Miten luonto liittyy karjalaiseen mytologiaan?
Luonto (mytologia)
Luonto oli karjalaisten vanhan käsityksen mukaan ihmisen (tai ehkä muunkin persoonan omaavaksi koetun asian tai ilmiön) suojelushaltija. Tämän olennon nimestä on tullut sekä ympäristöä tarkoittava sana luonto että perustavanlaatuisia ihmisen tai eläimen henkisiä piirteitä tarkoittava sana luonne.
Luonto vastaa hieman kristinuskon suojelusenkeliä. Jokaisella ihmisellä on luonto, joka seuraa häntä suojellen ja tuoden onnea. Voimakasluontoiset ihmiset eli ne, joilla on voimakas luontohaltija, menestyvät usein paremmin kuin heikkoluontoiset. Luonto esiintyy toisinaan ihmisen kaksoisolentona. Luonto voi kulkea ihmisen edellä ikään kuin ihmisen kuvajaisena. Tällä tavoin on selitetty etiäisiä.
Karjalan historia
Karjalaiset pohjautuvat Kannaksen, Saimaan ja Laatokan seutujen varhaismetallikautiseen väestöön, joka sittemmin sai vaikutteita Varsinais-Suomesta, Hämeestä ja Suomenlahden eteläpuolelta. Laatokan luoteisrannikolle syntyneen "alku-Karjalan" arkeologiset löydöt osoittavat selviä yhteyksiä Hämeeseen ja läntiseen kulttuuripiiriin 600 – 800-luvuilla. Muinais-Karjala nousi kukoistukseen ristiretkiajalla ja samalla alueella voimistui Novgorodin kulttuurinen ja poliittinen vaikutus. Fantasiakirjallisuus
Fantasiakirjallisuudessa esiintyy lähes aina magiaa tai muuta yliluonnollista, tai mahdottomia asioita. Fantasiaromaanissa on usein velhoja, lohikäärmeitä, peikkoja, haltioita, henkiä ja muita mielikuvitusolentoja. Jokaiselle magian tai yliluonnollisen ilmentymälle on olemassa vastavoima, jonka avulla se voidaan torjua tai mitätöidä. Tämä on usein juonen kulun kannalta tärkeää. Fantasiatarinan juoni on tyypillisesti melko kaavamainen. Teoksen teemana on usein hyvän ja pahan välinen taistelu; nuorten fantasiassa usein kasvaminen, jonka sankari kokee matkoillaan. Tarinassa on usein rauhanomainen keskiaikaisenkaltainen yhteisö, jota uhkaa joku maaginen vihollinen. Yhteisön joukosta nousee sankari, joka lopulta kukistaa pahan maagisen voiman usein jollain taikaesineellä tai vastaavalla, joka hänen onnistuu hankkia vaiherikkaan matkan tehtyään. Kirjan tapahtumat sijoittuvat fantasiamaailmaan, joka on usein kuvattu tarkassa kartassa ja joskus erilaisissa liitteissä. Tällaisella fantasiamaailmalla voi olla yhteys meidän todellisuuteemme, kuten jokin kulkureitti, tai sillä ei ole mitään yhteyttä meidän maailmaamme. On myös mahdollista, että fantasiamaailma esiintyy tekstissä vain sieltä tulevien olentojen kautta, kuten kummitustarinoissa. Joukahainen
Paljon on siis tapahtunut jo ennen maailman syntymää. Tässä ei ole myyttisen maailmankuvan puitteissa mitään outoa tai ristiriitaista. Monien kansojen, myös suomalaisten mytologiassa ennen maailman syntymää vallitsi alkuaika, jolloin jumalaiset ensimmäiset olennot vaikuttivat ja tekivät ensimmäisiä asioita. Näistä olennoista ja niiden tekemisistä polveutuvat maailman piirteet. Lappalaisen ja Väinämöisen yhteenotoista polveutuu paitsi eräänlaisena "sivutuotteena" maailmankaikkeus, myös lappalaisten ja muidenkin noitien oletettu katkera vihamielisyys, ja ihmisten vihanpito yleensäkin. Karjalan historia
Jakamattoman Karjalan taloudellisen nousukauden alku oli 900-luvulla, jolloin karjalaiset kauppiaat myivät arvoturkiksia Olhavanjoen alajuoksulla olevan Laatokanlinnan kautta Novgorodiin, Kiovaan ja Bysanttiin, Volgan kautta myös Mesopotamiaan ja lähi-itään. Viipurin kautta Suomeen ja Ruotsiin. Kristillinen mytologia
Kristillinen mytologia eli kristillinen tarusto on suppeassa merkityksessä kokoelma taruja, jotka ovat muodostuneet Uuden testamentin ympärille, tai jotka kertovat pyhimysten elämästä. Kristinopin mukaan nämä tarinat eivät suoraan puutu kristinuskon tärkeimpiin kysymyksiin vaan selittävät uskontoa vertauskuvallisesti. Esimerkkejä kristillisestä tarustosta ovat Pontius Pilatuksen urasta kertovat legendat, suomalainen legenda Savilinnut, joka kertoo Jeesuksen luoneen linnut savesta (peräisin "Tuomaan lapsuusevankeliumista"), tai osa Kuningas Arthurin tarinoista ja Graalin maljan etsinnästä (alun perin nämä kertomukset kuuluivat muun muassa kelttiläiseen tarustoon). Suomalainen alkoholikulttuuri
Suomalaisesta kansanperinteestä on tallennettu karhulauluja (Kalevalan 46. runo, säkeet 547–606) ja vainajain muistajaisia. Karhulauluissa kerrotaan kaadetun karhun kunniaksi pidetyistä peijaisista, ”otson häistä”, joiden päätteeksi karhun kallo vietiin ”hääsaatossa” takaisin metsään. Siellä se täytettiin juhlaoluella ja nostettiin uhripuuhun, jotta metsästysonni säilyisi. Hautajaismenoihin liittyviä ikivanhoja piirteitä on kirjoitettu muistiin Tverin Karjalassa vielä vuonna 1958. Haudalla pidettiin muistoateria, johon vainajan ajateltiin osallistuvan. Jos vainaja oli pitänyt viinasta, sitä tarjottiin myös haudalla. Ukko
Ihmishahmoista jumaluutta lienee edeltänyt vielä vanhempi käsitys, jonka mukaan taivasta ja ukkosta hallitsee ukkoslintu. Kalevalaisen taruston Kokko-lintu voi hyvinkin olla etäistä muistumaa tästä jumaluudesta. Ukkoslintuihin uskovat paitsi jotkin suomalais-ugrilaiset myös monet muut kansat. Kokko ja Ilmarinen osallistuvat yhä joissain tulen syntysanoissa ensimmäisen tulen iskentään, joka toisissa perinteissä on Ukon tehtävä. Suomalainen mytologia
Suomalaisten mytologiaa ja muinaisuskoa yritetään hahmottaa myös lähikansojen, lähinnä muiden itämerensuomalaisten vastaavien pohjalta varsinkin silloin, kun niistä on säilynyt kattavammat tiedot kuin suomalaisista vastineistaan. Varsinkin tiedot ja käsitykset karjalankielisten mytologiasta ovat vaikuttaneet nykyisiin käsityksiin suomenkielisten mytologiasta. Karjalassa runoesiintymät olivat runonkeruun aikoihin paljon Suomea rikkaammat ja tiedot mytologiasta ja muinaisuskosta siten kattavammat. Suomalaisten runojen aiheet ovat kuitenkin hyvin pitkälle samoja kuin karjalaistenkin. Osa tutkijoista olettaa runojen kehitysasteita "geneettisen" tutkimuksen perusteella, että kalevalainen runous on alun perin lähtöisin (Länsi-)Suomesta. On lisäksi huomattu, että moni Karjalan merkittävä runonlaulajasuku on alun perin Suomesta. Usein katsotaan, että Suomi ja Karjala kuuluivat samaan kansanrunouden aihepiiriin kielen eroista huolimatta. Kuitenkaan esimerkiksi virolainen kansantarusto ei ole aivan yhtä läheistä sukua suomalaiselle. Germaaninen mytologia
Germanian arvoa historiallisena lähteenä vähentää sen tarkoitushakuisuus: päätarkoituksena näyttää olevan roomalaisten hyveellisyyden ja viisauden esittely, ei todenmukainen kansatieteellinen kuvaus. Kuitenkin monet Tacituksen kuvaamat piirteet ovat saaneet vahvistusta muualta. Luontoon liittyviä rituaaleja on löydettävissä keskiaikaisista lähteistä sekä pohjoismaisesta kansantarustosta. Luonto (mytologia)
