Kuka oli Suomen Viipurin puollustuksen johtaja?
Viipurin taistelu (1944)
Neuvostoliiton aloitettua Kannaksen suurhyökkäyksen 9. kesäkuuta 1944, Viipuri evakuoitiin siviiliväestöstä ja sen puolustuksesta vastasi kaupunkiin 18.–19. kesäkuuta siirretty eversti Armas Kempin komentama 20. prikaati, jonka rungon muodosti entinen Jalkaväkirykmentti 22. Se oli kuitenkin huonosti varusteltu, eikä prikaatilla ollut valmiuksia asutuskeskustaisteluun. Ampumatarvikkeita ja panssarintorjunta-aseita oli vähän, myöskään viestiyhteyksiä ei ollut saatu kuntoon neuvostojoukkojen hyökätessä kaupunkiin. 20. prikaatin rivivahvuus oli taistelupäivän aamuna 5 133. Suomalaisjoukkoja vastassa oli arviolta 40 000 neuvostoliittolaista, jotka koostuivat kuuden eri divisioonan joukoista. Mukana oli 21. ja 23. armeijaan kuuluneet kaksi panssariprikaatia, kolme erillistä panssarirykmenttiä sekä kaksi rynnäkkötykkirykmenttiä,
Viipurin taistelu (1940)
12. maaliskuuta jatkui voimakas tykistötuli suomalaisasemiin ja puoliltapäivin puna-armeijan joukot hyökkäsivät jälleen JR 7:ää vastaan. Suomalaisjoukot saivat kuitenkin torjuttua hyökkäykset. Seuraavan yön aikana suomalaiset vetäytyivät Patterinmäen tasalla olevalle tukilinjalle. JR 8:n vedettiin taaemmaksi reserviksi ja rintamavastuuseen jäivät JR 7 ja KevOs 3. Neuvostojoukot ryhtyivät seuraamaan vetäytyneitä suomalaisjoukkoja hitaasti. Oskar Pirinen
Oskar Einar Pirinen () oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänet muistetaan parhaiten mahdollisesta osallisuudestaan säveltäjä Toivo Kuulan ampumiseen Viipurissa 1. toukokuuta 1918. Viipurinlahden taistelu (1940)
Talvisodan alusta helmikuun loppuun Viipurinlahden puolustuksesta vastasivat rannikkotykistöjoukot ja Suomen merivoimien reserveistä kootut epäyhtenäiset joukot. Vanha viha
Ruotsi oli koko Kalmarin unionin ajan jakautunut unionin kannattajiin ja vastustajiin. Vastustajat katsoivat, että unioni tukee Tanskan etuja. Unionin hallitsija Hannu-kuningas liittoutui tämän jälkeen Moskovan kanssa. Tilanne johti sotaan vuonna 1495. Venäläiset piirittivät Viipurin, joka puolustautui menestyksekkäästi Knut Possen johdolla. Venäläisten perääntymiseen liittyy tarina Viipurin pamauksesta. Myös Pietari Kylliäisen puolustaman Olavinlinnan piiritys epäonnistui. Oskar Rantala
Kustaa Oskar Rantala (1869 Tyrvää – syksy 1918 Pietari, Neuvosto-Venäjä) oli Suomen sisällissodan aikainen Helsingin punakaartin 3. rykmentin päällikkö, joka toimi myös punaisten itäisen rintaman komentajana. Myöhemmin sodan loppuvaiheessa hän johti Viipurin taistelussa kaupungin puolustusta yhdessä Edvard Gyllingin kanssa. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Punaisten itäisen rintamana komentajana toimi Helsingin punakaartin 3. rykmentin päällikkö Oskar Rantala, jonka rinnalle sodan viimeisinä päivinä tuli Viipurin puolustusta johtamaan myös Edvard Gylling. Rintamalla taisteli Viipurin läänin alueelta koottujen punakaartien lisäksi Helsingin punakaartin ja Pietarin suomalaisen punakaartin osastoja sekä Suomeen sijoitettuja venäläisiä sotilaita ja Pietarista saapuneita bolševikkivallankumouksellisia. Venäläisten osuus Karjalan rintamalla oli huomattavasti suurempi kuin millään muulla sisällissodan rintamalla. Viljo Vuori
Viljo Vuori (1. heinäkuuta 1886 – 19. toukokuuta 1918) oli porilainen sekatyömies ja Porin punaisten johtajia Suomen sisällissodassa. Hän oli sotasurmaprojektin tietojen mukaan komppanianpäällikkö. Hän johti Armas Honkasalon kanssa porilaisten punaisten pakomatkaa Viipuriin, ja otti osaa Viipurin taisteluun. Hänet teloitettiin vankileirissä. Vladimir Kirpitšnikov
Ennen jatkosotaa Kirpitšnikov suoritti opintoja Frunzen sotilasakatemiassa, jossa valmentauduttiin korkeimpaan toimituspäällystöön. Jatkosodassa 43. jalkaväkidivisioona kuului osana Neuvostoliiton 50. armeijakuntaa ja se sai tehtäväkseen Viipurin seudun puolustamisen. 50. armeijakuntaa vastassa oli rajan takana suoraan Suomen IV armeijakuntaa sekä pohjoisemmassa Suomen V armeijakunta. Suomalaiset ylittivät rajan Karjalankannaksen kohdalla 31. heinäkuuta. Kirpitšnikov otti vastuulleen Viipurin puolustuksen, ja 43. divisioona vetäytyi käsketylle puolustustasalle länteen päin. Hän koordinoi oman divisioonansa lisäksi 23. armeijan kahta jalkaväkidivisioonaa (115.D ja 123.D). Arno Tuurna
1941 suomalaiset valtasivat Viipurin takaisin. Kaupunginjohtaja Tuurna sai kaupunkinsa takaisin ja hänet nimitettiin samalla Viipurin sotilashallintopiirin päälliköksi, jona hän toimi 1941–1943. Vuoden 1943 jälkeen Viipurissa oli jälleen kunnon viipurilainen asutus ja Tuurna johti kaupungin jälleenrakennusta. Venäläiset kuitenkin valtasivat kesäkuussa 1944 Viipurin ja Tuurna ja muut viipurilaiset menettivät jälleen kotikaupunkinsa. Rauhan tultua Tuurnasta tuli sisäasiainministeriön määräämä selvitysmies, jona hän toimi vuosina 1944–1950. Erityisesti jatkosodan jälkeen Tuurna kohosi siirtokarjalaisten keulakuvaksi ja johtajaksi. 1945 Tuurnan muutettua Helsinkiin hän sai paikan kaupunginvaltuustosta ja myöhemmin myös kaupunginhallituksesta. Muodollisesti Tuurna lakkasi olemasta Viipurin kaupunginjohtaja vasta 1948, jolloin hänelle annettiin ansioistaan Suomen ensimmäisenä henkilönä kaupunginjohtajan arvonimi. Viipurin pamaus
Viipurin pamaus on kansantarinan mukaan suuri räjähdys, joka 30. marraskuuta 1495 käänsi pakosalle Venäjän sotaväen, joka oli juuri valloittamaisillaan Viipurin. Kansantarinoiden mukaan puolustusta johtanut Knut Posse olisi aikaansaanut Viipurin pamauksen jonkinlaisella räjähtävällä seoksella. 
Joidenkin tarinan variaatioiden mukaan venäläisten pakenemisen olisi aiheuttaut taivaalla nähty valoilmiö, joka olisi muistuttanut Pyhän Andreaan ristiä (X:n muotoinen). Tämä on tyypillinen pyhimyksiin liittyvä keskiaikainen legenda, jollainen liittyy lukuisiin taisteluihin eri puolilla Eurooppaa. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Wilkmanin johtama ryhmä suuntasi kohti Viipuria Heinjoelta illalla 23. huhtikuuta. Saksalaisen eversti Ulrich von Colerin johtamat etujoukot etenivät seuraavana päivänä Talin asemalle. Jääkärimajuri Erik Jernströmin johtama ryhmä puolestaan valtasi samalla Säiniön ja Kämärän rautatieasemat. Aiempaa taistelukokemusta vailla olleet joukot kärsivät suuria tappioita, eivätkä myöskään pystyneet alkuperäisen suunnitelman mukaisesti valtaamaan Viipuria etenemällä suoraan kaupunkiin. Viipurissa maanalaisena toiminut suojeluskunta yritti 23.–24. päivän välisenä yönä ottaa kaupunkia haltuunsa, mutta sai vallattua ainoastaan Patterinmäellä sijainneen tykistölinnoituksen. Lääninvankilan sekä kaupungin hallintorakennusten valtaaminen sen sijaan epäonnistui ja ruotsalaisen kapteeni Axel Malmin johtama suojeuskunta joutui lopulta antautumaan punaisille seuraavana aamuna. Pentti Iisalo
Maaliskuun alussa Länsi-Kannaksen puolustus oli murtumassa. Puolustukseen tarvittiin uusia joukkoja, etenkin Viipurinlahden ja Virolahden puolustukseen. Pentti Iisalo osallistui näihin taisteluihin vanhemman veljensä vänrikki Viljo Iisalon taistelulähettinä ja osallistui muun muassa taisteluun Kiuskerin majakkasaaresta. Evert Liljeström
Evert Teodor Liljeström (1873-16. toukokuuta 1918) oli viipurilainen työnjohtaja ja Viipurin punakaartin johtajia Suomen sisällissodan aikana. Hän oli Viipurin punakaartin päällikön Juho Latukan adjutantti. Hän jäi Viipurin taistelussa valkoisten vangiksi. Vankileirillä häntä kuulusteli sotatuomari Toivo Tapanainen. Hänet tuomittiin kuolemaan ja ammuttiin Viipurin vankileirissä. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Saksalaisten noustua maihin Etelä-Suomessa punaisten hallitus eli Kansanvaltuuskunta oli 9. huhtikuuta siirtynyt Helsingistä Viipuriin. Viipuri oli tämän jälkeen punaisten pääkaupunki ja Länsi-Suomen evakuoinnin jälkeen se oli huhtikuun lopulla myös tärkein punaisten hallussa vielä olleista Suomen kaupungeista. Punaisten sodanjohdon strategiana oli pyrkiä luomaan uusi länsirintama Kymenlaaksoon ja säilyttää Karjalan kannaksella maayhteys Venäjälle. Suomen yleisesikunnan johtama tiedustelu 1918–1945
