Milloin solmittiin lateraanisopimukset?
Lateraanisopimukset
Lateraanisopimuksiksi kutsutaan kolmea sopimusta, jotka solmittiin Benito Mussolinin käytännössä hallitseman Italian kuningaskunnan ja paavin välillä 1929. Sopimukset ratkaisivat Italian ja paavin välisen kiistan, joka oli syntynyt vuonna 1870, kun Italia liitti Rooman itseensä, mikä lakkautti Kirkkovaltion ja paavin maallisen vallan. Italia takasi paaville aseman, tuloja ja Vatikaanin käyttöoikeuden 1871, mutta se ei riittänyt katoliselle kirkolle, joka esitti tarvitsevansa riippumattomuuden maallisesta vallasta. Paavit julistautuivat "Vatikaanin vangeiksi" eivätkä esiintyneet julkisuudessa lähes kuuteen vuosikymmeneen. Pius XI
Pius XI kävi vuonna 1929 virallisia neuvotteluja fasistisen Italian johtajan Benito Mussolinin kanssa. Neuvottelujen tuloksena solmittiin samana vuonna Lateraanisopimukset, jotka takasivat Vatikaanille itsenäisyyden ja katoliselle kirkolle suosituimmuusaseman Italiassa. Samoin sopimukset takasivat paavinistuimen riippumattomuuden ja antoivat paaville määräysvallan Vatikaanissa. Lateraanisopimuksissa sovittiin myös konkordaatista Italian ja paavinistuimen välillä. Konkordaatin seurauksena roomalaiskatolisuudesta tehtiin valtionuskonto ja kouluissa alettiin opettaa uskontoa katolisen kirkon opin mukaisesti. Samoin paavinistuin sai korvauksia Italian ja paavinistuimen kiistassa kärsimistään vääryyksistä. Korvausten summa oli 1750 miljoonaa Italian liiraa. Vatikaanivaltio
Pius XI kävi 1929 virallisia neuvotteluja fasistisen Italian johtajan Benito Mussolinin kanssa. Neuvottelujen tuloksena solmittiin samana vuonna lateraanisopimukset, jotka takasivat Vatikaanille itsenäisyyden ja katoliselle kirkolle suosituimmuusaseman Italiassa. Sopimukset siis perustivat Vatikaanin valtion, ja ne antoivat myös takaisin paavinistuimen riippuvuuden ja paaville määräysvallan Vatikaanissa. Lateraanisopimuksissa sovittiin myös konkordaatista Italian ja paavinistuimen välillä. Konkordaatin seurauksena katolisuudesta tehtiin valtionuskonto ja kouluissa alettiin opettaa uskontoa katolisen kirkon mukaisesti. Paavinistuin sai lisäksi korvauksia sitä kohtaan Italian ja paavinistuimen kiistassa saamistaan vääryyksistä. Korvausten summa oli 1 750 miljoonaa Italian liiraa. Paavi joutui tekemään itsekin vastapalveluksen Mussolinille, kuten esimerkiksi lopettamaan fasisteja vastustavan kristillisen kansanpuolueen tukemisen. Paavi Pius XI kielsikin pappeja osallistumasta politiikkaan, jolloin muun muassa kansanpuoluetta johtava Luigi Sturzo lähti vapaaehtoisesti maanpakoon. San Giovanni in Laterano
Vuonna 1929 Lateraanipalatsissa solmittiin Lateraanisopimukset Italian ja paavin välillä. Niissä paavi tunnusti Benito Mussolinin hallitseman Italian ja Italia vastineeksi luovutti paaville Vatikaanin ja antoi muitakin lupauksia. Valtakunnankonkordaatti
Katolisen kirkon asema oli muuttunut merkittävästi ensimmäisen maailmansodan myötä. Useat eurooppalaiset monarkiat olivat hajonneet sodan myötä, ja Pariisin esikaupunkirauhoissa oli luotu koko joukko uusia itsenäisiä valtioita, joissa katolisella kirkolla ei ollut valmiiksi vakiintunutta asemaa. Saksan keisarikunnan tilalle syntyi liberaalis-demokraattinen Weimarin tasavalta, jonka perustuslaki takasi hyvin laajat poliittiset ja yksilönvapaudet. Katoliseen kirkkoon kriittisesti suhtautunut työväenliike saavutti vahvan aseman useissa maissa. Tässä tilanteessa katolinen kirkko katsoi parhaaksi vakiinnuttaa asemansa solmimalla valtioiden kanssa kahdenvälisiä sopimuksia, joihin vuonna 1917 hyväksytty Kanoninen kirkkolaki antoi mahdollisuuden. Paavi Pius XI onnistui solmimaan konkordaatin esimerkiksi Latvian kanssa 1922, Portugalin kanssa 1928 ja Itävallan kanssa 1933. Erityisen merkittäviä olivat Italian kanssa 1929 solmitut Lateraanisopimukset, jotka selkiinnyttivät katolisen kirkon ja Italian valtion suhteet. Katolilaisuudesta tuli Italian virallinen valtionuskonto ja Vatikaanivaltio sai suvereenin aseman.
Lontoon sopimus (1839)
Lontoon sopimus, tunnetaan myös nimellä Lontoon ensimmäinen sopimus oli kansainvälinen sopimus, joka allekirjoitettiin 19. huhtikuuta 1839. Sopimuksen myötä Euroopan suurvallat hyväksyivät Belgian itsenäisyyden ja neutraaliuden sekä sen saksankielisen osan, Luxemburgin, itsenäisyyden. Yksi sen tärkeistä osista oli artikla VII, mikä pakotti Belgian pysymään neutraalina ja sopimuksen allekirjoittaneet valtiot puolustamaan Belgiaa sotatilassa turvaten sen neutraaliuden. 4. Lateraanikonsiili
Kahdestoista ekumeeninen eli yleinen, koko ”yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi” itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin vuonna 1215 Rooman Lateraanikirkossa. Sitä kutsutaan myös nimellä "Neljäs lateraanikonsiili". Italian siirtomaat
Vuonna 1915 Italia liittyi ympärysvaltojen puolelle I maailmansodassa Britannian ja Ranskan rinnalle. Vastapalvelukseksi Italian tuli saada Lontoon sopimuksen mukaan sodan jälkeen Itävalta-Unkarilta Etelä-Tiroli, nykyisen Slovenian alueita, Istria, Pohjois-Dalmatia, Albania protektoraatiksi, Vlorë sekä osa Saksan siirtomaista Aasiassa ja Afrikassa. Lisäksi Dodekanesia ja muut Italian omistukset olisi vahvistettu kansainvälisesti tunnustetuiksi italialaisalueiksi. Kuitenkin Versailles'n rauhassa 1919 Italia sai Euroopasta alueita vähemmän kuin oli luvattu eikä merentakaisia alueita ollenkaan. Huhtikuussa 1920 Britannian ja Italian ulkoministerit sopivat, että Italia saisi korvaukseksi Jubamaan, mutta Britannia hidasti sopimuksen täytäntöönpanoa painostaakseen Italiaa luopumaan Dodekanesiasta Kreikan hyväksi. Lopulta 1925 Jubamaa yhdistettiin Italian Somalimaahan, eikä Italia luopunut Dodekanesiasta. Jälleenvakuutussopimus
Jälleenvakuutussopimus solmittiin Saksan, Venäjän ja Itävalta-Unkarin välisen kolmen keisarin liiton rauettua Itävalta-Unkarin ja Venäjän erimielisyyksiin Balkanilla. Eristettynä ollut Ranska pyrki tämän jälkeen lähentymään Venäjää, mutta liitto tasavaltaisen Ranskan kanssa oli vielä liian vastenmielinen ajatus Venäjän tsaari Aleksanteri III:lle. Niinpä hän antoi saksalaismieliselle ulkoministerilleen Nikolai Giersille vapaat kädet uuden liiton solmimiseen Saksan kanssa. Bismarckin järjestämä salainen sopimus allekirjoitettiin 18. kesäkuuta 1887. Sopimuksen mukaan molemmat osapuolet pysyisivät puolueettomina mikäli toinen joutuisi kolmannen valtion hyökkäyksen kohteeksi. Tämä ei kuitenkaan pätisi Saksan hyökätessä Ranskaa tai Venäjän hyökätessä Itävalta-Unkaria vastaan. Vastineeksi liitosta Saksa lupasi tukea Venäjän valtapiiripyrkimyksiä Bulgariassa, Itä-Rumeliassa ja Mustallamerellä. Apassisodat
Guadalupe Hidalgon sopimuksessa vuonna 1848 Meksiko luovutti lounaisalueen Yhdysvalloille. Apassien irralliset ryhmät jatkoivat edelleen sotaretkiä Meksikoon Yhdysvaltain pystymättä estämään niitä. Vuotta myöhemmin apassit kohdistivat huomionsa Texasin rannikolta saapuvien siirtolaisten loputtomiin vankkurikaravaaneihin, jotka matkasivat El Pasoon. Jicarillat ja eteläiset mescalerot tekivät hyökkäyksiä karavaanien kimppuun erityisesti Rio Granden länsipuolella, ja koillisessa New Mexicossa. Hyökkääjät eivät tyytyneet yksinomaan ryöstösaaliiseen, vaan silminnäkijät kertoivat monista surmatuista siirtolaisista. Sonoran maakunnassa Meksikossa apassien päänahoista alettiin maksaa rahaa. Vuosien 1854–1855 aikana amerikkalaiset kävivät suoranaista sotaa jicarilloja vastaan. Saint-Germainin rauha
Vielä ennen ensimmäistä maailmansotaa Itävalta ja Unkari olivat kaksoismonarkia, jossa Habsburgien suku hallitsi. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuonna 1919 tehtiin Itävallan kanssa Saint-Germainin sopimus, kun puolestaan Unkarin kanssa sovittiin Trianonin sopimus vuonna 1920. Riadin sopimukset
Riadin sopimukset tarkoittavat Persianlahden valtioiden vuonna 2013 ja 2014 tekemisiä sopimuksia, joilla sovittiin pelisäännöistä alueen valtioiden yhteistyön ja turvallisuuden takaamiseksi. Sopimukset olivat salaisia, vaikkakin niiden olemassaolosta on tiedetty. Ne tulivat julki, kun uutiskanava CNN sai ne haltuunsa alueella olevalta taholta, jolla on mahdollisuus saada ne käsiinsä. Niiden julkistaminen tapahtui tilanteessa, jossa Qatarin ja sopimusten muiden osapuolten välille syntyi kesäkuussa 2017 kriisi. Qataria syytetään terroristiryhmien tukemisesta. Ahvenanmaan sopimus
Ahvenanmaan konventio vuodelta 1856 allekirjoitettiin ensimmäinen sopimus 30. maaliskuuta 1856 Pariisissa, sen jälkeen Venäjä oli kärsinyt tappion Krimisodassa Britanniaa ja Ranskaa vastaan. Venäjä ei hyväksynyt Ahvenanmaan militarisointia, mikä vahvistettiin Pariisin sopimuksella (1856). Locarno
Locarnossa järjestetään vuosittain Locarnon kansainväliset elokuvafestivaalit. Kaupungissa solmittiin vuonna 1925 Locarnon sopimukset ensimmäisen maailmansodan voittajien ja häviäjien kesken, joilla mm. taattiin Saksan, Ranskan ja Belgian rajat. Libanon
Marraskuussa 1969 armeijan komentaja Emile Boustany ja Palestiinan vapautusjärjestö PLO:n puheenjohtaja Jasser Arafat solmivat Kairossa salaisen sopimuksen, joka salli palestiinalaisten leirien perustamisen Libanoniin. Jordanian vuoden 1970 ”mustan syyskuun” jälkeen PLO:n johto ja Arafat siirtyivät Libanoniin. 10. huhtikuuta 1973 Israelin kommandot hyökkäsivät Beirutiin ja tappoivat kolme palestiinalaisjohtajaa. Tämä johti seuraavana päivänä Libanonin hallituksen eroon. Palestiinalaisongelman myötä muslimien ja kristittyjen välit kiristyivät. Punainen Pilvi