Jos ihmisellä on heikko luonto, hän voi loitsuin kutsua itselleen luontoa tai karaista ja voimistaa luontoaan. Luontoa kutsuttiin myös kateita, vihollisia ja sairauksia vastaan, ja antamaan lisää ruumiillisia, henkisiä tai yliluonnollisia kykyjä. Loitsuissa luontoa kutsutaan nousemaan lovesta ja syvästä paikasta, ilmeisesti vainajalasta. Luontoa kutsutaan usein myös haon eli uppopuun alta. Tämä kertoo Martti Haavion mukaan siitä, että lovi sijaitsee veden pohjan alapuolella samaan tapaan kuin saamelaisten Saivo-vainajala. Joskus taas luontoa kutsutaan nousemaan "haudan alta", joka sekin viittaa siihen, että luonto on vainajalasta. Erään tiedon mukaan luontoaan saattoi karaista siten, että kohotti juhlayönä järvestä hakoa ja kutsui loitsulla luontoaan. Luontoa puhuteltaessa hänet ilmaistaan usein haltijaksi ja "synnyksi". Tässä synty merkitsee joko myyttistä syntyä, esi-isän sielua syntyistä tai molempia. Karjalan kieli
Karjalan kieltä yhdistävät suomen kielen itäisiin murteisiin esimerkiksi pitkien "a-" ja "ä"-vokaalien diftongiutuminen ("moa" ‘maa’, "peä" ‘pää’), verbien yksikön kolmannen persoonan vartalovokaali "e":n labiaalistuminen "o:"ksi tai "ö":ksi ("mänöy" ~ "menöy" ‘menee’, "tulou" ‘tulee’) sekä tiettyjen konsonanttien liudentuminen (alkuperäisen) "i":n tai "j":n edellä ("män'i ~ men'i" ‘meni’, vrt. savolaismurteiden "mänj"). Suomen yleiskielestä poikkeavia ja useimmille itämurteillekin outoja äännepiirteitä taas ovat esimerkiksi "h":n säilyminen sanojen jälkitavuissa ("terveh" ‘terve’, "perttih" ‘pirttiin’, "kindahat" ‘kintaat’) sekä jälkitavujen pitkien vokaalien diftongiutuminen ("voattiet" ‘vaatteet’, "maguan" ‘makaan’). Karjalan historia
Jälkiä 1100-ja 1200-lukujen karjalaisasutuksesta on löytynyt myös Hämeestä, muun muassa Nastolasta. Lisäksi keskiajalla idässä Karjalaan laskettiin kuuluvan Kauko-Karjala, johon kuuluivat muun muassa Äänisen takaiset Puudožin ja Kargopolin alueet. Nautinta-alueina karjalaisilla olivat vielä 1200- ja 1300-luvuilla Pohjois-Pohjanmaan joet Torniosta Pyhäjokeen sekä Kuolasta Kantalahti ja Välijärvi. Karjalan historia
1600-luvulla Ruotsin alaisuuteen joutui sotien seurauksena ortodoksisia karjalaisia, joita asui silloisen Käkisalmen läänin (muun muassa nykyinen Pohjois-Karjala) alueella. Tätä ortodoksiväestöä pakeni sotien ja uskonnollisen vainon vuoksi muun muassa Tverin alueelle. Monissa pitäjissä paikalleen jääneet ortodoksit kääntyivät muutaman sukupolven kuluessa luterilaisiksi. Tyhjiksi jääneille maille taas tuli luterilaista väestöä, joka läänin pohjois- ja keskiosissa oli suurelta osin savolaistaustaista. Näitäkin Karjalan uusia asukkaita alettiin vähitellen kutsua karjalaisiksi. Heidän perujaan Pohjois-Karjalassa puhuttu murre liittyy savolaismurteisiin eikä eteläisemmässä Karjalassa puhuttuihin kaakkoismurteisiin. Käkisalmen läänin eteläosassa Karjalankannaksella tyhjiksi jääneet alueet asutettiin paljolti Länsi-Karjalasta eli Äyräpään, Jääsken ja Lappeen kihlakunnista käsin, mistä syystä läänin eteläosan murre on ollut suomen kielen kaakkoismurretta eli karjalaismurretta. Kaakkois-Suomi
Kaakkois-Suomen eteläosa on varsin alavaa Kymijoen laaksoa, jota reunustavat peltomaisemat. Myös meri ja saaristo antavat oman leimansa eteläiselle Kymenlaaksolle. Pohjoiseen päin mentäessä luonnosta tulee karumpaa ja mäkistä. Salpausselkä kulkee itä-länsi-suunnassa Kaakkois-Suomen läpi. Etelä-Karjalan luonto koostuu harjuista, korkeista mäistä sekä järvistä. Sekä Etelä-Karjalassa, että Kymenlaaksossa on myös paljon koskia, jotka ovat antaneet loistavat mahdollisuudet teollisuudelle. Kamala luonto
Kamala luonto on strippisarjakuva, jota tekevät Jarkko Vehniäinen ja Marja Lappalainen. Sarjan nimi on parodia Avara luonto -luontodokumentista. Kamala luonto sai alkunsa vuonna 2001 Vehniäisen Helsinki-aiheisesta pilakuvasta: jääkiekon SM-liigassa Ilves oli pudottanut jatkosta HIFK:n ja Kärpät Jokerit, ja Vehniäinen piirsi sarjakuvan Helsingin vihatuimmista eläimistä. Hahmot olivat Vehniäisestä niin hyvät, että hän alkoi piirtää niistä omaa sarjakuvaa pöytälaatikkoon. Vuonna 2002 Vehniäinen osallistui sarjakuvallaan Kemin sarjakuvapäiville päästen sillä loppukilpailuun asti. Vuonna 2008 Kamala luonto sai ensimmäisen julkisen julkaisualustansa, kun se alkoi ilmestyä Plaza.fi-nettisivustolla. Tämän jälkeen se alkoi levitä sanomalehtiin: ensimmäisenä ilmaisjakelulehti Metroon, sitten Turun Sanomiin ja Helsingin Sanomiin. Nykyään Kamala luonto ilmestyy parissakymmenessä sanomalehdessä. Sitä julkaistaan myös Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa. Afrikkalainen mytologia
Afrikkalainen mytologia heijastaa Afrikan uskomuksia ja arvoja. Mutta kun monien kulttuurien mytologiat ovat varovaisesti varjeltuja, ovat afrikkalaiset myytit edelleen merkittävä osa afrikkalaisten jokapäiväistä elämää. Jotkut afrikkalaiset myytit käsittelevät maailmanlaajuisia teemoja kuten maailman alkuperästä ja yksilön kuolemanjälkeisestä kohtalosta. Silti monet kumpuavat maanosan omista asetuksista, olosuhteista sekä historiasta. Karkalin luonnonpuisto
Karkalin luonnonpuisto on luonnonpuisto Lohjan kaupungissa Uudenmaan maakunnan länsiosassa. Puiston pinta-ala on 1 km² ja se on perustettu vuonna 1964. Luonnonpuisto sijaitsee Lohjanjärveen työntyvän pitkän Karkalinniemen kärjessä. Se on perustettu suojelemaan erityisesti eteläsuomalaista lehtoluontoa. Karkali on avoinna retkeilijöille, mutta puistoon saa tutustua vain viitoitetuilta reiteiltä. Alue siirtyi Metsäntutkimuslaitokselta Metsähallituksen hallintaan vuoden 2002 alussa. Karjalohja
Karjalohjalla sijaitseva Karkalin luonnonpuisto on yksi Etelä-Suomen hienoimmista lehtoalueista. Tämä Natura-kohde sijaitsee Karjalohjan itäosassa pitkän Lohjanjärveen pistävän niemen kärjessä ja se muodostaa monipuolisen kokonaisuuden, jossa on vanhaa metsää, lehtoja, kalkkikallioita, puustoisia soita, niittyjä ja rakentamattomia saaria. Alueella on poikkeuksellisen runsaasti uhanalaista lajistoa ja joitain lajeista tavataan ainoastaan Karkalissa. Jarno Vanhanen
Luonto ja sen tarjoama tunnelma, kuten mystiikka ja sen tuomat kuvitetut maailmat, kiehtovat ja ovat usein aiheina hänen sävellyksissään. Suomalaisen taruston maantiede
Erään käsityksen mukaan eräät merkittävimmät myyttiset paikat olisivat sijainneet Länsi- ja Lounais-Suomessa, ja Pohjola olisi sijainnut näiltä alueilta pohjoiseen päin. Länsi- ja Lounais-Suomessa (ehkä yhdessä Viron kanssa) olisi myös ollut rikkain runous, ja sen aiheita olisi siirtynyt Karjalaan, josta ne on taltioitu. Sittemmin länsisuomalainen mytologinen perinne olisi rapistunut, mutta sen jälkiä olisi säilynyt runsaasti Karjalan seudun mytologioissa. Afrikan perinteiset uskonnot
Afrikkalaiset välittävät mytologiaansa rituaalien kautta. Afrikkalaiset myytit kuvaavat maailmankaikkeuden usein antropomorfisesti, eli ihmiskeho on mikrokosmos, jossa ovat samat alkuelementit ja perusvoimat kuin maailmankaikkeudessakin. Elämää selittävät ja siihen vaikuttavat henget ja jumaluudet käsitetään ihmismäisin termein. Karvinen
Luonto on useimmiten esillä silloin kun Karvinen, Esko ja Osku ovat telttailemassa. Hirviö
Monet itäiset uskonnot kuten hindulaisuus sekä lisäksi muun muassa kreikkalainen mytologia ja skandinaavinen mytologia pitivät hirviöitä jumalten vihollisina. Skandinaavisen mytologian maailmanloppu, ragnarök, oli lopullinen taistelu Asgårdin jumalien ja monien maailman hirviöiden välillä. Suomalaisessa mytologiassa on paljon hirviöitä, jotka ovat sankareiden vihollisia tai tavallisten ihmisten uhkaajia. Tällaisia ovat esimerkiksi Kokko-lintu ja merihirviö Iku-Turso sekä useat Pohjolan myyttisessä maassa asuneet hirviöt. Kokko-linnussa ja Iku-Tursossa on molemmissa mahdollisesti taustalla jumalolento. Nymfi
