikan ja Länsi-Intian asemalle, jossa palvellessaan se pysäytti maaliskuussa saksalaisen kauppalaivan "Heidelbergin", jonka miehistö upotti aluksensa ennen valtausta. Muutaman päivän kuluttua "Dunedin" pysäytti ja valtasi yhdessä Kanadan laivaston hävittäjän HMCS "Assiniboinen" kanssa saksalaisen kauppalaivan lähellä Jamaikaa "Hannoverin", josta rakennettiin myöhemmin ensimmäinen Kuninkaallisen laivaston saattuetukialus "HMS Audacity". Galápagossaaret
Galápagossaarilla vieraili de Berlangan jälkeen useita espanjalaisia aluksia, ja niistä tuli myös merirosvojen tukikohta. Englantilaiset merirosvot kaappasivat 1600- ja 1700-luvuilla useita kauppalaivoja Tyynellämerellä. Tunnetuimpia heistä olivat John Cooke, jonka mukana saarilla olivat vuonna 1684 muun muassa William Dampier, joka kirjoitti teoksessaan "A New Voyage Round the World" ensimmäisen laajan kuvauksen saarista, ja Ambrose Cowley, joka teki ensimmäisen kartan niistä. Archibald Gracie
Gracie nousi Titanicille 10. huhtikuuta 1912 Southamptonissa ja hänen hyttinsä oli C-51. Tuolloin elettiin aikoja, jolloin herrasmiehillä oli tapana tarjota palveluksiaan naisille, jotka matkustivat ilman "suojelijaa". Tälläkin matkalla Gracie otti suojelukseensa neljä "suojelematonta" ensimmäisen luokan naista. Heidän lisäkseen Gracie seurusteli laivalla paljon Isidor ja Ida Strausin kanssa sekä muutamien kirjailijoiden, kuten rouva Helen Chruchill Candeen. Kalaja (Reisjärvi)
Ensimmäiset tunnetut asukkaat saapuivat Kalajanjärven rantamaisemiin 1550-luvun alkupuoliskolla. Nimet Köyhäinperä ja Köyhäinjärvi mainitaan Pohjois-Pohjanmaan historiassa viitaten varattomuuteen. Uudisasukkaat Lauri Loustinen sekä Antti ja Lauri Lukkinen (tai Lokkinen) asuttivat tilojaan Köyhänjärven rannoilla pieniä tilojaan vuoden 1566 tienoilla. Tilat olivat jo silloin liian pieniä ja niitä yritettiin yhdistää ilman menestystä. Tilojen autioitumisen jälkeen "Köyhä"-nimi sai alkunsa alueeseen viitaten. Osmussaari
Saaren ruotsinkielinen nimi Odensholm tulee Odinin nimestä, joka legendan mukaan haudattiin saarelle. Vironruotsalaiset asuttivat Osmussaaren 1300-luvulla, mutta historiallisia lähteitä saaresta ennen 1700-lukua on vain vähän. Ensimmäiset asukkaat tulivat eri tutkijoiden mukaan joko ulkomailta Suomesta ja Ruotsista, tai Viron mannermaalta. 1700-luvun alussa kulkutaudit tappoivat suuren osan saaren väestöstä. Tyhjentyneet alueet asutettiin kuitenkin nopeasti uudelleen. Vuonna 1776 saarelle rakennettiin kirkko, josta on ehjänä enää osa sen tornista ja seinistä. Paikalla oli myös hautausmaa, mikä on nyt jo tuhoutunut kokonaan. Vuonna 1850 saarelle rakennettiin majakka, joka on sekin nyt jo tuhoutunut toisen maailmansodan aikana. Saarelle rakennettiin koulu, joka toimi vuodesta 1883, mutta joutui lopettamaan jo kymmenen vuotta myöhemmin. Koulu avattiin uudelleen 1910, mutta se joutui tällöinkin lopettamaan pian toimintansa ensimmäisen maailmansodan sytyttyä. Bealen salakirjoitukset
Yhdysvalloissa Virginian osavaltion Lynchburgin kaupungissa sijainneeseen hotelli Washingtoniin majoittui tammikuussa 1820 ja uudelleen tammikuussa 1822 mies, joka ilmoitti nimekseen Thomas J. Beale. Jälkimmäisellä käynnillä hän jätti hotellin omistajan haltuun lukitun laatikon, jonka sisällöksi ilmoitti "arvokkaita ja tärkeitä papereita". Hän lähetti tälle ohjeen avata laatikko kymmenen vuoden kuluttua, mikäli jättäjä ei sitä noutaisi. Samalla lähettäjä lupasi myös toimittaa sen sisällön tulkitsemiseen tarvittavan avaimen. Avainta ei kuulunut, ja hotellinpitäjä Robert Morriss avasi laatikon kesällä 1845. Reisjärvi
Kustaa Vaasa alkoi tukea savolaisten kaskenpolttajien siirtymistä pohjoisemmaksi 1500-luvun puolivälistä alkaen. Tavoitteena oli Pähkinäsaaren rauhan rajan turvaaminen ja siirtäminenkin uudisasutuksen avulla. Reisjärven ensimmäiset tunnetut vakituiset asukkaat olivatkin savolaiset kaskenpolttajat Pekka Heikinpoika Räisänen, Heikki Parkkinen ja Antti Pesoinen, jotka mainittiin vuonna 1556 kruunun kirjanpidon sakkoluettelossa. Anna-Maria Vilkunan mukaan lähinnä Juvalta ja Rantasalmelta peräisin olleet talonpojat asuttivat aluksi erityisesti Vuohto- ja Kiljanjärven rantoja. Erään teorian mukaan Reisjärvi-nimi olisi syntynyt Pekka Räisäsen mukaan, jolloin seutua olisi kutsuttu ensin Räisjärveksi, josta nimi olisi myöhemmin muuttunut Reisjärveksi. Plaza Hotel
Alun perin Plaza Hotel majoitti ensisijaisesti lähinnä hyvin varakkaita yhdysvaltalaisia. Huomattavan ja tunnetun yhdysvaltalaisen Vanderbiltin suvun edustajat herra ja rouva Alfred Gwynne Vanderbilt olivat ensimmäisiä, jotka hotelliin sisään kirjautuivat. Nykyään heidän kunniakseen hotellissa on ylellinen ja loistokkaasti sisustettu Vanderbilt -sviitti, jossa on mm. kolme makuuhuonetta ja joka on yleensä valtioiden päämiesten, kuninkaallisten sekä muiden tärkeiden vieraiden käytössä. Mannheim
Mannheim mainitaan asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 764. Pitkään se oli vain vähäinen kalastajakylä. Vuodesta 1284 alkaen se oli osa Wittelsbachin pfalzkreivin maita. Laajempaa merkitystä se sai vasta vuonna 1349, kun sinne rakennettiin Eichelsheimin tulli verottamaan ohi kulkevaa laivaliikennettä. Vuonna 1415 saksalais-roomalainen keisari Sigismund vangitutti viraltapannun vastapaavi Johannes XXIII:n Mannheimiin. Montserrat
Montserratin ensimmäiset asukkaat saapuivat noin 3000 vuotta ennen ajanlaskun alkua., ja myöhemmin saarelle tuli karibeja. Saari oli kuitenkin asumaton, kun Kristoffer Kolumbus näki saaren marraskuussa 1493 ja nimesi sen espanjalaisen Montserratin luostarin mukaan. Saaren asuttivat 1632 läheisen Saint Kittsin kuvernöörin Thomas Warnerin lähettämät irlantilaiset. Samana vuonna saaresta tuli Englannin siirtomaa. Montserratissa alettiin kasvattaa tupakkaa ja indigoa sekä myöhemmin puuvillaa ja sokeria. Thousand Islands
Thousand Islandsin ensimmäisiä asukkaita olivat irokeesit, jotka kutsuivat sitä "Manatoanaksi" eli 'Suuren Hengen puutarhaksi'. Nykyinen nimi esiintyi ensimmäisen kerran Jean Desbayes’n piirtämässä kartassa vuodelta 1687, jossa saarille oli annettu ranskankielinen nimi "Les Milles Iles" eli ’tuhat saarta’. Mustat laivat
Ensimmäinen kohtaaminen japanilaisten ja eurooppalaisten välillä tapahtui vuonna 1542 tai 1543, kun portugalilainen Okinawalle matkalla ollut laiva teki haaksirikon japanilaiselle saarelle. Portugalilaisten "naut" olivat kolmi- tai nelimastoisia karakkeja, jotka oli suojattu tervalla tai piellä ja siten mustia. Portugalilaisten jälkeen maahan saapui espanjalaisia ja hollantilaisia. Ulkomaalaisia pidettiin sivistymättöminä, mutta heihin suhtauduttiin avoimesti ja heidän kanssaan käytiin kauppaa. Heidän annettiin myös levittää kristinuskoa. Vähitellen asennoituminen kuitenkin muuttui, ja 1600-luvun alussa valtaan noussut Tokugawa-sotilashallinto alkoi pitää uskontoa uhkana maan vakaudelle ja omalle vallalleen. Japani sulkeutui asteittain eurooppalaisilta, ja kristinuskon harjoittaminen kiellettiin. Vain hollantilaisten sallittiin jäädä harjoittamaan kauppaa Dejiman saarelle Nagasakin edustalle. Nämä eristäytymiseen johtaneet lait tunnetaan "sakoku"-säädöksinä. Joensuun kartano
Joensuun kartano oli keskiajalla rälssisäteri. Ensimmäinen nimeltä tunnettu kartanoon liittyvä henkilö on Petrus de Åminne 1300-luvun puolivälistä. Vuosisadan lopulla sinne ilmestyvät Horn-suvun johtomiehet. Vuonna 1407 sai Henrik Olofsson Horn kartanoon rälssikirjan. Horn-suvun omistuksessa kartano oli lähes viisisataa vuotta. 1500-luvulla tilalla tiedetään olleen kivinen päärakennus. Kartanon asuinkäyttö päättyi vuoteen 1599, jolloin Kaarle-herttuan joukot tekivät sinne ryöstöretken. Tulipalo tuhosi kartanon päärakennuksen 1690, ja sinne siirrettiin rakennuksia toisaalta. Viimeisen Hornin, Catharina Ebba Hornin, kuoltua kartanon osti 1782 skotlantilaissyntyinen Ruotsissa vaikuttanut kauppias George Seton. Tämän kuoltua se siirtyi 1780-luvulla Armfeltin suvulle, ensin Gustaf Mauritz Armfeltin isän Magnus Wilhelm Armfeltin nimiin. 1830-luvulla kartanon omisti lyhyen aikaa Gustaf Mauritzin pojan Gustaf Magnusin anoppi Sarah Cuthbert-Brooke, myöhemmin vapaaherratar Klinckowström, joka teki siitä sääntöperintötilan. Åminnen viimeinen kreivi oli Carl Alexander Armfelt, jonka kuoltua lapsettomana kartano siirtyi sääntöperintötilana sisarenpojan kautta von Knorringin suvussa periytyväksi. Kartanon osti von Knorringeilta vuonna 2001 Björn Wahlroos 59 miljoonalla markalla. Wrangelinsaari
