Mikä oli Hermann Göringin vastuualue kansallissosialistisessa Saksassa?
Hermann Göring
Hermann Wilhelm Göring () oli natsi-Saksan sotamarsalkka, ilmailuministeri ja Luftwaffen komentaja ("Reichsminister der Luftfahrt und Oberbefehlshaber der Luftwaffe – Ilmailun valtakunnanministeri ja Luftwaffen ylikäskynhaltija") vuosina 1933–1945 sekä valtiopäivien puhemies vuosina 1932–1945. Hän lukeutui kansallissosialistisen puolueen korkeimpiin johtajiin. Göring oli ensimmäisessä maailmansodassa ansioitunut taistelulentäjä ja liittyi rauhan tultua kansallissosialistiseen puolueeseen ensimmäisten joukossa. Hänet tuomittiin Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynnissä kuolemaan, mutta hän teki itsemurhan ennen tuomion täytäntöönpanoa. Itärintama (toinen maailmansota)
Tärkeää Neuvostoliiton sotaponnisteluille oli myös ulkomailta tullut apu. Lend-Lease-ohjelman mukaisesti Yhdysvallat ja Iso-Britannia toimittivat jonkin verran valmista aseistusta, mutta tämän osuus oli vain neljä prosenttia puna-armeijan aseistuksesta. Paljon keskeisempi vaikutus olikin ruoan, raaka-aineiden sekä koneiden ja laitteiden toimituksilla, jotka vapauttivat Neuvostoliiton teollisuuden sotatarvikkeiden massatuotantoon. Yhdysvallat toimitti Neuvostoliitolle sodan aikana 409 500 ajoneuvoa, 43 prosenttia kaikista autonrenkaista ja 56 prosenttia ratakiskoista uusiin rautateihin. Ilman liittolaisten apua koko valtion logistiikka olisi ollut suuressa kriisissä.
Monien historioitsijoiden mukaan Saksan johto ei uskaltanut tai halunnut mobilisoida koko kansantaloutta niin täydellisesti sotaponnisteluille kuin Kreml peläten kotirintaman romahtamista kuten Saksalle oli käynyt vuonna 1918 ensimmäisessä maailmansodassa, vaikka todellisuudessa jo vuonna 1941 puolustusmenot muodostivat 60 prosenttia maan budjetista ja vuonna 1940 50 prosenttia kulutustavaroista valmistettiin puolustusvoimien käyttöön. Suurempi ongelma sotataloudessa olikin keskitetyn GKO:n kaltaisen päätöksentekoelimen puuttuminen. Saksassa sotilaalliset päätökset tehtiin Hitlerin päämajassa ja laajemmin sotaponnistelut olivat Valtakunnan puolustuskomitean alaisuudessa, jota johti Hermann Göring. Vastuu liikekannallepanosta ja taloudellisten resurssien jakamisesta oli jakaantuneena ilman selviä vastuualueita eri ministeriöiden, nelivuotissuunnitelmaorganisaation ja armeijan eri teknisten osastojen välille. Saksa ei siten onnistunut hyödyntämään etumatkaansa teollisuuden raaka-aineissa ja sen teollisuus tuotti teknisesti laadukkaita ja edistyneitä aseita, mutta yleensä Neuvostoliittoa huomattavasti pienemmissä sarjoissa, jolloin massatuotannon etuja ei päästy täydellisesti hyödyntämään. Hitler kiinnitti huomiota näihin ongelmiin jo vuonna 1941 ja joulukuussa säädetyllä lailla pyrittiin rationalisoimaan ja tehostamaan aseteollisuutta tuottamalla niitä suurissa tehtaissa ja suurissa sarjoissa. Armeija velvoitettiin myös standardisoimaan ja yksinkertaistamaan aseitaan, jotta niitä pystyttiin paremmin tuottamaan ”massatuotantona nykyaikaisten periaatteiden mukaan”. Keväällä 1942 Hitler myös nimitti arkkitehti Albert Speerin varusteluministeriksi, joka sai alueellaan täydet valtuudet ja vastasi suoraan Führerille. Speerin onnistuikin tehostaa sotatuotantoa huomattavasti ja vuonna 1944 Saksa tuotti jo kolme kertaa enemmän aseita käytännössä samoista raaka-aineista.
Kansallissosialismi
Kolmannen valtakunnan eläinsuojelulait kuuluivat aikansa edistyksellisimpiin. Sota-ajan olot haittasivat lakien toimeenpanoa, mutta eläinsuojelutyö oli Saksassa laajaa ja järjestäytynyttä. Eläinlääkärien ammattikunnan keskuudessa kansallissosialismin kannatus oli varsin korkeaa. Juutalaisvastaisessa propagandassa hyödynnettiin usein teemaa juutalaisista eläinrääkkääjinä. Eläin- ja luonnonrakkaus olivat natsi-ihanteiden mukaan perisaksalaisia hyveitä, mutta käytäntö saattoi olla toisenlainen: esimerkiksi Hitler-Jugend-kasvatukseen kuuluivat usein ”karaisevat” teurastus- ja eläinrääkkäysharjoitukset. Joseph Goebbels
Tuli kuitenkin kestämään vielä vuoden ja viisi kuukautta, ennen kuin Hitler muodollisesti antoi käskyn aloittaa ”totaalisen sodan”. 20. heinäkuuta 1944, samana päivänä kun Hitleriä vastaan oli tehty epäonnistunut murhayritys, hän valtuutti valtakunnanjohtaja Martin Bormannin valmistelemaan totaaliseen sodankäyntiin tarvittavia asetuksia. 25. heinäkuuta 1944 Hermann Göring valtuutettiin ”muuttamaan koko julkinen elämä kaikissa suhteissa totaalisen sodankäynnin vaatimuksia vastaavaksi”. Tässä vaiheessa myös Goebbels sai nimityksen ”totaalisen sodankäynnin päävaltuutetuksi”. Maailmansota oli tällöin kuitenkin jo kääntynyt Saksalle niin epäsuotuisaksi, ettei tällä ollut merkittävää vaikutusta sodan kulkuun. Arbetaren (Ruotsi)
1930-luvulla lehdellä oli oma kirjeenvaihtaja Barcelonassa, joka raportoi päivittäin Espanjan sisällissodan tapahtumista. Samaan aikaan Ruotsissa sai valtaa natsi-Saksaa sympatisoiva ilmapiiri, jonka johdosta muun muassa lehden silloinen päätoimittaja tuomittiin vankeuteen Hermann Göringiä pilkanneesta kirjoituksesta. Toisen maailmansodan aikana "Arbetaren" oli yksi maan harvoista avoimesti Saksaa ja natsismia vastustaneista sanomalehdistä, mikä aiheutti jatkuvasti hankaluuksia viranomaisten taholta. Lehden linjan myötä myös sen levikki nousi ennätyslukemiin, lähes 30 000 kappaleeseen. Sodan jälkeen lukijamäärä väheni nopeasti, ja lopulta vuonna 1958 "Arbetaren" muuttui viikkolehdeksi. Toinen maailmansota
Saksa oli ollut Euroopan johtava teollisuusmahti aina ensimmäiseen maailmansotaan asti. Sodan lopussa ruoka- ja tarvikepulasta kärsivässä maassa puhkesi niin oikeistolaisia kuin vasemmistolaisiakin kapinoita. Keisari Vilhelmin eroamista ja sodan loppua seurasivat kohtuuttomina pidetyt rauhanehdot ja sotakorvaukset. Veteraanien keskuudessa suosittua selkäänpuukotusteoriaa noudattanut Adolf Hitler syytti sodan häviöstä juutalaisten, sosiaalidemokraattien ja kommunistien muodostamaa ”salaliittoa”. Nuori tasavalta suistui poliittisen epävakauden tilaan, joka avasi tien valtaan vuonna 1919 perustetulle, sittemmin Hitlerin johtamalle Saksan kansallissosialistiselle työväenpuolueelle (NSDAP). Voimakas keskiluokan kurjistuminen ennakoi voimakkaita poliittisia reaktioita, jolloin kommunistien ja kansallismielisten välit tulehtuivat monissa Saksan kaupungeissa sodan partaalle. Kansalaisten usko demokratiaan hiipui jatkuvan kurjistumisen seurauksena. Epätoivoinen taloustilanne ja yleinen tyytymättömyys loivat otolliset olosuhteet. Hitlerin syyttävä ja uhmakas esiintyminen alkoi kiinnostaa myös niitä, jotka pitivät häntä vain itävaltalaisena populistina. Panssaridivisioona Hermann Göring
Saksan hyökätessä Puolaan syyskuussa 1939 vain pieni osa rykmentistä oli mukana taisteluissa. Suurin osa pysyi Berliinissä ilmatorjunnassa sekä Göringin ja kansallissosialistisen ppuolueen johdon suojelussa. Osia rykmentistä oli mukana kun Saksa hyökkäsi Tanskaan ja Norjaan menestyen hyvin taistelutoiminnassa. Volksempfänger
Kuten ensimmäisen Volksempfänger-mallin nimen alkuperäkin kertoo, olivat Volksempfängerit tiukasti sidoksissa Kolmannen valtakunnan politiikkaan. Volksempfänger-sarja siinä missä muutkin natsi-Saksassa valmistetut radiovastaanottimet toimivat vahvasti Hitlerin ajaman arjalaisen politiikan välineenä. Nürnbergin oikeudenkäynnissä pitämässään viimeisessä puheessaan Hitlerin pääarkkitehti ja varusteluministeri Albert Speer puhui radioteknologian asemasta arjalaispropagandassa: "Hitlerin yksinvaltius erosi edeltäjistään eräässä huomattavassa asiassa. Hän oli nykyisen teknisen kehityksen aikana ensimmäinen diktaattori, joka otti käyttöönsä kaikki mahdolliset tekniset keinot pitääkseen maansa hallinnassaan. Teknisten välineiden, kuten radion ja megafonin, avulla 80 miljoonalta ihmiseltä ryövättiin itsenäisen ajattelun mahdollisuus. Näin oli mahdollista alistaa heidät yhden miehen tahdon alle..." Natsi-Saksassa oli myös käytössä erilaisia propagandajulisteita, jotka tukivat Volksempfänger-radioiden käyttöä. Georgi Dimitrov
Kansallissosialistisen puolueen lehdistöpäällikkö Ernst Hanfstaengl epäili, että Herman Göring tapattaisi vapautetut, joten yhdessä Göringin lehdistöpäällikön Martin Sommerfeldtin kanssa hän punoi juonen: ulkomaisiin lehtiin ujutettiin varoitus Göringin salajuonesta, jonka Göring sitten julkisesti leimasi valheeksi. Näin Dimitrov ja kaksi muuta bulgarialaista pääsivät Neuvostoliittoon. Einsatzgruppen
Neuvostoliittoon tehtävän hyökkäyksen valmisteluihin kuuluivat myös suunnitelmat valloitetun alueen väestön käsittelystä. Tuhoamisyksiköiden johtohenkilöitä ryhdyttiin kouluttamaan keväällä 1941 "Pretzschin rajapoliisikoulussa" Leipzigin lähellä. Toimintaryhmät perustuivat Adolf Hitlerin "Johtajan käskyyn" (), jossa vaadittiin idän juutalaisuuden ("Ostjudentum") tuhoamista naisia ja lapsia myöten. Tätä tarkoitusta varten Saksan turvallisuuspoliisi RSHA perusti erityisiä tuhoamisyksiköitä, neljä "toimintaryhmää" ("Einsatzgruppen" A, B, C, D). Toimintaryhmien alaisuudessa toimi pienempiä erityisyksiköitä, eturintaman "erikoiskomennuskuntia" ("Sonderkommandos") ja kauempana rintamasta toimivia "toimintakomennuskuntia" ("Einsatzkommandos"). Yksi toimintakomennuskunta oli Suomessa ja Norjassa vuosina 1941–1942 toiminut Einsatzkommando Finnland. Julius Streicher
Toisen maailmansodan sytyttyä 1939 julkinen antisemitismi väheni jonkin verran Saksan lehdistössä. Tämä johti Streicherin vaikeuksiin. Vuonna 1940 kansallissosialistisen puolueen sisäinen puolueoikeus päätti, että Streicher ”ei ole kykenevä johtamaan ihmisiä” ja erotti hänet kaikista viroistaan. Perusteena olivat hänen avoin vihamielisyytensä ja aggressiivisuutensa – jonka kohteeksi joutuivat myös muut gauleiterit –, omien ja valtion sekä puolueen etujen sotkeminen ja talousepäselvyydet kristalliyön jälkeisen juutalaisten omaisuuden takavarikon yhteydessä. Streicheria syytettiin myös naisten – myös toisten miesten vaimojen – julkisesta ja häiritsevästä lähentelystä sekä siitä, että hän olisi levittänyt lehdessään valheita Hermann Göringistä. Hitlerin käskystä "Der Stürmer" ja Stürmer-Verlag jätettiin kuitenkin rauhaan; lehti ilmestyi tämän jälkeen 300 000 kappaleen painoksena. Streicheria kiellettiin lisäksi astumasta Nürnbergin kaupunkiin. Hän asettui siksi maatilalleen kaupungin ulkopuolelle ja omistautui sodan aikana maalaustaiteelle sekä ekologiselle maanviljelylle. Suomalais-Saksalainen seura
Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua valtaan SSS oli yhteyksissä puolueeseen ja kutsui monia puolueen vaikuttajia vierailulle Suomeen. Saksalaismielisyys kuitenkin menetti asemiaan Suomessa 1930-luvun mittaan ja etenkin elokuussa 1939, jolloin Saksa solmi hyökkäämättömyyssopimuksen Neuvostoliiton kanssa. Viimeksi mainittu aiheutti runsaasti eroamisia SSS:stä. Seura pyrki palauttamaan suomalaisten Saksaa kohtaa tuntemia sympatioita, ja sen johtavat jäsenet kävivät neuvottelemassa Saksassa Heinrich Himmlerin ja Hermann Göringin kanssa Suomen asemasta. Hermann Göring
Sodan loppuvaiheessa huhtikuussa 1945 Göring pakeni jo lähes saarretusta ja raunioituneesta Berliinistä Berchtesgadeniin, Baijeriin. Sieltä hän lähetti Hitlerille sähkeen, jossa hän ilmoitti ottavansa Saksan valtionjohdon käsiinsä, koska Hitler oli ilmoittanut pysyvänsä Berliinissä kuolemaansa saakka ja täten tosiasiallisesti luopunut valtion johdosta. Hessin lennettyä Isoon-Britanniaan Göring oli Hitlerin asetuksen mukaan hänen ensisijainen seuraajansa. Göringin sähke oli seuraavanlainen: David Irving
Kirjallisten töiden tuotto vaikutti kaiken kaikkiaan niin lupaavalta, että Irving jättäytyi parin vuoden opiskelujen jälkeen vapaaksi kirjailijaksi. Hänen tuotantonsa alkupään teoksiin kuuluu "V-2, Hitlerin unelma", hyvin brittiläinen näkökulma Saksan ohjuskeskuksen pommituksiin. Syvempi kiinnostus sotaa koskevaan saksalaiseen näkökulmaan sai alkunsa, kun Irving käänsi saksalaisen tiedustelu-upseeri Reinhard Gehlenin muistelmat 1970-luvun alussa. Sittemmin Irvingin kirjoittamat historiikit ovat koskeneet pelkästään natsi-Saksan johtavia hahmoja, esimerkiksi Erwin Rommelia, Rudolf Hessiä ja Hermann Göringiä. Vielä 1980-luvulla hän kirjoitti Adolf Hitlerin sairauskertomuksen, mutta kirjamyynnin hiipuessa hänen teoksensa tulivat kantaa ottavammiksi. Saksa
Sodan jälkeen voittajavaltiot ja Ranska jakoivat Saksan neljään miehitysvyöhykkeeseen. Neuvostoliiton vyöhykkeestä muodostui Saksan demokraattinen tasavalta (DDR, arkikielessä usein Itä-Saksa) sekä Yhdysvaltain, Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan vyöhykkeestä Saksan liittotasavalta (BRD, arkikielessä usein Länsi-Saksa). Liittotasavallassa alkoi 1950-luvulla voimakas talouskasvu. Saksan liittotasavalta liittyi Natoon, DDR Varsovan liittoon. Berliiniin jäi lännen eksklaavi Itä-Saksan keskelle, ja vuonna 1961 se eristettiin Berliinin muurilla.