Viipurin alatoimistoa johti aluksi vänrikki Aalto ja hänen jälkeensä Gustav Rosenström (Kustaa Rautsuo). Keskeinen henkilö alatoimiston toiminnassa oli Toivo Salokorpi, joka toimi Viipurissa tiedustelutehtävissä vuodesta 1923 alkaen. Salokorpi astui alatoimiston johtoon Rosenströmin tilalle, 1929 hänen asemansa vakinaistettiin. Salokorven tehtävänimike oli Yleisesikunnan 2. divisoonan tiedustelu-upseeri. Tienhaaran taistelu
Tienhaaran taistelu oli Viipurin luoteispuolella Tienhaarassa jatkosodan loppuvaiheessa käyty taistelu. 22.–25. kesäkuuta 1944 käydyssä taistelussa Neuvostoliitto yritti murtaa Suomen puolustuksen ja avata tien Helsinkiin siinä kuitenkaan onnistumatta. Everstiluutnantti Alpo Marttisen johtama suomenruotsalainen JR 61 saavutti keskitetyn tykistön tulituen avulla torjuntavoiton ylivoimaisista neuvostojoukoista. Juho Maununpoika
Joutselän jälkeen Juho Maununpoika toimi Viipurin linnoitustöiden johtajana ja kaupungin hallinnollisena päämiehenä. Viipurin puhdistus 1918
Puhdistuksen toteuttivat kenraalimajuri Ernst Löfströmin komentaman valkoisten Itäarmeijan joukot ja niistä erityisesti majuri Martin Ekströmin komentama Vaasan rykmentti sekä luutnantti Elja Rihtniemen komentama Kajaanin sissirykmentti. Viipurin suojeluskunnan ei tiedetä osallistuneen niihin. Varsinkin jääkäriupseerit olivat keskeisessä roolissa. Löfström ei ilmeisesti antanut suoranaista määräystä teloituksiin, mutta hänen 26. huhtikuuta antamansa ankara päiväkäsky taisteluihin osallistuneiden venäläisten kohtelusta saattoi toimia yllykkeenä. Valkoisten päämaja piti ”häpeällisistä rikoksista” vastuullisena Löfströmin alaista, kenraalimajuri Karl Fredrik Wilkmania, mutta hänenkään ei voida osoittaa antaneen varsinaista määräystä. Wilkman selitti tapahtuneen ”pikku vahingoksi”. Viipurinlahden taistelu (1940)
Suomalaisten pääpuolustuslinjana Viipurinlahden rintamalla toimi saaristoseudun halki Viipuriin jatkunut Taka-asema. Minkäänlaista suojaavaa merkitystä sillä ei kuitenkaan ollut, koska linnoitustöitä ei ollut tehty ja railotuskin oli minimaalista. Ainoastaan Ravansaaressa ja Tuppurassa oli vanhoja linnoituslaitteita, mutta niitäkään ei ollut suunniteltu jalkaväkitaisteluja varten. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Valkoisten päähyökkäys kohti Viipuria käynnistyi illalla 23. huhtikuuta. Alkuperäisenä tarkoituksena oli saartaa punaiset Viipurin pohjoispuolelle, jolloin taistelulta itse kaupungissa vältyttäisiin. Wilkmanin ryhmään kuulunut, saksalaisen eversti Ulrich von Colerin komentama hyökkäyskiila valtasi Viipurin maalaiskuntaan kuuluneen Talin kylän 24. huhtikuuta, mutta Coler ei sen jälkeen malttanutkaan jatkaa saartoliikettä, vaan päätti vastoin saamiaan ohjeita yrittää suoraan Viipurin valtaamista. Colerin joukot etenivät vielä saman päivän iltana aivan kaupungin edustalle Papulanlahden itärannalle, mutta juuttuivat paikoilleen punaisten puolustuksen osoittautuessa odotettua sitkeämmäksi. Wilkmanin ryhmän toinen, jääkärieversti Erik Jernströmin komentama hyökkäyskiila valtasi Viipurin eteläpuolella Kämärän ja Säiniön 24. huhtikuuta. Se saapui seuraavana päivänä ankarien taisteluiden jälkeen kaupungin edustalle kaakosta. Kolmas, jääkärimajuri Helge Savoniuksen komentama hyökkäyskiila juuttui taisteluihin Muolaanjärven pohjoispuolella eikä osallistunut Viipurin piiritykseen. Viipurin taistelu (1941)
Neuvostojoukot tekivät 24. elokuuta voimakkaan vastahyökkäyksen Viipurin kaakkoispuolella tavoitteenaan työntää etenevät suomalaisjoukot takaisin Vuoksen taakse. Hyökkäykseen osallistui Neuvostoliiton 115. ja 123. divisioona, 43. divisioonan jäädessä puolustamaan pussin perälle jäänyttä Viipuria. Suomalaisten onnistui vaivoin torjua vastahyökkäys. Jatkosodan hyökkäysvaihe
21. elokuuta IV armeijakunta aloitti hyökkäyksensä puhdistaen rajan ja Viipurinlahden välisen alueen kahdessa päivässä. 24. elokuuta 8. divisioonan joukot ylittivät Viipurinlahden katkaisten Leningrad–Viipuri-maantien. Neuvostojoukkojen johto käsitti saarrostusuhan ja se antoi käskyn vetäytymisestä, mutta se annettiin liian myöhään. IV ja II armeijakuntien joukot motittivat Viipurista vetäytyneet kolme neuvostodivisioonaa Porlammen–Sommeen alueelle (Porlammen–Sommeen motti). Motti oli Suomen sotahistorian suurin. Joukkoja oli kuitenkin liian vähän pitämään motti kasassa, ja venäläiset pakenivat Koiviston saarille elokuun loppuun mennessä. Raskaan kalustonsa venäläiset joutuivat silti jättämään. Viipuri vallattiin motin alussa ja valtausparaati järjestettiin 30. elokuuta. Itse kaupungissa ei taisteltu. Elokuun loppuun mennessä suomalaisjoukot olivat vanhan valtakunnan rajan tuntumassa Talvisodan ilmatorjunta
Raskas ilmatorjuntatykistö (75–76 mm:n aseet) keskitettiin käytännössä vain Helsingin ja Viipurin suojaamiseen. Viipurin osalle tuli viisi raskasta patteria (joista yksi tosin siirrettiin Helsinkiin lokakuun lopulla) ja Helsingin osalle viisi raskasta patteria (joista yksi siirrettiin myöhemmin Tampereelle ja yksi jaos Turun suojaksi). Näiden lisäksi yksi patteri perustettiin alkujaan Tampereelle ja kaksi Jyväskylän seudulle (joista toinen sijoitettiin Vihtavuoren alueelle ja toinen lomautettiin kaluston puuttumisen vuoksi). Kurt Bäckman
Venäläiset joukot saapuivat puolustusasemien edustalle aamuyöllä 20. kesäkuuta ja aloittivat hyökkäyksen heti aamusta kello 7 jälkeen. Kello 11 aikaan Bäckman siirsi pataljoonansa komentopaikan 500 metriä edemmäksi Ristimäen hautausmaan taakse "Asunto-osakeyhtiö Suorakaiteen" taloon, jossa sijaitsi myös pataljoonan puhelinkeskus. Puhelinyhteydet 20. prikaatin komentopaikkaan ja prikaatin komentajaan Armas Kemppiin olivat aamupäivällä alkaneet katkeilla, ja Bäckmanin pataljoona alkoi kärsiä myös patruunapulasta. Bäckmanin oman kertoman mukaan patruunatäydennyksen hankkiminen vei hänen kaiken aikansa, eikä hän ehtinyt käydä linjassa olevien komppanioiden luona. Noin kello 13 aikaan alkoi pataljoonan sotilaita irtautua linjasta. Bäckman ei onnistunut saamaan pakenevia sotilaita palaamaan asemiinsa, ja hän luuli venäläisten saaneen aikaan läpimurron naapuripataljoonan lohkolla. Lopulta hän antoi pataljoonalle irtaantumiskäskyn. Viipurin puolustus romahti, ja kaupunki menetettiin vain noin viisi tuntia kestäneen taistelun jälkeen. Kemppi ja Bäckman yrittivät huonolla menestyksellä ryhmittää puolustusta ensin Patterinmäen alueelle ja sen jälkeen Linnansalmen taakse. Asemat saatiin vakautettua vasta Kivisillansalmen taakse. Viaporin piiritys
Ruotsalaisten sotasuunnitelmien mukaan Viaporin linnoituksen olisi tullut sitoa Etelä-Suomeen hyökänneitä venäläisiä joukkoja, samalla kun pääjoukot vetäytyisivät pohjoiseen odottamaan lisävahvistuksia Ruotsista. Linnoituksen komendanttina toimi Ruotsinsalmen toisen meritaistelun aikana kunnostautunut vara-amiraali Carl Olof Cronstedt, sen varuskunnan vahvuus oli 6 750 miestä ja tykkejä oli käytettävissä maaliskuun alussa 734 kappaletta. Linnoitukseen oli varattu riittävästi muonaa niin että se tulisi toimeen aina vesien avautumiseen saakka. Kullekin tykille oli käytettävissä yli 40 laukaukseen vaadittavat ammukset ja ruuti. Myös Ruotsin saaristolaivaston eskaaderi oli asettunut talven ajaksi linnoituksen suojiin. Ami Angerma
Angerma edusti jääpallourallaan seuroja Viipurin Luistinseura, Viipurin Reipas, Viipurin SLU sekä Viipurin Sudet. Viipurin Susien kapteenina hän oli voittamassa kuutta Suomen-mestaruutta peräkkäin vuosina 1914–1920 (vuonna 1918 ei pelattu). Lisäksi Angerma voitti SM-kultaa vuosina 1922 ja 1925–1927. Kaikkiaan Angerma oli jääpallon SM-loppuottelussa 16 kertaa ja oli 10 kertaa voittaneessa joukkueessa. Angerma kuului Suomen maajoukkueeseen viidessä maaottelussa, joista Suomi voitti neljä. Viipurin taistelu (1944)
Kapteeni O. R. Karttusen johtama kevyt patteri pystyi kuitenkin pidättelemään vihollista – kunnes ammukset loppuivat. Kapteeni Karttunen lähetti vähän ennen sitä luutnantti N.N.:n hakemaan lisää keskusvarikolta. Varikon päällikkö kuitenkin kieltäytyi antamasta niitä: "Ei täältä minkään luutnantin hakemana kapteenin käskystä mitään anneta!" Karttusen patteri joutui siten vetäytymään. Ammusten luovuttamiskiellon ja vetäytymisen välisistä noin parista tunnista on mitä erilaisimpia versioita Perääntyvien joukkojen tiedetään myös ryöstelleen kaupunkia. Muun muassa Viipurin Alkon keskusvarastoon, jota ei ehditty ajoissa tuhota, murtautui ryyppäämään paossa olleita sotilaita. 