Ensimmäinen saarelle todennäköisesti astunut eurooppalainen oli vuonna 1866 sinne saapunut saksalainen valaanpyytäjä Eduard Dallmann. Seuraavana vuonna 1867 saaren havaitsi yhdysvaltalainen valaanpyytäjä Thomas Long, joka piirsi siitä muistiin ääriviivat ja nimesi sen Wrangelinmaaksi, sillä hän tunsi Wrangelin kertomuksen. Vielä ei tiedetty, oliko se saari, mutta saareksi sen osoitti 1879 matkaan lähtenyt kapteeni George W. De Long, jonka komennossa oli parkki "Jeannette". Parkki upposi, mutta osa miehistöstä pelastui. Parkkia etsimään lähti vuonna 1881 yhdysvaltalainen "USRC Thomas Corwin" kapteeni Calvin Hooperin johdolla. Alus rantautui saarelle, joka sai tuolloin nimen New Columbia, mutta käynti jäi lyhyeksi. Laivalla lääkärinä ollut Irving C. Rosse kirjoitti retkestä kirjan "The First Landing on Wrangel Island". Seychellit
Ensimmäiset ranskalaiset asettuivat saarille vuonna 1742 ja ottivat ne haltuunsa vuonna 1756. Saarille tulleet ranskalaiset siirtolaiset alkoivat viljellä kookospähkinöitä ja mausteita. Saarilta vietiin puutavaraa Ranskaan laivanteollisuuden tarpeisiin. Saaret saivat nimen "Isle de Séchelles" Ludvig XV:n valtiovarainministerin Jean Moreau de Séchellesin mukaan. Saarten nimi myöhemmin muutettiin englanninkieliseen muotoon "Seychelles "eli suomeksi "Seychellit". Yhdistynyt kuningaskunta alkoi ottaa saaria haltuunsa 1700-luvun lopussa ja sai ne itselleen 1800-luvulla. Seychellejä hallittiin Mauritiukselta, kunnes saarille nimitettiin oma kenraalikuvernööri. Vuonna 1903 saarista tuli Britannian kruununsiirtomaa. Pyhän Henrikin saarnahuone
1930-luvulla kiinnitettiin huomiota jo 1800-luvun alusta peräisin olevaan saarnahuoneessa vierailevien tapaan kaivertaa nimikirjaimensa sen hirsiseiniin. Kappelin seinille ripustettiinkin kieltotauluja ja paikalle tuotiin vieraskirja nimikirjoituksia varten. Myöhemmin kaiverruksia on kuitenkin alettu arvostamaan ja nykyään niiden katsotaan kasvattavan rakennuksen historiallista arvoa. Tornio ja ensimmäinen maailmansota
Viralliset avajaiset järjestettiin vasta viikkoa myöhemmin eli 18. elokuuta 1915, jolloin 250 Theresienstadtin vankileiriltä lähetettyä venäläistä sotainvalidia saapui Haaparannalle. Vastaanottajina oli m.m. kenraalikuvernööri Albert Seyn, Oldenburgin prinssi Aleksanteri, Oulun läänin kuvernööri af Enehjelm, kunniakomppania, soittokunta ja paljon yleisöä. Kuljetusten järjestelyissä keskeistä roolia näytellyt prinssi Carl ja hänen puolisonsa prinsessa Ingeborg vierailivat rajalla maaliskuussa 1916. Myöhemmin rajakaupungeissa vieraili myös Venäjän hovia lähellä oleva suuriruhtinas Kirill. Akateeminen Karjala-Seura
AKS:n valajäseneksi päästiin vannomalla uskollisuudenvala, minkä jälkeen sai rintaansa numeroidun jäsenmerkin. Valan tekstin laativat perimätiedon mukaan Kaila ja Simelius yhdessä, joskin Räikkönen otti siitä myöhemmin kunnian itselleen. Valatilaisuuksia järjestettiin 1923 alkaen kahdesti vuodessa, Snellmannin päivänä ja Itsenäisyyspäivänä. Keväällä 1924 otettiin käyttöön myös valakirja, josta lipun ohella tuli toinen seuran keskeinen riittiesine. Kirjaan merkittiin valajäsenten nimet, tosin varhaisimpien jäsenten nimiä ei saatu kaikkia. Eronneiden jäsenten oli palautettava jäsenmerkkinsä ja myöhemmin otettiin tavaksi murskata ne rituaalisesti alasimella. Madeira
Madeiran saariryhmän virallinen kirjoitettu historia alkoi vuonna 1418, kun portugalilaisen prinssin Henrik Purjehtijan palveluksessa purjehtineet João Gonçalves Zarco ja Tristão Vaz Teixeira ajautuivat myrskyssä Porto Santon saarelle, joka sai nimekseen Porto Santo eli "Pyhä satama". Seuraavana vuonna saarille järjestettiin tutkimusmatka. Italialainen aatelismies Bartolomeu Perestrello sai tehtäväkseen asuttaa Porto Santon ja Zarco ja Teixeira lähetettiin tutkimaan Madeiraa. Kiinan historia
Mongolit olivat ensimmäinen Kiinaa hallinnut vierasperäinen kansa, vaikka he eivät 1200-luvun alussa olleet edes luku- ja kirjoitustaitoinen kansa. Mongolit olivat eteviä sodankävijöitä, mutta paimentolaisuudella elantonsa saaneet mongolit tavoittelivat pääasiassa laidunmaata karjalleen. Paikoilleen asettuneen siviilihallinnon perustaminen oli mongoleille vieras ajatus ja tavallisesti mongolit surmasivat tai orjuuttivat valloitettujen maiden väestön ja ottivat haltuunsa näiden maat. Tilanne kuitenkin muuttui, kun Liao-dynastian kuningashuoneen jälkeläinen Yelü Chucai, joka kohosi mongolikaanin tärkeäksi neuvonantajaksi, huomautti tälle että säästämällä han-kiinalaisten hengen ja verottamalla näitä, hän pystyisi keräämään suuret rikkaudet. Ögödei-Kaani huomasi ehdotuksen järkevyyden ja valloitetuilla alueilla suoritetuista joukkomurhista luovuttiin. Useita kymmeniä vuosia myöhemmin Kublai-kaanin aikana valloitettu Etelä-Kiina alistettiin huomattavasti verettömämmin.
Hallinnollisesti mongoleilla ei ollut mitään keinoa kerätä veroja, joten maa jaettiin läänityksiin ja veronkanto-oikeus myytiin keskiaasialaisille muslimikauppiaille. Myöhemmin otettiin käyttöön myös kaupankäyntiin liittyvät verot. Kublai-kaani kehitti edelleen maan hallintoa. Etelä-Kiinan valloituksen jälkeen maa jaettiin maakuntiin ja mongolien hallintotapa alkoi kiinalaistua. Merkittävin ero aikaisempaan oli, että virkatutkinnot lakkautettiin ja virat tulivat perinnöllisiksi. Han-kiinalaista väestöä syrjittiin ja ylimmät virat annettiin mongoleille ja muille ei-kiinalaisille. Ulkomaalaisten suosiminen selittää Marco Polon saaman korkean aseman valtakunnan hovissa. Kublai-kaani teki Beijingistä maan talvipääkaupungin ja kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun Beijing oli koko Kiinan pääkaupunki. Samalla mongolihallinnon painopiste siirtyi Mongoliasta varsinaisen Kiinan alueelle. Kublai-kaani omaksui myös kiinalaisen dynastianimen Yuan. Beijing kasvoi mongolivallassa suureksi metropoliksi, mutta sen ympäristö ei kyennyt ruokkimaan kasvavaa väestöä, joten viljaa oli tuotava etelästä. Yuan-dynastian aikaan tultaessa Keisarinkanava oli rappeutunut, sillä se oli jäänyt vaille käyttöä Song-dynastian menetettyä maan pohjoisosat. Kanava kunnostettiin ja se ulotettiin Beijingiin asti. Myös merikuljetusten merkitys kasvoi. Madeiran historia
Vuonna 1803 Madeiralla nousi ennennäkemättömän suuri tulva, joka aiheutti suurta hävitystä varsinkin Funchalissa. Tulvavesi tuhosi siltoja ja taloja, ja ainakin 600 ihmistä kuoli. Britit miehittivät Madeiran kahdesti 1800-luvun alussa Napoleonin sotien aikana. Ensimmäinen miehitys kesti vuodesta 1801 vuoteen 1802. Britit miehittivät saaren uudestaan vuonna 1807 jääden sinne vuoteen 1814 asti, jonka jälkeen monet saarella asemissa olleista 4 000 brittisotilaasta jäi asumaan saarelle pysyvästi ja meni naimisiin paikallisten naisten kanssa. Monia englantilaisia oli muuttanut Madeiralle jo 1700-luvulla lähinnä viininviljelijöiksi ja Napoleonin sotien aikana ja niiden jälkeen heitä saapui lisää. Napoleonia Saint Helenan saarelle kuljettanut alus kävi vuonna 1815 Funchalin satamassa. Ainoa henkilö joka sai luvan vierailla laivassa oli englantilainen konsuli Henry Veitch. Veitch kuitenkin erotettiin tapaamisen johdosta hetkeksi virastaan, sillä hän oli erehdyksissään kutsunut Napoleonia tittelillä ""Your Majesty"". Jotkut sotien jälkeen Madeiralle saapuneista brittikauppiaista perustivat merkittäviä kauppiassukuja, kuten alkujaan liikekumppaneita olleet Charles Blandy ja Thomas Slap Leacock. Landnámabók
Landnámabók (”Maanasuttamiskirja”) on keskiajan Islannissa laadittu kertomus Islannin löytämisestä 800-luvun lopulla ja sen jälkeen alkaneesta saaren asuttamisesta. "Landnámabókin " varhaisin versio on todennäköisesti laadittu 1100-luvun alkupuolella, sillä yhdessä sen säilyneistä versioista (Hauksbók) mainitaan tuolloin vaikuttaneiden Ari Viisaan (isl. "inn fróði" Þorgilsson) ja Kolskeggr Viisaan (isl " inn vitri" Asbjarnsson) olleen ensimmäisiä, jotka kirjoittivat muistiin asioita Islannin asuttamisesta. "Landnámabókia " ei ole suomennettu. Rendleshamin ufotapaus
