Kuinka monta suomalaista osallistui SS-pataljoonaan?
Schutzstaffel
Suomalaiset vapaaehtoiset SS-miehet palvelivat 5. moottoroidussa SS-divisioona Wikingissä. Pääosa Wikingin suomalaisista oli sijoitettu divisioonan moottoroituihin jalkaväkirykmentteihin: Germaniaan, Nordlandiin ja Westlandiin. Suurin osa suomalaisista palveli Nordland-rykmentin suomalaispataljoonassa. Sotilaat värvättiin Suomesta vapaaehtoisina vuonna 1941. Kaikkiaan matkaan lähti 1 200 miestä. Vapaaehtoisille yritettiin muodostaa nimikkoyksikkö ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa koulutettujen suomalaisten, preussilaisen Jääkäripataljoona 27:n mukaan, mutta tämä ei onnistunut. Suomalaisten SS-miesten tappiot olivat raskaat, mikä johtui kovista taistelupaikoista ja suurvalta-armeijalle tyypillisestä suhteellisesta välinpitämättömyydestä rivimiehen henkeä kohtaan. SS:llä oli lisäksi oma suoraviivainen taistelutyylinsä, jolla päästiin usein hyvään ja nopeaan lopputulokseen, mutta tämä näkyi myös suurina upseeri- ja miehistötappioina. Suomalaispataljoonan eteneminen ulottui Malgobekiin saakka, joka sijaitsee noin 100 kilometriä Groznyista länteen, silloisen Tšetšeenien ja inguušien autonomisen sosialistinen neuvostotasavallan alueella. Raskaat tappiot kärsinyt joukko palasi kotimaahansa vuonna 1943, jonka jälkeen sotilaat sijoitettiin Suomen armeijan eri yksiköihin. Itärintama (toinen maailmansota)
Suomalaisia vapaaehtoisia palveli myös itärintamalla SS-divisioona Wikingissä. SS-joukkojen esikunta oli jo joulukuussa 1940 yhteydessä Suomen hallitukseen ja kehotti suomalaisia osoittamaan liittolaisuutta lähettämällä Saksaan vapaaehtoisia sotilaita. Etsivän keskuspoliisin entinen johtaja Esko Riekki valtuutettiin hoitamaan joukkojen rekrytointi salaisesti, ja lopulta vapaaehtoisia saatiin koottua pataljoonan verran eli noin 1 200 miestä. Vapaaehtoiset sitoutuivat palvelemaan SS-joukoissa kahden vuoden ajan. Toisin kuin muissa ulkomaalaisissa yksiköissä oli tapana, osa pataljoonan upseereista ja aliupseereista oli myös suomalaisia. Pataljoona liitettiin Wiking-divisoonaan ja siirrettiin itärintamalle tammikuussa 1942. Se palveli Etelän armeijaryhmässä ja osallistui muun muassa Kaukasian-operaatioon kesällä 1942. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona, Panttipataljoona (, alkujaan "SS Freiwilligen-Bataillon Nordost") oli vuosina 1941–1943 itärintamalla toiminut suomalaisista vapaaehtoisista koottu Saksan Waffen-SS:n joukkoyksikkö. Pataljoona oli osa SS-divisioona Wikingia (5. SS-Panzer-Division Wiking). Useat vapaaehtoisista toimivat jatkosodan päättymisen jälkeen saksalaisten Suomeen perustamassa vastarintaliikkeessä. Noin 1 400 suomalaisesta Waffen-SS:n sotilaasta kaatui 256, katosi 14 ja haavoittui 686.
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Suomalaisvapaaehtoisten asioita ei hoitanut puolustusministeriö vaan ulkoasiainministeriö. Niilo Lauttamus
Lauttamus kuvaa useassa teoksessaan suomalaisia SS-miehiä. Lauttamus itse osallistui toiseen maailmansotaan vapaaehtoisessa suomalaisessa SS-pataljoonassa kahden vuoden ajan ja sen jälkeen Suomessa jatkosotaan ja Lapin sotaan. Suomen punaisen kaartin Ruotsin pataljoona
Osastoon kuuluvia harjoitteli Luulajassa, Malmivaarassa, Jällivaarassa ja Kiirunassa sekä Seittenkarissa. Pataljoonan komentajana toimi 1919–1920 Jussi Railo. Sen toiminta hiipui vuoteen 1921 mennessä, kun Ruotsin valtiollinen poliisi oli paljastanut organisaation ja sen hyökkäyksen valmistelun. Suomen suuriruhtinaskunta
Saksan itärintamalle kehittelemän, Venäjän sisäiseen hajoamiseen tähdänneen reunavaltiopolitiikan mukaisesti myös suomalaisten suhteen oli laadittu toimintasuunnitelmia heti sodan alussa. Suomalaisten ja saksalaisten suunnitelmat kohtasivat 26. tammikuuta 1915, kun saksalaiset kutsuivat 200 suomalaista nuorta miestä Saksaan sotilaskoulutukseen (Pfadfinder-kurssi), johon osallistui lopulta 189 alokasta. Myöhemmin, syksystä 1915 kesään 1916, toimintaa laajennettiin ja Suomesta rekrytoitiin koulutukseen kokonainen pataljoona alokkaita, noin 1 600 miestä. Heistä muodostui sittemmin "Kuninkaallinen Preussilainen Jääkäripataljoona 27", joka osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Saksan armeijan osastona itärintaman pohjoisimmalla rintamaosalla Latviassa Riialahden ja Riian kaupungin etelä-länsipuolella; Aa-joella, Dumbessa, Ekkaussa, Misse-joella ja Schmardenissa. Puolan Legioona Suomessa
Liittoon kuului 1 700 sotilasta ja 37 upseeria. Päämiehenä toimi vänrikki Stanisław Robert Prus-Bogusławski. Erityisesti Viipurissa liiton toiminta oli voimakasta. Muutamaa päivää ennen sisällissodan puhkeamista Viipurissa ollut kolmisataamiehinen puolalainen pataljoona tarjosi sotilaallista apuaan suomalaisten valkoisten melko heikoille joukoille, ns. maalaispataljoonalle, mutta tarjous torjuttiin. Vaikka puolalaisiin ei luotettu, suurin syy avun torjumiseen oli ilmeisesti valkoisten pelko siitä, että punaiset väittäisivät myöhemmin puolalaisten auttaneen valkoiset voittoon. Puolalaiset tarjoutuivat myös luovuttamaan aseensa Viipurin valkoisille, mutta neuvottelut jäivät kesken taisteluiden puhjetessa. Puolalaiset sotilaat ottivat oma-aloitteisesti osaa Viipurin kahakkaan 22. tammikuuta 1918, jolloin he taistelivat venäläistä sotaväkeä vastaan ja suojasivat näin valkoisten perääntymistä kaupungista. Puolalaiset olivat kertomansa mukana myös sisällissodan alla riisuneet aseista Suomesta poistuneita venäläisiä sotilaita ja luovuttaneet heidän aseitaan Karjalan suojeluskunnille. Panttipataljoona: suomalaisen SS-pataljoonan historia
Panttipataljoona. Suomalaisen SS-pataljoonan historia on historiantutkija Mauno Jokipiin laatima suomalaisen SS-pataljoonan vaiheita käsittelevä tutkimus. Teos ilmestyi vuonna 1968 ja oli tuolloin ensimmäinen suomalaista vapaaehtoista SS-pataljoonaa (”panttipataljoonaa”) käsitellyt pataljoonaan liittymättömän henkilön laatima tutkimus. Teoksen taustalla vaikutti entisten suomalaisten SS-miesten järjestö Veljesapu ry. Sen ensimmäiset painokset kustansi Weilin + Göös. Kolmas (1996) ja neljäs (2000) painos ovat Veljesavun kustantamia. Tätä edistääkseen kirjoittaja siirsi tekijänoikeutensa yhdistyksen nimiin 1992. Teoksen myöhempiin laitoksiin vuodesta 1996 lähtien liitettiin ensimmäisistä puuttuneita nimiluetteloita. Schutzstaffel
Neuvostohallitus lähetti virolaisista 50–60 000 SS-miehestä suurimman osan vankileireille Siperiaan, jossa osa heistä kuoli. Belgialaisista 43 000 miehestä rintamapalvelussa olleet saivat 4–5 vuoden vankeustuomiot. Alankomaissa annettiin 47 000 tuomiota, yleensä 4–8 vuoden vankeusrangaistuksia, sekä 154 kuolemantuomiota, joista 42 pantiin täytäntöön. Norjalaiset vapaaehtoiset, noin 6 000 miestä, saivat 7–8 vuotta vankeutta, tanskalaiset rivimiehet kaksi vuotta ja upseerit viisi vuotta. Ruotsissa SS-miehet vapautettiin syytteistä, ja Suomessa heitä ei asetettu lainkaan syytteeseen. Sen sijaan muutamat Lapin sodan puhkeamisen jälkeen saksalaisten eli vihollisen puolella toimineet saivat maanpetostuomioita, esimerkiksi Lauri Törni. Luettelo jääkäreistä Y
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Suomalaiset veteraanit perustivat yhä toimivan järjestön Veljesapu, jossa oli vuonna 2011 muutamia kymmeniä jäseniä. Kesäkuussa 2018, jolloin tuli kuluneeksi 75 vuotta SS-pataljoonan kotiuttamisesta, suomalaisia SS-miehiä oli järjestön mukaan elossa 12.