Vuonna 1866 Yhdysvaltain hallitus kutsui pohjoisten tasankojen lakotat, cheyennet ja arapahot rauhanneuvotteluihin Fort Laramieen. Neuvottelujen aikana kävi kuitenkin ilmi, että Yhdysvallat oli siirtänyt joukkojaan lakotojen maille pystyttääkseen sinne useita linnoituksia. Kokoukseen osallistunut Punainen Pilvi, joka oli noussut korkeaan asemaan lakotojen yhteiskunnassa, näki amerikkalaisten lupaukset juonitteluna. Hän sai näkemykselleen paljon tukijoita monien muiden intiaanijohtajien keskuudesta ja 17. heinäkuuta 1866 Punainen Pilvi aloitti sodan, joka tunnetaan "Punaisen Pilven sotana". Vatikaanivaltio
Camposanto Teutonicon ja Paavali VI:n audienssihallin lisäksi Pyhä istuin nauttii eksterritoriaalioikeuksia useilla alueilla ja useissa rakennuksissa Rooman sisä- ja ulkopuolella. Oikeudet perustuvat vuoden 1929 lateraanisopimuksiin. Alueet eivät siis kuulu Vatikaanivaltioon, mutta ne ovat silti paavin hallinnassa ja hänen jurisdiktionsa alaisia. Kansainvälisen oikeuden kannalta niiden asemaa voidaan siis verrata vieraiden valtioiden suurlähetystöjen alueisiin. Lisäksi ne kuuluvat Vatikaanin posti- ja puhelinlaitoksen piiriin, ja niillä noudatetaan Vatikaanivaltion oikeusjärjestystä. Tärkeimmät eksterritoriaalialueista ovat varhaiskristilliset basilikat San Giovanni in Laterano eli Lateraanibasilika, Santa Maria Maggiore ja San Paolo fuori le mura. Konstantinus Suuri
Konstantinus oli jo vuonna 313 silloisen kanssahallitsijansa Liciniuksen kanssa säätänyt niin sanotun Milanon ediktin, joka poisti lopullisesti esteet kristinuskon ja muiden uskontojen harjoittamiselta. Edikti poisti kristittyihin kohdistuneet vainot ja palautti kirkoilta takavarikoidun omaisuuden. Konstantinus oli kuitenkin alkanut suosia kristittyjä, ja hän oli jo Mulviuksen sillan taistelun jälkeen lahjoittanut Rooman piispalle alueen, jolle Lateraanikirkko rakennettiin. Konstantinus sääti myös lakeja, jotka antoivat kirkoille ja papistolle etuoikeuksia ja verohelpotuksia sekä vapautuksia erilaisista velvollisuuksista. Kristinuskosta ei kuitenkaan tehty valtionuskontoa eikä pakanallisuutta kielletty. Longane
Longanen paikka on löytöjen perusteella ollut asuttu keskiseltä pronssikaudelta 1700–1400-luvuilta eaa. lähtien. saakka Kaupunkia ei mainita antiikin kirjallisissa lähteissä. Longanos-joki sen sijaan mainitaan paikkana, jonka rannalla Syrakusan tyranni Hieron II voitti mamertiinit vuonna 268 eaa. San Giovanni in Laterano
Lateraanikirkossa ja -palatsissa järjestettiin viisi ekumeenista kirkolliskokousta, joita kutsuttiin järjestämispaikkansa mukaan lateraanikonsiileiksi. Bysantin–sassanidien sota (527–532)
Vuonna 224 sassanidit syrjäyttivät viimeisen Persiaa hallinneen parthialaiskuninkaan. Sassanidit olivat Rooman ainoa vihollinen, joka oli yhtä kehittynyt. Keisari Anastasioksen hallituskauden aikana käydyn sodan (502–505) jälkeen valtakunnat solmivat rauhansopimuksen, jonka mukaan roomalaiset maksoivat vuosittain 500 paunaa kultaa persialaisille. Anastasios antoi sodan jälkeen rakennuttaa uuden linnoituksen Daran kylään, joka sijaitsi strategisesti tärkeällä paikalla noin 30 km Nisibisistä. Aikaisemmin Nisibis oli toiminut roomalaisten tukikohtana, mutta se oli menetetty persialaisille, joten Daran oli tarkoitus korvata se. Daran linnoitus rikkoi periaatteessa vuoden 442 rauhansopimusta, joka kielsi roomalaisia ja persialaisia rakentamasta linnoituksia rajaseudulle, mutta persialaiset sotivat samaan aikaan hefthaliitteja eli valkoisia hunneja vastaan eivätkä pystyneet puuttumaan roomalaisten toimiin. Vuoteen 513 mennessä Persian kuningas Kavadh I oli saanut hunnien ryöstöretket kuriin. Vuonna 528 Kavadhin asema Persian kuninkaana oli vakaa, koska hän oli saanut myös kukistettua mazdakiittien lahkon, joka uhkasi hänen valtaansa. Samaa sukupuolta olevien avioliitto
Ensimmäiset historialliset maininnat samaa sukupuolta olevien liittojen vihkiseremonioista löytyvät antiikin Roomasta. Keisari Neron on väitetty naineen yhden miespuolisista orjistaan. Myös keisari Elagabalus nai kaarialaisen miesorjansa nimeltä Hierocles. Vaikka historioitsijoilla on yksimielisyys siitä, että samaa sukupuolta olevien avioliittoja esiintyi antiikin Roomassa, niiden yleisyys ja luonne ovat vielä epäselviä nykypäivän tutkijoille. Vuonna 342 keisarit Constantius II ja Constans asettivat lain, jonka mukaan samaa sukupuolta olevat avioliitot olivat kiellettyjä kuolemanrangaistuksen uhalla. Ydinaseeton vyöhyke
Ensimmäinen varsinainen ydinaseeton vyöhyke, Etelä-Amerikan ja Karibian ydinaseeton vyöhyke muodostettiin Tlatelolcon sopimuksella, joka allekirjoitettiin vuonna 1967 ja astui voimaan 1969. Kaikki 33 Latinalaisen Amerikan ja Karibian maata irtisanoutuivat ydinaseidan hallinnasta, testaamisesta ja käytöstä. Sopimusta valvovaksi kansainväliseksi järjestöksi perustettiin samalla Agency for the Prohibition of Nuclear Weapons in Latin America and the Caribbean (OPANAL). Sopimukseen kuuluu myös kaksi lisäprotokollaa. Ensimmäinen protokolla on tarkoitettu Etelä-Amerikan ja Karibian ulkopuolisille valtioille, jotka "de jure" tai "de facto" hallitsevat vyöhykkeeseen kuuluvia alueita, kuten esimerkiksi Ranskan hallitsema Ranskan Guyana. Toisen lisäprotokollan vahvistamalla ydinasevallat tunnustavat sopimuksen. Indonesian–Malesian konfrontaatio
Maissa oli ajoittaisia yrityksiä poliittisen yhteisymmärryksen saavuttamiseksi. Toukokuussa 1963 Malaijan pääministeri Tunku Abdul Rahman ja Indonesian presidentti Sukarno sopivat, että Borneolla järjestetään kansanäänestys valtioliitosta, ja mikäli Pohjois-Borneolla ja Sarawakissa kansa kannattaa liitosta, Indonesia ei esitä aluevaatimuksia Borneolla. Kuitenkin 9. heinäkuuta 1963 Tunku allekirjoitti Lontoon sopimuksen, jossa sovittiin Malesian liittovaltion perustamisesta, mitä Sukarno ei hyväksynyt. Toinen Balkanin sota
Toinen Balkanin sota päättyi rauhansopimukseen, joka allekirjoitettiin 10. elokuuta Bukarestissa ja 29. syyskuuta Konstantinopolissa vuonna 1913. Bulgaria menetti kaikki ensimmäisessä Balkanin sodassa valloittamansa alueet sekä Dobrudzhan, joka on hedelmällistä viljelymaata, kun Serbia ja Kreikka jakoivat keskenään suurimman osan Makedoniasta. Serbia sai tuolloin sen alueen, joka nykyisin muodostaa Makedonian valtion, Kreikka taas nykyisen Kreikan Makedonian. Myös Salonikin kaupunki ja Thasoksen saari luovutettiin Kreikalle. Albaniasta tuli Saksan prinssi Wilhelmin johtama itsenäinen valtio. Kreeta siirtyi lopullisesti osaksi Kreikkaa, joka vaati alueita Epeiroksesta, joka siihen asti oli turkkilainen Albania. Osmanien valtakunnalle palautettiin osa sen ensimmäisessä Balkanin sodassa menettämistä alueista, muun muassa Adrianopoli, ja täten Euroopan puoleinen Turkki sai nykyiset rajansa. Turkin länsirajaksi tuli Maritsa-joki. Bulgarialle jäi kuitenkin vielä Länsi-Traakia, jossa sen alueet ulottuivat Egeanmereen saakka, mutta tämän alueen se menetti myöhemmin Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Kreikalle. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Paavina Pius XI oli selvä yksinvaltias, jonka raivokohtauksia pelättiin Vatikaanissa. Hän saikin tehokkaasti tahtonsa läpi useissa tapauksissa. Pius XI halusi myös lopettaa Italian ja Pyhän istuimen välisen riidan ja onnistuikin tässä. Hän solmi fasistisen Italian johtajan Benito Mussolinin kanssa Lateraanisopimuksen, joka takasi Vatikaanille itsenäisyyden ja katoliselle kirkolle suosituimmuusaseman Italiassa. Paavi joutui myös tekemään osuutensa Mussolinille, kuten esimerkiksi lopettamaan fasisteja vastustavan kristillisdemokraattisen puolueen tukemisen. Lapin sota
Vuonna 1974 annettiin Suomen ja läntisen Saksan neuvotteluista yhteinen julkilausuma. Siinä todettiin, että vuonna 1953 laaditun Lontoon velkasopimuksen mukaan korvauskysymys on lykätty tutkittavaksi "lopullisen järjestelyn yhteydessä". Tällä tarkoitettiin tulevan, tuolloin hyvin epätodennäköisenä pidetyn yhtenäisen Saksan kanssa tehtävää rauhansopimusta. Herakleia (Siris)
Sodassa Herakleia oli aluksi liitossa Taraksen ja lukaanien kanssa Roomaa vastaan. Roomalaiset saivat kuitenkin rikottua liiton vuonna 278 eaa. lupaamalla Herakleialle poikkeuksellisen hyvät ehdot liitosta Rooman kanssa. Näin kaupungista tuli ensin Rooman liittolainen ja ajan kuluessa roomalainen kaupunki. Herakleia säilytti etuoikeutetun asemansa Rooman tasavallan loppuaikoihin saakka. Kun kaupungin asukkaille luvattiin vuonna 89 eaa. Rooman täydet kansalaisoikeudet Lex Plautia Papirian myötä, herakleialaiset epäröivät ensin, koska heidän asemansa oli jo niin hyvä. Muinaisen Lähi-idän kaukokauppa