Kaupungin keskusta oli nopeasti tyhjentynyt niin, että kello 16.45 Viipurin linnan tornissa ollut Suomen lippu vedettiin alas ja muutamaa minuuttia myöhemmin Siikaniemen kaupunginosan johtava Linnansilta räjäytettiin vihollisen etenemisen vaikeuttamiseksi. Viipuri oli näin ollen joutunut Neuvostoliiton joukkojen haltuun vain vajaassa viidessä tunnissa. Tämän jälkeen 20. prikaatin uudet puolustusasemat järjestettiin Linnasaaren ja mantereen välisen Kivisillansalmen länsipuolelle. Magnus Stiernstråle
Magnus Stiernstråle (noin 1660 – 18. joulukuuta 1734) oli ruotsalainen sotilas, joka suuressa Pohjan sodassa sai Iivananlinnassa päällikkyyden mutta joutui poistumaan sieltä 1704 ja jättämään sen venäläisille. Hän osallistui 1708 Georg Lybeckerin huono-onniseen sotaretkeen Inkerinmaalle. Venäläisten piirittäessä Viipuria vuonna 1710 Stiernstråle nimitettiin Viipurin kaksinnuspäällikkönä Viipurin linnanpäälliköksi. 13 viikon piirityksen jälkeen hän teki antautumissopimuksen, jonka mukaan hänen ja väen piti päästä vapaasti poistumaan, mutta heidät vietiin vangiksi Venäjälle. Hän palasi vasta vuonna 1721. Vuodesta 1724 hän oli Savon rykmentin päällikkö. Maximilian Savonius
Hän saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana majuriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan pataljoonan komentajaksi 2. Jääkärirykmentin 12. jääkäripataljoonan, missä joukossa otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä haavoittui 28. maaliskuuta 1918. Haavoista toivuttuaan hänet määrättiin 6. Jääkärirykmentin komentajaksi 15. huhtikuuta 1918 ja johti Viipurin hyökkäysliikkeen aikana kenraalimajuri Wilkmanin ryhmään kuuluvaa Savoniuksen osastoa Hotakassa, Ilveksessä ja Muolaassa taisteluissa ja sen jälkeen sen etenemistä Viipurin-Pietarin radalle. Savonius suojasi siten Viipuria kohti etenevien päävoimien vasenta sivustaa. Savon rintama
Viipurin läänin puolelle sijainneelle Savitaipaleelle kokoontui jo sodan alussa suojeluskuntalaisia, jotka kahakoivat Lappeenrannan suunnalta saapuneiden punakaartilaisten kanssa. 4. maaliskuuta valkoiset yrittivät vallata Savitaipaleen kirkonkylän. 550 miehen voimin tehdyn hyökkäyksen suunnitteli ja johti saksalainen korpraali Karl Müller, joka valkoisten riveissä esiintyi väärällä henkilöllisyydellä yliluutnantti von Zedtwitz zu Hackenbachina. Punaiset kuitenkin torjuivat hyökkäyksen ja valkoiset joutuivat perääntymään Suomenniemen kautta Partakoskelle. Voitto oli punaisille erityisen tärkeä, koska se takasi Viipuriin suuntaan johtavan radan pysymisen heidän halluussan. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Päävastuun Viipurin valtauksesta kantoivat kuitenkin eri puolilta valkoisten hallitsemaa Suomea tuodut jääkärien johtamat asevelvollisuusjoukot. Niitä siirrettiin Karjalaan kuuden jalkaväkirykmentin, yhden ratsuväkirykmentin sekä kolmen tykistöpatteriston verran. Lisäksi näiden kokemattomien joukkojen tukena oli kolme Karjalan rintaman ja kolme muualta tuotua suojeluskuntarykmenttiä. Operaation komentajaksi nimitettiin Savon ryhmän päällikkö Ernst Löfström, jonka esikuntapäälliköksi tuli ruotsalainen vapaaherra ja everstiluutnantti Axel Rappe. Jääkärit protestoivat voimakkaasti joutumistaan ”ryssänupseerina” pidetyn Löfströmin alaisuuteen, minkä vuoksi Mannerheim ilmoitti heille johtavansa operaatiota Löfströmin takaa. Tämä puolestaan johti Mannerheimin ja Löfströmin väliseen arvovaltakiistaan. Viipurin valtaussunnitelman laati eversti Alexander Tunzelman von Adlerflug, joka ennen hyökkäystä nimitettiin vielä Savon joukkojen päälliköksi. Viipurinlahden taistelu (1940)
Venäläiset aloittivat suurhyökkäyksensä 2. maaliskuuta lähtöalueinaan Viipurinlahden eteläiset pitkät niemet. Ensimmäiset iskut kohdistuivat Tuppuraan Ja Teikarsaareen, joiden puolustajat yllätettiin. Saaria puolusti puutteellisen jalkaväkikoulutuksen saaneita osastoja. Tuppurasta oli lisäksi evakuoitu suurin osa raskaasta kalustosta eikä tykistölle ollut ammuksia tehokkaiden sulkujen ampumiseen. Säkkijärven Ristiniemen linnakkeen järeä patteri tuki Tuppuran taistelua ainoalla ehjällä 12 tuuman tykillään ampumalla viisikymmentäkahdeksan laukausta. Tuppuran raskas patteri ampui kaikki jäljellä olleet laukauksensa. Tykki oli kuumentunut päivän kuluessa niin, että lämpölaajentunut putki oli voitelusta huolimatta tarttua palautumisen aikana kiinni kehtoonsa. Venäläisdivisioonan onnistui yöllä 2.–3. maaliskuuta pimeän turvin saartamaan Tuppuran luoden jäälle panssarivaunuilla saartorenkaan saaren ympärille. Suomalaisten keskuudessa syntyi osittainen paniikki ja irtautuminen muuttui osin hajanaiseksi paoksi. Teikaria venäläiset eivät saaneet vastaavalla tavalla piiritetyksi. Hyökkääjän jalkaväkimassoja ja hyökkäysvaunuja oli kuitenkin mahdotonta torjua ilman tarkoituksenmukaista aseistusta ja riittävää tulivoimaa, joten saarta puolustaneet pataljoonat Hällfors ja Häyrinen vetäytyivät mantereelle yöllä 3.–4. maaliskuuta Teikari yritettiin vielä vallata takaisin, mutta yritys epäonnistui. Georg Lybecker
Lybecker nimitettiin joulukuussa 1705 yllättäen Viipurin läänin maaherraksi ja hän saapui Viipuriin elokuussa 1706. Hän puolusti Viipuria menestyksekkäästi venäläisten piirittäessä kaupungin pariksi viikoksi lokakuussa 1706. Lybecker valitti Ruotsin puolustusneuvostolle Suomen-joukkojen ylipäällikön Georg Johan Maijdellin toiminnasta piirityksen aikana. Kun Maijdell seuraavan vuoden alussa erosi, puolustusneuvosto nimitti Lybeckerin hänen tilalleen maaliskuussa 1707. Lybecker oli lisäksi ylennetty marraskuussa 1706 kenraalimajuriksi ja huhtikuussa 1707 hänet korotettiin vapaaherraksi. Puolan Legioona Suomessa
Liittoon kuului 1 700 sotilasta ja 37 upseeria. Päämiehenä toimi vänrikki Stanisław Robert Prus-Bogusławski. Erityisesti Viipurissa liiton toiminta oli voimakasta. Muutamaa päivää ennen sisällissodan puhkeamista Viipurissa ollut kolmisataamiehinen puolalainen pataljoona tarjosi sotilaallista apuaan suomalaisten valkoisten melko heikoille joukoille, ns. maalaispataljoonalle, mutta tarjous torjuttiin. Vaikka puolalaisiin ei luotettu, suurin syy avun torjumiseen oli ilmeisesti valkoisten pelko siitä, että punaiset väittäisivät myöhemmin puolalaisten auttaneen valkoiset voittoon. Puolalaiset tarjoutuivat myös luovuttamaan aseensa Viipurin valkoisille, mutta neuvottelut jäivät kesken taisteluiden puhjetessa. Puolalaiset sotilaat ottivat oma-aloitteisesti osaa Viipurin kahakkaan 22. tammikuuta 1918, jolloin he taistelivat venäläistä sotaväkeä vastaan ja suojasivat näin valkoisten perääntymistä kaupungista. Puolalaiset olivat kertomansa mukana myös sisällissodan alla riisuneet aseista Suomesta poistuneita venäläisiä sotilaita ja luovuttaneet heidän aseitaan Karjalan suojeluskunnille. Viipurin piiritys (1710)
Viipurin piiritys tapahtui suuren Pohjan sodan aikana huhti–kesäkuussa 1710. Pietari Suuren komentamat venäläiset joukot piirittivät Viipuria yhteensä 77 päivän ajan, jonka jälkeen kaupungissa ollut ruotsalainen sotaväki antautui ja Venäjä valtasi sen. Einar Vihma
Einar Vihma oli Talin–Ihantalan taisteluiden kenties keskeisin rintamakomentaja. Hänen johtamansa 6. divisioona siirrettiin Itä-Karjalasta Ihantalan suunnalle suomalaisten puolustusasemien romahdettua ensin Valkeasaaressa ja sen jälkeen Kuuterselässä, jolloin huomattavia suomalaisosastoja pakeni lähes kaaosmaisessa tilanteessa. Tutkimusten mukaan noin kolmasosa joukoista hajosi, pakeni, siirtyi rintamakarkureiksi tai menetti kosketuksensa joukko-osastoonsa. Viipurin taistelu (1944)
