Mikä on Richard Straussin tunnetuin säveltämä ooppera?
Richard Strauss
Seuraava yritys oopperan parissa oli "Feuersnot" (1901), joka menestyi kohtalaisesti. Sen sijaan Straussin seuraavassa oopperassa, Oscar Wilden näytelmään perustuvassa "Salomessa", ei ollut mitään kohtalaista. "Salome" oli yksi 1900-luvun suurimmista kulttuuriskandaaleista. Sen uudenlainen sävelkieli ja rohkean eroottis-uskonnollinen aihepiiri herättivät sekä vihaa että ihailua. Jopa Saksan keisari Vilhelm II osallistui kiihkeään keskusteluun siitä, oliko "Salome" rappion vai edistyksen oire saksalaisessa musiikissa.
Suomalainen oopperamusiikki
Varhaisiin suomenkielisiin oopperasäveltäjiin kuuluu myös Armas Launis (1884–1959), joka nykyisin on varsin vähän tunnettu. Launiksen esikuva oli myös Richard Wagner, ja esikuvansa tapaan hän kirjoitti itse oopperoidensa libretot. Säveltäjän ensimmäinen ooppera oli Aleksis Kiven romaaniin pohjautuva "Seitsemän veljestä" (1913), jossa säveltäjä pyrki luomaan erityisen suomalaisen resitatiivin joka muistutti puhelaulua. Muita säveltäjän oopperoita olivat "Kullervo" (1917), "Aslak Hetta" (1922) ja "Jehudith" (1930). Nixon Kiinassa
Nixon Kiinassa () on John Adamsin kolminäytöksinen ooppera. Nimensä mukaisesti ooppera käsittelee Yhdysvaltain presidentin Richard Nixonin valtiovierailua Kiinaan, missä hän tapasi puhemies Mao Zedongin, pääministeri Zhou Enlain ja muita maan johtajia. Se kantaesitettiin Houstonin oopperassa vuonna 1987 ja voitti vuonna 1989 Grammy-palkinnon parhaasta uudenmusiikin sävellyksestä. Oopperan Suomen kantaesityksen teki Kansallisooppera vuonna 1990. Teos on poikkeuksellinen tiukasti nykyaikaan ja maailmanpolitiikkaan liittyvän aiheensa vuoksi, jota se käsittelee barokkioopperan kaltaisella muodollisuudella. Teoksen libreton on kirjoittanut Alice Goodman ja sen ensiesityksen ohjasi Peter Sellars. Teoksen Suomen ensi-esitys oli Suomen Kansallisoopperassa 29. marraskuuta 1990. Richard Strauss
Strauss aloitti vuonna 1882 filosofian ja taidehistorian opinnot Münchenin yliopistossa, mutta hän keskeytti opintonsa melko pian ja ryhtyi keräämään kokemusta orkesterinjohtamisesta. Hänen merkittävin tuttavuutensa oli kuuluisa kapellimestari Hans von Bülow, joka johti Meiningenin hoviorkesteria. Kun Bülow lopetti työnsä Meiningenissa vuonna 1885, Strauss nimitettiin hänen seuraajakseen. Noina aikoina hän alkoi syventyä Franz Lisztin ja Richard Wagnerin musiikkiin. Isältä peritty Wagner-vastaisuus vaihtui vähitellen innokkaaksi wagnerismiksi. Wilhelm Tell (ooppera)
Rossinin oopperoiden alkusoitot ovat tunnetumpia kuin varsinaiset teokset ja useita hänen oopperoidensa alkusoittoja esitetään konserteissa ikään kuin itsenäisinä orkesteriteoksina. "Wilhelm Tellin" alkusoitto on Rossinin tunnetuin alkusoitto. Motiivin puolesta alkusoitto on riippumaton oopperasta. Richard Strauss
Strauss palasi konserttimusiikin pariin uudelleen 1940-luvulla, kun hänellä oli ikää jo yli 80 vuotta. Vuonna 1945 jousiorkesterille sävelletty "Metamorfooseja" on hänen viimeisiä mestariteoksiaan. Sen tunnelma on hyvin surullinen, sillä se on omistettu sodassa tuhoutuneelle Saksalle. Teos perustuu vahvasti Beethovenin kolmannen sinfonian toisen osan hautajaismarssin teemaan, jota "Metamorfooseja" muuntelee ja varioi. Aivan teoksen lopussa marssin avaustahdit toistuvat nuotti nuotilta bassossa. Christopher Rouse
Rouse on tullut tunnetuksi taidokkaasta orkestraatiostaan ja varsinkin lyömäsoitinten käsittelystä. Hänen tuotantonsa on monipuolinen, ja siihen kuuluu muun muassa kamarimusiikkia, soolokappaleita sellolle, pianolle ja huilulle, konserttoja, kaksi sinfoniaa, kuoromusiikkia, konsertto orkesterille, "Rapture" (orkesteriteos, 2000) ja baletti "Friandises" (2005). Usein teoksissa on vaikutteita myöhäisromantiikasta. Yvonne Minton
Minton pääsi esiintymään muun muassa Covent Gardeniin ja debytoi vuonna 1972 Metropolitan-oopperassa Octavianin roolissa Richard Straussin oopperassa "Ruusuritari". Tämä oli hänen ainoa roolinsa Metropolitan-oopperassa. Minton teki myös yhteistyötä muun muassa Englannin kamariorkesterin ja Lontoon filharmonikkojen kanssa. R. Straussin tuotannon ohella Mintonin ohjelmistoon on kuulunut muun muassa Richard Wagnerin, Alban Bergin ja Pierre Boulez'n teoksia. Minton on ollut säännöllinen konserttiesiintyjä, jonka kanssa ovat esiintyneet sellaiset kapellimestarit kuin Georg Solti, Pierre Boulez, Daniel Barenboim, Leonard Bernstein, Claudio Abbado ja Colin Davis. César Cui
Cuin oopperoista ensimmäisenä esitettiin julkisesti "William Ratcliff", joka perustuu Heinrich Heinen tragediaan. Tämä tapahtui vuonna 1869, mutta teos ei saanut kovin hyvää vastaanottoa osaksi Cuin oman kritiikin purevuuden vuoksi. Jean Richepinin näytelmään perustuvat "Le Flibustier" ensiesitettiin Pariisin Opera-Comiquessa vuonna 1894, mutta jäi vallalla olleen Wagner-huuman jalkoihin. Cuin menestyksekkäämpiä näyttämöteoksia olivat yksinäytöksinen ooppera "Mandariinipoika", kolminäytöksinen Aleksandr Puškinin tekstiin perustuva "Kaukasuksen vanki" sekä "Mademoiselle Fifi" (1903), jossa esikuvana oli Guy de Maupassantin novelli. Richard Strauss
Lauluja Strauss sävelsi kahdessa vaiheessa: ensin uransa alkupuolella, ja sitten aivan sen lopussa. Straussin viimeinen suuri sävellys oli neljän laulun sarja "Vier letzte Lieder", jonka hän sävelsi 84-vuotiaana. Laulut perustuivat Hermann Hessen ja Joseph von Eichendorffin runoihin, ja ne todistivat sen, että Strauss pystyi vanhanakin luomaan ajattoman kaunista musiikkia. Mihail Glinka
Glinka sävelsi muun muassa kaksi oopperaa: "Elämä tsaarin puolesta" (alkuper. "Ivan Susanin") (1836) ja "Ruslan ja Ljudmila" (1842). "Elämä tsaarin puolesta " on vanhin tunnettu venäjänkielinen oopperateos. Salomon Jadassohn
Jadassohn sävelsi teoksia orkesterille, kuorolle, lauluäänelle, pianolle ja kamarimusiikkikokoonpanoille. Hänellä on yli 140 opusnumeroitua teosta. Parhaiten tunnettuja sävellyksiä ovat serenadi orkesterille (opus 35), kaksi serenadia pianolle (opus 8 ja 125), balettimusiikki (opus 58) ja lauluduetot (opus 9, 36, 38 ja 43). Lisäksi hän sovitti Bachin, Brahmsin, Chopinin, Mendelssohnin, Schubertin, Schumannin ja Wagnerin teoksia. Lied
Perinteisen sävelkielen sävellajeineen tyystin hylänneet itävaltalaiset säveltäjät, Arnold Schönberg ja Anton Webern, jatkoivat lied-perinnettä omalla tyylillään 1900-luvun alkupuolella. Schönberg sävelsi esimerkiksi lied-syklin "Das Buch der hängenden Gärten" (1909). Vielä toisen maailmasodan jälkeen 84-vuotias Richard Strauss sävelsi perinteiseen romanttiseen tyyliin neljä perusohjelmistoon jäänyttä orkestraalista liediä, jotka julkaistiin postyymisti nimellä "neljä viimeista laulua". Richard Strauss
Lisztin ja Wagnerin antama esimerkki innoitti Straussia säveltämään omia ohjelmallisia sävelteoksia. Teoksissa "Aus Italien" (1886) ja "Macbeth" (1887) hän osoitti hallitsevansa sävellystekniikan ja orkestroinnin, mutta etsi vielä omaa tyyliään. Vuonna 1895 valmistunut sävelruno "Till Eulenspiegels" on säilynyt suosittuna pienenä teoksena, jota esitetään yhä usein. Richard Ashcroft