Juutalaisia vastaan tehtyjen rikosten tutkimiseen keskittynyt Simon Wiesenthal -keskus lähetti talvella 2018 presidentti Sauli Niinistölle kirjeitse pyynnön siitä, että suomalaisten SS-miesten mahdollinen osallistuminen juutalaisten surmaamiseen itärintamalla vuosina 1941–1943 selvitettäisiin virallisesti. Raskauttavana todisteena suomalaisia vastaan pidettiin kirjettä, jonka SS-mies, alikersantti Olavi Karpalo oli lähettänyt heinäkuussa 1941 SS-joukkojen yhdysupseerille, sotilaspastori Ensio Pihkalalle. Kirjeessä Karpalo, joka oli osallistunut 1930-luvun lopulla Espanjan sisällissotaan Francon armeijan riveissä, oli harmitellut sitä, että hän joutui tovereineen käyttämään taitojaan juutalaisten ampumiseen, vaikka "juutalaisten teloittamiseen riittää kehnompikin ampumataito kuin omaamamme". Tutkijoiden mukaan Karpalo ei olisi kirjoittanut näin, ellei hän todella olisi henkilökohtaisesti ampunut juutalaisia. Mauno Jokipiin mukaan suomalaiset eivät osallistuneet julmuuksien toimeenpanoon, mutta osa heistä joutui saksalaisten suorittamien joukkoteloitusten silminnäkijöiksi. Valtioneuvoston kanslia päätti keväällä 2018 tilata Kansallisarkistolta selvityksen, jonka on tarkoitus valmistua vuoden 2018 loppuun mennessä. Puna-armeijassa menestyneet suomalaiset
Ensimmäiset kurssilaiset saapuivat 20. marraskuuta 1918 ja 93 kurssilaisen opetus alkoi 9. joulukuuta 1918. Kurssilaiset jaettiin kolmeen jalkaväkikomppaniaan, konekiväärikomppaniaan, pioneerikomppaniaan ja tykkipatteriin. Pikakurssin kestoksi oli suunniteltu yhdeksää kuukautta, mutta ensimmäiset komentajat valmistuivat jo 25. huhtikuuta 1919 suoraan rintamalle lähetettäviksi. Tavanomainen kurssi olisi kestänyt jalkaväkilinjoilla kolme vuotta ja tykistö- ja pioneerilinjoilla neljä vuotta. Monet suomalaisista palasivat myöhemmin täydentämään opintojaan. T. M. Kivimäki
Kivimäki kuului niihin harvoihin suomalaisiin, jotka olivat etukäteen tietoisia Saksan tulevasta hyökkäyksestä itään ja Suomelle varatusta roolista siinä, mutta hän ei ollut kaikkein keskeisimmässä asemassa Suomen ja Saksan välisestä yhteistyöstä sovittaessa. Hän tuki suomalaisen SS-vapaaehtoispataljoonan perustamista keväällä 1941. Sodan alettua kesäkuussa 1941 Kivimäki lähetti pitkään Suomen hallitukselle optimistisia arvioita Saksan sotamenestyksestä, joskin muuttui Stalingradin tappion 1943 jälkeen hieman skeptisemmäksi. Yksi hänen tietolähteistään oli Heinrich Himmlerin henkilääkärinä toiminut suomalainen Felix Kersten, joka välitti hänelle tietoja Saksan ylimmän johdon sisäpiiristä. Kivimäkeä kaavailtiin Suomessa uudelleen pääministeriksi rauhanhallitukseen keväällä 1943 ja vielä elokuussa 1944, mutta hanke kariutui, sillä Kivimäki ei ollut halukas katkaisemaan suhteita Saksaan tai tunnustelemaan rauhaa Neuvostoliiton kanssa ilman saksalaisten hyväksyntää. Hän jatkoi lähettiläänä Suomen ja Saksan suhteiden katkeamiseen syyskuussa 1944 saakka. SS-divisioona Nibelungen
SS-divisioona Nibelungen tai 38. SS-krenatööridivisioona "Nibelungen" () oli 38. ja viimeinen natsi-Saksan muodostamista SS-divisioonista. Nimensä muinaissaksalaisesta tarustosta saanut Nibelungen muodostettiin 27. maaliskuuta 1945, vain alle kuusi viikkoa ennen Saksan antautumista toisessa maailmansodassa. Divisioona koostettiin Bad Tölzissa sijainneen SS-sotilasakatemian oppilaista ja henkilöstöstä. Divisioona oli vajaakokoinen ja sen riveissä palveli arviolta vain 6 000 miestä. Otto Skorzeny
Kevättalvella 1945 Pohjois-Saksaan Skorzenyn erikoistehtäviin tarkoitettuun "Jagdregiment 1"-rykmenttiin Neusterlitziin muodostettiin kolmenkymmenen suomalaisen SS-miehen joukko-osasto. Osasto oli tarkoitettu koulutettavaksi aseellisiin erikoistehtäviin saksalaismielisen vastarintaliikkeen avuksi Suomessa, mutta koulutusta ei ehditty aloittaa ennen kuin sota jo päättyi. Samaan rykmenttiin pestattiin viestintäkoulutukseen parikymmentä vapaaehtoista niistä suomalaisnaisista, jotka olivat siirtyneet saksalaisjoukkojen mukana Norjaan ja Saksaan. Pataljoona
Pataljoona (lyhenne patl. tai sotilaskäytössä P) on joukkoyksikkö, joka käsittää useamman perusyksikön. Pataljoonan komentajana toimii rauhan aikana everstiluutnantti tai majuri, sodan aikana kapteeni tai yliluutnantti. Komentajan apuna ja sijaisena toimii pataljoonaupseeri. Kenttätykistössä, ilmatorjuntatykistössä tai merivoimiin liitetyssä rannikkotykistössä pataljoona vastaa patteristoa. Prikaatin taistelua tukeva kenttätykistörykmentti koostuu kahdesta patteristosta. Suomalaiseen sodan ajan jääkäripataljoonaan kuuluu pataljoonan komentaja, esikunta, esikunta- ja viestikomppania, kranaatinheitinkomppania, kolme jääkärikomppaniaa ja huoltokomppania, miesvahvuuden ollessa noin 750 sotilasta. Kajaanin sissirykmentti
Pataljoonan runkona oli Kajaanin sissirykmentti, johon liitettiin Iisalmen 1. vapaaehtoinen jalkaväkikomppania. Näin muodostettiin 21. maaliskuuta Pohjois-Savon rykmentin 1. pataljoona. Edellä mainitut joukko-osastot olivat aikaisemmin alistettuna Savon ryhmälle. 
Kajaanin sisseihin kuului eri aikoina enimmillään noin 500 miestä. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Toukokuusta 1942 alkaen Insinööritoimisto Ratas palasi normaaliin liiketoimintaansa, ja sen jälkeen pataljoonaan kuuluneiden asioita hoiti Helsingissä maaliskuuhun 1944 asti SS-Vapaaehtoistoimisto. Lisäksi marraskuussa 1942 perustettiin suomalaisten SS-vapaaehtoisten omaksi asevelijärjestöksi SS-Aseveljet ry, jonka puheenjohtajana toimi everstiluutnantti Kalervo Kurkiala. Yhdistys lakkautettiin syyskuussa 1944 Moskovan välirauhansopimuksen 21. artiklan nojalla fasistisena järjestönä. Se oli helmikuusta 1944 alkaen hoitanut myös lopetetun vapaaehtoistoimiston tehtäviä. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Saksalaiset puolestaan valmistautuivat muodostamaan joukko-osaston heidän puolelleen loikkaavista suomalaisista. Syyskuun 1944 alussa tällaiset osastot päätettiin perustaa sekä Lapissa toimineeseen SS-vuoristodivisioona Nordiin että myöskin Heeresgruppe Nordiin (joka oli osa wehrmachtia eikä SS:ää). Saksassa ollut SS-kapteeni Jouko Itälä komennettiin lokakuun alussa aloittamaan suomalaisten värväys vuoristodivisioona Nordiin Rovaniemellä. Hän sai Suomesta, Saksasta ja vangeiksi jääneiden suomalaisten sotavankileiriltä Norjasta värvätyksi yhteensä vain 68 suomalaista, vajaan komppanian verran. Näistä puolet oli viimeiseen ryhmään kuuluneita, jotka ilmoittautuivat lähinnä nälän ajamina. Talvella 1944–1945 osaston ryhmänjohtajiksi koulutettiin joukko saksalaisten puolella olleita suomalaisia SS-miehiä. Koulutus tapahtui Norjassa Nordlandin ja Tromssan läänin rajalla Kongsvikenin tukikohdassa. Kun vapaaehtoisia suomalaisjoukkoja ei ilmaantunut, siirrettiin helmikuussa 1945 SS-ryhmänjohtajat Heringsdorfiin Pohjois-Saksaan koulutettavaksi tiedustelutehtäviin. Koulutuksesta vastasi Valtion pääturvallisuusvirasto RSHA:n Suomen tiedustelun erikoisosasto Sonderkommando Nord. Ainakin kymmenen SS-miestä koulutettiin tiedustelutehtäviin. Myöhemmin keväällä perustettiin Neustrelitziin majuri Otto Skorzenyn "Jagdregiment 1"-rykmenttiin kolmenkymmenen suomalaisen SS-miehen joukko-osasto. Tarkoitus oli kouluttaa heidät aseellisiin erikoistehtäviin, mutta miesten koulutusta ei ehditty aloittamaan kun sota jo päättyi. Savon pataljoona
Savon pataljoona oli ensin Valkoisen armeija Hämeen ryhmän 5. Mäntän pataljoonaan kuulunut joukko-osasto ja myöhemmin valkoisten länsiarmeijan Hjalmarsonin ryhmän 2. krenatöörirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli majuri W. Stjernschantz, v.t. komentaja jääkäriluutnantti Otto Jalmari Iivarinen
Päällikkö: jääkäriluutnantti Bror Otto Ferdinand Larsson (kaatui 3. maaliskuuta 1918), jääkäriluutnantti Iivari Johannes Ellilä.
Päällikkö: jääkäriluutnantti Otto Jalmari Iivarinen (siirrettiin pataljoonan komentajaksi 10. huhtikuuta 1918).
Päällikkö: jääkärivänrikki Toivo Edvard Karhunen ja jääkärivääpeli Martikainen.
Päällikkö: maanviljelijä V. Kettunen, jääkärivänrikki Toivo Edvard Karhunen, jääkärivänrikki Einar Iisakki Marttinen (haavoittui 19. huhtikuuta 1918 Vesilahdella). Suomen Partiolaiset
Suomen Partiolaiset – Finlands Scouter ry (lyhenne SP-FS tai SP) on partioliikkeen keskusjärjestö Suomessa ja Suomen suurin nuorisojärjestö. Sen jäsenenä on 10 partiopiiriä ja valtakunnallista ruotsinkielistä toimintaa järjestävä Finland Svenska Scouter. Varsinainen viikoittainen partiotoimintaa tapahtuu lippukunnissa, joita on Suomessa yhteensä noin 750. Suomen Partiolaisten jäsenenä oli vuonna 2017 yli 59 700 partiolaista. Raatteen tien taistelu
9. divisioonan esikunnalle oli jo joulukuun lopulla selvinnyt, että Raatteen tien suunnassa eteni kokonainen neuvostodivisioona (puna-armeijan 44. divisioona). Suomalaisten toistuvat iskut neuvostojoukkojen selustaan olivat vahingoittaneet puna-armeijalaisten taistelumoraalia ja aiheuttaneet suoranaista ”suomalaiskauhua”. Neuvostolähteissä kerrotaan muun muassa, että kokonainen neuvostopataljoona olisi jättänyt asemansa ampumatta laukaustakaan kuultuaan hiihtämisen ääniä läheisyydestään. Jälkikäteen suoritetussa tutkimuksessa asemien läheltä (=puoli kilometriä) ei ollut löytynyt suomalaisten tekemiä latuja. Puna-armeijan 44. divisioona kuului periaatteessa Neuvostoliiton taistelukykyisimpiin yhtymiin. Se oli muun muassa osallistunut Neuvostoliiton 17. syyskuuta 1939 aloittamaan Puolan itäosien miehitykseen. Jo tuolloin divisioonassa oli ilmennyt kurinpidollisia ongelmia, ja Suomen vastaiselle rintamalle siirtymisen aikana divisioonasta karkasi 69 sotilasta. Divisioonan oman sisäisen tiedusteluorganisaation mukaan sotilaiden mielialat olivat heikot ja miehistö puhui avoimesti keskenään haluttomuudestaan taistella suomalaisia vastaan. Ruth Munck
Vuosina 1941–1943 Saksan itärintamalla toimi suomalainen vapaaehtoinen SS-pataljoona SS Freiwilligen-Batallion Nordost. Suomalaista SS-pataljoonaa luotaessa haluttiin eri tavoin luoda vaikutelmaa "toisesta jääkäriliikkeestä". Tähän sopi myös, että jääkärien Schwester Ruth antoi panoksensa sotasairaaloihin joutuneiden suomalaisten hoitamiseen. Munck liikkui Saksassa, Puolassa, Itävallassa, Tšekkoslovakiassa, Elsass-Lothringenissa ja Luxemburgissa. Saksalaismielinen vastarintaliike Suomessa
Majuri Otto Skorzenyn rykmenttiin "Jagdregiment 1" Neustrelitziin muodostettiin 30 suomalaisen SS-miehen joukko-osasto. Osasto oli tarkoitettu koulutettavaksi aseellisiin erikoistehtäviin, mutta koulutusta ei ehditty aloittaa ennen kuin sota jo päättyi. Samaan rykmenttiin pestattiin viestikoulutukseen parikymmentä vapaaehtoista niistä suomalaisnaisista, jotka olivat siirtyneet saksalaisjoukkojen mukana Norjaan ja Saksaan. Suomen viestijoukkojen historia
Talvisodassa oli 10 viestipataljoonaa, mutta jatkosodassa niiden määrä oli jo kasvanut 27:ään. Talvisodassa huomattiin tarve lisätä viestitoimintaan erikoistuneita sotilaita. Myös Lotta Svärd -järjestö osallistui sotilasviestitoiminnan kokonaisuuteen. Suomen viestijoukkojen historia
Siviiliradioiden siirron jälkeen radiopataljoonassa oli kaksi radiokomppaniaa, alipäällystökoulu sekä varikko- ja korjauspaja. 1926 esikunta siirty Katajanokalta Santahaminaan. Vuosittain radiopataljoonassa oli noin 20 upseeria, 40 kapitulanttialiupseeria ja noin 200–250 asevelvollista. Suomen kaarti
Suomen kaarti sai ensimmäisen taistelukokemuksensa osallistuessaan vuonna 1831 Puolan kapinan kukistamiseen. Suomessa kaartin mobilisointiin suhtauduttiin myönteisesti ja ylpeydellä; suomalaisten joukkojen lähettäminen maan rajojen ulkopuolelle tai osallistuminen puolalaisten kapinan murskaamiseen ei juuri häirinnyt suomalaisia. Pataljoona lähti Helsingistä 12. tammikuuta 746:n miehen vahvuisena ja marssi jalkaisin ensin Pietariin ja sieltä maaliskuussa edelleen Kaunasiin ja Niemenjoen yli Puolan alueelle. Taisteluihin se joutui ensi kerran huhtikuun alussa muiden keisarillisen kaartin joukkojen mukana ja suomalaiset saivat pian mainetta hyvinä ampujina. Henkikaartin tehtävänä oli aluksi häätää puolalaiset Bug- ja Narewjokien väliseltä alueelta Venäjän pääarmeijan taistellessa etelässä. Toukokuussa se kävi perääntymistaisteluita vetäytyessään puolalaisten menestyksekkään vastahyökkäyksen tieltä lähes Białystokiin asti. Sen jälkeen se liittyi Ostrołękassa Venäjän pääarmeijaan, joka kiersi pitkän lenkin Puolan länsiosien kautta voidakseen ylittää rauhassa Veikselin ja päästäkseen hyökkäämään Varsovaan lännestä. Suomen kaarti osallistui vielä Varsovan valtaukseen 6.–8. syyskuuta, minkä jälkeen sen osuus taisteluissa päättyi.