Tämä ensimmäinen julkisuuteen tullut ensi käden todiste oli tukikohdan komentajan everstiluutnantti Charles I. Haltin Britannian puolustusministeriölle kirjoittama selonteko tapahtumista. "Haltin muistiona" tunnettu asiakirja tuli julkisuuteen Yhdysvalloissa Yhdysvaltain tiedonvapauslain nojalla vuonna 1983. Muistio oli päivätty 13. tammikuuta 1981 ja merkitty otsikolla "selittämättömät valot". Kahden viikon viive tapahtumien ja sitä koskevan selonteon toimittamisessa saattoi johtaa virheisiin päivämäärissä ja ajankohdissa. Muistiota ei ollut millään tavoin luokiteltu salaiseksi. Seiskari
Seiskari on ensimmäinen Suomenlahden ulkosaarista, joka mainitaan asiakirjoissa. Vuonna 1395 tallinnalaiset kauppiaat ajautuivat vahingossa Seiskariin, josta he jatkoivat matkaa Retusaareen (nykyiseen Kronstadtiin). Koska heillä ei ollut asianmukaista lupaa kaupantekoon, heidät otettiin kiinni luvattomasta idänkaupasta Viipurin linnanisännän Erengisle Niilonpojan vartioalukselle ja heidän lastinsa takavarikoitiin. Tapahtumasta on säilynyt selonteko, jonka Niilonpoika laati Tallinnan raadille. K. J. Ståhlberg
Ståhlberg ei pitänyt matkustamisesta eikä valtiovierailuista, ja niinpä hän ei kutsuista ja kehotuksista huolimatta tehnyt presidenttikautensa aikana yhtään vierailua ulkomaille ja otti vastaan ainoastaan yhden valtiovieraan, Viron riigivaneman Konstantin Pätsin toukokuussa 1922. Viron valtionpäämiehen tekemä vierailu oli ensimmäinen virallinen valtiovierailu itsenäiseen Suomeen. Suomen Tukholman-suurlähettiläs Werner Söderhjelm esitti toistuvasti Ståhlbergille vierailua läntiseen naapuriin, mutta Ståhlberg pysyi kannassaan: "Matkustelkoot seuraajani sitten niin paljon kuin haluavat." Ensimmäisen Suomen presidentin virallisen vierailun ulkomaille teki vasta presidentti Relander. Luettelo Yhdysvaltain ulkoministereiden ulkomaanmatkoista
Ensimmäinen Yhdysvaltain ulkoministeri joka teki ulkomaanmatkan oli William H. Seward hän vieraili Tanskan Länsi-Intiassa vuonna 1866. Yhdysvaltain ulkoministereiden vierailut ovat suuntautuneet alkuvuosina pääasiassa vain Pohjois- Keski- ja Etelä-Amerikan valtioihin sekä Karibian saarille. John Hay oli ensimmäinen ulkoministeri joka vieraili Euroopassa. Cordell Hull oli ensimmäinen Aasiassa vierailut ulkoministeri. William P. Rogers oli ensimmäinen ulkoministeri, joka teki valtiovierailun Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan. Ensimmäinen ristiretki
Aleksios antoi 2 000-henkisen armeijansa Tatikiosin komennettavaksi ja käski johdattaa ristiretkeläiset sotaretkeen Vähä-Aasian kautta. Ensimmäinen hyökkäyksen kohde oli seldžukkien sulttaanin pääkaupunki Nikaia, aivan kuten kansan ristiretkelläkin. Toukokuun 14. päivänä vuonna 1097 alkanut Nikean piiritys sattui turkkilaisten kannalta ikävään aikaan, sillä Kilij Arslan I oli sotimassa danišmendidejä vastaan Keski-Turkissa. Arslanin kuultua läntisten armeijoiden hyökkäyksestä, hän lähti oitis puolustamaan kaupunkia. Piiritys päättyi turkkilaisten antautumiseen Bysantille 19. kesäkuuta. Ristiretkeläisiä ei päästetty kaupunkiin kuin pienissä joukoissa kerrallaan, koska heidän pelättiin ryöstävän Bysantille arvokas kaupunki. Piirityksen jälkeen seuraavaksi päämääräksi otettiin Jerusalemin ”vapauttaminen vääräuskoisista”. Blois’n kreivi Stefan II kirjoitti optimistisesti kirjeessään vaimollensa, että Jerusalemiin pääsy kestäisi enää vain viisi viikkoa. Sota venyi kuitenkin kahden vuoden mittaiseksi. José Raúl Capablanca
19. helmikuuta 1911 San Sebastiánissa, espanjalaisessa kylpyläkaupungissa, toimiva Gran Casino järjesti kansainvälisen turnauksen, johon oli kutsuttu vain shakkimestareita, jotka olivat saavuttaneet vähintään kaksi kertaa kolmannen sijan kansainvälisissä turnauksissa. Ainoana poikkeuksena oli Capablanca. Käytännössä kaikki sen ajan parhaat pelaajat osallistuivat turnaukseen Laskeria lukuun ottamatta. Etenkin Ossip Bernstein ja Aron Nimzowitsch vastustivat Capablancan osallistumista, sillä hän ei ollut osoittanut vahvuuttaan kansainvälisissä turnauksissa. Capablanca kuitenkin yllätti voittamalla heidät molemmat ja samalla koko turnauksen puolen pisteen erolla jaetulle toiselle sijalle tulleisiin Akiba Rubinsteiniin ja Milan Vidmariin. Capablanca sai myös ensimmäisen kierroksen pelistään Bernsteinia vastaan turnauksen ensimmäisen kauneuspalkinnon. Ounasloma
Ounasloma toimii jo neljännessä suoraan alenevassa polvessa. Matkailun juuret ovat Lapin vanhimmat ja alkavat jo vuodelta 1924, jolloin Anna Kreeta ja Fredrik Vuontisjärvi alkoivat majoittaa kodissaan matkailijoita ja perustivat Hetan Majatalon. Sotien jälkeen tehtiin ensimmäinen sukupolvenvaihdos. Kalle ja Maija Vuontisjärvi perustivat kestikievarin ja saivat Suomen viimeiset kestikievarioikeudet. Vuonna 1960 Kalle ja Maija Vuontisjärvi laajensivat majataloa ja perustivat leirintäalueen Närpistöjoen ja Ounasjärven väliin jäävälle hiekkakankaalle. Ensimmäinen mökki rakennettiin vuonna 1963, jolloin alkoi mökkien vuokraustoiminta. Vuonna 1985 tehtiin seuraava sukupolvenvaihdos ja nimi vaihtui Leirikentästä Ounaslomaksi. Ounasloman yrittäjäksi alkoi Maijan ja Kallen poika Alpo ja Hetan Majataloa jatkoi Alpon veli Matti. Ounasloman ensimmäinen hyvin varusteltu mökki eli huvila rakennettiin 1987. Näin telttailu väheni ja mökkien vuokraus yleistyi Ounaslomassa 80-luvulla. Nykyaikaiset huvilat rakennettiin vuosina 1987 ja 1997. Länsi-Uusi-Guinea
Länsi-Uuden-Guinean kirjoitettu historia alkaa pääosin eurooppalaisten tulosta, joskin jo vanhoista indonesialaisista lähteistä löytyy mainintoja yhteyksistä alueelle. Espanjalaiset, portugalilaiset ja alankomaiset vierailivat Länsi-Uuden-Guinean rannikolla 1500-luvulta lähtien. Alankomaat perusti alueelle ensimmäisen pysyvän tukikohdan vuonna 1828 ja julisti alueen siirtomaakseen. Juvan kartano
Asiakirjoissa Juvan kartano mainitaan ensimmäisen kerran 1464. Vuonna 1556 kartano siirtyi maanvaihtokaupalla kuningas Kustaa Vaasan haltuun, joka teki siitä kuninkaankartanon. Kuningas itse vieraili paikalla kesällä 1558. Kymmenen vuotta myöhemmin hallitsijaksi noussut Juhana III antoi kartanon Fleming-sukuun kuuluneelle Hans Eriksonille, joka oli muutamaa vuotta aikaisemmin rakennuttanut Brinkhallin kartanon ja omisti myös Turussa sijaitsevan Brinkkalan talon. Varkaus (kaupunki)
Ensimmäinen kirjallinen maininta löytyy vuodelta 1323 Pähkinäsaaren rauhankirjasta, jossa yhtenä rajamerkkinä mainitaan Sithin (nykyinen Siitinselkä) rannalla sijaitseva lappalaisten talvikylä. Vakituista asutusta alueelle alkoi syntyä 1400-luvulla Olavinlinnan (keskiaikainen linna Savonlinnassa) valmistumisen aikoihin ja seuraavan vuosisadan vaihteen seutuvilla perustettiin Varkauteen kruunun kalastamo. Varkaus oli lähellä saada kaupunkioikeudet jo 1700-luvulla, mutta ne saikin Kuopio. Water Island
Ensimmäiset tunnetut asukkaat Water Islandilla olivat 1400-luvulla saapuneet Taino-intiaanit. Nimen Water Island () antoivat eurooppalaiset saaren juomavesivarojen johdosta. Useimmilla Pienten Antillien saarilla on puutetta luonnollisista juotavaksi kelpaavan veden lähteistä. Tanskalaiset ottivat saaren haltuunsa vuonna 1769. Tanskan hallussa nykyiset Yhdysvaltain Neitsytsaaret olivat Tanskan Länsi-Intian nimellä vuoteen 1917, jolloin ne myytiin Yhdysvalloille lukuun ottamatta Water Islandia. Lopulta sekin myytiin Yhdysvalloille vuonna 1944 10 000 dollarin hinnasta. Vuosina 1944–1950 saari oli yhdysvaltalaisten sotilaskäytössä, sen yhtä osaa käytettiin muun muassa kemiallisten aseiden testauspaikkana. Tämän jälkeen saaren maat vuokrattiin asumiskäyttöön. Oulainen
Kirkonkirjoissa 1600-luvun alussa esiintyvissä ensimmäisissä taloissa, N:o 1 Paavola (joen eteläpuolella) ja N:o 2 Pyykölä (joen pohjoispuolella) lienee olleet ensimmäiset pysyvät asukkaat Oulaisissa. Vuonna 1608 Oulaisten kylässä oli 6 savua, joita verotettiin ja vuonna 1682 vastaava luku oli 15. Aatelisilla ei Oulaisissa ollut kartanoita, vaikka alue kuuluikin läänityksenä Evert Kaarlenpoika Hornille, Kankaisten herralle, vuosina 1613–1615, jonka jälkeen aatelisille valtioneuvos F. Scheldingille ja H. Falkenbergille aina vuoteen 1674, jolloin läänitykset piti palauttaa valtiolle. Talonpojat omistivat pääasiassa Oulaisten tilat 1700-luvulla. Vuodelta 1766 olevan kartan mukaan Oulaisten nykyisen ydinkeskustan alueella olivat seuraavat talot: N:o 1 Honka Paavola, N:o 2 Pyykölä Isojussi, N:o 3 Ranta Pyykölä, N:o 4 Heickilä, N:o 5 Jussila, N:o 6 Pyy, N:o 7 Anttila, N:o 8 Pyykölä ja N:o 9 Miekkonen. Näiden talojen maista on muodostunut nykyisen Oulaisten keskusta. Lasaretinsaari
