Milloin oli postmodernismi aika?
Modernismi
Postmodernismin kauden katsotaan alkaneen kirjallisuudessa 1960-luvun kuluessa, joten jotkut haluavat kutsua varsinaisen modernismin ja postmodernismin välisiä vuosikymmeniä (1930-luvun alusta 1960-luvulle) myöhäis- tai jälkimodernismin ajaksi. Postmoderni taide
Erään määritelmän mukaan postmodernismi oli lyhyen aikaa elänyt arkkitehtuurin ja muotoilun tyyli, joka kukoisti 1970- ja 1980-luvuilla. Se suosi ornamenttia, ironista nokkeluutta ja kirkkaita värejä. Se yhdisti popin ja klassisen, ja se rellesti olemalla keinotekoinen ja teatraalinen, siinä oli pylväitä ja kaaria jotka eivät tukeneet mitään, pöhöttyneitä reunalistoja ja raskaalta näyttäviä rustikointeja, jotka kuulostivat ontoilta niitä taputtaessa. Siitä näki, että se oli lavastettua, joka oli myös sen ajatus. Sen tarkoituksena oli olla kaikkea, mitä modernistinen suunnittelu, joka tähtäsi koristelemattomaan rehellisyyteen muodossa ja rakenteessa, ei ollut. Vaihtoehtoisesti postmodernismi oli asenne, jossa pinta oli substanssi, ja joka ilahtuu omasta onttoudestaan. Postmodernismi
Postmodernismi on monimerkityksinen ja kiistelty käsite. Eri aloilla ja eri teoreetikoilla moderni ja postmoderni tarkoittavat usein eri asioita. Etuliitteen post- tai jälki- sisältävä käsite postmodernismi tarkoittaa modernismin jälkeen tulevaa aikakautta tai tyyliä. Keskeistä on siis käsitys, että modernismista on siirretty uuteen kauteen. Postmodernismista alettiin keskustella 1960-luvulla Yhdysvalloissa kirjallisuuden tutkimuksessa. 1970-luvulla keskustelu postmodernismista siirtyi arkkitehtuurin ja sitten kuvataiteen aloille. Postmodernista filosofiasta alettiin keskustella 1970- ja 80-luvuilla. Postmoderni kirjallisuus
Postmoderni kirjallisuus on käsite, jota alettiin käyttää 1960-luvulla yhdysvaltalaisessa kirjallisuuden tutkimuksessa. Postmoderni kirjallisuus on korostanut kirjallisen todellisuuden keinotekoisuutta muun muassa itsensä tiedostavan sepitteellisyyden eli metafiktion kautta. Kirjallisuudessa postmodernismia edustavat esimerkiksi Kurt Vonnegut, John Barth ja Donald Barthelme. Erilaiset poliittiset ja historialliset muutokset vaikuttivat vahvasti tyylikauden muutoksiin. Se liitetään myös jälkiteolliseen yhteiskuntaan ja elämäntapaan, jonka arvoja joukkotiedotusvälineet ja kulutus säätelevät. Kirjallisuudessa postmodernismi on hyvin vaikeasti määriteltävä, sillä se perustuu ajatteluun siitä että minkäänlaista järjestystä ei ole vaan kirjailija tulee antautua erilaisten tulkintojen vietäväksi. Postmodernismi on myös selvästi kirjallisuutta laajempi kulttuuri-ilmiö. Siihen kuuluu ironinen ja irrallinen tyyli, sillä kirjailijat yrittivät kuvata kaoottista maailmaa valtavalla määrällä eri tapoja. Näistä esimerkkeinä ovat toisiinsa täysin riippumattomien henkilöiden, juonenkäänteiden tai toimijoiden vastakkainasettelu joilla kertomus katkaistaan tai joilla siihen luodaan epäjärjestystä. Muita keinoja ovat tarinan kertojien ja näkökulmien vaihtelu sekä tekstin keinotekoisuuden korostaminen ja näiden kaikkien tarkoituksena on tekstin lineaarisuuden rikkominen. Postmodernismi vastusti modernismin tarkkarajaisuutta, tiukkaa muodollisuutta ja yhdisteli eri aikakausien tyylejä estottomasti. Tyypillistä postmodernismin ajan kirjallisuudelle on intertekstuaalisuuden käyttäminen, eli viittaukset toisiin teoksiin. Todellisuuden ja fiktion, korkean ja matalan kulttuurin sekoittuminen sai alkunsa, sekä erilaisia tyylejä ja tekstilajeja sekoitettiin vapaammin. Tekstit ja merkit tulivat lajien ja muodollisten erojen tilalle. Muita yleisiä piirteitä postmodernismin ajan kirjallisuudelle ovat parodia, pastissi, leikillisyys ja sirpaleisuus. Ajan näkyvimpiä lajeja ovat jännitys- ja muu aiemmin marginaalinen kirjallisuus. Postmoderni taide
Victoria & Albert -museossa 2011–2012 pidetyssä näyttelyssä "Postmodernismi, tyyli ja kumous" postmodernismi ajoitettiin vuosille 1970–1990. Näyttelyn järjestäjät totesivat, että kaikista taiteen ja muotoilun liikkeistä postmodernismi on ehkä ristiriitaisin. Se oli epävakaa sekoitus teatteria ja teoriaa, ja se oli määrittelyjä pakeneva liike. Yhteistä postmoderneille liikkeille oli raju sanoutuminen irti modernismin selkeyteen ja yksinkertaisuuteen perustuneista näkymistä. Postmodernismi (typografia)
Postmodernismi oli eräs lyhytaikainen typografian suuntaus 1980-luvulla. Postmodernistit typografit yhdistelivät eri aikakausien elementtejä ja abstrakteja muotoja sekä käyttivät töissään paljon ornamentiikkaa ja huumoria. Postmodernistinen leikittely oli varsin itsetarkoituksellista, minkä takia toimivia lopputuloksia syntyi hyvin vähän, ja funktionaalisempi dekonstruktivismi syrjäytti sen nopeasti.
Postmoderni taide
Ranskalainen filosofi Jean Baudrillard on esittänyt teorian ”simulaation” yhteiskunnasta, jossa viestintävälineiden esittämä käsitys todellisuudesta ei viittaa todellisiin tapahtumiin tai historiaan. Vastaavasti taideteoksen pinnan takana ei ole jotakin kätkettyä, joka voidaan esittää oikeana tulkintana. Roger Fry
Roger Eliot Fry (14. joulukuuta 1866 Lontoo – 9. syyskuuta 1934 Lontoo) oli brittiläinen taidemaalari ja -kriitikko ja Bloomsburyn ryhmän jäsen. Yhdessä Clive Bellin kanssa hän kehitti formalismin teorian. Hän antoi myös nimen postimpressionismille ja oli keskeinen hahmo modernin taiteen tunnetuksi tekemisessä Britanniassa. Länsimaisen musiikin historia
Länsimaisen musiikin historia luetaan laajimmassa merkityksessä alkavaksi noin 800 eaa. Tämä 1200-vuotinen periodi käsittää antiikin ajan. Sitä seuraavat musiikinhistoriassa keskiaika (400–1420), renessanssi (1420–1600), barokki (1600–1750), klassismi (1750–1800), romantiikka ja realismi (1800–1910) ja lopulta 1910 alkanut modernin jakso. Jälkistrukturalismi
Jälkistrukturalismi eli poststrukturalismi on laaja-alainen nimitys mannermaisen filosofian ja kriittisen teorian kehityssuuntauksille, jotka saivat alkunsa Ranskassa 1960-luvulla. Etuliite "jälki-" viittaa siihen, että monet jälkistrukturalistit, kuten Jacques Derrida, Michel Foucault ja Julia Kristeva, suhtautuivat hyvin kriittisesti strukturalismiin. Siinä missä strukturalismi katsoo merkitysten olevan sosiaalisesti tai kulttuurisesti rakennettuja tuotteita, jälkistrukturalismi korostaa, että myös tällaisten merkitysten tutkimus on itsessään sosiaalinen tai kulttuurinen tuote, ja siksi kaikki tulkinnat ja totuudet ovat aina subjektiivisia. Jälkistrukturalismi on kiinnostunut merkitysten tuottamisen historiallisista prosesseista. Postimpressionismi