Suomen kaarti vietti talven 1831–1832 Latvian Biržaissa ja palasi Helsinkiin 10. huhtikuuta. Kaarti menetti Puolan-sotaretkellä taisteluissa kaatuneina kaikkiaan vain kymmenen miestä, joista yksi oli upseeri. Kokonaistappiot olivat ilmeisesti kuitenkin 399 miestä, joista suurin osa kuoli Venäjän joukkoja piinanneeseen koleraepidemiaan. Puolan kapinan jälkeen keisari Nikolai I myönsi kaartille 18. joulukuuta 1831 uuden Pyhän Yrjön lipun, johon oli lisätty Pyhän Yrjön risti ja venäjänkielinen teksti ”"Puolan kapinan kukistamisen kunniaksi vuonna 1831"”. Tämä lippu oli sen jälkeen käytössä aina Suomen kaartin hajottamiseen asti. Kannaksen suurhyökkäys 1944
Valkeasaaren lohkoa puolusti suomalaisten kolmepataljoonainen Jalkaväkirykmentti 1 (JR 1). Lohkolla oli siten puna-armeijalla 36 jalkaväkipataljoonaa ja 12 panssaripataljoonaa suomalaisten kolmea pataljoonaa vastaan. Tykistön osalta puna-armeijan joukot olivat myös täysin ylivertaisia. Vasemmistososialistivallankumouksellisten kapina
Popov oli koonnut komentamansa hänelle uskollisen joukko-osaston ("otrjad") alkujaan maaliskuussa 1918 Helsingistä ja siihen kuului pataljoonan verran suomalaisia punaisia, jotka siten osallistuivat keskeisessä roolissa myös itse kapinaan. Jopa tuhat miestä, konekiväärijoukkueen, ratsuväkiosaston ja kuuden tykin patterin käsittäneen suomalaispataljoonan komissaarina toimi metallimies Kalle Lukander (”Kalle Lukka”). Popovin määräyksestä venäjää taitamattomat suomalaiset muun muassa miehittivät Tšekan päämajan Lubjankan ja vangitsivat siellä Tšekan varapuheenjohtaja Martin Latsisin ("Martin Lācis") ilmeisesti käsittämättä minkälaisessa hankkeessa olivat mukana. Kapinan kukistamisen yhteydessä suomalaiset taistelivat viimeiseen asti ja kertoman mukaan Salo-niminen sotilas jopa ampui yksinään tykillä osumia Kremliin. Joitain suomalaisia teloitettiin kapinan kukistamisen jälkeen, mutta suurin osa ei saanut rangaistusta, koska he kertoivat luulleensa taistelevansa venäläisiksi naamioituneita saksalaisia vastaan eivätkä todellisuudessa kannattaneet kapinaa. Hans Collani
Collani palveli Leibstandarte Adolf Hitlerissä ja osallistui Puolan offensiiviin 1939 sekä taisteluun Ranskasta 1940. Hän palveli SS-rykmentti Nordlandissa ja SS-divisioona Wikingin esikunnassa, ennen kuin sai pataljoonan komennettavakseen. Wikingiin kuulunut Suomalainen SS-pataljoona perustettiin Wienissä 15. kesäkuuta 1941 ja tuolloin SS-Hauptsturmführerin arvoinen Collani tuli sen komentajaksi. Collani suhtautui alkuun jäykästi suomalaisiin alaisiinsa, mutta vähitellen suhteet lämpenivät. Suomalaispataljoonan kotiuttamisen jälkeen 1. elokuuta 1943 hänet määrättiin 49. SS-vapaaehtois-panssarikrenatöörirykmentti De Ruyterin komentajaksi. Rykmentti kuului hollantilaisista vapaaehtoisista koottuun SS-vapaaehtois-panssarikrenatööriprikaati Nederlandiin. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Sittemmin kenraaliksi kohonnut Adolf Ehrnrooth arvioi suomalaisia SS-miehiä jatkosodassa siten, että nämä olivat kyllä hyvää sotilasainesta, mutta valiosotilaan maine aiheutti näille usein ylenmääräistä näyttämisen tarvetta, joka johti turhaan riskinottoon. SS-valtakunnanjohtaja Heinrich Himmler puolestaan kiitti suomalaispataljoonan miehiä sanomalla Pohjan Pojat
Pohjan Poikien päällystö koostui poikkeuksellisesti jääkäreistä, toisin kuin I Suomalaisessa Vapaajoukossa. Virossa oli yhteensä 80 suomalaista jääkäriä ja heistä suurin osa oli juuri Pohjan Pojissa. Tämän lisäksi Viroon lähtijät saivat automaattisesti ylennyksen. Pohjan Poikien ensimmäisen pataljoonan komentajaksi nimitettiin jääkäriluutnantti Erkki Hannula. Toisen pataljoonan johtajaksi valittiin jääkärikapteeni Gustav Svinhufvud. Pohjan Poikien rykmentin esikuntapäälliköksi ja kapteeniksi nimitettiin Kajaanin sissirykmentin päällikkönä kunnostautunut Elja Rihtniemi. Suomen panssaridivisioona
Päämajan käsky panssaridivisioonan perustamisesta annettiin 28. kesäkuuta 1942 ja varsinainen muodostus tapahtui 30. kesäkuuta 1942. Divisioonan rungon muodostivat Panssariprikaati ja 1. jääkäriprikaati. Aluksi divisioonaan kuului myös Ratsuväkiprikaati tammikuuhun 1943 saakka. Divisioonan tykistöksi määrättiin Raskas patteristo 14. Panssaridivisioonan komentajana oli koko sen olemassaolon ajan kenraalimajuri Ruben Lagus.Panssaridivisioonan sijoituspaikkana suurimman osan sodasta oli Äänislinna, josta se siirrettiin keväällä 1944 Karjalankannakselle ylipäällikön reserviksi.Puna-armeija aloitti suurhyökkäyksen Syvärin rintamalla 11. huhtikuuta 1942 juuri kelirikkokauden alkaessa. Osana vastahyökkäysvalmisteluja hälytettiin Panssariprikaatin 3. panssarikomppania 14. huhtikuuta. Komppania kuormattiin paria päivää myöhemmin Äänislinnassa Karan asemalla ja juna lähti 15. päivänä kello 00.30 kohti Syväriä, jonne se saapui jo samana aamuna 07.30. Syvärillä komppania alistettiin 17. divisioonalle, joka taas alisti komppanian edelleen Jääkäripataljoona 4:lle. Neuvostopartisaanit
Partisaanien joukkojen vahvuus oli arviolta 5 000 partisaania Suomen rintamalla, vaikkakin joukkojen tavallisin vahvuus oli 1 500–2 300 partisaania.
