Mikä on kieliopin käsite pronomiini?
Sanaluokka
Adjektiiveja voi taivuttaa sijanmuotojen lisäksi myös vertailumuodoissa. Adjektiivi sellaisenaan on positiivi eli perusaste. Suurempaa astetta ilmaisevat komparatiivi ja superlatiivi. Komparatiivin tunnuksen edellä "e" ("paha, pahempi)", mutta kaikissa sanoissa ei ole niin, kuten adjektiivissa "mahtava". Joissain adjektiiveissa sana muuttuu kuten adjektiivissa "hyvä". 
Pronominit yhdistävät sanoja lauseiksi. Tiettyihin pronomiheihin tarvitaan korreliaatti eli se sana tai asia, mihin prononimi viittaa. "Joka"- ja "mikä"-pronominien kanssa täytyy olla huolellinen. "Joka" viittaa edelliseen sanaan, "mikä" taas koko edeltävään lauseeseen.
Venäjän kieli
Venäjässä on yksikössä kolme sukua: maskuliini, feminiini ja neutri. Substantiivien suku on yleensä nähtävissä sanan viimeisestä kirjaimesta lähinnä lukuun ottamatta pehmeään merkkiin loppuvia sanoja. Tyypillisesti konsonanttiin päättyvät sanat ovat maskuliineja, -а- ja -я-päätteiset feminiinejä sekä -о-, -е- ja -ё-päätteiset neutreja. Kuitenkin esimerkiksi -а- ja -я-päätteiset, miespuolista henkilöä tarkoittavat substantiivit ovat maskuliineja. Pehmeään merkkiin (ь) päättyvät sanat voivat olla joko maskuliineja tai feminiinejä. Maskuliinisten pehmeään merkkiin päättyvien substantiivien genetiivi on я-loppuinen, esimerkiksi медведь, genetiivissä медведя. Feminiinisten pehmeään merkkiin päättyvien substantiivien genetiivi on и-loppuinen, esimerkiksi любовь, genetiivissä любви. Kaikki substantiivit, joiden perusmuoto päättyy johonkin kirjaimista tai kirjainyhdistelmistä -знь, -сть, -сь, -вь, -бь, -пь, -шь, -жь, -чь tai -щь, ovat feminiinejä (poikkeuksia: голубь ’kyyhkynen’ ja гость ’vieras’ ovat maskuliineja). Kaikki
Suomen kielioissa sana kaikki on vanhastaan luokiteltu indefiniittipronominiksi. Tästä luokan nimestä on kuitenkin mm. Isossa suomen kieliopissa luovuttu; tilalle on otettu nimitys "kvanttoripronomini". Tätä on perusteltu sillä, että sanan merkitys ei ole mitenkään indefiniittinen eli epämääräinen vaan päinvastoin täsmällisen yleistävä. "Kaikki" luokitellaan tarkemmin sanoen universaaliseksi kvanttoripronominiksi. Termi on lainattu nykyaikaisesta logiikasta, jossa universaalikvanttori eli kaikki-kvanttori vastaa merkitykseltään yleiskielen sanaa kaikki. Albinismi
Albinismi viittaa tietyt kriteerit täyttäviin melaniinipigmentin vajallisuustiloihin. Albiino (substantiivi tai adjektiivi) tarkoittaa eliötä, jolla on albinismi. Sille on ehdotettu suomennosta "valkomuunnos". Prosodia
Prosodia on puhutussa kielessä prosodisten ominaisuuksiensa summa eli sanojen painon ja ajoituksen, sanan osien pituuden, äänen sävyn, äänen korkeuden, sävelkulun ja intonaation avulla tapahtuvaa kommunikoinnin tehostamista tai merkityksen täydentämistä. Puheen prosodiset vihjeet valottavat lauserakennetta ja merkityksiä. Kirjoitetussa kielessä tämä ei ole mahdollista ja usein välimerkit tai erilliset ääntömerkit toimivat prosodisten vihjeiden tavoin lauserakenteen selventäjinä. Supiini
Pohjoissaamen kielessä supiini on infiniittinen verbimuoto, joka ilmaisee tekemisen tarkoitusta tai finaalisuutta. Se muodostetaan verbin heikkoasteisesta vartalosta "-ži(t)" -tunnuksella. Suomessa rakennetta vastaa tyypillisesti A-infinitiivin translatiivi tai MA-infinitiivin illatiivi: "Son bođii sisa biepmu vieččažit" "Hän tuli sisään hakeakseen ruokaa". Kajkaavi
Termi "kajkaavi" johtuu kielen kysyvästä pronoministä "kaj" ("mitä, mikä"). Muut tärkeimmät kroatian murteet saavat myös nimensä kielten kysymyspronomineistä. Pronominit ovat kuitenkin vain yleisiä viitteitä eivätkä ne toimi kunkin murteen todellisina tunnisteina. Jotkin kajkaavin murteet käyttävät kysymyspronominina sanaa ča, jota yleensä käytetään čakaavin murteessa. Näissä murteissa nimessä esiintyvä pronomini on yleensä käytetyin kyseisessä murteessa. Postpositio
Postpositio on adpositio, joka liitetään sen sanan jälkeen, joka määrittää postpositiota. Koska postpositiot ovat yleensä taivutukseltaan vaillinaisia, ne on suomen kieliopissa perinteisesti luokiteltu partikkeleiksi. Postposition pääsana on yleensä genetiivissä, joskus partitiivissa. Raja postposition ja adverbin välillä on hämärä. Imperatiivi
Aito käsky- tai kehotustehtävä imperatiivilla voi oikeastaan olla vain yksikön ja monikon toisessa persoonassa "(kävele! kävelkää!)" sekä mahdollisesti monikon ensimmäisessä persoonassa "(kävelkäämme!)". Joissain kielissä kolmansien persoonien käskymuodot "(kävelköön! kävelkööt!)" ilmaistaan toisenlaisilla rakenteilla, tai niitä ei joissain kielioppitraditioissa nimitetä imperatiiveiksi vaan esimerkiksi optatiiveiksi. Syntaksi
Kielitieteessä syntaksiin kuuluu sanojen luokittelu eri lauseenjäseniksi sen perusteella, mikä on niiden tehtävä suuremmassa kokonaisuudessa, kuten lausekkeessa tai lauseessa. Myös sanan sanaluokka voi olla eräänä kriteerinä lauseenjäsenelle. Niin sanotun perinteisen kieliopin mukaan lauseenjäseniä ovat esimerkiksi predikaatti, subjekti, objekti, attribuutti ja adverbiaali. Symbolinen logiikka
Propositiologiikka tutkii lauseiden ominaisuuksia niiden sisältämien vakioiden ja muuttujaviittausten, kuten A, B, C, ... sekä viiden operaattorin, "ja" (AND), "tai" (OR), "jos...niin" [IMPLIES), "jos ja vain jos"' (EQUALS) sekä "ei" (NOT) perusteella. Vastaavat logiikan operaatiot ovat konjunktio, disjunktio, implikaatio, ekvivalenssi, sekä negaatio eli kielto. Näistä muut paitsi "ei" ovat binaarisia operaatioita. Operaatioiden merkitystä kuvataan totuusarvotaulukoilla.