Postimpressionismi eli jälki-impressionismi on yleisnimitys useille taidemaalareiden muodostamille ryhmille eri puolilla maailmaa impressionismin jälkeen 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. He ottivat maalauksissaan vaikutteita impressionismista, mutta heidän maalauksensa olivat tyyliltään tunteikkaampia ja vähemmän arkipäiväisiä. Postimpressionismi
Taidemaalari, graafikko ja keraamikko Alfred William Finch oli mukana perustamassa Brysseliin kokeilevien taiteilijoiden ryhmää "Les Vingt" (Kaksikymmentä) vuonna 1883. Realistina aloittanut Finch tutustui neoimpressionistien Georges Seurat’n ja Paul Signacin maalauksiin vuonna 1886. Myöhemmin Finchistä tuli Belgian maalaustaiteen uudistaja, joka kuitenkin siirtyi Porvooseen Iiris-tehtaan keramiikkaosaston johtajaksi. Tehtaan sulkemisen jälkeen Finch muutti Helsinkiin vuonna 1902. Hän luopui ankaran divisionistisesta maalaustekniikasta ja työskenteli vapautuneemmin leveämmillä siveltimenvedoilla, mutta pysyi kuitenkin uskollisena nuoruutensa kirkkaalle värimaailmalle ja objektiivisuuden tavoittelulle. Yhdysvaltalainen kirjallisuus
1900-luvulla Yhdysvaltain kirjallisuuden merkitys maailmankirjallisuudessa kasvoi. Tällöin oli vallalla yhteiskunnallinen kirjallisuus, jota edustivat Theodore Dreiser (1871–1945), Jack London (1876–1916), Upton Sinclair (1878–1968) ja Sherwood Anderson (1876–1941). Maailmansotien välisen ajan huomattavimmat nimet olivat Ernest Hemingway (1899–1961) ja William Faulkner (1897–1962). 1930-luvulla astui esiin John Steinbeck (1902–1968) pula-ajan kuvauksillaan. Toisen maailmansodan jälkeen Steinbeck, Faulkner ja Hemingway olivat pitkään Yhdysvaltain kirjallisuuden keskeiset hahmot. Sotien jälkeen näkyviä ovat olleet myös realismin edustajat, kuten Saul Bellow (1915–2005), J. D. Salinger (s. 1919) ja Truman Capote (1924–1984). Sotien jälkeen on noussut myös afroamerikkalaisten kirjallisuus, jonka tunnetuimpiin nimiin lukeutuvat James Baldwin, Richard Wright ja Ralph Ellison. 1970-luvulla alkoi postmoderni liike, jonka nimiin kuuluvat muun muassa Thomas Pynchon, Don DeLillo, Paul Auster, Toni Morrison, Philip Roth, Cormac McCarthy, Raymond Carver ja Joyce Carol Oates. Joan Miró
Time-lehden kriitikon Robert Hughesin mukaan Miró on eräs niistä vuosien 1880 ja 1900 välillä syntyneistä taiteilijoista, jotka muokkasivat uudelleen kulttuuria ja tietoisuutta. Mirón tuotantoon sekoittuu useita osia modernismin kaikkein rohkeimmista taidesuuntauksista – kubismin maalaustaide, surrealismin runous ja dadan opit – ja ne muuntuvat omaksi, katsojille tutuksi tyyliksi, joka on kuitenkin välittömästi tunnistettavissa hänen omakseen. Postmodernin lumo
Postmodernin lumo on kokoelma sosiologi Zygmunt Baumanin kirjoituksia, joka ilmestyi vuonna 1996 Vastapainon kustantamana. Keskiajan filosofia
Filosofian historiassa renessanssilla tarkoitetaankin noin vuosien 1350-1600 välistä ajanjaksoa, josta perinteinen historiantutkimus lukee suurimman osan, 1510-1520 -luvuille saakka, keskiajaksi. Sydänkeskiajalla tietä kohti renessanssifilosofiaa raivasivat jo 1100-luvun renessanssi ja via moderna -liike. Uutta pohjaa loivat yhteiskunnalliset muutokset, kuten kaupunkien ja niiden hovien voimistuminen yliopistojen rinnalle. Dancepunk
Dancepunk on 1970-luvun loppupuolella syntynyt musiikin tyylilaji, joka on läheisesti yhteydessä postpunkin sekä uuden aallon musiikkiin. Postmoderni taide
Nuorten suunnittelijoiden periaatteena oli ”anti-design”. He loivat uuden suhteen sekä menneisyyteen, että populaarikulttuuriin. Esikolumbiaaniset monumentit, bensa-asemat moottoriteiden varsilla tai paikallisen kahvilan muovisten tarjoilupöytien pinta kävivät lähteiksi kokeiluille, jota kutsuttiin nimellä ”Radical Design”. Länsimaiden tuho
Postmodernismia kannattava älymystö on Vihavaisen mielestä jälleen rähmällään, kuten se oli ennen Neuvostoliiton ja stalinismin edessä. Poliittisen korrektiuden ja kaiken pitämisen yhtä arvokkaana nimissä keskustelua esimerkiksi feminismistä ja maahanmuutosta pyritään vaientamaan. Kaikki julistavat olevansa feminismin puolella, kuten aikaisemmin kaikkea mahdollista hyvää tarkoittaneen sosialismin. Feminismi ja naistutkimus ovat Vihavaisen mielestä tehneet itsensä kohdistuvan arvostelun mahdottomaksi vaatimalla, että arvostelijan on oltava itse feministi. Vastaavalla tavalla kommunismi oli Vihavaisen mukaan itse itsensä todistava. Pius X
Pius X oli merkittävä paavi ja hänen päätöksensä vaikuttivat useisiin asioihin. Esimerkiksi modernismin vainoaminen ja vastustaminen jatkui Pius X:n jälkeen aina Johannes XXIII:n aloittamaan Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen asti. Antimodernistivala aiheutti katolisessa kirkossa kritiikin tukahduttamista sekä vahvisti voimassa olevaa kuvaa kirkosta tieteenharjoituksen vastustajana. Vaikka jo Pius X:n seuraaja Benedictus XV lopetti modernistien vainonnan, antimodernistivala säilyi voimassa aina 1960-luvulle saakka. Metamodernismi
Suomessa metamodernismi on terminä vielä ottamassa ensiaskeleitaan. Silti se on jo ehditty kääntää uusviattomuudeksi tai -vilpittömyydeksi. Poliittinen blogisti Lilja Tamminen julkaisi alkuvuodesta 2017 suomenkielisen metamodernismia esittelevän artikkelin, joka tulkitsi käsitettä yhteiskunnallisesta näkökulmasta. Postmoderni taide
Radikaalin alakulttuurin jälkeen postmodernismista tuli "mainstreamia", valtakulttuuria, joka synnytti myös sen kritiikin. Tämän aikakauden pakkomielteeksi tuli teoria, ja alkoi voimakas brändäys ja esilläolo. Markkinoiden mekaniikasta, ostamisesta ja myymisestä tuli pysyvä päähänpinttymä. Uusminimalismi
Uusminimalismi, jälkiminimalismi tai postminimalismi syntyi 1980–luvun postmodernismin kertaustyylien kaudella samanaikaisesti uusekspressionismin ja Neo-Geo–suuntausten kanssa. Postmoderni taide
Postmodernille taiteelle on tyypillistä sekatyylisyys eli lainaukset ja pastissit sekä ironia, huumori ja leikkisyys. Erilaisille tulkinnoille jätetään tilaa. Taiteen prosessi ja uusien työskentelytapojen kokeilu korostuu. Yleistä on myös taiteiden välisten rajojen rikkominen. Installaatioon voi yhdistyä esimerkiksi performanssia, käsitetaidetta ja mediataidetta. Aiheet vaihtelevat suuresti, mutta yhtenä suuntauksena ovat olleet arkiset aiheet ja pinnallisuus. Tähän liittyen arkiesineitä on työstetty niin, että ne muuttuvat yleviksi, tai on huonomaalattu arkisia aiheita. Fredric Jamesonin mukaan postmodernismia ei pitäisi ymmärtää tyylinä, vaan pikemminkin vallitsevana ominaisuutena, mielteenä joka sallii hyvin erilaisten, mutta kuitenkin sille alisteisten piirteiden rinnakkaiselon. Notkea moderni