Suomalaisvaltauksen alkaessa Karjalassa 24 000 paikallista etnistä venäläistä (ainakin puolet heistä) oli sijoitettu internointi- ja työleireille ja 4 000–7 000 henkilöä heistä kuoli, useimmat nälkään kevään ja kesän 1942 aikana. Myös erottelu koulutuksessa ja terveydenhoidossa karjalaisten ja venäläisten välillä aiheuttivat katkeruutta venäläisväestön keskuudessa. Nämä tehdyt toimet saivat paikallisen etnisen venäläisväestön hyväksymään partisaanien hyökkäykset. Neuvostopartisaanit suorittivat jatkosodan aikana yhteensä 45 iskua suomalaisiin kyliin ja yksittäisiä henkilöitä vastaan. Lisäksi hyökättiin yksittäisiä ajoneuvoja ja ajoneuvosaattueita vastaan. Suomalaisia siviilejä surmattiin yhteensä 181 henkeä. SS-Aseveljet
SS-Aseveljet ry oli 1942–1944 toiminut suomalainen järjestö, joka toimi suomalaiseen SS-vapaaehtoispataljoonaan kuuluneiden asevelijärjestönä ja loppuvaiheessa myös heidän tarpeitaan hoitavana toimistona. Luettelo jääkäreistä S
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Keski-Suomen pioneeripataljoona
Keski-Suomen pioneeripataljoona (lyhenne "KSPionP") oli Keuruulla sijaiseva Pioneerirykmenttiin kuuluva maavoimien rauhanajan joukkoyksikkö, jonka tehtävänä oli kouluttaa varusmiehistä sodan ajan pioneeri- ja suojelujoukkoja. Keski-Suomen pioneeripataljoonaan kuului neljä komppaniaa ja palkattua henkilöstöä keskimäärin 60 henkilöä. Pataljoonassa koulutettiin joukkoja pioneeri- ja raivaajapioneerikomppanioihin, suojelukomppanioihin sekä ilma- ja merivoimien käyttöön tarkoitettuja erikoisraivaajia ja suojeluryhmiä. Osa pioneeripataljoonan varusmiehistä koulutettiin erikoistehtäviin, kuten sotilaspoliiseiksi, suojelutiedusteluajoneuvon kuljettajiksi, suojeluhuoltomiehiksi sekä erikoisajoneuvojen ja työkoneiden kuljettajiksi. Varusmieskoulutuksen lisäksi pataljoonassa järjestettiin pioneeri- ja suojelujoukkojen kertausharjoituksia. Lisäksi yksikkö osallistui pääjoukko-osastonsa Pioneerirykmentin valmiustehtäviin. I Suomalainen Vapaajoukko
Heti joulukuun alussa, pari viikkoa ennen Kalmia, Ekström aloitti vahvennetun pataljoonan eli noin runsaan 1 100 miehen järjestämisen. Halukkaita oli paljon ja joukko saatiin koottua nopeasti. I Suomalaisen Vapaajoukon, ja samalla koko suomalaisen vapaaehtoisarmeijan, ensimmäinen komppania saapui luutnantti Anto Eskolan johdolla Tallinnaan 30. joulukuuta jäänmurtaja Tarmolla. Suomalaisten vapaaehtoisjoukkojen kuljetuksia Viroon suojasi koko ajan brittialukset. Perillä oli komppaniaa vastaanottamassa sotilassoittokunnan lisäksi koko Viron poliittinen ja sotilaallinen johto, mukaan lukien pää- ja sotaministeri Konstantin Päts. Kannaksen suurhyökkäys 1944
Suomen sotavoimien pääosat oli sijoitettu kauas Itä-Karjalaan Aunukseen. Kannakselle sijoitettujen joukkojen määrä oli noin 75 000 miestä. Vertailun vuoksi talvisodassa Kannakselle sijoitettujen suomalaisjoukkojen määrä oli 200 000 miestä. Linnoitustöissä asemasotavaiheen aikana oli panostettu Aunuksessa Pisi–Saarimäki–Sammatus-linjaan ja Maaselän kannaksella Karhumäki–Liistepohja-linjaan. Sen sijaan työt Kannakselle suunnitelluilla linjoilla olivat vasta alussa. Taistelujen alkaessa suomalaisilla oli asemissa Kannaksella Laatokalta lukien 19. prikaati, 15. divisioona, 2. divisioona ja 10. divisioona. Reservinä olivat 3. divisioona ja 18. divisioona sekä Ratsuväkiprikaati Vammelsuu–Taipale-asemassa ja Panssaridivisioona lähellä Viipuria. Waffen-SS
Waffen-SS:ssä palveli 1 207 suomalaissotilasta SS-vapaaehtoispataljoona Nordostissa 1941–1943. Suomalais-Saksalainen seura
SSS oli mukana suomalaisten värväämisessä vapaaehtoisiksi Waffen-SS-sotilaiksi. Värväystoiminnasta keskeisessä vastuussa olivat seuran jäsenet Esko Riekki ja Pehr Norrmén. Stalingradin taistelu
Neuvostoliitto oli koonnut vastahyökkäykseen 500 000 miestä, 900 panssarivaunua ja 1 100 lentokonetta. Kun hyökkäys viimein alkoi 19. marraskuuta 1942, 6. armeijan avuksi lähetetyt saksalaisjoukot karkotettiin. Muutamassa päivässä kenraali Friedrich Paulus ja hänen noin 250 000 miestään olivat joutuneet saarroksiin. Nyt Stalingradista pääsi pois ainoastaan lentokoneella. Paulus pyysi useita kertoja 6. armeijalle lupaa murtautumisyritykseen saartolinjan läpi, mutta Hitler kielsi tämän ja määräsi joukot pysymään asemissaan. Pauluksen armeijalle oli määrä toimittaa tarvikkeita lentoteitse, kunnes panssaridivisioonat onnistuisivat tunkeutumaan kaupunkia piirittävien neuvostojoukkojen läpi. Molemmat aikeet epäonnistuivat: Luftwaffe menetti huoltoyrityksissään 500 konetta ja kenraali Hothin IV. panssariarmeija pysäytettiin noin 50 kilometrin päässä kaupungista.
Stalingradin piiritetyt saksalaiset liittolaisineen joutuivat kohtaamaan Venäjän talven kesävarusteissa. Miehiä kuoli punatautiin, pilkkukuumeeseen ja nälkään. Rotat järsivät nukkuvien sotilaiden paleltuneita jalkoja. Armeijan 4 000 hevosta syötiin, ja lihan loputtua sotilaan päiväannos oli määräyksen mukaan kulhollinen keittoa ja 60 grammaa leipää. Stalingradista hävisivät nopeasti myös koirat ja kissat, ja lopulta osa epätoivoisista sotilaista päätyi veistämään lihaa jäätyneistä ruumiista. Schutzstaffel
Natsihallinnon propagandassa SS-joukot esitettiin erityisen kurinalaisina eliittisotilaina ja joukkojen motto oli ”Uskollisuus on kunniani” ("Meine Ehre heißt Treue"). Toisessa maailmansodassa SS:n rintamajoukot, Waffen-SS, sotivat Wehrmachtin rinnalla. Monet Waffen-SS-yksiköistä olivat eliittiyksiköitä, jotka saivat parhaan ja uusimman aseistuksen. Waffen-SS värväsi myös ulkomaalaisia vapaaehtoisia. Esimerkiksi Suomesta lähti noin 1 200 miestä palvelemaan Waffen-SS-joukoissa. Luettelo jääkäreistä O
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Suomen-pojat
Monet virolaiset olisivat jo 1939 halunneet taistella Suomen tavoin Neuvostoliiton miehitystä vastaan. Viron valtionjohto kuitenkin päätyi tekemään Neuvostoliiton kanssa yhteistyö- ja tukikohtasopimuksen. Kun Saksa oli vuonna 1943 häviämässä sotaansa, alkoi se toimeenpanemaan Virossa kutsuntoja. Virolainen yhtymä oli tarkoitus lähettää taistelemaan Kaukasukselle. Kaikki virolaiset eivät kuitenkaan tahtoneet taistella Saksan joukoissa vaan mieluummin Suomen armeijassa. Osa saksalaisten kutsuntoja pakoilleista virolaisista saapui Suomeen jo kevättalvella 1943. Virolaiset vapaaehtoiset sanoivat taistelevansa "Suomen vapauden ja Viron kunnian puolesta", mutta myös saada sotilaskoulutusta oman maansa vapaustaistelua silmällä pitäen. Ensimmäisestä vapaaehtoiserästä muodostettiin Jalkaväkirykmentti 47:n III pataljoona, jonka komentajana oli marsalkka Mannerheimin sisarenpoika, majuri Claës Gripenberg. Pohjois-Suomen Ryhmä
Puna-armeija aiheutti suomalaiselle sodanjohdolle melkoisen yllätyksen etenemällä koko Laatokan ja Jäämeren välisellä alueella kaikkien merkittävien rajan yli johtavien teiden suunnissa 1–2 divisioonan vahvuisin voimin. Pohjois-Suomen ryhmän alueella aina Ilomantsista Jäämerelle ulottuvalla alueella tärkeimpien tiesuuntien alueilla eteni noin divisioonan vahvuisia voimia (paitsi Petsamon alueella, jossa neuvostojoukkoja oli vielä enemmän). Oulun-Kemin alueella oli kuitenkin päämajan reservinä 9. divisioona, jota suunniteltiin käytettäväksi lähinnä Karjalankannaksella. Päämajan suunnitelmiin oli kuitenkin tehtävä muutos ensimmäisen sotaviikon aikana kun sodanjohdolle selvisi ryhmän alueella etenevien puna-armeijan joukkojen todellinen määrä. Suomussalmen suunnassa eteni Neuvostoliiton 163. divisioona ja Kuhmon suunnassa 54. vuoristodivisioona. Neuvostoliitolla oli tällä rintamalla noin 140 000 miestä, noin 150 tankkia, 550 tykkiä ja 150–200 lentokonetta, jotka hyökkäsivät kaikissa tieyhteyssuunnissa 18 000 – 20 000 miehen vahvuisina muodostelmina. Heitä vastaan Suomella oli useinkin asettaa vain 800 miehen pataljoona. 13. Waffen-SS-vuoristodivisioona Handschar
Divisioona perustettiin lokakuussa 1943 nimellä "13. SS-Freiwilligen b. h. Gebirgsdivision (Kroatien)", mutta nimi vaihdettiin pian "Handschariksi". Se tarkoitti turkkilaisten poliisien ottomaaniaikana kantamaa sapelia. Divisioonaan saatiin koottua noin 26 000 miestä, joista suurin osa oli Bosnian muslimeja. Lisäksi osa oli katolilaisia kroaatteja, ja pääosa upseereista oli saksalaisia. Divisioona vannoi valan sekä Adolf Hitlerille että Itsenäisen Kroatian valtion johtajalle Ante Pavelićille. Handschar oli ensimmäinen ei-germaaninen Waffen-SS-divisioona. Vaikka Waffen-SS ei muutoin kelpuuttanut riveihinsä sotilaspappeja, Handschar-divisioonan jokaisessa vapaaehtoisrykmentissä oli oma mullah ja jokaisessa pataljoonassa oma imaami. Saksalaismielisenä tunnettu Jerusalemin suurmufti Amin al-Husseini auttoi järjestelyasioissa. Divisioonalle suunniteltiin myös omat univormut, joiden päähineenä oli harmaa tai punainen fetsi, ja omat SS-tunnukset, joissa oli Kroatian vaakunan ruutukuvio. Divisioonan perustamisen tarkoituksena oli ilmeisesti hyödyntää Balkanin väestön uskonnollisia vastakohtia Titon kommunistipartisaanien vastaisessa taistelussa. Myöhemmin on arveltu SS:n johtajalla Heinrich Himmlerillä saattaneen olla laajempiakin suunnitelmia yhteistyön rakentamisesta muslimien kanssa. Bosniakkeja houkuteltiin divisioonan riveihin vihjailemalla mahdollisesta Bosnian ja Hertsegovinan itsenäisyydestä sodan jälkeen. Suomen sota