Richard Ashcroftin tunnetuimpia tuotoksia ovat "Bitter Sweet Symphony", "Sonnet", "The Drugs Don't Work", "A Song For The Lovers" ja "Break The Night With Colour". Rienzi
Rienzi, viimeinen tribuuni () on Richard Wagnerin viisinäytöksinen varhaisteos. Se on säveltäjän kolmas ooppera ja alaotsikkonsa mukaan "suuri traaginen ooppera" ("Große tragische Oper"). "Rienzi" on sävelletty vuosina 1838–1840. Oopperan historia
1800-luvun puolenvälin jälkeen venäläinen musiikkielämä puhkesi kukoistukseen Pietarin ja Moskovan konservatorioiden perustamisen johdosta. Oppilaitosten myötä venäläisten muusikoiden ja säveltäjien ammattitaito nousi uudelle tasolle ja loi pohjan vahvalle taidemusiikkiperinteelle, joka jatkuu Venäjällä yhä. Mili Balakirevin, César Cuin, Aleksandr Borodinin, Modest Musorgskiin ja Nikolai Rimski-Korsakovin muodostama kansallismielinen ”mahtava pieni ryhmä” pyrki luomaan Glinkan jalanjäljissä uutta aidosti venäläistä musiikkia. Ryhmän jäsenistä Nikolai Rimski-Korsakov oli erityisen tuottelias oopperasäveltäjä yhteensä viidellätoista oopperalla, joista tunnetuimpia ovat "Sadko" (Садко, 1896), "Tsaari Saltanin tarina" ("Сказка о царе Салтане", "Skazka o tsare Saltane", 1900) ja "Kultainen kukko" ("Золотой петушок", "Zolotoi petušok", 1909). Omien teostensa lisäksi Rimski-Korsakov myös viimeisteli Borodinin "prinssi Igor" oopperan, orkestroi osittain Cuin "William Ratcliffin" aikaisemmin mainitun "Kivisen vieraan" lisäksi. Viisikon merkittävimmäksi oopperasäveltäjäksi nousi kuitenkin Modest Musorgski, vaikka suurin osa hänen oopperaprojekteistaan jäi keskeneräisiksi. Venäläisen oopperan merkkipaalu "Boris Godunov" (Борис Годунов, 1869) kävi läpi myös lukuisia revisioita ennen kuin se saavutti lopullisen muotonsa. Se esitettiin ensimmäistä kertaa vasta 1874 johtuen muun muassa ongelmista sensoriviranomaisten kanssa. Musorgskin kuoltua alkoholismiin vain 42-vuotiaana Rimski-Korsakov muokkasi teosta poistaakseen ystävänsä "kömpelyydet". Tämän jälkeen teosta kuitenkin alettiin esittää enemmän. 1900-luvun aikana Musorgskin alkuperäisen tummasävyisen orkestroinnin arvostus on noussut. Musorgskin toisesta historiallisesta oopperasta, "Hovanštšinasta" ("Хованщина"), oli valmiina vain pianopartituuri säveltäjän kuollessa, ja senkin viimeisteli ensi-iltaan Rimski-Korsakov. Dmitri Šostakovitš laati myöhemmin uuden soitinnuksen, jonka arvellaan olevan lähempänä säveltäjän alkuperäistä tarkoitusta. Richard Strauss
Strauss avioitui vuonna 1894 laulajatar Pauline de Ahnan (1863–1950) kanssa. Ahna oli tunnettu kiivaasta luonteestaan, ja hän piti miehelleen kovaa kuria. Avioliitto oli kuitenkin onnellinen, ja se kesti aina Richardin kuolemaan asti. Ahnan luonne toimi jopa tärkeänä inspiraation lähteenä Richardille, varsinkin teoksissa "Ein Heldenleben" ja "Sinfonia Domestica". Avioliitosta syntyi vuonna 1897 poika Franz. Tannhäuser
Tannhäuser (tai "Tannhäuser und der Sängerkrieg auf Wartburg", eli "Tannhäuser ja Wartburgin laulukilpailu") on Richard Wagnerin kirjoittama ja säveltämä ooppera. Se perustuu keskiaikaiseen Tannhäuserin legendaan. Oopperan ensiesitys oli Dresdenissä vuonna 1845. Hans Swarowsky
Klassismin kauden ja romantiikan musiikin ohella Swarowsky johti oman aikansa säveltäjien teosten esityksiä. Richard Straussin ja Anton Webernin lisäksi näitä säveltäjiä olivat Benjamin Britten, Gottfried von Einem, Paul Hindemith, Hans Pfitzner ja Igor Stravinsky. Swarowsky levytti muun muassa Engelbert Humperdinckin oopperoista koostetut orkesterisarjat ja Richard Wagnerin "Nibelungin sormus" -sarjan. Reininkulta
Reininkulta () on Richard Wagnerin yksinäytöksinen ooppera. Sen ensiesitys oli Münchenissä 1869. Wagner aloitti oopperan tekemisen maanpaossa Sveitsissä 1853 saatuaan idean Nibelungin sormukseen 1848. Wagner kirjoitti ja sävelsi Reininkullan vuodessa, mutta ooppera sai ensiesityksensä vasta 15 vuotta myöhemmin. Reininkullan Suomen ensiesitys oli Suomalaisessa oopperassa 19. maaliskuuta 1930. Richard Wagner
Hän muutti musiikkia koskevaa ajattelua kokonaistaideteoksen ("Gesamtkunstwerk") käsitteellään, joka yhdistää kaikki kirjalliset, musiikilliset ja näytelmälliset taiteet yhdeksi teokseksi. Tämä ajattelu huipentui neljän oopperan sarjaan "Nibelungin sormus", joka valmistui vuonna 1876. Wagner myös rakennutti oman oopperatalonsa, jotta hänen teoksiaan voitaisiin esittää juuri siten kuten hän halusi. Felix Mendelssohn Bartholdy
Mendelssohn jatkoi kapellimestarin tehtäviään Gewandhausissa, jonka orkesterin johtohahmoja oli maineikas viulisti Ferdinand David. Hänestä tuli Mendelssohnin hyvä ystävä. David innoitti Mendelssohnia säveltämään viulukonserttonsa (opus 64) vuonna 1844. Viulukonsertto on nykyään yksi säveltäjän useimmin esitetyistä teoksista. Muita myöhäisen kauden teoksia ovat pianomuunnelmateos "Variations sérieuses" (1841), kuusi urkusonaattia (1844–1845) sekä suuri oratorio "Elias", joka sai ensiesityksensä Birminghamissa vuonna 1846 ja jossa Mendelssohn antaa kaikkensa dramaattisesta ja romanttisesta puolestaan. Teos on Händelin ja Haydnin oratorioiden rinnalla tunnetuin teos lajissaan. Oopperan historia
Ainoa natsi-Saksassa säveltänyt säveltäjä, joka on noussut kansainväliseen maineeseen on Carl Orff, jonka näyttämökantaatti Carmina Burana on erityisen tunnettu. Orff sävelsi myös lukuisia muita näyttämöteoksia, jotka kuitenkaan eivät ole tulleet laajasti esitetyiksi Saksan ulkopuolella. Myös Werner Egk sävelsi lukuisia teoksia, joista musiikillisesti hyvin perinteinen "Die Zaubergeige" (”Taikaviulu”, 1935) oli kansallissosialistisen Saksan suosituimpia oopperoita. Oopperan historia
Richard Wagner aloitti oopperoiden säveltämisen 1830-luvun alkupuolella hänen työskennellessään oopperaseurueissa Etelä-Saksassa ja Latviassa. Kolmen keskeneräiseksi jääneen teoksen jälkeen ensimmäinen valmistunut ooppera oli satunäytelmään perustuva "Die Feen" ("Keijut", 1833), joka kuitenkin säveltäjän omasta pyynnöstä sai ensiesityksensä vasta tämän kuoltua vuonna 1895. Vuodet 1839–1842 Wagner asui Pariisissa työskennellen lehtimiehenä samalla yrittäen saada oopperoitaan esitetyksi. Hän ei kuitenkaan onnistunut tässä Meyerbeeriltä saamastaan avusta huolimatta. Palattuaan Saksaan vuonna 1842 Dresdenissä ensi-iltansa saanut "Rienzi, der letzte der Tribunen" saavutti suuren suosion samoin kuin seuraavana vuonna esitetty "Der fliegende Holländer" ("Lentävä hollantilainen"). Wagner tuki vuosina 1848–1849 tasavaltalaista kansannousua Dresdenissä ja joutui sen vuoksi lähtemään pitkään maanpakoon Sveitsiin. Sveitsissä vietettyjen vuosien aikana Wagner keskittyi massiivisen "Der Ring des Nibelungen" -tetralogian ("Nibelungin sormus") säveltämiseen ja keskeisten musiikkia koskevien näkemystensä saattamiseen kirjalliseen muotoon. Vuonna 1864 Wagner löysi suojelijakseen Baijerin kuninkaan Ludvig II:n, joka maksoi säveltäjän velat, myönsi tälle kuukausittaisen apurahan ja tuki Wagnerin oopperoiden produktioita. Ludvig II:n turvin ensi-iltansa saivat oopperat "Tristan und Isolde" ("Tristan ja Isolde", 1865), "Die Meistersinger von Nürnberg" ("Nürnbergin mestarilaulajat", 1868) ja Der Ringin kaksi ensimmäistä teosta "Das Rheingold" ("Reininkulta",1869) ja "Die Walküre" ("Valkyyria",1870). Vuonna 1870 Wagner aloitti Bayreuthin oopperatalon rakennustyöt ja vuonna 1876 siellä pidettiin ensimmäinen oopperafestivaali, jossa esitettiin ensi kertaa "Der Ring" kokonaisuudessaan. Toisilla festivaaleilla vuonna 1882 sai ensi-iltansa Wagnerin viimeiseksi jäänyt teos "Parsifal". Jumalten tuho