Historiallisesti Itä-Turkin obsidiaani oli merkittävämpää, koska sen kauppa levisi laajemmalle alueelle, lopulta koko Mesopotamiaan ja Länsi-Iraniin. Jo 8500–7500 eaa. varhaisella ja keskisellä "PPNB"-kaudella Turkin obsidiaania vaelsi Kyprokselle, joka kielii jonkinlaisen merenkulun alkamisesta jo tuolloin. Kappadokian obsidiaani levisi jo 12000–9500 eaa. Natufin ja Zawi Chemin kulttuurin aikoina 12000–9500 eaa. käytännössä koko Palestiinaan ja yleistyi tuntuvasti seuraavalla PPNA-ajanjaksolla 9500–8500 eaa. Keski-Syyriaan syntyi Eufratin seuduille rajavyöhyke, jossa joissain paikoissa ostettiin sekä Itä-Turkin että Keski-Turkin obsidiaania. PPNB-kaudelle Itä-Turkin obsidiaanikauppa ulottui pohjoiseen Khuzistaniin Zagros-vuorille. Samoihin aikoihin Itä-Turkin obsidiaania alettiin viedä myös Palestiinaan, alueille, joilla oli aiemmin hallinnut "Kappadokian monopoli". Historialliseen aikaan mennessä itäinen obsidiaanikauppa laajeni siis lopulta Etelä-Israeliin ja keskiseen Etelä-Turkkiin sekä Mesopotamian eteläosiin ja Iranissa Zagrosvuorten taas jonnekin Kermenshahin-Hamadanin tienoille asti. Myöhemmin historiallisella ajala obsidiaania alettiin kuljettaa Etelä-Iranin Anshanin vuorilta. Dardanellit
Sodan jälkeen vuonna 1920 solmittu Sèvres'n rauhansopimus demilitarisoi salmen ja teki siitä kansainvälisen alueen, jota valvoi Kansainliitto. Tämä muutettiin vuoden 1923 Lausannen sopimuksessa, joka palautti salmen Turkille. Sopimuksessa annettiin kuitenkin kaikille ulkomaisille sotalaivoille vapaa kulku salmessa. Turkki hylkäsi sopimuksen ehdot ja myöhemmin militarisoi alueen. Tilanne palautettiin Montreux'n sopimuksella heinäkuussa 1936. Sopimuksessa, joka on voimassa edelleen, salmi määritellään kansainväliseksi väyläksi, mutta Turkille jätetään oikeus rajoittaa Mustanmeren ulkopuolisten valtioiden sota-alusten liikkumista salmessa. Toisen maailmansodan aikana, jolloin Turkki pysytteli puolueettomana lähes koko sodan ajan, Dardanellit oli suljettu sotaakäyvien maiden laivoilta. San Giovanni in Laterano
Basilica di San Giovanni in Laterano (), lyhyemmin Lateraanikirkko, on Roomassa Pyhän istuimen eksterritoriaalisella alueella sijaitseva katolinen kirkko. Lateraanikirkko on Rooman piispan eli paavi istuin ja Rooman tuomiokirkko. Se on omistettu Jeesus Vapahtajalle, Johannes Kastajalle ja evankelista Johannekselle. Se on yksi Rooman neljästä suuresta patriarkallisesta eli varhaiskristillisestä basilikasta. Muut ovat San Paolo fuori le mura, Santa Maria Maggiore ja Pietarinkirkon edeltäjä Konstantinuksen basilika. Lateraanikirkko on niistä vanhin ja korkea-arvoisin. Vuoteen 1870 asti kaikki paavit kruunattiin Lateraanikirkossa. Länsi-Saksa
Neuvostoliiton ja Saksan välillä solmittiin Moskovan sopimus 12. elokuuta 1970 sekä Puolan ja Saksan välillä Varsovan sopimus 17. toukokuuta 1970, joissa osapuolet pidättäytyivät voimankäytöstä ja tunnustivat sodanjälkeiset rajat, erityisesti Oder–Neisse-linjan, joka määritteli rajan DDR:n ja Puolan välillä. Liittoutuneiden välillä solmittiin neljän vallan sopimus Berliinistä 3. syyskuuta 1971 ja kauttakulkusopimus (Transitabkommen) toukokuussa 1972, joka määritteli Berliinin aseman. Panaman kanavan historia
Yhdysvaltain senaatti suostuteltiin hyväksymään sopimuksen ratifiointi kahdessa eri istunnossa, jotta saataisiin laaja keskustelu sopimuksen sisällöstä ennen varsinaista äänestystä. Yhdysvaltain senaatilta kesti kuitenkin kuusi kuukautta ratifioida sopimus. Monet senaattorit edelleen vastustivat sopimusta, vaikka monet arvovaltaiset yhdysvaltalaiset kannattivat sopimuksen ratifiointia julkisessa keskustelussa. Carter onnistui saamaan sopimuksen ensimmäisen osan läpi senaatissa 16. maaliskuuta 1978. Senaattorit äänesti sopimuksen puolesta äänin 68–32. 52 demokraattisenaattoria ja 16 republikaanisenaattoria äänestivät sopimuksen ratifioinnin puolesta. Sopimuksen toinen osa hyväksyttiin senaatissa 18. huhtikuuta 1978. Carter hyväksyi lain sopimuksesta 27. syyskuuta 1979. Rajarauha
Suomi ja Neuvostoliitto solmivat 1. kesäkuuta 1922 sopimuksen rajarauhan turvaamisesta. Sen syynä oli Itä-Karjalassa vuosina 1921–1922 sattuneet levottomuudet eli Itäkarjalaisten kansannousu. Sopimuksen mukaan Laatokasta Pohjoiseen jäämereen kulkevan maarajan kummallekin puolelle muodostettiin rajavyöhyke, jolla liikkumista ja oleskelua rajoitettiin ja sovittiin vyöhykkeellä sijaitsevista asevoimista. Vuonna 1948 tehtiin uusi sopimus, jonka mukaan rajaselkkausten ja rajatapahtumien selvittäminen kuuluu rajavaltuutetuille. Vakavien tapausten selvittämisen hoitavat diplomaatit, vaikka niiden tutkiminen kuuluukin rajavaltuutettujen tehtäviin. Pius IX
Pius IX jätti jälkeensä myös paavin ja Italian valtion välisen riidan. Pius IX julisti Kirkkovaltion menetyksen jälkeen olevansa ”Vatikaanin vanki”. Paavi myös kielsi katolilaisia osallistumasta Italian poliittiseen toimintaan. Tämä tarkoitti muun muassa kieltoa äänestää tai asettua vaalien ehdokkaaksi. Riita paavinistuimen ja Italian valtion välillä kesti aina vuoteen 1929 asti, jolloin paavi Pius XI solmi Benito Mussolinin kanssa Vatikaanin itsenäisyyden takaavan Lateraanisopimuksen. Lissabonin sopimus
Sopimus allekirjoitettiin Lissabonissa 13. joulukuuta 2007. Sopimuksen ratifiointia hidasti Irlannin kielteinen kansanäänestystulos 12. kesäkuuta 2008, mutta 2. lokakuuta 2009 järjestetyssä uudessa kansanäänestyksessä sopimus hyväksyttiin 67 %:n enemmistöllä. Tšekki ratifioi sopimuksen viimeisenä EU-maana 3. marraskuuta 2009. Lissabonin sopimus astui voimaan 1. joulukuuta 2009. Kirkkovaltio
Paavin vaatimus katolilaisten boikotista Italian vaaleissa jäi huomiotta, eikä katolinen maailma tullut paavin avuksi. 1920-luvulla paavi Pius XI luopui aluevaatimuksistaan ja allekirjoitti lateraanisopimukset (Rooman kondordaatti) 1929, joka loi Vatikaanivaltion, Pyhän istuimen maallisen alueen. Fasismi
Vuonna 1929 Italia oli jo fasistien hallitsema yksipuoluemaa, jota myös katolinen kirkko tuki lateraanisopimuksen myötä. Italia ei kuitenkaan ollut totalitaristinen maa kuten Saksa, sillä valtiolliset instituutiot, koulut, taide ja oikeuslaitos säilyivät melko riippumattomina. Antisemitismiäkään ei maassa vielä tuolloin esiintynyt. Fasistien valta oli melko turvattu, sillä Italian teollisuustuotanto, työttömyys, maatalous ja julkinen liikenne olivat kehittyneet 1920-luvulla suotuisaan suuntaan, ja fasistit olivat myös onnistuneet taistelussa etelän mafiaa vastaan. Locarnon sopimukset
Locarnon sopimuksia on sanottu Kansainliiton sovintohengen suurimmaksi saavutukseksi Locarnon sopimusta pidetään läntisen Euroopan diplomaattisen ilmapiirin tasapainottajana vuosina 1925–1930 ja toivon antajana kansainvälisestä rauhasta, jota kansainvälisen politiikan ja diplomatian kielellä kutsuttiin ”Locarnon hengeksi”. Tämä sopimusten myötä syntynyt ilmapiiri johti Saksan liittymiseen Kansainliiton jäseneksi vuonna 1926. Bysantin–sassanidien sota (540–562)
Lopullinen rauha saatiin aikaan vasta vuonna 562. Rauhansopimuksen tuli kestää 50 vuotta ja sen mukaan roomalaiset maksoivat vuosittain suuret lunnaat, mutta he saivat pitää Lazican ja Daran. Alfredin ja Guthrumin rauha
Alfredin ja Guthrumin rauhana tunnetaan Wessexin Alfred Suuren ja Itä-Anglian viikinkipäällikkö Guthrum Vanhemman välinen sopimus. Sen solmimisen tarkkaa ajankohtaa ei tiedetä, mutta se on tehty aikaisintaan vuonna 878 ja viimeistään 890. Rauhansopimus on eräs ainoista Alfredin valtakauden säilyneistä dokumenteista. Se tunnetaan muinaisenglanniksi dokumenttina nimeltään Corpus Christi College Cambridge Manuscript 383 ja latinaksi käännettynä nimellä Quadripartitus. Alkuperäinen sopimus on luultavasti muinaisenglanniksi. Saksan historia
Vuoden 1924 vaalit merkitsivät siirtymää oikealle. Marsalkka Paul von Hindenburg, joka kannatti monarkistista valtiomuotoa, valittiin presidentiksi. Lokakuussa 1925 solmittiin Saksan, Ranskan, Belgian, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Italian välillä Locarnon sopimus, joka tunnusti Saksan, Ranskan ja Belgian väliset rajat. Yhdistynyt kuningaskunta, Italia ja Belgia sopivat myös avunannosta Ranskalle siinä tapauksessa, että Saksa miehittäisi demilitarisoidun Reininmaan. Locarnon sopimus tasoitti tietä Saksan jäsenyydelle Kansainliitossa, joka toteutui 1926. Pyhä liiga (1684)
5. maaliskuuta 1684 paavi Innocentius XI, Puolan kuningas Juhana III, keisari Leopold I ja Venetsian doge Marcantonio Giustinian allekirjoittivat liittolaissopimuksen, jonka mukaan yksikään osapuoli ei solmisi erillisrauhaa osmanien kanssa ilman kaikkien muiden liittolaisten hyväksyntää. Mahdollisen rauhan solmineiden osapuolten tuli olla mukana puolustamassa muita osapuolia, mikäli olisi tarpeen. Yksikään valtioista ei eronnut ennenaikaisesti ja voitokas liitto kesti sellaisenaan suuren Turkin sodan päättäneeseen Karlowitzin rauhaan 1699 asti. Vuoden 1684 liitto oli paavien perustamista pyhistä liigoista pitkäikäisin ja menestyksekkäin. Rauhansopimus
Muiden eurooppalaisten akselivaltojen, Italian, Unkarin, Romanian, Bulgarian ja Suomen kanssa liittoutuneet tekivät vuonna 1947 Pariisin rauhansopimukset. Sitä ennen Suomi oli jo allekirjoittanut vuonna 1940 Moskovan rauhansopimuksen, joka lopetti talvisodan sekä vuonna 1944 Moskovan välirauhan, joka lopetti jatkosodan. Sèvresin rauhansopimus
Kreikan saamista lisäalueista huolimatta Kreikka ei allekirjoittanut eikä ratifioinut sopimusta, vaan se vaati itselleen lisää niitä Osmanivaltion alueita, joissa asui kreikankielistä väestöä.