Ensimmäiset suuremmat taistelut käytiin Pyhäjoella 16. huhtikuuta ja Siikajoella 18. huhtikuuta. Jakov Petrovitš Kulnevin johtama etujoukot yllättivät Pyhäjoen Yppärin kylässä Döbelnin johtaman Uudenmaan 2. pataljoonan. Ruotsalaiset menettivät yhteenotossa 183 miestä, mutta onnistuivat torjumaan hyökkäyksen. Eversti Gustav Löwenhjelm jäi samalla venäläisten vangiksi. Kulnevin joukot olivat lukumäärällisesti pienemmät, mutta uusi hyökkäys tehtiin kaksi päivää myöhemmin Siikajoella, jonne Ruotsin armeija oli perääntynyt. Suomen armeija ylipäällikkö Klingspor antoi käskyn perääntyä Ouluun ja vei joukkonsa pois Siikajoelta. Paikalle jäi vielä Adlercreutzin ja Döbelnin joukot, jotka lähtivät hyökkäykseen, vaikka se rikkoikin Klingsporin antamia käskyjä. Uudenmaan rykmentin 150 jääkäriä laitettiin hyökkäämään venäläisiä vastaan yhdessä Hämeenlinnan rykmentin komppanian kanssa jäisen Siikajoen yli. Hyökkäys onnistui yli odotusten ja sitä tukemaan lähetettiin lisää sotilaita. Ruotsalaiset saivat voiton, vaikkakin vaikutus jäi psykologiselle tasolle, sillä kyse oli Ruotsin armeijan ensimmäisestä suurehkosta voitosta. Taistelussa sai surmansa 211 ruotsalaista ja todennäköisesti yli 380 venäläistä sotilasta. Venäläiset saatiin voiton ansiosta perääntymään viisi kilometriä. Voitosta huolimatta Ruotsin armeija jatkoi perääntymistä lähempänä Oulua sijainneelle Lumijoelle. Suomen-pojat
Jalkaväkirykmentti 200:n virolaiset vapaaehtoiset saivat palata kotimaahansa taistelemaan elokuussa 1944 saksalaisten aloitettua vetäytymisensä Virossa. Välittömästi Suomen-pojista muodostettu pataljoona suunnattiin vastahyökkäykseen Tarton rintamalla läpipäässeen neuvostodivisioonan kylkeen. Vaikka saksalaiset olivat vieneet kaiken raskaan aseistuksen mukanaan ja neuvostojoukoilla oli erittäinen merkittävä ylivoima, onnistuivat Suomen-pojat pysäyttämään neuvostodivisioonan hyökkäyksen kolmeksi viikoksi. Tuona aikana 70 000 virolaista sivistyneistön edustajaa saatiin evakuoitua Tallinnasta turvaan Neuvostoliiton teloituksilta ja pakkotyöltä. Lopulta ilman raskasta aseistusta ja ulkopuolista apua taistelleet virolaiset joutuivat taipumaan neuvostoarmeijan murskaavan ylivoiman edessä. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Jokipiin mukaan viidennes hyväksytyistä oli arvoiltaan radikaaleja oikeistolaisia, jollaisia suomalaisista oli vain 6-8 %. Noin 40 % oli 16-19-vuotiaita. Suurin ikäluokka olivat vuonna 1922 syntyneet, jotka saattoivat lähteä suoraan ylioppilaskirjoitusten jälkeen. Suomen panssaridivisioona
Päämajan käskystä perustettiin Panssaripataljoona 5. joulukuuta 1939. Pataljoonan komentajaksi määrättiin majuri Sven Björkman. Pataljoonan kokoonpano oli seuraava:. Ivar Ståhle
Huhtikuun alussa joukko palasi jälleen Suomeen ja Ståhle nimitettiin sen miehistä kootun Länsi-Uudenmaan pataljoonan komppanianpäälliköksi. Kyseessä oli valkoisten rankaisuretkikunta, joka kiersi huhti–toukokuun aikana eri puolilla Uuttamaata ja Varsinais-Suomea. Pataljoona teloitti ainakin 200 punaista tai sellaiseksi epäiltyä miestä ja naista. Suomenruotsalaisista koostuneen pataljoonan uhreiksi joutui tiettävästi myös muutamia valkoisiin kuuluneita suomenkielisiä. Lukumääräisesti suurimmat teloitukset tehtiin Vihdissä sekä Inkoon Västankvarnissa. Jatkosodan vapaaehtoiset
Ruotsalaisista vapaaehtoisista koottu Svenska frivilligbataljonen (SFB) toimi Hangon rintamalla 1941. SFB kotiutettiin Hangon valtauksen jälkeen, mutta Suomeen jääneistä saatiin muodostetuksi kolme komppaniaa. nämä kolme komppaniaa osallistuivat Talin–Ihantalan taisteluun pataljoonaksi koottuna. Ruotsalaisia vapaaehtoisia oli 1 694, joista 79 kaatui, 3 katosi ja 203 haavoittui. SFB:n komentaja oli majuri Hans Berggren. Tali-Ihantalassa toimineen vajaavahvuisen pataljoonan komentaja oli kapteeni Lars Laxen. Suomalaisen divisioonan kenttätykistöpatteristo (1941)
Suomalaisen divisioonan kenttätykistöpatteristo muodostui noin 600 sotilaasta. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Toisin kuin suomalaispataljoonassa yleensä, yhteystoimistossa äärioikeistolaiset henkilöt olivat hallitsevassa asemassa, ja sitä on sanottu pataljoonan "kansallissosialistisimmaksi osaksi". Unto Parvilahti
Boman liittyi keväällä 1941 suomalaiseen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoonaan eli ns. Panttipataljoonaan. Muistelmissaan hän kertoi kuulleensa vapaaehtoisten värväyksestä maaliskuussa 1941 Samfundet Folkgemenskapin kokouksessa ja olleensa heti innokas lähtemään. Boman oli 33-vuotiaana vanhimpia suomalaisista SS-vapaaehtoisista. Hänen värväystään ei estänyt sekään, että sotilaskortin mukaan hänelle oli vuonna 1927 ehdotettu vapautusta asepalveluksesta vasemman nilkan luumädän vuoksi. Hän kuului neljäänsataan niin sanottuun ”divisioonan mieheen”, jotka aiemman sotakokemuksensa vuoksi sijoitettiin pieninä ryhminä Wiking-divisioonaan jo kesän 1941 hyökkäysvaiheessa, jolloin pääosa suomalaisvapaaehtoisista oli vielä koulutuksessa. Jatkosota
Suomella oli kesän 1944 torjuntataisteluissa neljätoista jalkaväkidivisioonaa, seitsemän prikaatia ja panssaridivisioona. Puna-armeija käytti Suomen rintamalla yhteensä 54 divisioonaa, yhtätoista jalkaväkiprikaatia ja seitsemän linnoitusalueen joukkoja eli yhteensä 68 yhtymän verran joukkoja, yhteismäärältään noin 605 000 miestä, joiden taisteluvälineistö oli ylivoimainen. Suomalaisten kokonaistappiot olivat Kannaksella noin 44 500 ja Itä-Karjalassa noin 19 500 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, Puna-armeijan tappiot olivat vähintään 96 400 miestä. Sonderkommando Nord
Majuri Otto Skorzenyn "Jagdregiment 1"-rykmenttiin Neusterlitziin muodostettiin kolmenkymmenen suomalaisen SS-miehen joukko-osasto. Osasto oli tarkoitettu koulutettavaksi aseellisiin erikoistehtäviin, mutta koulutusta ei ehditty aloittaa ennen kuin sota jo päättyi. Samaan rykmenttiin pestattiin viestintäkoulutukseen parikymmentä vapaaehtoista niistä suomalaisnaisista jotka olivat siirtyneet saksalaisjoukkojen mukana Norjaan ja Saksaan. Suomen sota
Sodan syttyessä Suomen ruotujakoarmeijassa oli jalkaväkeä 13 000 miestä, josta täydennysväkeä (reserviä) 4 050 miestä. Näiden lisäksi oli ruotuväkijärjestelmän ulkopuolisia, värvättyjä joukkoja yhteensä 6 400 miestä. Täydennykseksi sodan aikana muodostettiin muutama pienempi joukko-osasto vapaaehtoisista ja lisäväenotosta, joukossa Viaporissa antautuneita ja kotiin päästettyjä sotilaita. Ruotsi pelkäsi hyökkäystä Tanskan suunnasta ja täten emämaasta saatiin tänne ainoastaan joitakin vähäisiä ruotsalaisia osastoja. Pohjois-Karjala oli miltei kokonaan vain ns. talonpoikaisjoukkojen hoidossa, mutta nämä suoriutuivat tehtävässään erinomaisesti viivyttäen vihollista useita kuukausia vajavaisella aseistuksellaan. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Saksalaiset lähettivät maaliskuussa 1941 Suomeen asiaa hoitamaan SS-Standartenführer Dahmin, joka oli aiemmin värvännyt vapaaehtoisia SS:ään Hollannista ja Norjasta. Suomen ulkoministeriö halusi kuitenkin värväyksen tapahtuvan kotimaisin voimin ja oli jo kaksi päivää aiemmin määrännyt toimintaa organisoimaan – laivanvarustaja Ragnar Nordströmin kieltäydyttyä – entisen Etsivän keskuspoliisin päällikön Esko Riekin, joka sitten sopi järjestelyistä saksalaisten kanssa. Myös useat äärioikeistolaiset pienryhmät ja yksityishenkilöt tarjoutuivat oma-aloitteisesti auttamaan värväystoiminnassa. Välttääkseen kontrollin menettämisen ja varmistaakseen Saksan tuen Suomen ulkoministeriö ja Riekki taipuivat useissa periaatekysymyksissä – alkuaan molemmat vastustivat tiukasti muun muassa suomalaisten sijoittamista Wiking-divisioonaan, jossa he rinnastuisivat Saksan miehittämien maiden kansalaisiin. Riekki loi luotetuista miehistä värväysverkoston koko maahan. Keskuksena toimi helsinkiläinen peiteyritys Insinööritoimisto Ratas, jossa vapaaehtoiset tarkastettiin ja hyväksyttiin. Toiminta hoidettiin julkisuudelta salassa, mutta valtiojohdon tieten kevään 1941 aikana. Lopuksi värvätyt toimitettiin Turkuun tai Vaasaan ja sieltä laivalla Saksaan. Kuhmon taistelut
Taistelut Kuhmon suunnassa rajoittuivat tammikuun alkupuolella lähinnä partioiden välisiin kahakoihin sekä ajoittaiseen tykistötuleen. Partiokahakat liittyivät sekä suomalaisten aloittamaan vilkkaaseen sissitoimintaan että neuvostojoukkojen lähettämien 30–40 henkisten tiedustelupartioiden torjuntaan. Merkittävin suomalaisten puna-armeijan tiedustelupartiota vastaan käymä taistelu käytiin Lutjan alueella 20.–21. tammikuuta. Mainitussa taistelussa suomalaisten onnistui saartaa 120-miehinen neuvostoliittolaisten tiedustelupartio aluetta halkaisevien tielinjojen puolivälissä. Taistelun jälkeen yli 90:n puna-armeijalaisen todettiin kaatuneen. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
SS-pataljoonan olemassaolo oli vuoden 1943 aikana muodostunut Suomen poliittiselle ja sotilaalliselle johdolle niin araksi asiaksi, että kaikki sitä koskeva lehtikirjoittelu oli kesäkuun 1943 alussa määrätty Päämajan sensuuritoimiston tarkastettavaksi. Niinpä tiedotusvälineet eivät saaneet Tampereen juhlallisuuksista kertoessaan selostaa juhlapuheita, julkaista SS-miesten haastatteluja eivätkä millään tavoin puuttua Suomen sisä- ja ulkopolitiikkaan. Pääsääntöisesti määräyksiä noudatettiinkin. Suomen kaarti