Jumalten tuho ("Götterdämmerung") on Richard Wagnerin säveltämä ooppera. Oopperan saksankielinen nimi ”Götterdämmerung” tarkoittaa sanatarkasti käännettynä ”Jumalten hämärää”. Albert Herring
Albert Herring on Benjamin Brittenin säveltämä kolminäytöksinen koominen ooppera. Sen libreton on kirjoittanut Eric Crozier Guy de Maupassantin novellin "Le Rosier de Madame Husson" pohjalta. Teos sai ensiesityksensä 20. heinäkuuta 1947 Glyndebournessa säveltäjän itse johtaessa The English Opera Groupia. Ooppera kestää noin kaksi ja puoli tuntia. Sen orkesterina on 12 soittajan kamariorkesteri, johon kuuluu huilu (myös alttohuilu ja piccolo), oboe, klarinetti (myös bassoklarinetti), fagotti, käyrätorvi, kaksi viulua, alttoviulu, sello, kontrabasso, harppu ja lyömäsoittaja. Lisäksi piano säestää resitatiivit. Oliver Knussen
Säveltäjä Knussen tunnettiin itsekriittisyydestään ja pienestä määrästä julkaistuja sävellyksiä. Teokset ovat usein myös kestoltaan lyhyitä ja instrumentaatioltaan niukkia. Hänen toinen sinfoniansa sai kantaesityksensä BBC Proms -festivaaleilla 1984, joilla hän sittemmin esiintyi lähes vuosittain joko kapellimestarina tai säveltäjänä. Maurice Sendakin kirjoihin perustuvien lastenoopperoiden "Where the Wild Things Are" ja "Higglety Pigglety Pop!" lisäksi hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat "Ophelia Dances" ja "Flourish with Fireworks" sekä konsertot käyrätorvelle ja viululle. Richard Wagner
Vuonna 1837 Wagner siirtyi kapellimestariksi Riikaan, jossa hän kirjoitti ja sävelsi "Rienzin" kaksi ensimmäistä näytöstä. Hänen tavoitteenaan oli saada oopperoitaan esitetyksi Pariisissa, jonne hän matkustikin Lontoon kautta vuonna 1839. Myrskyisä merimatka antoi hänelle innoituksen oopperaan "Der fliegende Holländer" ("Lentävä hollantilainen", 1843). Huolimatta hänen puolestaan annetuista suosituksista Wagner ei saanut oopperoitaan esitetyksi Pariisissa. Hän työskenteli kustantaja Schlesingerille sovittaen oopperoita pianolle ja kirjoittaen artikkeleita "Gazette Musicale" -lehteen, mistä huolimatta hän joutui velkavankeuteen vuoden 1840 lopulla ylellisen elämänsä vuoksi. Vastoinkäymisistä huolimatta Pariisin-vuodet eivät olleet turhia: Wagneriin teki syvän vaikutuksen hänen kuulemansa Beethovenin yhdeksännen sinfonian esitys, ja lisäksi hän tutustui Hector Berlioziin sekä tämän sävellyksiin. Hän myi "Lentävän hollantilaisen" luonnokset Pariisin kaupunginoopperan johtajalle, ja teos esitettiin oopperassa nimellä "Le Vaisseau fantôme" (Aavelaiva). Rinaldo
Rinaldo on Georg Friedrich Händelin säveltämä italialaistyylinen opera seria, jonka libreton kirjoitti Giacomo Rossi. Teoksen libretto perustui jaksoihin Torquato Tasson runosta "Gerusalemme liberata" () ja sijoittuu ensimmäisen ristiretken tapahtumiin. "Rinaldo" oli Händelin ensimmäinen Lontoossa esitetty ooppera ja samalla ensimmäinen Lontoossa esitettäväksi sävelletty italialaistyylinen ooppera. Ooppera sai ensi-iltansa Hänen majesteettinsa teatterissa Haymarketissa 24. helmikuuta 1711. Oopperan suureen menestykseen vaikutti myös kaksi siinä esiintynyttä kuuluisaa kastraattilaulajaa Nicolo Grimaldi eli Nicolini ja Valentino Urbani. Gerd Kühr
Kühr nousi ensimmäistä kertaa laajan yleisön tietoisuuteen oopperallaan "Stallerhof", joka kantaesitettiin Münchenin biennaalissa vuonna 1988. Oopperan libretisti on Franz Xaver Kroetz. Lisäksi Kührin tuotantoon kuuluvat muiden muassa "Revue instrumentale et électronique" (2004/05), viulukonsertto "Movimenti" (2004/06) ja "Música pura" (2010/11). Barokkimusiikki
Händel saavutti suurta arvostusta oopperasäveltäjänä ja sävelsi sekä ohjasi oopperoita lähes kolmenkymmenenkuuden vuoden ajan. Tunnetuimpia hänen yli neljästäkymmenestä italialaistyylisestä oopperastaan ovat "Almira" 1705, "Giulio Cesare" (Julius Caesar, 1724) sekä "Ariodante" (1735). Händel sävelsi myös lukuisia oratorioita, joita esitettiin hänen johtamassaan teatterissa paaston aikana, jolloin oopperoiden esittäminen oli kiellettyä. Musiikillisesti Händelin oopperoiden ja oratorioiden välillä ei juuri ole eroa. Händelin tunnetuin teos on luultavasti "Messias-oratorio" (1741), jota erityisesti Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa esitetään usein joulun aikaan. Händel sävelsi myös soitinmusiikkia, vaikka tulikin kuuluisaksi nimenomaan vokaaliteoksillaan. Hänen tunnetuimpia orkesteriteoksiaan ovat sarjat "Vesi-" ja "Ilotulitusmusiikkia" sekä kuusi concerto grossoa. Händelin kuoltua hänet haudattiin suurin huomionosoituksin Lontoon Westminster Abbeyyn. Venus ja Adonis
Venus ja Adonis on englantilaisen barokkisäveltäjän John Blow'n kolminäytöksinen ooppera noin vuodelta 1683. Se sävellettiin kuningas Kaarle II:n hoville. Sitä pidetään vanhimpana tunnettuna englanninkielisenä oopperana. Libreton kirjoittajaa ei tunneta, mutta se perustuu klassiseen tarinaan Venuksesta ja Adoniksesta. Laulusarja
Klassisia esimerkkejä laulusarjoista ovat muun muassa Franz Schubertin säveltämät laulusarjat. Orkesterisäestyksellisten liedien sarjoista esitetyimpiä ovat muun muassa Richard Straussin "Vier letzte Lieder" ja Gustav Mahlerin laulusyklit. Eduard Künneke
Künneken sävellyksistä meillä nykyisin tunnetuin lienee George de Godzinskyn tangoksi sovittama ja Olavi Virran levyttämä (sekä salanimellä sanoittama) ”Victoria Regia”, joka on alun perin neliosaisen "Kukkaisihme"- eli "Das Blumenwunder" -orkesterisarjan 2. osa. Johann Strauss nuorempi
Strauss oli kuitenkin kiinnostunut myös näyttämömusiikin säveltämisestä, ja 1871 esitettiin Wienissä hänen ensimmäinen operettinsa "Indigo und die vierzig Räuber". Sen menestys jäi vähäiseksi, mutta hänen kolmas operettinsa "Lepakko" (Die Fledermaus, 1874) saavutti välittömän suursuosion ja siitä on tullut kaikkein suosituin wieniläisoperetti. Straussin toinen näyttämömusiikillinen mestariteos on operetti "Mustalaisparoni" (Der Zigeunerbaron, 1885), josta oli alun perin tarkoitus tulla ooppera. Sen muuttuminen operetiksi kesken sävellystyön saattoi olla onnekas käänne, sillä Straussin ainoa ooppera "Ritter Pásmán" (1891) tyrmättiin täysin. Richard Strauss