Predikaattilogiikka on propositiologiikan laajennus, joka tuo mukaan muuttujat, lauseet eli predikaatit. Muuttujat esitetään yleensä pienellä alkukirjaimella "x", "y", "z" jne, kun taas predikaatit esitetään isolla alkukirjaimella, esimerkiksi P("x") or Q("y","z"). Sen lisäksi predikaattilogiikkaan liittyvät kvanttorit, jotka kuvaavat tapauksia "kaikki" (universaalikvanttori formula_1) ja "on olemassa" (eksistenssikvanttori formula_2). Preoni
Preonit ovat hypoteettisia alkeishiukkasia, joiden arvellaan olevan nykyisin jakamattomina pidettyjen hiukkasten, kuten kvarkkien, elektronien ja välittäjähiukkasten (esimerkiksi fotonin) sisäisiä rakenneosasia. Sanan keksivät Jogesh C. Pati ja Abdus Salam 1974. Kiinnostus preonimalleihin oli suosionsa huipulla 1980-luvulla, mutta se hiipui, kun hiukkasfysiikan standardimalli kuvasi ilmiöitä enimmäkseen menestyksellisesti, ja suoraa kokeellista todistetta sisäisestä rakenteesta ei löytynyt. Italian kieli
Sanapaino merkitään näkyviin aksenttimerkillä silloin, kun sanapaino sijoittuu sanan viimeiselle vokaalille: "città", "caffè", "università". Keskellä sanaa aksenttia käytetään yleensä vain, jos halutaan välttää sekaannus samalla tavalla kirjoitettavaan mutta sanapainoltaan erilaisen sanaan: "prìncipi" (=prinssit) - "princìpi" (=periaatteet). Painon merkkinä käytetään tavallisesti graavia aksenttia (`): "gravità", "così", "tutù". Kuitenkin e- ja o-kirjaimen kanssa käytetään akuuttia (´) tai graavia aksenttia sen mukaan onko vokaali avoin (`) vai suppea (´): "perché" - "è", "rósa" - "avrò". Kirkkoslaavi
Nykyisin käytettävän kirkkoslaavin eri muotojen kielioppia on ymmärtämisen helpottamiseksi jonkin verran nykyaikaistettu. Erityisesti joitain muinaisia pronomineja on poistettu (esimerkiksi еръ /jeter/, "tietty henkilö tai asia" on venäjällä käytössä olevassa kirkkoslaavissa nykyisin нѣкій). Nykyinen kielimuoto on säilynyt muuttumattomana 1600-luvun jälkipuolelta eteenpäin. Englannin kieli
Sanapaino vaihtelee englannin kielessä sanoittain ja voi esiintyä niin sanan alussa, keskellä kuin joskus harvoin lopussakin. Jokaisessa nominissa, verbissä, adjektiivissa tai adverbissa on yksi pääpainollinen tavu ja joskus joitain sivupainollisia. Painottomien tavujen vokaali on švaa-vokaali /ə/. Paino on englannissa osittain foneeminen: on minimipareja, joissa paino on eri tavuilla, kuten "’pervert" (’perverssi’; paino ensimmäisellä tavulla) ja "per’vert" (’vääristää’; paino viimeisellä tavulla). Aimaran kieli
Verbi taipuu subjektin mukaan, ja se näkyy sekä verbissä että persoonapronominissa suffiksina. Preesensmuodot voivat viitata yleis- tai kestomuotoon; se riippuu kontekstistä. Puolan kieli
Huomaa, että ero persoonapronominien "oni" ja "one" välillä on se, että pronominia "oni" käytetään monikon "elollisten" maskuliinisten asioiden, esineiden tai henkilöiden nimistä, kun taas pronominia "one" käytetään, kun puhutaan monikon feminiinisistä tai neutrisista asioista, esineistä tai eläimistä. Nominatiivi
Nominatiivia käytetään ennen kaikkea predikatiivin ("Lapsi on vilkas) sekä intransitiivi- ja transitiiviverbien subjektin (Mies juoksee, Mies syö omenaa") sijana. Lisäksi nominatiivi esiintyy taipumattoman appositioattribuutin sijana ("Tohtori Mäkelä ilmoitti asiasta tarkastaja Niemiselle") ja puhuttelun sijana ("Älä, hyvä ystävä, ole noin hupsu!"). Nominalismi
Termi ”nominalismi” tulee latinan sanasta "nomen" (”nimi”). Tämä johtuu siitä, että alkuperäisessä käyttöyhteydessä, keskiajan universaalikiistan aikana, nominalismi viittasi kantaan, jonka mukaan yleiskäsitteiden sijasta on olemassa vain asioiden nimiä, ”nimilappuja”, joita käytämme kuvaamaan joitakin olioita. Nominalismin perustajana pidetään usein Roscellinusta. Klassisen nominalismin pioneereja oli Vilhelm Occamilainen. Myöhemmistä filosofeista muun muassa John Locke ja George Berkeley olivat nominalismin tiukkoja kannattajia. Prolatiivi
Prolatiivi on suomen kielessä esiintyvä sananjohdostyyppi, joka ilmaisee toiminnan väylää, reittiä, välinettä, keinoa tai tapaa. Johdin on -(i)tse, esimerkiksi "maitse" "maata pitkin, maareittiä". Paino (kielitiede)
Paino eli "prominenssi" tarkoittaa kielitieteessä sitä, että jokin puheen osa tuodaan prosodisesti esiin. Erikseen voidaan erottaa sanapaino ja lausepaino eli "aksentti". Possessiivipronomini
Täten esimerkiksi "c'est le mien" = se on minun. Näistä pronomineista muodostetaan monikkomuodot lisäämällä pronominin loppuun "-s" ja korvaamalla artikkeli "le" tai "la" artikkelilla "les". Premissi (elokuvataide)
Premissi on elokuvan tai käsikirjoituksen ydinajatus, johtolause, kuningasajatus tai pääväittämä. Hyvänä premissinä pidetään yhtä lausetta tai virkettä, johon koko elokuvan sisältö voidaan tiivistää. Päälauseen käyttö on lähtöisin teatterin piiristä. Adverbi
Adverbi eli seikkasana on verbin tai koko lauseen määritteenä toimiva taipumaton tai vajaasti taipuva sana, joka ilmaisee tyypillisesti aikaa, paikkaa, tapaa, syytä tai keinoa. Samanlaisessa tehtävässä käytetään usein myös nominien taivutusmuotoja, esimerkiksi paikallissijamuotoja, ja adverbejä syntyy myös kiteytymällä taivutetuista nomineista. Monet paikkaa ilmaisevat adverbit muodostuvatkin itse asiassa nominivartalosta, joka on taivutettu muuten suomen nykykielestä hävinneessä sijamuodossa, kuten latiivissa. Protagonisti
Protagonisti ( < πρῶτος ’ensimmäinen’ + ἄγω ’toimin’) on draaman tai kertomuksen päähenkilö. Termi on lähtöisin antiikin Kreikan näyttämötaiteesta, jossa sillä tarkoitettiin näytelmän ensimmäistä ja johtavaa näyttelijää, pääosan esittäjää. Terminä protagonisti on sittemmin yleistynyt merkitsemään tarinan tai draaman päähenkilöä. Kongruenssi (kielitiede)
Genus eli suku on yleinen piirre eri kielissä, erityisesti indoeurooppalaisissa kielissä. Sukukongruenssilla tarkoitetaan yleensä adjektiivin mukautumista pääsanansa sukuun. Esimerkiksi ranskassa adjektiivit taipuvat pääsanansa mukaan: un petit garçon ~ une petite fille. Ranskassa myös artikkelit ja omistuspronominit mukautuvat pääsanansa sukuun. Venäjässä myös preteriti-muotoon taivutettu verbi mukautuu subjektin sukuun: заяц был ~ черепаха была ~ море было. Ruotsissa myös jotkin pronominit taipuvat pääsanan suvun mukaan: en sådan bil ~ ett sådant hus tai omistuspronominien muodot min, mi"tt" ja mina. Suomen kielioppi
Suomen nomineilla on kaksi lukua: yksikkö ja monikko. Yksikkö on tunnukseton. Monikon nominatiivissa tunnus on t, esimerkiksi "valo+t". Muissa sijoissa monikon tunnus on "i" tai vokaalien välissä "j", ja se tulee vartalon perään ennen sijapäätettä, esimerkiksi "valo"+"i"+"ssa" : "valo"+"j"+"a". Sijapäätteet ovat yleensä samat yksikössä ja monikossa, mutta genetiivissä ja illatiivissa on jonkin verran eroja. Islannin kieli