Maaherrojen aikana saaressa vieraili monia kuuluisia vieraita kuten viimeinen Suomea hallinnut Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolf ja Suomen ensimmäinen suuriruhtinas Venäjän keisari Aleksanteri I. İmralı
Saaren nimi oli roomalaisaikana Besbicus ja Bysantin aikana Kalolimnos. Osmanit valtasivat saaren 1400-luvulla Bysangtilta avatakseen vesiväylän Bursaan. Saaren nimi tulee emiiri Alista, joka oli Osmanivaltion ensimmäisiä amiraaleja. Aina Turkin itsenäisyyssotaan vuosina 1919–1922 saarella oli kolme kreikkalaista kylää. Saarelaiset kasvattivat viinirypäleitä ja silkkiä sekä kalastivat. Entisistä saarelaisista nousi myöhemmin tunnetuksi Kimon Friar, joka on Yhdysvalloissa englannintanut kreikkalaista kirjallisuutta. Vampyyripäiväkirjat (3. tuotantokausi)
Vierailevat Raahen vankileiri
Ensimmäiset vangit Raahen vankileirille sijoitettiin heti 7. helmikuuta tapahtuneen Raahen valtauksen jälkeen. Valkoisten joukot ottivat heitä kiinni myös lähipitäjistä, kuten Siikajoelta, jossa vangiksi jäi vankileirikokemuksistaan myöhemmin muistelmateoksen kirjoittanut Yrjö Jääskelä. Toukokuun aikana Raaheen tuotiin vankeja myös Tampereelta. Angkor Wat
Yksi ensimmäisistä länsimaisista vierailijoista temppelissä oli paikalla vuonna 1586 käynyt Antonio da Magdalena, portugalilainen munkki, joka sanoi, että ”se on niin erikoinen rakennelma, että sitä ei voi kuvata kynällä, erityisesti koska se ei muistuta mitään muuta maailman rakennusta. Sillä on tornit ja koristelu ja kaikki hienostunuudet, mitä ihmismieli voi keksiä.” Temppeli tuli suosituksi lännessä kuitenkin vasta 1800-luvun puolivälissä, kun Henri Mouhot julkaisi matkamuistiinpanonsa. Ranskalainen tutkimusmatkailija kirjoitti siitä: Kangasalan matkailun historia
Vehoniemenharju mainittiin matkailunähtävyytenä jo vuonna 1895 ilmestyneessä Suomen matkaoppaassa. Kangasalalaiset ja tamperelaiset yrittäjät perustivat vuonna 1926 Vehoniemenharju Oy:n, joka rakennutti harjulle Heikki Tiitolan suunnitteleman matkailumajan vuonna 1928. Majan viereen valmistui vuonna 1929 majoitusrakennus, jossa oli 16 huonetta. Vuonna 1932 majasta tuli linja-autojen pysähdyspaikka ja moni Tampereen seudun linja-autoyrittäjä kävi valokuvauttamassa jokaisen uuden autonsa Vehoniemellä. Majalla vierailivat muiden muassa Norjan kruununprinssi Olavi vuonna 1936 ja presidentti Kyösti Kallio vuonna 1938. Vuonna 1938 maja siirtyi Suomen Matkailuliitolle, joka puolestaan myi sen Matka ja Ravinto Oy:lle vuonna 1967. Viimeisinä vuosina paikan omisti yksityinen ravintoloitsija, joka lopetti majan toiminnan vuonna 1980. Vuonna 1983 paikalla avattiin kuljetusyrittäjä Olavi Sallisen aloitteesta perustettu Vehoniemen automuseo. Fallen Angel
Vierailijat Tukholma
Suomalaisia on asunut Tukholmassa keskiajalta lähtien. Uskonpuhdistuksen yhteydessä suomalaiset saivat dominikaaniluostarin kirkon itselleen. Vuonna 1533 pidettiin Tukholman ensimmäinen suomenkielinen jumalanpalvelus. Ensimmäiset suomenkieliset kirjat, Mikael Agricolan "Abckiria", "Rucouskiria" ja "Se Wsi Testamenti" painettiin Tukholmassa. Kirjeshakki
Lontoon ja Edinburghin välistä ottelua vuonna 1824 pidetään ensimmäisenä "virallisena" kirjeshakkiotteluna, vaikkakin jo vuonna 1804 pelattiin Hollannissa kirjepeli, jonka siirrot ovat tallella (ICCF Gold). Uuden mantereen ensimmäinen tunnettu ja dokumentoitu kirjeshakkipeli on pelattu Yhdysvalloissa New Yorkin shakkikerhon ja Washingtonin shakkikerhon kesken 1800-luvun alkupuolella. Pelin muistiinpanot löydettiin arkiston kätköistä lähes kaksi vuosisataa myöhemmin. 
Ensimmäinen suomalaisen shakkikerhon käymä kirjeshakkiottelu oli vuonna 1890 pelattu Helsingin Shakkiklubin ja Tarton Shakkiklubin välinen kamppailu. Ensimmäinen suomalainen joukkueottelu pelattiin 1909 HSK:n ja Viipurin Shakkiklubin välillä. Henkilökohtaisella tasolla ensimmäinen turnaus oli Uuden Suomen kirjepeliturnaus vuonna 1924. Sen voitti Paavo Lihtonen, ja hyvin nuori Eero Böök korotettiin turnauksen perusteella kolmanteen luokkaan. Kilpailutoiminta vilkastui nopeasti ja toisen maailmansodan aikana rintamalla järjestettiin useita turnauksia. Ensimmäiset säännölliset turnaukset alkoivat 1950-luvulla Suomen Shakin ja Suomen Shakkiliiton järjestäminä. Järjestäytynyt toiminta alkoi, kun Suomen Kirjeshakkiliitto perustettiin vuonna 1961. Samana vuonna ilmestyi liiton jäsenlehti Kirjeshakki, aluksi nimellä Tiedonantolehti. Huopanankoski
Ensimmäisenä ulkopuolisena kalastajana Huopanankoskessa pidetään ”Tukkiasioitsija Räsästä”, jonka vuoden 1887 onkisaaliit herättivät kyläläisten lisäksi myös muiden ulkopuolisten huomion. Vuonna 1891 innokkaiden onkijoiden määrä kasvoi niin, että paikallinen kauppias Sahlgren vuokrasi koskialueiden omistajilta lohenongintaoikeuden vuodeksi ennen konkurssiaan. Vuonna 1893 nimismies sopi kalastusoikeuden vuokraamisesta kymmeneksi vuodeksi. Sillä aikaa kosken maine kiiri rahamiesten keskuudessa ja koskiomistajat päätyivätkin huutokauppaamaan oikeudet. Japanin ja Suomen suhteet
Ensimmäinen virallinen suomalainen Japanissa lienee ollut Venäjän armeijan luutnantti Adam Laxman. Venäjän keisarinna Katariina Suuri lähetti hänet 1700-luvun loppupuolella pohjustamaan kauppasuhteita ja ottamaan selvää sulkeutuneesta Japanista. Vuonna 1879 puolestaan Jokohamaan rantautui tutkimusmatkailija Adolf Erik Nordenskiöld. Hän lienee myös ensimmäinen Koillisväylän läpi purjehtinut ihminen. Suomalaisten lähetystyö alkoi pian uskonnonvapautumisen (1873) jälkeen. Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys lähetti Esteri Kurvisen ja Alfred Wellrosin Japaniin vuonna 1900. Tunnettu kielentutkija ja tutkimusmatkailija G. J. Ramstedt nimettiin Suomen viralliseksi ensimmäiseksi asiainhoitajaksi Japaniin, Kiinaan ja Siamiin vuonna 1919. Jukeboxin luona
Vierailijat Käyntikortti
Käyntikortit tai visiittikortit olivat tärkeä osa Euroopan säätyläisten etikettiä 1600-luvulta 1800-luvulle. Vierailukäyntiä pyydettiin jättämällä oma korttinsa toimitettavaksi isännälle, joka vastasi lähettämällä oman korttinsa. Jos vastausta ei kuulunut, tai kortti toimitettiin kirjekuoressa, vierailu ei ollut sovelias. Ranskasta ja Britanniasta alkanut tapa levisi myös Yhdysvaltoihin. Astrahanin sotaretki
Ensimmäinen muodollinen diplomaattinen yhteys maiden välille oli syntynyt kahdeksankymmentä vuotta aiemmin 1492, kun moskovalaiset lähettiläät kävivät Istanbulissa neuvottelemassa pitkän etäisyyden kaupankäynnistä. Kauppa valtakuntien välillä ei itse asiassa ollut lakannut koko sotaretken aikana ja osapuolet olivat hyvin halukkaita pitämään sitä yllä. Niinpä osmanikauppiaat ja muslimipyhiinvaeltajat saivat läpikulkuoikeuden Astrahaniin ja lisämyönnytyksenä Venäjä lupasi purkaa Terekille rakennetun linnoituksen. Osa osmanien sodalle asettamista tavoitteista toteutui, joten he olivat toistaiseksi suhteellisen tyytyväisiä hyvässä ja ystävällisessä hengessä solmittuun rauhaan. Rauha ei kuitenkaan tyydyttänyt eikä sitonut Krimin kaania, joka jatkoi sotimista itsenäisesti pian osmanien ja venäläisten rauhanteon jälkeen. Ensimmäinen sortokausi
Anomuksen toimittivat keisarille Suomen ministerivaltionsihteeri Konstantin Linder ja hänen apulaisensa Edvard Oerstroem, jotka veivät sen Eläköön-laivalla Pietarista Pietarhoviin. Anomus esiteltiin myöhään illalla 3. marraskuuta, ja keisari allekirjoitti sen kello 1 yöllä. Asiakirja tuotiin Helsinkiin Eläköön-laivalla seuraavana iltapäivänä klo 5:n aikaan. Wallis ja Futuna
Alankomaalaiset tutkimusmatkaajat Jaques Le Maire ja Wilhelm Schouten saapuivat Futunalle vuonna 1616 ja antoivat sille nimen "Hoorn" Alankomaissa sijaitsevan Hoornin mukaan. Seuraava alueella käynyt eurooppalainen oli brittiläinen Samuel Wallis, joka kävi Uvealla vuonna 1767. Tämän jälkeen saari nimettiin Wallisiksi ja toisin kuin nimi Futunan nimi Hoorn, se on käytössä edelleen. 1800-luvun puolivälistä lähtien saarista tuli suosittu pysähdyspaikka valaanpyytäjien keskuudessa. Heitä seurasivat kauppiaat ja lähetyssaarnaajat, joista ensimmäiset olivat katolilaisia. Pierre Bataillon toimi Wallisilla ja Pierre Chanel Futunalla vuodesta 1837 lähtien. Paikallinen kuningas Niuluki surmasi Chanelin vuonna 1841 tehden tästä Tyynenmeren alueen ensimmäisen pyhimyksen. 1800-luvun puolivälin jälkeen Wallis ja Futuna ajautuivat pikkuhiljaa Ranskan alaisuuteen. Virallisesti Ranska otti alueen haltuunsa vuosina 1886–1888. Vieraskirja
