Kuka keksi ensimmäisen tuliaseen?
Tuliase
Kiinalaiset keksivät ruudin valmistuksen vuoden 850 paikkeilla. Hiukan ennen ensimmäisen vuosituhannen loppua he rakensivat ensimmäisen tykin sullomalla ruutia bambuputkeen ja keihään sen eteen. Keihäs lensi räjähdyksen voimasta kohti vihollista.
Pistooli
Ruudin sytyttämiseen on käytetty lukuisia lukkolaitteita. Varhaisin näistä on 1400-luvun puolessa välissä keksitty lunttulukko. Sitä seurasi harvinaiseksi mutkikkaan rakenteen takia jäänyt rataslukko. Vasta sieppolukon ja siitä parannetun piilukon keksiminen aloitti pistoolin valtakauden. Viimeisenä tyyppinä ennen patruunan keksimistä oli nallilukkopistooli.
Pistooli syrjäytti lopulta miekan sotilas- ja itsepuolustuskäytössä sekä kaksintaisteluissa. Tästä kehittyi kaksintaistelupistooli. Nämä tasapuolisuuden nimissä täysin identtiset pistooliparit olivat aikansa käsityönäytteen huippuja. Varsijousi
Varsijousen varhainen historia on huonosti tunnettu. Ensimmäinen luotettava maininta siitä on Kiinasta vuodelta 341 eaa. Ma Lingin taistelusta. Sun Tzu puhuu varsijousesta "Sodankäynnin taidossaan". Ensimmäinen länsimainen maininta löytyy nelisenkymmentä vuotta myöhemmin hellenistisestä maailmasta, jossa varsijousta kutsuttiin nimellä "gastraphetes" (vatsajousi). Roomalaiset tunsivat varsijousen nimellä "arcuballista", ja sitä käyttivät roomalaiset jousimiehet. Aseesta oli kaksi versiota: kevyempi yhden miehen ja raskaampi kahden miehen ase, joka yleensä tuettiin puujalan varaan. Meritaisteluissa aseella ammuttiin tulinuolia tai yritettiin osua vihollisalusten soutajiin ja peräsinmiehiin. Kiinassa varsijousi ("nu" 弩) syrjäytti käsijouset jo 200-luvulla eaa. Mielenkiintoisimpia kiinalaisia keksintöjä on "chu-ko-nu", sarjatulivarsijousi, joka kykenee ampumaan kevyitä vasamia nopeana mutta epätarkkana sarjatulena. Tykki
1490-luvulla kehitettiin Ranskassa kevyt helposti liikuteltava tykki. Siinä oli solakka, noin 2½ metriä pitkä putki, pronssivalua, ja se ampui rautakuulia. Putkeen valettiin olkatapit, joilla se asennettiin pyörälliseen lavettiin, jota vedettiin hevos- tai härkävaljakolla. Uutta lavettitykkiä oli yhtä helppo liikutella kuin pieniä vaunuja. Samalla myös tähtääminen helpottui. Se oli helppo ladata ja mahdollista kuljettaa jalkaväen mukana samaa vauhtia. Kenttäkelpoinen tykki oli syntynyt. Tällä uudella tykillä oli ratkaiseva merkitys ensi kertaa italialaissotien taistelukentillä: vuonna 1512 Ravennassa ja 1515 Marignanossa.
1500-luvulla kuulat ja tykinputket vakioitiin ja ballistiikka kehittyi. 1520-luvulta lähtien valmistettiin tykkejä valuraudasta Alankomaissa, Englannissa ja Ruotsissa. Valurauta oli halvempaa, mutta siitä tuli heikompilaatuisia tykkejä kuin pronssista. Taloudellisesti järkevää valurautaisten tykkien valmistamisesta tuli 1500-luvun lopulla Ruotsissa ja Englannissa. Frank Wedekind
Frank Wedekindin isä Friedrich Wilhelm Wedekind oli paennut vuoden 1849 vallankumousyrityksen jälkeen San Franciscoon ja vaurastunut kiinteistökaupoilla. Hän avioitui siellä Emilie Kammererin kanssa, jonka isä Friedrich Kammerer keksi tulitikun. Puolisot muuttivat Saksaan vuonna 1864 ja asettuivat Hannoveriin. Benjamin Franklin syntyi perheen toisena lapsena, ja hänelle syntyi vielä neljä sisarusta. Heistä veli Donald Wedekind (1871–1908) oli kirjailija ja sisar Erika Wedekind (1868–1944) oopperalaulaja. Antiikin Kreikan tekniikka
Teknologinen edistys oli nopeimmillaan hellenistisellä ajalla. Heron Aleksandrialainen (noin 10–70) kehitti ensimmäisiä höyrykoneita (pyörivän höyryturbiinin), nostureita, dioptra-nimisen suorakulman mittalaitteen, puristimia, suihkulähteen ja monia muita laitteita. Näistä on säilynyt tietoja Heronin omissa kirjoituksissa, kuten "Pneumatiká", jossa kuvataan muun muassa urut ja paloruisku. "Automatopoietike"-teoksessa (suom. 'Automaattinen valmistus') kerrotaan liikkuvista pienoismalleista ja nukeista. "Mekhaniká"-teoksessa kuvataan pylpyröitä, taljajärjestelyjä, vintturia, ruuvia, vipua ja kiilaa. Kreikkalaiset kehittivät jatkuvan sotimisensa myötä monenlaista sotateknologiaa, joista tunnettu on Arkhimedeen keksimä polttopeili. Arkhimedeen koneista tunnetuin on Arkhimedeen ruuvi. Srapnelli
Srapnelli on tykkiaseissa käytetty luodeilla täytetty ammustyyppi, joka on tarkoitettu toimimaan ilmassa lentoratansa loppuvaiheessa sinkoamalla sisältämänsä luodit kohti maalia. Srapnelli on saanut nimensä brittiläisen tykistöupseeri Henry Shrapnelin mukaan, joka aloitti ensimmäisten pallosrapnellien kehittelyn vuonna 1784. Pallosrapnelli oli ulkomuodoltaan identtinen saman aikakauden pallokranaattien kanssa. Tulitikku
Vuonna 1845 Helsinkiin myönnettiin tulitikkutehtaan perustamislupa kauppias M. Kurocshkinille ja vuonna 1846 H. F. Bergmanin Tulitikku-wapriikille, josta vuoden 1852 verotustietojen mukaan oli suurin tehdas, joka valmisti 24 miljoonaa tikkua vuodessa. Vähitellen tulitikkutehtaita perustettiin ympäri maata. Suomalaisittain todella suureksi kasvanut oli Porin tulitikkutehdas, joka perustettiin vuonna 1850 ja joka toimi 137 vuotta vuoteen 1987 saakka. Hudson Maxim
Hudson Maxim (1853–1927) oli yhdysvaltalainen keksijä ja kemisti, jonka kehittämiä räjähteitä käytettiin laajasti ensimmäisessä maailmansodassa. Hänen veljensä Hiram Maxim teki myös aseisiin liittyviä keksintöjä. Shimazu-klaani
Shimazu-suku oli tunnettu lojaaliudestaan sotilaitaan kohtaan erityisesti Sengoku-kaudella. Jotkin perheet määrättiin torjumaan vastarintaa tarkoituksenaan laajentaa Shimazujen valtaa. Shimazut ovat myös kuuluisia siitä, että he olivat ensimmäisiä, jotka käyttivät tuliaseita Japanissa ja aloittivat myös aseiden valmistuksen. Shimazujen taistelutaktiikat olivat hyvin menestyksekkäitä, ja he kukistivat useita itseään suurempia armeijoita erityisesti Kyūshūn valloituksen aikana 1580-luvulla. Heidän taktiikkanaan oli houkutella vihollinen väijytykseen, jonka molemmilla puolilla oli hakapyssyin varustettuja joukkoja. Väijytys synnytti paniikkia ja pakokauhua, minkä jälkeen joukot oli helppo tuhota. Ammus
Ammus voidaan laukaista joko heittoaseen kineettisellä energialla tai tuliaseen kemiallisella energialla. Tuliaseessa ajopanoksen palaessa vapautunutta lämpöä muuttuu kaasumaisten reaktiotuotteiden laajentuessa ammuksen liike-energiaksi. Tuliaseiden ammus-ajopanosyhdistelmät voivat olla joko patruunalaukauksia, joissa ajopanos ja ammus ovat yksi yhdistelmä, tai kartussilaukauksia, joissa ajopanos ja ammus ladataan aseeseen erikseen.