Osmanien hallituksen puolesta allekirjoittajia oli neljä. Sopimusta ei lähetetty osmanien parlamentin ratifioitavaksi, koska se oli hajotettu 12. helmikuuta 1920 ja lakkautettu 18. maaliskuuta 1920. Sulttaani Mehmed VI ja osmanien neuvottelijat allekirjoittivat sopimuksen, mutta sen hyväksymistä vastusti ankarasti Mustafa Kemal Paššan johtama Nuorturkkilainen liike. Nuorturkkilaiset julistivat Turkin itsenäisyyssodan alkaneeksi ja pakottivat ympärysvallat uudestaan neuvottelupöytään. Neuvottelujen seurauksena osapuolet allekirjoittivat ja ratifioivat Lausannen sopimuksen vuonna 1923. Suomi toisessa maailmansodassa
Taistelujen pitkittyminen ja Saksan menestyksen taittuminen lisäsivät paineita sodasta irrottautumiseen. Rauhantunnustelut aloitettiin.
Lopulta Suomi joutui tyytymään ankariin rauhanehtoihin. Moskovan välirauhansopimus allekirjoitettiin 19. syyskuuta 1944. Vuonna 1940 luovutetut, välillä jo takaisin vallatut ja Suomeen liitetyiksi julistetut alueet luovutettiin uudestaan Neuvostoliitolle sekä niiden lisäksi Petsamo. Neuvostoliitto luopui Hangon vuokraoikeudestaan mutta vaati sen sijasta Porkkalan vuokra-alueen. Saksan joukot tuli karkottaa pois maasta, mikä johti Lapin sotaan. Armeijan vahvuutta oli rajoitettava ja suorittaa ankarat sotakorvaukset. Lisäksi oli tuomittava sotasyylliset. Menetykset olivat sekä taloudellisesti että maantieteellisesti raskaita, erityisesti 400 000 karjalaisen asuttaminen oli kova taakka pienelle maalle. Locarnon sopimukset
Locarnon sopimukset allekirjoitettiin 16. lokakuuta 1925 Locarnon kaupungissa Sveitsissä. Sopimusten allekirjoittajina olivat Weimarin tasavallasta Gustav Stresemann, Belgian kuningaskunnasta Émile Vandervelde, Ranskan tasavallasta Aristide Briand, Yhdistyneestä kuningaskunnasta Austen Chamberlain, Italian kuningaskunnasta Benito Mussolini, Puolan tasavallasta Alexander Skrzynski ja Tšekkoslovakian tasavallasta Edvard Beneš. Fredrik I Barbarossa
Vuonna 1174 Fredrik teki viidennen sotaretkensä Italiaan, jolloin Italiassa muodostettiin paavia tukeva lombardilaisliiga Fredrikiä vastaan. Kun Henrik Leijona ei suostunut tukemaan retkeä, se epäonnistui täydellisesti. Fredrik kärsi raskaan tappion Legnanon taistelussa Milanon lähellä 29. toukokuuta 1176, jossa hän haavoittui ja hetken aikaa hänen luultiin kuolleen. Hänellä ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin aloittaa rauhanneuvottelut Aleksanteri III:n ja Lombardian kaupunkiliiton kanssa. Aleksanteri ja Fredrik tekivät sovinnon Venetsian rauhassa 1177. Keisari tunnusti Kirkkovaltion suvereniteetin ja paavi tunnusti keisarin Saksan kirkon hallitsijaksi. Lombardian kaupungit jatkoivat taisteluja vuoden 1183 Konstanzin rauhaan asti, jolloin Fredrik myönsi kaupungeille oikeuden itse valita virkamiehensä. 1920-luku
Yleistilanne Euroopassa vuoden 1919 jälkeen viittasi jyrkkiin vastakohtaisuuksiin. Kolme perinteistä suurvaltaa, Saksa, Itävalta-Unkari ja Venäjä olivat hävinneet sodan, ja Eurooppaan oli syntynyt seitsemän uutta valtiota: Suomi, Viro, Latvia, Liettua, Puola, Tšekkoslovakia ja Jugoslavia. 1920-luvulla itsenäistyneitä valtioita olivat Turkki, Irlannin vapaavaltio, Vatikaanivaltio ja Mongolia. 23. toukokuuta 1926 hyväksyttiin Libanonin tasavallan perustuslaki. Kansainliitto piti 10. tammikuuta 1920 ensimmäisen istuntonsa, jossa vahvistettiin Versaillesin rauhansopimus. 4. kesäkuuta solmittiin Trianonin rauhansopimus Unkarin kanssa, jossa historiallinen Unkari pilkottiin, luoden ulko-unkarilaisia vähemmistöjä naapurimaihin ja nykyäänkin näkyviä jännitteitä Unkarin ja Slovakian sekä Romanian kesken. Trianonia voidaan pitää ympärysvaltioiden säikähdyksenä Bela Kunin Neuvosto-Unkaria 21. maaliskuuta – 1. elokuuta 1919 kohtaan. Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Vuonna 1929 solmitut Lateraanisopimukset päättivät Vatikaanin vankeuden ja riidan Italian valtion kanssa. Samalla paavista tuli jälleen valtionpäämies. Paavi ei kuitenkaan ollut yhtä riippuvainen ulkovaltojen tuesta kuin Kirkkovaltion aikaan. 1900-luvulla paavinistuin pysyikin useimmiten virallisesti puolueettomana eri valtioiden kiistojen välillä. Bysantin valtakunta
Arabit, jotka nyt hallitsivat Syyriaa ja Palestiinaa, lähettivät ryöstöretkiä Anatoliaan ja vuosina 674–678 piirittivät Konstantinopolia. Toistuvat ryöstöretket Anatoliaan pakottivat Bysantin organisoimaan läänitysjärjestelmän ("thema"-järjestelmä), jossa maata jaettiin vastineeksi sotilaspalveluksesta. Joukkojensiirrot Balkanilta mahdollistivat slaavien etenemisen etelämmäksi, mistä syystä monet kyläyhteisöt kutistuivat ja linnoittautuivat. Kasaarien ilmaantuminen 670-luvulla ajoi bolgaarit Tonavan eteläpuolelle. Vuonna 681 keisari Konstantinos IV allekirjoitti rauhansopimuksen bolgaarien kaani Aspharukhin kanssa. Tätä ennen paikalliset slaaviheimot olivat ainakin nimellisesti tunnustaneet bysanttilaishallinnon. Limerickin sopimus
Limerickin sopimus oli Irlannin Limerickissä 3. lokakuuta 1691 allekirjoitettu sopimus, joka päätti kaksi vuotta kestäneen sodan Vilhelm III Oranialaisen kannattajien ja jakobiittien välillä. Sopimuksen oli tarkoitus turvata Irlannin katolisten uskonnonvapaus, mutta englantilaiset ja Irlannin protestantit eivät lopulta noudattaneet sopimusta. Latinalaiset aakkoset
Latinalaiset aakkoset ovat laajimmin käytetty aakkospohjainen kirjoitusjärjestelmä. Se kehittyi Apenniinien niemimaalla 700-luvulla eaa. Kaikki länsieurooppalaiset kielet käyttävät nykyisin latinalaista aakkostoa. Se on levinnyt myös muiden alueiden kielten kirjoitusjärjestelmäksi, jossain tapauksissa syrjäyttäen vanhemman järjestelmän, esimerkiksi turkissa ja vietnamissa. Benito Mussolini
Mussolinin vielä noustessa kohti valtaa fasistijoukot olivat hyökkäilleet katolisten pappien ja nuorisokerhojen kimppuun. Hän kuitenkin havaitsi voivansa käyttää katolista kirkkoa oman valtansa legitimoimiseen, joten hän lähestyi kirkkoa antamalla kastaa vaimonsa ja lapsensa sekä rahoittamalla kirkkojen kunnostuksia. Italian oikeussaleihin ja luokkahuoneisiin palautettiin krusifiksit. Vastustaessaan kommunisteja, protestantteja, vapaamuurareita ja juutalaisia Mussolini löysi paljon liittolaisia kirkosta. Vuonna 1929 Mussolini ja kardinaali Pietro Gasparri allekirjoittivat lateraanisopimukset, joissa Italia muun muassa tunnusti Vatikaanivaltion. Laivanrakennus
Sodankäynnissä säilyivät kaleerit ja galeassit, purjein varustetut kaleerit, joita käytettiin runsaasti erityisesti välimerellä. Vuonna 1571 käyty Lepanton taistelu turkkilaisten ja kristittyjen välillä on historian suurin kaleeri- ja galeassityyppisillä aluksilla sodittu meritaistelu. Kristittyjen voittamasta taistelusta on säilynyt paljon kuvauksia laivoista. Pisimmän galeassin pituudeksi mainitaan 145 jalkaa. Galeasseissa keulaan sijoitetut tykit osoittivat niin eteenpäin kuin sivullekin. Kaleereita rakennettiin 1700-luvun loppupuolelle saakka.
Kun 1500-luvulla eurooppalaiset alkoivat tehdä laajemmin valtamerimatkoja, niin samaan aikaan Euroopassa alkoi lähes jatkuva keskinäinen sota. Väliaikaiset rauhansopimukset eivät koskeneet Euroopan ulkopuolisia meriä. Esimerkkinä tästä on Karibian merirosvous, minkä vuoksi valtamerien kauppalaivat ja sotalaivat eivät juurikaan eronneet toisistaan. 1600-luvulla laivojen tekninen kehitys oli vähäistä, mutta tuolta aikaudelta on säilynyt paljon kuvia, pienoismalleja ja kokonaisia laivojakin. Aikakaudelle oli tyypillistä laivojen ylenpalttinen koristelu. Esimerkkinä tästä on Englantilainen Prince Royal vuodelta 1610, jonka rakensi Phineas Pett. Ranskassa kardinaali Richelieu tilasi valtaan päästyään Hollannista laivoja malliksi ranskalaisille veistämöille. Tunnettuja kirjoja aikauden laivoista ovat espanjalaisen Manoel Fernandezin kirja 'Livro de Traças de Carpintaria' vuodelta 1619 ja Saksalaisen Joseph Furttenbachin teos 'Architectura Navalis' vuodelta 1629.