20. Prikaatin komentajan eversti Kempin 23. kesäkuuta 1944 laatiman yhteenvedon mukaan suomalaisten tappiot olivat "vielä epätäsmällisten tietojen perusteella" 19 kaatunutta, 101 haavoittunutta ja 419 kadonnutta miestä. Suomen sodissa 1939–1945 menehtyneiden tiedoston mukaan Viipurissa kuoli 20. kesäkuuta yhteensä 23 suomalaista sotilasta. Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Seuraavien parin päivän aikana valkoiset saartoivat Viipurin, mutta jääkärien johtama valtausyritys kuitenkin epäonnistui 25.–26. huhtikuuta, aiheuttaen hyökkääjille jälleen kerran suuria tappioita. 27. huhtikuuta kaupungin puolustus alkoi vihdoin murtumaan. Osa punakaartilaista onnistui pakenemaan Viipurista laivoilla, mukanaan myös kansanvaltuuskunnan jäseniä sekä muuta punaisten hallinnon edustajia. Myös kaupunkiin edelleen jääneet punakaartilaiset yrittivät murtautua ulos saartorenkaasta. Valkoiset puolestaan alkoivat asevelvollisuusjoukkojen suurten tappioiden vuoksi kokoamaan kaupunkiin etenemistä varten rintamakokemusta omaavia suojeluskuntalaisia, jotka vihodin valtasivat Viipurin 28.–29. huhtikuuta. Kaupunkia puolustaneet punaiset puolestaan yrittivät paeta länteen kohti Haminaa, mutta lopulta noin 5 000–6 000 punaista antautui Naulasaaren ja Tienhaaran välillä. Viipurin linnalääni
Viipurin linnalääni oli Suomen keskiaikainen hallintoalue. Linnalääni muodostui Torkkeli Knuutinpojan perustettua Viipurin linnan 1290-luvulla puolustamaan Novgorodilta vuonna 1293 vallattua Karjalaa. Novgorodin ja Ruotsin sotimisen päätti vasta 1323 solmittu Pähkinäsaaren rauha, jossa Karjala jaettiin kahden valtakunnan kesken. Rajalinjan epämääräisyyden vuoksi siitä riideltiin ja sodittiin myöhemminkin. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Punaisten tilanteen näyttäessä pidemmän päälle epätoivoiselta Gylling sai järjestettyä 26. huhtikuuta kaupungin pohjoiselle rintamalle kahden tunnin tulitauon ja hänen johtamansa valtuuskunta yritti sen aikana neuvotella antautumisehdoista Colerin kanssa. Coler vaati kuitenkin ehdotonta antautumista eikä luvannut antautuville punaisille edes Haagin sopimuksen mukaista hengen turvaa, joten Viipurin puolustajat päättivät taistella viimeiseen asti ja yrittää ulosmurtautumista saarretusta kaupungista. Noin 1 000 punaista onnistui pääsemään huhtikuun 27. päivän iltana Viipurinlahden itärantaa pitkin Koiviston suuntaan ja seuraavana päivänä pakeni vielä pienempi joukko etelään. Punaisten siviilien, haavoittuneiden ja venäläisten evakuointia Viipurista Pietariin jatkettiin lisäksi laivoilla huhtikuun 28. päivän aamuun saakka. Toiset päättivät pakenemisen sijaan suorittaa viimeisen koston ennen kaupungin odotettavissa olevaa kukistumista. Hjalmar Kaipiaisen johtama punakaartilaisryhmä toteutti 27.–28. huhtikuuta lääninvankilassa valkoisten vankien joukkomurhan. Frans von Pfaler
Frans Carl Fredrik Josef von Pfaler (19. elokuuta 1865 Tampere – 3. maaliskuuta 1937 Bryssel, Belgia) oli Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri, joka toimi Viipurin läänin kuvernöörinä vuosina 1910–1917. Juho Maununpoika
Juho Maununpoika (myös Jöns Månsson, "Månsinpoika") oli sotapäällikkö, Kivennavan vouti ja Viipurin linnoittaja, joka mainitaan asiakirjoissa vuosina 1554–1564. Hän kuoli noin vuonna 1570. Vaikka Juho Maununpojasta ei tiedetä paljon mitään, hän saavutti sotahistoriassa pysyvän aseman Joutselän taistelussa, jossa hän voitti lukumäärältään ylivoimaisen venäläisjoukon taitavalla taktisella johtamisellaan. Arvid Henrikinpoika Tavast
Arvid Henrikinpoika Tavast (k. 1599) oli suomalainen sotilas ja Viipurin linnanpäällikkö, ja hän omisti Hattulan Vesunnin. Hän toimi Savonlinnan päällikkönä 1575–1578, oli Venäjän sodassa Ruotsin jalkaväen ylipäällikkö Pitkän vihan aikana 1578–1590. Kun Täyssinän rauha oli solmittu, hän teki rajankäyntiä ja oli Käkisalmen linnanpäällikkö vuonna 1595. Kiitokseksi uskollisuudesta kuningas Sigismundia kohtaan hän sai Viipurin linnanpäällikkyyden vuonna 1598. Linna joutui kuitenkin Kaarle-herttuan joukoille syksyllä 1599, ja Tavast ja hänen poikansa Iivar Tavast mestattiin. Viipurin linnalääni
Viipurin linnalääni käsitti koko Itä-Suomen: Ruotsin Karjalan lisäksi lääniin kuului Savo vuoteen 1534 ja Itä-Uusimaa eli Porvoon lääni vielä uuden ajan alussa. Viipurin linnalääni säilyi vuoden 1634 hallitusmuotoon liittyneeseen Kustaa II Aadolf toimeenpanemaan lääninhallinnon uudistukseen saakka. Viipurinlahden taistelu (1940)
Suomen sodanjohto oli siis suunnitellut Viipurinlahden puolustuksen lähinnä kesäsotaa silmällä pitäen. Alue tulkittiin toisarvoiseksi, eikä siellä siten pidetty minkäänlaisia sotaharjoituksia. Puolustusjärjestelyt oli yksinkertaisesti laiminlyöty. Gunilla Bese
Gunilla Bese (n. 1475 – 1552 tai 1553 Benhamra, Vadan pitäjä, Ruotsi) oli Viipurin linnanpäällikkö 1511-1513. Suomen sisällissodan naiskaartit
Viipurin merkinantokomppanian nimellä tunnettu Viipurin kaarti oli Helsingin ja Valkeakosken kaartien ohella ensimmäisiä perustettuja naiskaarteja, joka muodostettiin 8. helmikuuta. Komppaniassa oli jäseniä noin 150 ja sen päällikkönä toimi sodan loppuvaiheessa Neuvosto-Venäjälle paennut ja siellä myöhemmin punaupseeriksi ryhtynyt Toini Mäkelä. Yksikkö oli alun perin tarkoitettu vartio- ja tiedustelutehtäviin, josta se myös sai nimensä. Myöhemmin naiset kuitenkin osallistuivat muun muassa Raudun ja Viipurin taisteluihin. Muutamia komppanian jäseniä kaatui taisteluissa tai teloitettiin ja osa antautui toukokuun 1. päivänä. Suurin osa kaartin jäsenistä onnistui kuitenkin Mäkelän tavoin pakenemaan Neuvosto-Venäjlle. Viipurin tuomiokirkko
Talvisodassa Viipuri joutui ankarien ilmapommitusten kohteeksi. Tuomiokirkon alttarinpuoleinen pää sai osuman 3. helmikuuta 1940. Moskovan rauhassa Viipuri luovutettiin Neuvostoliitolle. Jatkosodassa Suomi valloitti Viipurin takaisin vuonna 1941. Suomalaiset saivat huomata venäläisten purkaneen kirkon tornin, katon ja seinien yläosan. Myös kirkon kolme kelloa, urut, kattokruunut ja alttaritaulu olivat kadonneet. Samoin sankaripatsas ja sankarivainajien hautakivet oli viety pois. Agricolan patsaan jalusta oli vielä paikallaan, koska ilmeisesti venäläiset olivat aikoneet sijoittaa sen paikalle jonkin muun patsaan; suunnitelma jäi toteutumatta ja jatkosodan jälkeen jalustakin vietiin pois. Viipurin naistensairaala
Viipurin taistelun aikana 20. kesäkuuta 1944 suomalaiset menettivät kaupungin vain muutamassa tunnissa. Naistensairaalan kellarikerrokseen oli tuolloin perustettu Viipuria puolustaneen 20. prikaatin IV pataljoonan joukkosidontapaikka. Samaan aikaan sairaalaan tuotiin myös Kannakselta vetäytyvien suomalaisjoukkojen kaatuneita. Viipurin taisteluun osallistuneen kapteeni Uuno Tarkin mukaan kävelemään pystyvät saatettiin pois, jonka jälkeen joukkosidontapaikalle jäi kahdeksan vaikeasti haavoittunutta sekä sotilaslääkäri Otto Salonen ja lääkintävääpeli Eino Varjola. Pataljoonan komentaja majuri Viljo Kirma oli määrännyt miehensä vetäytymään kaupungista Linnansiltaa pitkin, mutta Salonen ja Varjola päättivät jäädä haavoittuneiden luokse. Tämän jälkeen heidän kohtalostaan ei ole mitään varmaa tietoa. Karjalankannaksen valtaus 1941
Rajan pintaan oli Länsi-Kannaksen valtaukseen valmistautuneena kenraaliluutnantti Lennart Oeschin komentama IV armeijakunta, johon kuuluivat 8., 12. ja 4. divisioona sekä erillisenä yksikkönä Jalkaväkirykmentti 25. Armeijakunnan tärkeimpänä tehtävänä oli Viipurin valtaus. Neuvostoliittolaisilla oli Viipurin suojana L armeijakunnan 123. ja 43. divisioona. Viipurinlahden taistelu (1940)