Patruuna tarkoittaa ampumatarvikeyhdistelmää, jossa ammus mahdollisine sytyttimineen, hylsy, ruutipanos ja nalli on liitetty yhdeksi kokonaisuudeksi. Patruuna sisältää yhtenä kokonaisuutena kaikki ammuksen liikkeelle saattamiseen tarvittavat elementit. Lähes kaikki pienikaliiberiset tuliaseet ovat patruunalaukausaseita. Ensimmäiset patruunalaukausaseet, ns. kammiotykit tulivat käyttöön 1400-luvulla. Tutkan historia
Ensimmäisen varsinaisen tutkan rakensi saksalainen Christian Hülsmeyer, joka kehitti telemobiloskoopiksi kutsutun laitteen 1900-luvun alussa. (Patentti myönnettiin vuonna 1904.) Laite oli tarkoitettu käytettäväksi laivoissa. Se lähetti signaalin, josta saatiin kaiku, jos laivan törmäyskurssilla oli este. Jos vastaanotin sai kaiun, se soitti hälytyskelloa. Laitteen kantama oli muutama kilometri. Hülsmeyerin kehittämä tutka perustui kipinävälin tuottamaan laajakaistaiseen radiopulssiin, josta antennin muodostama resonanssipiiri päästi läpi vain halutun kaistan spektristä. Telemobiloskooppi ei kuitenkaan vakuuttanut laivanvarustajia edes onnistuneen demonstraation jälkeen, ilmeisesti koska vastakeksityn radiolennättimen uskottiin takaavan laivaliikenteen turvallisuuden. Hülsmeyer yritti turhaan markkinoida keksintöään myös monille muille tahoille ja katkeroitui lopulta niin, ettei tehnyt tutkan hyväksi enää koskaan mitään. Mustaruutiase
Mustaruutiase on mustaruudilla toimiva, suustaladattava pistooli tai kivääri joita käytettiin tuliaseiden alkuaikoina, ennen patruunan keksimistä. Mustaruutiaseissa mustaruuti ja kuula pujotetaan piipun etupuolelta piippuun, ja sytytetään piipun takaosan pienen reiän kautta, kytevän lunttunarun avulla, piikiven aiheuttamalla kipinällä tai erillisellä nallilla. Vety
Sveitsiläistä, 1500-luvulla elänyttä alkemistia Paracelsusta pidetään ensimmäisenä vedyn havaitsijana. Liuottaessaan rautaa rikkihappoon hän huomasi kehittyvän kaasua, jota hän kuvaili sanoin ”ilmaa nousee ja hajoaa kuin tuuli”. Paracelsus ei ollut varma, mitä oli tuottanut, eikä hän myöskään selvittänyt vedyn ominaisuuksia. Vuonna 1670 englantilainen Robert Boyle tuotti vetyä sekoittamalla rautaviilajauhoa laimeaan suolahappoon ja rikkihappoon. Boyle kuvasi vetyä tulenaraksi kaasuksi, jonka vertaista hän ei ollut koskaan aiemmin havainnut, ja nimitti sitä ”Marsin palavaksi liuokseksi”. Boyle huomasi syntyneen kaasun palavan ainoastaan, jos ilmaa oli saatavilla. Hän myös havaitsi, että palamisessa kului ilmaa ja palamistuotteet painoivat enemmän kuin palaneet aineet. Tuliase
Viime vuosisatojen aikana tuliaseet ovat olleet hallitseva asetyyppi. Uudenaikainen sodankäynti myöhäisestä renessanssista lähtien on nojautunut tuliaseisiin ja vaikuttanut merkittävästi sotahistoriaan ja historiaan yleensä. Błyskawica
Błyskawica () oli konepistooli, jonka puolalainen vastarintaliike Armia Krajowa kehitti vuonna 1943. Aseen suunnitteli puolalainen Wacław Zawrotny. Asetta tuotettiin Puolan vastarintaliikettä varten. Se perustuu löyhästi brittiläiseen Sten-konepistooliin. Asetta käytettiin toisessa maailmansodassa. Błyskawicaa tehtiin noin 700 kappaletta. Kemiallinen ase
Ensimmäinen hermokaasu, tabuuni, kehitettiin vuonna 1936, sariini 1938 ja somaani 1944. Toisen maailmansodan voittajavaltiot jatkoivat, sopimuksista huolimatta hermokaasujen kehittelyä Saksan tietojen pohjalta ja vuonna 1952 Iso-Britannia kehitti VX-kaasun, joka on tähänastisten tietojen mukaan tappavin hermokaasu. Tulitikku
Tehdasmainen tulitikkujen valmistus alkoi Suomessa vuonna 1840, jolloin kuopiolainen kauppias Wasilji Moldakoff aloitti puoliksi kotivalmisteisen, puoliksi tehdasmaisen tulitikkutuotannon. Tämä kauppias tunnetaan myöhemmin Kuopio-Pietari-linjaa liikennöineen Kuopion Höyrylaiva-Yhtiön toimitusjohtajana. Rynnäkkökivääri
Ensimmäinen rynnäkkökivääriä muistuttava ase oli venäläinen Vladimir Fjodorovin suunnittelema "Avtomat Fjodorova". Se käytti japanilaista 6,5 × 50 millimetrin kivääripatruunaa ja sillä pystyi ampumaan myös sarjatulta. Asetta valmistettiin 3200 kpl ja sitä käytettiin vähäisesti ensimmäisessä maailmansodassa. Näiden varhaisten kokeilujen jälkeen rynnäkkökiväärin kehittäminen jäi joksikin aikaa ja kevyen sarjatuliaseen tehtävä jäi konepistoolille. Ase
Aseita on erityyppisiä, kuten lyömäaseet, teräaseet, heittoaseet, ampuma-aseet ja pommit sekä kemialliset ja biologiset aseet. Jotkin aseet kuuluvat ihmiskunnan ikivanhoihin keksintöihin. Katana
Miekkojen taonta omaksuttiin Japaniin kiinalaisilta sepiltä 500-luvulta eaa. Ensimmäiset japanilaiset miekat (ken) olivatkin kiinalaisten miekkojen tapaan suoria ja yksi- tai kaksiteräisiä. Legendan mukaan japanilaisen miekan kehitti seppä nimeltään Amakuni 700 jaa. Samalla hänen kerrotaan myös keksineen taitettavan raudan takomisen, josta japanilaiset sepät ovat kuuluisia. Mannlicher M1901
Mannlicher M1901 on itävalta-unkarilainen puoliautomaattipistooli, jonka suunnitteli asesuunnittelija Ferdinand von Mannlicher. Steyerin asetehdas valmisti ensimmäiset Mannlicherin suunnitelemat pistoolit vuonna 1894. Asetehdas aloitti M1901:n valmistuksen vuonna 1901. Aseen pohjalta on kehitetty vuonna 1905 Mannlicher M1905 -versio, jota käytettiin Argentiinassa nimellä "Modelo 1905". Tekniikan historia
Lentäminen on kiehtonut ihmistä aina. Leonardo da Vinci oli jo hahmotellut lentolaitteita. Ensimmäinen kuumailmapallolennon teki ranskalainen Jean-François Pilâtre de Rozier vuonna 1783. Saksalaiset kehittivät 1900-luvun ensimmäisillä vuosikymmenillä ilmalaivoja, mutta näistä jouduttiin luopumaan muutaman suuremman onnettomuuden jälkeen. 1800-luvulla vielä suhtauduttiin ilmaa raskaampien laitteiden lentämiseen epäluuloisesti. Lentokoneen rakentamisessa massa onkin hyvin ratkaiseva ongelma. Polttomoottori oli ratkaisu riittävän tehokkaaksi voiman lähteeksi, ja sen avulla Wrightin veljekset tekivät 1903 ensimmäisen lentonsa rakentamallaan lentokoneella. Wrightin veljekset kehittivät myös ratkaisun lentokoneen ohjaamiseen ilmassa. Lentämisessä turvallisuus on toinen suuri ongelma, sillä maahan syöksyssä useimmiten matkustajat kuolevat. Ilmailun alkuaikoina tämä kuoleman riski oli myös eräänlainen kiihotin, kun sensaatiolehdet rahoittivat otsikoiden toivossa lentokokeiluja. Ensimmäisen maailmansodan aikana ymmärrettiin, että lentokoneesta on merkittäväksi tiedustelu- ja taisteluvälineeksi. Lentokone kehittyikin sodan aikana huomattavasti ja tämä johti sodan jälkeen lentoliikenteen käynnistymiseen. Merkkipaaluna lentämisen historiassa pidetään Charles Lindberghin vuonna 1927 Atlantin yli tekemää yksinlentoa, joka alkoi muokata asenteita lentoliikenteelle suotuisiksi. Lyhyillä matkoilla 1920-luvun alussa saksalaisilla kokometallisilla Junkers-koneilla pystyttiin kuljettamaan matkustajia ilman tappiota. 1930-luvun tunnettuja liikennelentokoneita ovat Junkers Ju-52 ja Douglas DC3. 1930-luvun lopussa isoja lentoveneitä käytettiin mannerten välisissä lennoissa. AK-47
Seuraavan kierroksen voitti Mihail Kalašnikovin ehdotelma uudeksi aseeksi. Vaikka Kalašnikovia yleensä pidetään aseen keksijänä, AK-47 oli kymmenien ihmisten työn tulos. Kalašnikov myönsi, että aseessa oli piirteitä muun muassa M1 Garandista ja Remington 8:sta, mutta kiisti ulkoasun tulevan Sturmgewehr 44:stä. Ase oli erilainen kuin Kalašnikovin ”ensimmäisen kierroksen” ase AK-46. Zaitsev sanoi jälkeenpäin ehdottaneensa aseen suunnittelua uudelleen ja ampumaradan majuri Ljuti ehdotti monia muutoksia aseeseen. Kalašnikov ja Zaitsev päättivät Simonovin SKS:n ja Sudajevin AS-44:n mallin mukaan tehdä aseensa osista vain löyhästi yhteensopivia, niin että ase kestäisi likaantumista toisin kuin monet venäläisten ja läntisten asesuunnittelijoiden luomat aseet. Vielä tärkeämpää oli se, että AK-47:ssä oli Bulkinin AB-46-ehdotuksen tavoin painava yhdistetty luisti ja kaasumäntä. Niinpä raskaat liikkuvat osat saattoivat kulkea liike-energian voimalla karstoittuneessa likaisessa aseessakin.
Vuonna 1947 esitelty AK-47 ("Avtomat Kalašnikova" malli 1947). hylkäsi perinteisen pitkän kivääripatruunan ja käytti uutta, vuoden 1943 mallia olevaa, muihin silloisiin patruunoihin verrattuna kevyttä 7,62×39 mm:n patruunaa. Tämä patruuna oli otettu jo aiemmin käyttöön Simonovin itselataavassa SKS-kiväärissä. Vaikka patruuna lyheni aiempaan, Mosin-Naganteissa käytettyyn reunakantaiseen 7,62×54R-patruunaan verrattuna huomattavasti, luodin lähtönopeus säilyi tehokkaalla, yli 700 m/s tasolla. Tuohon aikaan ymmärrettiin, että aseen ei tarvitse kantaa pidemmälle kuin sotilas pystyy yleensä taistelutilanteessa tähtäämään.
Asetta työstettiin vielä kilpailun voittamisen jälkeenkin vuonna 1948 suunnittelutoimistoissa ennen massatuotantoa ja paranneltu ase valittiin armeijan vakioaseeksi kesällä 1949. Aseen tarkkuutta ei voitu parantaa.