Imperatiivi: "ver", persoonapronominijälkiliitteillä "vertu" ja "verið". Supiini: "verið". Premissi
Premissi eli lähtökohta, edellytys, peruste tai ehto on formaalin päättelyn, kuten päättelyn yleensäkin, oletus. Vietnamin kieli
Näihin pronomineihin voidaan liittää monikkosana: Idiomi
Idiomi ( 'luonteenomainen ilmaisu') on ilmaus, jonka alkuperäismerkitys on monissa tapauksissa metaforisen eli vertauskuvallisen käytön kautta sumentunut ja jolle erityisesti on muotoutunut uusi itsenäinen merkitys. Idiomin määrittely yksiselitteisesti on vaikeaa, koska usein raja sen ja muiden kielellisten ilmiöiden kuten kollokaation, metaforan ja sananlaskun välillä on häilyvä. Tyypillisesti idiomi on kuitenkin vähintään kaksisanainen ilmaus, jonka merkitys ei käy selvästi ilmi siihen kuuluvien sanojen kirjallisesta tulkinnasta (esimerkiksi sanonta, että jokin asia on "kuuma peruna"). Meitittely
Meitittely on teitittelyä muistuttava ilmiö, jossa yksikön ensimmäisen persoonan persoonapronomini (suomessa "minä") korvataan monikon ensimmäisen persoonan pronominilla (suomessa "me"). Kielissä (kuten esimerkiksi suomessa, saksassa ja aikaisemmin ruotsissa), joissa monikon ensimmäinen persoona vaatii erilaista verbinmuotoa kuin yksikön ensimmäinen, on luonnollisesti myös tämä otettava huomioon. Ranskan kieli
Persoonapronomineissa erotetaan maskuliini ja feminiini yksikön ja monikon kolmannessa persoonassa. Myös monilla indefiniittipronomineilla on sekä maskuliininen että feminiininen muoto. Possessiivipronominit eivät taivu omistajan vaan omistettavan asian suvun ja luvun mukaan. Delatiivi
Delatiivi on suomen kielessä adverbisija, joka ilmaisee liikettä jostakin pois. Sen käyttö rajoittuu pieneen joukkoon pronomineja, Hen-pronomini
"Språktidningen" totesi maaliskuussa 2014, että "hen" on vakiintunut ruotsin kieleen. Ruotsin lehdistössä käytettiin vuonna 2011 (ennen "hen"-keskustelun alkamista) pronomineja "hon" tai "han" yli 13 000 kertaa jokaista "hen"-pronominia kohden. Vuoden 2014 alussa sama suhde oli 250 yhtä "hen"-pronominia kohden. Samalla kuitenkin todetaan, että pronominia ei enää käytetä yhtä ahkerasti väittelyn luontoisissa tilanteissa vaan sitä käytetään ennemminkin itsestään selvänä sukupuolineutraalina pronominina erityisesti kun halutaan välttää rakennetta "han eller hon". Bloggaajat ja poliittisesti valveutuneet käyttävät pronominia erityisen ahkerasti lukuun ottamatta ruotsidemokraatteja. Ruotsidemokraattien vastustuksen huomaa arvostelusta, joiden mukaan pronomini on muun muassa osa ”vasemmistofeministien indoktrinaatiota”. SAOL:in päätoimittaja Sven-Göran Malmgrenin mukaan "hen" täyttää kielellisen tyhjiön, mutta on edelleen eräänlainen villitys ja sanan suosio laskee tuntuvasti seuraavien viiden vuoden kuluessa, koska sitä painotetaan liikaa. Ruotsin kielen dosentti Karin Millesin ja "Språktidningeningenin" tutkimukset osoittavat kuitenkin päinvastaista, ja pronominia käytetään neutraalisti esimerkiksi uutisteksteissä. Suomen kielioppi
Infinitiivit käyttäytyvät lauseessa substantiivien tapaan. Ne ovat vähemmän nominaalisia kuin partisiipit, sillä niillä on vajaa sijataivutus eikä niillä voi ilmaista monikkoa.Partisiipit käyttäytyvät lauseessa adjektiivien tapaan: ne voivat olla esimerkiksi substantiivien määritteitä. Niillä on täysi luku- ja sijataivutus kuten nomineilla.Morfofonologinen vaihtelu tarkoittaa sitä, että morfeemin (sanavartalon tai suffiksin) äänneasu vaihtelee eri ympäristöissä. Sanavartaloa koskevista morfofonologisista vaihteluista yleisimmät ovat astevaihtelu ja vartalon loppuvokaalin vaihtelu. Astevaihtelua on pidetty jopa yhtenä suomen äänne- ja muotorakenteen luonteenomaisimmista piirteistä. Astevaihtelu koskee kaikkia taipuvia sanaluokkia, ja arviolta 20–30 % suomen sanoista on astevaihtelussa. Subjunktiivi
Saksan, italian, (klassisen) kreikan ja latinan kielissä samankaltainen kielioppiseikka – verbin tapaluokka – on konjunktiivi. Latinassa konjunktiivilla ilmaistaan tahtomusta tai toivomusta ja sitä käytetään monesti käskymuodoissa; lisäksi se on useimmissa sivulauseissa. Saksan kieliopissa konjunktiivin imperfekti ja pluskvamperfekti vastaavat merkitykseltään suomen konditionaalia. Italian kielessä konjunktiivia käytetään ilmaisemaan mielipidettä, mahdollisuutta, epäilyä, ihmetystä, hämmästystä, tyytymättömyyttä, pelkoa, toivoa, halua, tahtoa tai toivomusta. Sillä voidaan jättää myös kuulijalle mahdollisuus olla eri mieltä kuin puhuja on (tätä käytetään erittäin paljon esim. Etelä-Italiassa). Konjunktiivi on myös pakollinen tiettyjen alistuskonjunktiivien kanssa (esim. affinchè, jotta, purchè, kunhan vain) ja tiettyjen pronominien tai adverbien kanssa (esim. qualunque, mikä tahansa), samoin konditionaalin ja futuurin tietyissä lausemuodoissa. Konjunktiivilla on italiassa kaikki neljä verbimuotoa (preesens, imperfekti, perfekti, pluskvamperfekti). Konjunktiivia ei voida kääntää kaikissa tilanteissa konditionaalilla (esim. preesensmuodot, pronomini- ja adverbikäyttöyhteydet).Esimerkkejä konjunktiivista Aunuksenkarjalan kieli
Johtamisessa kantasanaan, useimmiten substantiiviin tai verbiin, lisätään pääte, jolloin saadaan uusi sana. Nominikantaiset substantiivijohdokset Pyöli jakaa yleisnimiin (esim. "liha" + "-s" > "lihas"), paikkoihin tai niihin kuulumisiin (esim. "kylä" + "-lAine" > "kyläläine"), kollektiivisanoihin (esim. "sieni" + "-žikkO" > "sienižikkö"), deminutiiveihin (esim. "suo" + "-hUt" > "suohut") ja määrää ilmaiseviin (esim. "kobru" + "-lline" > "kobralline" ’kourallinen’). Verbikantaiset substantiivijohdokset puolestaan ilmaisevat tekijää (esim. "kazvua" + "-tti" > "kazvatti") tai tekemistä (esim. "myvvä" + "-ndU" > "myöndy" ’myynti’). Aksentti (fonetiikka)
Keskeinen asia aksentissa on painon eli prominenssin määräytyminen. Kielestä riippuen paino ilmaistaan esimerkiksi äänenkorkeuden, äänen voimakkuuden, tavun pituuden, tai vokaalin laadun tai näiden jonkin yhdistelmän avulla. Esimerkiksi englannin verbi "(to) misfire" äännetään /mɪsˈfʌɪə/ kun taas substantiivi "(a) misfire" äännetään /ˈmɪsfʌɪə/ – paino lankeaa eri tavulle. Patientti
Patientti on kielitieteessä nominin semanttinen rooli. Patienttiin kohdistuvat teon seuraukset, eli patientti muuttuu teon seurauksena. Usein patientiksi kutsutaan myös laajennetusti transitiivilauseen objektiargumenttia. Treema
Nykykreikassa käytetyssä monotonisessa ortografiassa treema on akuutin ohella ainoa tarke. 