Saksa jälleenyhdistyi jälleen vuonna 1990, kun Saksan demokraattinen tasavalta ja sen osavaltiot (eli liittomaat, "Bundesländer") liittyivät Saksan liittotasavaltaan ja samalla Euroopan yhteisöön. Viime vuosikymmenten näkyviä kanslereita ovat olleet kristillisdemokraattien Helmut Kohl (1982–1998), sosiaalidemokraattien Gerhard Schröder (1998–2005) ja kristillisdemokraattien Angela Merkel (2005–).Saksa on liittovaltio. Se koostuu 16:sta laajaa itsenäistä päätösvaltaa käyttävästä osavaltiosta. Muodollinen valtionpäämies on liittopresidentti. Liittopresidentin valitsee liittokokous, johon kuuluvat kaikki liittopäivien edustajat ja sama määrä osavaltioiden edustajia. Liittokokouksella ei ole muuta tehtävää kuin valita liittopresidentti viiden vuoden välein. Panssaridivisioona Hermann Göring
Divisioonan alkuperä sijaitsee natsien vallannousun jälkeen 23. helmikuuta 1933 perustetussa Berliinin poliisin alaisessa ilmavoimien erikoispataljoonassa "Polizeiabteilung z.b.V. Wecke". Göring alisti pataljoonan valtion poliisille vielä saman vuoden kesäkuussa, jolloin se sille annettiin vastaava nimi "Landespolizeigruppe Wecke z.b.V." Pataljoona oli nimetty johtajansa Walther Wecken mukaan. Wecke oli ensimmäisen maailmansodan veteraani ja varhainen kansallissosialistisen puolueen jäsen. Tuolloin Göring johti Berliinin poliisia sekä salaista poliisia Gestapoa, joiden kanssa pataljoona toimi yhteistyössä pidättäen sosialidemokraatteja, kommunisteja ja kansallissosialistien vastustajia. Kurt Schumacher
Schumacher oli merkittävässä asemassa Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen jälleenrakentamisessa toisen maailmansodan jälkeen maan läntisillä miehitysvyöhykkeillä. Hän onnistui kohottamaan Saksan sosiaalidemokratian profiilia tuomitsemalla jyrkästi Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä toimineiden sosiaalidemokraattisten puoluejärjestöjen pakkoliittämisen vyöhykkeen kommunistien johtamaan Saksan sosialistiseen yhtenäisyyspuolueeseen 1946. Hermann Göring
Lokakuussa 1938 Saksan juutalaisia kohdanneen pogromin, kristalliyön, jälkeen Göring kehitti suunnitelman, jonka mukaan Saksan juutalaisilta vaadittiin kollektiivinen miljardin valtakunnanmarkan vahingonkorvaus, koska pogromia pidettiin reaktiona juutalaisen Herschel Grynszpanin suorittamaan murhaan. Heinäkuussa 1941 Göring valtuutti Heydrichin laatimaan kokonaissuunnitelman juutalaiskysymyksen lopullisen ratkaisun läpiviemiseksi. Hänen tuli laatia ohjelman organisaatio ja suunnitelma sekä arvioida sen kustannukset. Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynnissä Göring väitti, ettei hän tiennyt mitään juutalaisten joukkomurhista. Gauleiter
Toisinaan Gauleitereillä oli useampia virkoja Natsi-Saksan hallinnossa, esimerkiksi Joseph Goebbels, joka oli myös valtakunnanjohtaja ja propagandaministeri, toimi Berliinin Gauleiterina, ja hänellä oli lähes rajaton valta Berliinin kaupungin asioiden suhteen. Hermann Göring
Göringille myönnettiin juhannuksena 1941, kolme päivää operaatio Barbarossan alkamisen jälkeen Suomen Valkoinen Ruusu suurristillä ketjui­neen. Kunniamerkin luovutti Berliinissä suurlähettiläs Kivimäki. Ulkoministeri Rolf Wittingille lähettämässään ”hyvä veli” -kirjeessä Kivimäki kuvaa luovutustilaisuutta. Hän kiittää Göringiä talvisodan aikaisesta neuvosta ja ”koron kanssa” -lupauksesta. Heikki Ylikangas arvioi, että kunniamerkin luovuttaminen Göringille on jo yksin osoitus Göringin lupauksen merkityksessä talvisodan päättäneissä neuvotteluissa. Hän myös arvioi, että Saksa oli tulkinnut Suomen ratkaisut seuraukseksi siitä, että Göringin ilmoitus otettiin vakavasti ja että sitä noudatettiin. Erkki Hautamäki kertoo teoksessaan "Suomi myrskyn silmässä", joka perustuu Mannerheimin salaiseksi leimattuun S32-kansioon, että Mannerheim sai saksalaisilta 5. maaliskuuta 1940 kirjeen, jonka he olivat kaapanneet venäläiseltä kenraalikuriirilta tämän lentomatkalla Englantiin. Tämä dokumentti paljasti Englannin ja Neuvostoliiton jo 15. syyskuuta 1939 tekemän sotasopimuksen liittyen pohjoisrintaman muodostamiseksi Skandinaviaan tulevassa sodassa Saksaa vastaan. Englannin pääministeri Winston Churchill saikin kirjeen Suomesta, jonka presidentti Ryti ja Mannerheim olivat allekirjoittaneet 24. kesäkuuta 1941. Kirjeessä maan johto teki selväksi, että Suomessa oltiin tietoisia Englannin ja Neuvostoliiton salaisesta sopimuksesta. Panssaridivisioona Hermann Göring
Göring määräsi divisioonan perustettavaksi uudelleen niistä harjoitettavista joukoista, joita ei oltu ehditty vielä lähettää Afrikkaan. Kesäkuussa 1943 divisioona oli valmis ja sen nimeksi tuli Panzer-Division Hermann Göring. Se siirrettiin Sisiliaan puolustautumaan odotettavissa olevaa maihinnousua vastaan. Liittoutuneet käynnistivät Sisilian maihinnousun 10. heinäkuuta 1943. Divisioona osallistui Gelan taisteluun sekä taisteluihin Priolo Gargallossa ja Centuripessa, mutta liittoutuneet ajoivat saksalaiset yksiköt vetäytymään Messinaan ja edelleen pois Sisiliasta. Divisioona osallistui evakuointioperaatio Lehrgangiin selustan turvaajina ja oli yksi viimeisistä yksiköistä, jotka poistuivat saarelta. Lebensraum
Koska Saksalla ei ollut juurikaan siirtomaita verrattuna muihin ajan eurooppalaisiin suurvaltoihin, kuten Isoon-Britanniaan ja Ranskaan, lebensraumin tarpeesta tuli saksalaisten keskuudessa suosittu iskulause ensimmäiseen maailmansotaan mentäessä. Sodan päätyttyä Saksan tappioon elintilan puutteesta puhuivat lähinnä äärioikeistolaiset ja nationalistiset järjestöt, kuten Adolf Hitlerin johtama Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue. Albert Göring
Albert Göring () oli saksalainen liikemies ja aristokraatti, joka pelasti toisinajattelijoita ja juutalaisia natsien vainoilta Kolmannen valtakunnan aikana käyttämällä hyväksi sukulaisuuttaan Saksan valtakunnanmarsalkka Hermann Göringiin, joka oli hänen vanhempi veljensä. Albert Göring toimi miehitetyssä Tšekkoslovakiassa Škodan vientipäällikkönä. Rasitteenaan kansallissosialismissa tahriintunut sukunimensä Albert joutui toisen maailmansodan jälkeen tuuliajolle kuollen unohdettuna ja varattomana vuonna 1966. Hänen ansionsa vainottujen auttajana ovat tulleet julkisuuteen vasta myöhemmin. Perikato (elokuva)
Kenraali Wilhelm Keitel saa käskyn etsiä suuramiraali Karl Dönitzin, jonka Hitler uskoo keräävän joukkoja pohjoisessa ja suunnittelevan offensiivia Romanian öljykentille. Hitlerin radio-operaattori Rochus Misch saa sähkösanoman Luftwaffen komentaja Hermann Göringiltä. Martin Bormann lukee Hitlerille viestin, jossa Göring vaatii itselleen Saksan johtajuutta. Diplomaatti Walther Hewel yrittää puolustella Göringin toimintaa, koska bunkkeri on suljettu ulkomaailmasta. Bormannin ja Goebbelsin mielestä Göring on tehnyt maanpetoksen, joten Hitler määrää Göringin pidätyksen ja viraltapanon. Hitler kutsuu kenraali Robert Ritter von Greimin ja tämän rakastajattaren Hanna Reitschin bunkkeriin nimittääkseen Greimin Luftwaffen uudeksi komentajaksi. Kesken päivällisen vieraidensa kanssa Hitler saa uuden sähkeen, jonka mukaan SS-valtakunnanjohtaja Heinrich Himmler on yrittänyt neuvotella aselevosta länsiliittoutuneiden kanssa. Hitler määrää von Greimin ja Reitschin poistumaan Berliinistä ja liittymään Dönitziin, koska Hitler kuvittelee Dönitzin suunnittelevan sotamarsalkka Albert Kesselringin kanssa yllätyshyökkäystä puna-armeijan kimppuun. Himmlerin petoksesta raivostunut Hitler määrää tämän adjutantin Hermann Fegeleinin pidätettäväksi. Braun anelee Hitleriltä armoa Fegeleinin hengen pelastamiseksi, koska tämä on Braunin siskon aviomies, mutta Hitler antaa sotilaiden teloittaa Fegeleinin. Hermann Göring
Adolf Hitlerin noustua valtaan 30. tammikuuta 1933 Hermann Göringistä tuli Hitlerin valtakunnanhallituksen salkuton ministeri. Hän oli yksi hallituksen kolmesta kansallissosialistisesta ministeristä. Hänelle oli kuitenkin luvattu ilmailuministerin virka, mikäli Saksalla tulevaisuudessa olisi ilmavoimat. Samalla Göringistä tuli myös Saksan suurimman osavaltion Preussin sisäministeri. Sisäministerin ominaisuudessa hän oli myös Preussin poliisin päällikkö. Täten hän saattoi vaikuttaa keskeisesti siihen, että Preussin hallinto yhdenmukaistettiin (Gleichschaltung) kansallissosialistien haluamalla tavalla ja uuden hallinnon vastustajat vangittiin ja toimitettiin keskitysleireihin. Muodollisen esimiehensä, Preussin pääministeri Franz von Papenin Göring yksinkertaisesti syrjäytti päätöksenteossa; myöhemmin hän otti itselleen myös Preussin pääministerin viran. RSHA
RSHA eli Reichssicherheitshauptamt (”Valtakunnan pääturvallisuusvirasto”) oli natsi-Saksassa SS:n alainen organisaatio, jonka Heinrich Himmler perusti 22. syyskuuta 1939 yhdistämällä Sicherheitsdienstin (SD), Gestapon ja Kriminalpolizein. RSHA:n tehtäväksi määriteltiin taistelu ”kaikkia valtakunnan vihollisia vastaan” Saksan rajojen sisä- ja ulkopuolella. Näitä olivat muun muassa kommunistit, vapaamuurarit, juutalaiset, romanit ja muut ”rodullisesti ei-suosittavat”. Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue
Keskuskomitean pääsihteeri oli Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen korkein puoluevirka. Neuvostoliittolaisen esikuvan mukaan puolueella ei ollut puoluejohtajaa, vaan korkein virka oli pääsihteeri. Pääsihteeri johti puhetta sekä keskuskomiteassa että politbyroossa. Vaikka kyseessä oli puoluevirka, oli pääsihteeri käytännössä DDR:n valtionpäämies, määrittelihän jo perustuslaki SED:n johtavan roolin DDR:ssä. Carinhall
Vuonna 1999 ilmestynyt kirja "Görings Reich: Selbstinszenierungen in Carinhall" herätti uuden kiinnostuksen Carinhallia kohtaan. Paikalle tuli aarteenetsijöitä, ja paikasta pelättiin tulevan uusi natsien pyhiinvaelluspaikka. Brandenburgin osavaltionhallinto määräsi Göringin vaimon haudan hävitettäväksi. Arjalainen fysiikka