Vieraskirja on kirja, johon sen omistaja pyytää vieraitaan kirjoittamaan terveisiä tai vain nimikirjoituksensa. Vieraskirjaa käytetään kotona, juhlissa, museossa tai muussa julkisessa laitoksessa tai taidenäyttelyssä. Vieraskirjaan kirjoittaminen voi olla myös seremoniallinen osa arvovieraan käyntiä. Suomen kirjallisuus
Agricolan aikalaisia olivat muiden muassa Mathias Johannis, joka suomensi kirkkokäsikirjan ja messun (1546), sekä Herra Martti, joka suomensi ensimmäisenä Ruotsin valtakunnan lakikirjan (1548). Hieman myöhemmältä ajalta ovat peräisin Ljungo Tuomaanpojan lainsuomennokset. Ensimmäisen suomenkielisen virsikirjan "Yxi Wähä Suomenkielinen Wirsikiria" toimitti Jacobus Finno ja uuden laajennetun laitoksen Maskun kirkkoherra Hemminki Maskulainen, joka myös julkaisi suomenkielisen käännöksen "Piae Cantiones" -laulukokoelmasta. Kids Top 20
Ensimmäisen kauden vieraat Greifswald
Ensimmäiset asukkaat Greifswaldissa olivat tanskalaisia munkkeja, jotka perustivat vuonna 1199 Eldena-luostarin. Vilkkaan suolakaupan ansiosta luostari kasvoi seudun uskonnolliseksi keskukseksi. Ensimmäiset dokumentit, jotka viittaavat kaupungin olemassaoloon ovat vuodelta 1248. Tasaisen väkiluvun kasvun vaikutuksen ansiosta Greifswald hyväksyttiin 1200-luvun lopulla ensimmäisten joukossa Hansaliittoon. Kaupankäynti toi kaupunkiin mukanaan hyvinvointia. Vieraskirja
Monilla kutsuilla vieraskirja on korvannut perinteisen käyntikorttikulhon, johon vierailla on ollut tapana jättää oman korttinsa. Taidenäyttelyissä ja museoissa vieraskirja on tapa pitää lukua eri päivien kävijöistä ja heidän asuinpaikkakunnistaan. Näiden tietojen lisäksi näyttelyiden ja tapahtumien vieraskirjoihin kirjoitetaan yhä useammin myös kommentteja kävijän kokemuksista. Okavangon suisto
David Livingstone ja hänen kanssaan matkanneet William Cotton Oswell ja Mungo Murray olivat todennäköisesti ensimmäiset länsimaalaiset, joiden vierailusta Okavangon suiston alueella on todisteita; he vierailivat Ngamijärvellä vuonna 1849. Heidän jälkeensä alueelle alkoi tulla muitakin tutkimusmatkailijoita sekä metsästäjiä ja kauppiaita. Alueen varhaisimpiin tutkijoihin kuuluvat muun muassa Charles John Andersson ja Thomas Baines. Ensimmäiset Okavangon suistosta tehdyt kartat esittelivät käytännössä vain suiston reuna-alueita. Vaikka jo Livingstone kuuli paikallisilta, että maa oli ”täynnä jokia”, kului vuosikymmeniä, ennen kuin tutkimusmatkailijat ja kartografit perehtyivät tarkemmin suiston sisäosiin. Vasta tutkimusmatkailija Siegfried Passarge esitti vuonna 1905 julkaistussa kirjassaan "Das Okawango-sumpfland und seine Bewöhner" (”Okavangon suo ja sen asukkaat”) ensimmäisen kartan, johon oli piirretty suiston muoto ja jokiverkosto. Wrangelinsaari
Samana vuonna sinne saapui yhdysvaltalainen höyrylaiva "Rodgers" päällikkönään kapteeni Robert Berry. Retkikunta nousi saarelle ja tutki sitä kaksi viikkoa. Kartalle saari nimettiin Wrangelinsaareksi. Sen jälkeen saarella ei käyty 30 vuoteen, ennen kuin 1911 sinne saapui Konstantin Lomanin komentamalla jäänsärkijä "Vaigatšilla" ensimmäinen venäläinen tutkimusretkikunta. Ryhmän lääkäri Eduard Arngold kirjasi muistiin lähestymisen ja saarelle nousun. Retkikunta kiersi saaren ja teki runsaasti mittauksia. Helgolandin lintuasema
Helgolandin lintuasema on eräs maailman arvostetuimmista ja perinteikkäimmistä lintuasemista. Sen toiminta alkoi, kun saksalainen lintutieteilijä ja taidemaalari Heinrich Gätke muutti asumaan Helgolandin pääsaarelle vuonna 1841 ja ryhtyi tutkimaan lintuja 1843. Hän keräsi lintuja sekä tieteen että taiteen tarpeisiin ja asui saarella noin 60 vuotta. Vuonna 1891 hän julkaisi tutkimuksistaan kirjan "Die Vogelwarte Helgoland", joka käännettiin englanniksi 1895. Ensimmäisen modernin lintuaseman rakennutti Hugo Weigold 1910, ja hän aloitti laajamittaisen lintujen rengastustoiminnan rakentamalla suuren rysän, niin sanotun helgolandrysän. Rinta-Kurikan talonpoikaiskartano
Isovihan aikana sai kartano taas korkea-arvoisen vieraan, kun 15. päivänä helmikuuta 1714 mainitaan Tsaari Pietari Suuren käskystä Suomen miehittänyttä Venäjän armeijaa komentaneen ruhtinas Mihail Golitsyn tulleen joukkoineen n. 11 000 miestä idästä Kurikkaan pitkin Kyrönkankaan talvitietä, joka johti Vähä-Kurikan kartanolle. Joukot marssivat talon pihan läpi vievää talvitietä ja ylittivät Kyrönjoen talon vierestä, Kurikanlahden eteläpuolelta. Tässä nähtiin kuulua Napuen taistelua edeltävä ensimmäinen yhteenotto, kun Kurikan kirkon puolella vastarannalla oli ruotsalaisen kenraali Carl Gustaf Armfeltin n. 100 miehen etuvartio käsittäen ainakin 30 miehen vahvuisen Ratsuväkijoukon , 20 miehen vahvuisen jalkaväen ja joukon talonpoikia. Kahakan jälkeen Etuvartion rippeet pakenivat kohti Isoakyröä ja Golitsyn joukkoineen jäi Kurikan keskustan paikkeille tai ehkä meijerinlahden jäälle lepäämään,kuten Klaus Flemingin joukot tekivät juuri ennen nuijasodan taistelua reilu vuosisata aiemmin vuonna 1597. Kartanon isäntähän oli tuolloin myös kirkonisäntä Yrjö Matinpoika Wähä-Kurikka, joka on saattanut auttaa asiaa, sillä ruhtinas Golitsyn panetti peitsimiehet vahtiin Kurikan kirkon ovelle ryöstelyn estämiseksi. Tämä oli erikoista sillä Tsaari oli määrännyt Golitsynin käyttämään poltetun maan taktiikkaa Pohjanmaalla. Katso myös oikealla oleva kartta v. 1756, joka on suurin piirtein näiltä ajoilta. Singhasari
Kertanegara aloitti Jaavan ja Sumatran kuningaskuntien yhdistämisen 1275. Ensimmäinen valloitus oli Bali 1284. Mongolit olivat saapuneet Kaakkois-Aasiaan 1280-luvulla ja 1289 Kublai-kaanin lähettiläät vaativat Kertanegaralta vasalliveron maksamista. Kertanegara kieltäytyi ja karkotti Kublai-kaanin lähettiläät nöyryytettyinä takaisin. Hallin Janne
Ensimmäisen kerran Hallin Janne syyllistyi merkittävään rikokseen viillettyään 9. huhtikuuta 1867 auki Hämeenlinnan postitoimistosta lähetetyn, Mäntän sahan kirjanpitäjälle osoitetun sinetöidyn postilaukun, jonka Hallinpenkin kestikievariin saapunut postinkuljettaja oli jättänyt hetkeksi tuvan penkille. Laukussa oli tuhat markkaa, jotka Hallin Janne varasti. Rikos paljastui vasta laukun saavuttua Mänttään, eikä syyllistä siinä vaiheessa enää osattu selvittää. Kinks (albumi)
Vierailijat Madeira
Ensimmäinen historiallisesti luotettava lähde eurooppalaisten vierailusta Madeiralla on portugalilaisten saapuminen 1400-luvun alkupuolella. Madeirasta on kuitenkin myös huomattavasti vanhempia mutta epävarmoja viittauksia heti ajanlaskun alusta lähtien. Roomalainen kirjailija Plinius mainitsi teksteissään "Purppurasaaret", jolla on hyvinkin voitu sijaintinsa puolesta viitata Madeiraan. Arabien on väitetty löytäneen saaren jo 1000-luvulla ja nimenneen sen "El Ghanemiksi" ja myös viikinkien vierailun mahdollisuutta on pohdittu. Rikkaan englantilaisen aatelisneidon Anne d'Arfetin kerrotaan rakastuneen köyhään Robert Machimiin 1300-luvulla Englannissa ja paenneen tämän kanssa pakkoavioliittoaan Ranskaan. Heitä kuljettaneen laivan kerrotaan kuitenkin joutuneen ankaraan myrskyyn, jonka seurauksena se ajautui pois kurssilta ja haaksirikkoutui nykyisen Machicon kaupungin edustalle. Kaupungin onkin arveltu saaneen nimensä Robert Machimin mukaan. 1300-luvulla Madeira kuitenkin todennäköisesti jo tunnettiin, sillä se esiintyy jo vuodelta 1351 peräisin olevassa italialaisessa kartassa. Kartassa Madeira esiintyy nimellä "Isola di Lolegname" (puusaari), jonka lisäksi siinä näkyvät myös Porto Santo sekä Desertassaaret nykyisillä nimillään. Bora Bora
Nimi Bora Bora juontaa juurensa pitkälle historiaan. Ennen eurooppalaisten saapumista saarta kutsuttiin nimellä "Vavau tai Mai Te Pora", eli pimeydestä noussut tai jumalien luoma, koska legendan mukaan saari oli alueen ensimmäinen, joka nousi merestä. Ensimmäiset asukkaat saapuivat saarelle 800-luvulla ja James Cook ankkuroi laivansa saaren edustalle vuonna 1769. Vuonna 1842 Ranska otti saaren haltuunsa. Bora Bora oli Yhdysvaltain tukikohtana toisen maailmansodan aikana, Pearl Harborin pommitusten jälkeen. Suuri osa saaren teistä ja vesijohtoverkosta on yhdysvaltalaisten sotilaiden rakentamia. Saaren silloiset asukkaat ottivat sotilaslaivaston lämpimästi vastaan kanooteillaan ja lannevaatteissaan. Ensimmäinen hotelli saarelle rakennettiin 1967. Vilsandi