Lopullisesti AK-47 hyväksyttiin massatuotantoon vuonna 1949. Vaikka Neuvostoliitossa kehitettiinkin AK-47:stä hieman tarkempi ja halvempi Korobov TKB-517, AK-47 jäi vakioaseeksi. Tulilaji
Tulilaji on sotilassana, joka kuvaa erilaisia ampumistapoja. Tulilajien määrittely perustuu epäsuorassa ammunnassa käytettyihin tulittamistapoihin eli tulimuotoihin ja aseen ampumaominaisuuksiin. Käsiaseiden tulilajeja ovat kertatuli ja sarjatuli sekä tykistön ja kranaatinheittimistön tulilajeja kertatuli, vuorotuli ja pikatuli. Kuumailmapallo
Kuumailmapallo on vanhin lentolaite, jolla on onnistuneesti pystytty lentämään. Sen keksijöinä pidetään Montgolfierin veljeksiä. Ensimmäisen miehitetyn kuumailmapallolennon tekivät 21. marraskuuta 1783 Pariisissa Pilâtre de Rozier ja markiisi d’Arlandes. Vuonna 1709 portugalilainen Bartolomeu de Gusmão antoi lentonäytöksen Portugalin kuninkaalle, mahdollisesti kuumailmapallolla. Inkvisitio syytti häntä noituudesta ja hän kuoli maanpaossa Sevillassa. Ajatus siitä, että kuuma ilma nousee ylös, on tunnettu jo ennen Mongolfierin veljeksiäkin. Tibere Cavallo teki kokeita vedyllä puhaltaen ilmaa keveämpää vetyä saippuakupliin muttei onnistunut ratkaisemaan paperin läpäisevyyden ongelmaa. Rikkaan paperitehtailijan pojat Joseph ja Etienne Montgolfier sen sijaan onnistuivat ratkaisemaan pulmat. Samaan aikaan Montgolfierin veljesten kanssa pariisilainen fysiikan professori Charles kehitteli palloa edelleen. Charles keksi ottaa käyttöön painolastin, venttiilin ja lisäsi palloon lisäkkeen alaosaan, jolloin se ei alaosasta avoimena räjähtänyt kuten osa aikaisemmista suljetuista koepalloista. Montgolfierin veljekset ehtivät 10 päivää aikaisemmin, Charles lensi pallollaan 1. joulukuuta. Hänen keksintönsä ensilentoa seurasi jopa 400 000 ihmistä. Kuumailmapallo on yhä samoin varusteltu, lisänä ovat vielä englantilaisen Greenin 1800-luvun alussa kehittelemät laahausköydet. Montgolfierien pallotyyppi jäi pois käytöstä Pilâtre de Rozierin kuoltua pallon räjähdyksessä, kun Englannin kanaalin ylittämisestä kilpailtiin. Teodoliitti
Teodoliitin keksijänä pidetään englantilaista "Leonard Diggesiä", jonka poika julkaisi keksinnön vuonna 1571. Teodoliitin kiikariosan patentoi kuitenkin vasta vuonna 1608 hollantilainen "Hans Lippershey". Sodankäynnin historia
Jalkaväen aseistus kehittyi huimasti 1830-luvulta ensimmäisen maailmansodan loppuun mennessä. Syntyi takaaladattava rihlattu kivääri ja metallihylsy mahdollisti makasiinikiväärin. Useissa maissa siirryttiin suoraan suustaladattavasta musketista moderniin makasiinikivääriin. Jalkaväen tulivoiman kehitys huipentui konekiväärin keksimiseen. Rakettiase
Kiinassa käytettiin bamburunkoon tehtyjä raketteja jo vuonna 1232 mongoleja vastaan. Varhaisten rakettien lentorataa oli vaikea hallita, sillä ainoa lentorataa selvästi vakauttava apu oli yksinkertainen ohjauskeppi. Rakettien ajoaineena käytettiin seitsemänsadan vuoden ajan ruutia, joka antoi muutaman kilometrin pituisen lentoradan.
Korea kehitti Japanin uhkan takia vuoteen 1593 mennessä hwacha-aseen, joka pystyi ampumaan joka 200 metallikärkistä rakettia yhdellä kertaa. Kun Japani hyökkäsi kyseisenä vuonna Koreaan, puolustajilla oli runsaasti näitä rakettiaseita, ja Japani perääntyi. Saman tapainen yllätys odotti brittejä vuonna 1780, kun intialaisen Mysoren kuningaskunnan sotapäällikkö Tipu Sultan hyökkäsi heidän kimppuunsa rautaraketeilla. Intialaisilla oli kuitenkin huonoa onnea, sillä heidän linnakkeensa rakettivarasto räjähti 4. toukokuuta 1799 ja britit saivat sen helposti haltuunsa. Britit ottivat intialaisilta mallia, ja keksijä William Congreve teki sen pohjalta Congreve-raketin. Sillä tulitettiin 8. lokakuuta 1806 Boulognen kaupunkia ja seuraavan vuoden syyskuussa Kööpenhaminaa. Konetuliase
Ensimmäisen konekiväärityyppisen aseen valmisti yhdysvaltalainen Richard J. Gatling vuonna 1861. Ase oli monipiippuinen ja kammesta kiertämällä koneisto latasi uusia patruunoita piippuihin yhden piipun vuorollaan lauetessa. Seuraava askel kehityksessä oli Hiram Maximin vuonna 1883 keksimä Maxim-konekivääri jossa rekyylistä voimansa saava koneisto latasi uuden patruunan automaattisesti toisensa perään. Laivanrakennus
Irlantilainen insinööri Charles A. Parsons kehitti laivakäyttöön sopivan höyryturbiinin. Ensimmäinen turbiinikäyttöinen jahti "Turbinia" oli koekäytössä 1893, mutta ongelmaksi osoittautui potkurien kavitointi hieman ennen täyttä nopeutta 19,5 solmua. Amiraliteetti ei kiinnostunut uudesta koneesta, minkä vuoksi Parsons järjesti mielenosoituksen vuoden 1897 laivastoparaatissa. Turbinia-aluksen potkurijärjestelyä oli parannettu ja nyt se kulki 34 solmua, mikä oli ennennäkemätön nopeus. Parson ajoi aluksellaan ankkurissa olleiden sotalaivojen välistä, jolloin yksi alus lähti seuraamaan joutuen naurunalaiseksi jäätyään huomattavasti jälkeen. Tämän seurauksena rakennettiin ensimmäinen turbiinikäyttöinen hävittäjä "HMS Viper". Höyrykonetta värinättömämpi höyryturbiini tuli käyttöön sota- ja matkustajalaivoissa. "Dreadnought" vuodelta 1906 oli ensimmäinen höyryturbiinilla varustettu taistelulaiva ja se kulki 23 000 hevosvoimalla 21 solmua. Aseistus oli pääasiassa raskasta tykistöä. Torpedovaara teki pitkän matkan tykistötaisteluista välttämättömyyden. Esimerkiksi Tsushiman meritaistelussa venäläiset olivat avanneet torpedovaaran vuoksi tulen 16 km päässä kohteesta. Sodankäynnin historia
Ratsuväki menetti merkitystään, vaikka myös se otti tuliaseet käyttöön. Taistelumenetelmänä oli käytössä karakolli. 1600-luvulla karakolli vaihtui ratsuväen rynnäkköön eli atakkiin. Tykkien merkitys kenttätaistelussa kasvoi. 1750-luvulla Preussin kuningas Fredrik II Suuri kehitti tykistön liikkuvuutta ja loi kokonaan hevosvetoisen tykistön. Tutka
Ensimmäisen varsinaisen tutkan rakensi saksalainen Christian Hülsmeyer, joka kehitti telemobiloskoopiksi kutsutun laitteen 1900-luvun alussa. Ampuma-ase
Ampuma-ase on ase, jota käytetään ampumiseen eli ammuksen, nuolen tai vastaavan saattamiseen nopeaan liikkeeseen. Alkeellisimmillaan ampuma-ase tarkoittaa ritsaa, jousta tai katapulttia ja kehittyneimmillään tuliasetta kuten nykyaikaista konetuliasetta, sinkoa tai tykkiä. Tommi-puukko
Tommi-puukko eli Kainuun puukko on Hyrynsalmella 1800-luvulla kehitetty puukkomalli. Fiskarsin hienotaepajan johtajan englantilaisen Thomas (Tommi) Woodwardin oppipoika Kalle Keränen kehitti mallin vuoden 1868 jälkeen. Kerästä alettiin Woodwardin mukaan nimittää Tommiksi ja hänen valmistamiaan puukkoja Tommi-puukoiksi. Puukon tekotapa säilyi Kerästen suvun salaisuutena aina 1930-luvulle saakka, jolloin puukkoja alettiin jäljitellä ensin Hyrynsalmella ja sitten muualla Kainuussa. Maxim m/1910
Hiram Maxim kävi esittelemässä keksintöään Venäjällä vuonna 1887, mutta laihoin tuloksin, kun keisarilliselle laivastolle tilattiin ainoastaan 12 konekivääriä. Vasta vuosia myöhemmin (lähteestä riippuen 1895, 1899 tai 1901) Venäjän keisarillinen armeija tilasi ensimmäiset konekiväärit brittiläiseltä Maxim-Nordenfelt- ja saksalaiselta DWM-asetehtaalta (Deutsche Waffen- und Munitionsfabrik). Aseita käytettiin Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904–1905. Tulan asetehdas aloitti tämän jälkeen Maximien valmistuksen Venäjällä vuonna 1905. Tykki
Maailman ensimmäiset tykit olivat höyryllä toimivia, jotka Arkhimedes todennäköisesti keksi. Myös antiikin roomalaisilla oli höyrytykkejä. Kivääri
Toisen maailmansodan aikana saksalaiset kehittivät rynnäkkökiväärin, jossa yhdistettiin konepistoolin ja sotilaskiväärin ominaisuuksia. Lopputuloksena oli entisiä sotilaskivääreitä pienempikaliiperisia sarjatuliaseita, joissa oli kuitenkin useimpiin taistelutehtäviin riittävä teho ja kantama. Lisäksi niissä on valitsin kerta- tai sarjatulelle.