Sitä käytetään ilmaisemaan, että diftongin vokaalit lausutaan erillisinä. Tämä on tarpeen siksi, että nykykreikassa useat diftongit lausutaan yhtenä vokaaliäänteenä (itasismi). Esimerkiksi sana παϊδάκια ("païdákia", "lampaankyljykset") lausutaan , kun taas sana παιδάκια ("paidákia", "pikkulapset") lausutaan . Kuten muinaiskreikassa, treema esiintyy vain iootan ja ypsilonin kanssa. Treema voi joko olla ainoa vokaaliin liittyvä tarke, esimerkiksi sanassa ακαδημαϊκός ("akadimaïkós", "akateeminen"), tai se voi esiintyä yhdessä akuutin kanssa kuten sanassa πρωτεΐνη ("proteḯni", "proteiini"). Ruotsin kieli
Persoonapronominit ovat jag (minä), du (sinä), han (hän, maskuliini), hon (hän, feminiini), vi (me), ni (te) ja de (he). Vastaavat objektimuodot samassa järjestyksessä ovat mig, dig, honom, henne, oss, er ja dem. Vastaavat omistusmuodot samassa järjestyksessä ovat min (neutrissa mitt, monikossa mina), din (ditt, dina), hans, hennes, vår (vårt, våra), er (ert, era) ja deras. Prepositio
Suomen eri prepositioiden yhteydessä pääsana on yleensä partitiivissa tai myös genetiivissä. Esimerkiksi latinassa ja saksassa joidenkin prepositioiden yhteydessä käytetään pääsanan akkusatiivia, toisten yhteydessä taas datiivia. Suku (kielioppi)
Kielissä, joissa on suku, jokainen substantiivi kuuluu johonkin sukuun, joskin samastakin substantiivista saattaa olla erisukuisia muotoja eri päätteineen, jotka tarkoittavat esimerkiksi samassa ammatissa toimivaa miestä ja naista taikka saman eläinlajin koirasta ja naarasta. Niissä kielissä, joissa substantiivien yhteydessä käytetään artikkelia, suku ilmenee yleensä selvimmin siitä, mitä artikkelia kunkin sanan yhteydessä käytetään. Myös adjektiiveista käytetään erilaisia taivutusmuotoja sen mukaan, mitä sukua niiden pääsana on, ja monilla pronomineista on eri muotoja, joita käytetään riippuen siitä, minkä sukuiseen sanaan niillä viitataan. Prepositionaali
Venäjän kielessä prepositionaalia käytetään useimmiten ilmaisemaan "missä" tai "millä". Esimerkiksi: Я в школе. (Minä olen koulussa.) tai Я на стадионе. (Minä olen stadionilla.) Esperanton kielioppi
Lisäksi esperantossa on suomen kielestä puuttuva passiivipronomini "oni", joka suomennetaan passiivilla. Vanhanaikaisessa, raamatullisessa tekstissä saatetaan käyttää myös pronominia "ci" (sinä). Nykyesperantossa sitä ei kuitenkaan enää käytetä. Temporaali
Suomen kielessä on temporaalia vastaava johdannaistyyppi, jonka pääte on yksikössä "-lloin/-llöin", monikkomuotoja ei käytetä. Sitä käytetään vain muutamista pronomineista, eikä sitä yleensä ole pidetty sijamuotona vaan adverbityyppinä. Possessiivipronomini
Suomessa ei ole varsinaisia possessiivipronomineja, vaan niiden asemesta käytetään substantiiviin liitettyä possessiivisuffikseja. Lisäksi substantiivin edellä voi olla persoonapronominin genetiivi, mutta sen voi myös jättää pois. Puhekielessä kuitenkin possessiivisuffiksi jätetään usein pois ja käytetään vain persoonapronominin genetiiviä, mutta tätä ei yleiskielessä pidetä hyväksyttävänä. Englannin kielessä possessiivipronomineista on yleensä kaksi muotoa sen mukaan, onko pronomini pääsanan edellä vai jäljessä:Possessiivipronominit eri persoonissa:Skandinaaviset kielet, eli mm. norja, ruotsi ja tanska käyttävät lähes samannäköisiä possessiivipronomineja: yksikön 1. persoonassa "et(t)"-sanojen kanssa sanaa mit(t), "en"-sanojen kanssa sanaa min, toisessa persoonassa dit(t) ja din, kolmannessa persoonassa hans tai hennes, monikon ensimmäisessä vår (en-sanat), vårt (ett-sanat) tai våra (monikko), toisessa er (en-sanat), ert (ett-sanat) tai era (monikko) ja monikon kolmannessa persoonassa suvusta tai luvusta riippumatta sanaa deras. Muotojen "hans", "hennes" tai "deras" sijasta käytetään muotoja "sin", "sit(t)", tai "sina" silloin, kun omistaja on sama kuin lauseen subjekti. Minä
Minä on persoonapronomini, joka viittaa kyseisen sanan sanovaan henkilöön. 'Minä' on yksikön ensimmäinen persoona. Useassa maailman kielistä — ainakin ns. analyyttisissä kielissä — pronominia on käytettävä, jos haluaa esittää, että kyse on sanojasta subjektina. Kuitenkaan useimmissa synteettisissä kielissä, joiden kielioppi perustuu sanojen taivutukseen — esimerkiksi espanjan, italian, suomen ja venäjän kielissä — näin ei tarvitse tehdä, vaan tekijä käy ilmi suoraan verbin persoonamuodosta. Kieliopillinen luku
Kieliopillinen luku (tai lyhyesti "luku"; latinaksi "numerus") on kieliopillinen kategoria, joka ilmaisee asioiden määrää. Useimmissa kielissä on yksikkö (singulaari) ja monikko (pluraali). Monissa kielissä on kuitenkin myös ns. monikollisia sanoja ("plurale tantum"), joita käytetään vain monikossa. Jotkut kielet kuten kiina eivät merkitse monikollisuutta, vaan se on pääteltävä asiayhteydestä. Joissain kielissä on lisäksi kaksikko (duaali) tai jopa kolmikko (triaali), jotka ilmaisevat täsmällistä määrää asioita tai esineitä. Infinitiivi
Infinitiivi on verbin substantiivinen nominaalimuoto. Toisin sanoen verbiä, joka on infinitiivimuodossa, käytetään kuten mitä tahansa substantiivia. Se taipuu sijamuodoissa ja toimii lauseenjäsenenä kuten nominit. Muinaisnuubian kieli