Richard Straussin lapsuudenkotia hallitsi musiikki, sillä hänen isänsä Franz Strauss soitti ammatikseen käyrätorvea Münchenin kuninkaallisessa oopperassa. Niinpä Richard aloitti säveltämisen jo kuusivuotiaana. Myöhemmin hän sai opetusta muun muassa kapellimestari Friedrich Meyeriltä ja sävelsi 15-vuotiaana ensimmäisen suurimuotoisen teoksensa, sinfonian d-molli. Hänen isänsä kunnioitti suuresti ”pyhää kolminaisuutta” Mozart–Haydn–Beethoven, joten nämä säveltäjät vaikuttivat suuresti myös Richardin varhaiseen musiikilliseen kehitykseen. Toisaalta hänen isänsä vihasi Richard Wagnerin musiikkia ja halusi suojella poikaansa tämän ”järkyttäviltä riitasoinnuilta”. Richard Harris
Harris oli lisäksi laulaja. Hänen tunnetuin esittämänsä kappale on Jimmy Webbin säveltämä ja sanoittama "MacArthur Park". Muita tunnetuimpia lauluja ovat "My Boy", "A Tramp Shining", "The Yard Went On Forever" ja "How I Spent My Summer". Till Eulenspiegel
Richard Straussin sävelruno, "Till Eulenspigels Lustige Streiche", joka kuuluu teostyyppinsä tunnetuimpiin edustajiin, kuvaa hahmoa musikaalisin keinoin. Johann Strauss nuorempi
Seuraavien vuosikymmenten aikana Straussin – joka ei koskaan itse tanssinut – maine ”valssikuninkaana” kasvoi jatkuvasti. Hän sävelsi tuotteliaasti uusia valsseja, polkkia, galoppeja ja marsseja ja teki niitä tunnetuiksi myös ulkomaankiertueillaan, jotka ulottuivat naapurimaiden lisäksi Venäjälle ja Englantiin asti. Viimeistään menestyksekäs Yhdysvaltain kiertue 1872 toi hänelle niin maailmanlaajuisen kuuluisuuden kuin sen ajan eurooppalaiselle muusikolle oli mahdollista. Straussin ehtymätön melodinen kekseliäisyys takasi hänen sävellyksilleen kaikkien kansanluokkien suosion. Vakavat säveltäjät kuten Richard Wagner, Giuseppe Verdi ja Johannes Brahms (ja myöhemmin Richard Strauss ja Arnold Schönberg) tunnustivat hänen neroutensa. Brahms oli myös hänen hyvä ystävänsä. Johann Strauss vanhempi
Johann Strauss vanhempi (14. maaliskuuta 1804 Wien – 25. syyskuuta 1849 Wien) oli itävaltalainen säveltäjä ja kapellimestari, joka tunnetaan parhaiten valsseistaan. Riccardo Zandonai
Riccardo Antonio Francesco Zandonai (28. toukokuuta 1883 – 5. kesäkuuta 1944) oli italialainen säveltäjä, jonka tuotantoon kuuluu veristisiä oopperoita. Hänen kahdestatoista oopperastaan suosituin on "Francesca da Rimini" (1914). Muihin lukeutuvat "Giulietta e Romeo" (1922) ja "I cavalieri di Ekebù" (1925). Zandonai oli Mascagnin oppilas. Hän toimi Pesaron konservatorion johdossa vuoteen 1943. Richard Strauss
Straussin oopperat muuttuivat "Ruusuritarin" jälkeen tyylillisesti hillitymmiksi. Hänen viimeinen oopperansa "Capriccio" (1942) on suorastaan vastakohta "Salomelle". Se on hyvin hienovarainen ja pienimuotoinen tutkielma siitä, mikä on musiikin ja sanojen suhde oopperataiteessa. Tuohon aikaan tosin monet pitivät Straussia jonkinlaisena muinaismuistona. Klassinen musiikki oli lähtenyt uusille moderneille poluille, mutta Strauss viittasi myöhäistuotannossaan kauas taaksepäin musiikin historiaan. Johann Strauss nuorempi
Nuorempi Johann Strauss esiintyi ensi kerran orkesterinjohtajana vuonna 1844, ja seuraavana vuonna hän perusti oman tanssiorkesterin, joka kilpaili suosiosta hänen isänsä orkesterin kanssa. Samoihin aikoihin hän julkaisi ensimmäiset sävellyksensä. Isänsä kuoleman jälkeen 1849 hän yhdisti orkesterit saavuttaen siten kiistattoman valta-aseman wieniläisessä tanssimusiikissa. Hänen veljensä Josef ja Edvard johtivat samaa orkesteria vuorotellen hänen kanssaan. Barkaroli
Tunnetuimpia barkaroleja ovat muun muassa Frédéric Chopinin pianobarkaroli ja Jacques Offenbachin barkaroli oopperassa Hoffmannin kertomukset. Franz Liszt
Liszt kehitti merkittävästi pianonsoiton tekniikkaa ja vaikutti esiintymiskäytäntöihin. Säveltäjänä hän oli uudistuksellinen, ja hän loi sävelrunon teostyypin sekä teoksiin syklisen rakenteen. Lisztin tunnetuimpia sävellyksiä ovat h-molli-sonaatti, kaksi pianokonserttoa, kansanmusiikkiin perustuvat unkarilaiset rapsodiat, pianoteokset "Années de Pèlerinage" (Vaellusvuodet) ja transsendentaaliset etydit, Faust- ja Dante-sinfoniat sekä lukuisat sävelrunot, joista tunnetuin lienee Les Préludes. Liszt sovitti teoksia pianolle, kuten Beethovenin sinfoniat ja Schubertin liedejä, sekä sävelsi urku- ja kuoromusiikkia. Oopperan historia
Ennen vallankumousta merkittävimmät oopperasäveltäjät olivat Sergei Tanejev, Sergei Rahmaninov ja Igor Stravinsky. Rahmaninovin muun tuotannon varjoon jäänyt "Francesca da Rimini" (1906) oli vaikutteita italialaisesta verismistä. Stravinsky sävelsi ennen ulkomaille muutamistaan oopperan "Satakieli" (1914), jossa oli jo havaittavissa säveltäjän moderni ote varsinkin musiikkidramatiikan osalta. Johann Strauss nuorempi
Johann Strauss nuorempi oli wieniläisen muusikkosuvun tunnetuin jäsen. Muita sukuun kuuluvia säveltäjiä olivat hänen isänsä Johann Strauss vanhempi, nuoremmat veljensä Josef ja Eduard sekä Eduardin poika Johann Strauss III. (Saksalainen säveltäjä Richard Strauss, joka myös sävelsi joitakin valsseja, ja wieniläisoperettien säveltäjä Oscar Strauss eivät olleet sukua Johann Straussille.) Guntram
Guntram, Op. 25 (TrV 168) on Richard Straussin säveltämä kolminäytöksinen ooppera, joka sai ensi-iltansa 1894. Se oli myös ensimmäinen Straussin viidestätoista oopperasävellyksestä. Teos sävellettiin vuosien 1887–1893 aikana. Wolfgang Sawallisch
Sawallisch debytoi vuonna 1953 Berliinin filharmonikkojen johtajana ja vuonna 1957 johtaessaan Tristan ja Isolden. Vuosina 1960–1970 hän toimi Wienin sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina ja vuosina 1970–1980 Orchestre de la Suisse Romanden musiikillisena johtajana sekä 1971–1992 Baijerin valtionoopperassa. Vuosina 1993–2003 hän toimi Philadelphian orkesterin musiikillisena johtajana. Hänen uransa kohokohtana voidaan pitää 20 vuoden pestiä Baijerin valtionoopperassa, joka on Saksan johtavia oopperataloja. Hän toi Müncheniin monia merkittäviä laulajia, kuten Hermann Preyn ja Helen Donathin, ja tuotti vuosina 1982–1983 kaikki Richard Wagnerin ja 1988–1989 Richard Straussin oopperat. Sawallisch nähtiin kuitenkin Münchenissä myös turhan vanhanaikaisena, jonka arvostus 1900-luvun musiikkia kohtaan oli hyvin rajoittunutta. August Everding nimettiin 1980 Münchenin kaikkien teatterien johtajaksi. Everding syytti Sawallischia taantumuksellisuudesta, ja 1980-luvulla heidän välinsä olivat melko katkerat. Sawallisch jätti Baijerin valtionoopperan vuonna 1992. Georg Friedrich Händel
Händel kehitti barokin italialaistyyppisen "opera serian" huippuunsa. Oopperat, joita hän ehti säveltää noin 50, perustuivat perinteen mukaisesti yleensä antiikin mytologisiin aiheisiin, ja ne olivat myös italiankielisiä, vaikka suurin osa niistä esitettiinkin Englannissa. Händelin oopperat olivat pitkään unohduksissa mutta ne on löydetty 1900-luvulla uudelleen, ja ne kuuluvat nyt arvostetuimpien oopperoiden joukkoon. Tunnetuin oopperoista on mahdollisesti "Julius Caesar", joka käsittelee Julius Caesarin ja Kleopatran suhdetta. Jean-François Lesueur