Sodan viimeisen viikon alussa johtosuhteiden laajan uudelleenorganisoinnin jälkeen suomalaisten puolustus oli järjestetty venäläisten sillanpääaseman ympärille seuraavasti: Vasemmalla toimi 4.Divisioona yksittäisosastoista koottu Osasto Varko, sen oikealla puolella Karjaniemestä Vilaniemeen vastasi sirpaleinen, erillisistä pataljoonista nivottu taisteluarvoltaan hyvin arvaamaton Ryhmä Berg. Vilajoesta oikealle vastuuta kantoi puolestaan Taisteluosasto Paalu, johon kuului sekalainen koostumus eri täydennyspataljoonista ja 11. maaliskuuta alkaen myös Viipurin Lohko. Paalu oli alistettu kenraalimajuri Edvard Hanellin komentamalle Haminan Ryhmälle, joka oli perustettu 7. maaliskuuta. Tämän armeijakuntamaisen yhtymän perustaminen heijasteli Päämajan pelkoa siitä, että puna-armeija pyrki laajentamaan sillanpääasemaansa kohti Suomen ydinosia. Anders Rundeel
Rundeel otti osaa Saksan ja Puolan sotaan sekä taisteluihin Suomen itärajalla. Hän toimi syksyllä 1656 Kyrön skanssin komentajana, josta määrättiin johtamaan Viipurin puolustusta talvella 1656. Täällä hänellä oli käytössä viisi komppaniaa, yhteensä 568 jalkaväkimiestä, mutta talvella 1657 määrä oli huvennut neljään komppaniaan, jossa taistelukuntoisia miehiä oli vain 432. Viipurin päävartio
Yksikerroksinen rakennus edusti alun perin uusklassismia, mutta vuonna 1857 se muutettiin ulkoasultaan uusgoottilaiseksi. 1900-luvun alkuvuosikymmeninä Viipuri oli Suomen suurin varuskuntakaupunki ja päävartio palveli alkuperäisessä tarkoituksessaan vielä jatkosodan aikanakin. Vahdinvaihto suoritettiin aina puolenpäivän aikaan sotilaallisin seremonioin. Paraatikentältä lähtenyt sotilasosasto marssi Kauppatorin kautta päävartion eteen, jossa juhlallinen vahdinvaihto tapahtui. Eemil Kokko
Eemil Kokko (5. toukokuuta 1903 Viipuri – 24. maaliskuuta 1955 Rauma) oli suomalainen poliisimestari, joka toimi Viipurin viimeisenä poliisipäällikkönä vuoteen 1944 saakka. Suomen yleisesikunnan johtama tiedustelu 1918–1945
"Viipurin alatoimisto" oli 2. divisioonan tiedustelu-upseerin alaisuudessa. Toimistossa työskenteli vuonna 1919 seitsemän henkeä. Vuonna 1922 henkilökuntaa oli jo 26 ja toimintaa oli Viipurin lisäksi Kivennavalla ja Raudussa. Osastoa johti aluksi vänrikki J. Aalto, hänen jälkeensä Gustav Rosenström (Kustaa Rautsuo) ja Toivo Salokorpi. Torsten Tawast
Vuonna 1709 Kaarle XII:n ja Venäjän tsaari Pietarin suuri välienselvittely Pultavassa päättyi ruotsalaisten täydelliseen kukistumiseen. Tämän jälkeen Pietari suuntasi katseensa Suomeen. Jo maaliskuussa 1710 Fjodor Apraksin marssi jäitse Viipuriin ja piiritti kaupungin noin 7 500 miehellä. Puolustusta johti eversti Magnus Stiernstråhle, miehiä hänellä oli 4 000. Suomen armeijan ylipäällikkö Lybecker, jolla oli Kymenlaaksossa 5 000 miestä, jäi passiivisena odottamaan ohjeita. Aprillipäivänä piirittäjät aloittivat tykkitulen, jota kesti ilman sanottavaa menestystä koko kuukauden. Silloin Pietari itse puuttui asiaan ja laivasi 10. toukokuuta 1710 lisää miehiä ja raskasta tykistöä paikalle. Kesäkuisen tulimyrskyn aikana sadat tykit jauhoivat Viipurin muurin täysin soraksi, ja kun apua ei kuulunut, Stiernstråhle katsoi parhaaksi antautua. Venäläiset olivat luvanneet vapauden puolustajille, mutta tämän lupauksen piirittäjä petti. Kaupungin varusväki – mukana T. Tawast – vietiin sotavankeuteen ja suuri osa kaupungin siviilejä raahattiin Venäjälle orjuuteen. Torsten Tawast karkasi pian vankeudesta ja ilmoittautui uudelleen palvelukseen. (Lappalainen, Salonheimo) Knut Posse
Knut Jönsson Posse (n. 1440–1500) oli ruotsalainen soturi, joka muistetaan Suomessa Viipurin linnan menestyksekkäästä puolustamisesta venäläisiä vastaan vuonna 1495. Knut Possen kerrotaan myös olleen Viipurin pamauksen kansantarinan tapahtumien takana. Knut Posse oli Jöns Lage Possen ja Märta Knutsdotterin (Tre Rosor) poika. Knut Posse on haudattu Turun tuomiokirkkoon. Viipurinlahden taistelu (1940)
Sodan päättyessä hyökkääjällä oli aloite käsissään kautta koko Viipurinlahden rintaman. Venäläisten sillanpää asema oli liki 10 kilometriä syvä ja seitsemän kilometriä leveä. Suomalaisten puolustus oli kulutettu sirpaleiseksi ja ohueksi. Suomalaisten puolustus oli romahtamaisillaan, joten rauha tehtiin oikeastaan yhdennellätoista hetkellä. Mannerheim-linja
Viipurin ja Neuvostoliiton rajan välille suunniteltiin kolme puolustuslinjaa. Rajaa lähinnä oleva kutsuttiin aluksi pääasemaksi, keskimmäistä väliasemaksi ja Viipuria lähinnä olevaa taka-asemaksi. Pääaseman vahvin kohta sijaitsi Summan alueella, jonka kautta uhkaavin hyökkäysura kulki. Talvisodan ajan lehdistössä pääasema nimettiin kuitenkin Mannerheim-linjaksi puolustusvoimien ylipäällikkö Mannerheimin mukaan. Nimen keksi Jorma Gallen-Kallela. Viipurin taistelu (1944)
Neuvostoliiton panssarit tekivät ensimmäiset tiedusteluhyökkäyksensä aamuyöllä 20. kesäkuuta, mutta varsinainen hyökkäys käynnistyi vasta iltapäivällä kello 13. Viipurin itäisiin kaupunginosiin ulottunutta VKT-linjaa miehittäneitä II pataljoonan sotilaita oli kuitenkin alkanut paeta jo puolenpäivän jälkeen erilaisten huhupuheiden seurauksena. Pataljoonaa komentanut majuri Kurt Bäckman antoi hieman myöhemmin irtautumiskäskyn viestiyhteyksien katkeamisen ja saarrostusuhan vuoksi. Prikaatia komentanut eversti Kemppi sai asiasta tiedon noin klo 13.40. Lopullisesti puolustuslinja murrettiin Ristimäen hautausmaan tuntumassa noin klo 14.30, jonka jälkeen silloista Kannaksenkatua pitkin edenneet neuvostopanssarit saavuttivat Kalevan ja Pyöräsuon kaupunginosien tuntumassa sijaitsevan ratapiha-alueen noin klo 16.00–16.30. Ne jatkoivat edelleen syvemmälle kaupungin keskustaan, suomalaisjoukkojen perääntyessä länttä kohden pakokauhun vallassa ilman sanottavaa vastarintaa. Antti Niilonpoika
Antti Niilonpoika eli Anders Nilsson Sabelfana (k. 1580) oli Talin herra. Hän oli Kivennavan vouti ja teki 1554 partioretken Venäjän puolelle, ja siksi häntä pidettiin vastuullisena seuraavana vuonna syttyneeseen sotaan. Vuonna 1563 hän oli Eerik XIV:n sotapäällikkö tämän sotiessa Juhana-herttuaa vastaan. Hän sai aatelisarvon ja käytti sen jälkeen ajoittain nimeä Sabel tai Sabelfana vaakunansa mukaisesti. Hän sai nimityksen Viipurin linnanisännäksi 1566 ja rakennutti savivarustuksen kaupunginosan ympärille. Viipurin taistelu (1944)
Vuonna 2007 ilmestyneessä kirjassa "Viipuri 1944" sotahistorian harrastaja Eeva Tammi esitti väitteen, ettei Viipuria ollut tarkoituskaan puolustaa. Yleisesti on oletettu, että kaupungin nopea menetys johtui lähinnä vastustajan ylivoimasta ja suomalaisten joukkojen puutteellisesta varustuksesta. Tammen tekemien tutkimusten mukaan oli kuitenkin kolmesta korkea-arvoisesta upseerista koostunut ryhmä, joka oli ylipäällikkö Mannerheimin tietämättä päättänyt luopua Viipurista ilman taistelua. Heihin kuuluivat kenraali Erik Heinrichs, kenraalimajuri Aksel Airo ja eversti Valo Nihtilä. Heidän mukaansa kaupunki oli väärällä puolella Viipurinlahtea, eikä sen puolustamisesta olisi mitään hyötyä. Mannerheimille suunnitelmasta ei kerrottu, koska hän ei olisi sitä kuitenkaan hyväksynyt. Tammi perustaa väitteensä muun muassa kenraali Airon läheisen ystävän sekä tuolloin 15-vuotiaan Erkki Laatikaisen lausunnoille. Laatikaisen isä on kenraali Taavetti Laatikainen, jolle Heinrichs, Airo ja Nihtilä olivat suunnitelmasta kertoneet. Tammen tulkinnoille ei ole pitäviä todisteita, mutta hänen asiaa käsittelevä kirjoituksensa on kuitenkin julkaistu professori Ohto Mannisen ja Suomen Sotahistoriallisen Seuran hyväksymänä. Suomen Punainen Kaarti
Punaisen kaartin esikuntapäällikköksi valittiin 16. helmikuuta amerikansuomalainen August Wesley, joka hoiti virkaa Mannerin nimitykseen saakka. Yleisesikunnan sotilasneuvonantaja oli helmikuun lopussa tehtävään nimitetty venäläinen eversti Mihail Svetšnikov. Hän oli vastuussa muun muassa punaisten sotasuunnitelmista, joita Svetšnikov laati yhdessä Ali Aaltosen kanssa. Viipurin taistelun aikana 24.–25. huhtikuuta Manner ja lukuisat muut punaisten johtohenkilöt pakenivat Neuvosto-Venäjälle, jonka jälkeen punainen kaarti taisteli viimeiset puolitoista viikkoa ilman sodanjohtoa. 