1500-luvulla Portugali ja Espanja hallitsivat valtameriä. 1580 Espanjan kuninkaasta Filip II:sta tuli myös Portugalin hallitsija. 1588 Filip II määräsi voittamattomaksi armadaksi kutsutun laivastonsa hyökkäämään Englantiin. Laivastosta palasi vain puolet aluksista ja kolmannes miehistä. Filip II sai hallintaansa myös Alankomaat, mutta joutui protestanttisen pohjoisosan kanssa sotaan. Pohjoisosa julistautui itsenäiseksi nimellä Yhdistyneet provinssit, joka vastaa alueeltaan suunnilleen nykyistä Hollantia. 1607 Hollannin laivasto hyökkäsi Gibraltarin taistelussa Espanjan laivaston kimppun ja tuhosi sen. Kun englantilaiset lisäksi harjoittivat poliitiikkaa, jossa he pyrkivät kaappaamaan Espanjalaisia aarrelaivoja merillä, niin Espanjan valta mureni vähitellen. Uusiksi merivalloiksi nousivat Englanti ja Hollanti. Ruotsin laivasto oli vuonna 1610 kaksi kertaa Englannin laivastoa suurempi, mutta sen voimat sitoutuivat Itämerellä käytyihin sotiin. Hollantilaiset rakensivat kevyempiä, nopeampia ja matalammalla uivia aluksia kuin Englantilaiset tai Ranskalaiset. Keveys aiheutti tappiota tykistökaksintaisteluissa. Hollantilaista laivanrakennustaitoa olivat hyödyntäneet muun muassa Ruotsi kutsumalla hollantilaisia mestareita omille telakoilleen. Tunnetuin hollantilaisen laivanrakennustaidon opiskelija oli tsaari Pietari Suuri vuonna 1697. Itä-Aasian kaupan ansiosta Hollannista tuli 1600-luvulla Euroopan rikkain maa. Kauppa oli organisoitu kauppakomppanioiden avulla, joista suurimpia olivat Hollannin ja ja Englannin kauppakomppaniat ja näillä oli lähes valtiolliset oikeudet käydä jopa sotia. 1700-luvulla Hollannin merkitys merivaltana alkoi taantua, kun se ei enää menestynyt kilpailussa Englannin kanssa. 
Hollantilainen laivatyyppi, flöitti, kehittyi 1600-luvulla Itämeren purjehdusta varten. Hollannilla oli 1600-luvulla 10 000 kauppalaivaa ja Itämeren kaupan hallinta oli siirtynyt heille Hansaliitolta. 55 % kaikista Tanskan salmista kulkevista aluksista oli hollantilaisia. Tanskalaiset keräsivät näistä aluksista tullia laivojen kantavuuden perusteella. Helsingørissä peritty Juutinrauman tullimaksun suuruus perustui alusten kantavuuteen, jota laskettaessa mitattiin aluksen leveys keskilaivan kohdalta. Pienentääkseen tullimaksuja kauppiaat rakennuttivat aluksensa voimakkaasti sisäänkallistuvin kyljin. Hollanti on lähes puuton maa ja sinne tuotiin laivanrakennuspuuksi tammea Reinin varrelta. 1600-luvulla puuta jouduttiin hankkimaan Norjasta ja Itämeren alueelta, myös Ruotsiin kuuluvilta alueilta, kuten Virosta ja Liivinmaalta. Hollantilaisissa laivoissa käytettiin paljon mäntyä, mikä aiheutti enemmän huoltotarvetta. Hollantilaiset alkoivat käyttää myös tuulivoimalla toimivia sahoja lautojen tuottamiseen.
"Sovereign of the Seas" oli vuonna 1637 valmistunut englantilainen sotalaiva, jonka tilasi kuningas Kaarle I. Se oli aikansa suurimpia aluksia, kölin pituuden ollessa 127, leveys 48 ja syväys 23,5 jalkaa. Se oli myös aikansa loistokkain, kullalla koristeltu laiva ja maksoi 10 kertaa tavallista laivaa enemmän. Aluksessa oli 100 tykkiä. Sotalaivoissa oli ollut 1500-luvun alusta saakka suora peräpeili, mutta tähän alukseen tehtiin pyöreä perä, joka vasta veden pinnan yläpuolella suoristettiin peräpeiliksi. Tämä rakenne tuli tyypilliseksi englantilaisille sotalaivoille. Alusten koon kasvattaminen johti myös onnettomuuksiin, tunnetuimpana "Vasa". Kyseessä ei kuitenkaan ollut ainut epävakaudesta johtunut onnettomuus, joten yltiöpäisestä koon kasvattamisesta luovuttiin 1600-luvulla. Ruotsalainen amiraali Fredrik af Chapman (1721–1808) alkoi tutkia hyviksi purjehtijoiksi osoittautuneiden laivojen rakennetta. Hän löysi rakenteista matemaattisia säännönmukaisuuksia, joista kehitti laskumenetelmän aluksen rungon edullisimman muodon, mittasuhteiden ja uppouman määrittämiseksi. Bysantin–sassanidien sota (527–532)
Rauhanneuvottelut alkoivat toden teolla vuoden 532 keväällä. Roomalaisten neuvottelijat, muun muassa Rufinus ja Hermogenes, tapasivat Khosraun Persian alueella. Yhteisymmärrykseen päästiin melko pian. Persialaiset saisivat 110 "centenariaa" kultaa (noin 5 tonnia). Khosrau painotti, että rahat käytettäisiin Kaukasian solien puolustamiseen. Khosrau vaati myös saada pitää eräitä linnoituksia, muun muassa Lazican, ja sovittiin että roomalaiset siirtäisivät myös Mesopotamian duxin päämajan Darasta Constantiaan. Ennen rauhansopimuksen solmimista Rufinus kävi Konstantinopolissa pyytämässä Justinianuksen suostumusta. Justinianus myöntyi muihin ehtoihin, mutta ei suostunut luopumaan Lazican linnoituksista. Kesällä 531 Rufinus ja Hermogenes saivat aikaan rauhansopimuksen, jonka mukaan roomalaiset saivat pitää Lazican. 1. Lateraanikonsiili
Ensimmäinen lateraanikonsiili oli yhdeksäs ekumeeninen, eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous.
Kirkolliskokous pidettiin 16.–27. maaliskuuta vuonna 1123 Rooman lateraanikirkossa. Tähän paavi Calixtus II:n aikana pidettyyn konsiiliin osallistui noin 900 piispaa ja apottia. Ensimmäinen lateraanikonsiili päätti kirkon ja keisarin riidan ylimmästä hallintovallasta eli nk. investituurariidan. Se myös tuomitsi simonian eli kaupankäynnin kirkollisilla viroilla. Lateraanikonsiili
Lateraanikonsiili on viiden katolisen kirkon tunnustaman ekumeenisen kirkolliskokouksen nimenä. Kokoukset ovat saaneet nimensä Rooman Lateraanikirkosta. Ensimmäinen Balkanin sota
19. marraskuuta Balkanin valtiot vaativat aselepoehdotuksessa, että osmanien valtakunta luopuisi lähes kaikista Euroopan puoleisista alueistaan. 17. joulukuuta Balkanin sodan rauhanneuvottelut alkoivat Lontoossa. Rauhanneuvotteluissa osmanien valtakunta luopui lähes kaikista eurooppalaisista alueistaan. 2. tammikuuta Turkki luopui eurooppalaisista alueistaan lukuun ottamatta Bosporin takamaata ja Dardanelleja. Albaniasta tuli Turkin suunnitelmien mukaan itsenäinen valtio. Balkanin valtiot kuitenkin vaativat 8. tammikuuta, että osmanit poistuisivat kaikilta eurooppalaisilta alueiltaan sekä Kreetalta ja Egeanmeren saarilta. Turkki ei suostunut vaatimuksiin ja Rauhanneuvottelut kariutuivat, minkä jälkeen sota jatkui Balkanilla 14. tammikuuta. Ensimmäinen Balkanin sota
Toukokuussa 1913 allekirjoitettiin Lontoossa rauhansopimus Kreikan, Serbian, Bulgarian, Montenegron ja Turkin välillä. Britannia, Saksa, Venäjä, Itävalta-Unkari ja Italia olivat sopimuksen takaajia. Osmanien valtakunta luopui kaikista Euroopan puoleisista alueistaan Enos-Midia-linjalle saakka, lukuun ottamatta Dardanelleja ja Bosporinsalmen aluetta. Rooman valtaus
Paavi Pius IX vetäytyi kirkon hallintaan jätettyyn Vatikaaniin ja kieltäytyi poistumasta sen alueelta pitäen itseään Italian valtion vankina. Italian valtion suhtautuminen paaviin ja kirkkoon oli kuitenkin tätä retoriikkaa suopeampaa. Vuonna 1871 tuli voimaan laki, joka takasi kirkon riippumattomuuden valtiosta ja myönsi paaville verovapaan kolmen ja puolen miljoonan liiran avustuksen. Avustussumma vastasi lähes 5 % budjetista. Italian ja kirkon suhteet vakiintuivatkin sittemmin nopeasti, vaikkakin paavit jatkoivat muodollista mielenilmaisuaan Vatikaanissa vuoden 1929 lateraanisopimukseen saakka. 4. Lateraanikonsiili
4. Lateraanikonsiili on monessa suhteessa merkittävin keskiajan kirkolliskokouksista. Konsiilin tavoitteina oli investituurariidan heikentämän kirkon opillisen yhtenäisyyden tukeminen, taistelu harhaoppeja vastaan sekä Palestiinaan syntyneiden kristillisten kuningaskuntien tukeminen. Haagin sopimus (1698)
Haagin sopimus eli ensimmäinen jakosopimus allekirjoitettiin 26. syyskuuta 1698 ja ratifioitiin 11. lokakuuta 1698 Englannin ja Ranskan välillä. Sopimuksen tarkoituksena oli ratkaista, kuka perisi Espanjan valtaistuimen lapsettoman Kaarle II:n kuoltua. Sopimuksessa perijäksi esitettiin Baijerin vaaliprinssiä Joosef Ferdinandia. Lisäksi sopimuksessa ehdotettiin, että Ranskan dauphin Ludvig saisi Napolin, Sisilian, Finalen, Presidin ja Baskimaan provinssi Gipuzkoan, kun taas Pyhä Rooman keisari Leopold I:n nuorempi poika arkkiherttua Kaarle saisi Milanon herttuakunnan ja sen alusmaat. Joosef Ferdinand saisi suurimman osan Espanjan niemimaasta, Espanjan Alankomaat, Sardinian ja merentakaiset provinssit. Astrahanin sotaretki