Ensimmäiset kirjalliset tiedot Vilsandin saaresta ovat vuodelta 1645. Vielä tuolloin saari oli asumaton ja se muodostui kahdesta osasta. Perimätiedon mukaan saaren ensimmäinen asukas oli hollantilainen merikapteeni Johan Doll, jonka laiva oli uponnut lähistölle. Myöhemmin Vilsandi kuului Kihelkonnan kirkkoherralle. Enimmillään saarella asui parisataa asukasta. Vuonna 1809 saarelle rakennettiin 37 metriä korkea majakka. Lintujen suojelun saarella aloitti majakan päälliköksi vuonna 1906 tullut Artur Toom, joka vuokrasi Vilsandia ympäröiviä luotoja Kihelkonnan seurakunnalta. Hän halusi estää linnunmunien keruun, mikä herätti vastustusta muissa vilsandilaisissa. Hän sai kuitenkin tukea muutamilta merikapteeneilta, ja lopulta luodoille perustettiin Venäjän keisarikunnan ensimmäinen suojelualue. Ensimmäinen ja toinen maailmansota hävittivät saarta ja suojelualuetta, mutta alue toipui molemmista sodista. Vuonna 1957 suojelualue perustettiin uudestaan, ja tällä kertaa se sisälsi myös itse Vilsandin saaren. Saaren asukasluku putosi huippulukemistaan pariin kymmeneen asukkaaseen, mutta asukasmäärän lisäämiseen ei edes tähdätä. Kustaa III
Kustaa vieraili ensimmäisen kerran nykyisen Suomen alueella vuonna 1775. Vaasaan perustettiin tuolloin hovioikeus. Kustaan hallintokaudella perustettiin myös Tampereen (1779) ja Kuopion (1775) kaupungit, ja Hämeenlinna siirrettiin Kustaan aloitteesta linnan puolustusvarustusten tieltä nykyiselle paikalleen vuonna 1777. Bali
Ensimmäiset eurooppalaiset saapuivat saarelle vuonna 1597 alankomaalaisen Cornelis de Houtmanin retkikunnan mukana. Hollantilaisten kiinnostus Malaijien saariston saaria, ja niiden mukana Balia, kohtaan kasvoi 1700-luvulla, samoihin aikoihin kun Gelgelin kuningaskunta alkoi hajota. Hollantilaisten siirtomaavallan pääpaikka oli Jaavalla sijainnut Batavian, nykyinen Jakarta, jonka he olivat valloittaneet vuonna 1619 Bantenin sulttaanikunnalta. Hollantilaiset pyrkivät ottamaan hallintaansa Jaavan itäpuoliset saaret, Bali mukaan lukien, luodakseen suojakilven Jaavan turvaksi. Manama
Vuonna 1330 saaren valtasivat hormuzilaiset joukot ja vuonna 1345 tehtiin ensimmäinen kirjallinen maininta Manaman kaupungista muodossa "al-Manamah". Saaresta muodostui yksi šiialaisen oppineisuuden keskuksista ja se tuotti monia Persiassa ja Irakissa vaikuttaneita uskonoppineita. Vuonna 1521 saaren valtasi Portugali, joka rakennutti sen rannikolle useita linnakkeita. Yksi niistä oli Qalhat Manama, joka on nykyisin suosittu turistinähtävyys kaupungin reunalla. Portugalin valta päättyi vuonna 1602, jolloin saaren valtasivat Persiaa hallinneet Safavidit. Persian valta heikkeni seuraavan vuosisadan lopulla ja valtaan nousivat arabiheimot. Yksi niistä oli sunnalainen al-Khalifa-heimo alun perin Etelä-Najdista. He muuttivat ensin nykyisen Kuwaitin alueelle ja muuttivat edelleen 1700-luvun lopussa vallaten vuonna 1789 Qatarin. Qatarista käsin he valloittivat Bahrainin saaren ja maan nykyisin šiialaisen enemmistön yli valtaa pitävä sunnalainen yläluokka polveutuu heistä.
Britit saapuivat alueelle heidän kiinnostuttuaan alueen kautta meriteitse kulkevista kauppareiteistä. Vuoteen 1820 mennessä he olivat pakottaneet paikalliset hallitsijat sopimuksiin kanssaan, joiden virallinen tarkoitus oli hillitä merirosvoutta. Helmet muodostivat vielä pitkään kaupungin talouden kulmakiven. Helmikauppaan vaikutti raskaasti 1920-luvun maailmanlaajuinen lama. Helmien tilalle löytyi pian toinen luonnonvara. Standard Oil of California eli Socal löysi saarelta maaöljyä vuonna 1932 ja vuonna 1934 Bahrainista tuli ensimmäinen raakaöljyä ulkomaille vievä Persianlahden maa. Tuloja saatiin myös ulkovaltojen Juffairiin muutaman kilometrin päähän Manamasta perustetuista laivastotukikohdista. Britit perustivat laivastotukikohdan saarelle vuonna 1935 ja sitä käytettiin aina vuoteen 1971 saakka. Yhdysvallat alkoi käyttää samaa satamaa vuonna 1949 ja sillä on edelleen myös 5. laivaston sotilasalue Manaman esikaupunkialueella. Bahrain itsenäistyi vuonna 1971 ja Manamasta tuli uuden valtion pääkaupunki. Nykyisin kaupunki on maan hallinnollinen ja taloudellinen keskus. Hallila
Hallilan kylä mainittiin asiakirjoissa jo vuonna 1441, ja ensimmäinen nimeltä tunnettu Hallilan talon isäntä oli Martti Halli, josta löytyy maininta vuoden 1544 maakirjasta. Tila, jonka alkuperäinen nimi oli todennäköisesti Halli, joutui myöhemmin Hatanpään kartanon sivutilaksi. Hallilan tilan rakennukset purettiin 1930-luvulla. Vanhan kylän alkuperäisistä taloista olivat silloin jäljellä vielä Vanha-Juva, Uusi-Juva, Suutarla ja Karimaa. Hallilan alue liitettiin Messukylän kunnan mukana Tampereen kaupunkiin vuonna 1947. Kaupunginosan ensimmäinen osa-asemakaava vahvistettiin vuonna 1988. Koska vanhaa paikallista nimiaineistoa on varsin niukasti, Hallilan kadunnimet ovat ryhmänimiä aihepiirinä metsä ja sen kasvit. Kunta Kintehin saari
Ensimmäiset saarelle saapuneet eurooppalaiset uudisasukkaat tulivat Kuurinmaan herttuakunnasta, jolla oli alueella muitakin siirtomaaomistuksia, ja olivat baltiansaksalaisia. He kutsuivat saarta nimellä St. Andrews Island. Vuonna 1651 kuurinmaalaiset rakensivat saarella linnoituksen nimellä Jacob Fort herttua Jacob Kettlerin mukaan ja käyttivät sitä kauppakeskuksena. Saari siirtyi vuonna 1659 hollantilaisille ja kaksi vuotta myöhemmin englantilaisille. The Thirteenth Guest
"The Thirteenth Guest" perustuu Armitage Trailin romaaniin "The 13th Guest" (1929), jonka pohjalta Frances Hyland ja Arthur Hoerl laativat käsikirjoituksen. "The 13th Guest" -romaani uudelleenfilmatisoitiin vuonna 1943 nimellä "Mystery of the 13th Guest". "The Thirteenth Guest" kuvattiin Kalifornian Los Angelesissa ja Culver Cityssä sijaitsevilla RKO:n studioilla. "The Thirteenth Guest" sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 9. elokuuta vuonna 1932. Elokuvan tekijänoikeuksia ei uusittu koskaan, joten elokuva vapautui public domainiin. Elokuvasta on saatavilla useita VHS- ja DVD-julkaisuja. Xacitarxan
Mahdollisesti ensimmäiset kirjoitetut maininnat Xacitarxanista löytyvät 1200-luvun puolivälin matkalaiskertomuksista, joskin niissä saatettiin kertoa toisesta Volgan alajuoksun kaupungista, Itilistä. Ensimmäinen varma maininta Xacitarxanista löytyy muslimimatkailija ja -löytöretkeilijä Ibn Battutan matkakirjasta. Ibn Battuta vieraili Xacitarxanissa vuonna 1333, juuri kun paikallisen kaanin vaimo Khatun Bayalyn vaati päästä synnyttämään kotikaupunkiinsa Konstantinopoliin. Kaanin vauraudesta kertoo se, että hän varusti vaimonsa mukaan monituhathenkiseen saattuen, johon kuului muun muassa sotilasyksiköitä ja viihdyttäjiä. Myös Ibn Battuta liittyi suureen kulkueeseen. Osa kaupungin nimestä, Tarxan, merkitsi Ibn Battutan kertoman mukaan verovapautta, joka oli myönnetty kaupungille koska sitä pidettiin pyhänä: perimätiedon mukaan kaupungin olivat perustaneet Mekkaan kulkevat pyhiinvaeltajat. Ensimmäiset paikalta löydetyt kolikot ovat 1300-luvun loppupuolelta. Hall Beach
Alueella on ollut asutusta ainakin viimeisen tuhannen vuoden ajan. Ensimmäisen merkit ihmisasutuksesta ovat kylän lähistöllä sijaitsevat Thulen kulttuurin jättämät rakennusten rauniot. Ensimmäiset eurooppalaiset alueella olivat William Edward Parry ja hänen retkikuntansa, joka vietti talven 1822–1823 läheisessä Igloolikin kylässä. Hall Beach perustettiin virallisesti vuonna 1957 ja sinne rakennettiin Kanadan ilmapuolustuksen tutka-asema. 1960-luvulta lähtien kylään muutti useita inuiittiperheitä, johtuen valtion tukemasta asuntorakentamisesta ja kylässä sijaitsevista palveluista. Ruotsalaisten tulo Suomeen
Konflikteja suomalaisten ja siirtolaisten välillä syntyi myös koskien alueiden käyttöoikeuksia. Näitä riitoja koskevia kirjeitä tunnetaan useita. Esimerkiksi 1. kesäkuuta 1303 Satakunnan ruotsalaiset siirtolaiset olivat riitaantuneet alueen suomalaisten kanssa heidän tilojensa ollessa suomalaisten kaskimailla. Vuonna 1347 annettiin määräys Helsingin alueen kalastusoikeuksien siirrosta suomalaisilta rannikon ruotsalaisille. Ruotsin kuningas antoi lähtökohtaisesti kalastusoikeudet aina siirtolaisille jolloin suomalaiset menettivät oikeutensa niihin. Vuodelta 1348 tunnetaan piispa Hemmingin ja Turun linnanpäällikön suojelukirje, jonka tarkoituksena on suojella Pohjanlahden rannikon siirtolaisia suomalaisia vastaan. Yhdysvaltain merijalkaväki