Nykyään useimmat uudenaikaiset armeijat käyttävät sotilaiden pääaseena rynnäkkökivääriä. Yksittäislaukauksia ampuvia kivääreitä käytetään erityistehtävissä. Ne on tällöin varustettu joko kiikaritähtäimellä tai muulla erikoistähtäimellä.
Sarjatulta ampumaan pystyviä kivääreitä on edelleen armeijoiden pääaseena. Erotuksena rynnäkkökivääriin näistä käytetään nimitystä taistelukivääri ja ne käyttävät usein samaa standardia, täysitehoista patruunaa kuin ko. armeijan yksittäislaukauksia ampuvat kiväärit. Sturmgewehr 44
Sturmgewehr 44 (StG44, MP43, MP44) on Hugo Schmeisserin suunnittelema rynnäkkökivääri, joka sai Adolf Hitlerin käskystä 6. huhtikuuta 1944 nimen MP44 ja samaisen vuoden heinäkuussa siitä tuli Sturmgewehr 44 (rynnäkkökivääri), StG44, ja maailman ensimmäinen varsinainen rynnäkkökivääri. Ilmataisteluohjus
Ensimmäiset ilmataisteluohjukset olivat ensimmäisessä maailmansodassa kehitettyjä ilmasta ilmaan-raketteja jotka muistuttivat muodoltaan ilotulitusraketteja. Toisen maailmansodan loppupuolella natsi-Saksassa kehitettiin ensimmäinen varsinainen ilmataisteluohjus, RK344-ohjus joka tunnisti maalinsa (yleensä B-17-pommikoneet) äänen perusteella. Näitä ohjuksia ei sittemmin käytetty toisessa maailmansodassa. Ensimmäinen liittoutuneiden tekemä ilmataisteluohjus oli vuonna 1946 käyttöönotettu yhdysvaltalainen AIM-4 Falcon. Isaac de Rivaz
François Isaac de Rivaz (19. joulukuuta 1752 Pariisi – 30. heinäkuuta 1828 Sion) oli sveitsiläinen keksijä, joka kehitti ja rakensi maailman ensimmäisen polttomoottorin vuonna 1806. Moottorin polttoaineena oli vety- ja happikaasujen sekoitus. Vuotta myöhemmin, 1807, Isaac de Rivaz rakensi moottorinsa liikutettavaksi maailman ensimmäisen polttomoottorikäyttöisen auton. Jo ennen polttomoottorin keksimistä Rivaz oli 1700-luvun lopulla rakentanut onnistuneesti useita höyrykäyttöisiä ajoneuvoja. Vilho Nenonen
Päämaja perusti tykistön upseerien jatkokoulutusta varten 2. helmikuuta 1943 Suvi-Kumsan Ampumakoulun Karhumäen lähelle. Koulun opettaja, silloinen majuri, myöhempi everstiluutnantti Unto Petäjä (s. 30. heinäkuuta 1908 Tampereella, k. 5. heinäkuuta 1994 Helsingissä) kehitti tuliasemille erityisen korjausmuuntimen. Sen avulla tulenjohtaja pystyi johtamaan tarvittaessa useiden kymmenien tuliyksiköiden tulta tietämättä itse niiden sijaintia. Menetelmällä tulta voi johtaa kuka tahansa, jolla oli kompassi ja viestiyhteys tykistökomentajan komentopaikalle. Tulium
Ruotsalainen kemisti Per Teodor Cleve löysi tuliumin vuonna 1879 etsimällä epäpuhtauksia muiden harvinaisten maametallien oksideista. Cleve poisti ensin kaikki tunnetut epäpuhtaudet erbiumista (erbiumoksidina ErO, jota sisältävää maalajia kutsuttiin myös nimellä "erbia") ja lisäkäsittelyn jälkeen sai eristettyä kaksi uutta ainetta, ruskean ja vihreän. Ruskea aine oli holmiumin ja vihreä tuliumin oksidi. Cleve nimitti oksidimuotoiset aineet holmiaksi ja thuliaksi. Thulia sai nimensä Thulesta, muinaisesta roomalaisesta nimestä myyttiselle pohjoiselle maalle. Ruuti
Varsinainen ruuti keksittiin Kiinassa 800-luvulla (Tang-dynastia). Aseissa sitä alettiin käyttää noin sata vuotta myöhemmin. 1100-luvulla ruutia käytettiin ampumaan bambuputkista tehtyjä raketteja vihollista kohti. Ensimmäinen metallinen tykki rakennettiin todennäköisesti 1200-luvun puolivälissä. Tulitikku
Kreugerin omistama yritys Svenska Tändsticks Aktiebolaget houkutteli Suomen hallituksen määräämään tulitikuille valmisteveron vuonna 1922. Kuopiolainen kauppaneuvos Lauri Hallman arveli veroa väliaikaiseksi; mutta kun niin ei käynyt, hän poltti Kalla­veden autiolla saarella yhtiönsä Oy Savon varastoimat 4 700 laatikollista tulitikkuja. Kalliot pamahtelivat, järven vesi kiehui ja liekit nousivat kymmenien metrien korkeuteen, kertovat aikalaiset tapahtumasta. Nallilukko
Nallilukon kehitti metsästystä harrastanut skotlantilainen pastori Alexander Forsyth. Hän huomasi, että liipasimen vedon ja aseen laukeamisen välinen viive (lukkoaika) antoi riistalle aikaa paeta, etenkin, kun ruuti piilukon sankkipannussa syttyy välähtäen ja pölläyttäen sankan savun hetkeä ennen panoksen syttymistä. Forsyth kehitti noin vuonna 1805 uudenlaisen lukon, jossa iskuvasara iski pieneen räjähdyselohopeaa sisältävään säiliöön. Tulimaa
Ensimmäisenä eurooppalaisena Tulimaan näki portugalilainen Fernão de Magalhães marraskuussa 1520 purjehtiessaan laivastoineen Magalhãesinsalmen läpi. Intiaanit polttivat saaren rannoilla merkkitulia varoittaakseen naapureitaan oudosta laivasta. Magalhães nimesi saaren Tulimaaksi intiaanien nuotioiden mukaan. Hänen retkikuntansa ei kuitenkaan astunut Tulimaan maaperälle. Tämän jälkeen Magalhãesinsalmea käyttivät sekä espanjalaiset, englantilaiset että hollantilaiset laivastot, kartoittaen vesireittejä pääasiassa sotilaallisissa ja kaupallisissa tarkoituksissa. Tykki
1800-luvulla saksalainen Alfred Krupp valmisti ensimmäisenä yhdestä osasta tehdyn terästykin 1815 ja takaaladattavan tykin 1851. Ensimmäinen hyvä, toimiva takaaladattava tykki otettiin käyttöön Preussin armeijassa 1864. Se oli ylivoimainen aikaisempiin verrattuna. 1867 Venäjä seurasi perässä ja 1870- ja 1880-luvulla muu Eurooppa. Tällaisen tykin mukana tykistön kantama parani ja omien joukkojen takaa ammuttava epäsuora tuli syntyi. 1800-luvun lopulla kehitettiin myös erilaisia rekyylinvaimennusratkaisuja (hidastin ja palautin). Aluksi kierrejousiratkaisulla ja myöhemmin hydraulisesti toimivia: näin ampuvan tykin rekyyli liikutti ainoastaan putkea. Samalla otettiin käyttöön savuton ruuti ja ammuksiksi vakiintuivat sylinterin muotoiset, mekaanisilla sytyttimillä varustetut kranaatit.
Ensimmäisessä maailmansodassa saksalaisilla oli 210 mm:n kanuuna, jolla he ampuivat Pariisia 150 km:n päästä, sekä 420 mm:n järeä haupitsi, Paksu-Bertta, jonka kranaatti painoi lähes 1 000 kg. Konekivääri
Ensimmäisen konekiväärityyppisen aseen rakensi yhdysvaltalainen Richard J. Gatling vuonna 1861. Hän hyödynsi uusia pronssihylsyisiä ammuksia, jotka mahdollistivat aseen automaattisen lataamisen. Gatlingin konekiväärissä oli 6–10 lukollisen piipun ryhmä. Kun piipustoa pyöritettiin kammesta vääntämällä, kukin piippu latasi ja ampui luodin joka kierroksella. Gatling uskoi aseensa olevan niin tehokas, että se poistaisi suurten armeijoiden tarpeen ja siten vähentäisi sodassa kuolleiden määrää. Gatling-tyyppisessä aseessa ei tarvita jäähdytystä, koska kukin piippu ampuu vuorollaan, jolloin lämpöä syntyy vähemmän ja koska pyörivän liikkeen ilmavirta jäähdyttää piippuja. Tuliase
Tuliase on ase, joka ampuu palamisreaktiosta syntyvien kaasujen avulla suurinopeuksisia luoteja tai kranaatteja. Yleensä tuliaseissa käytetään ruutia nopean palamisreaktion aikaansaamiseksi. Vanhemmissa aseissa käytettiin rikistä, hiilestä ja salpietarista valmistettua "mustaa ruutia" ja uudemmissa tehokkaampaa "savutonta ruutia" eli "selluloosanitraattia", jota on käytetty tuliaseissa jo 1800-luvun lopulta lähtien. Pistooli
Ensimmäiset pistoolit tulivat käyttöön viimeistään 1300-luvulla. Uudella ajalla pistooleista tuli pääasiassa ratsuväen aseita. 1520-luvulta eteenpäin ritarit alkoivat luopua peitsen käytöstä ja alkoivat aseistautua pistooleilla; pistoolilla kykeni ampumaan ennen rynnäkköä. 1500-luvun puolestavälistä alkaen syntyi ensimmäinen tuliasein varustautunut ratsuväen tyyppi, kyrassieerit. Kyrassieerit eivät, toisin kuin ritarit, rynnäköineet lähitaisteluun vihollista vastaan, vaan ampuivat etäisyyden päästä palatakseen lataamaan (karakolointi). Hakkapeliittojen aseistuksena oli kaksi pistoolia ja miekka, ja he rynnäköivät ritarien tavoin kiitolaukkaa päin vihollista ja ampuen pistoolinsa tyhjiksi aivan lähietäisyydeltä lataamatta niitä uudelleen ennen rynnäkön jatkamista teräasein. Aselupa
Ampuma-aseista säädettiin ensimmäisen kerran vuonna 1903 väliaikaisella "asetuksella ampuma-aseitten ja ampumatarpeiden kuin myöskin räjähdysaineitten myymisestä ja säilyttämisestä sekä maaliinampumisratojen perustamisesta", jonka ensimmäisessä pykälässä määrättiin seuraava:
"Rihlattujen pianampuvain (makasiini- y.m.s.) kiväärien sekä niihin kuuluvain patruunien säilyttäminen, ilman erityistä lupatodistusta Kuvernööriltä, on kielletty."