Demonstratiivipronomineja ovat esimerkiksi "in-" ’tämä’ ja "man-" ’tuo’ sekä interrogatiivipronomineja "ngai-" ’kuka’, "min-" ’mikä’, "islo" ’missä’ ja "iskal" ’miten’. Positiivi
Positiivi eli perusaste on adjektiivin tai adverbin vertailuaste. Se ei esitä vertailua vaan ilmaisee, että käsiteltävänä oleva ominaisuus ilmenee sellaisenaan. Suomen kielessä positiivi ei vaikuta taivutukseen eikä sillä ole tunnusta. Adjektiivin vertailumuotoja ovat suomen kielessä positiivin lisäksi komparatiivi ja superlatiivi. Lauseenjäsenet
Predikaatti eli maine on lauseen ydin, johon muut lauseenjäsenet liittyvät. Suomen kielessä predikaatin muodostaa verbin finiittimuoto joko yksinään ("koira haukkuu) tai osana liittomuotoa ("hän on ollut vankilassa"), verbiketjua tai ‐liittoa ("minun pitää kohta lähteä) tai verbin ja jonkin toisen ilmauksen muodostamaa idiomaattista kokonaisuutta ("mietinnön oli määrä valmistua tänään"). Sublatiivi
Sublatiivi on suomen kielessä adverbisija, joka ilmaisee liikettä jonnekin. Sen käyttö rajoittuu pieneen joukkoon pronomineja. Sublatiivin pääte on yksikössä -alle tai -nne. Monikkomuotoja ei käytetä. Demonstratiivipronomini
Demonstratiivipronominit (myös "osoituspronominit" eli "osoitusasemot") ovat pronomineja, jotka viittaavat johonkin esineeseen tai asiaan. Suomen kielen demonstratiivipronominit ovat yksikössä "tämä", "tuo" ja "se", monikossa "nämä", "nuo" ja "ne". Puhekielessä ja murteissa persoonapronominit "hän" ja "he" korvataan yleensä demonstratiivipronomineilla "se" ja "ne". "Tämä" ja "nämä" viittaavat puhujan ulottuvilla olevaan kohteeseen, "tuo" ja "nuo" olemassa, mutta ei ulottuvilla olevaan kohteeseen sekä "se" ja "ne" kohteeseen, joka ei ole läsnä tai vain kuulijan huomattavissa. Suomen kieli
Puhuttu suomen kieli on usein ns. yleispuhekieltä, joka eroaa yleiskielen normeista mutta ei sisällä millekään murteelle tai alueelle tyypillisiä piirteitä. Puhekielessä tavallista koko Suomessa on esimerkiksi "a":n ja "ä":n katoaminen "olla"- ja "ei"-sanojen edellä: "meill-oli", "siin-ei". Myös "i" katoaa yleisesti sekä sanan lopusta "s":n jäljessä ("osas", "tulis", "suureks") että diftongin lopusta sanan toisessa tavussa ("punanen", "antas" < "antaisi"). Muita laajalle levinneitä piirteitä ovat yksikön käyttö monikon 3. persoonassa ("ne tulee"), pronominit "se" ja "ne" ihmisistä puhuttaessa ja "minä"- ja "sinä"-pronominien lyhyet asut, kuten "mä"("ä"), "mun" ja "mulla". Yleistä on myös passiivin käyttö monikon 1. persoonassa ("me mennään"), tiettyjen verbien pikapuhemuodot ("ei oo", "ei mee", "ei tuu") ja pronominit "toi" ’tuo’ ja "noi" ’nuo’. Tunnus (morfologia)
Tunnus ilmaisee morfologista kategoriaa. Sen avulla sanan perusvartalosta muodostetaan alivartaloita. Suomen kielessä on nomineilla monikon tunnus, joka on nominatiivissa "t", muissa taivutusmuodoissa "i": "talo-t, talo-i-ssa". Verbeissä on pääluokan, moduksen (tapaluokan) ja tempuksen (aikamuodon) tunnus. Aktiivilla ei ole tunnusta, passiivilla on tunnus "-ta(an)/tä(än), -da(an)/dä(än)", joka on voinut assimiloitua eli sulautua edellisen äänteen kanssa ("tullaan, mennään"). Imperfektillä on tunnus "i": "men-i-mme". Potentiaalin tunnus on -"ne": "laula-ne-e." Konditionaalin tunnus on "-isi: tul-isi-t". Tunnuksia voi olla peräkkäin: "lauletta-isi-in". Funktiosana
Funktiosana tai kieliopillinen sana tarkoittaa sanaa, jolla on kielessä lähinnä kieliopillinen tai keskustelun kulkuun liittyvä tehtävä. Funktiosanoja ovat esimerkiksi partikkelit, apuverbit ja pronominit. Toisin kuin sisältösanoilla, funktiosanoilla ei ole referentiaalista merkitystä eli ne eivät viittaa kielenulkoisen maailman asioihin. Funktiosanat ovat tyypillisesti lyhyempiä kuin sisältösanat. Esimerkki funktiosanasta on suomen "että", jolla ei ole kielenulkoista merkitystä, vaan se pelkästään ilmaisee, että tietyntyyppinen sivulause alkaa. Funktiosanat muodostavat tyypillisesti suljetun luokan, eli niitä ei tule kieleen lisää. Imperfekti
Latinassa ja sitä myöten romaanisissa kielissä perfekti ja imperfekti eroavat enemmän siten, että perfektillä ilmaistaan jo päättynyttä tekoa ja imperfektillä mennyttä, mutta yhä keskeneräistä tekoa. Tämä selittää aikamuodolle valittua nimeä, joka suomessa on siten epätarkka. Oikeampi nimitys suomen imperfektille on preteriti, joka tunnetaan laajasti sellaisissa kielissä, joissa on vain yksi menneen ajan muoto. Maksiimi
Suomen kielen sivistyssanana maksiimi tarkoittaa 'ajattelemisen tai toiminnan perusohjetta'. Sen taustalla on keskiajan logiikan latinankielinen ilmaus "propositio maxima". Sanatarkasti suomennettuna tämä tarkoittaa "suurinta (tai ylintä) propositiota", ts. sellaista väitelausetta, josta muut propositiot, päättelylauseet, seuraavat. Kongruenssi (kielitiede)
Kongruenssi tarkoittaa kielitieteessä, että yhden lauseenjäsenen taivutus mukautuu toisen lauseenjäsenen mukaan. Yleensä tämä tarkoittaa sitä, että predikaatti mukautuu subjektiin tai attribuutti pääsanaansa. Myös määritteet voivat mukautua pääsanansa mukaan. Gerundiivi
Gerundiivi on kielitieteessä käytettävä käsite, joka tarkoittaa eri kielissä erityyppisiä verbimuotoja: se on verbaaliadjektiivi, verbaalinen adverbi tai finiittinen verbi. Läheskään kaikissa kielissä ei ole gerundiivia. Japanin kieli