Sisällissodan käynnistyessä punakaartit olivat työväenjärjestöjen jäsenistä koostuneita pieniä paikallisia yksiköitä, joiden kokoaminen sodankäyntiin kykeneväksi kenttäarmeijaksi aloitettiin vasta helmikuun puolivälissä 5. helmikuuta pidetyn yleisesikunnan järjestämiskokouksen jälkeen. SPK organisoitiin muiden armeijoiden tapaan rykmenteiksi ja pataljooniksi, mutta käytännössä suurimmiksi toimiviksi yksiköiksi jäivät komppaniat, jotka muodostuivat edelleen paikallisten työväenyhdistysten tai ammattiosastojen jäsenistä kootuista punakaarteista. Isosta miesmäärästään huolimatta punainen kaarti ei pystynyt toimimaan suurina yksikköinä, koska niiden liikutteluun vaadittu sotakokemus ja johtamistaito puuttuivat. Esimerkiksi hyökkäysvaiheessa ylipäällikkönä toiminut Eero Haapalainen ohitti johtamisessaan rintamaesikunnat kokonaan, ja piti yhteyttä suoraan rintamilla olleisiin yksiköihin. Viipurin linna
Talvisodan alkaessa linna oli puolustuslaitoksen hallussa. Se vaurioitui sodassa jonkin verran. Suomi menetti linnan talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa Neuvostoliitolle 1940, mutta valtasi uudelleen jatkosodan alussa 1941 joutuen vetäytymään kesällä 1944. Neuvostoliiton hajottua 1991 linnan alue kuuluu Venäjälle. Viipurinlahden taistelu (1940)
Puna-armeijalla oli Tuppuran ja Teikarin valtauksen jälkeen avoin ura Viipurinlahden luoteisrannalle Häränpääniemeen ja Vilaniemeen. Hyökkäys manteretta vastaan alkoi 4. maaliskuuta ja vasemmalla sivustalla rannikkoa puolustaneet erilliset pataljoonat joutuivat heti vaikeuksiin. Venäläisten hyökkäysvaunujen odottamaton tunkeutuminen jääkentän yli sai aikaan jo itsestään melkoisen sokkivaikutuksen. Suomalaisten onneksi Vilajoenlahden pohjukkaan edenneet panssarit etenivät liian nopeasti edeltävään jalkaväkeen nähden. Jalkaväki torjuttiin ja Vilaniemeen päässeet panssarit tuhottiin tai karkotettiin. Sen sijaan venäläiset olivat saaneet päivän aikana sillanpääaseman Häränpääniemeen. Seuraavana päivänä puna-armeija sai myös Vilaniemeen sillanpääaseman. He tunkeutuivat sinne kolmesta ei suunnasta yhtä aikaa. Erilliset pataljoonat joutuivat sekasortoon ja perääntyivät sisämaahan. Viipurin konsistori
Viipurin konsistori oli kirkollinen hallintoelin joka perustettiin 1720 huolehtimaan Venäjälle luovutetun alueen eli Vanhan Suomen kirkollisista asioista. Se koostui neljästä rovastikunnasta: Viipurin rovastikunta eli tuomiorovastikunta, Etelä-Karjalan, Pohjois-Karjalan pohjoinen ja Pohjois-Karjalan eteläinen (Ilmee, Parikkala) rovastikunta. Konsistorin esimiehenä toimi Viipurin maa- ja kaupunkiseurakunnan kirkkoherra eli tuomiorovasti. Vuodesta 1800 esimiehenä oli Viipurin saksalaisen seurakunnan kirkkoherra. Vuonna 1738 sen viralliseksi kieleksi tuli saksa. Konsistori lakkautettiin vuosina 1811 ja 1812. Kun Venäjälle luovutettiin 1743 Turun rauhassa alueita, niiden kirkollisista asioista vastasi Haminan konsistori. Viipurin taistelu (1940)
Seuraavina päivinä neuvostojoukot suorittivat lukuisia tiedusteluluonteisia hyökkäyksiä suomalaisasemaa vastaan. Puna-armeijan erityinen mielenkiinto kohdistui suomalaisasemaan kuuluneisiin eteentyönnettyihin tukikohtiin. Kiivaimmat taistelut keskittyivät JR 15:n lohkolla sen toisen pataljoonan puolustusalueelle, jossa mm. Maaskolan kunnalliskodin alueella ollut tukikohta joutui torjumaan useita ankaria hyökkäyksiä. JR 67:n lohkolla taas ankarimpia taisteluita käytiin Mustamäen lounaispuolisista tukikohdista, joita mainitun rykmentin toinen pataljoona puolusti. Alueella jouduttiin tekemään useita vastahyökkäyksiä tukikohtien pitämiseksi suomalaisjoukkojen hallussa. Alueelle hälytettiin myös lisäjoukkoja.
Viipurinlahden koko suomalaispuolustusta uhkaavien tapahtumien johdosta divisioonan joukkoja ryhdyttiin alistamaan siellä taisteleville yksiköille siten, että mm. 6. maaliskuuta siirtyi divisioonan alueelta III/KTR 5 ja III/JR 14 sekä kahta päivää myöhemmin loppuosa JR 14:stä. Divisioonan reserviksi jäi nyt ErP 3 ja III/JR 67.Sotatieteen laitos: "Talvisodan historia" osa 2 s. 225 Karjalan historia
Ristiretkiajalla Muinais-Karjala kuului Novgorodin kauppatasavallan vaikutuspiiriin. 
Ruotsalaiset valtasivat Karjalankannakselta Viipurin ja perustivat Ruotsin marski Torgils Knutsonin johdolla saaressa sijainneelle, entisen karjalaisen linnakkeen paikalle, Viipurin linnan 1293. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Viipurin taistelu oli Suomen sisällissodan viimeinen suuri taistelu, joka käytiin Viipurin kaupungin hallinnasta 24.–29. huhtikuuta 1918 punakaartin ja valkoisten välillä. Taistelu päättyi valkoisten vallatessa Viipurin. Viipurin taistelu (1941)
Neuvostoliiton puolella Karjalankannaksen puolustuksesta vastasi kenraaliluutnantti Mihail Gerasimovin komentama 23. armeija. Rintamalinjalla äärimmäisenä vasemmalla välillä Suomenlahti–Saimaan kanava oli eversti Jevgeni Tsukanovin komentama 123. divisioona. Saimaan kanavan ja Vuoksen pohjoispään nurkkaa puolusti kenraalimajuri Vladimir Kirpitšnikovin komentama 43. divisioona. Siitä koilliseen pitkin Vuoksea oli kenraalimajuri Vasili Konkovin komentama 115. divisioona. Viipurin suunnalla olleita neuvostoliittolaisjoukkoja oli heikennetty heinäkuussa Suomenlahden eteläpuolella edenneiden saksalaisjoukkojen Leningradille muodostaman uhan takia.
Suomalaisten aloittivat hyökkäyksen IV armeijakunnan vasemmalla Vuokseen rajoittuvalla siivellä 12. divisioonan voimin tavoitteenaan saavuttaa yhteys Vuoksen Hopeasalmella ylittäneeseen 18. divisioonan joukkoihin. Neuvostojoukot olivat aloittaneet irtautumisen asemistaan jo edellisenä yönä. Suomalaiset etenivät nopeasti Vuoksen suuntaisesti ja divisioonat kohtasivat. Vuoksen ylittäneet 18. divisioonan osat alistettiin IV armeijakunnalle. Marcus Vipsanius Agrippa
Marcus Vipsanius Agrippa (63 eaa.–12 eaa.) oli roomalainen poliitikko ja sotilas. Hän oli Octavianuksen ystävä, sotilaskomentaja ja luotettu. Agrippa komensi joukkoja Filippoin taistelussa, jossa toisen triumviraatin Marcus Antonius ja Octavianus voittivat Julius Caesarin murhaajat. Agrippa vastasi myöhemmin muun muassa Aktionin taistelun voitosta. Viipurin Kaupunginteatteri
Talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 Viipuri kuului Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin ja evakkoon siirtyneen Kaupunginteatterin oli muodollisestikin muutettava Suomen uuden kaakkoisrajan sisäpuolelle. Leppäsen seuraajiksi teatterin johdossa tulivat näyttelijät Antero Suonio ja Uno Wikström. Jatkosodan sytyttyä kesällä 1941 suomalaisjoukot valtasivat suuren osan luovutetuista alueista, kuten Viipurinkin kesällä 1941. Väliaikainen Viipurin Sotateatteri toimi alkuvuodesta 1942 Punaisenlähteentorin vanhassa kirjastossa ja luovutti näyttämön Kaupunginteatterin käyttöön alkukesästä 1942. Viipurin-Petroskoin operaation myötä kesällä 1944 suomalaisjoukot joutuivat perääntymään muun muassa Karjalankannaksella ja teatteri siirrettiin Kotkaan toimien lyhyen aikaa kiertueteatterina, jonka johtajana 1944–1945 oli Helge Ranin. Viipurin Kaupunginteatterin viimeinen kausi oli 1945-1946, johtajanaan Aku Käyhkö. Lakkautetun karjalaisteatterin näyttelijöistä useat haluttiin Suomen Kansallisteatteriin ja Helsingin Kansanteatteriin. Viipurin Reipas (jääkiekon SM 1928)
(synt. 21.08.1905 Viipuri) Pelipaikka varamies/joukkueen kapteeni (kapteeni myös jalkapallossa). Ainoa tästä joukkueesta, joka pysyi 1928 mestaruuden jälkeen uskollisena Reippaalle, oli nostamassa 1938 seuraa SM-sarjaan jalkapallossa sekä oli samana vuonna perustamassa SVUL:n Viipurin piiriin jääkiekkojaostoa. Toiminut Viipurin Reippaan puheenjohtajana ja rahastonhoitajana sekä myöhemmin Jyväskylän Ahmojen puheenjohtajana. Työskennellyt puhelinmekaanikkona. Sotien jälkeen asettui Jyväskylään asumaan. Vilppulan rintama
Ensimmäinen varsinainen taistelu käytiin 2. helmikuuta, jolloin vänrikki G. A. Stolbovin johtama punaisten osasto eteni rautatietä pitkin kohti Vilppulaa. Valkoiset olivat sijoittaneet noin 150 miestä Kirkkosalmen ylittävien siltojen luokse, jossa käytiin neljän tunnin pituinen tulitaistelu. Punaiset palasivat takaisin illan hämärryttyä, eikä taistelu tiettävästi vaatinut kaatuneita kummaltakaan osapuolelta. Seuraavana päivänä valkoiset saivat vahvistukseksi vielä 170 miehen vahvuisen osaston. Punaisten uusi hyökkäys tapahtui vuorokautta myöhemmin, jolloin Kirkkosalmen rannalla taisteltiin viisi tuntia. 5. helmikuuta valkoisten päällikkyys Vilppulan suunnalla vaihtui, kun Haapamäeltä käsin puolustusta johtaneen jääkäri Juho Heiskasen tilalle tuli Hämeen ryhmän komentaja eversti Martin Wetzer. Merikunta