Asetuksen kolmannessa pykälässä määrättiin lisäksi seuraavaa: "Ampuma-aseista ja ampumatarpeista saadaan rihlattuja pianampuvia (makasiini- y.m.s.) kivääriä, niihin kuuluvia patruuneja sekä dynamiittia myydä ainoastaan henkilöille, jotka esiinnäyttävät ostajan nimelle asetetun lupatodistuksen Kuvernööriltä sellaisten tavarain ostamiseen, eikä kauppa saa käsittää suurempaa määrää kuin minkä lupatodistus osottaa." Asetuksessa ei annettu hakijalle mitään lupaehtoja eikä käyttötarkoituksia. Asetuksessa säädeltiin myös ampuma-aseiden ja räjähteiden kauppaa, sekä ampumaratojen perustamista. Asetus ei koskenut sotilashenkilöitä eikä virkamiehiä jotka säännösten nojalla tarvitsivat ampuma-aseita. Se säädettiin Suomen kenraalikuvernöörin, Nikolai Bobrikovin, ehdotuksesta ja oli voimassa "asetuksen toimenpiteistä valtiollisen järjestyksen ja yleisen rauhan säilyttämiseksi Suomessa" voimassaoloajan, eli kolme vuotta vuoteen 1906. Tulitikku
Jo ennen kuin valkoisen fosforin vaarallisuudesta oli syntynyt kohua, ruotsalainen kemian professori Gustaf Erik Pasch oli kehitellyt vuonna 1844 sellaiset tulitikut, joissa syttymiseen tarvittavat kemikaalit oli jaettu tikun päähän ja säilytyslaatikon kyljen raapaisupintaan. Lähes nykymuotoiset tikut syntyivät, kun ruotsalaisveljekset Johan Edvard Lundström ja Carl Frans Lundström viimeistelivät keksinnön ja aloittivat punaista fosforia käyttäen tikkujen teollisen tuotannon vuonna 1847 Ruotsissa Jönköpingissä. Jousi (ase)
Jousi on keksitty todennäköisesti 20 000–50 000 vuotta sitten, ja se on levinnyt jo varhain lähes kaikkialle maailmaan (Amerikan mantereella jousen käyttöönotto on vallitsevan näkemyksen mukaan tapahtunut suhteellisen myöhään, vasta noin tuhat vuotta sitten, ja Australian mantereella jousta ei tiettävästi ole koskaan tunnettu). Sodankäynnin historia
Ensimmäiset tykit asennettiin laivoihin jo 1300-luvulla, mutta käänteen suuriin sotalaivoihin teki tykkiportin keksiminen noin vuoden 1500 paikkeilla. Syntyi suuri linjalaiva, jossa oli useampia tykkikansia. Purjeilla varustettu suuri puinen sotalaiva hallitsi maailmanmeriä 1800-luvun puoleen väliin asti. Siitä teki vanhanaikaisen 1837 käyttöön otettu ranskalaisen Henri Joseph Paixhansin keksimä tykinammus, joka läpäisi puisen laivan laidan ja räjähti sisällä. Vastatoimena aloitettiin laivojen panssarointi. 1800-luvulla höyryvoima ja potkuri yleistyivät sotalaivoissa. Laivatykistö kehittyi: 1900-luvun vaihteessa kantama oli 6 kilometriä, ensimmäisessä maailmansodassa 15 kilometriä ja toisessa maailmansodassa 30 kilometriä. Vuonna 1906 valmistui Britannian "Dreadnought", jonka mukaan nimettiin vastaavien taistelulaivojen koko luokka. 1860 keksittiin itsekulkeva torpedo. Sukellusvene kehitettiin käytännölliseksi 1890-luvun lopulla. Merimiinat kehittyivät merkittäväksi aseeksi ensimmäiseen maailmansotaan mennessä. Gustaf Erik Pasch
Pasch sai Kuninkaallisen tiedeakatemian professorin arvonimen 1823. Hän onnistui vuonna 1844 valmistamaan tulitikkuja ilman vaarallista fosforia. Pasch oli jo menettänyt patentin keksintöönsä, ja sitä paranteli Johan Edvard Lundström, joka kehitti tulitikkujen valmistuksen käsityöstä teolliseksi toiminnaksi. Höyryturbiini
Höyryturbiini nykyaikaisessa muodossaan on irlantilaisen insinöörin Charles A. Parsonsin keksintö vuodelta 1884. Hän rakensi ensimmäisen höyryturbiinin, joka menestyi kaupallisesti ja joka mullisti merisodankäynnin ja mahdollisti entistä nopeampien ja suurempien sotalaivojen rakentamisen. Parsons sai keksinnölleen julkisuutta vuonna 1897, kun hänen rakentamansa pienikokoinen "Turbinia"-alus osallistui kuningatar Viktorian hallitsijakauden 60-vuotisjuhlan laivastokatselmukseen kymmentuhantisen katsojajoukon edessä. E. Remington and Sons
E. Remington and Sons (1816–1896) oli yhdysvaltalainen tuliaseiden ja kirjoituskoneiden valmistaja. Yrityksen perusti 1816 Eliphalet Remington Ilioniin New Yorkiin, ja 1. maaliskuuta 1873 tehtaassa aloitettiin ensimmäisen kaupallisen kirjoituskoneen valmistus. Ase
Käsitys ihmisen varhaisimmista aseista perustuu lähinnä arkeologisiin löytöihin. Kun säilyneiden esineiden löytyminen on sattumanvaraista, on nykyinen tietämys syntynyt vähitellen ja sykäyksittäin. Arkeologisten löytöjen valmistusajankohdan määrittely riippuu ajoitusmenetelmien kehityksestä. Näistä syistä voi käsitys aseiden historiasta tulevaisuudessakin melkoisesti muuttua. Sotavasara
Sotavasara kehitettiin 1300- ja 1400-luvuilla taistelukentillä yleistyneitä metallisia haarniskoja vastaan. Aikaisemmin yleiset miekat olivat käyttökelvottomia panssaria vastaan, mutta varsinkin pitkävartisella sotavasaralla voitiin lyödä voimakkaita iskuja myös ratsujen selkään ja aiheuttaa vammoja läpäisemättä itse panssaria. Myös tätä ennen on erilaisia taistelu- ja statusvasaroja esiintynyt, esimerkiksi nuorakeraamisen kulttuurin vasarakirveet ja eräät myöhemmät metallivasarat. Kyūdō
Jousen käyttö sota-aseena alkoi hiipua ensimmäisten eurooppalaisten saavuttua Japaniin 1542. He näet opettivat paikalliselle "Daimyolle" miten valmistaa lunttulukkokiväärejä. Jousi kuitenkin sinnitteli pitkään lunttulukkoisen musketin rinnalla, sillä se oli ulottuvampi, tarkempi ja ennen kaikkea 30–40 kertaa nopeampi kuin suustaladattava kivääri. Suurin osa samuraista inhosi tuliasetta, koska sen käyttö ei vaatinut samanlaista harjoittelua kuin jousen. Kun Oda Nobunagan pääasiassa maanviljelijöistä koostunut, mutta musketein aseistettu armeija hävitti samuraiden perinteisen jousiratsuväen yhdessä suuressa taistelussa vuonna 1575 oli jousen aika sota-aseena kutakuinkin ohi.
"Tokugawa-kaudella" (1603–1868) Japani oli sisäänpäin kääntynyt, tiukan hierarkkisesti johdettu kastiyhteiskunta, jossa samurait olivat ylimmällä tasolla. Maassa vallitsi pitkään rauha. Samurait jäivät työttömiksi ja monet vaihtoivat yhteiskuntaluokkaa. Toiset rupesivat kauppiaksi, toiset maanviljelijöiksi jne. Jotkut samurait ajattelivat, että kunhan he kehittävät taitonsa huippuunsa, he saisivat töitä omalta alaltaan. Ehkä tunnetuin viimemainituista oli Miyamoto Musashi. Perinteisiä sotilaallisia taitoja arvostettiin kuitenkin edelleen. Tässä vaiheessa jousiammunta muuttui pakollisesta ”vapaaehtoiseksi” taidoksi, osittain hovipiireissä harjoitetuksi seremonialliseksi ammunnaksi, osin erilaisiksi kilpailuiksi. Se levisi myös sotilasluokan ulkopuolelle. Samuraihin vaikutti yksinkertaisen suorasukaisella filosofiallaan ja pyrkimyksellään mielenhallintaan alkuaan kiinalaisten munkkien välityksellä saatu "zen-buddhalaisuus". Aiemmin jousiammuntaa oli kutsuttu "kyūjutsuksi", jousitaidoksi, mutta munkkien toimiminen jopa sotilastaitojen opettajina vaikutti uuden käsitteen, kyūdōn, syntyyn.