Ensimmäinen Yhdysvaltain rajojen ulkopuolinen sota merijalkaväelle oli ensimmäinen barbareskisota vuosien 1801 ja 1805 välillä. Kenraali William Eatonin ja aliluutnantti Presley O’Bannonin johdolla merijalkaväki ratkaisi sodan kulun Yhdysvaltain eduksi Dernan taistelussa vuonna 1805, ja lopulta heikentynyt Osmanien valtakunta joutui antautumaan Yhdysvalloille. Vuoden 1811 maaliskuussa merijalkaväki perusti Yhdysvaltain rauhan ajan ensimmäisen laivastotukikohdan Georgian osavaltioon, mutta tukikohta hylättiin kaksi vuotta myöhemmin 1813. Merijalkaväen ensimmäinen maataistelu käytiin vuoden 1812 sodassa Sackets Harborissa New Yorkin osavaltiossa. Vuoden 1812 sodassa merijalkaväen sotilaita palveli myös eversti Winfield Scottin yllätyshyökkäyksessä Kanadan puolelle sekä kenraali Andrew Jacksonin puolustuslinjassa kukistamalla englantilaisten maihinnousun New Orleansin satamassa. Vuonna 1817 presidentti Jackson määräsi merijalkaväen tunkeutumaan Espanjalle kuuluneen Floridan maaperälle ja Yhdysvallat kaappasi Itä-Floridan hallintaansa. Chesterfield Inlet
Ensimmäiset eurooppalaiset saapuivat alueelle 1700-luvulla etsiessään Luoteisväylää. 1800-luvulla alueelle saapui eurooppalaisia valaanpyyntäjiä, jotka havaitsivat myös seudun runsaan porokannan. Paikkakunnalle perustettiin 1911 myös turkiskauppaa harjoittaneen Hudson's Bay Companyn kauppa-asema, ja katolinen kirkko perusti paikkakunnalle kirkon, sairaalan ja koulun vuonna 1912. Lähetysaseman sairaala on maisemaa hallitseva suuri rakennus, jonka vuoksi paikalliset kutsuvat Chesterfield Inletiä "pohjoisen Vatikaaniksi". Ensimmäinen julkinen koulu perustettiin 1951, ja sitä ylläpitivät lähetysaseman nunnat. Vieras kartanossa
Vieras kartanossa ("The Little Stranger") on brittiläisen kirjailijan Sarah Watersin viides romaani. Englanninkielinen alkuteos on ilmestynyt 2009, Helene Bützowin suomennos 2011 Tammen kustantamana. Hotelli Merihovi
Hotellin ensimmäinen leikekirja, jota säilytetään Kemin historiallisessa museossa, kertoo alkuaikojen tapahtumista ja kävijöistä. Presidentti Urho Kekkonen yöpyi Merihovissa ensi kertaa vuonna 1956 ja sittemmin pitkään vuosittain Lapin kalamatkoilta palatessaan. Avaruuslentäjä Juri Gagarin veti väkeä hotelli Merihoviin, ja sieltä lähetettiin myös kaupungin ensimmäiset televisiolähetykset. Skinnarilan hovi
Skinnarilan hovin vieraskirjan mukaan siellä vierailivat säännöllisesti runoilijat L. Onerva, Hilja Haahti, Ilmari Krohn ja Maila Talvio. Muita vieraita olivat myös kuvanveistäjä Tyko Sallinen, V. A. Koskenniemi, Katri Vala ja Olavi Paavolainen. Jäänmurtaja Urho
Merenkulkulaitoksen alusrekisteriin Urho merkittiin 14. toukokuuta 1985, sillä se oli lähdössä etelään. Seuraavana päivänä murtaja lähti Katajanokalta määränpäänään Lontoo. Urho oli ensimmäinen jäänmurtaja Thamesjoella ja rannoilla riitti katsojia. Urhokin oli ensimmäistä kertaa näin etelässä. Vierailun syynä oli kansallisessa merimuseossa (National Maritime Museum) 22. toukokuuta avattu Sea Finland -näyttely. Tavalliset englantilaiset eivät murtajalle päässeet. He saivat katsella alusta rannalta. Kutsuvieraat sen sijaan kuljetettiin veneellä Urhon vierellä olevalle ponttonille, josta noustiin murtajaan. Korkea-arvoisin vieras oli ulkoministeri Sir Geoffrey Howe. Valparaíso
Valparaíson lahden ensimmäisiä asukkaita olivat changot, kalastuksella ja keräilyllä itsensä elättänyt kansa. Espanjalaiset konkistadorit saapuivat seudulle vuonna 1536 Diego de Almagron lähettämällä Santiaguillo-laivalla. De Almagroa pidetään ensimmäisenä eurooppalaisena Chilen alueen tutkijana. Juan de Saavedran komentaman laivan matkassa saapui miehiä sekä varusteita tutkimusretkeä varten.
Espanjan vallan aikana Valparaíso oli vain kyläpahanen, jossa oli muutama talo ja kirkko. Chilen itsenäistyttyä siitä tuli itsenäisen valtion rakenteilla olevan laivaston pääsatama. Se myös avattiin kansainväliselle kaupalle – ennen kauppaa oli saanut käydä vain Espanjan sekä sen muiden siirtomaiden kanssa. Valparaísosta tuli pian tärkeä pysähdyspaikka Atlantin ja Tyynenmeren välillä purjehtiville aluksille. Sen merkitystä lisäsi Kalifornian kultaryntäyksen tukeminen ja varustaminen vuosina 1848–1858. Tärkeään satamakaupunkiin virtasi maahanmuuttajia Englannista, Saksasta ja Italiasta. Asukkaiden keskuudessa kuuli yleisesti puhuttavan saksaa, ranskaa, italiaa ja englantia. Myös sanomalehtiä julkaistiin näillä kielillä. Barbados
1500-luvun alussa sinne tuli espanjalaisia, mutta syrjäinen ja asumaton saari jäi 1500-luvun puoliväliin mennessä eurooppalaisten tutkimusmatkailijoiden kiinnostuksen ulkopuolelle. Barbados julistettiin vuonna 1625 Englannin kruunun omaisuudeksi. Ensimmäiset uudisasukkaat olivat pienviljelijöitä, mutta pian saari jaettiin suurille plantaasinomistajille, jotka kasvattivat sokeriruokoa Afrikasta tuodun orjatyövoiman avulla. Saari oli keskeytymättä Britannian kontrollissa, mutta sillä oli vuodesta 1639 oma itsehallinnollinen edustuslaitoksensa. Akonlahti
Kymmentaloinen Akonlahden kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1679. Muistitiedon mukaan sen perustajia olivat Tuuposen veljekset. Kylällä oli suuri merkitys Kalevalan ja karelianismin syntyyn. Ensimmäisenä siellä kävi Elias Lönnrot vuosina 1832 ja 1833 ja myöhemmin monet muut runonkerääjät. Taiteilijat Akseli Gallen-Kallela ja Louis Sparre vierailivat kylässä vuonna 1890. Akonlahden perinteestä kertoo kylässä syntyneen Vilho Jyrinojan kirja "Akonlahden arkea ja juhlaa". Vieraskirja
Hotellien ja muiden majoituslaitosten vieraskirjoihin asiakkaat ovat monissa maissa lain vaatimuksesta velvollisia kirjaamaan henkilötietonsa. Suomessa majoittujien tiedot kerätään irrallisilla lomakkeilla. Malediivien historia
Portugalilaiset olivat ensimmäiset eurooppalaiset, jotka saapuivat Malediiveille. Portugalilaiset saapuivat vuonna 1558 ja he hallitsivat Malediiveja Intian länsirannikolta Goalta käsin. Portugalilaiset eivät hallinneet saaria kauaa, sillä paikalliset sulttaanit onnistuivat ajamaan heidät pois parinkymmenen vuoden kuluttua. Seuraavat eurooppalaiset Malediiveilla olivat hollantilaiset, jotka valloittivat Ceylonin 1656 ja samalla myös Malediivit otettiin Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian hallintaan. Britit karkottivat hollantilaiset Ceylonilta vuonna 1796 ja samalla Malediivit otettiin Britannian suojelualueeksi. Malediivien asema Britannian protektoraattina vahvistettiin virallisesti vuonna 1887, jolloin sulttaani hyväksyi brittiläisten vaikutusvallan saarten ulkopolitiikassa ja puolustuksessa. Saarten sisäiseen hallintoon britit eivät puuttuneet ja sulttaani pysyi vallassa. MatkaKaleva
Asiakaslehti "Matkakärpänen" ilmestyi ensimmäisen kerran 1954. Siinä oli artikkeleita matkailusta, seuramatkoista ja viranomaismääräyksistä. Luottokorttien käytön alkaessa lisääntyä Suomessa MatkaKalevasta tuli Diners Clubin edustaja. Kansallis-Osake-Pankin kanssa sovitulla lipputoimitussopimuksella 1965 saatiin myyntiä kasvatettua. Asiakas varasi matkan lähimmästä MatkaKalevan toimistosta ja nouti liput pankkikonttorista maksaen samalla laskun. Matkatoimisto Kaleva Oy:n nimeksi muutettiin 1996 MatkaKaleva ja myös MatkaKalevan kotisivut www.matkakaleva.fi avattiin. Det Norske Veritaksen SFS-EN ISO 9002 laatusertifiointi myönnettiin 1999 MatkaKalevalle.
Matkatoimiston varaustoiminta kehittyi hitaasti, alkuvuosina se tapahtui säästäväisesti kirjeitse. Puhelimien lisäksi tulivat telexit 1950 -luvulla, telefaksit 1987 ja Videotex informaatiojärjestelmiä kokeiltiin 1988 ja sähköposti otettiin käyttöön 1996. Varaustoiminta päätteillä alkoi vasta vuonna 1973. Hilkka Kilpeläinen kertoo 1950-luvun alun työskentelystä Matkatoimisto Kalevassa:
MatkaKalevassa Finnairin kehittämä "Finnres"-varausjärjestelmä otettiin käyttöön 1973. Hyvin nopeasti saatiin myös hotellit ja neljän suomalaisen seuramatkanjärjestäjän tuotannot, laivayhtiöiden ja VR-matkaliput varattavaksi samoilla Finnres-MARS tietokonepäätteillä. Finnres´in lipunkirjoituskoneilla 1983 voitiin jo kirjoittaa Finnairin ulko- ja kotimaan liput sekä Aeroflotin, Malevin, LOT:n ja ČSA:n kansainvälisiä lippuja. 