Nymfit () ovat kreikkalaisen mytologian luonnonhengettäriä, vuorten, vesistöjen, metsien ja puiden naispuolisia jumaluuksia. Iso tammi
Suomalaisessa mytologiassa on muitakin merkkejä maailmanpuusta. Karhunpeijaisiin liittyvä tapa nostaa karhun pääkallo puuhun on mahdollisesti ollut karhun sielun vertauskuvallinen palauttaminen maailmanpuun kautta taivaalle. Karjalan historia
Nykyaikana luovutettu Karjala, Suomen karjalaisen heimon kotiseutu, on Neuvostoliiton jäljiltä surkeassa tilassa, infrastruktuuri täysin rappeutunutta ja ympäristöasiat hoidettu leväperäisesti. Neuvostoliiton hajoaminen ja rajojen avautuminen on synnyttänyt Suomen ja Venäjän Karjaloiden kesken lähialueyhteistyötä ja mm. suomalainen Juminkeko-säätiö pyrkii ylläpitämään itäkarjalaista kulttuuria runonlaulajineen ja kylineen. Myös palautuskeskustelu lisääntyi hajoamisen jälkeen. Suomalaisen taruston maantiede
Mahdollisesti todellisuuteen pohjautuvien ainesten lisäksi taruihin Pohjolasta kuuluu runsaasti täysin myyttistä aineistoa, kuten ikivanhoja (perustaltaan kivikautisia) kosmisia käsityksiä, joiden kaltaisia tunnetaan monilta pohjoisilta kansoilta. Kosmiset käsitykset lienevät Pohjola-tarujen ydin, ja ne ovat paljon vanhempia, kuin taruihin vaikuttaneet rautakautiset ja historialliset paikat tai tapahtumat. Suomalaisten muinaiset jumalat
Agricola kuvaa Ukko ylijumalan kunniaksi pidettyjä Ukon vakka -riittejä eli rituaalista oluen juontia satoisuuden lisäämiseksi sekä tapaa viedä ruokauhreja haudoille, joissa "valitettiin, paruttiin ja itkettiin". Karjalaisten jumalten luetteloon sisältyvän Raunin "härskyminen" on tuottanut mytologian tutkijoille päänvaivaa 2000-luvulle asti. He ovat hakeneet selitystä esimerkiksi "hieros gamos" -perinteestä, jossa ihminen rituaalisesti yhtyy jumalalliseen. Tämän hypoteesin mukaan "hieros gamos" -traditio olisi sammunut uskonpuhdistuksen toteutuessa Pohjolassa. Samalla hävisi tietymättömiin suomalaisen talonpoikaiston tuntema käsitys pyhästä naiseudesta. Johonkin tällaiseen voi hyvinkin viitata Agricolan lause "...niin juopui piika että akka. Sitten paljon häpeää siellä tehtiin..."
Vertailukohtia voi hakea myös antiikin kreikkalaisten Dionysos-juhlista ja roomalaisten bakkanaaleista. Luonto
Luonnontieteissä luonto käsitetään kaiken kattavaksi olevaisuudeksi atomin osista tähtijärjestelmiin ja samalla tutkimuksen kohteeksi, johon sisältyy kaikki tutkittavissa oleva. Käytännössä tieteiden välisessä työjaossa inhimillisen kulttuurin tutkimus on rajattu luonnontieteiden ulkopuolelle, mutta viime vuosikymmeninä luonnontieteen harjoittavat ovat pyrkineet sinnekin ja kehittäneet sellaisia tutkimussuuntauksia kuin sosiobiologia, kulttuurievoluutio, evoluutiopsykologia, käyttäytymisgenetiikka, kulttuuriantropologia ja biologinen psykiatria. Lleu Llaw Gyffes
Lleuhun liittyy hyvin runsaasti taikuutta ja mytologiaa, ja hän on kenties ollut alun perin muinainen brittiläinen jumala. Jo hänen neitseellinen syntymänsä on yliluonnollinen ja hänen muodonmuuttajan kykynsä on myös mahdollinen viittaus jumalalliseen alkuperään. Lleun kytkökset valoon ja tammiin sopivat kelttiläiselle taivaan jumalalle. Kansallisromantiikka
Suomalaisen mytologian kansallisromanttinen kuvaaminen pääsi vauhtiin, kun Elias Lönnrot julkaisi Kalevalan vuonna 1835. Jo eepoksen nimi "Kalewala taikka Wanhoja Karjalan Runoja Suomen kansan muinosista ajoista" kertoi, mistä runot oli koottu. Monet kansallisromantiikan ajan taiteilijat lähtivät Karjalaan etsimään oikeaa, alkuperäistä suomalaisuutta ja kalevalaisen runouden alkukotia. Tämä karelianismina tunnettu ilmiö (vaikka karelianismi-sanan otti käyttöön Yrjö Hirn vasta vuonna 1939) sai lukuisia taiteilijoita tekemään tutkimusretkiä Karjalaan 1800-luvulla. Muiden muassa Severin Falkman, Carl Eneas Sjöstrand ja Robert Wilhelm Ekman matkustivat Karjalaan jo 1840–1850-luvuilla tekemään etnografisia luonnoksia, joita he myöhemmin käyttivät Kalevalan kuvauksissaan. Esimerkiksi Ekmanin maalauksessa "Väinämöisen soitto" Väinämöinen on pukeutunut karjalaiseen kansanpukuun. Muutoin tänä aikana kansallinenkin taide oli vielä hyvin klassistisesti suuntautunutta. Kaarina Kailo
Kailo on tutkinut erilaisia nais- ja gender- tutkimuksen kysymyksiä, muun muassa vertailevaa mytologiaa, suomensukuisten naisten mytologiaa ja kansanuskoa, perinne-ekologista tietoa, alkuperäiskansojen teorioita, tietojärjestelmiä ja kolonialistisia kokemuksia, erityisesti saamelais- ja intiaaninaisten kysymyksiä, rasismia, naisiin kohdistuvaa väkivaltaa, kunniamurhia, kestävää kehitystä, luontosuhdetta sekä naisnäkökulmaa tekniikkaan ja tietoyhteiskuntaan ja niin sanottua huolenpitotaloutta. Hän on toimittanut kokoomateoksia muun muassa pohjoisista tarinoista ja tutkimuksesta koskien karhunpeijaisia ja naisten suhdetta karhuun, suomalaisesta saunafilosofiasta, karhunpeijaisista, naisten terveyskysymyksistä, ekofeminismistä, lahjataloudesta, kansainvälisestä naisliikkeestä ja maapalloistumisen sukupuolivaikutuksista. Hän on keskittynyt viime vuodet nimenomaan poikkitieteelliseen kulttuurintutkimukseen ja folkloristiikkaan aiheinaan naisnäkökulma lahjatalouteen, matriarkaalisiin teorioihin, saunaan, Kalevalan ja kansanrunouden naishahmoihin ja Pohjolan ”Terra Feminarum”- myyttiin. Kailon viimeisin teos on englanninkielinen "Finnish Goddess Mythology and the Golden Woman Climate Change : Earth-based Indigenous knowledge and the Gift". Saamelainen muinaisusko
Karhulla oli saamelaiskulttuureissa erityisasema. Ihmisen ja karhun välillä oli eräänlainen sanaton sopimus: ihmisen tuli kunnioittaa karhua ja karhun tuli olla tappamatta ihmistä. Karhuja kohdeltiin siis kunnioittavasti, mutta sanattoman sopimuksen rikkoneen karhun sopimus irtisanottiin. Karhu esitetään usein myös noitarummulla joko sellaisenaan tai pesässään ja usein pienten täplien ympäröimänä. Täplien merkitys on epävarma, mutta niiden yhteydessä on usein myös vainajalaan liittyviä symboleita, joten ne saattoivat viitata tuonpuoleiseen voimaan, väkeen. Lohja
Lohjanjärven rannalla sijaitseva Karkalin luonnonsuojelualue on tunnettu laajoista pähkinäpensaslehdoistaan, toukokuisista valkovuokon ja keltavuokon muodostamista kukkameristään ja tammi-lehmusmetsistään. Eteläisen Suomen hienoimmat lehtoalueet saa aikaan kalkkipitoinen maa ja läheinen järvi, joiden ansiosta harvinaiset lehtokasvit viihtyvät. Paikkaan ihastui jo yli sata vuotta sitten arkkipiispa Gustaf Johansson. Patvinsuon kansallispuisto