Tutkimuksen laantuminen alkoi Saksassa vuoden 1933 jälkeen, kun Hitleristä tuli tammikuussa valtakunnankansleri. Hieman myöhemmin Hitler sai vietyä läpi lakiehdotuksen, joka antoi hänelle käytännössä rajattomat valtaoikeudet. Hitlerin huomion kohteena olivat erityisesti Saksassa eläneet juutalaiset. Vuoden 1933 huhtikuussa kansallissosialistit säätivät niin sanotun ammattivirkamieslain, jonka mukaan vain arjalaisilla oli oikeus työskennellä valtion tehtävissä. Käytännössä tämä tarkoitti sitä, että kaikki juutalaiset erotettiin yliopistojen ja tutkimuslaitosten viroista, koska valtio rahoitti laitosten tutkimustoimintaa. Ei-arjalaiseksi leimautui jokainen, jolla oli yksikin ei-arjalainen isovanhempi. Ei-arjalaisilla tarkoitettiin etupäässä juutalaisia. Kansallissosialisteja ei estänyt se, että yliopistojen opettajista noin 18 prosenttia oli juutalaista alkuperää. Eniten kärsivät Berliinin ja Frankfurtin yliopistot, joiden henkilökunnasta kolmannes pakotettiin luopumaan virastaan, sekä Göttingenin yliopiston matematiikan ja fysiikan laitokset, joiden professoreista erotettiin 70 %. Lain perusteella erotettiin noin tuhat opettajaa, joista 313 oli varsinaisia professoreita. Idän yleissuunnitelma
Jo vuonna 1940 käynnistyi Baltiasta evakuoitujen baltiansaksalaisten uudelleenasuttaminen miehitetyn Puolan alueelle Warthelandiin ja Puolan kenraalikuvernementtiin, josta häädettiin heidän tieltään 325 000 puolalaista. Neuvostoliiton Euroopan puoleisten osien valtaamiseen tähdänneen operaatio Barbarossan käynnistyttyä 1941 sekä Alfred Rosenbergin johtama Valloitettujen itäalueiden valtakunnanministeriö että Heinrich Himmlerin johtama "Reichskommissariat für die Festigung deutschen Volkstums" alkoivat laatia suunnitelmia saksalaisten asuttamiseksi vallatuille itäisille alueille. Jo pari päivää ennen hyökkäyksen alkua kesäkuussa Himmler antoi virastolleen määräyksen laatia yleissuunnitelma valloitettujen alueiden käytöstä. Sen laati syksyn aikana pääosin professori, SS-Standartenführer Konrad Meyer-Hetling ja RSHA:n tekemien korjausten jälkeen se valmistui lopullisesti toukokuussa 1942. Tämä suunnitelma tunnetaan nimellä "Generalplan Ost". Vaikka useilla muillakin viranomaisilla olisi ollut oikeus puuttua suunnitelmiin, Himmler ehti ensimmäiseksi ja sai siten vaikutusvaltaa asiaan. Saksan yleisen asevelvollisuuden palauttaminen 1935
Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua valtaan Saksassa aloitettiin valmistelut Suur-Saksan luomiseksi. Yhtenä osana tätä kehitystä oli Saksan sotilaallisen mahdin kasvattaminen ja sen osana yleiseen asevelvollisuuteen perustuvan armeijan luominen. Tämänsuuntaiset toimet naamioitiin aluksi monenlaisella yhdistystoiminnalla, josta hyvänä esimerkkinä on purjelentoseura, jonka jäsenistä tuli yleisen asevelvollisuuden alkaessa Luftwaffen, Hermann Göringin johtamien Saksan uusien ilmavoimien jäseniä. Gestapa
Gestapa, Geheimes Staatspolizeiamt () oli Adolf Hitlerin valtaannousun jälkeen vuosina 1933–1936 natsi-Saksassa Preussin osavaltiossa toiminut poliittinen turvallisuuspoliisiorganisaatio. Gestapan perusti 23. huhtikuuta vuonna 1933 Hermann Göring. Organisaation tehtävänä oli valvoa kansallissosialistien, ja erityisesti Göringin vastustajia. Juutalaisten historia
Holokaustilla tarkoitetaan natsi-Saksan kansallissosialistien suorittamaa järjestelmällistä kansallisten, etnisten, uskonnollisten ja muiden ryhmien kansanmurhaa 1930-luvun lopussa ja 1940-luvun alussa. Noin kuusi miljoonaa juutalaista vietiin keskitys- ja tuhoamisleireille ja tapettiin Saksan miehittämillä alueilla. 1900-luvulla oli myös muita juutalaisiin kohdistuneita joukkomurhia ja pakkosiirtoja, kuten Neuvostoliiton pogromit. Päävastuullinen holokaustista oli Saksan kansallissosialistinen hallitus, joka Adolf Hitlerin johdolla systemaattisesti hallinnoi, sääteli ja ohjasi joukkotuhon etenemistä, mutta siihen osallistuivat aktiivisesti myös monet Saksan liittolaisista ja niiden miehittämien maiden yhteistyöhön ryhtynyt väestö. Otto Hofmann
Hoffman nousi Rotu- ja asutusasiantoimiston johtajaksi heinäkuussa 1940. Tässä tehtävässä hän vastasi Puolalta ja Neuvostoliitolta vallattujen alueiden saksalaistamisesta. Tehtävään kuului halukkaiden saksalaisten ohjaaminen uusille alueille ja vastaavasti alkuperäisten asukkaiden poistaminen. Hän myös vastasi vallattujen alueiden asukkaiden rotutesteistä. Hänen toimistolleen kuului myös ohjelma, jossa rodullisesti kelvokkaiksi katsotut puolalaislapset kaapattiin vanhemmiltaan SS:n kasvatettavaksi. Tammikuussa 1942 hän osallistui Reinhard Heydrichin johtamaan Wannseen konferenssiin, jossa pyrittiin saamaan aikaiseksi lopullinen ratkaisu juutalaisten tuhoamiseksi. Huhtikuussa 1943 hänet siirrettiin Stuttgartiin lounais-Saksan alueen (Württemberg, Baden ja Elsassi) SS:n ja poliisin johtajaksi. Hän oli myös paikallisen sotilaspiiri IV:n sotavankiloiden ylin johtaja. Natsi-Saksa
Alkuun Schachtin ulkomaankaupan säätely keskittyi vauhdittamaan uudelleenvarustelua ja sitä suosivaa teollisuutta, kun muu resurssitarve ja kulutus jäivät vähemmälle huomiolle. Tämä asettelu kärjistyi 1935 mennessä suureksi ruokapulaksi, sillä Saksan maatalouden tuotanto yksin ei riittänyt tuottamaan koko kansakunnalle ruokaa. Maatalouden koneellistaminen ja nykyaikaistaminen oli jäänyt jälkeen varustelun vuoksi. Työväestön keskipalkka oli laskenut köyhyysrajalle, ja vaikka ruoan myyntihintoja pidettiin matalana rangaistuksen uhalla, hinnat kuitenkin kohosivat käytännössä 50–75 %. Usein viljelijät ja muut ruoantuottajat eivät myyneet suoraan myyjille, vaan he suosivat mustan pörssin kauppiaita saadakseen korkeamman myyntihinnan tuotteistaan. Mustan pörssin suosio kasvoi myös kuluttajien keskuudessa, sillä nämä saattoivat vaihtaa omistamiaan hyödykkeitä suoraan ruokaan. Schacht ja maatalousministeri Walther Darré ajautuivat riitaan, jonka Göring ratkaisi Hitlerin käskystä Darrén eduksi. Hitler halveksui mustaa pörssiä mutta ei voinut tukahduttaa sitä suoraan, sillä se oli muodostunut tärkeäksi ideologisista syistä arvokkaaksi määritellylle saksalaiselle maatalousväestölle. Ruokapula merkitsi talouskasvua maatalousväestölle mutta synkensi työväenluokan mielialaa, jonka kohottaminen osaltaan motivoi Hitleriä miehittämään Reininmaan aiottua aikaisemmin. Kurt Gerron
Menestystensä myötä Gerron saattoi nauttia suhteellisen hyvästä elämästä Berliinissä, eikä hän ottanut vakavasti Adolf Hitlerin johtaman natsipuolueen nousussa piillyttä vaaraa vielä 1930-luvun alussa. Hän teki joitakin poliittisia teatterisketsejä, jotka nauroivat muun muassa Hitlerin puheiden retoriikan ja SA-joukkojen kustannuksella. Kansallissosialistit pääsivät valtaan tammikuussa 1933, kun 84-vuotias presidentti Paul von Hindenburg nimitti Hitlerin Saksan valtakunnankansleriksi. Samana vuonna valmistuivat Gerronin viimeiset Saksassa ohjaamat elokuvat, komediat "Heut’ kommt’s drauf an" ja "Amor talutusnuorassa" (alkuperäinen nimi "Kind, ich freu’ mich auf dein Kommen"). Gerhard Schröder (CDU)
Sisäministerinä 1953–1961 Schröder ajoi voimakkaasti kommunistisen puolueen kieltämistä Länsi-Saksassa, mikä toteutuikin. Hänen nimittämisensä ulkoministeriksi herätti oppositiossa kritiikkiä hänen natsitaustansa vuoksi. Siinä virassa hän korosti hyviä suhteita Yhdysvaltoihin mutta halusi myös neutralisoida suhteita Puolan ja muiden Neuvostoliiton valtapiiriin joutuneitten Itä-Euroopan maiden kanssa. Werner von Fritsch
Alkuvuonna 1938 johtavat natsit Heinrich Himmler ja Hermann Göring onnistuivat aiheuttamaan Blombergin eroamisen seksiskandaalin avulla, sillä Blombergin tuore puoliso oli ollut menneisyydessään prostituoitu. Innostuneina menestyksestään natsijohtajat tekaisivat vastaavan syytöksen Fritschistä. Göringin esittämien todisteiden mukaan Fritsch oli homoseksuaali. Ennen kuin syytökset saatiin virallisesti kumottua vahinko oli jo tapahtunut. Natsit saivat poliittisen riemuvoiton Anschlussista, Itävallan liittämisestä Saksaan, ja Fritsch erotettiin tehtävistään 4. helmikuuta 1938. Adolf Hitler
Ensimmäisellä maailmansodalla oli myös suuri vaikutus Hitlerin komentajan kykyihin myöhemmin toisessa maailmansodassa. Hitler olisi tarkkaavaisena ja yksityiskohtiin huomiota kiinnittävänä ollut ehkä hyvä taktikko pelkästään rintamakokemuksensa nojalla. Strategina, jolta vaaditaan kykyä ymmärtää laajoja yhteyksiä, hän ei juuri loistanut lupaavan alun jälkeen. Hitlerin johtaessa sotaa hänen pikkumaisuutensa, epävakaisuutensa, epävarmuutensa ja äkkipikaisuutensa pääsivät vahvasti esille ja koituivat monen saksalaisen sotilaan turmaksi ja lopulta koko sodan tappioksi. Hitlerin maailmankuva oli pieni eikä hänellä ollut käsitystä, minkälaisia voimavaroja joukkojen riittävä huolto tuhansien kilometrien päähän itärintamalle vaati. Niin ikään hän ei ymmärtänyt siellä vallitsevia oloja, vaan hän käsitti Venäjän alusrakenteen yhtä hyväksi ja talven yhtä leudoksi kuin Keski-Euroopassa. Samoin hänen mielessään jokainen divisioona oli aina täysi ja taistelukuntoinen. Hitler kiinnitti eniten huomiota maavoimiin muun kustannuksella. Ilmasodan hän jätti mieluusti Hermann Göringin harteille ja merisodankäyntiä hän ei ymmärtänyt juuri ollenkaan. Hitlerillä oli myös taipumus panna suurta painoa tapahtumien propagandistiselle ja poliittiselle arvolle. Tämä vaikutti tuhoisasti hänen sotilaallisiin päätöksiinsä, kuten kävi esimerkiksi Stalingradin taistelussa. Hitlerin heikkenevällä terveydellä ja joidenkin teorioiden mukaan myös häntä hoitaneiden lääkäreiden hoidoilla oli suuri vaikutus siihen, että sota päättyi natsien kannalta katastrofiin. Natsi-Saksa