Suurena yksityisenä matkatoimistona 1980 MatkaKaleva hankki itselleen kilpailuetua ottamalla käyttöönsä kaksi British Airwaysin ja kaksi SASn ja useita United Airlinesin Apollo varauspääteitä kaksi American Airlinesin Sabre-varauspäätettä sekä yhden Holiday Inn -hotelliketjun Holidex II hotellipäätteen. MatkaKalevan Apollot vaihdettin 1989 eurooppalaisten lentoyhtiöidenGalilon -paikanvarausjärjestelmään. Finnairin liityttyä 1987 maailmanlajuisen Amadeus – paikanvarausjärjestelmän käyttäjäksi, tuli Amadeuksesta MatkaKalevan päävarausjärjestelmä ja Galileosta luovuttiin vähitellen. Varauspäätteistä siirryttiin matkatoimistojärjestelmiin ensin TravelEaseen ja sitten täysjärjestelmä AmadeusProSaleen. Kirjasalo
Kirjasalo mainitaan 1600-luvun kartoissa. Sen asukkaat olivat luterilaisia inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Lempaalan seurakuntaan. Vuoteen 1861 saakka he olivat kartanonherrojen maaorjia. Pietarin kihlakunnan Korkiamaan volostiin kuuluneissa kylissä oli vuonna 1905 yhteensä 344 asukasta. MatkaKaleva
Ensimmäinen kirjoitettu lippu 1935 oli testilippu välille Helsinki-Pasila. Muutaman epäonnistuneen harjoituksen jälkeen lipunkirjoittaminen lopulta onnistui. Ensimmäinen myyty matkalippu oli toisen luokan junalippu makuupaikoin Savonlinnaan. Vuoteen 1963 asti MatkaKaleva myi lento-, laiva- ja junalippuja pääasiassa yksityisille matkustajille. MatkaKalevan ensimäinen maailmanympäri -lentolippu myytiin 1962 ja se maksoi 659 355 markkaa (Vuoden 2017 rahanarvolla mitattuna 14 500 €). Lentoreitti oli Helsinki-Buffalo-Chicago-San Fransisco-Los Angeles-Honolulu-Sydney-Melbourne-Bangkok-Kairo-Lontoo-Helsinki. Lippujen kirjoittamiseen meni aikaa kahdeksan tuntia. Kauhukirjallisuus
Ensimmäinen suomalainen kauhuromaani oli vuonna 1851 julkaistu Axel Gabriel Ingeliuksen "Det gråa slottet" joka suomennettiin vuonna 1888 nimellä "Harmaa linna". Sakari Topelius oli kirjoittanut kauhunovelleja jo 1840-luvulla ja 1859 ilmestyi hänen tunnettu romaaninsa "Linnaisten kartanon viheriä kamari". Mika Waltari puolestaan kirjoitti aikanaan Poe-vaikutteisia kauhunovelleja nimimerkillä "Kristian Korppi". Kotimaista nykykauhua edustavat muun muassa Boris Hurtta ja Kari Nenonen. Vishantin Kirja
Vishantin Kirjan ovat sarjakuvien mukaan kirjoittaneet tuntemattomat tekijät (kenties itse Vishanti) tuhansia vuosia sitten. Kirjan ensimmäinen tunnettu omistaja oli atlantislainen velho Varnae noin 18500 eaa.. Varnaen kuoleman jälkeen hänestä syntyi ensimmäinen vampyyri Marvel-universumiin Darkholdin Kirjasta luetun loitsun vuoksi. Osmanien valtakunta
Ensimmäiset hallitsijat kutsuivat itseään nimellä "bey. "Vuodesta 1383 eteenpäin arvonimi oli "sulttaani", jonka alaisuudessa maata hallitsivat "visiirit". Hotan
Ensimmäiset Hotanin mainitsevat historialliset lähteet ovat kiinalaisia. Han-dynastian keisari Wudi lähetti lähettiläänsä Zhang Qianin muodostamaan liitto yuezhien kanssa xiongnuja vastaan. Hänen tarinansa kerrotaan kirjoissa Shiji ja Hanshu, jotka ovat Han-dynastian hsitoriasta kertovia teoksia. Hanshussa mainitaan myös Hotanin kuningaskunta, jonka sanotaan olleen kuuluisa jadestaan. Myöhemmän Han-dynastian valtakaudella ensimmäisellä vuosisadalla jaa. kiinalaiset valtasivat Tarimin altaan kaupunkivaltioita. Hotan oli tuolloin pohjoisen xiongnujen vaikutusvallan alainen ja samoihin aikoihin kušaanit alkoivat levittää valtaansa lännessä. Hotanin perinteisiä vihollisia olivat Yarkand ja Kašgar. Vanhimmat paikalliset historialliset merkit Hotanista ovat myöhemmän Han-dynastian kaudella lyödyt kolikot, joia lyöttivät Hotanin kuninkaat. Hotaninkieliset lähteet yleistyvät 700- ja 900-lukujen välillä. Hotanin kieli oli iranilainen kieli ja sillä kirjoitettuja käsikirjoituksia on nykyisin museoissa eri puolilla maailmaa ja suurin osa niistä on sanskritista käännettyjä runomitassa kirjoitettuja buddhalaisia uskonnollisia tekstejä. Hotaninkielisten lähteiden lisäksi Hotanistta kerrotaan myös kiinalaisissa ja tiibetiläisissä lähteissä. Kiinalainen buddhalainen pyhiinvaeltaja Xuanzang kirjoitti Hotanin virallisen nimen olevan "Kustana" ja paikallsiten kutsuvan sitä nimellä "Huanna". Hän kertoo myös kaupungin syntytarinan, jonka mukaan kaupungin perutivat Intiasta paeneet kuningas Ašokan pojan virkamiehet. Perinteinen syntytarina ei kuitenkaan ole kovin uskottava. Kiinalaisen Tang-dynastian kaudella Hotania hallitsi Vija-dynastia, jonka historiallisista lähteistä tunnettuja kuninkaita olivat esimerkiksi Visasambkhava (912-966), Visasuta (967-977) ja Visadarma (978-982). Hieman heidän valtakausiensa jälkeen Hotanin kuningaskunnan valtasivat hiljattain islamin uskoon kääntyneet turkkilaiset kansat. Nyynäinen
Nyynäisten kartanon kulttuurihistoriallinen merkitys perustuu etenkin sen historiallisiin vaiheisiin keskiaikaisena asumakartanona sekä kruunun virkatalona. Keskiajalla Nyynäinen oli Suomen merkittävimpiä kartanoita ja se saattoi alkujaan olla yksi Suomen rannikon varhaisia kuninkaankartanoita. Nyynäinen mainitaan rälssitilana jo 1300-luvun asiakirjoissa. Ensimmäinen tiedossa oleva omistaja oli Turun linnanpäällikkö Klaus Lydekenpoika Djäkn 1400-luvun alussa. Myöhemmin Nyynäistä hallitsivat mm. Bitz-, Oxenstierna- ja Fleming-suvut. Carta marina
Carta marina (latinaa, ) oli ensimmäinen Pohjoismaita kuvaava kartta, jossa oli paikannimet ja paikkojen kuvauksia. Kartan loi Roomassa työskennellyt ruotsalainen Olaus Magnus, joka sai 12-vuotisen työnsä päätökseen vuonna 1539, jolloin kartta painettiin Venetsiassa. Ennen Carta marinaa Pohjoismaita kuvaavia karttoja olivat tehneet Jacob Ziegler ja Claudius Clavus. Vieras (vuoden 2013 elokuva)
Vieras () on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut romanttinen tieteiselokuva, jonka on ohjannut Andrew Niccol Stephenie Meyerin samannimisen romaanin pohjalta. Stephenie Meyer tunnetaan myös "Houkutus"-kirjasarjasta. "Vieras"-elokuvan tuottivat Stephenie Meyer, Nick Wechsler, Steve Schwartz ja Paula Mae Schwartz, ja elokuvakäsikirjoituksen tekivät Meyer ja Andrew Niccol. Elokuvan pääosia näyttelevät Saoirse Ronan, Jake Abel, Diane Kruger ja Max Irons. Veneskoski (Kankaanpää)
Karvianjoki on ollut aikanaan tärkeä kulkuväylä ja kalastuspaikka. Sen lähettyviltä löytyy merkkejä kivi-, pronssi- ja rautakaudelta. Historian tuntemat ensimmäiset pysyvät asukkaat, Erkki Hannunpoika Soikan perhe Kauhajoelta, ovat tulleet Veneskoskelle vuonna 1685. Kylän ensimmäisestä asukkaasta juontaa Veneskosken nykyäänkin käytetty lempinimi, Soikka. Önningebyn taiteilijasiirtokunta
Westerholm kutsui siirtokuntaan vieraita heti kesällä 1886. Ensimmäisiä tulijoita olivat muun muassa Elin Danielson, Alex Federley, Ali Munsterhjelm ja Hanna Rönnberg. Myös ruotsalainen J. A. G. Acke tuli mukaan jo ensimmäisenä kesänä. Toisena kesänä mukaan liittyivät Eva Topelius ja ruotsalainen Edvard Westman. Arikarat
Lokakuussa 1804 amerikkalaiset tutkimusmatkailijat Meriwether Lewis ja William Clark ankkuroivat St. Louisista Missouria pitkin saapuneen jokilaivansa ja lähelle arikarojen maita. Ensimmäinen kylä löytyi saaresta keskellä Grand riveriä. Suurin osa saaresta oli täynnä maissi-, tupakka- ja papuviljelmiä. Niiden laidasta löytyi 60 maamajaa. Lähettyviltä muutaman mailin päässä sijaitsi kaksi muuta arikarakylää molemmin puolin Oak Creekiä. Clarkin ja Lewisin mukana seurasi kaksi tulkkia sekä musta mies nimeltään York, joka oli Clarkin palvelija. Intiaanit eivät olleet aiemmin nähneet mustaa miestä ja hänen ihonväriään pidettiin merkkinä erityisistä henkisistä voimista. . Kun tutkimusmatkailijat tarjosivat arikaroille tapaamisten yhteydessä alkoholia, nämä kieltäytyivät ja ihmettelivät miten valkoinen mies voi tekeytyä ystäväksi ja tarjota samanaikaisesti jotain, joka tekee hulluksi.