Eläimistö on erämainen ja siihen kuuluu paljon suolla viihtyviä ja pohjoisia lajeja. Suurpedot elävät alueella. Karhun kanta on runsas ja susi, ilves ja ahmakin kuuluvat eläimistöön. Karhu esiintyy puiston logossakin. Pohjois-Karjalan majavakanta on saanut alkunsa puiston Nälämäpuroon vuonna 1945 istutetuista kanadanmajavista. Puiston majavakanta on nykyisin noin 20–30 majavaa ja niiden patoja on lähes joka purossa. Saukko esiintyy myös alueella. Linnustoon kuuluvat muun muassa kuikka, kaakkuri, laulujoutsen, metsähanhi, kurki, ampuhaukka, sinisuohaukka, kapustarinta, suokukko, pikkusieppo, idänuunilintu ja sinipyrstö. Petolinnut ja kanalinnut ovat yleisiä. Kalasääksiä pesii alueella useita pareja. Patvinsuolla näyttäytyi 17.–18. toukokuuta 2006 todellinen huippuharvinaisuus: idänturturikyyhky. Lintuja ja muita eläimiä voi tarkkailla myös lintutornista ja kahdelta lintulavalta: Patvinsuolla on Teretinniemen lintutorni, Lahnasuon laidassa ja Surkansuolla on lintulavat. Sienikunnasta alueella tavataan muun muassa harvinaisia kääpälajeja. Hyönteisistä alueella esiintyy muun muassa vanhojen kangasmetsien lajistoon kuuluvat korpikolva, liekohärkä, isokelokärsäkäs ja nahkuri sekä palaneissa metsissä viihtyvät lajit, kuten palolatikka, jotka ovat Suomessa vaarantuneita. Käävistä alueelta löytyy esimerkiksi harvinaiset kalkkikääpä, sitruunakääpä ja violettinuijakas. Suomalainen mytologia
Suomalaisessa mytologiassa on kerrostumia eri aikakausilta. Vanhimmat liittyvät ehkä jo kivikautiseen šamanismiin. Tunnetuin suomalaisen mytologian edustaja on Kalevala. Karjalan tasavalta
Karjalan tasavaltaa kutsutaan toisinaan kallioiden, järvien ja metsien maaksi. Sanonta kuvaa hyvin tasavallan luonnon pääpiirteitä. Tuntureista huomattavimpiin kuuluvat Nuorunen (576 m tai 576,7 m, tasavallan korkein huippu), Mäntytunturi (550 m), Sieppitunturi (537 m) ja Kivakkatunturi (499 m). Metsät peittävät 54,5 %, vesistöt 23,2 % ja maatalousmaana on 1,1 % tasavallan alueesta. Metsävarojen kokonaismääräksi arvioidaan 933,7 miljoonaa kuutiota. Maaperän rikkauksia on paikallistettu 510 löydösalueelta, ja näiltä on löydetty 31 erilaista hyötymineraalia. Ainut
Ainujen perinteiseen uskontoon kuuluivat useat eri jumaluudet ("kamui"), kuten esimerkiksi eri eläimet, kasvit, luonnonilmiöt ja mineraalitkin. Jotkin jumaluuksista olivat hyviä ja jotkin pahoja. Ainujen uskonnon ehkä huomattavin osa oli karhuun liitetyt rituaalit. Karhuseremonia tunnettiin nimellä "iyomante". Siihen kuului karhunpennun tappaminen. Karhunpentu vangittiin ensin luonnosta, ja sitä kasvatettiin sen jälkeen kylässä noin puolentoista vuoden ajan. Joidenkin tietojen mukaan naiset saattoivat imettää sitä. Varsinainen seremonia pidettiin yleensä talvella, kun aikaa oli ruuan hankkimisen ohella. Karhua pidettiin ensin häkissä, ja yksi miehistä tanssi, lauloi ja rukoili. Hän päästi karhun häkistä, jonka jälkeen sitä ammuttiin tylpillä nuolilla, joiden takia karhu ensin vimmastui ja lopulta väsyi. Lopulta karhu sidottiin tolppaan ja kuristettiin. Koko seremonian tarkoituksena oli lähettää karhun henki takaisin taivaaseen, josta se oli tullut maan päälle. Ainujen uskontoon eivät kuuluneet varsinaiset uskonnolliset rakennukset. Tosin kylän päällikön talolla, joka oli hieman muita suurempi, saattoi olla jotain uskonnollista käyttöä. Karjalan historia
Vuosina 1946–1948 evakot asutettiin muualle Suomeen. Siirtokarjalaisten traaginen kohtalo ja koti-ikävä sai heidät pitämään karjalaista kulttuuriaan ja heimoidentiteettiään yllä. Vuonna 1960 perustettu Pohjois-Karjalan lääni kohensi maakunnan kehitysnäkymiä. Pohjois-Karjalassa korostettiin karjalaista kalevalaista ja ortodoksista perintöä. Viipurin läänin rippeistä muodostettiin Kymen lääni, johon kuuluivat Etelä-Karjala ja Kymenlaakso. Etelä-Karjalassa pidettiin yllä Viipurin ja Kannaksen kulttuuriperintöä. Suomalainen lastenkirjallisuus
1980-luvulla yleistyi ensin lastenkirjallisuudessa intertekstuaalisuus eli viittailu aiempaan kirjallisuuteen. Mytologian vaikutus jatkui ja näkyi eläinsatujen lisäksi muussa satukirjallisuudessa, johon sen ainekset ovat tuoneet uudenlaista syvyyttä. Tyypilliseksi on tullut lajirajojen liukuminen myös saduissa. Lapsen näkökulman tavoittelu puolestaan johtaa usein fantasian ja arjen ehjään nivoutumiseen. Suomalaisen taruston maantiede
Karjalassa, josta Pohjola-tarinoita on kerätty merkittävästi, kuitenkin vastaavalla tavalla pohjoiseen sijoittuvia seutuja kutsuttiin yleensä Lapiksi. (Lapiksi nimettiin ja kutsuttiin pohjoisia alueita lounaisessakin Suomessa, mutta Lounais-Suomessa joka tapauksessa olivat yleisenä käytössä myös Pohjola- ja Pohja-nimitykset. Lappalaiset- ja Lappi nimityksistä lisää tietoa artikkelissa Lappalaiset) Karjalassa Pohjola-nimi elikin lähinnä myyteissä, eikä niinkään tunnetussa maantieteessä. Vaikka monet käsitykset Pohjolasta ja Pohjolan nimi olisivat saaneet alkunsa Länsi-Suomesta, on luultavaa, että nämä omaksuneet karjalaiset liittivät siihen myös omia käsityksiään alueista, jotka heidän kannaltaan sijaitsivat pohjoisessa. Poh’oron Sontsja
Krodalle tuttuun tapaan, sanoitukset on kirjoitettu ukrainaksi ja ne käsittelevät luontoa ja slaavilaista mytologiaa. Martinniemi
Rantametsään on rakennettu yli kaksi kilometriä pitkä kulttuuri- ja luontopolku, jossa esitellään paikkakunnan historiaa, alueen luontoa, Kiiminkijokea sekä Joni Skiftesvikin kirjojen ja Jukka Takalon laulujen taustana olevaa seutua ja maisemaa. Karjalan historia
Evakkojen kaikkialle Suomeen asuttamisen vuoksi karjalaiset ovat levittäytyneet laajalle. Monilla suomalaisilla on karjalaiset juuret. Evakkokarjalaiset joutuivat kärsimään kulttuurieroihin liittyvistä ennakkoluuloista. Karjalaiset ovat muita Suomen heimoja enemmän pyrkineet säilyttämään omaleimaisuutensa. Tämä on johtunut paljolti siitä, että heiltä katkaistiin yhteys omaan maahansa. Karjalan Liitto on suurin tätä edistävä karjalaisjärjestö. Marilainen mytologia
Marilaiseen mytologiaan liittyy lukuisia määriä hierarkialtaan eritasoisia henkiolentoja ja jumalhahmoja. Tunnettu on "юмо", (jumo), jonka etymologia sattaa olla sama kuin suomen sanalla jumala. Sana lienee tarkoittanut alkujaan taivasta. Muita merkittäviä hahmoja tai nimiä ovat "аба", maaemo, "он", kaani tai tsaari ja "кугузай" (vanhus) sekä monia muita. Esimerkiksi "адам-юмо" liitetään raamatun Aatamiin. Marilaiset henget on tässä kirjoitettu kyrillisin aakkosin. Idylli
Idylli saattaa olla maalaus, jossa kuvataan paimen eläimineen maaseutuympäristössä. Kuvaus on luonnonmukaista, maalauksen kolme osa-aihetta – paimen, eläin ja ympäristö – ovat harmonisessa ykseydessä, joka estää kuvaa olemasta joko maisema, genremaalaus tai vain yksinkertaisesti kuva eläimestä. Tällaisessa kokonaisuudessa luonto kuvataan usein koruttomalla, realistisella tavalla. Tällaisten kuvien henkilöt ovat usein yksinkertaisia, jotka asuvat sivistymättömissä olosuhteissa, he luonnehtivat naivisuutta ajattelussaan ja kuitenkin elävät onnellisina ja iloisina. Esitystapa ei ole koominen, vaan tunteellinen, joskus sentimentaalinen. Karjalan historia
Karjalassa on ollut ihmisasutusta jo 10 000 vuoden ajan. Rautakaudella arkeologisten löytöjen määrä kääntyy nousuun 700-luvulta jaa. lähtien. Viikinki- ja ristiretkiajalla Laatokan ja Äänisen rannoilla on jo voimakkaita asutuksen jälkiä. "Korela" eli Käkisalmi vakiintui keskukseksi. Luonto (mytologia)
Luonto saattaa olla suvun kantavanhempi, syntyinen, joka on peräisin vainajalasta. Aihetta tutkineen Martti Haavion mukaan tämä vainajala saattaisi olla veden alla. Sanoilla "luonto" ja "synty" on samankaltainen etymologia, luonto tarkoittaa luotua, synnytettyä. Wicca