"Meiji-kauden" (1868–1912) alun uudistuksissa, joihin vaikuttivat olennaisesti Japanin avautuminen ulkomaailmalle, samurait menettivät asemansa. Koska kansa (ei samurait) inhosi kaikkea, mikä liittyi feodali-aikaan, myös taistelulajien opetus ja arvostus romahti. Niin kävi tietenkin myös kyūdōlle. Honda Toshizane, (1836-1917), Tokion keisarillisen yliopiston kyūdōn opettaja, yhdisti sotilas- ja seremonialliset ampumatyylit luoden hybridin, jota kutsutaan "Honda-ryūksi". Tämä edesauttoi jousiammunan hengissä pysymistä. Vuonna 1896 joukko vanhoja kyūdō-mestareita kokoontui yhteen pelastaakseen perinteisen jousiammunnan. Muista "budō-lajeista" opittiin, että olisi hyvä organisoitua ja perustaa kansallinen liitto. Kesti kuitenkin vuoteen 1933 ennen kuin saatiin perustettua ensimmäinen kyūdō-liitto. Se hajosi jo seuraavana vuonna. Nykyinen katto-organisaatio "Zen Nihon Kyūdō Renmei" perustettiin v. 1949. Vuonna 1953 julkaistu säännöstö "kyūdō kyōhon" määrää, miten esimerkiksi kilpailuissa tai vyökokeissa eri koulukuntien ampujat voivat ampua yhdessä yhteismitallisesti. Polttopullo
Polttopullo keksittiin Espanjan muukalaislegioonassa syksyllä 1936, jolloin sitä alettiin käyttää panssarintorjunta-aseena Madridin lähellä Espanjan sisällissodassa. Kuitenkin suomalaisen, varsinaisen Molotovin cocktailin kehitti vähän ennen talvisotaa Korian varuskunnassa kapteeni Kuittinen. Musketti
Muskettien esimuotoja kehitettiin jo 1300-luvulta lähtien. Varhaisin musketti, hakapyssy, laukaistiin palavan luntun avulla. 1600-luvulla piilukko syrjäytti lunttulukon. Musketeista tuli vanhentuneita 1800-luvun puolessa välissä takaaladattavien kivääreiden yleistymisen myötä. Tyypillinen musketin kaliiperi oli 0,50 ja 0,70 tuuman välillä. Pyhän Yrjön miekka
Ensimmäiset "kultaiset miekat" luovutettiin keisarinna Katariina II hallituskaudella. Keisari Aleksanteri I antoi syyskuussa 1807 asetuksen Kultaisesta aseesta (ns. Kultamiekka). Vuonna 1855 määrättiin, että kultamiekkaan tuli kiinnittää Yrjön ritarikunnan nauhassa oleva tupsu. Vuonna 1913 määrättiin vielä lisäksi, että miekan ponteen oli kiinnitettävä pienoiskoossa Yrjön risti. Suomen sotahistoria
Suomessa ruvettiin jo keskiajalla käyttämään tuliaseita, joista ensimmäisinä käyttöön otettiin tykit. Vanhin Suomesta tavattu tykki on mahdollisesti myöhemmin maahan tuotu 1300-luvun loppupuolen mallinen ase. Energia-ase
Nikola Tesla sanoi kehittäneensä "televoima"-aseen. Tämä ase pystyi "lähettämään keskitettyjä hiukkassäteitä ilman halki tuhoten 10 000 pommikoneen laivueita ja miljoonien armeijoita 250 mailin päästä". Hän tarjosi asetta Yhdysvaltain puolustusministeriölle ja muutamille Euroopan maille tuloksetta. Erilaisia salaliittoteorioita kehiteltiin. Tšehovin ase
Tšehovin ase on fiktiossa, kuten kirjallisuudessa, televisiosarjoissa tai elokuvissa käytetty tekniikka, missä tarinan varhaisessa vaiheessa esitellään näennäisesti merkityksetön asia, joka tarinan edetessä nousee merkittävään asemaan juonen kannalta. Termi on nimetty venäläisen näytelmäkirjailija Anton Tšehovin mukaan, joka mainitsee siitä useita variantteja kirjeissään. Tšehov itse käytti sitä näytelmässään "Vanja-eno": siinä pistooli esitellään tarinan alussa jokseenkin puolihuolimattomasti, mutta tarinan loppua kohti siitä tulee tärkeä osa juonta, kun Vanja-eno aikoo raivonpuuskassaan ampua sillä itsensä. Ballistiikka
Ensimmäinen ammusten liikkumisia tutkinut ihminen oli Tartaglia, joka tuli 1500-luvulla tunnetuksi teoriallaan, että suurin teoreettinen kantama saadaan 45° kulmalla ammuttaessa. Tätä on myöhemmin tarkennettu ilmanvastuksella, jonka vaikutuksesta käytännössä paras kantama saavutetaan 43–44° kulmilla. Galileo Galilei osoitti 2. kesäkuuta 1638, että ammus etenee ilmattomassa huoneessa niin sanotun "ideaalisen ballistisen kaaren" paraabelin mukaan ja siihen vaikuttaa vain maan vetovoima. Jos maan vetovoimaa ei kohdistu ammukseen ollenkaan, sen "lentorata" on suora. Pistooli
Borchardtin ensimmäinen pistooli oli varsin kömpelö kellonjousta muistuttavine palautusjousineen. Georg Luger kehitti pistoolia edelleen ja näin syntyi Parabellum P08, jota valmistettiin vuosisadan vaihteesta vuoteen 1942. Toisen vanhimmista automaattipistooleista suunnitteli Mauserin tehdas. Mauser C96 oli rakenteeltaan poikkeava siitä, että kymmenen patruunan patruunasiteellä ladattava lipas oli sijoitettu liipaisinkaaren etupuolelle. Trebuchet
Trebuchet'n kaltainen heittokone lienee alun perin keksitty 800-luvulla Kiinassa, mutta vastapainon sijaan käyttövoimana on ollut 50-100 miestä, jotka kukin ovat vetäneet vipuvarteen kiinnitetyistä köysistä. Ensimmäinen kirjallinen kuvaus todellisesta vastapainolla toimivasta trebuchet'sta on Nikean piirityksestä vuodelta 1097, ja sen keksijäksi mainitaan Bysantin keisari Aleksios I Komnenos. Hänen innovaationsa oli korvata ihmisvoima vastapainolla; näin linkovarrelle ja ammukselle saatiin suurempi kiihtyvyys. Seuraava maininta on vuodelta 1124 Tyroksesta; ristiretkeläiset käyttivät vastapainokatapultteja piirittäessään kaupunkia. Kivikausi
Keihäänheitin eli "atlatl" levisi Eurooppaan 17 000–15 000 vuotta sitten, Afrikassa se oli keksitty noin 25 000 vuotta sitten. Jousi ja nuoli keksittiin 12 000 vuotta sitten. Jään sulaessa suuret riistaeläimet kuten mammutit, kävivät harvinaisemmiksi ja noin 15 000 vuotta sitten mennessä kalastuksen (koukuilla ja verkoilla) ja kasvien keräilyn merkitys lisääntyi. Samaan aikaan Euroopassa jäätikkö alkoi sulaa yhä nopeammin. Jääkauden myöhäispaleoliittisen ajan ihmistä pidetään etevänä. Tuon ajan kiviesineet on tehty mestarillisella taidolla. Kemiallinen ase
Ensimmäisen maailmansodan tuloksena kehitettiin fosgeeni, sinappikaasu, kloropikriini ja syanidikaasu. Ranska käytti ensimmäisenä fosgeenia vuonna 1915. Tämä kaasu oli klooria vaikeampi havaita, sillä se oli väritöntä ja hajultaan neutraalimpaa, mikä teki siitä tehokkaamman taistelukaasun. Samalla se oli klooria tappavampi, vaikka aika altistuksesta ensioireisiin saattoikin olla yli 24 tuntia. Sinappikaasu taas oli saksalaisten vuonna 1917 kehittämä kaasu, joka ei välttämättä ollut kaikista kaasuista tappavin, mutta sai pahan maineensa muun muassa pitkän vaikutusaikansa johdosta. Ilmaa painavampi sinappikaasu kun saattoi pysyä maassa jopa viikkoja tai kuukausia sääoloista riippuen. Altistuneilla myös kivuliaat oireet – esim. ihorakkulat, näkövauriot, oksentelu, sisäinen ja ulkoinen verenvuoto – kestivät pitkään. Samoin kuolettavasti sinappikaasulle altistuneet saattoivat kärsiä jopa neljästä viiteen viikkoa ennen kuolemaa. Pieni tulitikkutyttö
Pieni tulitikkutyttö () on tanskalaisen H. C. Andersenin kirjoittama satu, joka kertoo köyhän perheen tytöstä myymässä tulitikkuja kadulla talvella. Satu julkaistiin ensi kerran vuonna 1845, ja siitä on tehty useita animaatioelokuvia sekä televisio-ohjelmia. Alfred Krupp
Vuonna 1841 Alfred sai keksinnöstään rahaa tehtaan laajentamiseen ja valuteräksen käyttöön. Vuonna 1847 hän teki ensimmäisen tykkinsä valuteräksestä. Lontoon maailmannäyttelyssä 1851 hän esitteli 6 paunan (2,7 kg) kokonaan valuteräksestä tehdyn tykin ja virheettömän 2 000 paunan (907 kg) teräsvalun, painoltaan yli kaksinkertaisen mihinkään aikaisempaan nähden.