Lesueur pyrki musiikillaan soittimellisiin massatehoihin ja ohjelmallisuuteen. Hänen ensiesiintyminen draamasäveltäjänä tapahtui vuonna 1793 pelastusoopperalla "La Caverne". Hänen muita huomattavimpia teoksiaan olivat romanttinen ooppera "Ossian ou Les Bardes" (1804) ja jouluoratorio. Ooppera "La mort d’Adam suivie de son apothéose" (”Aatamin kuolema ja sen jälkeinen korottaminen”, n. 1800) pohjautuu Mooseksen kirjaan, Ilmestyskirjaan ja John Miltonin romaaniin "Kadotettu paratiisi". Nibelungein laulu
"Nibelungein laulu" on innoittanut useita taiteilijoita. Se on aiheena esimerkiksi Richard Wagnerin oopperasarjassa "Nibelungin sormus". Fritz Lang teki vuonna 1924 "Nibelungein lauluun" pohjautuvan kaksiosaisen elokuvan "Niebelungen laulu", jonka osat ovat "Siegfried" ja "Kriemhildin raivo". Leonardo Vinci
Vincin oopperaa "Li zite ’ngalera" (1722) pidetään yleisesti parhaana hänen opera buffa -teoksistaan. Vakavista oopperoista taas "Didone Abbandonata" (”Hyljätty Dido”, Rooma, 1726) ja "Artaserse" (” Artakserkses”, Rooma, 1730) mainitaan merkittävimpinä. Aaria ”Vo solcando” "Artasersestä" on hyvä esimerkki hänen tyylistään. Oopperan historia
Straussin seuraava ooppera "Feuersnot" ("Tulenpuute", 1901) menestyi paremmin, mutta sai osakseen moraalista paheksuntaa sisältämänsä mauttomana pidetyn huumorin vuoksi. Kuitenkin todellinen vastalauseiden myrsky käynnistyi Oscar Wilden näytelmään pohjautuvan "Salomen" (1905) myötä, jonka "seitsemän hunnun tanssi" on kohahduttanut aivan viime vuosinakin alastomuudellaan. Oopperan musiikki oli myös ennenkuulumattoman atonaalista. Salomessa ja myös sitä seuranneessa "Elektrassa" (1909) orkesterilla on hyvin keskeinen osuus, ja ne ovat luonteeltaan lähes sinfonisia. Elektran ja useimpien Straussin myöhempien teosten libretot on kirjoittanut Hugo von Hofmannsthal, joka oli aikanaan hyvin arvostettu ja tunnettu kirjailija. "Elektran" raaka atonaalisuus ja päähenkilön hirviömäisyys on tehnyt siitä vaikeasti lähestyttävän ja se ei ole suosiossa noussut muiden säveltäjän teosten tasolle, vaikka teknisesti sen voidaan katsoa olevan yksi hänen huippusuorituksistaan. Straussin seuraava ooppera "Der Rosenkavalier" ("Ruusuritari", 1910), oli paluuta perinteisempiin harmonioihin ja viittasi enemmän Mozartin klassismiin kuin myöhempään schönbergiläiseen atonaalisuuteen, josta "Elektrassa" on jo viitteitä. "Ruusuritari" oli suurmenestys ja kuuluu yhä maailman eniten esitettyihin oopperoihin. Richard Wagner
Wagnerin alkusoitot ovat siinä määrin tunnettuja, että niitä esitetään usein myös irrallaan oopperoista. Tällaisia esityksiä varten Wagner laati alkusoittoihin erikseen lopetukset, koska oopperoissa ne eivät lopu luontevasti vaan sulautuvat ensimmäiseen näytökseen. Kaikkien tunnistamia Wagnerin laatimia melodioita ovat ”Hääkuoro” "Lohengrin" oopperan 3. näytöksestä (joka on Yhdysvalloissa käytetyin häämarssi) sekä ”Valkyyrioiden ratsastus” "Valkyyria"-oopperan 3. näytöksen alusta. Richard Wagner
Oopperoidensa lisäksi Wagner sävelsi vain muutamia teoksia. Niihin kuuluu 19-vuotiaana tehty sinfonia, "Faust"-alkusoitto (josta oli alun perin tarkoitus tulla "Faust-sinfonian" ensimmäinen osa; muita osia ei kuitenkaan valmistunut) sekä joitain muita alkusoittoja, kuoro- ja pianokappaleita ja Christoph Willibald Gluckin "Iphigénie en Tauride" -oopperan uudelleenorkestrointi. Useimmin esitetty ei-oopperateos on "Siegfried Idyll", kamarimusiikkiteos, jonka Wagner sävelsi toisen vaimonsa Cosiman syntymäpäiville; siinä hyödynnetään "Siegfried"-oopperan musiikkia. Tunnettuja ovat myös "Wesendonck-laulut", pianolle ja naisäänelle laadittu laulusarja, joka tehtiin "Tristanin" ohessa ja omistettiin Mathilde Wesendonckille. Wagnerin tuotannon kuriositeetti on "American Centennial March", jonka Philadelphian kaupunki tilasi häneltä 5 000 dollarin hinnalla kaupungissa vuonna 1876 pidettyyn maailmannäyttelyyn. Richard Strauss
"Salome" toi Straussin oopperat kansainväliseen tietoisuuteen, ja vuonna 1909 ensiesitetty "Elektra" vakiinnutti hänen asemansa aikansa suurimpien oopperasäveltäjien joukossa. "Elektra" oli monessa suhteessa Straussin modernein ooppera, ja sen jälkeen Straussilla olisi ollut vain lyhyt askel atonaalisen musiikin puolelle. Hän kuitenkin pysytteli perinteisessä tonaalisessa sävelkielessä, ja hänen seuraava oopperansa "Ruusuritari" (1910) viittasi enemmän Mozartin klassismiin kuin schönbergiläiseen atonaalisuuteen. "Ruusuritari" oli suurmenestys ja kuuluu yhä maailman eniten esitettyihin oopperoihin. Johann Strauss nuorempi
Strauss meni naimisiin 1862 laulajatar Henrietta (Jetty) Treffzin kanssa, jonka innostava vaikutus edisti hänen sävellystensä taiteellisen laadun voimakasta nousua. Hänen valssiensa esikuvana oli hänen isänsä ja Joseph Lannerin luoma yksinkertainen ketjuvalssityyppi, jossa valssisävelmät seurasivat toisiaan ennalta-arvattavan kaavan mukaan, mutta hän kehitti sitä monipuolisempaan suuntaan. 1860-luvun lopulla syntyivät monet hänen hienoimmista valsseistaan, sellaiset kuin ”Geschichten aus dem Wienerwald” (Wienerwaldin tarinoita), ”Künstler-Leben” (Taiteilijaelämää), ”Wein, Weib und Gesang” (Viini, laulu ja naiset) ja kuuluisin kaikista valsseista, ”An der schönen, blauen Donau” ("Tonava kaunoinen"). Madama Butterfly
"Madama Butterflysta" on tehty neljä eri versiota ja nykyisin yleisesti esitettävä versio perustuu Ricordin piano/vokaalipartituuriin vuodelta 1907, johon on tehty pieni muutos vuonna 1911. "Madama Butterfly" on yksi maailman eniten esitetyistä oopperoista. Joonas Kokkonen
Kokkonen sävelsi neljä sinfoniaa, kolme jousikvartettoa ja sellokonserton, mutta hänen kuuluisin teoksensa on Paavo Ruotsalaisen elämästä kertova ja Lauri Kokkosen samannimiseen näytelmään perustuva ooppera "Viimeiset kiusaukset", jonka ensiesitys oli Suomen Kansallisoopperassa vuonna 1975. Se on yli 500 esityskerrallaan toiseksi eniten esitetty suomalainen ooppera, ja se on tuotettu Kansallisoopperan lisäksi Savonlinnan Oopperajuhlilla ja monissa maakuntaoopperoissa. Suomen Kansallisooppera esitti "Viimeisiä kiusauksia" useilla ulkomaanvierailuillaan muun muassa Metropolitanin oopperassa vuonna 1983. Tonava kaunoinen
Tonava kaunoinen () on Johann Strauss nuoremman säveltämä wienervalssi. Kappaleen ensiesitys oli 9. helmikuuta 1867. Se on yksi maailman suosituimmista valsseista ja yksi tunnetuimmista klassisista musiikkiteoksista. Teosta pidetään joskus jopa Itävallan epävirallisena kansallislauluna. Se on perinteinen osa Wienin filharmonikkojen uuden vuoden konsertin ohjelmistoa ja lähes aina siihen sisältyy myös balettiesitys, joka televisioidaan eri paikasta. Oopperan historia
Oopperan muotokielen kannalta merkittävä innovaatio ranskalaisessa klassismin oopperassa oli muistumamotiivien käyttöönotto, joka enteili myöhemmin Richard Wagnerin johtoaiheita. Aikakauden keskustelussa pohdittiin miten orkesteri voisi ennakoida draaman tilanteita ja muistuttaa niistä. Ehdotettiin myös, että orkesterilla voitaisiin esittää henkilöiden tunteita ja ajatuksia, vaikka itse roolihahmo vaikenisikin.