Notkea moderni () on sosiologi Zygmunt Baumanin vuonna 2000 ilmestynyt kirja myöhäismodernin käsitteestä. Analyyttinen ja mannermainen filosofia
Analyyttisen filosofian keskeisen filosofin Ludwig Wittgensteinin ja mannermaisen perinteen keskeisen filosofin Martin Heideggerin filosofiaa yhdistää toiminnallinen ajatusmalli filosofian perusteista. Kysymys postmodernista filosofiasta sekä siihen liittyvä kysymys kielestä nousi esille sekä Wittgensteinin ajatuksissa kielipeleistä että Jean-François Lyotardin määritelmässä koko postmodernin käsitteelle. Sukupuolentutkimus
1990-luvulla nousi postmoderni feminismi, jossa valta-asetelmia tarkastellaan alakulttuurien näkökulmista. Näistä merkittävin on homo- ja lesbotutkimuksesta syntynyt queer-teoria, mutta on olemassa myös feminististä valkoisuuden tutkimusta, ruumiin normatiivisuuden tutkimusta jne. Yhdysvallat
1900-luvulla Yhdysvaltain kirjallisuuden merkitys osana maailmankirjallisuutta kasvoi. Tällöin oli vallalla yhteiskunnallinen kirjallisuus, jota edustivat muun muassa Theodore Dreiser, Jack London ja Upton Sinclair. Maailmansotien välisen ajan huomattavimmat nimet olivat Ernest Hemingway ja William Faulkner, ja 1930-luvulla astui esiin John Steinbeck pula-ajan kuvauksillaan. Steinbeck, Faulkner ja Hemingway olivat pitkään Yhdysvaltain kirjallisuuden keskeiset hahmot, ja kaikki kolme saivat Nobelin kirjallisuuspalkinnon. Sotien jälkeen näkyviä ovat olleet myös realismin edustajat, kuten Saul Bellow, J. D. Salinger ja Truman Capote. Sotien jälkeen on noussut myös afroamerikkalaisten kirjallisuus, jonka tunnetuimpiin nimiin lukeutuvat James Baldwin, Richard Wright ja Ralph Ellison. 1970-luvulla alkoi postmoderni liike, jonka nimiin kuuluvat muun muassa Paul Auster, Toni Morrison, Philip Roth ja Raymond Carver. Vesimiehen aika
Käsitettä teki tunnetuksi 1900-luvun alussa Levi H. Dowling kirjoituksellaan ""The Aquarian Age Gospel of Jesus, the Christ of the Piscean Age"". Toisen maailmansodan jälkeen käsitettä "New Age" alkoi käyttää Alice Baileyn The Lucis Trust. Lopullisesti käsite tuli suuren yleisön käyttöön vuoden 1968 Hair-musikaalin myötä. Yhdysvalloissa termi vakiintui käyttöön 1970-luvulla Kaliforniassa. Postmoderni taide
Pukusuunnittelua 1980-luvulla luonnehti ”Power Dressing”, jossa voimakkaasti liioittelevat puvut korostivat vahvoja siluetteja ikään kuin aerobisten muotojen haastajina. Esimerkkejä tästä ovat milanolaisen Cianzia Ruggerin suunnittelema sahalaitainen zikkurat-tyylinen "Homage to Levi-Strauss" -puku (1983-4) tai Vivienne Westwoodin Punkature-kokoelman puku (1983). Postmoderni filosofia
Vaikka Derrida ja Foucault mainitaan usein postmoderneina filosofeina, molemmat ovat hylänneet useita toistensa näkemyksiä. Kuten Lyotard, he ovat skeptisiä absoluuttisten tai universaaleien totuusväittämien suhteen. Päinvastoin kuin Lyotard, Derrida ja Foucault ovat (tai vaikuttavat olevan) kuitenkin melko pessimistisiä kaikkien uusien kielipelien emansipatoorisista väitteistä. Tämän vuoksi heidät voisi luokitella ennemmin jälkistrukturalisteiksi kuin postmoderneiksi. Suomen arkkitehtuuri
Suomen arkkitehtuuri kehittyi 1980-luvun nousukauden aikana ennennäkemättömän monimuotoiseksi. Rakennusten pohjakaavaratkaisuista tuli vapaamuotoisempia, ja usein niissä korostettiin rakennuspaikan yksilöllisyyttä. Suomeen saapunut postmoderni arkkitehtuuri korosti paluuta klassisen arkkitehtuurin tunnuspiirteisiin. Samalla maan arkkitehtuurin painopiste siirtyi pohjoisemmaksi, kun syntyi niin sanottu Oulun koulu, jonka arkkitehdista monet olivat opiskelleet Oulun yliopiston Reima Pietilän professorikaudella. Julkisten rakennusten lisäksi myös asuinrakennuksistakin tuli vapaamuotoisempia, ja kokeilumielen ääriesimerkki on Helsingin Pikku Huopalahden asuinalue. Dekonstruktivismi (typografia)
Dekonstruktivismi on eräs typografian suuntaus. Se sai alkunsa Yhdysvalloissa Cranbrookin taideakatemiassa 1980-luvun loppupuolella. Suuntaus seurasi postmodernisista typografiaa, ja käytännössä syrjäytti sen. Dekonstruktivismi jatkoi postmodernismin tapaa luoda uutta yhdistelemällä vanhaa, mutta sillä oli rationalistisempi typografian viestinnällistä funktiota painottava filosofia. Täten sen varsinaisena esi-isänä voidaankin pitää Wolfgang Weingartia, joka loi uutta manipuloimalla vanhaa jo 1960-luvulla. Postmoderni taide
Postmoderni kirjallisuus on korostanut kirjallisen todellisuuden keinotekoisuutta muun muassa itsensä tiedostavan sepitteellisyyden eli metafiktion kautta. Kirjallisuudessa postmodernismia edustavat esimerkiksi Kurt Vonnegut, John Barth ja Donald Barthelme. Postmoderni filosofia
Postmoderni filosofia sai alkunsa ensi sijassa Ranskassa 1950- 1960- ja 1970-luvuilla. Siihen vaikuttivat kuitenkin myös varhaisempien 1900-luvun alkupuolen filosofien kirjoitukset, mukaan lukien fenomenologistit Edmund Husserl ja Martin Heidegger, psykoanalysti Jacques Lacan, strukturalisti Roland Barthes ja jossain määrin myös loogikko Ludwig Wittgenstein. Postmoderni filosofia sai vaikutteita myös taiteesta, erityisesti Marcel Duchamp ja kollaasitaiteilijoilta. Fantasiakirjallisuus
Fantasiakirjallisuuden kautta on mahdollisuus kyseenalaistaa totuttuja käsityksiä. Postmodernia fantasiaa ovat kirjoittaneet Catherynne M. Valente ja Hal Duncan. Valente on käyttänyt nimitystä mythpunk kirjallisuudenlajista, joka käyttää vanhoja myyttejä, tekstejä ja kulttuuri-ilmiöitä kyseenalaistaakseen vanhat arvot. Valenten ja Duncanin teksteille on ominaista sukupuoliroolien ja valtarakenteiden rikkominen. He edustavat fantasiakirjallisuutta, jossa teksti ei nojaa perinteiseen maailmanluontiin vaan kielen, hahmojen ja merkitysten monikerroksisuuteen. Tämä piirre liittyy surrealistisen fantasian perinteeseen. Clement Greenberg
Pop-taiteen tullessa esiin 1960-luvulla Greenbergin formalistinen lähestymistapa ei ollut enää ajankohtainen. Pop-taide, joka painotti käsitteellistä nokkeluutta käyttäen lähteinään ”matalaa” populaarikulttuuria, oli Greenbergin formalististen teorioiden vastakohta. Vastauksena pop-taiteen menestykselle Greenberg organisoi näyttelyn otsikolla ”Jälkimaalauksellinen abstraktio” (Post-painterly Abstraction). Sen näyttelyluettelossa hän laajensi kriittisiä periaatteitaan väittämällä, että sellaiset maalaukset jotka osoittivat avoimuutta, linjakasta muotoilun selkeyttä ja voimakkaita, tasaisia värejä, olivat luonnollinen kehitys siinä formaalissa taiteen historiassa, jonka hän jo aikaisemmin oli hahmotellut esseessään "Modernist Painting”. Väitteistään huolimatta Greenbergin painottamia formalistisia tulkintoja alettiin kritisoida yhä enemmän 1970- ja 1980-luvuilla.