Kruppin näyttely oli sensaatio insinöörien keskuudessa ja Essenin tehtaista tuli kuuluisa. Vuoden 1851 toinen keksintö, rautatiepyörien tekoa koskeva, tuotti myös voittoa, minkä Alfred sijoitti tehtaan laajentamiseen ja varustamiseen sekä takaaladattavan valuteräksisen tykin kehittämiseen. Alfred uskoi takaaladattavien tykkien ylivoimaan suustaladattaviin nähden, sillä hänen mielestään ne lisäsivät tulen tarkkuutta- ja nopeutta. Näkemys tuli Saksassa yleisesti hyväksytyksi vasta Ranskan–Preussin sodan jälkeen. Teräase
Teräaseet ovat terällä varustettuja metsästys- tai lähitaisteluaseita, joilla voidaan tuottaa lävistäviä tai leikkaavia vammoja. Teräaseita on käytetty metsästykseen ja sodankäyntiin jo kivikaudella. Metallien keksimisen jälkeen teräaseita alettiin valmistaa pronssista, raudasta ja teräksestä. Perinteisiä teräaseita olivat muun muassa tikari, miekka ja keihäs. Tuliase
Tuliaseille on olemassa kaksi eri perustyyppiä: käsiaseet ja tykit. Käsiaseet ovat ihmisen kannettavissa olevia aseita, kun taas tykit ovat lavettiasenteisia tuliaseita, joiden kaliiperi on suurempi kuin 20 mm. Käsiaseissa ja vanhoissa kanuunoissa ammus oli yleensä luoti tai kanuunankuula, joka ammutaan matkaan ruudin avulla, mutta joka ei sisällä räjähdysainetta. Uudenaikaisessa tykistössä (1700-luvun lopulta alkaen) ammutaan kranaatteja, jotka räjähtävät joko osuessaan kohteeseensa tai ilmassa etukäteen säädetyn lentoajan kuluttua – jälkimmäiset jakaantuvat "ilmatorjuntakranaatteihin" ja "shrapnelleihin". Ruuti
Ensimmäinen eurooppalainen ruutiresepti on peräisin Roger Baconilta 1250. Hän esittelee myöhemmin lukuisia erilaisia ruutireseptejä toisessa kirjassaan. Ruudin käytön ampuma-aseissa teki perimätiedon mukaan tunnetuksi 1300-luvulla elänyt saksalainen Berthold Schwarz. Ei kuitenkaan ole varma, onko hän todellinen historiallinen henkilö. Tulitikku
Helppokäyttöisten raapaisutikkujen suosio kasvoi ja hinta halpeni, mutta tikut haisivat pahalle ja sytytetyistä tikuista kipinät sinkoilivat ympäriinsä. Hajuhaittaan löytyi ratkaisu, kun valmistuksessa alettiin käyttää valkoista fosforia, ja tällöin myös tikut syttyivät helpommin. Fosfori­tuli­tikkujen kaupallinen valmistus alkoi vuonna 1832. Fosfori oli keksitty jo 1600-luvulla, kun saksalainen alkemisti yritti valmistaa kultaa haihduttamalla virtsaa. Valkoisesta fosforista tehdyt tulitikut piti syttymisherkkyyden takia säilyttää pehmustetussa, ilmatiiviissä rasiassa. Ensimmäinen maailmansota
Suurimmat tappiot eivät kuitenkaan aiheutuneet konekiväärien luotisuihkuista, vaan tykistön tulesta. Tähän seikkaan oli kaksi merkittävää tekijää, joista ensimmäinen oli aivan 1800-luvun lopussa kehitettyjen joustolavettisten tykkien käyttöönotto. Nyt tykkiä ei tarvinnut enää suunnata jokaisen laukauksen jälkeen erikseen, mikä johti tulinopeuden ja tulen tehon moninkertaistumiseen. Toinen olennainen tykistön tehokkuuteen vaikuttanut seikka oli buurisodissa kehitetty epäsuora ammunta. Kenttätykit voitiin nyt sijoittaa taemmas omasta etulinjasta, jolloin tulenjohtaja yksinomaan saattoi tähystää maalia ja käskeä tarvittavat tulen korjaukset. Suurtaisteluita edeltäneissä tykistön tulivalmisteluissa, sekä itse taisteluiden kestäessä saatettiin ampua miljoonittain tykinkranaatteja. Pyynikin tulitikkutehdas
Tehtaan perusti 1856 kauppias Akseli Selim Laurén ja se oli Tampereen toinen tulitikkutehdas. Kaupungin ensimmäisen tulitikkutehtaan oli perustanut 1852 kauppias Henrik Eliander (1815–1892) Näsijärven rannalla sijainneen savipiipputehtaansa yhteyteen. Pyynikin tehtaan vuosituotanto nousi nopeasti kolmeen miljoonaan rasiaan ja työntekijöitä oli enimmillään nelisenkymmentä suurimman osan ollessa lapsia. Tulitikkujen valmistuksessa käytetty fosfori aiheutti työntekijöille erilaisia luusairauksia sekä kasvoihin ylä- tai alaleuan kuolioita. Myrkyllisen valkoisen fosforin käyttö tulitikuissa kiellettiin Suomessa 1872. Tulitikkuaskien valmistusta tehtiin myös käsityönä työläisten kodeissa koska askien valmistukseen ei ollut vielä kehitetty koneita. Charles Goodyear
Charles Goodyear (29. joulukuuta 1800 – 1. heinäkuuta 1860) oli ensimmäinen amerikkalainen, joka vulkanoi kumia. Hän keksi tämän prosessin vuonna 1839 ja patentoi sen 15. kesäkuuta 1844. Vaikka Goodyear usein mainitaan menetelmän keksijänä, nykyaikainen tutkimus on osoittanut, että mesoamerikkalaiset olivat muokanneet kumia palloiksi ja muiksi esineiksi samankaltaisella menetelmällä jo 1600 eaa. Alfred Nobel
Vaikka Alfred Nobel siirtyi etupäässä räjähdysaineiden suunnitteluun 1860-luvulla, hän keksi lisäksi monia muitakin asioita paitsi sitä ennen, myös sen jälkeen. Hänellä oli noin sata erilaista patentoitua keksintöä. Moni näistä keksinnöistä jäi tosin vain suunnitelman asteelle. Nobel sai ensimmäiset patenttinsa 1850-luvulla ilmanpainemittarista, kaasumittarista ja vedenkulutusmittarista, joskin yhtään näistä patenteista ei sovellettu käytäntöön. Vähän myöhemmin hän suunnitteli skotlantilaisille kaivostyöläisille lampun, jossa voitiin käyttää tavallista öljyä, jotta heidän ei tarvinnut käyttää Nobelin räjähdysöljyä ja näin välttää sen käyttämistä dynamiittiin. 1870-luvulla Nobel suunnitteli junanvaunun, joka kulki veturin edellä ja ilmoitti sille radalla olevasta esteestä ajoissa. Kynä
Ensimmäinen patentti kuulakärkikynälle myönnettiin 30. lokakuuta 1888, ja sen sai John J. Loud (GB Patent No. 15630). Kuulakärkikynän keksijä on unkarilainen toimittaja Laszlo Biro (Bíró László József 1899–1985), joka sai idean kuulakärkikynästä 1930-luvulla. Bíró haki englantilaista patenttia 15. kesäkuuta 1938. Laszlo Biro ja hänen veljensä Georg viimeistelivät kynää ollessaan natsi-Saksasta maanpaossa Argentiinassa. He hakivat uutta patenttia ja perustivat yrityksen "Bíró Pens of Argentina". Ensimmäiset kynät tulivat myyntiin vuonna 1943. Vuonna 1944 Biro myi osuutensa rahoittajalleen, jolta Yhdysvaltain ilmavoimat alkoi hankkia kyniä, koska ilmanpaine ei vaikuta niiden toimintaan. Kynä
Tussikynän keksijänä pidetään amerikkalaista Sidney Rosenthalia, joka liitti musteen täyttämään lasiastiaan kiinteän siveltimen. Hänen yrityksensä myi 1952 alkaen "Magic Marker" -nimisiä huopakärkisiä kyniä, joista tuli suosittuja. Varhaisia tussien valmistajia olivat myös Papermate ja Pentel. Tarkka-ampuja
Varhaisten muskettien osumatarkkuus oli hyvin heikko pidemmillä etäisyyksillä. Rihlatussa tuliaseessa kuten kiväärissä luoti pyörii pituusakselinsa ympäri, mikä parantaa osumatarkkuutta merkittävästi pitkillä etäisyyksillä. Kiväärin keksimisen myötä tähtäämisestä ja tähtäimistä alkoi olla todellista hyötyä, ja sotilaan oli mahdollista valita kohteensa tarkasti jopa useiden satojen metrien päästä. Ensimmäisten kiväärien valmistaminen oli kallista ja hidasta, joten niitä käytettiin pitkään valiojoukkojen aseena. Pistoolikotelo
Ensimmäiset pistoolikotelot olivat merirosvojen kehittelemiä tuppikoteloita, jotka sijoitettiin vyölle. Merirosvot kantoivat taistelutilanteissa useita pistooleita ja kotelot mahdollistivat monen pistoolin kantamisen käyttövalmiina. Merirosvojen käyttämä kotelotyyppi ei juurikaan suojannut asetta vaan mahdollisti nopean käytön ja mukana pitämisen. Kotelot valmistettiin joko puusta tai nahasta ja olivat käyttäjiensä valmistamia. Sodankäynnin historia
Ruuti oli keksitty jo 1000-luvulla Kiinassa. Kiinassa keksintöä käytettiin lähinnä ilotulittamiseen, mutta jo mongoleilla oli 1200-luvulla sotilaallisia sovelluksia. Euroopassa alkeelliset tuliaseet olivat käytössä 1200-luvun lopulla. Aseet kehittyivät nopeasti ja levisivät nopeasti Euroopassa. 1400-luvun lopulla Euroopassa kehitettiin ruudin sekoitussuhde, joka soveltui parhaiten sotilaalliseen käyttöön. Käsiaseiden ensimmäinen aste oli käsikanuuna, jota seurasi hakapyssy. 1500-luvulla kehitettiin musketti, aluksi lunttulukkoisena, 1600-luvulla piilukkoisena. 1500-luvulla syntyi myös pistooli, jota varten kehitettiin rataslukko. Tuileries
Samana vuonna kuin Montgolfierin veljekset, mutta heidän jälkeensä, kehitti ranskalainen fyysikko Jacques Charles ilmaa kevyemmällä kaasulla täytettävän lentopallon. Sen ensimmäinen miehitetty lento lähti 1. joulukuuta 1783 Tuileries'n puistosta. Kaksi tuntia kestäneellä lennolla oli keksijän mukana matkustaja, Nicolas Robert, sekä tieteellisiä instrumentteja. Tapauksesta muistuttava laatta sijaitsee puiston sisäänkäynnin oikealla puolella.
Ranskan suuren vallankumouksen aikana puutarhassa nähtiin useita valtakuntaa liikuttaneita suuria tapauksia. Kuninkaallisen perheen palattua vartioituun huoneistoonsa Tuileries'ssä yleisö pääsi puistoon enää vain iltapäivisin. Kruununperijälle järjestettiin leikkipaikka joenrantaterassille, ja siellä nähtiin kävelyillään myös kuningatar Marie Antoinette. 