Absoluuttisen johtajuuden ("Führung") ja alamaisuuden ("Gefolgschaft") ideologia ritualisoitiin myös "Heil Hitler" -tervehdyksellä, joka tuli 1933 pakolliseksi kaikille valtion työntekijöille. Se oli pakollinen myös kansallislaulun ja natsipuolueen virallisen puoluehymnin, Horst-Wessel-Liedin aikana. Kaikki julkinen kirjeenvaihto tuli päättää "Heil Hitler" -tervehdykseen, joka tuli suosituksi myös vastauksena puhelimeen. Maan virallinen kansallislaulu oli Deutschlandlied. Kotimaassa kuitenkin yleensä laulettiin vain kansallislaulun ensimmäinen säkeistö ja sen jälkeen puoluehymni. Hermann Göring
Saksan kansa oppi yhtäältä tuntemaan hänet lupsakkana ja joviaalina, jos kohta myös rahvaanomaisena johtajana, joka ”laskeutui kansansa pariin” esimerkiksi talviapukeräyksen avajaisissa, ja joka piti lapsille puheita radiossa. Toisaalta Göringin koreilunhalusta revittiin Saksassa vitsejä. Koska hänen valtakunnanmarsalkan univormunsa oli koristeltu lukemattomin kunniamerkein, hänestä käytettiin nimitystä ”kultainen fasaani”. Göring tuli tunnetuksi myös innokkaana metsästäjänä, joka otti omikseen Saksan keisarien entisiä metsästysmaita. Itärintama (toinen maailmansota)
Muodollisesti itärintaman sotatoimia johti Wehrmachtin pääesikunta (), jonka virallisena tehtävänä oli koordinoida maa- ("Oberkommando des Heeres, OKH"), meri- ("Oberkommando der Marine") ja ilmavoimien ("Oberkommando der Luftwaffe") pääesikuntia. Käytännössä sen vaikutusvalta eri aselajien pääesikuntiin oli kuitenkin rajallinen. Sodan edetessä OKW otti vastuulleen enenevässä määrin käytännön sotatoimien johtamisen erityisesti länsirintamalla, ja armeijan pääesikunta OKH, jonka ylikomentajaksi Hitler nimitytti itsensä joulukuussa 1941, johti Saksan sotatoimia itärintamalla. Hitler seurasi tarkasti sotatapahtumia ja teki lopulliset päätökset sotaoperaatioista komentokeskuksissaan Itä-Preussin Rastenburgissa sijaitsevassa Sudenpesästä, Ukrainan Vinnitsasta ja sodan loppuvaiheessa valtakunnan kanslian puutarhassa sijaitsevasta Führerbunkerista. Hitlerin epäluulo Wehrmachtin kenraaleita kohtaan kasvoi sodan edetessä ja Saksan kärsimien tappioiden myötä. Hän piti itseään sotilaallisena nerona. Hitlerin ehdoton strategisten perääntymisten kielto ja linnoituskaupunkien julistaminen johti sodan loppupuolella moniin katastrofaalisiin joukkojen motituksiin (muun muassa Stalingradissa ja Korsunissa), ja hupenevia joukkoja tuhlattiin sotilaallisesti merkityksettömien kohteiden puolustamiseen. Hitlerin lukuisat ehdottomat määräykset, joiden noudattamatta jättäminen johti monien taitavien kenraalien syrjäyttämiseen, nopeuttivatkin Saksan tappiota itärintamalla. Saksan siviilihallinto valloitetuilla alueilla toisen maailmansodan aikana
Saksan siviilihallinto tarkoitti käytännössä valloitetuilla alueilla sitä, että kenraalikuvernööriksi tai protektoriksi asetettiin Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen piiripäälliköitä tai muita virkailijoita, jotka ryhtyivät kohtelemaan väestöä lähinnä kansallissosialistisen rotuideologian mukaisesti ja missä parhaimmassa asemassa olivat valloitetut germaanikansat ja heikoimmassa asemassa slaavit. Natsi-Saksa
Natsi-Saksan kulttuurissa ihannoitiin arjalaista rotua, saksalaisuutta ja johtajaa. Hitlerin henkilökultti oli merkittävä osa Saksan kulttuuria. Propagandalla oli suuri osuus ihmisten elämässä. Kadut, radiolähetykset, elokuvat ja lehdet täyttyivät natsipropagandasta, jossa Hitler esitettiin suurena pelastajana, arjalainen rotu ylivertaisena ja juutalaiset ja muut ”ali-ihmiset” pahassa valossa. Hitlerin ympärille rakennetun henkilökultin keskeisin sanoma oli, että hänellä oli erityislaatuinen suhde Saksan kansan kanssa. Hitler itse kuvaili tätä Nürnbergin valtiopäivillä vuonna 1934: ”Johtajuutemme ei pidä kansaa vain johtamisen kohteena, vaan se elää ihmisissä, tuntee ihmisten kanssa ja taistelee ihmisten puolesta.” "Führer" oli kansan henkilöitymä, joka johti sen historialliseen kohtaloonsa. Valo- ja muotokuvien lisäksi johtajan kirjoituksia pyrittiin levittämään laajasti. Kolmannen valtakunnan kaatumiseen mennessä "Mein Kampfia" oli halpana nidottuna painoksena myyty 8–9 miljoonaa kappaletta. Vuodesta 1936 eteenpäin maistraateissa jaettiin kirjasta ilmainen kappale kaikille naimisiin meneville pareille. Hermann Göring
Hermannin syntyessä isä toimi pääkonsulina Haitilla, josta palasi Saksaan jäätyään eläkkeelle vuoden 1896 aikoihin. Isän ollessa ulkomailla Göringin perheestä piti huolta Hermannin kummisetä Ritter Hermann von Epenstein, jonka pienessä linnassa perhe asui. Epenstein oli kristitty, jolla oli juutalaiset sukujuuret. Hänellä oli myös suhde Göringin äitiin Franziska Tiefenbrunniin. Heinrich Himmler
Toisaalla Heer oli epäonnistunut Saksaa kohti marssivan puna-armeijan Veiksel–Oder-operaation torjumisessa, joten Hitler nimitti Himmlerin uuden armeijaryhmä Veikselin komentajaksi estämään Neuvostoliiton offensiivia Berliiniin. Himmler perusti Schneidemühlissä armeijaryhmä Veikselin komentokeskuksen, jonka päämaja oli hänen erikoisjunansa Sonderzug Steiermark. Himmler hyväksyi esikunnan pyynnön vastahyökkäyksestä, mutta Heerin epäonnistuttua operaatiossa Himmler teki SS-joukkojen Gruppenführer Heinz Lammerdingistä esikuntapäällikön. Himmlerin päämaja siirtyi ensin Falkenburgiin ja sitten Oderin länsirannalle. Saksan puolustuslinjojen murtumisen, kiristyneen sotilaallisen ilmapiirin ja Hitlerin painostuksen alla Himmler vaikutti kokouksissa hermostuneelta ja harkintakyvyttömältä. Hän omaksui Hitlerin ajatukset rangaista ankarasti vetäytyviä saksalaisia joukkoja ja olla antamatta periksi Saksaan vyöryvälle viholliselle. 30. tammikuuta Himmler antoi joukoilleen käskyn teloittaa kaikki saksalaiset sotilaat, jotka saadaan kiinni yrityksestä poistua luvattomasti kesken taistelun. Helmikuun puolivälissä kenraali Walther Wenck otti Pommerin offensiivin komennon Himmleriltä. Heinrich Himmler
Britannian yleisradioyhtiö BBC teki 28. huhtikuuta radiolähetyksen Reutersin uutisesta, jossa kerrottiin Himmlerin vaatineen Saksan johtajuutta ja neuvotelleen aselevosta. Kaupunkisodan kouriin joutuneessa Berliinissä Hitler kuuli uutisen Himmlerin neuvotteluista. 23. huhtikuuta Luftwaffen komentaja Hermann Göring oli pyytänyt sähkeessä Hitleriltä vallan siirtämistä hänelle, minkä Hitler oli tulkinnut maanpetokseksi ja vallankaappaukseksi. Himmler ei ollut edes ilmoittanut suunnitelmistaan Hitlerille. Hitler oli pitänyt Himmleriä yhtenä lojaaleimmista natsijohtajista ja kutsunut häntä ”uskolliseksi Heinrichiksi” (). Hitler syytti Himmlerin ja SS:n pettäneen hänet ja sanoi Himmlerin tehneen katalimman petoksen, jonka hän oli eläissään kokenut. Himmlerin petos oli osasyy Hitlerin motiiveihin kirjoittaa poliittinen testamenttinsa. Hitler julisti Himmlerin ja Göringin pettureiksi, riisui nämä viroistaan ja otti heiltä pois kansallissosialistisen työväenpuolueen jäsenyyden. Himmlerin seuraajaksi SS:n johdossa nimitettiin SS-Reichsführer Karl Hanke. Hitler määräsi myös Himmlerin adjutantin Hermann Fegeleinin teloituksen. 30. huhtikuuta Hitler teki itsemurhan. Kansantuomioistuin (natsi-Saksa)
Kansantuomioistuin (, lyh. "VGH") oli natsi-Saksan erikoisoikeus, joka oli säädetty lailla 24. huhtikuuta 1934. Valtiopäivätalon palon jälkeinen oikeusprosessi päättyi kansallissosialistien kannalta epäedulliseen tulokseen, koska valtakunnanoikeus tuomitsi yksin päätekijänä Marinus van der Lubben. Kansallissosialistit eivät sen vuoksi voineet syyttää kommunisteja tuhopoltosta. Niinpä perustettiin poliittisiin rikoksiin erikoistunut VGH, jonka toimivaltaan kuuluivat muun muassa seuraavat rikosasiat: puolustusmateriaalin vahingoittaminen, vihollisen avustaminen ja puolustuskyvyn heikentäminen. Kansantuomioistuin jakoi tuomioita myös mustan pörssin kauppiaille, lakkoilijoille ja tappiomielialan levittäjille. Wolf-Heinrich von Helldorf
Helldorfin tehtävä oli alun perin johtaa Berliinin poliisien toimintaa salaliiton aikana, eikä niinkään sekaantua vallankaappaukseen. Myöhemmin Helldorf kuitenkin totesi, että Hitler pitää syöstä vallasta ja kansallissosialistien toiminta saada loppumaan. Ernst Röhm
Hitlerin noustua valtaan Röhm toivoi tämän ryhtyvän laajamittaisiin uudistuksiin Saksan talouselämän sosialisoimiseksi. Röhm kannattajineen otti sosialismin kansallissosialismin nimessä ilmeisen vakavasti. Hitler, joka kuitenkin tarvitsi itselleen suuryritysten, teollisuusjohtajien ja eliitin tuen, pidättäytyi kaikesta, joka olisi voitu tulkita valtiollistamiseksi tai sosialisoimiseksi, hän päinvastoin torjui nämä ajatukset suoralta kädeltä. Röhm alkoi valittaa valtaannousun jääneen puolitiehen. Hänen mukaansa vain aito saksalainen kansallissosialistinen vallankumous saattoi ratkaista Saksan ongelmat. Ulrich Grauert
Adolf Hitlerin johtaman kansallissosialistisen puolueen noustessa valtaan vuonna 1933 everstiluutnantin arvoinen Grauert työskenteli sotaministeriössä ilmapuolustustehtävissä. Hänet siirrettiin pian uuteen ilmailuministeriöön osastopäälliköksi. Hermann Göring
Göring liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen vuonna 1922. Hänen yläluokkainen taustansa ja sotasankarin menneisyytensä tekivät hänestä keskeisen henkilön nuoressa ja pienessä puolueessa. Joulukuussa 1922 Adolf Hitler nimitti Göringin vasta muodostamansa puolueen taistelujärjestön SA:n ensimmäiseksi johtajaksi. 9. marraskuuta 1923 Göring otti osaa kansallissosialistien Münchenissä järjestämään oluttupavallankaappaukseen, joka epäonnistui surkeasti. Göring haavoittui poliisin tulituksessa vaikeasti reiteen. Göringin puoluetoverit kantoivat runsaasti verta vuotavan toverinsa Hof Residenzstraße 25:een, jonka juutalainen omistaja Robert Ballin otti Göringin hoiviinsa pelastaen mahdollisesti tämän hengen. Ballin ja hänen vaimonsa säilyvät myöhemmin hengissä holokaustista, koska Göring suojeli heitä. Tuon ajan tavan mukaan Göringille annettiin kipuja vastaan runsaasti morfiinia, mikä oli alkuna hänen aina toisen maailmansodan loppuun jatkuneelle huumausaineriippuvuudelleen. Göring halusi välttää pidätyksen ja pakeni Saksasta Itävallan kautta Italiaan, jossa hän tutustui maan pääministeriin Benito Mussoliniin. Myöhemmin Göring asettui asumaan vaimonsa kotimaahan Ruotsiin, josta hän palasi takaisin Saksaan vuoden 1927 lopulla viranomaisten julistettua vallankaappausyritykseen osallistuneille yleisen armahduksen. Hän liittyi uudelleen kansallissosialistisen puolueen ja SA:n jäseneksi. Moskovan rauhansopimus (1940)