Ensimmäinen muodollinen diplomaattinen yhteys maiden välille oli syntynyt kahdeksankymmentä vuotta aiemmin 1492, kun moskovalaiset lähettiläät kävivät Istanbulissa neuvottelemassa pitkän etäisyyden kaupankäynnistä. Kauppa valtakuntien välillä ei itse asiassa ollut lakannut koko sotaretken aikana ja osapuolet olivat hyvin halukkaita pitämään sitä yllä. Niinpä osmanikauppiaat ja muslimipyhiinvaeltajat saivat läpikulkuoikeuden Astrahaniin ja lisämyönnytyksenä Venäjä lupasi purkaa Terekille rakennetun linnoituksen. Osa osmanien sodalle asettamista tavoitteista toteutui, joten he olivat toistaiseksi suhteellisen tyytyväisiä hyvässä ja ystävällisessä hengessä solmittuun rauhaan. Rauha ei kuitenkaan tyydyttänyt eikä sitonut Krimin kaania, joka jatkoi sotimista itsenäisesti pian osmanien ja venäläisten rauhanteon jälkeen. Oregonin sopimus
Oregonin sopimus () oli Yhdysvaltojen ja Yhdistyneen kuningaskunnan allekirjoittama sopimus, jossa päästiin yksimielisyyteen Oregonin aluetta koskeneista rajariidoista. Molemmat maat olivat pitäneet hallussa aluetta vuoden 1818 sopimuksen jälkeen. Sopimus allekirjoitettiin 15. kesäkuuta 1846 Washingtonissa. Oregonin sopimuksessa sovitut rajat ovat pääpiirteittäin samat kuin nykyiset Yhdysvaltojen ja Kanadan rajat. Berliinin neljän vallan sopimus
Kansainvälisissä sopimuksissa, jotka Saksan liittotasavalta allekirjoitti vuoden 1971 jälkeen, oli säännöllisesti neljän vallan sopimukseen viittaava erityinen "Länsi-Berliinin lauseke", joka koski sitä, millä ehdolla sopimus voitiin saattaa voimaan myös Länsi-Berliiniä koskevaksi. Verdunin sopimus
Verdunin sopimus solmittiin Kaarle Suuren pojan Ludvig Hurskaan kuoleman jälkeen vuonna 843 Kaarlen pojanpoikien kesken. Sopimuksessa frankkien valtakunta jaettiin kolmeen osaan. Kaarle Kaljupää sai länsiosan, Lothar keskiosan ja Ludvig Saksalainen itäosan. Nkurenkuru
30. joulukuuta 1886 Portugali ja Saksa allekirjoittivat kahdenvälisen sopimuksen, jolla Angolan ja Saksan Lounais-Afrikan välinen raja määriteltiin. Osa tästä rajasta tuli kulkemaan Kavangojokea pitkin. Kavangojoen heimot, jotka asuttivat joen molempia rantoja, saivat tiedon tästä sopimuksesta vasta tapahtuman jälkeen. Sopimuksen jälkeen portugalilaiset alkoivat rakentaa joen pohjoispuolelle linnakkeita, joista yksi oli Forte de Cuangar, vastapäätä jota sijaitsi kwangali-kuninkaan hovi. Labuan
Labuan kuului 1500 luvulta 1800 luvulle asti Brunein sulttaanikuntaan. 1800-luvulla brittiläiset osoittivat kiinnostusta saaren hallintaan, ja Sarawakia hallinnut James Brooke osti saaren Brunein sulttaani Omarilta vuonna 1846. Saari ostettiin Britannian hiilenlastausasemaksi Intian ja Kiinan välisellä merireitillä. Eri lähteiden välillä on ristiriitaisuuksia siitä, luovuttiko Brunei Labuanin Britannialle vapaaehtoisesti. Toisten lähteiden mukaan Brunei ei vapaaehtoisesti luopunut Labuanista, vaan sulttaani allekirjoitti sopimuksen painostuksen alaisena. Toiset lähteet taas sanovat että sulttaani luovutti alueen Britannialle kiitokseksi merirosvouksen kitkemisestä alueella. Italian historia
Vuonna 1929 Mussolini allekirjoitti katolisen kirkon kanssa ns. lateraanisopimukset, jotka johtivat pikkuruisen Vatikaanivaltion muodostamiseen paavin alaisuuteen ja lopettivat vuodesta 1870 jatkuneen skisman paavin kanssa. Mussolini oli aluksi varsin hyvissä väleissä Britannian ja Ranskan kanssa, mutta Italian valloittaessa Etiopian vuosina 1935–1936, suhteet länsimaihin viilenivät. Tämän sekä ideologisten yhtäläisyyksien vuoksi Italia suuntautui Adolf Hitlerin natsi-Saksaan, ja muodosti Saksan kanssa Berliinin–Rooman akselin. Saksan liitettyä itseensä Tšekkoslovakian ilmoittamatta suunnitelmasta Italialle, katsoi Italia olevansa akselin vähempiarvoinen jäsen, ja Mussolini päätti liittää Italiaan Albanian. Albania miehitettiin 7. huhtikuuta 1939, sen kuninkaaksi tuli Italian kuningas Viktor Emanuel III ja sinne muodostettiin fasistihallitus. Italian ja Saksan liitto vahvistui terässopimuksella 22. toukokuuta 1939. Lausannen sopimus
Lausannen sopimuksella muutettiin Sèvres'n sopimusta, jota Turkki piti mahdottomana hyväksyä. Rauhankonferenssi alkoi 20. lokakuuta 1922, ja rasittavien neuvottelujen jälkeen se keskeytettiin 4. helmikuuta 1923. İsmet İnönü oli Turkin pääneuvottelija, ja Kreikan pääneuvottelijana oli Eleftherios Venizelos. Kokousta jatkettiin jälleen 23. huhtikuuta, ja sopimus allekirjoitettiin 24. heinäkuuta kahdeksan kuukauden pitkien ja työläiden keskustelujen jälkeen. Sopimus takaa Turkin tasavallan itsenäisyyden, mutta myös suojan etnisesti kreikkalaiselle vähemmistölle Turkissa ja muslimivähemmistölle Kreikassa. Lausannen sopimuksella myös lakkautettiin kapitulaatiosopimusjärjestelmä Turkin osalta. Latinalainen rahaliitto
Latinalainen rahaliitto eli latinalainen rahaunioni tai latinalainen valuuttaunioni oli vuonna 1865 Ranskan, Belgian, Italian ja Sveitsin perustama rahaliitto. Vuonna 1868 Kreikka liittyi sopimukseen. Useat muut maat ryhtyivät lisäksi yksipuolisesti noudattamaan rahaliiton kolikoita koskevia teknisiä määräyksiä liittymättä kuitenkaan itse sopimuksen osapuoliksi. Latinalaiset
Liiton pääkaupunki oli aluksi Alba Longa. Latinalaisiin liittyvän mytologian mukaan Rooma oli Alba Longan kolonia, eikä sillä ollut aluksi mitään erityistä asemaa, mutta 600-luvulla eaa. roomalaiset tuhosivat Alba Longan ja nousivat liiton johtoon. Rooman tasavallan alkuaikoina roomalaiset joutuivat sotaan latinalaisia vastaan. Liitto kukistettiin Regillusjärven taistelussa vuonna 493 eaa., jonka jälkeen solmittiin liittolaissopimus osapuolten kesken ("foedus Cassianum"). Myöhemmin latinalaisliitto toimi itsenäisesti ja käytti itsestään nimeä "nomen Latinum". Latinalaissodassa (340–338 eaa.) roomalaiset kukistivat liiton ja hajottivat sen. Latinalaiset etnisenä kategoriana lakkasivat olemasta, mutta nimitys säilyi juridisissa yhteyksissä, saivathan latinalaiset esimerkiksi muita itaalisia kansoja suuremmat kansalaisoikeudet ("ius Latinum"). Vapaiden lakonialaisten liitto
Spartan kuningas Nabiksen valtakaudella 190-luvulla eaa. muodostettiin ”Lakedaimonialaisten liitto”. Keisari Augustus vapautti sen Spartan hallinnasta joko vuonna 22 tai 21 eaa. Tämän jälkeen liitto otti nimen ”Vapaiden lakonialaisten liitto”. Kasakkahetmanaatti
Krimin kaanikunnan vedettyä tukensa pois Bohdan H’melnytskyi päätti liittoutua Venäjän kanssa Puolaa vastaan. Hetmanaatin ja Venäjän välillä solmittiin vuonna 1654 Perejaslavin sopimus, jonka nojalla hetmanaatti siirtyi Venäjän alaisuuteen. Sopimuksessa kasakat joutuivat yksipuolisesti tunnustamaan Venäjän tsaarin yliherruuden, mutta säilyttivät oman hallintonsa ja oikeuden valita itse oma hetmaninsa, joka sai harjoittaa omaa ulkopolitiikkaa muiden valtioiden paitsi Puola-Liettuan ja Osmanien valtakunnan suhteen. Maaorjuus lakkautettiin. Perejaslavin sopimuksen alkuperäiset asiakirjat katosivat myöhemmin, joten niiden sisällöstä ei ole täyttä yksimielisyyttä. Venäläisten mielestä tsaarilla oli oikeus muuttaa kasakoille myönnettyjä erioikeuksia yksipuolisesti, ukrainalaisten mielestä sopimusehdot sitoivat molempia osapuolia. Pohjan sodan puhkeaminen vuonna 1655 johti kasakoiden pettymykseksi Venäjän tilapäiseen lähentymiseen Puolan kanssa. H’melnytskyi kaavaili liittoutumista Puolan ja Venäjän yhteisten vihollisten kuten Ruotsin kanssa, mutta ehti kuolla vuonna 1657 tekemättä mitään peruuttamatonta. Jalal Talabani
Hän oli Kurdistanin demokraattisen puolueen (KDP) politbyroon johdossa 1960-luvulla. Kun kurdit lähtivät kapinaan 1961, Talabani johti taisteluja Irakissa ja vei kurdien asiaa Eurooppaan ja Lähi-itään etsien tukea. Kun kapina kukistui 1975, Talabani lähti sanomansa mukaan KDP:stä luomaan sivistyneempää, demokraattisempaa ja vähemmän heimoihin luottavaa poliittista puoluetta. Tämä johti Kurdistanin isänmaallisen liiton (PUK) syntyyn 1975. Talabanin puolue taisteli Massoud Barzanin KDP:n kanssa aina Persianlahden sotaan (2.8.1990 – 28.2.1991) 1991 asti. Vuonna 1992 kurdialueilla pidettiin vaalit ja luotiin PUK-KDP:n yhteishallinto. Jännitteet johtivat kuitenkin aseellisiin taisteluihin 1994. Puolueet solmivat rauhansopimukseen Washingtonissa 1998. Laukon torpparihäädöt 1907