Merikuntia vastaava Viipurin laivue koostui myös vapaaehtoisista, mutta sen toiminta muotoutui alusta lähtien erilaiseksi. Itärajan levottomien olojen vuoksi joukon pääasiallisena tehtävänä oli Seivästön ja Virolahden välisen rannikon ja väylien vartiointi. Laivueen käytössä oli hinaajia ja moottoriveneitä, ja laivuetta johti reservin luutnantti Leon. Perander. Viipurin laivueen toiminta jatkui vuoden lopulle, jolloin laivaston päällikkö kiitti sitä päiväkäskyssään hyvin suoritetusta työstä. Laivue sai kiinni monia merellä liikkuneita vieraita aluksia, henkilöitä ja salakuljettajia. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Koko punaisten kansanvaltuuskunta pakeni Viipurista laivasaattueessa Pietariin 25. huhtikuuta vastaisena yönä. Kansanvaltuutetuista ainoastaan Edvard Gylling jäi Viipuriin jatkamaan taistelun johtamista. Viipurin punaisten johto järjestäytyi uudelleen kokouksessa, joka pidettiin Viipurin linnassa huhtikuun 25. päivän iltana Oskar Rantalan johdolla. Kokouksessa päätettiin jatkaa taistelua. Erään tiedon mukaan Viipurin puolustus jaettiin kolmeen lohkoon, joista Otto Vuoristo sai komentoonsa pohjoisen, Viktor Ripatti itäisen ja Jalmari Parikka läntisen rintaman. Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Punaisten puolella ylipäällikkönä toimi kansanvaltuuskunnan puheenjohtaja Kullervo Manner, joka oli julistettu diktaattoriksi. Tosiasiassa punaisten sotatoimia Karjalassa johti kuitenkin itäisen rintaman komentaja Oskar Rantala. Venäläinen eversti Mihail Svetšnikov oli vielä kansanvaltuuskunnan sotilaallisena neuvonantajana Viipurissa. Hän oli laatinut huhtikuun alkupuolella punaisille puolustussuunnitelman, joka edellytti silloisten asemien pitämistä Karjalassa. Viipurinlahden taistelu (1944)
Puna-armeija aloitti 30. kesäkuuta 1944 hyökkäyksen Teikariin ja Melansaareen, joita puolustaneet suomalaisjoukot torjuivat aluksi hyökkäykset kärsien raskaita tappioita. Neuvostojoukot hyökkäsivät 4. heinäkuuta ratsuväkiprikaatin puolustamalle Uuraan lohkolle vallaten ainoastaan Suonionsaaren. Suomen laivasto teki vastahyökkäyksen Viipurinlahdelle 5. heinäkuuta aikeenaan hidastaa neuvostojoukkojen etenemistä, mutta joutui vetäytymään kovan tykistötulen ja ilmapommitusten takia. Yksikään suomalaisten aluksista ei uponnut, mutta "Viena" vaurioitui pahoin kyeten kuitenkin palaamaan Helsinkiin korjattavaksi. Suomalaisten ylijohto antoi luvan vetäytyä Teikarista ja Melansaaresta 6. heinäkuuta. Torkkeli Knuutinpoika
Perinteisen, nyttemmin kyseenalaistetun näkemyksen mukaan Torkkeli Knuutinpoika johti vuonna 1293 Karjalaan suuntautunutta sotaretkeä eli niin sanottua kolmatta ristiretkeä Suomeen ja perusti sen aikana Viipurin linnan karjalaisten aiemman linnoituksen paikalle. Häntä on siksi perinteisesti pidetty koko Viipurin perustajana. 1300-luvulla kirjoitetun Eerikinkronikan kuvaus sotaretkestä mainitsee kuitenkin vain linnan perustamisen. Lisäksi arkeologisten kaivausten perusteella Viipurissa oli karjalainen kauppapaikka jo 900-luvulla. 4. divisioona (talvisota)
4. divisioonan maaliskuussa käymien taisteluiden taustalla oli neuvostojoukkojen suunnitelma saarrostaa Viipuri hyökkäämällä Viipurinlahden yli kaupungin lounaispuolelta. Puna-armeija keskitti alueelle kaikkiaan noin viiden divisioonan vahvuiset joukot. Maaliskuun alussa suomalaisjoukkojen johtosuhteissa ja komentajissa tapahtui useita muutoksia sangen lyhyen ajan sisällä ja alueelle jouduttiin keskittämään runsaasti uusia joukkoja neuvostoliittolaisten hyökkäykseen osallistuvien joukkojen määrän alkaessa hahmottua ylemmille johtoportaille. 1. maaliskuuta alkaen pääosa 4. divisioonasta oli alistettuna Rannikkoryhmälle (aiemmin Viipurin rannikkolohko), jonka komentajana oli aluksi kenraalimajuri Kurt Wallenius ja sittemmin kenraaliluutnantti Karl Oesch. Vladimir Kirpitšnikov
Suomalaiset joukot lähestyivät puolustuksesta huolimatta Viipuria lännestä ja pohjoisesta. Rintaman komentaja Markian Popov kritisoi 25. elokuuta Kirpitšnikovin toimintaa ja uhkaili häntä ja komissaaria kenttäoikeudella. Neuvostoliiton Luoteisen Suunnan ylipäällikön Kliment Vorošilovin tahdon mukaisesti Viipuri haluttiin pitää viimeiseen saakka. Tämä aiheutti koko talvi- ja jatkosodan suurimman motin Por­lammen alueelle. Neuvostoliittolaiset onnistuivat evakoimaan vain osan miehistä Koivistoon ja edelleen Leningradiin. Raskas kalusto jäi kokonaan suomalaisille. Sotavankeja oli noin 9 000. Kirpitšnikov sai lievän ruhjevamman ja joutui suomalaisten sotavangiksi
1. syyskuuta. Hän oli ainoa kenraalin arvoinen vanki talvi- ja jatkosotien aikana. Viipurin päävartio
Päävartio sijaitsee Viipurin keskustassa Torkkeli Knuutinpojan torin etelälaidalla. Rakennus valmistui vuonna 1776 Linnansillan kupeeseen keskiaikaisen Viipurin kaupunginmuurin portin tuntumaan. Päävartion suunnittelija on venäläinen arkkitehti Karl Johann Spekle. Nykyään rakennuksessa toimii muun muassa matkamuistomyymälä. Talvisota
Viipurin alueelle oli saatu tueksi uusi 23. divisioona ja 21. divisioona itäkannakselle, mutta ne olivat taisteluarvoltaan muita divisioonia heikompia täydennysjoukkoja. Neuvostoliittolaisten onnistunut strateginen läpimurto Viipurinlahdella olisi uhannut koko Etelä-Suomen puolustusta suomalaisjoukkojen ollessa edelleen syvällä alueen itäpuolella. Matts Larsson Kruus
Matts Larsson Kruus af Harfvila (k. 1606) oli ruotsalaissukuinen valtaneuvos. Hän tuli Suomeen 1575 osallistuakseen Venäjän sotaan. Hän avioitui Lepaan ja Harvialan perijän Anna Björnintytär Lejonin kanssa, jolloin hän kuului Suomen aateliin. Hän oli Viipurin linnanpäällikkö 1583–1599 ja puolusti linnaa venäläisiä vastaan. Hän oli rajankäyntikomissiossa Täyssinän rauhan jälkeen. Kun Sigismundin ja Kaarle-herttuan välille syntyi erimielisyys, hän suuntautui Kaarlen kannattajaksi, jolloin Sigismund erotti hänet Viipurin linnan päällikkyydestä. Hän sai Kaarlelta luottamustehtäviä ja oli muun muassa Pohjois-Suomen ja Pohjanmaan laamanni ja jäsen lakikomissiossa. Hämeen linnanpäällikkö hän oli 1604–1605. Armas Pihlajamaa
Neuvostojoukot valtasivat Viipurin kaupungin 20.6.1944. Kun hyökkäyksen jatkaminen suoraan liikkeestä ei onnistunut, sen painopiste siirrettiin kaupungin koillispuolelle Tammisuon ja Talin suunnalle 3. Prikaatin ja 18.D:n puolustuslohkoja vastaan. Niiden koillispuolella tuli 4.D:n torjua vihollisen hyökkäykset VKT-asemassa Repolanjärven ja Noskuanjärven välissä. Eversti Pihlajamaan JR 5 ja everstiluutnantti Kuirin JR 25 onnistuivat tehtävissään. Näin luotiin merkittäviä edellytyksiä Talin - Ihantalan suurtaistelun torjuntavoitolle. Aselepo astui voimaan 4.9.1944. JR 5 sai käskyn siirtyä puolustusryhmitykseen uuden rajalinjan taakse. Viipurinlahden taistelu (1940)
Lopulta sillanpääasemat yhtyivät ja se vakiintui nopeasti. Hyökkääjä kuljetti jatkuvana nauhana jalkaväkeä ja panssareita Viipurinlahden vastarannalle. Rivistöt olisi ollut helppo tuhota ilmapommituksilla ja raskailla aseilla, mutta niihin ei Kannaksen Armeijalla ollut voimavaroja. Taistelujen riehuessa kuumimmillaan myös suomalaisten joukkojenkeskitykset yltyivät huippuunsa. Vahvennuspataljoonia saapui Rannikkoryhmälle sodan loppuun asti. Joukkojenkeskitykset eivät kuitenkaan muuttaneet Viipurinlahden voimasuhteita. Venäläisillä oli oletettavasti jalkaväen ylivoima suomalaisiin nähden 1:4 ja tykistön 1:5. Kornilovin kapina
Kornilovin kapinan aiheuttuma levottomuus heijastui myös eri puolille Suomea ja johti useisiin väkivaltaisuuksiin, joista suurimmat koettiin Viipurissa. Suuriruhtinaskunnan pääkaupungissa Helsingissä ei ollut Kornilovin tukijoita, mutta Helsingin neuvosto perusti yhdessä Itämeren laivastoa valvoneen Tsentrobaltin kanssa Suomen vallankumouskomitean. Se järjesti upseereille julkisen kuulustelun ja vaati kirjallista sitoumusta, etteivät he aio osallistua Kornilovin "vastavallankumouksellisena" pidettyyn toimintaan. Komitea lähetti Helsingistä Pietariin kolme hävittäjää ja yhteensä 1 600 merisotilasta sekä yritti lähettää vielä jalkaväkirykmentin ja kaksi tykkipatteria Viipurista. Vallankumouskomitean komisaarin saavuttua Viipuriin 11. syyskuuta, kieltäytyi kaupungissa olleen 42. erillisen armeijakunnan Kornilovia tukenut päällikkö kenraali V. A. Oranovski kuitenkaan tunnustamasta minkäänlaista "kansankomissaaria". Tämän jälkeen komissaari Sasov kutsui koolle Viipurin neuvoston, joka päätti vangita Oranovskin sekä viisi muuta upseeria. Heidät kuljetettiin Hotelli Belvederessa sijainneesta esikunnasta Vanhan raatihuoneen torin laidalle Viipurin päävartion arestitiloihin, jonka edustalla upseerit myöhemmin saman iltapäivän aikana ammuttiin ja ruumiit heitettiin viereiseen Linnasalmeen. Yhteensä kaupungissa surmattiin päivän aikana ilmeisesti jopa 20 korkea-arvoista upseeria. Tapaukset tunnetaan niin sanottuina Viipurin upseerisurmina. Viipurin kaupunginmuuri
Viipurin kaupunginmuuri oli Viipurin vanhan kaupunginosan ympärille rakennettu suojamuuri. Viipurin linnan käskynhaltijana 1467–80 toiminut tanskalaissyntyinen Eerik Akselinpoika Tott rakennutti sen 1470-luvulla. Muurin rakensivat samat ulkomaalaiset muurimestarit, jotka rakensivat myös Olavinlinnaa vuonna 1477. Se oli ainoa suomalaisen kaupungin suojaksi rakennettu täydellinen kaupunginmuuri. Viipurin päävartio