Myöskään 1960-luvulla syntynyt minimalismi ei kelvannut korkean modernismin teoreetikolle, jonka mielestä minimalismi jäljitteli abstraktia ekspressionismia ja oli aivan liian pelkistävää. Greenberg koki, että minimalismin rappiota seurasi taiteen kuolema "uutuustaiteessa", jolla hän tarkoitti pop-taidetta ja dadaismin tyyppistä taidetta yleensä. Greenberg kehitti ajatuskulkuja toisiaan seuraavista taiteen synnyistä, huippukausista ja rappioista aikoinaan Winckelmannin kehittämään tapaan.Donald Burton Kuspit, Art criticism in the 20th century > Clement Greenberg artikkelissa Art Criticism, Encyclopedia Britannica. Viitattu 12.11.2008. Charles Jencks
Vuonna 1977 Jencks julkaisi teoksen "The Language of Postmodern Architecture", josta lähtien postmodernismi-sanan katsotaan vakiintuneen käyttöön. Teos on käännetty yli kymmenelle kielelle. Jencks suunnittelee myös puutarhoja. Hänen Skotlannin modernin taiteen kansallisgalleriaan suunnittelemansa puisto voitti Gulbenkian palkinnon vuonna 2004. Impressionismi
Impressionismi oli realismin ohella eräs 1800-luvun varhaisia modernismin ja avantgardetaiteen ilmentymiä. Impressionismi ja jälki-impressionismi vaikuttivat niin voimakkaasti muun muassa taiteen kehitykseen, taidekäsityksen muuttumiseen, värien käyttöön, maalaustekniikkaan ja maalaustapaan, että niiden vaikutuksia voi tavata vielä nykytaiteessakin. Postmodernismi
Postmoderni kirjallisuus on korostanut kirjallisen todellisuuden keinotekoisuutta muun muassa itsensä tiedostavan sepitteellisyyden eli metafiktion kautta. Kirjallisuudessa postmodernismia edustavat esimerkiksi Kurt Vonnegut, John Barth ja Donald Barthelme. Modernismi
Keskustelu modernismista osoittaa, kuinka vaikeaa on määritellä tarkasti aate- ja kulttuurihistoriallisia kausia. Amerikkalainen taidekriitikko Robert Hughes toteaa kirjassaan "The Shock of the New", että tällaiset määritelmät eivät ole kuin lasinen tikku, joka katkeaa puhtaasti raksahtaen. Hän toteaa esimerkiksi, että ei voi mainita erityistä vuotta jolloin renessanssi loppui. Se loppui kyllä, mutta yhtä kaikki nykyään kulttuurimme on renessanssin rippeiden läpitunkemaa. Postmoderni filosofia
Lyotardin teokset ovat käsitelleet lähinnä kertomusten roolia kulttuurissa, ja erityisesti sitä kuinka tämä rooli on muuttunut kun olemme jättäneet moderniteetin ja astuneet "jälkiteollisiin" tai postmoderneihin oloihin. Hän katsoi, että modernit filosofiat eivät oikeuttaneet totuusväittämiään loogisilla tai empiirisillä perusteilla, niin kuin ne itse väittivät, vaan pikemminkin hyväksyttyjen tietoa tai maailmaa koskevien kertomusten (tai "metakertomusten") pohjalta — sama mitä Wittgenstein kutsui "kielipeleiksi". Hän esitti edelleen, että postmoderneissa oloissamme nämä metakertomukset eivät enää kyenneet oikeuttamaan totuusväittämiä. Hän esitti, että modernien metakertomusten romahtaessa ihmiset kehittävät uuden "kielipelin" — sellaisen joka ei esitä absoluuttisia totuusväittämiä vaan ylistää sen sijaan jatkuvasti muuttuvien suhteiden (ihmisten kesken, ihmisten ja maailman välillä) maailmaa. Vilen Künnapu
Opiskeluaikoinaan Künnapu kuului poikkitaiteelliseen Soup 69 -ryhmään, jonka töissä yhdistyivät spirituaalisuus, pop-taide ja teknologinen futurismi. Künnapu on 1970-luvulta alkaen kehittänyt postmodernia arkkitehtuuriteoriaa ja toteuttanut mm. neuvostososialistisia kollektiivitiloja postmoderniin tyyliin. Hänen viimeaikaisia töitaan on kuvattu energiakeskipistearkkitehtuuriksi, joissa postmoderni estetiikka yhdistyy uskonnolliseen mystiikkaan. Tuoreimpia töitä ovat Tartossa Etanatorni ja sen viereen rakennettava Ahhaa-tiedekeskus. Metallimusiikki
Punkrock ilmaantui 1970-luvun puolivälissä vastatoimena nykyaikaisille yhteiskuntaoloille. Punk vastusti sitä, mitä pidettiin ylimaltillisena ja ylituotetuna ajan rockmusiikkina, mukaan lukien metallimusiikkia. Metallialbumien myyntiluvut laskivat 1970-luvun loppua kohden toisin kuin punkin, diskon ja valtavirran rockin. Kun suuret levy-yhtiöt panostivat innokkaasti punkiin, monet uudemmat brittiläiset metalliyhtyeet saivat innoitusta tästä tyylistä. Vaikutteita otettiin suuntauksen hyökkäävästä, erityisen ponnekkaasta tyylistä ja tavoista, joissa oli tyypillisesti itsetekemisen ja alhaisen äänituotantolaadun toimintamalleja. Valtavirran ulkopuolella olevat metalliyhtyeet alkoivat julkaista halvasti äänitettyjä julkaisuja itsenäisesti ja omistautuneille yleisöille. Brittiläiset musiikkilehdet kuten NME ja Sounds alkoivat antaa huomiota ilmiölle: Sounds-kirjoittaja Geoff Barton nimesi suuntauksen New Wave of British Heavy Metaliksi. NWOBHM-yhtyeisiin kuuluivat Iron Maiden, Motörhead, Saxon, Diamond Head ja Def Leppard, jotka virroittivat metallimusiikin lajin. Seuraamalla Judas Priestin mallia ne karskiinnuttivat ilmaisua, vähensivät bluesaineksia ja painottivat nopeutuvia tahteja. Vielä 1970-luvun lopulla punk-yhtyeet saivat Englannin mediassa enemmän huomiota, mutta punkin yhteensulautuminen heavy metalin kanssa kehittyi koko ajan, ja lopulta vuonna 1980 uudemman aallon brittiläinen heavy metal todella löi itsensä läpi valtavirrassa, kun Iron Maidenin, Motörheadin ja Saxonin albumit saavuttivat sijoituksia Britannian albumilistan top 10:ssä. Seuraavana vuonna Motörheadista tuli ensimmäinen suuntauksen yhtye, joka saavutti Britannian listalla kärkisijan "No Sleep ’til Hammersmith" -albumillaan. Toiset NWOBHM-yhtyeet kuten Diamond Head ja Venom vaikuttivat merkittävästi metallimusiikin kehitykseen, vaikka eivät olleet yhtä menestyksekkäitä. Postmoderni taide
Postmodernismin ensimmäisenä huomattavana monumenttina pidetään Michael Gravesin suunnittelemaa kunnallista rakennusta Portlandiin, Oregoniin (1972). Hänelle se oli ”kritiikkiä modernismin epäonnistumiseen toimia humaanin ja urbaanin kanssa” ja ”humanistisen arkkitehtuurisuuntauksen” uudelleen löytäminen, jossa ”me olemme pääobjekti, mittakaavaa ja suhteita myöten”. Postmoderni sodankäynti
Postmoderni sodankäynti tarkoittaa sodankäyntiä postmodernissa yhteiskunnassa , jolle on tyypillistä hierakkisuuden asemesta verkostomainen järjestäytyminen, tavaroiden arvon ohella myös niihin liittyvien palveluiden yhä suurempi arvo, aineen osittainen korvaaminen aineen tehokkaammalla käsittelyllä tiedon avulla jne. Catherynne M. Valente
Valenten kirjoja on usein kutsuttu postmoderniksi fantasiaksi. Valente on käyttänyt alun perin leikkisää ilmaisua ”mythpunk” postmodernista kirjallisuudenlajista, joka hyödyntää perinteisiä myyttejä, tekstejä ja kulttuuri-ilmiöitä mutta tekee sen kyseenalaistaakseen vanhat arvot. Valenten mukaan postmodernismin tavoitteisiin kuuluu etenkin sukupuoliroolien ja valtarakenteiden rikkominen. Valenten teksteissä sukupuoli ja seksuaalisuus ovat monimuotoisia ilmiöitä, siinä missä perinteisessä fantasiassa sukupuolikäsitykset voivat olla hyvin konservatiivisia. Ekomodernismi
Ekomodernismi käsitteenä lanseerattiin huhtikuussa 2015 kun 18 ympäristötutkijaa, aktivistia ja mielipidevaikuttajaa julkaisi Ekomodernistisen manifestin. Manifestin pääsanoma yhden sen kirjoittajista mukaan on: Postmoderni taide
Charles Jencksille postmodernismi on erityisesti moninaisuutta, monimutkaisuutta ja rakennusten kykyä symboloida melkein mitä tahansa, kosmoksen järjestyksestä nakkisämpylään. Se oli vastareaktio ”merkityksettömyyden voittokululle”, modernistiselle arkkitehtuurille, joka oli 1960-luvulle tultaessa tullut viralliseksi establishmentin tyyliksi sekä kapitalistisissa, että sosialistisissa maissa. Se oli tullut dogmaattiseksi, korkeakirkolliseksi ja halukkaaksi tekemään kompromisseja liike-elämän kanssa, saavuttaen aallonpohjan kun Walter Gropius, modernistisen ylevämielisyyden ylipappi, suunnitteli Playboy Klubin Lontooseen. Postmoderni taide