Suomen kaarti eli viralliselta nimeltään Henkikaartin 3. Suomen Tarkk’ampujapataljoona (; ) oli vuosina 1829–1905 Helsingissä toiminut pataljoonan vahvuinen suomalainen joukko-osasto, joka kuului Venäjän keisarikunnan armeijaan. Sen edeltäjänä oli vuonna 1817 perustettu Suomen opetuspataljoona. Suomen kaarti oli keisarillisen henkikaartin ainoa suomalainen osasto sekä ainoa suomalainen joukko-osasto, joka toimi yhtäjaksoisesti suurimman osan autonomian ajasta. Keisarilliseen kaartiin kuulumisen vuoksi se miellettiin eliittijoukoksi, jolla oli näkyvä asema Suomen suuriruhtinaskunnassa. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Hakemuksia saapui yhteensä noin 1900, joista suunnilleen kolmasosa Riekin määräämien värvääjien ja loput vapaaehtoisesti värväystoimintaan osallistuneiden muiden tahojen kautta. Valpon miehet karsivat epäsopivat ehdokkaat Rataksessa. Saksalaiset olivat toivoneet, että noin kaksi kolmasosaa suomalaisista vapaaehtoisista olisi aattellisia kansallissosialisteja, kuten Hollannista ja Norjasta värvätyissä vastaavissa vapaaehtoisyksiköissä oli ollut. Lisäksi mukaan toivottiin paljon suomenruotsalaisia, joita pidettiin rodullisesti puhtaimpina (ruotsalaiset yleensä määriteltiin germaaniseksi kansaksi, toisin kuin suomalaiset). Kumpikaan toive ei toteutunut. IKL:n ja kansallissosialististen pienryhmien kannattajat olivat kyllä hyväksyttyjen joukossa yliedustettuina, mutta silti selvänä vähemmistönä, sillä Riekki karsi tietoisesti ääriaineksia. Äärioikeistolaisten ryhmien jäseniä oli hyväksytyissä 20 prosenttia. Suurin osa valikoiduista, 79 prosenttia, kuului suojeluskuntaan. Motiiveikseen 85 prosenttia värvätyistä ilmoitti "isänmaallisuuden" ja 70 prosenttia "kommunismin vastaisuuden" Ruotsinkielisten osuus ei ollut merkittävästi suurempi kuin osuus koko Suomen väestöstä. Täydennykset mukaan lukien pataljoonaan tuli lopulta 1408 miestä, joista viisi oli niin sanottuihin heimokansoihin kuuluneita. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Helsinkiin perustettiin SS-Vapaaehtoistoimikunta, jonka puheenjohtajaksi tuli vuonna 1942 ulkoministeriön toivomuksesta Helsingin yliopiston rehtori, matemaatikko Rolf Nevanlinna. Häntä ennen puheenjohtajana oli ollut Riekki. Syksystä 1942 alkaen toimikunnan sihteerinä ja toiminnanjohtajana oli kansanedustaja R. G. Kallia, varapuheenjohtajana pankinjohtaja P. H. Norrmén ja muina jäseninä professori Mauno Vannas, kansanedustaja Iisakki Nikkola, tekniikan tohtori Reino Castrén, eversti P. O. Ekholm, vuorineuvos Petter Forsström, AKS:n puheenjohtaja Vilho Helanen, diplomaatti Asko Ivalo, majuri Kalervo Kurkiala, eversti Lasse Leander, everstiluutnantti K. E. Levälahti, everstiluutnantti Carl Lindh, vapaaherratar Ruth Munck, kapteeni Osmo Niskanen, everstiluutnantti Ragnar Nordström, toimitusjohtaja Artturi Orelma, professori N. A. Osara, tohtori L. Arvi P. Poijärvi, pankinjohtaja E. J. Saarinen, eläinlääkintäeversti J. S. Talvitie, eversti M. V. Vihma, everstiluutnantti E. Haltiavuori, everstiluutnantti Hannes Anttila, maisteri Kalervo Tamminen, kapteeni B. S. Aaltonen, SS-Vapaaehtoistoimiston hoitaja Siiri Tuomola sekä johtaja Paavo Rautala. Kalervo Kurkiala
Vuonna 1941 Kurkiala liittyi vapaaehtoisena suomalaiseen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoonaan, missä hän toimi yhdysupseerina ja pataljoonan pastorina osallistuen taisteluihin Ukrainassa ja Kaukasiassa. Osasto Sisu
Osasto Sisu oli kapteeni Bertil Nordlundin komentama 8. tammikuuta 1940 perustettu jalkaväkiyksikkö, johon koottiin ulkomaalaisia vapaaehtoisia Suomen talvisotaan. Yksikössä oli enimmillään 212 sotilasta 20. helmikuuta 1940 ja talvisodan päättyessä 13. maaliskuuta 1940 153. Luvussa ei ole mukana unkarilaisia, jotka muodostivat oman yksikkönsä. Suomen ja Saksan sotilasyhteistyö 1940–1941
Helmikuussa 1941 Saksassa suunniteltiin aluksi 750 vapaaehtoisen suomalaisen, myöhemmin 1 500 miehen SS-joukon perustamista. Suomen hallituksen kantaa tiedusteltiin maaliskuussa, ja vastaus oli myöntävä. Asia hoidettiin Saksan sotilastiedustelu Abwehrin ja Valtiollisen poliisin kautta. Peiteorganisaatioksi perustettiin yksityinen värväyskomitea. Suomalaiset yrittivät asettaa joukon käytölle aluksi ehtoja, mutta näistä luovuttiin ja huhtikuun puoleenväliin mennessä ainoastaan toivottiin joukkoja Suomeen mikäli maa joutuisi sotaan yksinään. Koottu vapaaehtoispataljoona, 1 200 miestä, kuljetettiin toukokuussa viidessä erässä salaa Saksaan. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Saksalainen everstiluutnantti Joseph Veltjens saapui marsalkka Hermann Göringin lähettämänä elokuussa 1940 Helsinkiin neuvottelemaan saksalaisten joukkojen kauttakulusta Suomen kautta Norjaan ja Saksan ja Suomen välisistä asekaupoista. Veltjensin vierailu osoitti, että Saksan poliittinen mielenkiinto Suomea kohtaan oli herännyt. Ajatus jääkärien perinteitä vaalivan suomalaisen vapaaehtoisjoukon lähettämisestä Saksaan heräsi miltei samanaikaisesti kuin Veltjensin neuvottelut suomalaisten kanssa alkoivat Helsingissä. Sen esitti ensimmäisenä sotatalouspäällikkö kenraalimajuri Leonard Grandell. SS-divisioona Wiking
Divisioonassa palveli noin 1 400 suomalaista. Suomen-pojat
Suomen-pojat (viroksi "soomepoisid") olivat Suomen puolella jatkosodassa taistelleita virolaisia vapaaehtoisia. Kaikkiaan Suomen puolustusvoimissa oli virolaisia vapaaehtoisia 3 350, joista Suomen rintamilla kaatui noin 200. Aito Husso
Suomen sisällissodan aikana valkoisten joukoissa pataljoonankomentajana toiminut Husso osallistui Karjalan rintamalla käytyihin Joutsenon, Antrean ja Naulasaaren taisteluihin. Sodan loppuvaiheessa hän perusti yhdessä adjutanttinsa ravintoloitsija Uno Sereniuksen kanssa Imatralla toimineen Savo-Karjalan suojeluskuntapataljoonan, sittemmin Karjalan armeijakunnan III rykmentin kenttäoikeuden joka jakoi runsaasti kuolemantuomioita vangituille punaisille. Husson ja Sereniuksen juopottelu ja omavaltaiset toimet muun muassa vankien ampumisessa johtvat lopulta sihen että Husso erotettiin pataljoonankomentajan virasta ja hänet siirrettiin ratsuväen harjoituspäälliköksi. Jääkäriliike
Pataljoona otti osaa taisteluihin Venäjää vastaan Baltiassa. Jääkärit vannoivat valan Suomen lailliselle hallitukselle Liepājan kirkossa. Syksyllä 1917 Suomeen tuli 60 jääkäriä. Jääkärit olivat hakeneet koulutusta taisteluun Venäjää vastaan, mutta Suomeen palaamisen aikaan alkuvuodesta 1918 tilanne oli merkittävästi muuttunut. Venäläisjoukkojen lisäksi vastapuolella oli Punakaartiksi järjestäytynyttä oman maan työläisväestöä. Tästä syystä noin kolmasosa jääkäreistä jätti palaamatta Suomeen. 950 miehen suuruinen pääjoukko kuitenkin saapui Vaasaan 25. helmikuuta 1918 ja siirtyi pääosin hallituksen joukkojen riveihin. He katsoivat kyseessä olevan nimenomaan "Suomen vapaussodan", jossa tosiasiallisesti ratkaistaisiin pääsisikö maa "vapaaksi" Venäjän vallan alta. Kaikki jääkärit eivät olleet niin uskollisia hallinnolle kuin yleisesti on uskottu. Pian jääkärien Suomeen palattua jääkärikonfliktiin liittyvistä syistä joukko jääkäreitä teki epäonnistuneen pommiattentaatin kenraali Mannerheimin esikuntajunaan. K. M. Wallenius
Wallenius liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 7. lokakuuta 1915. Hän laati yhdessä luutnantti Holbornin kanssa suomalaisille joukoille suomalais-saksalaisen sotilaskäsikirjan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, josta hänet komennettiin 18. elokuuta 1916 Ruotsiin ja edelleen Suomeen, tarkoituksena toimia värväys- , tiedustelu- ja etappitehtävissä. Suomessa ollessaan hän toimi niin sanotulla itäisellä etapilla muun muassa zugführer Friedel Jacobssonin kuriirina. Wallenius palasi takaisin Saksaan pataljoonan yhteyteen ja hänet sijoitettiin nyt pataljoonan 3. komppaniaan 27. maaliskuuta 1917 alkaen. Hän osallistui Polangenissa vuonna 1917 järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi). Saksasta hänet lähetettiin tammikuussa 1918 Berliiniin ja sieltä edelleen erikoistehtäviin Suomeen, minne hän matkusti aluksi Stettiniin, missä hän pestautui merimieheksi ja jatkoi matkaansa Tukholmaan. Tukholmassa hän liittyi samaan aikaan paikalle osuneeseen Oberzugführeriksi ylennetyn Jacobsonin komennuskuntaan, jonka mukana hän matkasi Haaparantaan. Suomen kansanvaltuuskunta
Kolmetoista kansanvaltuuskunnan jäsentä osallistui saman vuoden elokuussa Moskovassa Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) perustavaan kokoukseen. Mukana oli myös 18 työväen pääneuvoston jäsentä ja 50 muuta punaisessa siviilihallinnossa palvellutta. Suomussalmen taistelu
Ennen sodan alkua Suomi oli keskittänyt alueelle vähäisiä voimia, koska Neuvostoliiton ei odotettu käyttävän alueella divisioonatason sotayhtymiä. Alueella olivat erillinen pataljoona 15 ja 16 (ErP 15 ja 16) sekä kaksi erillistä komppaniaa, yhteisvahvuus runsaat 3 000 sotilasta. ErP 15:n tehtävä oli rajavartiointi Raatteen tien suunnassa ja sodan syttyessä eteneminen Vuokkiniemelle ja vihollisen lyöminen. ErP 16:n tehtävä oli lyödä Kuusamon suuntaan etenevä vihollinen ja valmistautua hyökkäämään Uhtualle. Suomen panssaridivisioona