18. syyskuuta 1791 puiston koko keskikäytävä ja Champs-Élysées oli valaistu suurin valaistuin pyramidein uuden perustuslain kunniaksi. Vain vuotta myöhemmin kuninkaallinen perhe joutui pakenemaan ja kuninkaan henkivartiokaartin jäseniä ajettiin takaa pitkin puiston käytäviä.
Vallankumous kansallisti niin palatsin kuin puistonkin, joka avattiin uudelleen yleisölle. Sinne istutettiin paljon puita ja pensasaluille istutettiin kukkia, joiden valinnassa otettiin huomioon myös niiden tuoksu. Puisto toimi edelleen myös seremonioiden näyttämönä. Kun vallankumous oli hylännyt perinteisen uskonnon, pyöreää vesiallasta käytettiin Korkeimman olennon seremoniassa 8. kesäkuuta 1794. Sinne oli sijoitettu kuvia, jotka esittivät muun muassa Ateismia, Kunnianhimoa, Itsekkyyttä, Epäjärjestystä ja Epäsopua. Maximilien de Robespierre sytytti ne palamaan huutojen ja suosionosoitusten myrskyssä. Kulkue lähti sitten kohti Mars-aukiota. Tutkan historia
Englannissa Robert Watson-Watt, joka aateloitiin vuonna 1942 tutkan kehittämiseen liittyvän työnsä ansiosta, sai 1930-luvulla tehtäväkseen selvittää, mistä natseilla huhujen mukaan käytössä olevasta ilma-aluksia vastaan käytettävästä ns. kuolemansäteestä ("katso myös energia-ase") oli kyse. Kuolemansäde osoittautui vain huhuksi. Watson-Watt innostui selvittämään Arnold F. Wilkinsin kanssa, kuinka radioaalloista lentokoneen runkoon indusoituneet virrat säteilevät. Tutkimuksen mukaan radioaaltojen avulla voitiin havaita ilma-aluksia. Hän luovutti vuonna 1935 Yhdistyneen kuningaskunnan ilmailuministeriölle raportin "The Detection of Aircraft by Radio Methods", jossa esitettiin ilmahyökkäyksestä ennakkovaroituksen antava radiopaikannusjärjestelmä. Ilmailun historia
Sodan alussa lentokoneita käytettiin vastustajan asemien selvittämiseen ilmasta käsin. Pian koneissa alettiin kuljettaa pommeja ja niihin asennettiin konetuliaseita. Ongelmana koneesta ampumisena oli koneen oma potkuri. Jotta se ei rikkoontuisi aseet piti sijoitaa potkurikehän ulkopuolelle, mikä teki niistä epätarkkoja. Merkittävä sotilaallinen askel ilmassa oli Anthony Fokkerin luoma tahdistin, joka vuonna 1916 mahdollisti ampumisen pyörivien potkurin lapojen välistä. Saksalaiset saivat sillä etulyöntiaseman lyhyeksi aikaa, mutta laite kopioitiin nopeasti englantilaisiin ja ranskalaisiin koneisiin. Energia-ase
Vuonna 1935 Brittiläinen ilmailuhallitus kysyi Robert Watson-Wattilta onko "kuolemansäde" mahdollinen. Hän ja kollegansa Arnold Wilkins päättelivät sen olevan mahdoton rakentaa, mutta sen sijaan ehdottivat radioaaltojen käyttämistä lentokoneiden havaitsemisessa, jolloin tutka kehitettiin. Tulitikku
Suomen ensimmäinen tulitikkutehdas oli helsinkiläisen I. Gottbergin Tulitikku-wapriikki, joka aloitti toimintansa vuonna 1842 nykyisen Helsingin asema-aukion tienoilla Kluuvinlahden länsirannan täyttömaalla. Tällöin vielä tehdasoikeudesta maksettiin hopearuplia. Madsen (pikakivääri)
Tanskalainen Jens Torring Schouboe kehitti 1890-luvun alussa kerta- ja sarjatulta ampuvan kiväärin, jonka Tanskan laivasto otti vuonna 1896 käyttöön nimikkeellä "Rekylkarabin M.1896". Tykistökapteeni ja myöhempi Tanskan puolustusministeri Vilhelm Herman Oluf Madsen perusti vuonna 1900 "Compagnie Madsen A/S" -yhtiön, joka sai vuonna 1901 nimekseen "Dansk Rekyl-Riffel Syndikat". Yhtiö jatkoi aseen kehittelyä vuonna 1902 esitellyksi pikakivääriksi, jonka Tanskan armeija otti käyttöönsä nimikkeellä "Rekylgevær Model 1903". Katuvalo
Sähkön tulo mullisti kaiken myös tievalaistuksen saralla. Ensimmäiset sähkövalot keksi venäläinen insinööri Pavel Jablotškov, joka kehitti vaihtovirralla toimivat ""Jablotškovin kynttilät"" vuonna 1876. Jablotškovin kynttilät olivat mekanismiltaan yksinkertaisia, halpoja ja kaasulamppuja huomattavasti kirkkaampia, ja ne toivat sähkövalaistuksen suuren yleisön tietoisuuteen. Vuonna 1879 Thomas Edison kehitti kuuluisan hehkulamppunsa, ja avasi muutamaa vuotta myöhemmin Manhattanilla maailman ensimmäisen sähkövoimalaitoksen, joka tuotti sähköä 800 hehkulampulle. 1880-luvulla Helsinki ja Tampere seurasivat maailmanluokan kaupunkien jalanjälkiä hankkimalla ensimmäiset sähkövalot kaduilleen. Ensimmäiset katuvaloissa käytetyt lamput olivat hehkulamppuja, jotka toimivat siihen aikaan tarjotulla tasavirralla. Rakettiase
Yhdysvaltalainen professori Robert H. Goddard kirjoitti 17. maaliskuuta 1926 päiväkirjaansa: ""Maailman ensimmäinen nestemäistä polttoainetta käyttävä raketti laukaistiin eilen ilmaan Effie-tädin maatilalla"." Goddard kehitti raketteja niin, että 1935 hänen rakettinsa rikkoi äänivallin ja 1945 hän sai raketin yli 3 kilometrin korkeuteen. Kreikkalainen tuli
Syyriasta paenneen kristityn arkkitehti Kallinikoksen sanotaan keksineen 671 tämän aseen, jota käytettiin maalla ja erityisesti merellä. Tulta pystyttiin suihkuttamaan vihollislaivojen päälle ja sitä oli lähes mahdoton sammuttaa. Tästä syystä viholliset pelkäsivät Bysantin laivastoa. Voidaan sanoa Bysantin laivaston etulyöntiaseman olleen pitkälti kreikkalaisen tulen ansiota, koska vihollisalus ei voinut uskaltautua 50 metriä lähemmäksi. Sitä käytettiin lähinnä linnoituksissa, mutta erityisesti laivastossa, koska vihollisaluksilla ei ollut keinoja suojautua siltä. Vaikuttava aine syttyi tuleen joutuessaan veden kanssa kosketuksiin. Alkuaikoina sitä käytettiin myös jalkaväessä eräänlaisissa sotilaiden kantamissa liekinheittimissä. Jääkäri
Ajatus tarkka-ampujien käytöstä taistelukentällä syntyi seitsenvuotisessa sodassa. Yhdysvaltain armeija käytti heitä myös hyvällä menestyksellä Yhdysvaltain vapaussodassa. Tällaiset tarkka-ampujat käyttivät aseinaan rihlattuja kivääreitä, joiden tuli oli perinteisestä muskettitulesta poiketen erittäin tarkkaa pitkänkin matkan päästä. Näistä tarkka-ampujista ei kuitenkaan ollut avoimessa taistelussa vastusta linjajalkaväelle, ja ne tulivatkin käyttöön vain linjataktiikan lisäksi, taistelua valmistelevina sotilaina. Amerikkalaiset käyttivätkin tarkka-ampujia aina taistelun alussa. 1700-luvun lopulla kevyen jalkaväen ajatus levisi Eurooppaan, jossa alettiin koota ja kouluttaa vastaavia osastoja. Liekinheitin
Ensimmäiset liekinheittimet osoittautuivat kömpelöiksi ja hankaliksi laitteiksi, jotka voitiin laukaista turvallisesti ainoastaan juoksuhaudasta. Tämä rajoitti heittimen käytön vain paikkoihin, missä vihollisen juoksuhaudat olivat tarpeeksi lähellä, mikä oli harvinaista. Liekinheittimiä käyttävät sotilaat olivat erittäin alttiita vihollisen tulelle ja heidät yleensä ammuttiin vangiksi ottamisen sijasta. Myös ranskalaiset ja britit testasivat liekinheittimiä, mutta luopuivat niistä pian. Saksalaiset jatkoivat kokeilujaan ja käyttivät heittimiä noin 300 kertaa sodan aikana. Tekniikka
Ensimmäinen kirjattu insinöörin tehtävänkuva vuodelta 1325 on ollut sotakoneiden suunnittelija. Englannin "civil engineer" ja ruotsin kielen termi "civilingenjör" ovat peräisin insinöörien tehtävien jakaantumisesta armeijan palveluksessa oleviin ja siviilitehtävissä oleviin, usein rakennus- ja siltasuunnittelijoihin. Ensimmäiseksi sähköinsinööriksi katsotaan William Gilbert, joka julkaisi vuonna 1600 teoksen De Magnete ja jota pidetään termin "electricity" keksijänä. Ensimmäisen höyrykoneen rakensi 1698 koneinsinööri Thomas Savery. Iku-Turso
Vanhimmat kirjalliset kuvaukset tästä uskomusolennosta ovat 1500-luvulta Mikael Agricolalta ja Sigfridus Aronus Forsiukselta. Heidän mukaansa ”Turisas” on ollut muinainen suomalainen (hämäläinen) sodanjumala. Forsius kertoo, että Turisaksen ase oli jousi. Energia-ase
Kirjassaan "Maailmojen sota" H. G. Wells käytti kuolemansäde-tyyppistä asetta ensi kerran scifissä. Marsilaiset käyttivät "kuumuussädettä", joka muistutti laseria.