Kun kävi ilmi, että Laukon isäntä olisi halukas myymään koko kartanonsa, perustivat vesilahtelaiset ja tottijärveläiset "Osakeyhtiö Laukon" vuonna 1921. Yhtiön osakkailla olisi ollut erioikeus kartanon maiden ostoon niiden jaon tapahtuessa. Herman Standertskiöld-Nordenstam myi kartanon kuitenkin 1923 pojilleen "Rolf" ja "Gustav Standertskjöld-Nordenstamille". Kartanon maita myytiin tämän jälkeen halukkaille ottamatta huomioon asutuslainsäädännön määräyksiä, ja monet ostajat tekivät sitoumuksia, joita eivät sitten pystyneetkään täyttämään ilman apua. Vuonna 1925 näille vaikeuksiin joutuneille asutustilallisille järjestyi Vesilahden ja Tottijärven kuntien takaama 22 vuodessa takaisinmaksettava valtionlaina. Lontoon sopimus (1915)
Italia oli ollut vuodesta 1882 kolmiliiton jäsen ja siten periaatteessa keskusvaltojen eli Saksan ja Itävalta-Unkarin liittolainen, mutta maailmansodan puhjettua elokuussa 1914 Antonio Salandran hallitus oli julistanut Italian puolueettomaksi. Sen jälkeen Italia oli antanut sodan molempien osapuolten kosiskella itseään ja odottanut, kummalta puolelta se saisi paremman tarjouksen sotaan liittymisestä. Maan ulkoministeri Sidney Sonnino kutsui tätä ”pyhän itsekkyyden” politiikaksi. Saksan painostuksesta Itävalta-Unkari lupautui luovuttamaan Italialle Trentinon alueen ja antamaan sille vapaat kädet Dodekanesiassa ja Albaniassa sekä takaamaan Triestelle autonomian. Ympärysvallat tekivät kuitenkin korkeamman tarjouksen: keskusvaltojen lupaamien alueiden ohella Italia saisi sodan jälkeen Itävalta-Unkarilta Etelä-Tirolin ja sen mukana Itävallan saksankielisiä alueita aina Brennerin solaan asti sekä Triesten, Gorizian, Istrian niemimaan ja pohjoisen Dalmatian rannikon. Lisäksi Italia saisi osan Turkin Adaliasta siinä tapauksessa, että myös Ottomaanien valtakunnan alueita jaettaisiin sodan jälkeen. Lontoon laivastosopimus
Lontoon laivastosopimus solmittiin 22. huhtikuuta 1930 Italian, Japanin, Ranskan, Britannian ja Yhdysvaltain välillä. Sopimuksella säädeltiin sukellusvenesodankäyntiä ja rajoitettiin laivastovarustelua. Vapaiden lakonialaisten liitto
Vapaiden lakonialaisten liitto () oli lakonialaisten kaupunkien "koinon" eli liitto, jonka Rooman keisari Augustus muodosti vuonna 22 eaa. tai 21 eaa. Siihen kuului joukko Spartan vallasta vapautuneita kaupunkeja Lakoniassa Peloponnesoksen niemimaalla. Liiton pääkaupunki oli Gytheion. Seiskari
14. lokakuuta vuonna 1920 allekirjoitettu Tarton rauhansopimus jätti Suomenlahden ulkosaaret Suomelle, mutta siinä oli määrätty saarten demilitarisoinnista tietyin ehdoin ja takuin. Käytännössä takuita ei koskaan saatu eikä niinollen kyseisiä artikloja ratifioitu. Karjala
Ruotsin ja Novgorodin väliset sotaretket jatkuivat Karjalan valloittamisen jälkeen ja ne päättyivät vuonna 1323 solmittuun Pähkinäsaaren rauhaan, jonka seurauksena Inkerin ja Laatokan Karjalan verotusoikeudet menivät Novgorodille Länsi-Karjalan jäädessä Ruotsin kuningaskunnan vaikutuspiiriin. Rauhanteon jälkeen Karjalan herruudesta kahakoitiin ja sodittiin kuitenkin toistuvasti, kunnes Stolbovan rauha 1617 toi Laatokan länsi- ja pohjoispuoliset seudut Ruotsille. Kapitulaatio (sopimus)
Varhaisina esimerkkeinä kapitulaation kaltaisista järjestelyistä on pidetty foinikialaisille muinaisessa Memfisissä 1200-luvulla eaa. myönnettyjä erioikeuksia, kalifi Harun al-Rašidin 800-luvulla frankeille myöntämiä takuita ja oikeuksia sekä Antiokian ruhtinaan ja Jerusalemin kuninkaan vuosina 1098 ja 1123 eräiden Italian kaupunkivaltioiden asukkaille antamia myönnytyksiä. Myöhemmin vastaavia käytäntöjä jatkoivat Bysantin keisarit ja Ottomaanien valtakunnan sulttaanit. Useimpien myöhempien kapitulaatiosopimusten esikuvana toimi Ranskan kuningas Frans I:n ja sulttaani Soliman Suuren keskenään vuonna 1536 solmima sopimus. 1700-luvun loppuun mennessä lähes kaikki Euroopan maat olivat solmineet kapitulaatiosopimuksen Ottomaanivaltakunnan kanssa. Tämä johti siihen, että eurooppalaiset saattoivat perustaa Ottomaanivaltakuntaan pankkeja ja kauppahuoneita, jotka saivat kilpailuedun, sillä niiden ei tarvinnut maksaa veroja paikalliselle hallinnolle. Candian piiritys
Edellinen Venetsian–Turkin sota oli päätynyt osmanien voittoon ja Kyproksen siirtymiseen turkkilaishallinnon alle, vaikka katolisten muodostama pyhä liiga oli onnistunut päihittämään osmanilaivaston Lepannon meritaistelussa. Rauhansopimusta seurasi pitkä rauhan aika, jota tosin rikottiin Maltaa ja Kreetaa tukikohtanaan käyttäneiden johanniittojen ritarikunnan toimesta. Johanniitat harjoittivat vuosien ajan merirosvoutta ja kaapparitoimintaa Aigeianmerellä liikkuvaa osmanien kauppalaivastoa kohtaan. Sulttaanin suhtautuminen ryöstelyyn oli maltillista, kunnes vuonna 1644 malja kuitenkin ylittyi. Tuolloin johanniitat kaappasivat saattueen, joka oli viemässä Mekasta palaavia pyhiinvaeltajia takaisin. He myivät ryöstösaaliinsa Candiassa. Saaliiseen kuului myös osa sulttaani Ibrahim I:n haaremista. Sulttaani otti teon henkilökohtaisena loukkauksena ja vannoi kostavansa teon johanniitoille ja myös heitä suojeleville Kreetan venetsialaisille. Albay (1885)
Yhdysvaltain asevoimien ja Emilio Aguinaldon johtamien aseistettujen filippiiniläisryhmien väliset sotatoimet alkoivat Manilan ympäristössä 4. helmikuuta 1899. Yhdysvaltain Aasian laivue tarvitsi siten matalakulkuisia tykkiveneitä tukeakseen maajoukkojen taistelua. Espanjan ja Yhdysvaltain välisen sodan päättänyt rauhansopimus mahdollisti Yhdysvaltain maavoimille tehdä sopimuksen Espanjan laivaston Zamboangalla olleiden tykkiveneiden lunastamisesta. Kapitulaatio (sopimus)
Ajan mittaan kapitulaatiosopimuksia alettiin itämaissa pitää epäedullisina ja järjestelystä haluttiin päästä eroon. Ottomaanien valtakunnassa kysymys nousi esiin 1800-luvun puolivälissä, mutta länsimaat vastustivat muutosta. Koko järjestelmä lopetettiin Turkin osalta Lausannen rauhansopimuksen yhteydessä 1923. Kiinan kapitulaatiojärjestelyt Ison-Britannian ja Yhdysvaltojen kanssa olivat voimassa vuoteen 1943. Egyptissä kapitulaatiosopimukset korvattiin vuonna 1875 sekatuomioistuimilla, mutta nekin on sittemmin lakkautettu. Avoin taivas -sopimus
Jo aiemmin Tukholman asiakirjassa vuodelta 1986 oli sovittu luottamusta ja turvallisuutta lisääväksi toimeksi tietojenvaihto asevoimista ja sotaharjoituksista. TAE-neuvotteluissa ei kuitenkaan ollut rittävästi aikaa sopia ilmatarkkailun yksityiskohdista. Ennakkovalmisteluista kuitenkin sovittiin ja Kanada teki ensimmäisen Avoin taivas -koelennon Unkarissa vuonna 1990. Neuvotteluja tarkkailulennoista jatkettiin ja sopimus allekirjoitettiin vuonna 1992. Saalilainen laki
Saalilainen laki (latinaksi "lex salica") on noin vuosina 507–511 keskiajan latinaksi kirjoitettu saalilaisten frankkien oikeuden kasuistinen koonnos. Se on vanhin ja tunnetuin länsigermaaninen lakikokoelma. Lain määräystä, jonka mukaan naisella ei ole oikeutta periä maata, jos on olemassa miespuolisia perillisiä, sovellettiin myöhemmin muun muassa Ranskan kruununperimyksessä. Arushan rauhansopimus
Tulitaukosopimuksen raukeaminen vaikeutti Tansanian pyrkimyksiä saada osapuolet uudelleen neuvottelupöytään. Lopulta osapuolet sitoutuivat saattamaan rauhanneuvottelut loppuun ja maalis-kesäkuussa käydyissä neuvotteluissa keskityttiin Ruandan uuden armeijan luomiseen integroimalla RPF:n ja hallituksen armeijat, pakolaisten paluukysymykseen ja vallan siirtämisen yksityiskohtiin. 24. kesäkuuta jäljellä olevista kysymyksistä oli päästy yksimielisyyteen, mutta hallituksen edustajat vaativat allekirjoittamisen siirtämistä myöhemmäksi, jotta sopimukseen perehtymiselle olisi jäänyt aikaa. Habyarimana pyrki viivästyttämään sopimuksen ratifioimista kritisoimalla armeijan komentovirkojen tasapuolista jakoa. Lisääntyneen sisäisen ja kansainvälisen painostuksen alla hänen oli kuitenkin suostuttava sopimuksen allekirjoittamiseen. Sopimus allekirjoitettiin 4. elokuuta 1993. Loreton litania
Loreton litania () on katolilaisten käyttämä rukous, jossa pyydetään Neitsyt Marian esirukouksia. Sitä rukoillaan etenkin ruusukkorukouksen lopuksi. Litania on saanut nimensä Italiassa sijaitsevan Loreton kaupungin mukaan, jonne enkelit perimätiedon mukaan siirsivät Neitsyt Marian talon hänen kuolemansa jälkeen. Loreton litania perustuu Idän kirkkojen neitsyt Marialle osoittamiin rukouksiin. Litanian ensimmäinen latinankielinen muoto on tunnettu 1200-luvulta, nykyisen muotonsa se on saanut 1500-luvulla. Litanian hyväksyi hyväksyi virallisesti paavi Sixtus V vuonna 1687. Kun Klemens VII rajoitti litanioiden käyttöä liturgiassa vuonna 1601 hän mainitsi Loreton litanian kaikkien pyhien litanian ohella ainoana, jota edelleenkiin saatiin käyttää kirkon liturgisessa elämässä.