Traditionaalinen wicca korostaa vuorovaikutusta sekä miespuolisten että naispuolisten jumaluuksien kanssa. Sen sijaan eklektinen wicca korostaa usein naispuolista jumalatarta. Toinen oppi on jumaluuden läsnäolo kaikessa elävässä. Jumala saatetaan yhdistää metsään, villieläimiin ja aurinkoon: nimityksiä ovat esimerkiksi Metsän Herra, Sarvipää ja aurinkopoika. Jumalatar yhdistetään maahan ja hedelmällisyyteen (Äiti maa) tai kuuhun ja veteen sekä sisäiseen näkemykseen ja luovuuteen. Jumaluuksista voidaan myös käyttää eri alueiden mytologioiden mukaisia nimiä. Karjalan tasavallan lippu
Karjalan tasavallan valtiolippu koostuu kolmesta vaakasuorasta kentästä, jotka ovat ylhäältä alas lueteltuna punainen, sininen ja vihreä. Vihreä kuvaa toivetta ja onnenuskoa. Sininen kuvaa suuruutta ja kauneutta. Punainen puolestaan kuvaa kansan voimaa ja rohkeutta. Se on myös perinteinen karjalaisen kirjonnan väri. Lipun leveyden suhde pituuteen on 2:3. Karjalan tasavalta
Yli viisi prosenttia Karjalan tasavallan pinta-alasta on suojeltu. Tiiviimmin suojeltuja luonnonpuistoja ovat "Kivatsun luonnonpuisto" ja "Kostamuksen luonnonpuisto" sekä pieneltä osaltaan Kantalahden luonnonpuisto. Alueen kansallispuistoja ovat "Paanajärven kansallispuisto", "Vodlajärven kansallispuisto" ja vuonna 2006 perustettu "Kalevalan kansallispuisto". Muista suojelualueista keskeisimpiin lukeutuvat "Valamon saariston luontopuisto", "Kižin suojelualue" ja "Aunuksen rauhoitusalue". Tammikuussa 2018 uutisoitiin "Laatokan saariston kansallispuiston" perustamisesta. Syntyinen
Syntyinen oli karjalaisessa kansanperinteessä esiintyvä henkiolento, jolla tarkoitettiin yleensä suvun vainajien palvottuja sieluja, joskus myös kristittyjä pyhimyksiä. Ensin mainittu merkitys on ilmeisesti alkuperäinen, jälkimmäinen myöhempää kerrostumaa. Vienan-Karjalassa "syntyset" tarkoittaa vainajalaa, sananmukaisemmin vainajien joukkoa. Suvun vainajia kutsuttiin myös omakuntaisiksi. Myös ihmisen Luonto eli suojelushaltija on ilmeisesti syntyinen – ainakin sitä sanottiin "synnyksi". Kalevalainen runous
Tärkeä osa kalevalaista runoutta ovat myyttiset kertomukset. Kalevala on koottu pääasiassa myyttisistä kertomuksista, mutta mukana on myös loitsuja ja esimerkiksi häärunoutta. Eri myyttisiä aiheita on tunnettu lukuisia. Levinneisyytensä ja suosionsa perusteella tärkeimpiä myyttejä lienevät olleet kertomukset maailman synnystä ja Sammosta. Sampotarusto liittyy ihmeelliseen Sampo-esineeseen ja sankarien maan ja Pohjolan välisiin suhteisiin. Kainuun maakunta
Kainuun kulttuuri kuuluu laajempaan itäsuomalaiseen kulttuuriperintöön ja Kainuun murre pohjautuu Savon ja Karjalan murteisiin. Kainuuta on pidetty toisinaan kurjuuden tyyssijana, ”nälkämaana” – onhan Kainuun maakuntalaulukin Nälkämaan laulu. Tätä on arvosteltu ja on huomautettu, ettei köyhä Kainuu ollut suinkaan poikkeus Suomen syrjäseutujen joukossa. On esitetty, että Kainuuseen liittyvät stereotypiat johtuvat lähinnä kirjallisesta traditiosta. Kalydon
Kalydon on myös yhden kreikkalaisen mytologian keskeisen kertomuksen, Kalydonin metsäkarjun ajon eli Kalydonin metsästyksen, tapahtumapaikka. Metsästys sai alkunsa Artemiin lähetettyä metsäkarjun hävittämään alueen peltoja rangaistukseksi siitä, että Oineus oli jättänyt uhraamatta hänelle. Metsästykseen osallistuivat Meleagros ja monet muut heerokset. Kaupungin keskeisin kultti oli Artemis Lafrian kultti. Kaupunki esiintyy "Iliaan" laivaluettelossa yhtenä aitolialaisista kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan. Sodassa kalydonilaisia johti kuningas Thoas. Kalydon mainitaan myös paikkana, jossa Herakles taisteli joenjumala Akhelooksen kanssa. Mytologia
Metsästys oli tärkeä elinkeino, mutta myös kammoksuttua ja rituaalein säädeltyä- se ei siis ollut välttämättä sankarillista. Eläimiin samaistuttiin, koska ihmiset olivat samassa asemassa näiden kanssa, pitkälti luonnon armoilla. Eläinten ajateltiin muodostavan kansoja, kuten ihmisetkin ja lisäksi heimot katsoivat polveutuvansa tietystä eläin- tai kasvilajista ja pitivät sitä toteeminaan. Kun iso eläin tapettiin, sen kunniaksi pidettiin juhlat, joissa sen sielua tai haltijaa yritettiin lepyttää, jotta eläin palaisi takaisin metsään tai taivaaseen. (Katso myös peijaiset.) Karvia
Karvian kunta sijaitsee Pohjois-Satakunnassa, ja sen luonnon erityispiirteistä voidaan mainita suot, laajat mäntykankaat ja sora-alueet sekä Karvianjoen vesistö. Suomijärvi on lintujärvenä tunnettu pieni järvialue, jossa voi lintujen muuttoaikaan bongata harvinaisuuksia. Kunnan alueella sijaitsee myös osa Kauhanevan–Pohjankankaan kansallispuistoa ja Häädetkeitaan luonnonsuojelualuetta. Karjalan Liitto
Karjalan Liitto on elinvoimainen kaikkien suomalaisten karjalaisuuden foorumi. Se edistää karjalaista kulttuuria, tuo esille karjalaisen identiteetin suomalaisuudessa ja ylläpitää vuorovaikutusta Karjalan alueeseen. Karjalan Liitolla on kolme toiminta-aluetta; kulttuuri, historia ja karjalaiset juuret. Karjala-kysymyksessä Karjalan Liitto tekee yhteistyötä Suomen valtiojohdon ja Euroopan unionin kanssa. Saamelainen muinaisusko
Karhunmetsästys oli sekä rituaalinen että kultillinen tapahtuma ja karhujuhla monipäinen kulttinäytelmä, jossa karhua juhlittiin ja sen liha syötiin kaatajien perhekuntien kesken. Rituaalin huipensi luiden hautaaminen anatomiseen järjestykseen. Karhurituaali takasi sen, että karhu syntyi uudestaan "sáivassa", jossa sen odotettiin jakavan muille karhuille siitä, millainen kunnia oli tulla ihmisen tappamaksi ja juhlimaksi. Yhteisen sopimuksen rikkoneita karhuja ei kunnioitettu näin, vaan niiden uudelleensyntyminen estettiin leikkaamalla oikea etukäpälä irti ja hautaamalla se erikseen, jolloin karhun haudattu luuranko ei ollut enää kokonainen. Karhunäytelmään liittyi laulujen, juhlinnan ja syömisen lisäksi karnevalistisia aineksia ja jopa rituaalinen orgia, tosin aiheeseen liittyvät lähteet ovat vaikeatulkintaisia ja varhaisia lähteitä on vain vähän. Karhurituaali perustuu kuitenkin kertomukseen, jossa ihmisnaisella ja karhulla on eroottinen suhde. Siinä veljiensä vihaama saamelaistyttö lähtee pakomatkalle, yöpyy karhun pesässä ja päätyy karhun vaimoksi. Vanhaksi tullut karhu antautuu veljeksien tapettavaksi, mutta vain jos tyttö opettaa näille karhurituaalin, jonka tyttö oli oppinut karhulta. Arkeologia
Arkeologiaan kuuluu tieteidenvälisyys ja monitieteisyys, ja siihen on omaksuttu muilta tieteenaloilta lukuisia tutkimusmenetelmiä, käsitteitä ja teorioita. Luonnontieteet ovat vaikuttaneet arkeologian kaivaus- ja ajoitusmenetelmiin sekä monenlaisiin analyysi- ja rekonstruointimenetelmiin. Ihmiskulttuureja tutkivista tieteistä arkeologiaan on saatu käsityksiä ja teorioita siitä, miten ihmiset ja ihmisyhteisöt toimivat keskenään sekä suhteessa ympäristöönsä. Lisäksi filosofiasta on saatu keinoja jäsentää tieteellistä tutkimusprosessia. Kalevala
Suomalaisessa vanhassa kansanrunoudessa on eri-ikäisiä kerrostumia. Vanhimpia ovat myyttirunot, jotka kertovat maailman ja kulttuurin synnystä. Kertovien runojen päähenkilönä on usein mahtava laulaja ja tietäjä, joka tekee tiedonhakumatkoja vainajien maailmaan. "Kalevalan" laulujen sankarien seikkailut tapahtuvat merentakaisessa Pohjolassa. Runoihin kuului myös lyyrisiä lauluja, jotka tulkitsivat ihmisen omia henkilökohtaisia tunnelmia, rituaalirunoutta häihin ja karhunpeijaisiin, sekä loitsuja. Mytologia