Entinen pääministeri ja myöhempi Suomen Berliinin-lähettiläs, professori Toivo Kivimäki kävi hallituksen toimeksiannosta helmikuun lopulla 1940 Saksassa tunnustelemassa sikäläisiä mielialoja ja toi palatessaan marsalkka Hermann Göringin terveiset, että suomalaisten kannatti – vaikka raskainkin ehdoin – tehdä rauha Neuvostoliiton kanssa, koska Suomi voisi saada menetyksensä myöhemmin takaisin korkojen kera. Göring tiesi, että Adolf Hitler aikoi kääntää aseensa itään heti kukistettuaan Britannian ja Ranskan. Göringin välittömänä taktisena motiivina Suomen ja Neuvostoliiton välisen sodan lopettamiseksi oli kuitenkin pyrkimys estää Suomelle apua tarjonneiden brittiläisten ja ranskalaisten pääsy Norjaan ja Ruotsin malmikentille. Professori Heikki Ylikankaan mielestä Suomi torjui länsivaltojen avun ja teki rauhan Neuvostoliiton kanssa nimenomaan Saksasta saatujen lupausten perusteella. Tutkija Markku Jokisipilän mukaan suurta akselivaltojen vastaista liittoumaa ei olisi milloinkaan syntynyt, jos Neuvostoliitto olisi ajautunut Saksan rinnalla sotaan länsivaltoja vastaan. Toisaalta tilanne olisi muuttunut kaoottiseksi ja varsinkin Etelä-Suomi joutunut kahden rintaman sotanäyttämöksi, mikäli suomalaiset olisivat yhdessä läntisen apuretkikunnan kanssa joutuneet taistelemaan sekä puna-armeijaa että Saksan Wehrmachtia vastaan. Hermann Göring
31. heinäkuuta 1932 pidetyt vaalit olivat kansallissosialisteille erittäin menestyksekkäät. Puolueesta tuli valtiopäivien suurin puolue. 30. elokuuta 1932 valtiopäivät valitsivat Hermann Göringin valtiopäivien puhemieheksi. Häntä äänestivät kansallissosialistien lisäksi myös kaikki katolisen Zentrum-puolueen ja Baijerin kansanpuolueen edustajat. Täten kansallissosialistit olivat saaneet haltuunsa tasavallan kolmanneksi korkeimman viran valtakunnanpresidentin ja valtakunnankanslerin jälkeen. Uuden asemansa myötä Göringillä oli myös oikeus päästä aina halutessaan valtakunnanpresidentti Paul von Hindenburgin puheille. Jo seuraavassa valtiopäivien täysistunnossa 12. syyskuuta 1932 Göring käytti asemaansa ja esti presidentti von Hindenburgin allekirjoittaman valtiopäivien hajottamisen määräävän asetuksen lukemisen. Valtiopäivät antoi valtakunnankansleri Franz von Papenille selkeän epäluottamuslauseen, mikä mitätöi von Papenin ajaman valtiopäivien hajottamisen ja pakotti presidentin nimittämään maalle uuden valtakunnankanslerin. Tulevina kuukausina Göring (jolta perustuslaki edellytti täydellistä puolueettomuutta) käytti asemaansa häikäilemättä edistääkseen puolueensa asemaa. Wilhelm Frick
Adolf Hitlerin tullessa valtaan tammikuussa 1933 Frick nimitettiin sisäministeriksi, ja hän oli vastuussa useista laeista, jotka vakiinnuttivat kansallissosialistista hallintoa. Aluksi, ollessaan sisäministerinä, Frick johti Saksan poliisivoimia, mutta menetti sen toimen Heinrich Himmlerille vuonna 1936. Hän pysyi sisäministerinä ilman vastuullisia tehtäviä, kunnes lopulta hävisi valtataistelun Himmlerille. Hänet nimettiin seremonialliseen Böömin ja Määrin valtakunnanprotektorin virkaan. Saksan liberaalidemokraattinen puolue
Liberaalidemokraattinen puolue oli vuodesta 1945 sosialistien tärkein ja merkittävin vastustaja Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä. Puolue veti puoleensa erityisesti nuoria, jotka suhtautuivat kriittisesti Neuvostoliiton ja saksalaisten sosialistien aloittamaan yhteiskunnan sosialisointiin. Tämän johdosta puolue joutui jo varhaisessa vaiheessa Neuvostoliiton miehitysviranomaisten ja salaisen palvelun erityistarkkailun alle. Useat puolueen "oikeistolaisfraktion" jäsenistä joutuivat Neuvostoliiton salaisen palvelun KGB:n pidättämiksi ja tuomituiksi pitkiin kuritushuonetuomioihin tai vankileireille. Tunnetuimpia tapauksia olivat Leipzigin opiskelijaneuvoston puheenjohtaja Wolfgang Natonek, joka tuomittiin marraskuussa 1948 25 vuodeksi työleirille, ja Mecklenburgin osavaltion nuoriso-osaston johtaja Arno Esch, joka pidätettiin 1949 ja vietiin Moskovaan, jossa hänet teloitettiin ampumalla 1951. Muita "puhdistuksen" kohteeksi joutuneita olivat DDR:n ensimmäisen hallituksen ulkomaankauppaministerinä toiminut Karl Hamann, joka tuomittiin 1952 15 vuodeksi kuritushuoneeseen vastuullisena maan elintarvikepulasta, ja puolueen pääsihteeri Günter Stempel, joka tuomittiin 1950 25 vuodeksi pakkotyöhön, koska tämä "ei suostunut hyväksymään DDR:n vaalilakia". Werner von Blomberg
Himmler oli kuitenkin kerännyt Gruhnista tietoja ja saanut kuulla tämän toimineen aiemmin lyhyen aikaa prostituoituna. Eräs poliisiupseeri oli jopa löytänyt Gruhnista otettuja alastonkuvia. Himmler ja armeijan komentajuudesta haaveileva Göring tiedottivat heti asiasta Hitlerille, joka raivostui ja määräsi armeijan kunnian säilyttämiseksi avioliiton purettavaksi. Nuorikkoonsa rakastunut Blomberg ei kuitenkaan halunnut erota puolisostaan vaan erosi tehtävistään itse ”vapaaehtoisesti” 26. tammikuuta 1938, sen jälkeen kun Göring oli uhannut tehdä Erna Gruhnin menneisyydestä julkisen uutisen. Muutamaa päivää myöhemmin Blombergin varteenotettavinta seuraajaa, kenraali Werner von Fritschiä syytettiin homoseksuaalisuudesta todistein, jotka osoittautuivat tekaistuksi. Skandaalien ansiosta Hitler saattoi ottaa armeijan johdon omiin käsiinsä. Paul Carell
Carell työskenteli ulkoministeri Joachim von Ribbentropin lehdistösihteerinä ollen vastuussa ulkoministeriön tiedottamisesta ja yksi merkittävistä propagandan luojista natsi-Saksassa. Otsakkeen ”Eurooppa eurooppalaisille” alla hänen teemojaan olivat muun muassa bolševismin eliminointi, juutalaisten eliminointi ja ”bolševismin sutenöörien” Englannin ja Rooseveltin poistaminen Euroopasta. Nykyään on selvää, että Carell oikeutti holokaustin käyttämässään propagandassa. Hän jopa neuvoi unkarinjuutalaisten karkotuksen ja joukkomurhan tiedotuksen hoitamisessa vuonna 1944. Albert Speer
Speer liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen 1931 ja nousi nopeasti Adolf Hitlerin lähipiiriin. Hänet nimitettiin puolueen viralliseksi arkkitehdiksi 1934. Speer suunnitteli muun muassa Nürnbergin puoluepäivien rakennelmat ja Berliinin uuden valtakunnankanslian sekä laati suunnitelmat Berliinin muuttamiseksi Welthauptstadt Germaniaksi. Vuonna 1942 Hitler nimitti Speerin varusteluministeriksi kuolleen Fritz Todtin tilalle. Speer huolehti toisen maailmansodan viimeiset vuodet Saksan sotatarviketuotannosta, käyttäen apunaan sotavanki- ja keskitysleirien työvoimaa. Ernst von Weizsäcker
Weizsäcker siirtyi Saksan ulkoministeriön palvelukseen vuonna 1920. Hän toimi Saksan konsulina Baselissa 1921–1924, lähetystöneuvoksena Kööpenhaminassa 1924–1927, lähettiläänä Oslossa 1931–1933 ja Sveitsin-lähetystön johtajana 1933–1936. Hän oli Weimarin tasavaltaan epäileväisesti suhtautunut konservatiivi, mutta ei kuulunut mihinkään puolueeseen. Hänen ensireaktionsa kansallissosialistien valtaannousuun vuonna 1933 oli myönteinen. Hän oli valmis palvelemaan uutta hallintoa, vaikka paljastikin myöhemmin yksityisessä kirjeenvaihdossaan kasvavat epäilyksensä natsien politiikkaa kohtaan. Hänet nimitettiin toukokuussa 1937 ulkoministeriön poliittisen osaston johtajaksi. Blomberg–Fritsch-kriisin seurauksena Weizsäckeristä tuli keväällä 1938 ministeriön valtiosihteeri ja siten ulkoministeri Joachim von Ribbentropin jälkeen ulkoasiainhallinnon korkea-arvoisin henkilö. Tuolloin hän lopulta liittyi natsipuolueeseen ja sai SS-Oberführerin arvon. Weizsäcker vastusti Hitlerin suunnitelmia sodan aloittamisesta ja jätti syksyllä 1939 eronpyynnön, jota ei hyväksytty. Hänen poikansa Henry kaatui Puolan rintamalla päivää toisen maailmansodan syttymisen jälkeen. Ensimmäisinä sotavuosina Weizsäcker suhtautui myönteisesti Saksan sotamenestykseen, mutta kääntyi vuoden 1941 jälkeen lopullisesti vastustamaan Hitlerin politiikkaa, minkä myötä hän menetti pääosan vaikutusvallastaan. Vuonna 1943 hän sai omasta pyynnöstään siirron lähettilääksi Vatikaaniin. Hän jäi sinne sodan jälkeen vuodeksi, kunnes palasi Saksaan 1946.
Weizsäcker osallistui alkujaan vapaaehtoisena todistajana Nürnbergin oikeudenkäyntiin, mutta heinäkuussa 1947 hänet pidätettiin ja häntä vastaan nostettiin syyte sotarikoksista sekä rikoksista rauhaa ja rikoksista ihmisyyttä vastaan. Raskauttavin syyte koski Weizsäckerin osallisuutta tuhansien Ranskan juutalaisten siirtämiseen Auschwitzin tuhoamisleirille vuonna 1942, sillä hän oli hyväksynyt asiaa koskevia päätöksiä. Weizsäcker puolustautui väittämällä, ettei hän tiennyt tuolloin mitään leirien todellisesta tarkoituksesta. Hänen poikansa Richard toimi oikeudenkäynnissä hänen puolustusasianajajanaan. Huhtikuussa 1949 Weizsäcker todettiin syylliseksi ja tuomittiin seitsemäksi vuodeksi vankeuteen. Hän kuitenkin vapautui Yhdysvaltain komissaari John J. McCloyn määräämän yleisen armahduksen myötä jo lokakuussa 1950. Samana vuonna Weizsäcker julkaisi muistelmakirjan "Erinnerungen". Hän kuoli seuraavana vuonna aivohalvaukseen. TK-komppania
TK-kuvaajat kuvasivat jatkosodan aikana 88 dokumenttielokuvaa hyökkäys- ja asemasodan vaiheista. Kamera taltioi myös kotirintaman tapahtumia ja siviiliväestön elämää. Puolustusvoimien uutiskatsauksissa kuvattiin muun muassa itään etenemisessä vallatut alueet vuonna 1941.