Vallankumouksen jälkeen oopperoiden yleiseksi teemaksi nousi pelastusooppera, jossa sankari pelastuu, yleensä viime hetkellä, kuolemalta tai muulta hirveltä kohtalolta jonkun tyrannin kynsistä. Pelastusoopperat esittelevät pääasiassa uskollisuuden tai urhoollisuuden kaltaisia moraalisia hyveitä. Tunnetuimpia aikakauden pelastusoopperoita oli Jean-Nicolas Bouillyn librettoon perustuva Pierre Gaveaux’n "Léonore, ou L’amor conjugal" ("Leonore, eli aviollinen rakkaus", 1799), jossa mieheksi pukeutunut nainen pelastaa aviopuolisonsa teloitukselta. Samaan librettoon sävellettiin lukuisia muitakin oopperoita, joista merkittävin on Ludwig van Beethovenin "Fidelio" (lopullinen versio vuonna 1814). Oopperan historia
Charles Gounodin todellinen läpimurto useamman menestyneen teoksen jälkeen oli "Faust" (1859), josta se hienojen melodioiden ja värikkään orkestroinnin ansiosta tuli yksi maailman eniten esitetystä oopperoista: vuoteen 1934 mennessä sitä oli esitetty jo 2000 kertaa. Vaikka Gounodia arvosteltiin välillä rankastikin hänen uuden tyylinsä vuoksi, pian muutkin ranskalaiset säveltäjät alkoivat säveltää samaan tyyliin. Wilhelm Tell (ooppera)
Monien Rossinin oopperoiden alkusoitot ovat tunnetumpia kuin varsinaiset teokset ja useita hänen oopperoidensa alkusoittoja esitetään konserteissa ikään kuin itsenäisinä orkesteriteoksina. "Wilhelm Tellin" alkusoitto on Rossinin tunnetuin alkusoitto. Heinrich Sutermeister
Sutermeisterin merkittävimpiä teoksia on ooppera "Romeo und Julia", joka sai kantaesityksensä Dresdenissä 1940. Hän kirjoitti runsaasti muuta näyttämömusiikkia sekä muun muassa konserttoja. Robert Ward
Wardin tuotantoon kuuluu useiden sinfonioiden ohella mm. "Sweet Freedom's Song" (1965), "Festive Ode" (1966) ja saksofonikonsertto (1984). Hän sävelsi myös kamarimusiikkia ja oopperoita, joista tunnetuin ja esitetyin, "The Crucible" (1961) toi säveltäjälleen musiikin Pulitzer-palkinnon ja kansainvälistä arvostusta. Ward oli "American Academy of Arts and Lettersin" jäsen vuodesta 1967. Hän oli vetäytymiseensä 1987 Duken yliopiston musiikin professori. Richard Strauss
Straussin musiikki on energistä, joskus suorastaan fyysisen päällekäyvää. Se rakentuu usein lyhyiden, iskevien motiivien varaan. Mutta Strauss kykenee tarvittaessa myös tunteisiin vetoavaan melodisuuteen. Ja vaikka hänen tyylinsä on toisinaan mahtipontinen, hän keventää kokonaisvaikutelmaa huumorilla, joka suuntautuu usein säveltäjään itseensä. Mahlerin teosten ohella Straussin sävelrunot ovat tunnetuimpia esimerkkejä myöhäisromantiikan ajan kehittyneimmästä soitinnuksesta. Strauss viljeli teoksissaan erilaisia soitinten yhdistelmistä muodostuvia ”efektejä”. Oopperan historia
Glassin pääteoksina usein pidetyt oopperat "Einstein on the Beach" (1976), "Satyagraha" (1980) ja "Akhnaten" (1983) pyrkivät minimoimaan kielen osuuden. "Einstein on the Beachissa" käytetään tekstinä pääasiassa vain nuottien solfanimiä, ja musiikki koostuu loputtomiin toistetuista kuvioista. Mohandas Gandhista kertovassa "Satyagrahassa" käytetään tekstissä sanskritia ja "Akhnatenissa" muinaisakkadia. John Adamsin vuonna 1987 valmistunut "Nixon Kiinassa" ("Nixon in China") on poikkeuksellinen tiukasti nykyaikaan ja maailmanpolitiikkaan liittyvän aiheensa vuoksi, jota se käsittelee barokkioopperan kaltaisella muodollisuudella. Adamsia pidetään erityisen taitavana kauniiden, helposti laulettavien vokaalilinjojen säveltäjänä. Säveltäjän seuraava ooppera "Klinghofferin kuolema" ("The Death of Klinghoffer", 1991) kertoo tapahtumista palestiinalaisterroristien vuonna 1985 kaappaamalla "Achille Lauro"-laivalla. Pasquale Anfossi
Anfossi sävelsi yli 60 oopperaa. Hänen tunnetuimpia oopperoitaan ovat muun muassa "L'avaro" (1775), "La vera costanza" (1776) sekä "Il curioso indiscreto" (1777). Myöhemmällä urallaan Anfossi sävelsi myös kirkkomusiikkia. Franz Liszt
Lisztin kenties arvostetuin teos on pianosonaatti h-mollissa. Muita hyvin tunnettuja töitä ovat esimerkiksi "unkarilaiset rapsodiat" sekä "transsendentaaliset etydit", joista jälkimmäiset ovat soittoteknisesti erityisen vaativia. Niissä Liszt kehittää muun muassa oktaavitekniikkaa, jossa kädet soittavat oktaaveja vuorotellen peukaloiden soittaessa kromaattisia kulkuja. Moniosainen "Années de Pèlerinage" on niin ikään Lisztin laajimpia ja tunnetuimpia töitä. Hän sävelsi myös merkittäviä urkumusiikkiteoksia, kuten Preludi ja fuuga teemasta B-A-C-H sekä Fantasia ja fuuga koraalista "Ad nos, ad salutarem undam". Pjotr Tšaikovski
Tšaikovskin kuuluisimpia teoksia ovat muun muassa kuusi sinfoniaa, baletit "Joutsenlampi", "Prinsessa Ruusunen" ja "Pähkinänsärkijä", kymmenen oopperaa, joista tunnetuimpia "Jevgeni Onegin" ja "Patarouva", kolme pianokonserttoa, viulukonsertto ja juhla-alkusoitto "Vuosi 1812". Benjamin Britten
Brittenin ensimmäinen suosiota saanut teos oli hänen vuonna 1934 säveltämänsä "A Boy was Born". Hänen nykyään tunnetuin teoksensa on ooppera "Peter Grimes" 1940-luvun alusta. Myös muunnelmasarja "Nuoren orkesteriopas" op. 34 ("A Young Person’s Guide to the Orchestra") on tunnettu ja arvostettu teos, ja sillä tutustutetaan usein "ensikertalaisia" orkesteriin. Adolphe Adam
Adamin tunnetuin teos on baletti "Giselle" vuodelta 1841. Hän sävelsi lisäksi muun muassa 39 oopperaa. Oopperoista arvostetuimmat ovat "Lonjumeaun posteljooni", "Si j'étais roi" ja "Nürnbergin nukke". Suuren yleisön parhaiten tuntema ja esitetyin Adamin sävellys lienee joululaulu "Oi jouluyö" (suomalaiset sanat Kyllikki Solanterä), jonka on sanottu olleen toinen radioteitse lähetetty musiikkikappale. Laulu on osa kantaatista "Minuit, chrétiens." Richard Strauss
Richard Georg Strauss (11. kesäkuuta 1864, München, Baijeri – 8. syyskuuta 1949 Garmisch-Partenkirchen, Länsi-Saksa) oli saksalainen klassisen musiikin säveltäjä. Hänet muistetaan parhaiten sävelrunojen ja oopperoiden säveltäjänä. Strauss oli myös huomattava kapellimestari. Hän johti myös muun muassa Jean Sibeliuksen viulukonserton lopullisen version kantaesityksen Berliinissä 19. lokakuuta 1905 (Berliinin filharmonikot, solistina Karl Halír). Strauss ei ollut sukua wieniläiselle Johann Strauss vanhemmalle tai hänen pojilleen. Oopperan historia
Saksalaisen oopperan kannalta keskeiseen asemaan nousi 1670-luvulla Hampuri, jossa toimi merkittävin oopperatalo Italian ulkopuolella. Aluksi kaupungissa esitetyt oopperat olivat pääasiassa italialaisia ja ranskalaisia, mutta pian saksalaisetkin runoilijat alkoivat kirjoittaa librettoja teoksiin, joita alettiin pian kutsumaan "Singspieleiksi". Kaupungissa asui myös lukuisia oopperasäveltäjiä, joista tunnetuimpia ovat Reinhard Keiser ja Georg Philipp Telemann. Keiserin tiedetään säveltäneen ainakin 66 oopperaa, jotka ovat tunnettuja melodisesta omaperäisyydestä ja dramaattisesta orkestroinnista. Telemannin oopperat ovat pääasiassa jääneet hänen muun mittavan sävellystuotantonsa varjoon. Hänen tiedetään kuitenkin säveltäneen ainakin 29 oopperaa, mahdollisesti jopa 50, joista yhdeksän on säilynyt. Ensimmäiset oopperansa hän sävelsi toimittuaan Leipzigin oopperan johtajana vuosina 1701–1715. Vaikka Telemann virallisesti toimi Hampurissa pääkirkon musiikillisena johtajana, hänet pian nimitettiin myös kaupungin oopperan johtajaksi. Telemann toimi Hampurin oopperan johtajana sen sulkemiseen asti vuonna 1738. Tämän jälkeen varsinaista saksalaista oopperaa ei sävelletty lähes puoleen vuosisataan. Salome (ooppera)