Japanin kielessä on runsaasti persoonapronomineja, jotka vaihtelevat kohteliaisuusasteeltaan äärimmäisen kunnioittavasta aina törkeästi loukkaavaan ja jopa hyökkäävään. Pronomineja kuitenkin käytetään suhteellisen harvoin: yleensä suositaan puhuteltavan nimeä ja jotakin kohteliaisuuspäätettä. Korean kieli
Itäaasialaisten kielten tapaan korean kielen lauseet alkavat usein topiikilla, eli kuulijalle jo tutulla asialla. Topiikki on nominaalinen tai nominalisoitu sana tai jakso, jota osoittaa lauseen alkuun siirretty sijapääte. Omat päätteensä on myös nominatiiveillä, akkusatiiveillä, genetiiveillä, lokatiiveillä ja instrumentaaleilla. Lokatiivi-datiivit ja lokatiivi-ablatiivit käyttävät yhdistettyjä päätteitä. Sijakategoriat vaiheutuvat postpositionaalisten nominaalifraasien sarjaksi, jolloin sijapäätteiden määrän määrittely on hankalaa. Kieliopissa sijapäätteitä kutsutaan usein sijapartikkeleiksi. Prekariaatti
Sana "prekariaatti" juontuu latinankielisestä sanasta "precarius", joka tarkoittaa epävarmassa tilassa tai muiden armoilla olevaa. Nykyisen laajuisena käsitteenä prekariaatti-termi esiintyi ensimmäisen kerran Ranskassa vuonna 2000 muodossa "précarité". Suomen kielen vastine on sanaleikki, jossa yhdistyvät vierasperäinen runko sekä työväenluokkaan viittaava sana "proletariaatti". Termi prekariaatti on myös harvoin käännetty tilapäistöksi. Verbi
Lauseen rakenteen kannalta verbin keskeinen tehtävä on toimia predikaattina eli lauseen ytimenä. Suomen kielessä predikaatti on finiittinen eli persoonamuotoinen verbi, joita on jokaisessa lauseessa yksi. Predikaattiverbi myös määrää, mitä muita jäseniä lauseessa on. Verbin valenssiksi kutsutaan verbin pakollisten täydennysten määrää: Ersän kieli
Nominit taipuvat sijoissa ja luvussa (yksikössä ja monikossa). Nomini voi olla joko epämääräinen tai määräinen. Epämääräinen taivutus on monikossa vain nominatiivissa. Lisäksi nomineihin voidaan liittää verbinpäätteitä (esimerkiksi "mazijan", ”olen kaunis”). Substantiiveilla on myös possessiivitaivutus. Propositiologiikka
Propositiologiikassa atomilauseita merkitään propositiosymboleilla formula_5. Lausemuuttujina käytetään suuria kirjaimia formula_6. Lausemuuttujat kuvaavat mielivaltaisia tai toistaiseksi määrittelemättömiä lauseita. Etymologia
Sanojen äänneasun ohella toinen etymologian peruskriteeri on merkitys. Jotta kaksi sanaa voitaisiin liittää toisiinsa, niiden tulee olla merkitykseltään yhteneväiset, tai niiden merkitysten tulee palautua historiallisesti samaan merkitykseen. Merkityskehitys ei kuitenkaan ole samalla tavoin täysin säännönmukaisesti kuin äännehistoriallinen kehitys ideaalitilanteessa. Silti kielellinen merkityksenmuutos sisältää hyvin paljon eri konteksteissa toistuvia kehityksiä (esimerkiksi konkreettisen merkityksen abstrahoituminen, kokonaisuuden nimen siirtyminen osan nimeksi jne.). Nominien merkitys on yleensä vähemmän altis muuttumaan kuin verbien ja konkreettiset merkitykset ovat yleensä pitkäikäisempiä kuin abstraktit. Italian kieli
Italian perussanajärjestys on SPO eli subjekti-predikaatti-objekti: "(Io) amo le notti" (”Rakastan öitä”). Objektipronominit ovat ennen verbiä: "Ti amo" (”Rakastan sinua”). Myös VS-variantti on yleinen: "Arriva Mario" (”Mario saapuu”). Pronomini
Pronominit eli "asemosanat" on sanaluokka, joka kuuluu nomineihin. Pronomineja käytetään jonkin substantiivin tai adjektiivin sijasta. Usein pronominilla viitataan johonkin, mikä on edellä mainittu, ja sanaa, johon se täten viittaa, sanotaan pronominin korrelaatiksi. Suomen kielessä pronominia taivutetaan sijan ja luvun mukaan. Indoeurooppalaisissa kielissä sitä voidaan taivuttaa myös esimerkiksi suvun eli genuksen mukaan. Monissa kielissä on lisäksi erityisiä possessiivipronomineja, jotka merkitykseltään – mutta eivät muodoltaan – vastaavat persoonapronominien genetiiviä. Kieliopillistuminen
Artikkelit ovat yleensä kehittyneet kieliopillistumalla. Esimerkiksi englannin indefiniittinen eli epämääräisyyttä osoittava artikkeli "a(n)" on kehittynyt lukusanasta "one" 'yksi'. Vastaava kehitys on tapahtunut albaniassa, baskissa, ewessä, lezgissä, moressa (nigeriläis-kongolainen kieli, puhutaan Burkina Fasossa), ranskassa, rapanuissa, saksassa, tamilissa, turkissa ja unkarissa. Definiittinen eli määräisyyttä ilmaiseva artikkeli on usein kehittynyt demonstratiivipronominista 'se'. Englannissa pronominista "that" 'se, tuo' on kehittynyt definiittinen artikkeli "the", ja unkarin sana "az" on sekä pronomini 'se, tuo' että definiittinen artikkeli. On myös esitetty ajatus, että suomen puhekielessä "se"-pronominia käytettäisiin definiittisen artikkelin tavoin, mutta tästä tutkijat eivät ole yksimielisiä. Jussiivi
Jussiivi on suomen kieliopin nimitys verbin 3. persoonan ja passiivin imperatiivimuodoille. Jussiivi ilmaisee velvoitetta, sallimista tai myönnytystä. Jussiivin tunnus on yksikössä -"koon" ~ -"köön" ja monikossa -"koot" ~ -"kööt". A privativum
a privativum ( 'ottaa pois, ryöstää'; , "a sterētikón") on muinaiskreikassa ja kreikkalaisperäisissä lainasanoissa esiintyvä etuliite "a-", joka muuttaa sanan merkityksen vastakohdakseen. 