Pataljoonan levätessä ilmoittautui everstiluutnantti Björkman VI armeijakunnan komentajalle kenraaliluutnantti Paavo Talvelalle, joka alisti Panssaripataljoonan perustettavalle Osasto Lagukselle. Saamansa käskyn johdosta Pataljoona lähti marssille 26. heinäkuuta kello 20.00 reittiä Värtsilä-Soanlahti-Suistamo-Leppäsyrjä-Kitilä-Koirinoja-Pitkäranta-Salmi-Vitele. Marssireitti oli 130 kilometriä ja se oli pisin tela-ajoneuvoilla suoritettu marssi siihen asti. Keski-Suomen viestipataljoona
Keski-Suomen viestipataljoona (lyhenne KSVP) on ollut Suomen puolustusvoimien viestijoukkojen koulutusjoukko-osasto Keuruun varuskunnassa, missä toimi samanaikaisesti myös Keski-Suomen pioneeripataljoona. Keski-Suomen viestipataljoona muodostui 1976, kun alkujaan Hämeenlinnan varuskunnassa toiminut 4. erillinen viestikomppania ja Keuruulle perustettu 5. erillinen viestikomppnia yhdistettiin. Unto Parvilahti
Vaikka Suomen johto ei halunnut SS-vapaaehtoispataljoonan päätyvän kansallissosialistien haltuun, Boman korosti aatteellista päämäärää työssään ja yritti saada uusien vapaaehtoisten koulutukseen sisällytettyä myös ideologista opetusta. Hänen johtamansa yhdystoimisto oli pääosin äärioikeistolaisia aatteita kannattaneiden henkilöiden käsissä. Pääosa suomalaisista SS-miehistä suhtautui kuitenkin viileästi Bomanin agitaatioon. Tutkija Henrik Ekbergin mukaan Bomanilla oli mahdollisesti kaikista suomalaisista SS-miehistä voimakkaimmat poliittiset intohimot. Hän osallistui vuonna 1942 pataljoonaan otettujen kahdensadan täydennysmiehen valikointiin sekä kotimaassa toimineen SS-Vapaaehtoistoimikunnan perustavaan kokoukseen, vaikka liioittelikin myöhemmin muistelmissaan osuuttaan jälkimmäisessä. Suomalaisen vapaaehtoispataljoonan yhdystoimisto oli perustettu alkujaan Suomen Berliinin-lähetystön yhteyteen, mutta pitkälti Bomanin vaikutuksesta siitä tuli lopulta SS-Hauptamtin alainen saksalainen virasto. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Kansallisarkisto aloittaa selvityksen, osallistuiko Panttipataljoonan SS-divisioonan (Wiking) sotarikoksiin. Epäilykset heräsivät kirkkohistorioitsija André Swanströmin tutkimukseen päätyneestä suomalaisen SS-miehen kirjeestä, joka tuli Simon Wiesenthal -keskuksen tietoon. Kirjeessä sanotaan muun muassa: "Juutalaisten teloittamiseen riittää kehnompikin ampumataito kuin omaamamme". Wiesenthal-keskus otti yhteyttä presidentti Sauli Niinistöön, ja toukokuussa 2018 valtioneuvoston kanslia ilmoitti riippumattoman tutkimuksen aloittamisesta. Tutkimusaineistona ovat erityisesti SS-miesten päiväkirjat ja kirjeet. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
SS-pataljoonalla Suomi halusi varmistaa Saksan diplomaattisen tuen Neuvostoliiton uhkaa vastaan. Suomi ei kuitenkaan suostunut jatkamaan pataljoonan toimintaa, kun kaksivuotinen sopimus päättyi huhtikuussa 1943. Panttipataljoona: suomalaisen SS-pataljoonan historia
Kirjassaan Jokipii esitti, että suomalaisista SS-miehistä enintään viidennes olisi ollut oikeistoradikaaleja, ja värvääjät karsivat hakijoista pois ääriaineksia. Näin Suomi olisi tarkoituksellisesti jäänyt kauas Saksan asettamasta tavoitteesta, jonka mukaan oikeistoaineksia olisi pitänyt olla noin kaksi kolmasosaa Saksaan lähteneistä. Muiden muassa historiantutkijat Oula Silvennoinen ja Marko Tikka ovat 2010-luvulla esille tulleen arkistoaineiston valossa kuitenkin osoittaneet Jokipiin kaunistelleen oikeistoradikaalien osuutta, ja SS-vapaaehtoiset ja heidät värvännyt toimikunta olivat huomattavasti Jokipiin esittämää vahvemmin erilaisten kansallismielisten radikaalien, fasistien ja kansallissosialistien käsissä. Silvennoisen ja Tikan mukaan noin 46 prosenttia vapaaehtoisista eli yli kaksinkertainen määrä Jokipiin laskelmiin verrattuna olisi ilmaissut olevansa selkeästi fasistisen politiikan kannattajia. Heinz Barth
Barth liittyi SS:ään 10. helmikuuta 1943 (nro 458037) Untersturmführerina ja sai komennuksen SS-pioneerijoukkoihin. 15. tammikuuta 1943 hän sai siirron 10. SS-panssaridivisioona Frundsbergiin ja myöhemmin 3. SS-divisioona Totenkopfiin, ja lokakuussa 1943 itärintamalle 2. SS-divisioona Das Reichiin. Hän johti 3. komppanian osastoa 4. panssarirykmentti Der Führerissa. Vuonna 1944 hän joutui Adolf Diekmannin prikaatiin Otto Erich Kahnin alaiseksi. Hän otti osaa kesäkuussa 1944 Oradour-sur-Glanen joukkomurhaan. Kylässä Diekmannin SS-miehet polttivat talot asukkaineen kostona SS-pataljoonankomentaja Helmut Kämpfen murhasta. Vuoden 1983 oikeudenkäynnissä hän todisti ampuneensa 15 laukausta väkijoukkoon. Hän myös todisti, ettei 642 siviilin (koko kylän, mukaan lukien yli 200 lapsen) surmaamisessa ollut sotilaallista tavoitetta. Raatteen tien taistelu
Suomalaisjoukot aloittivat Pohjois-Suomen Ryhmältä saamansa käskyn (puna-armeijan 44. divisioonan tuhoaminen) edellyttämät valmistelut samanaikaisesti kun osa joukoista oli vielä Suomussalmen alueella ns. maaston puhdistustehtävissä. Kuivas- ja Kuomasjärven väliselle kannakselle siirrettiin Jalkaväkirykmentti 27:n II pataljoona (II/JR 27), joka otti samalla rintamavastuun alueella irrottaen muun muassa SissiP 1:n joukot aluksi divisioonan reserviksi. Mainittu pataljoona sai kuitenkin vuoden viimeisenä päivänä hyökkäyskäskyn, jonka mukaan sen tuli edetä etelän kautta kiertäen Haukilan kylä seudulla itään johtavalle tielle Kuomasjoella taistelevien neuvostojoukkojen selustaan. 1. tammikuuta 1940 pataljoona oli siirtymässä hyökkäysasemiin ja sai samalla kosketuksen puna-armeijan joukkoihin (joiden olisi tehtävänsä mukaan kierrettävä etelän kautta suomalaisjoukkojen selustaan). Nelituntisen taistelun seurauksena suomalaiset saivat työnnettyä vastassa ollutta neuvostopataljoonaa taaksepäin, mutta suomalaishyökkäys pysähtyi puna-armeijan varustettujen asemien eteen noin kilometrin etenemisen jälkeen. Päivän aikana kaikki alueelle keskitetyt joukot alistettiin eversti Siilasvuolle, joka laati esikuntansa tuella oman hyökkäyssuunnitelmansa. Alkuperäisestä kaksipuoliseen (etelästä ja pohjoisesta) saarrostukseen perustuvasta suunnitelmasta luovuttiin ja hyökkäys päätettiin toteuttaa vain eteläsuunnasta saarrostaen. Suomalaiset aloittivat päivän aikana ensimmäiset hyökkäyksensä etelän kautta kiertävillä joukoillaan ja jatkoivat jo aloitettujen tielinjojen rakennustöitä, lisäsivät tiedusteluaan neuvostojoukkojen suuntaan sekä aloittivat siirtymismarssinsa käskettyihin lähtöasemiin. Satakunnan ryhmä
Pataljoonaan kuului kolme komppaniaa, joissa kolme upseeria ja 270 miestä. Pataljoona oli Uudenkaupungin suojeluskunnasta koottu ja se siirtyi Ruotsin puolelle sodan alettua ja kiersi Pohjanlahden ympäri ja liittyi Satakunnan ryhmään 3. maaliskuuta ja ohjattiin välittömästi taisteluihin Ikaalisissa jääkäri Aarne Peltosen johdolla, vaikka joukko oli lopen uupunut kierrettyään Pohjanlahden. Tätä suojeluskuntaryhmää ruvettiin kutsumaan Turun pataljoonaksi sen liityttyä Satakunnan ryhmään. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Keväällä 1943 pataljoona irrotettiin SS-divisioona Wikingistä ja kuljetettiin Saksaan, josta se rahdattiin loman jälkeen Tallinnaan ja Hankoon kuljetusalus "SS Warthella". Hangossa pidettiin vastaanottokatselmus 2. kesäkuuta 1943. Tämän jälkeen pataljoona siirtyi junakuljetuksin Tampereelle, jossa järjestettiin seuraavana päivänä paraati Pyynikin urheilukentällä. Presidentti Risto Ryti ja puolustusvoimien ylipäällikkö marsalkka Gustaf Mannerheim eivät osallistuneet tilaisuuteen, jolloin korkea-arvoisin suomalainen paikalla ollut sotilashenkilö oli kotijoukkojen komentaja kenraaliluutnantti Lauri Malmberg. Paraatijoukkoja komensi saksalainen SS-Obersturmbahnführer Hans Collani ja juhlapuheen piti Helsingin yliopiston rehtori, SS-vapaaehtoistoimikunnan puheenjohtaja Rolf Nevanlinna. Pataljoonan oma sotilaspastori Kalervo Kurkiala piti kenttäjumalanpalveluksen, mikä oli täysin poikkeuksellista virallisesti ateistisessa SS-järjestössä. Osa paraatiin kuuluneista juhlallisuuksista pidettiin Tampereen työväentalossa. Luettelo jääkäreistä E
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Suomen II armeijakunta (talvisota)
Talvisodan alkaessa Suomen alueelle Karjalankannaksella hyökkäsi 2. luokan armeijakomentaja V. Jakovlev komentama Neuvostoliiton 7. armeija, johon kuului yhteensä yhdeksän divisioonaa ja panssariarmeijakunta eli määrävahvuuksien mukaan laskettuna lähes 200 000 miestä, noin 1 500 panssaroitua ajoneuvoa sekä noin 900 tykkiä ja kranaatinheitintä. Puna-armeijan Karjalankannaksella toimineiden joukkojen tavoitteena oli talvisodan aikana lyödä Suomen puolustusvoimat taistelualueellaan. Hyökkäyksen painopisteeksi oli määrätty Viipurin ja Leningradin välisen rautatien suunta. Suomen kansanarmeija
Kansanarmeija oli alun perin tarkoitus koota Neuvostoliiton alueella asuvista suomensukuisista kansoista, pääasiassa karjalaisista, inkeriläisistä, vepsäläisistä, emigranttisuomalaisista, suomea puhuvista sekä Suomesta Neuvostoliittoon loikanneista henkilöistä. Alun perin oli tarkoitus kasata 80 000 miehen armeija. Suomensukuisia vapaaehtoisia oli kuitenkin liian vähän, joten armeijaan otettiin myös venäläisiä, valkovenäläisiä ja ukrainalaisia, jotka olivat ulkoisesti riittävän "suomalaisen" näköisiä. Näiden nimet muutettiin suomalaisiksi. Osa suomea puhuvista koottiin vankileireiltä, kuten tiedusteluosaston apulaispäällikkö Toivo Vähä. Näistä toimenpiteistä huolimatta saatiin kasattua vain 22 594 miestä. Osasto Brandenstein