Felix Forsman kuvasi kesäkuussa 1942 Mannerheimin vierailun Saksaan, jossa hän tapasi Hitlerin lisäksi Hermann Göringin ja muita natsi-Saksan merkkihenkilöitä. Matkan kuvamateriaalista leikattu uutiskatsaus numero 52 päätyi kuitenkin valmistuttuaan esityskieltoon, jossa se oli vuoteen 2007 saakka. Pia Andellin ohjaama dokumentti "Göringin sauva" (2010) kertoo Felix Forsmanin salaisesta komennuksesta Saksaan. Forsman muisteli vierailuaan natsi-Saksassa, jossa hän kävi omin päin seuraamassa muun muassa Leni Riefenstahlin elokuvan kuvauksia. Hän totesi haastattelussaan, että elokuvalla voi suggeroida ja valehdella niin paljon kuin suinkin jaksetaan. Hermann Göring
Hitlerin sotasuunnitelmiin Göring suhtautui skeptisesti, koska hän epäili Saksan mahdollisuuksia menestyä sodassa. Vuoden 1938 sudeettikriisin aikaan Göring järjesti yhdessä Benito Mussolinin kanssa ulkoministeri Joachim von Ribbentropin selän takana Münchenin konferenssin. Siinä kriisiin saavutettiin rauhanomainen neuvotteluratkaisu, jonka seurauksena Tšekkoslovakian Sudeettialueet liitettiin Saksaan. Toisen maailmansodan aattona Göring yritti vielä kerran saavuttaa neuvotteluratkaisun ruotsalaisen liikemiehen Birger Dahleruksen avulla. Hitler ei kuitenkaan suostunut neuvotteluihin, koska hän oli sitä mieltä, että Saksa voittaa Puolan sodassa helposti. Sicherheitsdienst
Vuodesta 1941 SD perusti valloitetuille alueille erityisiä ihmisten surmaamisryhmiä, Einsatzgruppen ("toimintaryhmät"), virallisesti "Einsatzgruppen der Sicherheitspolizei und des SD". Tarkoitus oli surmata natsihallinnon "ei-toivotuksi" määrittelemä väestö ("Untragbaren Elemente") itärintaman valloitetuilta alueilta. Päätehtävä oli etsiä ja tappaa juutalaisia ja kommunisteja, mutta kohteeksi joutui myös romaneita, älymystön edustajia ja mielenvikaisia.
Heydrich oli turvallisuuspoliisin ja SD:n (RSHA) johtaja salamurhaamiseensa asti vuonna 1942, jonka jälkeen tehtävässä toimi Ernst Kaltenbrunner. Kaltenbrunner otti viran vastaan 30. tammikuuta 1943 ja pysyi johdossa sodan loppuun asti. Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue
Piirikunnan 1. sihteerin virka oli Saksan demokraattisen tasavallan järjestelmässä jo hyvin merkittävä luottamustehtävä. Se kuului nomenklatuurakaaderiin eli niihin johtajiin, joiden valinta piti vahvistaa puolueen keskuskomiteassa. Piirikunnan 1. sihteerit olivat virkansa puolesta jäseniä puolueen keskuskomiteassa, osa jopa politbyroon ehdokas- tai täysjäseniä (Berliinin piirikunnan 1. sihteeri oli sitä aina). Piirikunnan 1. sihteeri toimi myös puheenjohtajana piirikunnan puolustusneuvostossa, jonka tehtävänä oli maanpuolustuksen järjestäminen. Hermann Göring
Göring tuli tunnetuksi ylitsepursuavasta mukavuudenhalustaan ja kalliista maustaan. Elämäntavoiltaan yleensä askeettisten natsijohtajien joukossa hän profiloitui hyvän ruoan, kalliiden viinien ja kauniiden naisten ystävänä. Eräiden arvioiden mukaan hän oli Hitlerin linkki kansallissosialistien ja vanhan saksalaisen sotilaseliitin välillä. Kristalliyö
Saksassa natsit yrittivät saada uhrit itse näyttämään syyllisiltä tapahtumiin. Niinpä 12. marraskuuta annettiin asetus, jonka mukaan juutalaisten asunnonomistajien ja liikkeenharjoittajien oli välittömästi korvattava vahingot. Saksassa käytetty ikkunalasi tuotiin Belgiasta, ja rikotun lasin määrä vastasi puolta Belgian lasiteollisuuden koko vuosituotannosta, minkä vuoksi kaikkia rikottuja ikkunoita ei voitu korjata edes juutalaisilta takavarikoiduilta rahoilla. Koska tähän meni huomattava osa Saksan ulkomaanvaluuttavarannosta, muutamat natsipoliitikotkaan kuten Hermann Göring eivät hyväksyneet näitä juutalaisia vastaan tehtyjä iskuja. Heinrich Himmler
Himmler kehitti SS:n kansallissosialistisen puolueen todelliseksi sisärenkaaksi, johon oli tiukat jäsenvaatimukset. Kansallissosialistien noustua valtaan 1933 Himmler sai johtoonsa yksi kerrallaan Saksan osavaltioiden poliittiset poliisit, lopulta vuonna 1934 myös Gestapon, jonka jäseniä liitettiin SS:ään. Salaisen poliisin perustaminen sen alaisuuteen oli Hermann Göringin idea. Himmlerin käsissä oleva valta lisääntyi entisestään, kun hänestä tuli huhtikuussa 1934 Gestapon päällikkö ja sen toiminta laajeni koko maahan. Samana vuonna säädetty maanpetturuuslaki kielsi ihmisiä arvostelemasta natsipuoluetta. Himmler oli mukana juonittelemassa SA:n johtoa vastaan, ja puolueen sisällä tehtiinkin suurpuhdistus niin sanottuna pitkien puukkojen yönä. Hitlerin luvalla SS surmasi suuren osan SA:n johtohenkilöstöä, mukaan lukien Ernst Röhmin. Saksa toisessa maailmansodassa
Sodan päätyttyä aloitettiin Nürnbergin kaupungissa sota-rikosoikeudenkäynti Saksan ylimpiä johtajia vastaan. Muun muassa Luftwaffen komentaja Hermann Göring, Hitlerin sihteeri ja sijainen Martin Bormann sekä ulkoministeri Joachim von Ribbentrop tuomittiin kuolemaan. Lievemmillä tuomioilla selvisivät Bormannin edeltäjä, Rudolf Hess sekä suuramiraali ja natsi-Saksan viimeisien päivien johtaja Karl Dönitz. Suomen ja Saksan kauttakulkusopimus
Hitler lähetti valtakunnanmarsalkka Hermann Göringin luottomiehen, asekauppiaanakin toimineen everstiluutnantti Joseph Veltjensin salaisiin neuvotteluihin Suomeen. Veltjensin tehtävänä oli sopia nopeista ja mittavista asetoimituksista sekä Luftwaffen sotilaskaluston ja miehistön kauttakulusta Pohjanmaan satamien ja Pohjois-Norjan Kirkkoniemen välillä. Sopimuksen tuli olla salainen, ja mieluiten ainoastaan sotilashenkilöiden kanssa neuvoteltu. Lisäksi Veltjensin piti tunnustella mahdollisuutta saada osuus Petsamon nikkelikaivosten kaivosluvasta, joka oli brittiläis-kanadalaisen yhtiön hallussa. Kaivoksen tuotosta oli jo kesäkuun lopussa sovittu toimitettavan Saksaan 60 prosenttia. Blomberg–Fritsch-kriisi
Sotaministeri Blombergin erottua tehtävistään Adolf Hitler ilmoitti lakkauttavansa koko valtakunnan sotaministeriön ja siirtävänsä sen tehtävät uudelle esikunnalle Oberkommando der Wehrmachtille. Sen johtajaksi Hitler nimitti nöyristelevän ja kansallissosialisteihin myötämielisesti suhtautuvan Wilhelm Keitelin. Wehrmachtin johdon Hitler otti omiin käsiinsä. Maavoimien komentajaksi Hitler nimitti niin ikään myötämielisen Walther von Brauchitschin. Ilmailuministeri Göring, joka ilmeisesti oli toivonut itse pääsevänsä asevoimien komentajaksi, sai ikään kuin lohdutuksena valtakunnanmarsalkan arvon. Natsi-Saksa
Sota-aikana natsi-Saksan työkykyinen miesväestö siirrettiin kasvavassa määrin rintamille. Vuodesta 1942 eteenpäin keskitysleireillä ollut juutalaisväestö pyrittiin tuhoamaan, eikä heitä käytetty enää aiemmalla tavalla pakkotyöhön. Samaan aikaan Saksan sotaonni kääntyi laskuun ja varusteluministeri Fritz Todt kuoli lentokone-onnettomuudessa. Hitler nimitti hänen tilalleen arkkitehti Albert Speerin, joka nopeasti organisoi tuotantoa palvelemaan tehokkaammin sotakoneistoa. Weimarin tasavalta
Hitler ja von Papen tapasivat salaa 4. tammikuuta 1933 ja sopivat muodostavansa yhdessä uuden hallituksen, jossa olisi Hitlerin lisäksi vain kaksi muuta kansallissosialistia, Wilhelm Frick ja Hermann Göring. Hitleristä tulisi valtakunnankansleri ja von Papenista varavaltakunnankansleri. Tämä suunnitelma esiteltiin Hindenburgille. Vaikka hän vastusti jyrkästi kansallissosialisteja ja oli voittanut presidentinvaalit, hän hyväksyi vastentahtoisesti von Papenin teorian NSDAP:n katoavasta kansansuosiosta ja siitä, että valtakunnankanslerina Hitler olisi kontrolloitavissa. Hindenburg nimitti Hitlerin uudeksi valtakunnankansleriksi 30. tammikuuta 1933. Tätä päivämäärää pidetään yleisesti kansallissosialistisen Saksan alkuna ja natsipropagandassa sitä kutsuttiin "Machtergreifungiksi", vallanotoksi. Werner von Blomberg
Joseph Goebbels, Heinrich Himmler, Hermann Göring ja muutama muu johtava natsi juonittelivat vuonna 1934 puolisotilaallisen järjestön Sturmabteilungin (SA) johtajaa Ernst Röhmiä vastaan. Sturmabteilung oli toiminut natsipuolueen nyrkkinä sen ”taistelun vuosina”, kun natsit olivat kamppailleet vallasta ja äänestäjistä kommunistien kanssa. Valtaannousun jälkeinen SA:n räjähdysmäinen kasvu oli taannut sen johtajalle lisää vaikutusvaltaa. Röhmin haaveena oli, että SA:sta tulisi natsi-Saksan asevoimien katto-organisaatio, jonka johtaja hänestä tulisi. Se tietenkin huolestutti upseeristoa, joka ei halunnut johtajakseen maineeltaan epäilyttävää öykkäriä. Werner von Blomberg yhtyi Röhmin vastaiseen rintamaan ja suositteli Hitlerille Röhmin ja SA:n rajoittamista. Kesällä 1934 Hitler määräsi Röhmin ja muut SA:n johtajat sekä entiset poliittiset vastustajansa teloitettavaksi niin sanottuna pitkien puukkojen yönä. Blomberg hyväksyi operaation ja puolusti Hitleriä arvostelijoita vastaan. Hitlerin hallitus
Hitlerin hallitus oli Saksan valtakunnankansleri Adolf Hitlerin johtama hallitus, joka hallitsi Saksaa vuosina 1933–1945. Hallituksen nimitti valta­kunnan­­presidentti Paul von Hindenburg 30. tammikuuta 1933. Aluksi hallituksessa oli mukana kaksi puoluetta: Hitlerin johtama Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue (NSDAP) sekä konservatiivinen Saksalaiskansallinen kansanpuolue (DVNP), jonka toivottiin toimivan mahdollisimman voimakkaana vastapainona NSDAP:lle.. Lisäksi hallituksessa oli joukko ammatti­ministereitä. Varsin pian NSDAP kuitenkin tuli ainoaksi hallitus­puolueeksi, ja sen jälkeen kun maaliskuun 1933 vaaleissa valitut valtio­päivät olivat säätämällään valta­lailla myöntäneet hallitukselle lähes rajoitta­mattoman vallan, se julisti pian kaikki muut puolueet paitsi NSDAP:n laittomiksi. Hindenburgin kuoltua vuonna 1934 Hitler otti itselleen myös valta­kunnan­presidentin tehtävät. Saksan siviilihallinto valloitetuilla alueilla toisen maailmansodan aikana
Valloitettujen alueiden hallinnasta kuitenkin kilpaili osittain Heinrich Himmlerin johtama SS sekä Herman Göringin johtaman Saksan nelivuotissuunnitelman jäljiltä jääneet suunnittelutoimistot, jotka sotateollisuuden vuoksi saivat lisää merkitystä senkin jälkeen, kun 1936–1940 vuodeksi määritelty nelivuotissuunnitelma oli päättynyt. Gestapo