Tässä vaiheessa syntyi usko feminiiniseen maaemoon ja hänen puolisoonsa maskuliiniseen taivaaseen tai taivaanjumalaan kuten pohjois-euroopassa Ukkoon. Metsästystä harjoitettiin edelleen, mutta eläimistä vieraannuttiin ja saaliin saaminen nähtiin voittona ja sankaritekona. Synty (mytologia)
Joissain loitsuissa ihmisyksilön suojelushaltijasta luonnosta käytetään nimitystä synty, ja tätä olentoa pyydetään nousemaan lovesta, siis vainajalasta. Luontoa on myös voitu pitää esi-isän henkenä. Tämä voisi viitata uskomukseen, että ihminen saa sielunsa, luonteensa tai henkensä esivanhemmaltaan. Muissa yhteyksissä on merkkejä siitä, että toisinaan näin on uskottu. Tosin muitakin uskomuksia sielun alkuperästä on ollut, kuten että sielut tuo sielulintu lintukodosta. Emuu
Emuu on nimitys itäsuomalaisille ja karjalaisille myyttisille olennoille, jotka ovat jonkin kasvi- tai eläinlajin kantavanhempia. Emuu on synnyttänyt tai luonut jonkin kasvi- tai eläinlajin, ja kantaa vastuun tämän lajin toiminnasta sekä huolenpidosta. Sana emuu on muunnos vanhasta äitiä tarkoittavasta sanasta "emo". Folkloristiikka
Suomalaisen folkloristiikan juuret ovat Mikael Agricolan psalttarin esipuheessa, jossa hän luettelee suomalaisten jumalia. 1800-luvulla kansanrunouden keräys sai vauhtia Elias Lönnrotin Kalevalasta (1835, 1849), josta tuli kansanrunoudentutkimuksen auktoriteetti. Isä ja poika Julius ja Kaarle Krohn kehittivät maantieteellis-historiallisen menetelmän (joka tunnettiin maailmalla suomalaisena menetelmänä), joka tutki runojen paikallisia variaatioita ja yritti rekonstruoida niiden alkumuodon ja alkuperäisen sanottavan ja tarkoituksen. Vuonna 1935 perinnearkisto karttui runsailla proosakertomusten, varsinkin tarinoiden kokoelmilla Kalevalan riemuvuoden kilpakeräyksessä. Maantieteellistä menetelmää alettiin käyttää myös muuhun perinneaineistoon kuin kalevalamittaiseen kansanrunouteen; esimerkiksi Antti Aarne tutki sen avulla kansansatuja ja Elsa Enäjärvi-Haavio kansanleikkejä. Runojen, proosakertomusten ja pienfolkloren kuten sananparsien, arvoitusten ja vitsien ohella folkloristiikan tutkimuskohteena ovat olleet toiminnalliset kokonaisuudet kuten leikit, tanssit, juhlat ja muut tavat sekä viime vuosikymmeninä yhä enemmän erilaisten yhteisöjen ja ryhmien perinteet ja kulttuurit, esimerkiksi työväenperinne tai lastenperinne. 1960-luvulta lähtien folkloristiikka on laajentunut vanhoista kansanomaisista perinneaineksista kenttätutkimukseen, elävien perinteentaitajien ja myös urbaanien miljöiden ja modernien ilmiöiden tutkimukseen. Nykyaikana folkloristiikka ottaa tutkimuksessaan huomioon perinnetekstien lisäksi niiden esiintymiskontekstin eli yhteisön, kertojat, esittäjät ja kuulijat sekä esitystilanteen. Folkloristiikan tutkimuskohteena ovat myös erilaiset nyky-yhteiskunnan kulttuuri-ilmiöt pienryhmien sanankäytöstä aina laajoihin populaarikulttuurin piirteisiin asti. Nykyisyys- ja menneisyyskuvien lisäksi folkloristiikkaa sävyttää voimakas kiinnostus muistitietoon, muistin sosiaalisiin prosesseihin ja muistamisen politiikkaan. Folkloristiikan tutkimuskohteisiin kuuluu myös se, miten perinnettä käytetään esimerkiksi matkailussa tai markkinoinnissa. Karjalan kirjonta
Karjalainen kirjonta on etupistokirjontaa eli luotosompelua. Se levisi Karjalaan Venäjän kautta luultavasti keskiajan lopulla. Karjalainen kirjonta tehdään tyypillisesti punaisella langalla valkoiselle tai mustalle kankaalle tai valkoisella langalla punaiselle kankaalle. Yleisimpiä karjalan kirjonnan aiheita ovat kasvi- ja kukka-aiheet, sekä niiden väliin sijoitetut riikinkukot, elämänpuut, taruolennot sekä ihmiskuvat. Kangas on yleensä pellava- tai puuvillakangasta, josta voidaan helposti havaita loimi- ja kudelankojen lukumäärä. Tiheäkudoksisissa kankaissa voidaan käyttää harvasidoksista apukangasta työn helpottamiseksi. Puujumala ja Maajumala
Tässä karjalaisessa kansanrunossa loitsija kehuu itseään ja väittää voittavansa maajumalatkin: Kreikkalainen mytologia
Kreikkalaisen mytologian kenttä on erittäin laaja. Se ulottuu varhaisten jumalten ja jättiläisten teoista Troijan sodan ja seitsemän Thebaa vastaan nousseen sotaretken kautta aina Hermeen lapsuudenkepposiin. Maisemamaalaus
Taiteen ja ympäristön välillä on vuorovaikutus. Me hahmotamme taidetta ympäristökokemustemme kautta, mutta näemme ja käsitämme ympäristöämme myös maisemataiteen kautta. Maisema viittaa siten sekä fyysiseen ympäristöön että kuvaan siitä. Esimerkiksi Suomessa romanttinen ja isänmaallinen maisemataide johti siihen, että itse luontoakin alettiin kokea ylevänä, pittoreskina, idyllisenä tai arkadisena. Synty (mytologia)
Erään tarinan mukaan karhu on syntynyt metsän siimeksessä, toisen mukaan taas Ukko ylijumalan veteen heittämistä villoista, jotka ajelehtivat rantaan. Ehkä merkittävin syntykertomus on kuitenkin kertomus Karhun syntymästä taivaalla "otavaisen olkapäillä, luona kuun, tykönä päivän". Sieltä karhu on laskettu maahan hopeisissa köysissä riippuvassa kultaisessa korissa. Eeva Kilpi
Luonnolla on keskeinen asema lähes kaikissa Kilven kirjoissa ja runoudessa. Novellikokoelma "Kuolema ja nuori rakastaja" (1986), "Häätanhu" (1973) ja "Naisen päiväkirja" (1978) kertovat kaikki ihmisen tai tarkemmin sanottuna naisen suhteesta luontoon jä elämän kiertokulkuun. Kaikissa kirjoissa keski-ikäinen nainen asuu yksin keväästä syksyyn mökissä metsän keskellä ja tarkkailee luonnon rytmiä, kasvua, kukoistusta ja kuolemaa, kuten Kilpikin kesäpaikassa Etelä-Savossa. Välillä naisen kokonaisvaltaisessa luontoon samaistumisen kuvauksessa on mystiikan piirteitä. Kilpi käsittelee teoksissaan myös ihmisen vastuuta luonnosta. Hän on myös itse aktiivinen ympäristönsuojelija. Kamala luonto
Vuodesta 2016 sarjakuvan toisena käsikirjoittajana on toiminut Marja Lappalainen. Lappalainen ideoi ja tekee kuvakäsikirjoituksia ja Vehniäinen hoitaa piirrospuolen. Sarjakuvan albumit kustantaa Otava ja oheistuotteita teettää ja myy tekijöiden oma yritys Elukkamania.
Kamalan luonnon hahmoja ovat villit metsäneläimet ja kesyt kotieläimet. Sarjan päähahmot, ilves ja kärppä, ovat petoja, jotka pitävät metsästyksestä ja käytännön piloista. Suosituimmaksi hahmoksi on noussut pää edellä kaikkeen syöksyvä mielenhäiriöinen kettu, joka vuoroin touhuaa maanisesti, vuoroin romahtaa alimpiin pohjamutiin. Kamala luonto sisältää elämän sattumusten, murheiden ja riemujen analysointia mustaa huumoria kaihtamatta. Välillä pohditaan syvällisiä, välillä viljellään vessahuumoria. Sarja sisältää runsaasti viittauksia populaarikulttuuriin eli elokuviin ja tv-sarjoihin sekä muihin sarjakuviin. Metsässä on nähty mm. Alien, Mikki Hiiri, DeLorean, Totoro ja Star Wars -hahmoja. Suomalaisen taruston maantiede
Saari on kalevalaisessa runoudessa paikka, joka on yleensä yhdistetty Saarenmaahan. Ahti on saarelainen soturi ja kuningas, mutta toisaalta suomalaisessa kansantarussa Ahtiin toisinaan samaistettu Lemminkäinen käy vain saarella pakomatkalla ja neitoja makaamassa.