Esiintyjät, koreografit, drag queenit, pop-tähdet, juhlijat, poseeraajat ja yökerhoissa kävijät dekonstruoivat ja kokosivat itsensä uudelleen. Pastissin kieli yhdistyy musiikkiin ja liikkeeseen esimerkiksi Klaus Nomin videossa "Lightning Strikes" (1982). Alkuperäisyys
Alkuperäisyyden merkitystä alkoivat romuttaa muun muassa poststrukturalistit,jotka kyseenalaistivat käsityksen yhtenäisestä, suvereenista ja kaikkea ilmaisuaan hallitsevasta subjektista. Heidän mukaansa subjekti ei löydä sisimmästään mitään alkuperäistä ja autenttista ilmaisua, vaan erilaisia ääniä, jotka välittyvät kielessä. Vastaavanlainen käsitys taiteilijasta liittyi myös postmodernismiin, jossa modernismin katkoksen jälkeen oli jälleen lupa lainata vapaasti menneisyydestä. Postmoderni taide
Postmodernistien mukaan postmoderni taide eroaa modernista taiteesta hylkäämällä tietyn poliittisen aatejärjestelmän puolustamisen. Modernistinen avantgarde tarkasteli taidetta yhteiskunnallisen muutoksen tekijänä ja jopa auttoi muokkaamaan useita 1900-luvun poliittisia liikkeitä. Futurismi kannatti Italian fasismia kone-estetiikallaan. Modernismiin liittyvät poliittiset ihanteet kyseenalaistettiin 1970-luvulla. Taiteilijoiden oma taiteellinen tyyli erottui heidän alun perin poliittisista asialistoistaan. Postmoderni taide käytti sellaisia historiallisten tyylien appropriaatioita, jotka irrottautuivat alkuperäisistä aatteellisista yhteyksistä. Yhtenäisten aatteiden välittämisen tyylin sijaan postmodernismin tavoitteena on heikentää aatteiden manipulatiivisia puolia paljastamalla tyylien keinotekoisuus. Kirjallisuuden henkilöhahmo
1700-luvulta lähtöisin oleva psykologisen realismin perinne on saanut haastajakseen muun muassa postmodernistisen ja modernistisen perinteen, mutta on silti säilyttänyt paikkansa kirjallisuuden tutkimisessa ja arvioinnissa. Kirjallisuudessa useat näistä suuntauksista vaikuttavat samaan aikaan, joten rajanveto on erittäin vaikeaa. Joitakin erotteluja on kuitenkin syytä tehdä. Varhaismoderni
Varhaismoderni aika eli varhainen uusi aika on historian tutkimukseen liittyvä käsite, joka tarkoittaa esimodernin ja modernin maailman välistä siirtymäkautta Euroopan historiassa noin 1400/1500-luvulta 1800-luvun alkuun. Varhaismoderni Eurooppa oli maatalousvaltainen ja uskonnollinen, ja sen yhteiskunnallinen järjestys perustui sääty-yhteiskuntaan. Valtio-organisaatioiden voimistuminen, luonnontieteiden ja filosofian kehitys sekä kapitalismin nousu kuitenkin valmistelivat tietä teollistumiselle, luokkayhteiskunnalle ja muille modernin maailman ilmiöille. Edith Södergran
Södergran oli modernismin uranuurtaja samaan aikaan kuin T. S. Eliot ja Ezra Pound anglosaksisessa maailmassa. Södergranin vaikutuksesta suomenruotsalainen runous nousi 1920-luvulla pohjoismaisen kirjallisuuden kärkeen. Suomenkielisessä runoudessa modernismi löi itsensä läpi vasta 1950-luvulla. Moderni
Modernia alettiin kritisoida 1970-luvulla. Valistuksen ajalta peräisin oleva rationalistinen eetos, moderniteetti haluttiin kyseenalaistaa. Jotkut jopa tuomitsivat modernin maailman menneeksi ja ohitetuksi vaiheeksi. Tämän vuoksi sanalle moderni on syntynyt erityismerkitys, joka kuvaa useita yhteiskunnan tai kulttuurin ilmiöitä noin vuosina 1850-1970. Esimerkiksi "moderni taide" ei tarkoita enää pelkästään uutta, tämän hetken tai oman aikamme taidetta, jota kuvataan usein sanalla nykytaide. Moderni siis viittaa myös modernismiin. Samalla tavalla on tulkittu myös esimerkiksi sanoja "moderni arkkitehtuuri", "modernin taiteen museo" tai "moderni yhteiskunta". Näissä yhteyksissä modernista puhutaankin usein mennessä aikamuodossa. Postmodernismi
Postmodernismi (myös jälki- tai myöhäismodernismi) on taiteen ja filosofian suuntaus. Postmodernismin syntymiseen vaikutti teollistuneen yhteiskunnan muuttuminen toisen maailmansodan jälkeen. Populaarikulttuurin merkitys kasvoi, viestimet muuttuivat ja kulttuuri kansainvälistyi. Puhutaan myös postmodernista elämäntavasta, jossa kulutuksella ja viestintävälineillä on suuri merkitys ja ainekset eri suunnista sekoittuvat – kuten viihde ja korkeakulttuuri. Postmodernin yhteiskunnan on katsottu koostuvan yhä moninaisemmista ja alati vaihtuvista osakulttuureista. Postmoderni taide
Juuri ennen tietokoneiden avulla tehtävien kuvien yleistymistä graafisen suunnittelun ilmaisu kukoisti. Arkkitehtitoimistojen suunnitelmat olivat värikkäitä ja houkuttelevia, kuten varsinaiset graafisen suunnittelun tuotteetkin. Postmoderni taide
”Se, joka päättää hylätä modernin liikkeen voi valita Versaillesin ja Las Vegasin välillä”, kirjoitti italialainen kriitikko Bruno Zevi vuonna 1967. Korkea klassismi ja populaarikulttuuri olivat postmodernismin pääainekset alusta alkaen. Arkkitehti Robert Venturin sanoin liike suosi periaatetta ”sekä/että”, pikemminkin kuin ”joko/tai”. Venturi näki Las Vegasin kuumuudesta väreilevät kadut ja loppumattomat neonvalot sekä jännittävinä että opettavina. Hänen apulaisensa Scott Brown muisteli myöhemmin: ”Erämaan auringon sokaisemina ja neonvalojen häikäiseminä, rakastaen ja vihaten näkemäämme, me molemmat loimme uudestaan esteettiset nahkamme.”
Postmodernismi synnytti uuden suhteen sekä menneisyyteen että tulevaisuuteen. Modernismin kieltämä menneisyyden läsnäolo korvattiin postmodernismin joskus historistiseksi luonnehditulla asenteella. Postmodernismin menneisyyden tunto oli usein eleginen eli suruvoittoinen tai kaihomielinen. Se pyrki korvaamaan monoliittisen puhetavan kilpailevien ajatusten ja tyylien moninaisuudella. Postmoderni filosofia
Postmoderni filosofia sanoo olevansa kriittinen dualistista ajattelua kohtaan, väittäen sen hallitsevan länsimaista metafysiikkaa ja humanismia. Postmoderni skeptismi suuntautuu esimerkiksi siihen, että filosofi voisi erottaa tietoa tietämättömyydestä, sosiaalista edistystä takaisinpäin menemisestä, valtaa alistamisesta tai läsnäoloa poissaolosta. Kriitikoille postmoderni skeptismi näyttäytyy kuitenkin relativismina tai nihilisminä.
Postmodernismin puolustajat katsovat eron olevan siinä, että siinä missä relativismi ja nihilismi hylkäävät merkityksen ja auktoriteetin, postmoderni filosofia nähdään yleisesti avoimuutena odottamattomista paikoista nousevalle merkitykselle tai auktoriteetille. Postmoderni filosofia
Vaikutusvaltaisimpia varhaisia postmoderneja filosofeja olivat Michel Foucault, Jean-François Lyotard ja Jacques Derrida. Foucault lähestyi postmodernia filosofiaa historiallisesta näkökulmasta, rakentaen strukturalismille, mutta samalla hylkäämällä strukturalismin palauttamalla historian länsimaiseen ajatteluun ja horjuttamalla samalla sen filosofisten rakenteiden vakautta. Hän myös tutki, kuinka tietoa määritellään ja muutetaan "voimaa" käyttämällä. Sisustus