Gestapo eli "Die Geheime Staatspolizei", ’salainen valtionpoliisi’, perustettiin vuonna 1933 valtakunnallisen poliisiorganisaatiouudistuksen yhteydessä, jossa kaikki poliisiorganisaatiot alistettiin SS:lle. Uuden Gestapon ydin oli Hermann Göringin perustaman Preussin poliittisen turvallisuuspoliisin organisaatio. Virallisesti Gestapo perustettiin 26. huhtikuuta 1933 Hermann Göringin antamalla ensimmäisellä Gestapo-lailla. Göring määritteli Gestapon tehtäväksi "tutkia koko valtiossa kaikkea sellaista poliittista toimintaa, joka on valtiolle vaaraksi, ja kerätä ja arvioida näin tutkimalla saatuja tietoja.". Aluksi Gestapon toiminta oli rajoitettu vain Preussiin, missä se sai käsitellä natsihallinnon poliittisia vastustajia melko vapaasti sisäisestä tuomiovallasta ja hallituksen lainkäyttövallasta riippumatta. Preussiin perustettiin alueellisia toimipisteitä, ja Berliiniin perustettiin päämaja osoitteeseen Prinz Albrechtsstrasse 8, missä Gestapo toimi toukokuusta 1933 vuoteen 1945 saakka. Göring otti Gestapon perustamisen täysin omiin nimiinsä, ja hänet nimitettiin sen päälliköksi. Gestapon päivittäisestä hallinnosta vuosina 1933–1934 vastasi Rudolf Diels, jonka titteli oli "Salaisen valtionpoliisin tarkastaja". Järjestön hallinto-osasto opittiin tuntemaan nimellä Gestapa. Maailmanhallitus
Natsi-Saksaa vuosia 1933–1945 hallinneella kansallissosialistisella puolueella oli visio maailmanhallinnon perustamiselle, mikä toisi koko maailman kolmannen valtakunnan hegemonian alaisuuteen. Puolue alkoi nakertaa ensimmäisen maailmansodan Versailles’n sopimusta vetäytymällä Kansainliitosta, eikä sillä ollut aikomusta liittyä samankaltaiseen kansainväliseen järjestöön tulevaisuudessa. Adolf Hitlerin ilmaisemassa poliittisessa tavoitteessa raivata elintilaa ("Lebensraum") saksalaisille karkottamalla tai tuhoamalla alemmat rodut on voinut olla tavoitteena luoda ideologinen järjestelmä, joka pohjautuisi valtakunnan jatkuvaan laajenemiseen. Tämä taas johtaisi taas edelleen väestönkasvuun ja johtaisi uusiin valloituksiin. Vuonna 1927 Rudolf Hess välitti Walter Hewelille Hitlerin vakaumuksen, että ”maailmarauha saavutettaisiin vain kun yksi suurvalta ja yksi parhain rotu saavuttaisi kiistattoman ylivallan”. Kun tämä asema olisi saavutettu tämä suurvalta toimisi maailmanpoliisina ja turvaisi itselleen ”tarpeellisen elintilan… Alemmat rodut saisivat tyytyä asemaansa”. Rudolf Diels
Palveltuaan ensimmäisessä maailmansodassa Diels opiskeli lakia Marburgin yliopistossa. Diels meni töihin Preussin sisäministeriöön 1930 ja toimi poliisin neuvonantajana 1932. Hänen tehtävänsä tuolloin oli rajoittaa poliittisten radikaalien, sekä kansallissosialistien että kommunistien toimia. Adolf Hitlerin noustua valtaan vuonna 1933, Göringistä tuli Preussin ministeri. Diels ilmoittautui välittömästi natsien kannattajaksi ja sai Göringin puolelleen. Göring teki hänestä Preussin uuden valtionpoliisin osasto 1A:n johtajan. Osasto nimettiin pian uudelleen Gestapoksi. Taistelu Britanniasta
Luftwaffea komensi valtakunnanmarsalkka Hermann Göring, joka oli ensimmäisen maailmansodan lentäjä-ässä. Häntä pidettiin karismaattisena johtajana. Göringin puutteena oli kyvyttömyys kuunnella rintamalentäjien kokemuksia ja tehdä niistä johtopäätöksiä. Panssaridivisioona Hermann Göring
Panssaridivisioona Hermann Göring syyllistyi julmuuksiin ja sotarikoksiin alkaen sen sijoittamisesta Pohjois-Afrikkaan. Sodan jälkeen valtakunnanmarsalkka Hermann Göring joutui sotarikosoikeudenkäyntiin Nürnbergissä ja häntä syytettiin vastuullisena muiden sotarikosten ohella hänen yksikkönsä tekemistä sotarikoksista. Adolf Hitlerin elämäkerta
31. heinäkuuta 1941 Hermann Göring antoi Sicherheitsdienstin johtajalle Reinhard Heydrichille tehtäväksi hahmotella lopullinen ratkaisu niin sanottuun juutalaiskysymykseen. Heydrich keräsi viisitoista johtavaa edustajaa natsien eri virastoista kokoontumaan Berliinin lähiössä Wannsee-järven rannalla olevassa huvilassa 20. tammikuuta 1942. Konferenssin pöytäkirjassa puhutaan juutalaisten maastamuuton lopettamisesta. Sen sijaan heistä työkykyiset kuljetettaisiin tienrakennustyövoimaksi itään. Tässä tehtävässä suuri osa heistä tulisi odotetusti menehtymään, minkä jälkeen loput ”käsiteltäisiin sopivalla tavalla”. Vaikka Hitleriä ei voida nimetä suoraan Wannseen konferenssin taustavoimaksi, hän teki monta kertaa selväksi aikomuksensa vapauttaa maailma juutalaisista. Lisäksi pöytäkirjoissa suunnitellun ohjelman toteuttamiselle oli ehtona Hitlerin lupa. Pöytäkirjaan päässyttä suunnitelmaa ei toteutettu kirjaimellisesti, mutta Adolf Eichmannin todistuksen mukaan juutalaisten tuhoamisesta tehtiin päätöksiä, jotka toteutuivat konferenssissa käsitellyllä tavalla. Konferenssin jälkeen juutalaisten joukkomurha käynnistyi toden teolla. Valtalaki (Saksa)
Saksan valtakunnanpresidentti Paul von Hindenburg nimitti Adolf Hitlerin valtakunnankansleriksi 30. tammikuuta 1933. Hitlerin hallitus oli kuitenkin kokoomushallitus, jonka ministereistä vain kaksi kuului Hitlerin lisäksi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen. Wilhelm Frick toimi valtakunnan sisäministerinä ja Preussin sisäministeri Hermann Göring salkuttomana ministerinä – Göringille oli tosin luvattu ilmailuministerin salkku, jos Saksalla joskus tulevaisuudessa olisi ilmavoimat. Suurin osa Hitlerin kabinetin jäsenistä kuului joko Saksalaiskansalliseen kansanpuolueeseen DNVP:hen, puolisotilaalliseen Stahlhelmiin tai sitten he olivat puolueisiin kuulumattomia konservatiiveja. Hitler oli riippuvainen konservatiivisista hallituskumppaneistaan, jota ilman hänellä ei ollut valtiopäivien enemmistöä. Hitlerin toimintavapautta rajoitti lisäksi Weimarin tasavallan liberaali perustuslaki, joka takasi laajat kansalaisoikeudet. Hitler ei kuitenkaan salannut toivettaan hallita valtiopäivien tahdosta riippumatta. Hermann Göring
Göring syntyi Marienbadin hoitolassa Rosenheimissa, Baijerissa 1893. Hänen isänsä Heinrich Ernst Göring oli toiminut Saksan Lounais-Afrikan ensimmäisenä kenraalikuvernöörinä. Heinrichilla oli viisi lasta edellisestä avioliitosta. Toinen vaimo Franziska Tiefenbrunn (1859 – 15. heinäkuuta 1923) synnytti hänelle viisi lasta, joista Hermann oli neljäs lapsi. Göringin vanhemmat sisarukset olivat Karl, Olga ja Paula; hänen nuorin veljensä oli Albert Göring, joka myöhemmin tuli tunnetuksi suojeltuaan useita juutalaisia ja muita natsihallinnon ”vihollisia” vainoilta. Rolf Nevanlinna
Nevanlinna oli aktiivinen myös yhteiskunnallisesti. Jo ennen toista maailmansotaa ja sen aikana Rolf Nevanlinna joutui saksalaismielisen ja joissakin yhteyksissä jopa natsien myötäilijän maineeseen. Rolfin veljen Frithiofin mukaan tähän oli syynä se, että veljesten äiti oli saksalainen ja äidin suku (Romberg) oli saksalaista ja jo lapsuudesta oli kanssakäyminen Saksan suuntaan ollut aktiivista. Vuonna 1940 Nevalinna piti radioesitelmän, jossa hän ylisti natsi-Saksan valtakunnanmarsalkka Hermann Göringiä sankarilliseksi valtiomieheksi. Nevalinnan mukaan Göring toteutti Adolf Hitlerin rinnalla Saksan uutta nousua. Kansanvalistus- ja propagandaministeriö
Kansanvalistus- ja propagandaministeriö () oli Kansallissosialistisen Saksan ministeriö, joka perustettiin 13. maaliskuuta 1933. Sen tehtäviin kuului muun muassa lehdistön valvominen. Ministeriön johdossa toimi Joseph Goebbels. Gestapo
Gestapon johtaja Müller katosi keväällä 1945 Berliinin pommituksissa. Heinrich Himmler saatiin kiinni, ja hän teki itsemurhan. Useimmat Gestapon johtohahmot pidätettiin Saksan hävittyä sodan. Adolf Eichmann pakeni mutta joutui myöhemmin kiinni Etelä-Amerikassa. Nürnbergin oikeudenkäyntien (marraskuusta 1945 lokakuuhun 1946) osana käytiin Gestapoa koskeva alaoikeudenkäynti. Gestapo tuomittiin 30. syyskuuta 1946 rikolliseksi organisaatioksi ja syylliseksi rikoksiin ihmisyyttä vastaan. Kaikki Gestapon poliisit ja johtavat hallintovirkamiehet todettiin yhteisvastuullisesti syyllisiksi. Alemmat toimistotyöntekijät ja avustajat sekä kaikki Gestapon palveluksesta ennen 1. joulukuuta 1939 poistuneet jäivät tuomion ulkopuolelle. Moni Gestapoon liitetty natsivastaaja kuten Göring tuomittiin kuolemaan. Useimmat keskeiset virkamiehet suorittivat enintään kolmen vuoden tuomion. Suurin osa Gestapon arkistoista oli tuhoutunut, joten Gestapon poliiseja oli vaikea saada syytteeseen sodan jälkeisissä "Entnazifizierung"-prosesseissa. Gestapon ilmiantajia tuomittiin yhteensä 603. Itä-Saksassa entiset gestapolaiset siivottiin tehokkaammin kuin Länsi-Saksassa, missä arviolta puolet Gestapon poliiseista sijoittui uudelleen julkishallinnon virkoihin. Kansallissosialismi
Kansallissosialismin aatesisältö, jota Hitler muotoili osittain in teoksessa "Taisteluni", on jäänyt epämääräiseksi, vaikka sitä on tutkittu paljon. Sen sisältöä ei ideologiana määritelty tarkoin. Sen keskeisintä sisältöä olivat kuitenkin eri ihmisryhmien välinen epätasa-arvo, johtajan (, johtajaperiaate) seuraaminen ja ekspansionistinen nationalismi. Se käytti ideologiassaan hyväksi Arthur de Gobineaun rotuoppeja, Heinrich von Treitschken nationalismia ja Friedrich Nietzschen sankarikulttia. Natsit glorifioivat kuria ja voimaa ja hylkäsivät demokratian rappeutuneena järjestelmänä, joka suojeli heikkoja ja keskinkertaisia. Sillä oli monia yheisiä piirteitä italialaisen fasismin kanssa, kuten korporativismin, kollektivismin ja valtiokeskeisyyden. Kansallissosialismi korosti johtajan merkitystä arjalaisen kansan johtajana ja sen vihollisten tuhoamisessa. Natsit syyttivät juutalaisia ”herrarodun” vastaisesta toiminnasta ja pitivät marxismia, kansainvälisiä finanssilaitoksia ja vapaamuurareita juutalaisina maailmanvallan välineinä. Natsi-ideologi Alfred Rosenbergin mukaan myös kristinusko oli juutalainen luomus. Juutalaisia syytettiin erityisesti Saksan pettämisestä ensimmäisessä maailmansodassa ja nöyryyttämisestä sodan päättäneessä Versaillesin rauhansopimuksessa. Kansallinen rintama (DDR)