Sarajas on äärimmäisen pohjoisen myyttinen meri, jonka nimi on todennäköisesti arjalaisperäinen. Sarajas sijaitsi myyttien maailmassa, täysin tunnetun maailman ulkopuolella. 
Rutjan koski (myös Kinahmi) oli "tulinen" ja raivokas meripyörre kaukana pohjoisessa. Sinne manattiin tauteja, ja Väinämöisen kerrottiin lopulta paenneen sitä kautta. Se saattoi olla reitti tuonpuoleiseen eli vainajalaan. Rutja viittasi Ruijaan, tai jos kertoja ei osannut Ruijaa erottaa muusta Lapista, niin pohjoiseen Lappiin ylipäätään. Lapissakin uskottiin tällaiseen pyörteeseen Jäämeressä. Karhu
Karhu on Satakunnan vaakunaeläin ja esiintyy myös Porin ja Euran vaakunassa sekä virallisesta käytöstä poistuneessa Porin maalaiskunnan vaakunassa. Pori tunnetaankin "karhukaupunkina", joka on antanut nimensä muun muassa suomalaiselle olutmerkille. Karhuaiheista nimistöä on myös muualla Suomessa. Esimerkiksi Kouvola-nimen perusmuoto "kouvo" tarkoittaa karhua. Satakunnan ulkopuolella karhu on kuva-aiheena Alahärmän, Ilmajoen, Isonkyrön, Kauhajoen, Kontiolahden, Lapuan ja Pudasjärven kunnanvaakunoissa, Alavuden entisessä vaakunassa sekä entisten Karhulan kauppalan ja Enon kunnan vaakunassa. Myös entisen Nuijamaan kunnan vaakunassa on kuvattuna nuijaa pitävä karhun kämmen. Karjalan historia
Karjalan asutus jakaantui keskiajalla, kun Karjala jaettiin Ruotsin ja Novgorodin ja siten katolisen ja ortodoksisen kirkon kesken. Uskonnollinen ero, kulttuuri- ja kauppayhteyksien suuntautuminen sekä muuttoliikkeet johtivat siihen, että Novgorodin puolella muinaiskarjalan kielestä kehittyi vähitellen karjalan kieli eli varsinaiskarjala. Ruotsin Karjalassa puhuttu kieli muodostui läntisten vaikutteiden voimasta ns. viipurinkarjalaksi ja lopulta suomen kielen kaakkoismurteiden ryhmäksi, jota nimitetään myös suomen kielen karjalaismurteiksi. Myös Savossa ja Pohjois-Karjalassa puhutut suomen savolaismurteet palautuvat muinaiskarjalaan. Pohjois-Karjalassa puhuttavissa suomen itäisissä savolaismurteissa on yhä runsaasti karjalan kielestä periytyvää sanastoa. Karhu
Karhu on ollut muinaissuomalaisille arvostettu ja pyhä eläin. Sitä on kuitenkin myös pelätty, minkä takia karhusta on käytetty monia kiertoilmauksia. Karhu on tarinan mukaan laskettu taivaalta Otavan tähtikuviosta. Usean pohjoisen kansan mytologiassa karhu on ihmisen sukua, ja ehkä myös muinaiset suomalaiset ovat ajatelleet näin. Karhunpyynnin jälkeen on järjestetty karhun kunniaksi juhlat eli peijaiset, joilla karhua on pyydetty palaamaan ihmisten ravinnoksi metsään. Peijaisperinne on säilynyt näihin päiviin. Karjalanpohja
Nimellä "Hálfdan Eysteinninpojan saaga" tunnettu muinaissaaga, joka on yhdistelmä suullista tarinaperinnettä, kansansatumaisia piirteitä ja keskiajan kirjallisuudesta, kuten ritariromaaneista saatuja vaikutteita, kertoo puolestaan viikinkien "Kirjálabotnar"-nimisessä paikassa käymistä taisteluista. Kyseisen saagan mukaan alue sijaitsi itään Aldeigjuborgista eli Laatokanlinnasta (Staraja Ladoga). Mykrä
On todennäköistä, että jossakin vaiheessa Karjalassa nimi on johtunut Myyrästä Mykräksi (tai toisin päin). Suomalaisen Nimikirjan (Otava 1984) mukaan "etenkin karjalaiselle nimistölle luonteenomaiseen eläinaiheiseen henkilönnimistöön lukeutuu myös Mykrä 'myyrä', joka on voitu antaa nimettävälle paitsi eräänlaisena vertailunimenä tai asuinpaikan nimen perusteella, myös mm. siksi, että tällaisten nimitysten käyttö lisä-, suku- tms. niminä on ollut ympäristössä entuudestaan tuttua". Suomalaisen taruston maantiede
Nykyisin tutkijat eivät enää yritä sijoittaa Pohjolaa kartalle mihinkään yhteen tiettyyn paikkaan. Pohjola on ensisijaisesti mytologinen tuonpuoleisen paikallisuus, vaikka siihen onkin yhdistynyt mielikuvia pohjoisista alueista, kuten Pohjanmaasta tai Lapista. Vastaavasti kuin äärimmäisessä etelässä taivaankannen reunalla on kuuma Lintukoto, on äärimmäisessä pohjoisessa, maailmanpylvään juurella, kylmä Pohjola, johon yhdistyy myös käsityksiä kuolleiden asuinsijasta. Pohjolaa on myös käytetty selittämään tautien, vihollisten, pimeyden, kylmän ja pahan alkuperää. Ilvola
Ilvola on suomalaisten eläinsatujen tapahtumapaikka. Ilvola kuvataan suomalaiseksi metsämaisemaksi, joka oli olemassa maailman alkuaikana. Eriytyminen ei ole vielä lopussa: koti- ja villieläinten samoin kuin ihmisen ja eläimen suhteet ovat keskeneräisiä. Eläinsatuperinne pohjautuu kansainvälisten motiivien lainautumiseen, esikuvina mm. Aisopoksen faabelit ja intialainen Pantsatantra. Hahmot ovat kuitenkin suomalaiselle miljöölle tyypillisiä. Viekas Kettu Repolainen pettää tyhmää karhua, ilkeä susi epäonnistuu pyrkimyksissään, viisas kissa johtaa härän, hevosen, kukon ja sian teurastusta pakoon. Eläimiin personifioidaan inhimillisesti katsoen hyviä ja huonoja ominaisuuksia; samalla ne heijastavat asenteita eri eläimiin. Kansanhuumorin kannalta eläinsadut tarjoavat kiintoisaa aineistoa: kerrontatilanteessa komiikan osuus on luultavasti ollut huomattava. Tiermes
Ukkonen jumaluutena tappoi ja tuhosi pohjois- ja itäsaamelaisessa pahoja henkiä Skandinaavisen mytologian Thor-jumalan tavoin. Itäsaamelaisen maailmanloppuun liittyvän mytologian mukaan taivaallisena metsästäjä eli ukkonen ajaa takaa taivaallista peuraa ja ampuu sen nuolellaan kuoliaaksi. Tätä seuraa kaaos, taivaan tippuminen ja maailman syttyminen tuleen. Synty (mytologia)
Suomalaisen mytologian ehkä tärkeimmästä metsän villieläimestä Karhusta on kerrottu useammanlaisia syntytarinoita. Niitä on kerrottu joko loitsuissa, joilla suojellaan karjaa karhun hyökkäyksissä, tai niitä on laulettu tapetun karhun kunniaksi karhunpeijaisissa. Suomalaisen taruston maantiede
Kansantarinoissa taivaasta putoaa tulikipuna Aluen järveen. Järvi kuohuu yli äyräidensä ja syttyy metsäpalo. Erään hypoteesin mukaan kertomuksessa on muistuma pronssikaudella tapahtuneesta meteorin putoamisesta, joka teki Viron Saarenmaalle Kaalijärven. Unkarilainen mytologia
Unkarilainen mytologia kertoo hunnien ja madjaarien alkuperästä ja ennen kristinuskon tuloa vallinneista uskomuksista. Suuri osa unkarilaisista kastettiin kristinuskoon Tapani I:n valtakaudella vuoden 1000 jälkeen. Unkarilaisessa mytologiassa maailmankaikkeus on jakaantunut kolmeen osaan: ylämaailmaan, jossa jumalat asuvat, keskimaailmaan, joka on ihmisen tuntema maailma, ja alamaailmaan. Maailman keskipisteessä on maailmanpuu, Világfa, jonka latvus kannattelee ylämaailmaa, juuret ovat alamaailmassa ja runko on keskimaailman keskus. Taivas oli suuri teltta jota maailmanpuun oksat kannattelivat, tähdet olivat reikiä telttakankaassa ja Aurinko ja Kuu sijaitsivat ylämaailmassa taivaan teltan sisällä. Maailmankaikkeus
Useissa kulttuureissa kautta historian esiintyy luomismyyttejä tai kertomuksia varhaisina selityksinä maailman tai maailmankaikkeuden synnystä. Näissä myyteissä on usein toistuvia teemoja, joista yksi tyypillisimmistä on pirstoutuvasta alkumunasta syntyvä maailma. Esimerkiksi kiinalaisessa mytologiassa ensimmäinen elävä olento, P'An Ku, kehittyy jättimäisen kosmisen alkumunan sisällä yhdessä luonnon aineiden kanssa. Olento kuitenkin kuolee munan kuoriutuessa, mutta jäänteet viimeistelevät syntyvän maailman, esimerkiksi Aurinko ja Kuu syntyvät olion silmistä. Myytti alkumunasta esiintyy myös Suomen kansalliseepoksessa Kalevalassa. Luonnonuskonto