Sisustus edustaa yleensä jotain tiettyä tyyliä tai tyylisuuntaa. Sisustustaiteen merkittäviä historiallisia tyylisuuntia ovat olleet romaaninen tyyli, gotiikka, renessanssi, barokki, rokokoo, uusklassismi, kustavilaisuus, empire, biedermeier, jugend ja funktionalismi. Vuoden 1420 aikoihin Italiassa alkanut renessanssi oli suurista valtatyyleistä ensimmäinen. Sitä seurasivat merkittävinä sisustustyyleinä barokki 1600-luvun loppupuolella, rokokoo 1700-luvulla ja uusklassismi 1700-luvun lopulla. Vuosien 1830–1900 välillä tulivat suosituksi kertaustyylit, joissa historiallisia valtatyylejä ryhdyttiin toteuttamaan uudelleen. Kertaustyyleihin kuuluivat uusgotiikka, uusrenessanssi, uusbarokki ja uusrokokoo. 1900-luvun alkuvuosikymmeninä syntyi funktionalismi, joka suosii selkeitä linjoja ja jossa kalusteiden tulee vastata niiden toimintoa. William Shakespeare
1900-luvun modernistinen vallankumous ei hylännyt Shakespearea, vaan valjasti hänet avant garden välineeksi. Saksan ekspressionistit ja Moskovan futuristit hyödynsivät Shakespeare-aiheita. Shakespeare vaikutti Bertolt Brechtin eeppiseen teatteriin. Runoilija ja kriitikko T. S. Eliot argumentoi Shawia vastaan sanoen, että Shakespearen ”primitiivisyys” teki tästä aidosti modernin. T. S. Eliotin ja G. Wilson Knightin kritiikin uusi koulukunta tutki Shakespearen kuvastoa aiempaa tarkemmin. 1950-luvulta alkaen moderni tutkimus vaihtui postmoderniksi, ja 1980-alkaen Shakespeare-tutkimukseen on liittynyt strukturalismin ja feminismin kaltaisia liikkeitä. Romantiikan musiikki
Romantiikan musiikki on länsimaisessa taidemusiikissa aikakausi ja tyylisuunta, joka kehittyi klassismin musiikista 1810-luvulla ja päättyi vaiheittain 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä modernismin tullessa vallitsevaksi tyylisuunnaksi. Romantiikan aikakausi sijoitetaan eri taiteenlajeissa eri aikoihin ja tyylikauden ajoittaminen on siksi tuottanut suuria vaikeuksia. Esimerkiksi anglosaksisessa kirjallisuudessa sen katsotaan perinteisesti sijoittuvan vuosiin 1770–1820 kun taas laajan varhais-, täys- ja myöhäisromantiikka -määrittelyn perusteella sen voidaan katsoa musiikissa alkaneen vuosien 1770–1790 vaiheilla ja jatkuneen aina 1910-luvun alkuun asti. Avantgarde
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde oli eräs modernismin huomattavista avantgarde-ilmiöistä, jonka merkittävin jakso ajoittui vuosille 1914–1922. Aikaa kutsutaan myös nimellä "Hopeakausi". Uusia ilmaisukeinoja etsittiin vimmaisesti lähes kaikilla taiteenaloilla. Minimalismi
Uusminimalismi, jälkiminimalismi eli postminimalismi syntyi 1980-luvun postmodernismin kertaustyylien kaudella samanaikaisesti uusekspressionismin ja Neo-Geo-suuntausten kanssa. Metallimusiikki
1990-luvun lopulla alkoi yhdysvaltalaisen metallin uusi aalto, kun yhtyeet saivat innoitusta alternative metal -yhteiden tyylikokeiluilta. Tätä suuntausta alettiin kutsua uusmetalliksi tai rapcoreksi ("nu metal"). Yhtyeet kuten P.O.D., Korn, Papa Roach, Limp Bizkit, Slipknot ja Linkin Park "olivat kehitelleet uuden kaavan, jossa heavy metalin ukkosmainen kumu kohtasi rapin notkeanfunkyn rytmin. Ja kun nämä kaksi oli saatettu yhteen, kompromissi viimeisteltiin death metalin karmivalla äänivallilla." Uusmetalli sai suosiota MTV-lähetyksillä. Lisäksi Ozzy Osbournen aloittama Ozzfest-tapahtuma sai viestimet puhumaan metallimusiikin uudesta noususta vuonna 1996. Samana vuonna Korn julkaisi "Life Is Peachyn". Se oli ensimmäinen nu metal -albumi, joka saavutti albumilistan top 10:n. Kaksi vuotta myöhemmin yhtyeen "Follow the Leader" meni kärkeen vuonna 1999. Billboard huomioi, että tuolloin Yhdysvalloissa oli 500 metallimusiikkiin erikoistunutta radio-ohjelmaa. Se oli 3 kertaa enemmän kuin 10 vuotta sitten. Vaikka nu metal oli suosittua 2000-luvun alussa, perinteisen metallimusiikin harrastajat eivät pitäneet tyylistä. Vuonna 2005 rapcore-suuntaus alkoi laantua. Kuitenkin P.O.D. ja Korn sekä yhtyeet kuten System of a Down jatkoivat menestystään. Länsimaisen filosofian historia
Länsimaisella filosofialla on pitkä historia, joka kytkeytyy muiden tieteiden ja erityisesti luonnontieteiden kehitykseen. Se jaetaan ylätasolla tyypillisesti kolmeen jaksoon – antiikkiin, keskiaikaan ja uuteen aikaan. Antiikin filosofian aika kesti Rooman valtakunnan kukistumiseen, ja siihen sisältyvät muun muassa kaikki kuuluisat kreikkalaiset filosofit. Keskiaika kesti renessanssiin tai 1300-luvun loppupuolelle saakka. Termiä ”uuden ajan filosofia” käytetään monilla tavoilla, mutta yleisesti se sisältää kaiken keskiajan lopusta 1900-luvun alkupuolelle. Nykyfilosofiaan kuuluu filosofinen kehitys 1900-luvulta nykypäiviin. Kristillinen taide
Modernin kuvataiteen synty 1800- ja 1900-luvuilla (muun muassa impressionismi, ekspressionismi, kubismi, surrealismi, pop-taide…) tarkoitti uusien taidekäsitysten syntyä. Vanhat kristilliset kuva-aiheet ovat kuitenkin pitäneet pintansa. Monet taiteilijat haluavat esitellä oman näkemyksensä länsimaisen taidehistorian klassisista, kristillisistä aiheista (erityisesti ristiinnaulitsemisesta). Esimerkki tästä on Marc Chagallin työ "Valkoinen ristiinnaulitseminen" (1938). Salvador Dalí on maalannut paljon kristillisaiheisia töitä, esimerkiksi kaksi surrealistista ristiinnaulitsemista. Avantgarde
Avantgarde on ilmiönä toistunut ja jatkunut länsimaisessa taiteessa 1800-luvulta alkaen niin monena eri aikana ja niin monessa yhteydessä, että voidaan puhua "avantgardismista". Newyorkilainen taidekriitikko Robert Hughes arvostelee kirjassaan "The Shock of the New" (Uuden šokki) avantgardea väittämällä sen olevan eräs taidekritiikin suosituimmista kliseistä ja ”epäsana”. Postmoderni taide
Memphis oli 1980-luvulla toiminut postmodernistinen muotoilijoiden ryhmä. Sen muotoilijat suosivat räikeitä värejä, eläviä kuvioita ja ekspressiivisiä muotoja. Ryhmä vaikutti graafiseen suunnitteluun, ravintolasuunnitteluun, sekä tekstiili- ja sisustussuunnitteluun. Posthumanismi
Posthumanistinen todellisuuskäsitys on luonteeltaan materialistinen ontologia, ja se pyrkii päivittämään renessanssin humanismin filosofiaa nykytiedon mukaiseksi. Kirkkoarkkitehtuuri
Postmoderniksi taiteeksi kutsutaan 1960-luvulta alkaen kehittynyttä taidetta. Kyllästyminen modernismin keskeisiin ajatuksiin on mainittu sen kantavaksi voimaksi. Fuktionalismin ja kansainvälisyyden vastakohtina esille nousivat perinteistä lainaaminen, yleisön kanssa kommunikointi ja paikallisen historian korostaminen. Postmoderni taide
Arkkitehtuurin historioitsija Charles Jencksille modernismi loppui maaliskuun 15. päivänä 1971 kello 15.32, kun 16 vuotta aiemmin valmistunut Pruitt-Igoen asuinalue St. Louisissa räjäytettiin. Jencks kirjoitti kirjassaan "The Language of Post-Modern Architecture" (1977), että tapahtuma merkitsi modernistisen idealismin loppua. Postmoderni taide
Vuonna 1999 Britanniassa aloitti toimintansa taideliike "stuckistit", joka on levinnyt useisiin muihin maihin. He vastustavat muun muassa käsitetaidetta, installaatioita, postmodernismia. E. L. Doctorow
Edgar Lawrence Doctorow (6. tammikuuta 1931 New York, Yhdysvallat – 21. heinäkuuta 2015 Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen romaaneissaan yhdistyvät yhteiskuntakritiikki ja historialliset aiheet. Hän oli amerikkalaisen kirjallisuuden postmodernismin keskeisiä tekijöitä. Suomalainen kulttuuri
Modernismiin siirryttiin toden teolla vasta 1950-luvulla, kun [[Erik Bergman]] aikalaisineen käytti kaksitoistasäveljärjestelmää, [[Sarjallisuus|sarjallisuutta]] ja sointi- ja kenttätekniikoita. 1970-luvulla alkoi [[Suomalainen oopperamusiikki|suomalaisen oopperan]] renessanssi [[Aulis Sallinen|Aulis Sallisen]] ja [[Joonas Kokkonen|Joonas Kokkosen]] sointimaailmaltaan perinteisten, niin sanottujen [[karvalakkiooppera|karvalakkioopperoiden]] myötä, mutta toisaalta nuoret säveltäjät ja muusikot toivat eurooppalaista radikaalia modernismia Suomeen muun muassa [[Korvat auki]] -yhdistyksen piirissä. Monet näistä 1970-luvun nuorista radikaaleista, kuten [[Kaija Saariaho]], [[Magnus Lindberg]] ja [[Esa-Pekka Salonen]], ovat nousseet kansainväliseen kuuluisuuteen 1980- ja 1990-lukujen aikana. Taidekritiikki