Rukous koostuu monista lyhyistä rukouksista: Pius XI
Lateraanisopimuksen lisäksi Pyhä istuin solmi valtakunnankonkordaatin eli valtiosopimuksen myös kansallissosialistisen Saksan kanssa kesällä 1933 valtakunnankansleriksi nousseen Adolf Hitlerin sitä pyydettyä. Tämä sopimus oli suunnanmuutos Vatikaanin politiikalle, joka oli jyrkästi tuominnut kansallissosialismin. Ennen Hitlerin vuonna 1933 tapahtunutta valtaannousua katolinen kirkko oli toiminut natsismin voimakkaimpana vastustajana tuomiten kansallissosialistisen puolueen kulttuuripolitiikan ja rasismin. Thaimaan historia
Mongkut solmi brittiläisten ylivallalta suojautuakseen samankaltaisen sopimuksen myös Ranskan kanssa vuonna 1856. Myöhemmin Siam solmi samantapaiset kauppasopimukset muidenkin länsivaltojan kanssa. Tasapainoillessaan länsivaltojen välissä, hän onnistui säilyttämään maan itsenäisenä. Maa joutui luopumaan joistakin reuna-alueistaan. Vuonna 1867 maa solmi Ranskan kanssa sopimuksen Kambodžan protektoraattiasemasta, ja samalla Siam luopui Taksinin valtakaudella valloitetuista Bat Dâmbângin ja Siem Réabin maakunnista. Etelässä Siam luopui aiemmin kontrolloimistaan Kelantanin ja Terengganun sulttaanikunnista. Nuri al-Sa’id
Vuosina 1954–1955 solmittiin Bagdadin sopimukset, joissa Irak liittyi poliittisesti ja sotilaallisesti länsileiriin ja lännen alueellisiin liittolaisiin, kuten Turkkiin. Samaan aikaan poliittista painostusta ja sensuuria tiukennettiin. Parantuneen taloudellisen tilanteen vuoksi reaktiot olivat lievemmät kuin vuonna 1948. Lambert (Monaco)
Lambert ja Ranskan kuningas Kaarle VIII solmivat 25. helmikuuta 1482 sopimuksen, jolla Monacosta tuli eräänlainen Ranskan feodaalinen lääni ilman, että Monaco olisi ollut suoraan Ranskan käskynvallan alla – nykyterminologialla protektoraatti. Vastaavia sopimuksia ei siihen aikaan ollut vielä tehty. Lontoon sopimus (1786)
Lontoon sopimus oli sopimus, joka allekirjoitettiin Ison-Britannian kuningaskunnan ja Espanjan välillä 14. heinäkuuta 1786. Se käsitteli brittiläisten siirtokuntien asemaa Moskiittorannikolla, Keski-Amerikassa. Espanjan perimyssota
Oxford (Harley) oli kieltäytynyt tekemästä erillistä sopimusta Britannian ja Ranskan välillä, mutta lopulta hän oli eristänyt hollantilaiset alustavien rauhansopimuksen ehtojen neuvotteluista, jotka hän ja ranskalaiset ministerit esittelisivät Alankomaiden lainsäädäntöelimelle valmiina sopimuksena. Pitkien Kanaalinpoikittaisten neuvottelujen jälkeen viimeiset ehdot hyväksyttiin. Ensinnäkin, oli Britannian tekemät epämääräiset julkiset ehdot, jotka maa oli tehnyt itsensä ja liittolaistensa puolesta, etenkin: Ranska tunnustaa kuningatar Annan ja vallanperimyslain; takuu siitä, että Ranskan ja Espanjan kruunut pysyisivät erillään; kansainvälisen kaupan palauttaminen; suojaavat ”esteet” Alankomaiden tasavallalle, Itävallalle ja Pyhälle saksalais-roomalaiselle keisarikunnalle Ranskan tulevia hyökkäyksiä vastaan; sekä salainen sopimus siitä, että Ranska tekisi yhteistyötä turvaamaan Savoijin herttualle – Britannian läheinen liittolainen – ne osat Italiasta jotka brittiläiset katsoivat välttämättömiksi Habsburgin herruutta vastaan. Näiden yleisten myönnytysten lisäksi oli myös salaiset artiklat koskien ainoastaan Britanniaa, mukaan lukien neuvottelut englantilais-ranskalaisesta kaupallisesta sopimuksesta, ja Dunkirkin kaapparitukikohdan purkaminen. Lisäksi oli etuja joita Britannia oli aiemmin toivonut saavansa tukemalla Habsburgeja Espanjassa ja jotka oli nyt Filip V:n annettavissa, mukaan lukien Gibraltarin ja Menorcan luovuttaminen sekä "Asiento" (orjasopimus) 30 vuodeksi. Sopimus säädettiin Lontoon alustavina pykälinä, sen allekirjoittivat 8. lokakuuta 1711 Britannian puolesta St. John ja Dartmouthin jaarli sekä Nicolas Mesnager Ranskan puolesta. Lapin jääkäripataljoona
Tarton rauhansopimus allekirjoitettiin Suomen ja Neuvosto-Venäjän välillä 14.10.1920 ja se astui voimaan vuoden lopussa. Rauhan tultua Käkisalmen läänin Rykmentti oli täyttänyt tehtävänsä ja se hajotettiin 20.4.1921. Sen ensimmäisestä pataljoonasta muodostettiin samalla päivämäärällä Polkupyöräpataljoona 1 ja toisesta Polkupyöräpataljoona 2 kolmannen pataljoonan hajotessa muihin joukko-osastoihin. Lontoon sopimus (1915)
Lontoon sopimus oli ensimmäisen maailmansodan aikana 26. huhtikuuta 1915 Lontoossa allekirjoitettu salainen sopimus puolueettoman Italian ja ympärysvaltoihin kuuluneiden Ranskan, Ison-Britannian sekä Venäjän välillä, jolla varmistettiin Italian liittyminen sotaan. Sopimuksessa Italialle luvattiin Itävalta-Unkariin kuuluneita alueita, mikäli se liittyisi sotaan kuukauden kuluessa sopimuksen allekirjoittamisesta. Perejaslavin sopimus
Kasakoiden vuonna 1648 käynnistämä kansannousu oli johtanut Ukrainan irtautumiseen Puolan vallasta, mutta sota kasakkahetmanaatin ja Puolan välillä pitkittyi jatkumaan vuosikausia. Hetmani Bohdan H’melnytskyi oli alun perin liittoutunut Krimin kaanikunnan ja sitten lyhytaikaisesti Osmanien valtakunnan kanssa, mutta kumpikaan liitto ei palvellut tarpeeksi Ukrainan etuja, joten H’melnytskyi päätti kääntyi Venäjän puoleen. Hän pyysi jo vuonna 1651 tsaari Aleksei Mihailovitšia ottamaan Ukrainan suojelukseensa autonomisena ruhtinaskuntana, mutta asia ei edennyt pariin vuoteen Venäjän epäluulojen vuoksi. Lokakuussa 1653 Venäjän säätykokous "zemski sobor" otti ehdotukseen myönteisen kannan ja tsaari Aleksei lähetti Vasili Buturlinin johtaman lähetystön neuvottelemaan Ukrainan kasakoiden kanssa. Joulukuussa 1653 kärsitty sotilaallinen tappio puolalaisia vastaan jätti kasakat alakynteen, joten kasakoiden yleiskokous ("rada") vastaanotti Venäjän lähetystön ja vannoi uskollisuutta tsaarille. Sopimus solmittiin Perejaslavin kaupungissa (; nyk. "Perejaslav-H’melnytskyi"). Liiton yksityiskohdista neuvoteltiin vielä maaliskuussa 1654 Moskovassa. Trianonin rauha
Trianonin rauha oli ensimmäisen maailmansodan jälkeen ympärysvaltojen ja Unkarin välillä solmittu rauhansopimus, joka allekirjoitettiin 4. kesäkuuta 1920. Unkari menetti rauhan nojalla kaksi kolmannesta entisestä pinta-alastaan ja uusien rajojen ulkopuolelle jäi 3 miljoonaa etnistä unkarilaista. Alueita saivat Itävalta-Unkarista itsenäistynyt Tšekkoslovakia, yhdistynyt eteläslaavien Jugoslavia ja Unkarin naapurimaat Romania ja Itävalta. Rauhansopimus rajoitti myös Unkarin armeijan kokoa ja velvoitti sen maksamaan myöhemmin määrättävän summan sotakorvauksia. Rauhan koettu vääryys määritteli Unkarin sisä- ja ulkopolitiikkaa vielä kauan sen solmimisen jälkeen. Latinalaiset
Latinalaiset järjestäytyivät 900-luvulla eaa. poliittisesti ja muodostivat latinalaisliiton Alba Longan aloitteesta puolustusliitoksi lähinnä etruskeja vastaan. Liiton ja muunkin etnisen yhteisöllisyyden ylläpitämiseksi ja vahvistamiseksi vietettiin Albavuorella vuosittaisia latinalaisjuhlia ("feriae Latinae"). Näissä seremonioissa (joita kutsuttiin myös nimellä "Latiar") uhrattiin Juppiter Latiarikselle, jota pidettiin latinalaisliiton suojelijana. Perak
Brittiläiset saapuivat alueelle 1700-1800 luvun vaihteessa ja valta Malakan niemimaalla siirtyi hollantilaisilta briteille. Siirtomaavallan aikana Perakin alueelle siirtyi runsaasti kiinalaisia työskentelemään muun muassa tinakaivoksilla, ja alueella käytiin väkivaltaista valtataistelua kaivoksista 1870-luvulla. Tinakaivoksista käydyt niin sanotut Larutin sodat saivat alkunsa kun kaksi kiinalaista salaseuraa pyrkivät pääsemään osallisiksi tinakaivosoikeuksista. Kiistan välittäjäksi tuli lopulta brittiläinen William A. Pickering, joka sai kiinalaiset suostumaan siihen että britit toimivat kiistan välittäjinä. Neuvottelut johtivat lopulta Pangkorin sopimukseen, jossa britit tunnustivat sulttaani Abdullahin Perakin hallitsijaksi ja Perak luovutti brittihallinnon alaisuuten Dindingin alueen, johon sisältyi myös Pangkorin saari. Dinding liitettiin Salmisiirtokuntien hallintoalueeseen. Seuraavana vuonna kuitenkin brittien ja Abdullahin välit kiristyivät, kun brittihallinnon edustaja Perakissa murhattiin. Tapaus johti siihen että Abdullah syrjäytettiin. 1890-luvulla britit perustivat Liittoutuneet malaijivaltiot, johon liittyivät Perak, Negeri Sembilan, Pahang ja Selangor. Liitoksella britit pyrkivät luomaan vakautta epävakaisiin malaijivaltioihin, pyrkiäkseen näin turvaamaan taloudellisia etujaan Malakan niemimaalla. Tenedos (saari)
Sen jälkeen kun Turkin itsenäisyyssota oli päättynyt Kreikan tappioon Anatoliassa sekä Lloyd Georgen Lähi-idän -politiikan epäonnistumiseen ja Osmanien hallitseman Turkin tilalle oli tullut uusi Turkin tasavalta, länsivallat alle­kirjoittivat tämän kanssa Lausannen rauhansopimuksen vuonna 1923. Rauhan­sopimuksen mukaan Tenedos ja Imbros jäivät Turkille, mutta niille oli niiden kreikkalais­väestön vaatimusten tyydyttämiseksi vuoksi myönnettävä autonominen asema. Kreikan ja Turkin väestönvaihto ei myöskään koskenut näiden saarten asukkaita, ja sopimus sisälsi määräyksiä saarten kreikkalais­vähemmistön oikeuksien turvaamiseksi. Ahvenanmaan sopimus
Ahvenanmaansaarten linnoittamattomuutta ja puolueettomuutta koskeva sopimus allekirjoitettiin 19.10.1921 Genevessä Kansainliiton välityksellä Ruotsin, Suomen, Saksan, Yhdistyneen kuningaskunnan, Ranskan, Italian, Tanskan, Puolan, Viron ja Latvian toimesta Ahvenanmaan kysymyksen aikana. Louisianan osto
Espanjalaisten valta Mississippijoen länsipuolella osoittautui kuitenkin lyhytikäiseksi. Ranskassa valtaan noussut Napoleon vaati vuonna 1800, että Espanjan kuningas Kaarle IV luovuttaa alueen takaisin Ranskalle. Kaarle IV suostui vaatimukseen ja salainen San Ildefonson sopimus alueen luovuttamisesta Ranskalle allekirjoitettiin seuraavan vuoden maaliskuussa, joskin Napoleon otti alueen käytännössä hallintaansa vasta vuonna 1802. Sopimuksen salaisen luonteen vuoksi Yhdysvalloissa ei heti huomattu, että alueen hallinta oli siirretty espanjalaisilta ranskalaisille. Sopimuksen yhteydessä Napoleon lupasi Kaarlelle, ettei Ranska tulisi myymään aluetta enää kolmannelle osapuolelle. Lupaus osoittautui kuitenkin hyvin lyhytaikaiseksi.