Teoksessa oli massiivinen orkesteri, 106 soittajaa. Strauss orkestroi tämän avantgardistisen teoksen värikkäästi, eksoottisesti sekä hyödynsi siinä johtoaihetekniikkaa. Strauss onnistui musikaalisesti hienosti kuvaamaan kuningas Herodeksen kahden äärimmäisen vastavoiman välissä; seksuaalisen himon ja henkisyyden. Jokanaanin musiikki on 'espressivo', ja se on koko ajan omassa profetiamotiivissaan ja hallitsee äänenä näyttämöä. Jokanaanin messiaanisen roolin tulisi laulaa wagnerilainen "sankaribaritoni", ns. heldenbaritoni. Salomen rooli on yksi oopperakirjallisuuden vaikeimmista. Nimiroolissa on vaativa tessitura sekä suuren äänialan vaatimus. Salomen tulisi olla todellinen dramaattinen sopraano. Lisäksi oopperaan on kirjoitettu kaksi välisoittoa ja tanssinumeroksi viime hetkellä lisätty kuuluisa "Seitsemän hunnun tanssi". Oopperan historia
Verdin ensimmäinen suuri menestys oli vuonna 1842 valmistunut "Nabucco", mutta hänen tyylinsä esiintyy täysin kehittyneenä vasta hiukan myöhemmissä teoksissa "Rigoletto" (1851), "Il Trovatore" ("Trubaduuri", 1853) ja "La Traviata" (1853), jotka ovat edelleen suosituimpia ja eniten esitettyjä oopperoita maailmassa. Saavutettuaan menestystä ja taloudellisesti turvatun aseman Verdi alkoi työskennellä hitaammin ja sävelsi vain kuusi oopperaa kahden seuraavan vuosikymmenen aikana. Hän sai myöhempiin oopperoihinsa vaikutteita ranskalaisesta oopperamusiikista, erityisesti Meyerbeeriltä. Vuoden 1855 "Les vêpres siciliennes" sävellettiin Pariisin oopperaa varten Eugène Scriben librettoon. Kairon oopperan tilaama "Aida" (1871) sijoittui muinaiseen Egyptiin ja antoi Verdille tilaisuuden lisätä teokseen eksotiikkaa ja näyttämöspektaakkelia. Aidan jälkeen Verdi sävelsi enää kaksi oopperaa – molemmat Arrigo Boiton librettoon: Shakespearen näytelmiin "Othello" ja "Windsorin iloiset rouvat" pohjautuvat "Otello" (1887) ja koominen "Falstaff" (1893). Lewis Spratlan
Spratlanin tunnetuin teos on ooppera "Life Is A Dream". Se on sävelletty jo vuonna 1978, mutta kantaesitys nähtiin vasta vuonna 2000, jolloin säveltäjälle myös myönnettiin musiikin Pulitzer-palkinto. Vier letzte Lieder
Vier letzte Lieder on Richard Straussin sopraanolle ja orkesterille säveltämä teos. Se valmistui vuonna 1948, jolloin säveltäjä oli 84-vuotias. Teos kantaesitettiin Lontoossa 22. toukokuuta 1950 Straussin jo kuoltua. Sopraanona oli Kirsten Flagstad. Häntä säesti Philharmonia Orchestra, jota johti Wilhelm Furtwängler. Oopperan historia
Muita Straussin aikalaisoopperasäveltäjiä olivat muun muassa Richard Wagnerin poika Siegfried Wagner, joka sävelsi 18 pääasiassa satuaiheista oopperaa. Siegfriedin ei kuitenkaan katsottu yltävän isänsä tasolle ja hänen teoksensa ovat yleensä unohtuneet. Engelbert Humperdinckin Grimmin veljesten samannimiseen satuun perustuva Singspiel "Hänsel und Gretel" ("Hannu ja Kerttu", 1893) sen sijaan on edelleenkin esitetty. Hans Pfitznerin Straussin ja muiden säveltäjien modernismille voimakkaaksi vastalauseeksi sävelletty "Palestrina" (1917) ooppera kertoo kuuluisan, joskin ainakin osittain epähistoriallisen, tarinan "Missa Papae Marcelli"-teoksen synnystä. "Missa Papae Marcellin" kerrotaan vaikuttaneen katolisen kirkon Trenton kirkolliskokouksessa tekemään päätökseen hyväksyä polyfoninen musiikki jumalanpalveluksissa. Oma omintakeinen ryhmänsä 1900-luvun alkupuolella oli joukko säveltäjiä, joilla oli sekä saksalaisia ja italialaisia sukujuuria ja jotka rohkeasti yhdistivät molempien maiden oopperaperinnettä. Näihin säveltäjiin kuuluivat muun muassa Ermanno Wolf-Ferrari ja ennen kaikkea Ferruccio Busoni, jonka merkittävin teos on "Doktor Faust" ("Tohtori Faustus", 1925). Valkyyrioiden ratsastus
Valkyyrioiden ratsastus (saks. "Walkürenritt" tai "Ritt der Walküren") on Richard Wagnerin vuoden 1870 "Valkyyria"-oopperan kolmannen näytöksen alussa soiva sävellys. Sävellys on yksi Wagnerin tunnetuimpia. Richard Wagner
Wagner opiskeli musiikkia itsenäisesti. Eräs hänen alkusoitoistaan esitettiin Leipzigin teatterissa jo vuonna 1830. Seuraavana vuonna hän alkoi opiskella kontrapunktia ja sävellystä kaupungin yliopistossa Tuomas-kirkon kanttorin Christian Theodor Weinligin opastuksessa. Weinlig esitytti Wagnerin varhaisia teoksia kuten "C-duurisinfonian" (1832) sekä eräitä alkusoittoja. Wagner sävelsi lauluja sekä piano- ja orkesterimusiikkia sekä pian myös kolme ensimmäistä oopperaansa: "Die Hochzeit" (1832, keskeneräinen), "Die Feen" ("Haltijat", 1834) ja "Das Liebesverbot" ("Lemmenkielto", 1835). Vuonna 1833 Wagner pääsi kuoronjohtajaksi Würzburgiin; vuosina 1834–1836 hän toimi kapellimestarina Magdeburgissa ja vuonna 1837 Königsbergissä. Vuonna 1836 hän avioitui Minna Planerin (1809–1866) kanssa, mutta liitosta tuli monien kriisien varjostama. Guntram
Strauss, noudattaen varhaisen esikuvansa Richard Wagnerin esimerkkiä, kirjoitti teoksen libreton itse ja oopperan librettoa pidetään yleisesti teoksen heikoimpana osana. Myöhäisemmissä oopperoissa Strauss tekikin yhteistyötä libretisti Hugo von Hofmannsthalin kanssa. Teos sai myös laimean vastaanoton. Strauss uudisti Guntramia vuosina 1934–40 teoksen vuosina 1940 ja 1942 tapahtuneita uudelleenesityksiä varten. Uudistuksissa säveltäjä lyhensi aikaisempaa työtään saadakseen tiivistettyä teoksen dramatiikkaa ja uudisti orkestrointia. Richard Wagner
19-vuotiaana, vuonna 1832, Wagner alkoi säveltää ensi kerran oopperaa. Tämän "Die Hochzeit" (Häät) -nimisen teoksen työstämisen hän kuitenkin keskeytti pian aloituksen jälkeen. Kolme valmistunutta varhaisvaiheen oopperaa ovat "Die Feen" (Keijut), "Das Liebesverbot" (Rakkauden kielto) sekä "Rienzi". Näissä teoksissa käytetty sävellystyyli oli vielä tavanomaista, eikä niistä löydy niitä innovaatioita, joiden ansiosta Wagner on jäänyt musiikin historiaan. Myöhemmin elämässään Wagner sanoi, että hän ei pitänyt varhaisia töitä osana repertoaariaan. Häntä ärsytti "Rienzin" jatkunut suosio hänen elinaikanaan. Nykyään Wagnerin varhaistuotantoa ei juuri esitetä, joskin "Rienzin" alkusoittoa näkee ohjelmistoissa silloin tällöin. Staatsoper Unter den Linden
Toisessa maailmansodassa Staatsoper tuhoutui Berliinin ilmapommituksissa kahdesti. Ensimmäinen tuhoutuminen tapahtui vuoden 1941 huhtikuussa, jonka jälkeen se rakennettiin uudelleen E. Meffertin johdolla. 