Osasto Brandenstein () oli Suomen sisällissotaan osallistuneen vapaaherra ja eversti Otto von Brandensteinin komentama yhtymä. Se oli Virossa olleen kenraaliluutnantti Adolf von Seckendorffin Tallinnassa komentaman Saksan keisarikunnan LXVIII armeijakunnasta koottu 3 000 sotilaan vahvuinen osasto. Se siirrettiin Tallinasta neljänä kuljetuksena Suomeena ja ensimmäinen erä nousi maihin Loviisan Valkomissa 7. huhtikuuta 1918. Tavoitteena oli katkaista punaisten yhteydet itään valtaamalla Itä-Uuttamaata edeten Lahti-Kouvola junaradalle ja näin katkaista rautatieyhteys Helsingin ja Pietarin välillä. Loviisan suunnasta pohjoista lähestyneet saksalaiset jakautuivat kolmeksi joukoksi. Osasto Brandenstein oli koottu Reservijalkaväkirykmentti 225:stä ja Polkupyöräpataljoona 5:stä. Osaston vahvuudeksi muodostui näin neljä pataljoonaa. Rolf Nevanlinna
Myöhemmin erityisesti osallisuus SS-vapaaehtoispataljoonan toimikuntaan on tahrannut Nevanlinnan mainetta. Nevanlinna ei osallistunut pataljoonan perustamistoimiin, mutta suomalaisten ja saksalaisten jouduttua erimielisyyksiin pataljoonan asioiden hoidosta keväällä 1942 päätettiin perustaa virallinen SS-vapaaehtoistoimikunta, jonka puheenjohtajaksi haluttiin puolueiden ulkopuolinen, saksalaisille mieluinen, mutta nimenomaan Suomen hallitukselle lojaali henkilö. Rolf Nevanlinnan sodanaikainen toiminta ei varjostanut hänen myöhempiä matemaattisia yhteyksiään. Rolf Nevanlinnan johtama funktioteorian kollokvio Helsingissä kesällä 1957 oli ensimmäinen neuvostoliittolaisten matemaatikkojen esiintyminen länsimaisissa tilaisuuksissa toisen maailmansodan jälkeen. Vuonna 1965 Rolf Nevanlinna oli Armeniassa järjestetyn funktioteorian konferenssin kunniavieras. Rolf Nevanlinnan valinta Kansainvälisen matemaattisen unionin presidentiksi vuonna 1959 oli lähes yksimielinen. Thälmann-pataljoona
Thälmann-pataljoona kuului Espanjan sisällissodassa tasavaltalaisten puolella taistelleisiin kansainvälisiin prikaateihin. Pataljoonaan kuului 1 500 saksalaista , itävaltalaista ja skandinaavia, ja se oli nimetty saksalaisen kommunistijohtajan Ernst Thälmannin mukaan. Thälmann-pataljoona osallistui Madridin puolustustaisteluihin. Joukko-osaston komentaja oli saksalainen kirjailija Ludwig Renn. Arvo Kartano
Jatkosodan alkuvaiheissa kapteeni Arvo Kartano toimi Nikke Pärmin johtaman, pääasiassa rangaistusvangeista kootun Erillisen Pataljoona 21:n varakomentajana. Syyskuussa 1941 pataljoonaan lähetettiin vielä 288 poliittista turvasäilövankia Köyliön vankileiriltä. Lyhyen koulutuksen jälkeen pataljoona siirrettiin Itä-Karjalaan. Äänisen luoteispuolella pataljoona joutui heti taisteluun ja oli vähällä joutua puna-armeijan saartamaksi. Pataljoonaa vastassa oli neuvostoarmeijan valiorykmentti JR 52, joka oli koottu karjalaisista ja emigranttisuomalaisista. Puna-armeija oli tietoinen suomalaispataljoonan erikoisluonteesta, ja joukkoihin kohdistettiin kovaa propagandaa. Kun jo ensimmäisen viikon aikana noin 80 miestä loikkasi vihollisen puolelle tai muuten karkasi, loput jäljellä olevat noin 200 turvasäilöläistä vedettiin nopeasti pois rintamalta. Suomen valkoinen kaarti
Jääkärikapteeni B. Nordenswan perusti 21. kesäkuuta 1918 Yliopiston sairaalarakennuksessa Nimrodinkadun varrella Töölössä rykmentin III pataljoonan, jonka nimi muutettiin heinäkuun puolivälissä II pataljoonaksi. Pataljoonan nimeksi vahvistettiin maaliskuussa 1919 Vöyrin pataljoona. Pataljoonan rungoksi siirrettiin perustettaessa ensimmäiset sotilaat rykmentin kahdesta muusta pataljoonasta. Heinäkuun alussa saapui lakkautetusta Porin rykmentistä 84 miestä. Pataljoonan miesmäärä kasvoi elokuun puoleen väliin mennessä 536 sotilaaseen. Se siirtyi vuoden 1919 alussa Uudenmaan kasarmille Kruununhakaan, jossa pataljoona lakkautettiin 1926. Pohjois-Suomi jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941
Aloittaessaan operaatio Barbarossan eli hyökkäyksen Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941 Saksa käytti Suomen aluetta hyväkseen. Ratkaisevat neuvottelut Suomen liittymisestä Saksan rinnalle käytiin molempien maiden sotilasjohdon välillä Helsingissä 3.–6. kesäkuuta. Valmistelut saksalaisjoukkojen saapumiselle aloitettiin heti. Järjestelyt hoidettiin kauttakulun organisoinnin varjolla, eikä saksalaisjoukoilla ollut lupa siirtyä Jäämerentien itäpuolelle ennen kuin 18. kesäkuuta, jolloin arveltiin hyökkäysvalmistelujen itään jo muutenkin paljastuneen. Kaksi divisioonaa saksalaisjoukkoja, Stettinistä 20 000 ja Oslosta 10 600 miestä, laivattiin Ouluun ja siirrettiin junakuljetuksina Rovaniemelle. Laivaukset alkoivat 5. kesäkuuta ja viimeiset joukot olivat Rovaniemellä 14. kesäkuuta. SS-Divisioona Nord aloitti 7. kesäkuuta marssin Norjasta Jäämerentietä pitkin Vuotson ja Sodankylän kautta Rovaniemelle. 8 000-9 000 miehen vahvuisen divisioonan kolonnan ohimarssi kesti kymmenen tuntia. Divisioona oli Rovaniemellä 10. kesäkuuta. Yhteensä 40 600 miehen vahvuiset joukot keskitettiin Rovaniemen seudulle, josta ne aloittivat 18. kesäkuuta siirtymisen kohti Sallaa. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Waffen-SS:ään palvelukseen lähteneet suomalaiset vapautettiin palveluksen ajaksi asevelvollisuuteen kuuluvan palveluksen suorittamisesta. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Joulukuun alussa 1941 pataljoona siirtyi rintamalla Vinnytsjaan Ukrainaan ja kohti Stalinoa (nyk. Donetsk), jossa se alistettiin Waffen-SS-divisioona Wikingille. Toukokuussa 1942 pataljoona sai nimen III/Nordland, kolmas pataljoona Nordlandin rykmentissä. Kesällä 1942 se oli valloittamassa Länsi-Kaukasiaa tarkoituksena päästä Groznyihin. Lokakuussa 1942 se valtasi kukkulan numero 701 Malgobekin laitamilla SS-Untersturmführer Tauno Pohjanlehdon johdolla raskain tappioin. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Pataljoona oli Suomen epävirallinen panos Saksan propagoimaan eurooppalaiseen ristiretkeen bolševismia vastaan, mihin pyrittiin saamaan edes yksi yksikkö tai joukkoyksikkö jokaisesta maasta, myös Saksan miehittämistä maista, ja pataljoona oli näin Suomen diplomaattinen ele Saksalle. Raskas panssaripataljoona (Saksa)
Pataljoonien muuttuessa kolmikomppaniaisiksi täydennys- ja huolto-osat järjestettiin uudelleen, jolloin perustettiin erillinen täydennyskomppania. Huoltokomppania kasvatettiin käsittämään kolme huoltojoukkuetta, joista kaksi ensimmäistä oli varustettu tela-ajoneuvoin ja kolmas pyöräajoneuvoin, ja hinausjoukkueen. Panssarivaunukomppanioihin kuului esikuntaryhmä, lääkintäryhmä, huoltoryhmä ja kuljetusosasto. Komppaniaan kuului neljätoista panssarivaunua ja 22 pyöräajoneuvoa. Kokonaisvahvuuden ollessa 113 miestä. Pataljoonan kokonaisvahvuus oli 1 093 miestä, joista upseereita oli 28 ja aliupseereita 274. Miehistöön kuului 694, minkä lisäksi pataljoonissa oli seitsemän siviilityöntekijää huoltotehtävissä ja 90 vapaaehtoista Saksan asevoimiin liitettyä sotavankia. Motti
Suurimpia motteja sotahistoriassa on muun muassa Stalingradin taistelussa ollut saksalaisten mottitilanne. Mottitilanne kesti
19. marraskuuta 1942 – 31. tammikuuta 1943 asti. Motissa oli jopa 250 000 piiritettyä akselivaltojen
sotilasta. Motista antautui tammikuun lopulla 1943 puna-armeijalle lopulta noin 90 000 miestä. Suomen sodissa parhaiten muistetaan kenties Raatteentien taistelu, jossa suomalaiset motittivat Neuvostoliiton 44. divisioonan. Motissa oli arvion mukaan jopa 13 000 puna-armeijan sotilasta. Motin lauettua suomalaiset saivat noin 1 100 antautunutta neuvostosotilasta. 9. divisioona (talvisota)
9. divisioonan esikunnalle oli jo joulukuun lopulla selvinnyt, että Raatteen tien suunnassa eteni kokonainen neuvostodivisioona (Neuvostoliiton 44. divisioona). Suomalaisten toistuvat iskut neuvostojoukkojen selustaan olivat vahingoittaneet puna-armeijalaisten taistelumoraalia ja aiheuttaneet suoranaista "suomalaiskauhua". Neuvostolähteissä kerrotaan muun muassa, että kokonainen neuvostopataljoona olisi jättänyt asemansa ampumatta laukaustakaan kuultuaan hiihtämisen ääniä läheisyydestään. Jälkikäteen suoritetussa tutkimuksessa asemien läheltä (puolen kilometrin säteellä) ei ollut löytynyt suomalaisten tekemiä latuja. Puna-armeijan 44. divisioona kuului periaatteessa neuvostoliiton taistelukykyisimpiin yhtymiin. Divisioona oli osallistunut Neuvostoliiton 17. syyskuuta 1939 aloittamaan Puolan itäosien miehitykseen. Jo tuolloin divisioonassa oli ilmennyt kurinpidollisia ongelmia ja Suomen vastaiselle rintamalle siirtymisen aikana divisioonasta karkasi 69 miestä. Divisioonan oman, sisäisen tiedusteluorganisaation mukaan sotilaiden mielialat olivat heikot ja miehistö puhui avoimesti keskenään haluttomuudestaan taistella suomalaisia vastaan. Suomen pojat Espanjassa
Vuosina 1936–1939 käytyyn Espanjan sisällissotaan osallistui yhteensä 72 Suomesta lähtenyttä vapaaehtoista, joista kaatui 14. Heidän lisäkseen sodassa oli mukana vajaat 150 amerikan- ja kanadansuomalaista sekä joitakin Neuvostoliitossa vaikuttaneita suomalaisia punaupseereita. Suomalaiset taistelivat kansainvälisten prikaatien riveissä. Ne muodostettiin muutama kuukausi sodan syttymisen jälkeen syksyllä 1936 ja hajotettiin kaksi vuotta myöhemmin, jonka jälkeen suurin osa prikaatien taistelijoista evakuoitiin kotimaihinsa. Suomalaisten pääjoukko palasi Helsinkiin 11. joulukuuta 1938. Kirja valmistui tämän jälkeen muutamassa kuukaudessa. Sen esipuhe on päivätty 31. toukokuuta 1939.