Esimerkkejä: Komin kieli
Yleisen kielitieteen näkökulmasta komissa on huomionarvoista muun muassa monimutkainen kieltojärjestelmä, jossa on käytössä sekä preesensissä että preteritissä taipuva kieltoverbi sekä kieltopartikkeli. Kieltoverbi kongruoi pääverbin kanssa luvussa, mutta monikon kolmannessa persoonassa käytetään verbin infinitiiviä. Objektin sijamerkintä on monimutkainen, ja siihen vaikuttavat niin teon kohteen luku, määräisyys, elollisuus kuin lauseen informaatiorakennekin. Kielitieteessä on kiinnitetty huomiota myös komin attribuutteihin, jotka voivat esiintyä useimmissa sijoissa pääsanan sijasta riippumatta. Eurooppalaisessa kontekstissa kiinnostava on myös komin jälkiartikkeli, joka muistuttaa venäjän pohjoismurteiden kliittisen partikkelin käyttöä. Suomen kielioppi
Tavallinen eli neutraali sanajärjestys on SVO, eli subjekti tulee ennen verbiä ja objekti sen jälkeen. Se on Euroopan kielissä vallitseva sanajärjestys. Myös predikatiivi tulee verbin jäljessä: "Tämä laiskottelu on aika mukavaa". Omistuslauseessa neutraali sanajärjestys on omistaja + verbi + omistettava, esimerkiksi "Meillä on lomaa". Jos lauseen pääjäsenet ovat jossain toisessa järjestyksessä, lause ei kuvaa pelkästään asiantilaa vaan se välittää muitakin merkityksiä. Esimerkiksi lause "Löysin minä sieniä" alkaa verbillä, mikä korostaa lauseen paikkansapitävyyttä. Puhutussa kielessä tätä ilmaistaan myös sanoja painottamalla. Vastaavasti subjekti "Assi" saa erityisen painon lauseissa "Assi sen järjesti" (eikä Ossi) ja "Sen järjesti Assi" (eikä kukaan muu). Adjunkti
Kielitieteessä adjunkti on lauseen vapaa adverbiaali. Adjunktin poisto lauseesta on mahdollista ilman, että lauseesta tulee kieliopillisesti virheellinen tai elliptinen. Alla oleva esimerkilause on kieliopillinen, vaikka adjunktit "eilen" tai "puutarhassa" poistettaisiinkin. Semanttisten roolien "aika" ja "paikka" ilmaiseminen ei siis kuulu verbin "nähdä" argumenttirakenteeseen. Adjunktin vastinpari eli verbin pakollinen määrite on komplementti eli täydennys. Myös komplementti voi olla lauseenjäsenenä adverbiaali. Käytännössä on kuitenkin tulkinnanvaraista, mitkä lausekkeet ovat "pakollisia". Pakollisuus myös usein riippuu konstruktiosta eikä vain verbistä. Luonnollinen suku
Osasta niistä kielistä, joissa aikaisemmin on ollut maskuliini ja feminiini, nämä ovat kadonneet. Ruotsissa tämä on tapahtunut niin, että ne ovat sulautuneet yhteen ja neutri jäänyt erilliseksi ("ett"-suku), englannissa niin, että koko sukujärjestelmä on kadonnut. Myös näissä kielissä tehdään kuitenkin yksikön kolmannen persoonan pronominissa (hän) ero miesten ja naisten välille, ruotsissa miehestä "han" ja naisesta "hon", englannissa miehestä "he" ja naisesta "she". Maskuliinin ja feminiinin katoaminen on näissä kielissä johtanut siihen, että sana voidaan määrittää maskuliiniksi tai feminiiniksi vain sukupuolen perusteella. Tämän takia näitä pronomineja käytetään ruotsissa ja englannissa ainoastaan henkilöistä, esineistä englannissa sanotaan "it" ja ruotsissa "det". Sen sijaan saksassa "hän"-sanoja (miehestä "er", naisesta "sie"), käytetään vieläkin myös esineistä, maskuliineista "er" ja feminiineistä "sie". Neutrien vastaava pronomini on "es". Italian kieli
Italian järjestyslukusanat (vain maskuliini): Persoonapronomineissa erotetaan maskuliini ja feminiini yksikön ja monikon kolmannessa persoonassa. Suomen kielen sanasto
Johtamisessa uusi sana muodostetaan lisäämällä kantasanaan johdin, esimerkiksi "kana" > "kanala". Usein johdinta ei kuitenkaan liitetä suoraan kantasanaan vaan sen vartaloon, esimerkiksi "onni" > "onneton". Uutta sanaa kutsutaan johdokseksi. Johdoksesta voidaan johtaa edelleen uusi johdos: "lentää" > "lennättää" > "lennätin". Johdoksen merkitys perustuu usein sen kantasanan ja johdostyypin merkitykseen. Esimerkiksi johtimella -"lA" muodostetaan paikannimiä, kuten "myymälä" ja "sairaala", ja johtimella -"in" välineennimiä, kuten "kytkin" ja "tuuletin". On myös johtimia, jotka muuttavat kantasanan sanaluokkaa: esimerkiksi verbeistä voidaan johtaa substantiiveja johtimella -"minen", kuten "juokseminen". "Ison suomen kieliopin" mukaan substantiivijohtimia on noin 70, verbijohtimia noin 40 ja adjektiivijohtimia vähän yli 10. "Verkkokieliopin" mukaan nominijohtimia on noin 140 ja verbijohtimia 60. Kirjain
Kirjain on äänteisiin perustuvassa kirjoitusjärjestelmässä käytettävä merkki, joka edustaa, pyrkii edustamaan tai on joskus edustanut jotain puhutun kielen foneemia. Samaan kirjoitusjärjestelmään kuuluvat kirjaimet muodostavat monikielisen kirjaimiston tai kielikohtaisen aakkoston. Nominatiivi
Yksinkertaistaen nominatiivi on substantiivin, pronominin, adjektiivin tai numeraalin taivuttamaton muoto. Subjunktiivi
Subjunktiivi on verbin tapaluokka, jolla ilmaistaan epävarmuutta, toivetta, tai muuta sellaista. Se esiintyy usein myös toivotuksissa ja kiinteissä fraaseissa. Tarkemmat käyttösäännöt ovat kielikohtaisia. Suomen kielessä subjunktiivia ei ole, mutta romaanisissa kielissä se on yleinen ja usein monia muita tapamuotoja epäsäännöllisempi. Lisäksi subjunktiivia käytetään vähäisessä määrin myös englannissa (useammin imperfektissä kuin preesensissä). Subjunktiivissa olevat verbit käännetään suomeen joskus konditionaalilla ja joskus indikatiivilla, huudahduksissa käytettävät subjunktiivin kolmannen persoonan muodot käännetään usein imperatiivilla (esimerkiksi "Eläköön!"). Myös preesensin partisiippirakenne ("Hän sanoo tekevänsä kaikkensa"; "Toivon sinun" paranevan) voi vastata sävyltään subjunktiivia Minuutti
Minuutti tulee latinan kielestä fraasista "(pars) minuta prima", joka tarkoittaa ”ensimmäinen pieni osa”. Vastaavasti sekunti tulee fraasista "(pars) minuta sekunda", ”toinen pieni osa”. Aikoinaan on vastaavasti myös 1/60 sekunnista käytetty nimitystä "(pars) minuta tertia", ”kolmas pieni osa”. Nykyisin sen sijasta käytetään kuitenkin sekunnin desimaaliosia. Sija