Suurin osa luonnonuskonnoista perustuu vanhoihin, kristinuskoa edeltäviin uskontoihin kansanperinteen tai ennallistamisen kautta. Luonnonuskonnoiksi luetaan esimerkiksi aasainusko, wicca, uussamanismi, druidismi ja perinteisen suomalaisen uskonnon harjoittaminen. Luonnonuskovaisten keskuudessa on yleistä panteismi eli kaikkeuden pitäminen pyhänä tai animismi eli käsitys kaiken sielullisuudesta. Kolmas näkemys on polyteismi, usko että jumalalla on useita ilmenemismuotoja tai että on useita eri jumalia, jotka edustavat luonnon ja elämän eri puolia, kuten miehisiä ja naisellisia. Luonne
Etymologisesti luonto-sana taas viittaa luomiseen, synnyttämiseen. Kaalin kraatteri
Vienankarjalaisessa Kalevalaisessa runoudessa saattaa olla muistumia tuon meteoriitin putoamisesta. Vallitsee pimeys, tulikipuna putoaa ilman immen käsistä ”"läpi kuuden kirjokannen, halki taivahan yheksän"”. Maahan osuttuaan tulikeränen polttaa taloja ja ihmisiä, ja joutuu lopulta järven aaltoihin, ja saa sen veden kuohumaan yli äyräidensä. Tämä tapahtuu ”Nevan joen takana”. Myös virolaisesta mytologiasta arvellaan löytyvän mahdollisia muistumia tapahtumasta. Uskottiin, että Taarapita-sodanjumala syntyi Virumaalla, ja lensi sitten Saarenmaalle. Kraatteria on käytetty jumalten palvontapaikkana. Kansanmusiikki
Entisajan perinnäisissä uskomuksissa musiikkiin on liitetty yliluonnollisia ja salaperäisiä puolia, ja sävelien mahdilla uskottiin kykenevän vaikuttamaan elämän tapahtumiin, kuten syntymään, säähän tai riistaonneen. Musiikkiin on myös liitetty mytologisia hahmoja, kuten kreikkalainen soiton jumalatar Euterpe tai itämerensuomalainen soitollaan lumonnut Väinämöinen. Karhun kansa
Karhun kansan uskontunnustus on katkelma karjalankielistä kansanrunoutta, joka on käännetty suomeksi ja nykyaikaistettu kieliasultaan. Uskontunnustuksessa kuvaillaan miten Iro-neito tulee neitseellisesti raskaaksi puolukasta ja synnyttää maailman alkujumalat. Suomalaisen taruston maantiede
Suomalais-karjalaisessa mytologiassa ja kalevalaisessa runoudessa esiintyy lukuisia paikkoja ja paikannimiä. Monet näistä, kuten esimerkiksi Karjala ja Imatra, ovat selvästi yhdistettävissä nykyisin tunnettuihin paikkoihin. Jotkut myyttiset paikat ovat kuitenkin kiehtoneet ihmisten mielikuvitusta, ja niiden sijainneista on kehitetty niin oppineita kuin kansanomaisiakin teorioita. Myös myyttejä tunteneilla runonlaulajilla on ollut omia käsityksiään tarunomaisten paikkojen sijainneista. Suomalainen mytologia
Kalevalamitta on auttanut suomalaisia, karjalaisia ja muita itämerensuomalaisia säilyttämään ikivanhoja myyttejä. Runomitta auttaa muistamaan pitkiäkin tarinoita. Kalevalamittaan tehtyjä runoja kutsutaan kalevalaiseksi runoudeksi. Karjaan vaakuna
Karjaan vaakuna oli Karjaan kaupungin tunnus. Vaakunan linnantornit symboloivat vanhan Karjaan emäpitäjän alueella sijainneisiin kolmeen linnaan: Raaseporiin, Junkarsborgiin ja Grabbackaan. Virta viittaa Mustionjokeen, joka toimi muinoin tärkeänä kulkureittinä Hämeen suuntaan. Ratas kuvastaa kaupungin liikenteellistä asemaa rautateiden solmukohtana viitaten samalla alueen teollisuuteen. Kyyttö
Erään käsityksen mukaan nimitykset "kyyttö" ja "kyyselkä" johtuvat siitä, että karjatarhassa viihtyvä ja muniaan hautova tarhakäärme ymmärrettiin karjanjumalaksi tai sen edustajaksi. Sen kuvaa selässään kantavien lehmien uskottiin ilmeisesti olevan karjanjumalan tai -haltian erityisessä suosiossa ja menestyvän hyvin. Tarhan käärmeet olivat paitsi pyhiä myös kesyjä ja niille annettiin aina maitotilkka uhriksi. "Kyyttö"-sana tunnetaan muun muassa kalevalamittaisesta kansanrunoudesta, ja esiintyy Kalevala-eepoksessakin. Sana esiintyy myös Aleksis Kiven teksteissä. Karjala
Karjalankannaksen ja Laatokan länsirannikon rautakauden arkeologinen löytöaineisto kasvaa merovingiajalta lähtien. Alueelta on löytynyt länsisuomalaisten jättämiä muinaisesineitä, joita pidetään todisteena kantaväestön keskuuteen asettuneista hämäläisistä. Tällöin syntynyt uusi kulttuuri kehittyi ristiretkiajalle tultaessa kukoistavaksi muinaiskarjalaiseksi kulttuuriksi. Karjalasta tunnetaan ainakin 50 rautakautista asuinpaikkaa sekä 40 muinaislinnaa. Esihistoriallisen ajan lopussa koko Karjala kuului Novgorodin valtapiiriin. Suomalainen kansanperinne
Tarinat ovat dramaattisia kertomuksia, jotka on esitetty totena. Tarinoiden runko on kiinteä ja juoniaines voi olla tunnettu laajalti Pohjois- ja Keski-Euroopassa, mutta hahmot, tapahtuma-aika ja -paikka vaihtelevat. Tarinan on usein kerrottu tapahtuneen kertojan lähipiirissä, tietyssä kylässä tai tietylle henkilölle. Uskomustarinat kertovat ihmisen suhteesta yliluonnolliseen, niiden aiheita ovat tietäjät ja noidat, kuolema, paholainen, jättiläiset ja aarteet. Niissä on usein vakavia moraalisia opetuksia: piru vie kiroilijan tai vainajat kostavat hautausmaan rauhan häiritsemisestä. Historialliset tarinat kertovat reaalimaailman henkilöistä tai tapahtumista, mutta niissäkin voi olla yliluonnollisia aineksia. Joutsenet kulttuurissa
Suomen kultakauden taiteilijat maalasivat paljon laulujoutsenia ja liittivät sen sekä kalevalaiseen että antiikin aikaiseen tarustoon. Esimerkiksi Magnus Enckell käytti joutsenia teoksissaan "Fantasia" ja "Mies ja joutsen", joissa linnun symboliikka ei liittynyt niinkään kansallisiin perinteisiin vaan enemmänkin antiikin myytteihin, kuten kertomukseen Ledasta ja joutsenesta. Kangasalan matkailun historia
Kangasalan maisemat tekivät vaikutuksen muihinkin suomalaisen kirjallisuuden merkkihenkilöihin kuin Topeliukseen. Jo Topeliusta ennen Kangasalan luonnonkauneutta ylistivät runoilija Frans Mikael Franzén, Johan Jakob Nervander, Emil von Qvanten ja Johan Ludvig Runeberg. Kirjeissä ja matkakertomuksissa kerrottiin Suomen luonnon ihanuudesta. Suomalainen kansanperinne
Legendat ovat yhteydessä kristinuskoon ja kristillisiksi käsitettyihin normeihin. Ne ovat kertomuksia kristinuskon pyhistä henkilöistä, kuten Jeesus, Neitsyt Maaria, apostolit ja pyhimykset. Kalevalamittaisia legendoja ovat Mataleenan virsi ja Piispa Henrikin surmavirsi, joka on peräisin mahdollisesti 1200-luvulta. Legendoissa voi olla ihmeitä kuten saduissakin, mutta niitä on pidetty elävänä todellisuutena. Suomen alueella on vaikuttanut sekä länsisuomalainen että karjalainen legendaperinne, joista jälkimmäinen on ollut erityisen voimakas. Karjalan historia
Asutuksen uskotaan muodostuneen Laatokan alueen alkuperäisväestöstä, jonka keskuuteen oli 700-luvulta lähtien ehkä siirtynyt länsisuomalaista uudisasutusta. Kielitieteilijöiden mukaan Laatokan alueella puhuttiin näihin aikoihin (rautakaudella) "itäkantasuomea" eli "varhais- ja muinaiskarjalaa", josta sekä karjalan kielen että suomen kielen kaakkois- ja itämurteiden katsotaan kehittyneen.