1980-luvulla yleistyneen postmodernismin myötä alettiin arvostella valistuksen rationalismin ja tekniikan ylivaltaa yhteiskunnassa. Taidekritiikki tuli yksilöllisemmäksi ja samalla kuvailevammaksi. Kulttuuri- ja taidetarjonnan lisääntyessä sanomalehdissä julkaistun taidekritiikin määrä väheni huomattavasti. Kun kriitikot alkoivat valita satojen taidenäyttelyiden joukosta muutamia, joista he kirjoittivat, kritiikki muuttui äärimmäisen valikoivaksi ja strategiseksi. Se menetti aikaisemman kattavuutensa ja konkreettisuutensa. New Age
Nimitystä "New Age" (suom. ’Uusi aika/aikakausi) on käytetty erilaisissa yhteyksissä jo ainakin 1600-luvulta lähtien. Englantilainen teosofi Alice Bailey kirjoitti vuodesta 1932 alkaen "uudesta ajasta", joka oli lähestyvä hyvinvoinnin, vaurauden ja rauhan aikakausi. Tämä uusi aika edustaa Vesimiehen aikaa ja päättyvä aikakausi kalojen aikaa. Käsite alkoi saada nykyisen henkisen merkityksensä 1960–1970-lukujen vaihteessa Yhdysvalloissa. "New Age -liikkeestä" alettiin puhua 1970-luvun jälkipuoliskolla, ja nykyisen vakiintuneen merkityksensä nimitys sai 1980-luvulla. Nimitys "New Age" alkoi väistyä 1990-luvulla, kun sen sijaan alettiin puhua mieluummin henkisyydestä, holismista ja ”uudesta tietoisuudesta”, ja kyseisen maailmankatsomuksen edustajat alkoivat määritellä itsensä ”etsijöiksi". 2000-luvun suomalaisessa tutkimuksessa New Agesta käytetään usein termiä "uushenkisyys". Nimitystä "New Age" käytetään 2010-luvulla enää lähinnä liikkeen ulkopuolisissa teksteissä tai musiikin ja kirjojen lajityypin nimityksissä. Neuvostoliitto
1900-luvun alussa Venäjän kulttuuri oli kiihkeässä, kaikki kulttuurin alat läpäisseessä luomistilassa. Kautta kutsutaan Venäjän ja Neuvostoliiton avantgardeksi tai Hopeakaudeksi. Vallankumouksen jälkeen taiteilijat osallistuivat innokkaasti uuden sosialistisen yhteiskunnan uudistustyöhön. Kommunististen päämäärien puolesta toimivat muun muassa Vladimir Majakovski ja Maksim Gorki. Bolševikkijohtajat eivät kuitenkaan arvostaneet modernistista avantgarde-taidetta. Avantgarden aika loppui viimeistään 1930-luvun alussa, kun sosialistisesta realismista tuli ainoa virallisesti hyväksytty taiteen suuntaus, jota sovellettiin kaikkiin taiteisiin. Sosialistisen realismin ajatuksena oli realistinen muoto ja sosialistinen sisältö. Samalla kommunistipuolueen ohjaamat eri alojen taiteilijaliitot määrättiin sääntelemään taide-elämää. Uusminimalismi
Postminimalismi on 1980-luvulta alkaen vaikuttanut myös Suomessa. Esimerkiksi Kari Cavenin teokset ovat jälkiminimalistisia. Myöhäisantiikki
Myöhäisantiikki tarkoittaa yleensä noin vuosien 300–600 jaa. välistä aikaa etenkin Rooman valtakunnan historiassa. Myöhäisantiikkiin kuuluivat kristinuskon leviäminen ja muodostuminen Rooman valtakunnan valtionuskonnoksi, kulttuurin, taiteen ja tyylien vähittäinen muutos sekä Rooman keisarikunnan siirtyminen despoottisempaan ja keskitetympään hallintojärjestelmään. Uusasiallisuus
Uusasiallisuus () oli taidesuuntaus, joka syntyi 1920-luvun alussa Saksassa. Se oli vastaliike vuosisadan alun modernismin voimakkaimmalle suuntaukselle ekspressionismille. Uusasiallisuus eli maailmansotien välisenä aikana Euroopan, Pohjois- ja Etelä Amerikan kuvataiteessa, kirjallisuudessa, musiikissa ja arkkitehtuurissa. Taidesuuntaus koki loppunsa Saksassa vuonna 1933, kun kansallissosialistinen puolue otti vallan ja julisti uusasiallisuuden kuuluvan ”rappiotaiteen” piiriin. Jotkut uusasiallisuuden suunnat jatkuivat toisen maailmansodan jälkeen. Transmodernismi
Transmodernismi on ajattelutapa, jonka sen kannattajat sanovat seuraavan postmodernismia. Transmodernismi vastustaa postmodernismin kehityspessimismiä, täydellistä relativismia ja tieteenvastaisuutta ja kannattaa optimismia, absoluuttisia arvoja ja tiedettä, siirtyen tässä suhteessa takaisin modernismin suuntaan. Toisaalta transmodernismi huomioi jälkiteollisen yhteiskunnan ominaispiirteet, kuten yhteiskunnan pirstaloitumisen samoin kuin kehitykseen liittyvät ympäristö- ym. ongelmat ja eroaa siten postmodernia kritisoivasta (uus)modernismista. Toisin kuin jotkut modernismin muodot, transmodernismi ei aja yhteiskunnan täyttä sekularisaatiota, vaan hyväksyy perinteiset filosofiat ja uskonnot aatteina muiden joukossa. Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde oli eräs modernismin huomattavista avantgarde-ilmiöistä, jolla oli merkittävä vaikutus vuosien 1900 ja 1930 välillä mutta jonka kukoistuskausi ajoittui vuosille 1914–1922. Avantgarde ajoittuu siis suurelta osin Venäjän kulttuurin "Hopeakaudeksi" kutsutulle ajanjaksolle (1890–1917). Uusia ilmaisukeinoja etsittiin vimmaisesti lähes kaikilla taiteenaloilla. Transmodernismi
Transmodernismi on yritys korvata sekä modernismi että postmodernismi sulauttamalla ajattelutapoja molemmista. Maailmanhistoria
Uusin aika on varsinkin poliittisen historian tutkimuksessa käytetty periodisaatiokäsite, joka rajaa osan uudesta ajasta omaksi aikakaudekseen. Raja asetetaan usein 1700–1800 -lukujen taitteeseen. Uusin aika jatkuu nykyaikaan saakka. Perinteisesti yhtenä rajapyykkinä on pidetty Ranskan vallankumousta (1789). Uusimman ajan ajanjaksona muodostui naisasialiike, joka tavoitteli naisten taloudellista itsenäisyyttä ja äänestysoikeutta. Naisetkin itsenäistyivät ja heidän painoarvonsa yhteiskunnassa kasvoi. Uusi aika
Renessanssin aikana musiikissa 1100-luvulta asti käytössä ollut polyfonia muuttui monimutkaisemmaksi. Eri äänien itsenäisyys ja maallinen musiikki lisääntyi. Maalaustaiteessa Leonardo Da Vinci kehitti tekniikan, jossa valo ja varjo sekoittuivat toisiinsa ilman viivaa tai rajalinjaa. Kirjapainotaito kehittyi, kun Johannes Gutenberg keksi irtokirjasimet, mikä lisäsi kirjoitetun tekstin, tiedon ja aatteiden leviämistä. Italialaisissa kaupunkivaltioissa kehittyi myös orastava varhaiskapitalismi. Renessanssiajan merkittävimpänä aatesuuntauksena pidetään humanismia. Modernismi
Vaikka modernismilla ja modernisuudella oli paljon annettavaa taiteilijoille, myös modernismin arvostelu alkoi toisen maailmansodan jälkeen. Useat taiteen suuntaukset varsinkin 1960-luvulta alkaen olivat usein modernismia vastustavia eli antimodernistisia. Niissä arvostellaan jollakin tapaa formalistista estetiikkaa ja modernisuutta. Modernismi
Toiset tutkijat jakavat 1900-luvun moderniin ja postmoderniin aikakausiin, kun jotkut taas katsovat sen kuuluvan samaan suurempaan jaksoon. Modernismi-sanaa alettiin käyttää 1970-luvulta alkaen erityisesti vastakohtana postmodernismille, joka nousi vastustamaan modernismia. Nykytaide
Nykytaide on oman aikamme taidetta, uutta taidetta. Joskus käytetään myös sanaa aikalaistaide. Nykytaide-sanan käyttö yleistyi 1970-luvulla, kun sanat moderni taide ja modernismi alkoivat saada uusia merkityksiä, joita niihin ei aikaisemmin ollut liitetty. Nykytaide on sivumerkityksistä vapaampi ja puolueettomampi sana kuin moderni taide. Akateeminen taide
Avantgarde oli alun perin kapinaliike, jonka strategia kohdistui juuri akateemisen taiteen jäykkyyttä vastaan. Modernismi vastusti akateemista taidetta, mutta postmodernismin myötä akateemisen taiteen puolustaminenkin on noussut. Kalevi Aho