Kansallinen rintama muodostettiin toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton Saksan miehitysvyöhykkeellä. Sen tarkoituksena oli koota maahan muodostetut ”antifasistiset ja demokraattiset” puolueet ja muut järjestöt yhdeksi järjestöksi ja ohjata niiden työtä sosialistisen yhteiskunnan rakentamisessa. Vastaavanlaisia ”kansanrintamajärjestöjä” perustettiin myös muihin itäisen Euroopan kansandemokratioihin. Käytännössä DDR:n kansallinen rintama oli täysin maata hallitsevan Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen johtama. Panssaridivisioona Hermann Göring
Seuraavaksi panssariarmeijakunta Hermann Göring lähetettiin Itä-Preussin ja Kuurinmaan, jossa sen tarkoitus oli pysäyttää Puna-armeijan operaatio Bagrationiin liittyvä hyökkäys, joka oli jo saartanut Pohjoisen armeijaryhmän Kuurinmaan mottiin. Armeijakunta osallistui raskaisiin taisteluihin Gumbinnenin alueella. Neuvostoliiton hyökkäys tyrehtyi marraskuun lopulla ja panssariarmeijakunta rakensi staattisen puolustuslinjan alueelle. Natsi-Saksa
Juutalaiset olivat natsien rotuajattelussa kaikkein alimmassa asemassa, ja puolueen asialistalla oli aina Hitlerin puheenjohtajuudesta lähtien juutalaiskysymyksen ratkaisu. Yleisesti juutalaiset herättivät saksalaisissa kateutta ja katkeruutta, koska nämä olivat keskimäärin varakkaampia ja toimivat usein ammateissa, kuten pankkiireina ja kauppiaina, ja talouden heiketessä heihin kohdistui voimakasta vihamielisyyttä. Lisäksi selkäänpuukotusteoria oli yleinen uskomus kansanmielisten sotilaiden sekä oikeistolaisten keskuudessa. Lisäksi juutalaisten epäiltiin olleen osallisina Venäjän vallankumoukseen, sillä useat vallankumouksen johtohenkilöistä olivat juutalaistaustaisia. Myöhemmin Hitlerin pääagendana olikin juutalaisten sekä kommunismin, lähinnä bolševistien hävitys koko maailmasta. Heinrich Himmler
Himmler menetti keväällä 1945 uskonsa Saksan sotamenestykseen ja tajusi valtakunnan vääjäämättömän romahtamisen. Hän kuitenkin kuvitteli Yhdysvaltain ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitusten antavan anteeksi natsien sotarikokset, koska ne tarvitsivat Saksasta mannereurooppalaisen liittolaisen bolševismin ja Neuvostoliiton nujertamiseksi. Himmler halusi solmia rauhan angloamerikkalaisten joukkojen kanssa ja päästä Saksan johtoon. Tosiasiassa liittoutuneet olivat sopineet Saksan kansallissosialismin kitkemisestä ja kaikkien natsijohtajien tuomitsemisesta sotarikosoikeudenkäynneissä. Liittoutuneet olivat myös saaneet selville Himmlerin SS:n tekemät joukkomurhat Puolassa ja muissa Saksan valloittamissa maissa, joten Himmler oli määrätty vangittavaksi rikoksista ihmisyyttä vastaan. Natsi-Saksa
Saksa järjesti valtaamansa alueet erilaisiksi hallintoalueiksi. Osa alueista liitettiin suoraan Saksaan, osaa alueista hallitsi Wehrmachtin sotilashallinto, osaa Saksan siviilimiehityshallinto, Alfred Rosenbergin johtama valloitettujen itäisten alueiden ministeriö (Das Reichsministerium für die besetzten Ostgebiete), joka käytännössä sai kilpailijakseen vielä Herman Göringin johtaman nelivuotissuunnitelman piirissä toimivat virkamiehet. Rosenbergin ministeriö käytännössä pyrki toimeenpanemaan idän yleissuunnitelmaa väestöpolitiikan ja talouspolitiikan osalta Neuvostoliitolta valloitetuilla alueilla. Panssaridivisioona Hermann Göring
Kun Saksa liitti Itävallan alueisiinsa, rykmentti oli yksi ensimmäisistä joka ylitti Itävallan rajan. Se oli mukana myös Saksan invaasiossa sudeettialueille lokakuussa 1938 ja Prahan miehittämisessä maaliskuussa 1939. Panssaridivisioona Hermann Göring
Puna-armeijan käynnisti massiivisen Veiksel–Oder-operaation ja armeijakunta Hermann Göring jäi loukkuun Heiligenbeilin mottiin loppujen 4. armeijan joukkojen kanssa. Kärsittyjen tappioiden tasaamiseksi siihen liitettiin panssarikrenatööridivisioona Großdeutschland. Huolimatta useista murtautumisyrityksistä ainoaksi ulospääsyreitiksi motista jäi evakuointi Swinemünden kautta. Tappioita kärsinyt armeijakunta saatiin siirrettyä, mutta se heitettiin saman tien taisteluun Oder-Neisse-linjalle. Heinrich Himmler
Sodan syttyessä 1939 SS:n Totenkopf-yksiköt olivat vastuussa keskitysleiri- ja myöhemmin tuhoamisleirijärjestelmästä. SS:n tehtäviin kuului myös juutalaisten, romanien, homoseksuaalien, kommunistien, ”ali-ihmisten” ja muiden poliittisesti epäluotettavien ainesten seulominen väestöstä ja passittaminen leireille. Täten Himmler oli yksi natsi-Saksan kansanmurhakoneiston pääarkkitehdeista. Adolf Galland muistelee elämäkerrassaan lentäneensa Himmlerin ja Albert Speerin kanssa maaliskuussa 1942 itärintamalle. Koneen ikkunasta näkyi hetkellisesti tuhansien neuvostosotavankien leirit. Galland kertoi hämmentyneensä Himmlerin todetessa, että Wehrmachtin sotilashallinto
Wehrmachtin sotilashallinto oli ensimmäinen Saksan toisessa maailmansodassa valtaamilla alueilla toteutettu hallinto. Kun rintama siirtyi eteenpäin, luovutti Wehrmacht alueita Saksan siviilihallinnolle. Kuitenkin Atlantin rannikkoa Ranskassa ja Neuvostoliiton rintaman rintamasta noin 300 kilometriä selustaan ulottuvat osat pysyivät Wehrmachtin sotilashallinnossa. Wehrmacht kohteli väestöä sen mukaan, miten se teki vastarintaa, kun taas Saksan siviilihallinto, joka koostui kansallissosialistisen puolueen virkailijoista, joista osa oli entisiä puolueen piiripäälliköistä Saksasta kohteli väestöä sen oletettujen rodullisten ominaisuuksien mukaan, mikä vaikeutti alueen väestön käyttämistä hyväksi, ja osittain saattoi kääntää vähemmistökansallisuuksia Saksaa vastaan. Suuri isänmaallinen sota
Vaikka maat olivat harjoittaneet kulttuurivaihtoa ja sotilasyhteistyötä Weimarin tasavallan aikana, 1930-luvulla Neuvostoliitossa oltiin lähinnä vihamielisiä ja epäluuloisia Adolf Hitlerin johtamaa natsi-Saksaa kohtaan. Valtaannousunsa jälkeen Hitler oli lakkauttanut Saksan kommunistisen puolueen, laittanut vasemmistolaisia maanmiehiään keskitysleireihin, eikä sana ”sosialismi” kansallissosialismissa näyttänyt merkitsevän aitoa asiaa. Toisin kuin heidän puolueohjelmassaan ilmoitettiin, kansallissosialistit eivät olleet purkaneet kapitalismia tultuaan valtaan. Lisäksi puolueen vallankumouksellinen vasemmistosiipi oli hajoitettu ja tuhansia sen jäseniä murhattu pitkien puukkojen yön yhteydessä. Hitler oli myös tuominnut kommunismin avoimesti koko poliittisen uransa ajan ja julkisesti ilmoittanut Saksan tarvitsevan elintilaa idästä. Joseph Goebbels
13. maaliskuuta 1933 Adolf Hitler kutsui Goebbelsin hallitukseensa valtakunnan kansanvalistus- ja propagandaministeriksi – virka, jota hän tuli hoitamaan aina Hitlerin kuolemaan saakka. Goebbelsin ministeriön tehtävänä oli valvoa ja kehittää Saksan kulttuurielämää puolueen haluamaan suuntaan. Kirjallisuus, lehdistö, teatteri, radio, esittävä taide, kuvataiteet ja elokuvat olivat tästä lähin kaikki Goebbelsin ja hänen ministeriönsä kontrollin alaisia. Lehdistöä varten oli tosin myös erillinen valtakunnan lehdistöjohtaja, joten Goebbels valvoi lehdistöä vain epäsuorasti. Lisäksi päivittäiset valtakunnan lehdistökatsaukset, joissa kotimaisia ja ulkomaisia lehtimiehiä informoitiin Saksan tapahtumista, olivat ministeriön alaisia. Myös vaalien järjestäminen kuului Goebbelsin ministeriön toimialaan. Panssaridivisioona Hermann Göring
Vuoteen 1936 mennessä natsipuolue oli tuhonnut kaiken järjestelmällisen vastarinnan Saksassa ja yksikkö siirtyi Göringin henkilökohtaiseksi henkivartiorykmentiksi. Sen tehtävään kuului myös turvata Hitlerin päämajojen ilmatorjunta. Hermann Göring
Nürnbergin oikeudenkäynnissä Göring oli korkea-arvoisin tuomiolle saatu kansallissosialisti. Oikeudenkäynnin kuluessa hän pääsi irti morfiiniriippuvuudestaan, laihtui lähes 20 kilogrammaa ja sai terävän älynsä jälleen esiin. Ennen oikeudenkäyntiä amerikkalainen psykiatri Douglas Kelley teki syytetyille natseille älykkyystestin ja Göring sai 138 pistettä (huippuälykkyys). Hän puhui oikeudenkäynnissä varsin taitavasti ja puolusti itseään loppuun asti, mutta sai lopulta kuolemantuomion. Tuomion täytäntöönpanoa edeltäneenä yönä hän kuitenkin onnistui tekemään itsemurhan syanidilla ja vältti näin hirttämisen. Hän kuoli 53-vuotiaana. Vieläkään ei ole täyttä varmuutta siitä oliko Göringillä koko ajan syanidikapseli mukanaan vai toiko jokin ulkopuolinen taho myrkyn hänelle. On väitetty, että syanidi saatiin toimitettua hänelle amerikkalaisen sotapoliisin saksalaisen tyttöystävän avustuksella. Göring itse kertoo viimeisessä kirjeessään tuoneensa kolme syanidikapselia vankilaan. Yhden kapselin hän piilotti voidepurkkiin. Toisen kapselin hän kätki selliin mutta piti yhtä kapselia aina sukanvarressa oikeudenkäyntien ajan. Kolmannen kapselin Göring piilotti vaatteisiinsa, ja se luonnollisesti löytyi ruumiintarkastuksessa. Näin olikin tarkoitus, jotta luultaisiin, ettei hänellä olisi enää yhtään syanidia jäljellä. Taistelu Britanniasta
Saksan sodanjohto syytti päiväpommitusten epäonnistumisesta hävittäjäyksiköitä. Göring esitti virheellisesti, että hävittäjät olisivat kieltäytyneet pommittajien saattotehtävistä. Kolmasosa hävittäjistä määrättiin muutettaviksi hävittäjä-pommittajiksi. Tämä heikensi moraalia ja nosti edelleen jännitteitä ylimmän johdon ja laivueiden esimiesten välillä. Adolf Hitler
31. heinäkuuta 1941 Hermann Göring antoi Sicherheitsdienstin johtajalle Reinhard Heydrichille tehtäväksi hahmotella lopullinen ratkaisu niin sanottuun juutalaiskysymykseen. Heydrich keräsi viisitoista johtavaa edustajaa natsien eri virastoista kokoontumaan Berliinin lähiössä Wannsee-järven rannalla olevassa huvilassa 20. tammikuuta 1942. Konferenssin pöytäkirjassa puhutaan juutalaisten maastamuuton lopettamisesta. Sen sijaan heistä työkykyiset kuljetettaisiin tienrakennustyövoimaksi itään. Tässä tehtävässä suuri osa heistä tulisi odotetusti menehtymään, minkä jälkeen loput ”käsiteltäisiin sopivalla tavalla”. Vaikka Hitleriä ei voida nimetä suoraan Wannseen konferenssin taustavoimaksi, hän teki monta kertaa selväksi aikomuksensa vapauttaa maailma juutalaisista. Lisäksi pöytäkirjoissa suunnitellun ohjelman toteuttamiselle oli ehtona Hitlerin lupa. Pöytäkirjaan päässyttä suunnitelmaa ei toteutettu kirjaimellisesti, mutta Adolf Eichmannin todistuksen mukaan juutalaisten tuhoamisesta tehtiin päätöksiä, jotka toteutuivat konferenssissa käsitellyllä tavalla. Konferenssin jälkeen juutalaisten joukkomurha käynnistyi toden teolla.