Absolutiivi ilmaisee transitiivisen verbin objektia ja intransitiivisen verbin subjektia. Se esiintyy ergatiivin parina ergatiivikielissä ja on tavallisesti päätteetön sija. Absolutiivia pidetään yleensä nominin perusmuotona kielessä, jossa ei ole nominatiivia. Pragmatiikka
Pragmatiikka (kr. "pragmatikē tekhnē" 'toiminnan taito') on kielitieteen ja semiotiikan haara, joka tutkii tilanteen tai kontekstin vaikutusta merkitykseen. Käytännössä ero semantiikkaan on häilyvä, ja joskus pragmatiikka lasketaankin semantiikan osaksi. Pragmatiikka on lähellä sosiolingvistiikkaa, ja myös taiteidentutkimuksessa voidaan hyödyntää pragmaattista tutkimusotetta. Pragmatiikkaa on usein pidetty soveltavana kielitieteenä. Kolmikko
Kolmikko eli triaali on kieliopillinen luku, jota käytetään puhuttaessa täsmälleen kolmesta esineestä tai asiasta. Kolmikko esiintyy tolomakon, lihirin, manamin ja tok-pisinin kielissä, joista viimeisessä ainoastaan pronomineissa. Profetia
Profetia on suomen kielessä jumalallinen ilmoitus tai ennustus. Profetia-sanaperhe on alkujaan peräisin klassisesta kreikan kielestä, missä sen käyttö painottui jumalalliselle alueelle. "Profetia" on jumalien tahdon tulkintaa, "profetoiminen" on jumalien tulkkina toimimista ja "profeetta" on siihen erikoistunut henkilö. Raamattu esittää profetoimisen yhtenä Pyhän Hengen armolahjoista (esim. Room. 12:6). Promille
Promille on prosentin ja ppm:n kaltainen suhteellinen pitoisuusmitta, joka ilmaisee, kuinka monta tuhannesosaa (1/1 000) jokin on jostakin; se on prosentin kymmenesosa. Sen tunnuksena käytetään promille-merkkiä: ‰. Sana promille tulee latinan sanoista "pro mille", jotka tarkoittavat "tuhannesta".Puhekielessä promille viittaa usein humalatilaan, sillä veren alkoholipitoisuus ilmoitetaan promilleina. Saksan kieli
Jos positiivissa oleva adjektiivi esiintyy lauseessa yksin eli predikatiivina, se ei koskaan taivu, ei myöskään monikossa (superlatiivi kuitenkin taipuu myös predikatiivissa). Välittömästi substantiivin edessä oleva adjektiivi eli attribuutti sen sijaan taipuu aina. Attribuuttiadjektiiveja taivutetaan kahdella tavalla. Niin sanotussa heikossa taivutuksessa sanan suku, luku tai sija näkyy substantiivia edeltävässä pronominissa tai artikkelissa, minkä vuoksi sen ei tarvitse näkyä adjektiivissa. Niin sanotussa vahvassa taivutuksessa sanan suku, sija tai eräissä tapauksissa lukukaan ei näy substantiivissa, eli sen edellä ei ole artikkelia tai pronominia, minkä vuoksi suvun puolestaan täytyy näkyä adjektiivissa. Adverbit ovat saksassa samat kuin adjektiivien taipumattomat perusmuodot ja käyttäytyvät myös melkein samalla tavalla. Primorial prime
Primorial prime on englanninkielinen termi, jolla viitataan alkulukuun, joka saadaan primorial-kertomasta lisäämällä siihen luku 1 tai vähentämällä siitä luku 1. Toisin sanoen primorial prime on muotoa formula_1, missä formula_2 on primorial-kertoma. Predikaatti (logiikka)
Predikaatti (< , kuuluttaa, väittää) tarkoittaa logiikassa jotain, mitä voidaan sanoa jonkinlaisena määreenä jostakin. Usein predikaatti tarkoittaa näin samaa kuin ominaisuus. Predikaattilogiikassa predikaatti voi olla joko entiteetin ominaisuus tai entiteettien välinen suhde. Pro bono
Pro bono (pidempi muoto "Pro bono publico") on latinankielinen lauseke, joka on käännettynä ”yleisen hyvän vuoksi” tai ”hyväntekeväisyydestä”. Erityisesti Pohjois-Amerikassa fraasia käytetään oikeudellisesta avusta, jota annetaan maksutta yleensä varattomille asiakkaille. Persoonapronomini
Pronomini "me" viittaa joukkoon, johon puhuja kuuluu. Puhuttelun kohde ei välttämättä kuulu tähän joukkoon.. Monarkkien kielenkäytössä se voi olla synonyymi "minä" -pronominille. Esimerkiksi Suomen rikoslaki alkaa seuraavasti: Norjan kieli
Determinatiivit luokiteltiin aiemmin pronomineiksi, mutta norjan kielen nykyisen nimityskäytännön mukaan substantiiviin "viittaavia" ja näiden mukaan taipuvia apusanoja (esim. possessiivipronominit) kutsutaan determinatiiveiksi, kun taas pronomineiksi kutsutaan vain substantiivin "korvaavia" sanoja (esim. persoonapronominit). Useimmat norjan kielen determinatiivit taipuvat suvussa ja luvussa (esim. ’minun’, m. "min" f. "mi" n. "mitt" mon. "mine". Persoonapronominit taipuvat kahdessa sijamuodossa, nominatiivissa (esim. "jeg" /jæɪ̯/ ’minä’ kirjanorjaksi) ja akkusatiivissa (esim. "meg" /mæɪ̯/ ’minut’,’minua’). Edussana
Termejä "edussana" ja "pääsana" on vanhastaan suomen kieliopissa käytetty synonyymeinä, mutta nyttemmin ne erotetaan toisistaan. Pääsana on sana, jota jokin toinen sana tai lauseke määrittää tai täydentää. Esimerkiksi lausekkeessa ["punaisen auton"] ["kuljettaja"] sana "kuljettaja" on koko lausekkeen edussana, mutta osalausekkeen ["punaisen auton"] pääsana. Termi "edussana" liittyy läheisemmin konstituenttikielioppiin (jossa lauseen ajatellaan koostuvan lausekkeista), termi "pääsana" puolestaan dependenssikielioppiin (jossa lauseen ajatellaan koostuvan sanoista, joiden välisiä riippuvuussuhteita tarkastellaan). Passiivi
Kielen varhaisemmassa kehitysvaiheessa suomenkin passiiviin on voinut liittyä subjekti, ja siitä johtuu, että passiivin objektin akkusatiivimuoto on nominatiivin kaltainen paitsi niillä pronomineilla, joilla on t-loppuinen akkusatiivimuoto. Minni
Minni on suomalainen naisen etunimi. Nimi on todennäköisesti muunnos Jeminasta tai Vilhelmiinasta. Useimmiten se koetaan esimerkiksi Minnan lempinimenä, mutta sitä on tavattu myös oikeana etunimenä. Propositiologiikka
Propositiologiikka eli lauselogiikka on symbolisen logiikan alue, jossa tutkitaan propositiosymboleja ja loogisia konnektiiveja sisältävien formaalikielen lauseiden ominaisuuksia. Näistä ominaisuuksista keskeisimpiä ovat totuus ja lauseiden väliset päättelysuhteet. Aimaran kieli
Pronominien kohdalla monikkomuotoa ilmaistaan päätteellä, joka on aina -naka. Kielessä tehdään ero inklusiivin ja ekslusiivin välillä. Inklusiivia käytetään kun puhuja laskee kuulijan mukaan ”me”-ryhmään. Ekslusiivia taasen käytetään, kun puhutaan ”meistä” ryhmänä, johon kuulija ei kuulu.