Toinen tuhoutuminen tapahtui helmikuussa 1945. Oopperatalo rakennettiin jälleen uudelleen, tällä kertaa Richard Paulickin johdolla vuosina 1952–1955. Tuolloin se rakennettiin alkuperäistä Knobelsdorffin oopperataloa mukaillen. Molempien jälleenrakennusurakoiden jälkeen ooppera avattiin Richard Wagnerin teoksella "Die Meistersinger von Nürnberg". Zoltán Kodály
Kodály sävelsi paljon pieniä teoksia, mutta myös täysmittaisen oopperan "Háry János" (1926), jota tosin ei ole kovin usein esitetty. Tunnetuimpiin teoksiin kuuluu myös sota-aikana (1944) solisteille, kuorolle, orkesterille ja uruille sävelletty messu "Missa brevis". Carl Ditters von Dittersdorf
Dittersdorfin teoksia esitetään nykyään harvoin, mutta aikanaan hän oli hyvin tunnettu. Häntä pidetään klassismin aikakauden merkittävänä säveltäjänä. Muutaman italiankielisen opera buffa -tyyppisen oopperan jälkeen hän sävelsi lukuisia saksankielisiä Singspielejä, tunnetuimpana "Der Apotheker und der Doktor" vuodelta 1786 (tunnetaan nykyään paremmin nimellä "Doktor und Apotheker"). Tämä ooppera saavutti suuren menestyksen jo Dittersdorfin elinaikana, ja sitä esitettiin oopperataloissa ympäri Eurooppaa. Nürnbergin mestarilaulajat
Nürnbergin mestarilaulajat (saks. "Die Meistersinger von Nürnberg") on Richard Wagnerin kolminäytöksinen ooppera. Ooppera on myös pisin jatkuvasti esitetty ooppera. Oopperan historia
Merkittävin aikakauden säveltäjä oli italialaissyntyinen Luigi Cherubini, joka nuoruudessaan kirjoitti 13 italialaistyylistä oopperaa. Asetuttuaan Pariisiin hän tutustui ranskalaiseen oopperaperinteeseen ja Gluckin uudistuksiin. Cherubini toi oopperaan paljon piirteitä sinfonisen musiikin puolelta, mutta toisaalta hän ei parhaimmillaan uusien melodioiden keksimisessä. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat "Lodoïska" (1791) "Médéé"' ("Medeia", 1797). Säveltäjän uran loppupuolta varjosti hänen joutumisensa Napoleon I:n epäsuosioon. La Traviata
La Traviata on Giuseppe Verdin säveltämä kolminäytöksinen ooppera, jonka libreton on kirjoittanut Francesco Maria Piave. Ooppera kantaesitettiin 6. maaliskuuta 1853 ja se on yksi kaikkien aikojen esitetyimmistä oopperoista. Wienerwald
Maailmankuuluksi Wienerwaldin on tehnyt varsinkin Johann Strauss nuoremman valssi "Wienerwaldin tarinoita" ("Geschichten aus dem Wienerwald"), samoin eräs Ödön von Horváthin näytelmä ja sen useat elokuva­sovitukset. Richard Strauss
Strauss oli sikäli poikkeuksellinen säveltäjä, että hän ei kokenut työssään mitään suurta luomisen tuskaa. Hän sävelsi nopeasti ja vaivattomasti. Häntä harmitti se, että toisinaan oopperoiden librettojen valmistuminen kesti pitkään ja hän joutui odottamaan musiikillisten ideoidensa toteuttamista. Salome (ooppera)
Ranskankielisen näytelmän käänsi saksaksi Hedwig Lachmann. Richard Strauss lyhensi näytelmästä noin kolmasosan omaan librettoonsa. Kesäkuussa 1904 teos oli sävellettynä ja vuonna 1905 Salomen instrumentointi oli valmis. Emil Nikolaus von Reznicek
E. N. von Reznicekin sävellystuotantoon kuuluu useita oopperoita sekä kuoroteoksia, kamarimusiikkia ja orkesterimusiikkia. Hänen tunnetuin teoksensa lienee alkusoitto oopperaan "Donna Diana" (1894). Oopperan historia
"Grand opéran" merkittävimmiksi vaikuttajiksi nousivat libretisti Eugène Scribe ja säveltäjä Giacomo Meyerbeer, joiden yhteiset oopperat "Robert le diable" ("Paholainen Robert", 1831) ja "Les Hugenots" (1836) ovat muodostuneet tyylilajin merkkipaaluiksi. Meyerbeer syntyi alkuaan saksalais-juutalaiseen perheeseen Berliinissä, jossa hänet tunnistettiin lapsineroksi pianonsoitossa. Ennen muuttoaan Ranskaan hän vietti 19 vuotta oopperasäveltäjänä Italiassa, jossa hän myös italialaisti etunimensä (alun perin Jakob). Tästä taustasta johtuen hän hallitsi laaja-alaisesti eri aikakauden musiikkityylejä. Meyerbeerin Grand operat sai lukuisia ihailijoita ja imitoijia muiden säveltäjien piirissä ja muun muassa Jacques Fromental Halévyn ja myöhemmin Donizettin ja Giuseppe Verdin teoksissa, muun muassa "Don Carlosissa" ja "Les Vêpres siciliennesissä", on kuultavissa hänen vaikutuksensa. Erityisen merkityksellistä Meyerbeerin vaikutus oli Richard Wagneriin, jonka "Rienzi" on tyylipuhdas "Grand opéra" ja jonka myöhäisemmät teokset ovat saaneet paljon vaikutteita "Les Hugenots'sta". "Grand opéra" säilyi ranskalaisen oopperaelämän keskeisimpänä tyylisuuntana Meyerbeerin "L’Africaine" (1865) ja Pariisin oopperaa varten sävellettyyn Verdin "Don Carlosiin" (1867) asti, mutta tämän jälkeen sen suosio alkoi laskea ja se sekoittui muihin vakavan oopperan tyylisuuntiin. Richard Strauss
Straussin ura jakautuu selvästi kahteen vaiheeseen. Aluksi hän keskittyi konserttimusiikkiin, kunnes vuoden 1905 paikkeilla siirsi mielenkiintonsa lähes täysin oopperaan. Lohengrin
Lohengrin on Richard Wagnerin säveltämä ooppera. Se perustuu Wolfram von Eschenbachin eepokseen "Parsifal" sekä kahden tuntemattoman ranskalaisen runoilijan 1200-luvun lopulla kirjoittamaan "Lohengrin"-runoelmaan. Sen ensiesitys oli Weimarissa 28. elokuuta 1850. Licht
Oopperoiden tunnetuin osa lienee "Helikopterijousikvartetto", joka on jousikvartetolle ja neljälle helikopterille sävelletty tilamusiikkiteos. Se muodostaa "Mittwoch aus Lichtin" kolmannen näytöksen, mutta se voidaan esittää myös erillisenä teoksena.Dresdenin (2008) ja Essenin (2010) oopperat ovat ilmoittaneet alustavasta suunnitelmasta esittää koko Licht-sarja. Klassismin musiikki
Haydn sävelsi Esterházassa ainakin viisitoista oopperaa, joita kuitenkin esitetään nykyisin vain harvoin. Oopperat olivat pääasiassa koomisia. Kolmesta vakavasta oopperasta tunnetuin oli "Armida" (1784), jonka säestetyt resitatiivit ja suurelliset aariat ovat vaikuttavia. Kaksintaistelu
Kaksintaistelua on käytetty dramaattisena tehokeinona usein oopperoissa, joista tunnetuimmat ovat Richard Wagnerin oopperat "Valkyyria" ja "Lohengrin", Georges Bizet’n ooppera "Carmen", Pjotr Tšaikovskin ooppera "Jevgeni Onegin", Giuseppe Verdin ooppera "Trubaduuri" sekä Pietro Mascagnin ooppera "Cavalleria rusticana".