Ahon tärkeimpiä teoksia lienevät hänen seitsemäntoista sinfoniaansa, joista ensimmäinen valmistui vuonna 1969. Aho on mielellään puhunut teostensa yhteydessä ”psykologisesta kehityskaaresta”, mikä sivuaa yhtä postmodernin musiikin keskeistä piirrettä, kerronnallisuutta. Postmodernismiin Ahon kytkevät myös erilaiset tyylisitaatit: esimerkiksi seitsemännessä sinfoniassa eli "Hyönteissinfoniassa" kuullaan muistumia muun muassa marssista, valssista ja jopa tangosta ja foxtrotista. Ahon varhaisista teoksista voidaan löytää vaikutteita muun muassa Dmitri Šostakovitšilta, mutta vuosikymmenten mittaan Aho on jalostanut persoonallisen tyylin, jolle on vaikea löytää varsinaisia esikuvia. Yhdysvaltalainen kulttuuri
1900-luvulla Yhdysvaltain kirjallisuuden merkitys maailmankirjallisuudessa kasvoi. Tällöin oli vallalla yhteiskunnallinen kirjallisuus, jota edustivat Theodore Dreiser (1871–1945), Jack London (1876–1916), Upton Sinclair (1878–1968) ja Sherwood Anderson (1876–1941). Maailmansotien välisen ajan huomattavimmat nimet olivat Ernest Hemingway (1899–1961) ja William Faulkner (1897—1962). 1930-luvulla astui esiin John Steinbeck (1902–1968) pula-ajan kuvauksillaan. Toisen maailmansodan jälkeen Steinbeck, Faulkner ja Hemingway olivat pitkään Yhdysvaltain kirjallisuuden keskeiset hahmot. Sotien jälkeen näkyviä ovat olleet myös psykosymbolisen realismin edustajat, kuten Saul Bellow (1915–2005), J. D. Salinger (1919–2010) ja Truman Capote (1924–1984). Sotien jälkeen on noussut myös afroamerikkalaisten kirjallisuus, jonka tunnetuimpiin nimiin lukeutuvat James Baldwin, Richard Wright ja Ralph Ellison. 1970-luvulla alkoi postmoderni liike, jonka nimiin kuuluvat muun muassa Thomas Pynchon, Don DeLillo, Paul Auster, Toni Morrison, Philip Roth, Cormac McCarthy, Raymond Carver ja Joyce Carol Oates. Tieteiden sota
Tieteiden sota ei ratkaissut esiin nostamiaan kysymyksiä. Tiedesosiologi Bruno Latour, joka oli yksi kiistaan osallistuneista postmodernisteista, on kuitenkin jälkeenpäin kyseenalaistanut esittämäänsä tieteenkritiikkiä. Latour toteaa artikkelissaan, että Yhdysvaltojen republikaanipuolue on käyttänyt postmodernismin ajatuksia kyseenalaistaessaan ilmastonmuutokseen liittyvää tutkimusta ja kysyy, pitäisikö postmodernistien sittenkin miettiä kantansa uudelleen. Tiedeyhteisössä ollaan kiivaimpien sanankäänteiden jälkeen etsimässä yhteistä pohjaa keskustelulle. Postkolonialistinen kirjallisuus
Postkolonialistisella kirjallisuudella tarkoitetaan kirjallisuutta ja tekstejä, jotka ovat osa kolonialistista diskurssia, tai jotka ovat syntyneet reaktiona tähän diskurssiin. Kolonialismia on esiintynyt läpi maailmanhistorian, mutta nykyinen postkolonialistinen kirjallisuus ja kritiikki keskittyy nimenomaan "uuden imperialismin" synnyttämiin ilmiöihin. Postkolonialistinen kirjallisuus on siis suurilta osin kirjallisuutta, joka liittyy ennen kaikkea useiden eurooppalaisten valtioiden 1800- ja 1900-luvuilla harjoittamaan siirtomaapolitiikkaan ja sen seurauksiin. Postmodernismi
Postmoderni taide on eri taiteenaloilla, varsinkin kuvataiteissa, arkkitehtuurissa, muotoilussa ja kirjallisuudessa, mutta myös musiikissa, elokuvassa ja teatterissa postmodernismin myötä syntynyt tyyli ja käsitteellinen teoria. Sitä luonnehtii sekä yleinen epäluottamus aatteisiin, että melko vaikeasti määriteltävä suhde siihen, mihin taide perustuu. Marvin Harris
Marvin Harris arvosteli postmodernismia teoriaa viimeisessä kirjassaan "Theories of Culture in Postmodern Times". Postgenderismi
Eräs postgenderismin viitatuimpia tekstejä on Donna Harawayn essee "A Cyborg Manifesto: Science, Technology, and Socialist-Feminism in the Late Twentieth Century", jonka mukaan naiset vapautuvat perinteisistä sukupuolirooleistaan vasta vapautuessaan biologisista lisääntymisvelvoitteistaan ja muuttuessaan postbiologisiksi olennoiksi, androgyyneiksi kyborgeiksi. Postmoderni filosofia
Yhdysvalloissa tunnetuin postmodernisti on Richard Rorty, joka oli alun perin analyyttisen koulukunnan filosofi. Hän uskoi, että yhdistämällä Donald Davidsonin käsitteellisen skeeman ja empiirisen sisällön välisen dualismin kritiikin Willard Van Orman Quinen analyyttisen ja synteettisen eron kritiikkiin oli mahdollista hylätä näkemys mielestä todellisuuden tai ulkoisen maailman peilinä. Hän katsoi, ettei totuus ollut "tuolla ulkona" vaan kielessä, ja kieli oli mitä tahansa mikä palveli meitä tietyllä hetkellä. Tästä seuraa, ettei muinaisia kieliä voinut aina kääntää nykyisille kielille. Davidsonia ei yleensä lueta postmodernistiksi, vaikkakin hän ja Rorty ovat myöntäneet, ettei heidän ajattelujensa välillä ole juurikaan eroja. Tukholman arkkitehtuuri
Aina 1970-luvulle saakka funktionalismin tai modernismin aatteet avoimista kaupunkikortteleista ja mukautuminen autoistumiseen olivat hallinneet kaupunkisuunnittelua. Nyt syntyi uusia ideaaleja postmodernismin myötä. Tukholmaan suunniteltiin muun muassa tanskalaisten esikuvien mukaan uusia asuinalueita, joissa ”tiivis ja matala” rakentaminen ja mieluiten autottomuus olivat vallitsevia aatteita. Ensimmäinen näiden periaatteiden mukaan suunniteltu korttelikaupunki oli Kista (1975–1980) Tukholman pohjoisosassa. Sitä seurasi 1980-luvulla rakennettu Skarpnäcks gård Etelä-Tukholmassa. Kolmas uusi asuinalue oli Dalen, joka valmistui vuonna 1984. Samaan luokkaan kuuluu myös Södermalmin Södra stationsområdet eli Tukholman eteläisen rautatieaseman ympäristön alue, jonne alkoi muuttaa ihmisiä vuonna 1987. Espanjalainen arkkitehti Ricardo Bofill piirsi sinne asuinalueen, jota kutsutaan nimellä Bofills båge (”Bofillin kaari”) ja jonka talot rakennettiin vuosina 1991–1992. Kirjallisuuden historia
Käsitettä "postmoderni kirjallisuus" alettiin käyttää 1960-luvulla yhdysvaltalaisessa kirjallisuuden tutkimuksessa. Postmoderni kirjallisuus on korostanut kirjallisen todellisuuden keinotekoisuutta muun muassa itsensä tiedostavan sepitteellisyyden eli metafiktion kautta. Postmodernismia edustavat esimerkiksi Kurt Vonnegut, John Barth ja Donald Barthelme. Suomalainen kulttuuri
Modernismin purskahdus suomeksi tapahtui toden teolla vasta sotien jälkeen, kun Koskenniemen ja muiden klassismin suurmiesten varjo alkoi hellittää. Aila Meriluodon "Lasimaalaus" (1946) enteilee jo muutosta. Postmoderni taide
Ajan pakkomielle oli varakkuus ja asema, johon monet postmodernistit osallistuivat. Tämä oli myös liikkeen loppu. Postmodernismi luhistui oman menestyksensä painoon. Useat perinteisten käsityöalojen harjoittajat suuntasivat kohti postmodernismia ja tuottivat järjettömiä ylellisyysesineitä äkkirikkaille. Tolkuttomat muodot, kiiltävät materiaalit ja tarkoituksettomat koristeaiheet saivat usein aikaan kalliita, naurettavilta näyttäviä esineitä. Posthumanismi
Posthumanismin tunnetuin osa-alue on transhumanismi, jonka mukaan ihmisen kehoa ja mieltä voidaan ja tulee jatkaa tekniikan keinoin. Transhumanistien mukaan tekniikka tulee parantamaan ihmisten hyvinvointia valtavasti, kuten se on aikaisemmin tehnyt, ja ensimmäiset kuolemattomat sukupolvet saattavat olla jo syntyneet. Estetiikka
1900-luvun alkupuolen taiteilijat, runoilijat ja säveltäjät haastoivat ajatuksen, jonka mukaan kauneus oli keskeisintä taiteelle ja estetiikalle. Osa tätä moderni(stist)a aikakautta seuranneista esteetikoista on omaksunut postmodernistisen ajattelutavan, jonka lähtökohta on se, että moderni on ohi. Tätä modernin jälkeistä postmodernia estetiikkaa on pyritty määrittelemään eri tavoin.