Elokuussa 1917 niin sanotun Kornilovin kapinan aikana vangittiin useita kaupunkiin sijoitetun 42. erillisen armeijakunnan upseereita Hotelli Belvederessä sijainneesta esikunnasta ja heidät kuljetettiin päävartion arestitiloihin. Vielä saman iltapäivän aikana kapinoivista sotamiehistä koostunut joukko tunkeutui päävartioon ja surmasi neljä upseeria, joiden ruumiit heitettiin läheiseltä Linnansillalta mereen. Kuolleiden joukossa oli muun muassa armeijakunnan komentajana toiminut kenraali V. A. Oranovski. Viipurin taistelu (1944)
Viipurin taistelu käytiin jatkosodan perääntymisvaiheen aikana 20. kesäkuuta 1944. Se päättyi Viipuria puolustaneiden suomalaisten peräännyttyä lähes kokonaan ilman vastarintaa ja Neuvostoliiton joukkojen vallattua kaupungin. Viipurin puolustustaistelu kesti vain alle viisi tuntia, jonka jälkeen suomalaiset perustivat uuden puolustuslinjan Kivisillansalmen länsirannalle vajaan neljän kilometrin päähän kaupungin keskustasta. Viipurin piiritys (1710)
Vuoden 1710 piiritys oli toinen suuren Pohjan sodan aikainen Viipurin piiritys, kun ensimmäinen yritys vuonna 1706 oli epäonnistunut. Heinäkuussa 1709 käydyn voitokkaan Pultavan taistelun jälkeen Pietari Suuri pystyi kuitenkin lähtemään uuteen yritykseen suuremmalla voimalla. Hänen tarkoituksensa oli vallata Viipuri noin 140 kilometrin päässä sijaitsevan vastaperustetun Pietarin kaupungin suojaamiseksi. Viipurin linnalääni
Linnaläänin päällikkönä oli ruotsalaisia suurmiehiä, kuten Bo Joninpoika Grip, Kaarle Knuutinpoika Bonde ja Sten Sture vanhempi. Viljo Kauppila
Kauppila saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 3. jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 8. maaliskuuta 1918 lähtien 4. jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan ja 25. maaliskuuta 1918 alkaen 11. jääkäripataljoonan 1. komppaniassa. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa, missä hän haavoittui lievästi 29. huhtikuuta 1918.Suomen sisällissota: Joukkueenjohtaja mm. osallistui Viipurin taisteluihin. Haavoittunut 29. huhtikuuta 1918 Viipurissa vasempaan käsivarteen. Viipurin taistelu (1940)
Aivan sodan viimeisinä päivinä divisioona pystyi pääosin pitämään asemansa, mutta naapuridivisioonien joutuessa hiljalleen vetäytymään joutui divisioonan esikunta myös valmistautumaan uuteen, taaempaan asemaan vetäytymistä, jota ei sitten ennen rauhantuloa tarvinnutkaan suorittaa. Aivan sodan lopun kiivaimmat taistelut käytiin divisioonan etulinjan rykmenttien saumassa Tammisuon alueella. Neuvostojoukot aloittivat aamulla 11. maaliskuuta voimakkaan hyökkäyksen panssarivaunujensa tukemana. Taistelu johti etumaisten tukikohtien menettämiseen, mutta murto saatiin rajattua siten, että muutama taka-asemankin tukikohta oli sodan lopussa puna-armeijan hallussa, mutta varsinainen läpimurto jäi puna-armeijalta tekemättä. Lähdetietojen mukaan hyökkäyksen alkuvaiheessa menetettiin mm. tukikohta, jonka miehitys koostui 14 miehestä sekä kk-ryhmästä ja jota vastaan hyökkäsi 500–700 miestä useiden hyökkäysvaunujen tukemana. Hyökkäysvaunut pääsivät useissa kohdissa etenemään suomalaisjoukkojen selustaankin. Taistelu jatkui kiivaana myös seuraavan päivän, mutta viimeinen sotapäivä 13. maaliskuuta oli jo rauhallisempi. Antrean taistelut
Antrea kuului punaisten itäiseen rintamaan, jonka Antrean rintamalohkon komentajana oli Suomen sotaväessä aliupseerikoulutuksen saanut A. Backman. Hänen apulaispäällikkönään toimi ilmeisesti myös Pullilan joukkoja komentanut Nestor Blom. Lähinnä Viipurin seudulta koottujen Karjalan punakaartien lisäksi taisteluihin osallistui Uudeltamaalta tulleita punaisia. Helsingin punakaartista rintamalla oli muun muassa kuuluisa Jyryn komppania, joka oli yksi punaisten eliittijoukoista. Sen päällikkö Hjalmar Marttinen kaatui Kavantsaaressa maaliskuun alussa, jonka jälkeen tilalle nimitettiin painijana tunnettu Adam Malm. Yhteensä Jyryn komppania menetti Antrean taisteluissa ainakin viisi kaatunutta ja kymmeniä haavoittuneita. Helsingin pitäjän punakaartista koottu Malmin I komppania puolestaan oli mukana Pullilassa ja Syvälahdessa käydyissä taisteluissa ainakin 250 miehen vahvuisen osaston voimin. Tuolloin Helsingin pitäjään kuuluneen Malmin lisäksi siinä oli miehiä myös Käpylän, Pakilan, Tikkurilan ja Hämeenkylän punakaarteista. Maaliskuussa Antreaan lähetettiin vielä Mäntsälän ja Hyvinkään Kaukaan punakaartilaisia. Lisäksi rintamalla oli muun muassa Viipurin merkinantokomppanian naiskaarti, joka osallistui Pullilan taisteluihin. Venäläisiä vapaaehtoisia Antrean rintamalle tuli ainakin Pietarista, Moskovasta ja Siperiasta, mutta nämä joukot poistuivat jo maaliskuun puolivälissä Neuvosto-Venäjän ja Saksan solmiman Brest-Litovskin rauhansopimuksen astuttua voimaan. Viipurin Reipas
Vaikka Väinö Pynninen luopui Reippaan ja sen voimistelun johtotehtävistä, johtoon nousi uusi pystyvä henkilö – Yrjö Nykänen. Hän voitti vuonna 1916 ensimmäisen voimistelun mestaruuden. Hän otti oman voimistelun lisäksi valmentajan roolin. Nykänen valmensi Suomen voimistelujoukkuetta kolmissa olympialaisissa eli 1924, 1928 ja 1936. Viipurin Reipas ja Viipuri muutenkin oli johtava voimistelukaupunki. Kilpaileva SVUL:lilainen viipurilaisseura oli Kelkkalan Kisailijat ja TUL:n puolella Talikkalan Toverit. Reippaasta alkoi Nykäsen valmentamana nousta 1920-luvulla uusi voimistelijapolvi: Eetu Kostamo, Evert Karttula, Otto Suhonen. Einar Vihma
Ihantalan taistelussa vastaiskuissa pahoin kulutetun Ruben Laguksen johtaman panssaridivisioonan puolustus oli murtumaisillaan, kun Vihman 6. divisioonan kärkiosat ehättivät sen avuksi. Vihman vastuulle tuli pääosa 6. divisioonaa, JR 12, saksalainen rynnäkkötykkiprikaati, osia panssaridivisioonasta. Suomen keskiaikaiset kaupungit
Viipuri oli Turun jälkeen Suomen merkittävin ja suurin keskiaikainen kaupunki. Kaupunkirakenteeltaan ja rakennuskannaltaan se oli jopa Turkua ainutlaatuisempi. Ruotsin sijaishallitsijana toiminut Torkkeli Knuutinpoika perusti Viipurin linnan vuonna 1293 paikalle, jossa jo vanhastaan toimi vilkas karjalaisten kauppapaikka. 1300-luvun aikana asutus laajeni linnan kaakkoispuolella sijaitsevalle niemelle ja siitä alettiin käyttämään nimitystä "civitas" eli "kaupunki". Ensimmäistä kertaa nimitys esiintyy Vatikaanin arkistoissa 1350-luvulla. Varsinaiset kaupunkioikeudet Viipuri sai kuitenkin vasta vuonna 1403 kuningas Eerik XIII Pommerilaiselta. Kämärän taistelu
Viipurin kokoontuneet suojeluskuntalaiset puolestaan yrittivät 23. tammikuuta ottaa haltuunsa koko kaupungin, mutta saivat vallattua ainoastaan rautatieaseman. Punaiset kokosivat pian joukkonsa, jolloin viitisensataa suojeluskuntalaista pakeni jääkäri Woldemar Hägglundin johdolla Viipurinlahdella sijaitsevaan Venäjänsaareen, missä he majoittuivat kauppaneuvos E. V. Sellgrenin huvilan maille. Kun Mannerheim samaan aikaan nimitti Hägglundin Karjalan sotilaspiirin päälliköksi, hän ei enää pystynyt komentamaan suojeluskuntaosastoaan, jonka uudeksi päälliköksi valittiin 62-vuotias eversti Adolf Aminoff.
Perjantaina 26. tammikuuta ”venäjänsaarelaisiksi” kutsuttu pataljoona lähti liikkeelle Venäjänsaaresta, tarkoituksenaan edetä noin 30 kilometriä Viipurin pohjoispuolella sijaitsevaan Antreaan, jonne valkoiset aikoivat perustaa tukikohtansa. Ryhmä yritti aluksi ylittää Pietari–Viipuri-radan noin 10 kilometriä Viipurin itäpuolella sijaitsevan Säiniön rautatieaseman kohdalta. Pataljoonan etujoukko onnistui lyhyen kahakan jälkeen myöhään iltapäivällä valtaamaan aseman huonosti aseistautuneilta punakaartilaisilta. Hetken kuluttua paikalle kuitenkin saapui junalla osasto Helsingistä kotiutettuja venäläisiä matruuseja, jotka pakottivat kärkiryhmän perääntymään takaisin pääjoukon luokse. Taistelussa kuoli yksi suojeluskuntalainen, mutta punakaartin tappioista ei ole tietoa. Viipurin Markovillan Jalkaväen Aliupseerikoulu
Kun Markovillan Taistelukoulu perustettiin 1927, siihen syntyi kaksi osastoa, upseeri-osasto ja Kapitulanttikoulun nimi muutettiin kanta-aliupseeriosastoksi. Ennen sotia Markovillan Taistelukoulu tarjosi opetusta 1207 upseerille ja 2213 kanta-aliupseerille. Viipurin Markovillan Kapitulanttikoulun ja Taistelukoulun merkitys Suomen itsenäisyyden säilymisessä on kiistaton tosiasia. Talin–Ihantalan torjuntataistelujen maastot ovat Viipurin Markovillan Kapitulanttikoulun ja Taistelukoulun harjoitusalueita. Sillä oli erittäin suuri merkitys torjuntataistelujen onnistumisen kannalta. Puolet Puolustusvoimien pataljoonien komentajista oli saanut koulutusta Markovillan Taistelukoulussa. Talvi- ja jatkosodan kokemuksia arvioitaessa on todettu että sodankäynnin päävastuu lankesi pataljoonan komentajille.