Oliko Thomas Jefferson yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista?
Amerikan vallankumous
Thomas Painen kirjoituksen ja valistusajan liberaalien ihanteiden pohjalta Thomas Jefferson laati Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen, jossa myös nämä oikeudet lueteltiin. Johdonmukaisena se myös lakkautti orjuuden, mutta kongressi ei hyväksynyt sitä vaan vasta muutetun version (4. heinäkuuta 1776, Yhdysvaltain itsenäisyyspäivä), jossa tätä kohtaa ei enää mainittu, vaikka Jeffersonin "All men are born free" oli yhä mukana. Myöhempi Yhdysvaltain kolmas presidentti, Thomas Jefferson eli vielä viisi vuosikymmentä, ja aina kun häneltä pyydettiin kopiota itsenäisyysjulistuksesta, hän antoi alkuperäisen versionsa, vaikka orjuus poistui maasta lopullisesti vasta lähes sata vuotta myöhemmin. Thomas Jefferson
Thomas Jefferson (13. huhtikuuta 1743 Charlottesville, Virginia – 4. heinäkuuta 1826 Charlottesville, Virginia) oli Yhdysvaltain kolmas presidentti ja yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista. Hän toimi ennen presidenttikauttaan muun muassa Yhdysvaltain ja Ranskan suhteita hoitaneena ministerinä, Yhdysvaltain ensimmäisenä ulkoministerinä ja toisena varapresidenttinä. Siirtokuntien kongressi
Keväällä 1776 mannermaakongressi nimesi viisihenkisen komitean valmistelemaan itsenäisyysjulistusta. Komiteaan kuuluivat John Adams, Benjamin Franklin, Thomas Jefferson, Robert R. Livingston ja Roger Sherman. Julistuksen pääasiallinen kirjoittaja Jefferson kirjasti siihen kymmeniä muutosesityksiä Franklinilta ja Adamsilta. Luonnos esiteltiin kongressille 28. kesäkuuta, ja se allekirjoitettiin 4. heinäkuuta 1776. Julistus yhdisti toisiinsa Connecticutin, Georgian, Pohjois-Carolinan, Etelä-Carolinan, Massachusettsin, Marylandin, Virginian, Pennsylvanian, Delawaren, New Yorkin, New Jerseyn, New Hampshiren ja Rhode Islandin. Eräs itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista oli amerikansuomalainen poliitikko John Morton. Thomas Jefferson
Vuonna 1775 Jefferson kutsuttiin niin kutsuttuun toiseen mannermaankongressiin (tai siirtokuntien kongressiin). Vaikka Jefferson ei ollut hyvä puhuja, hänet tunnettiin hyvänä kirjoittajana, ja hän saikin tehtäväkseen luonnostella Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen. Syksyllä 1776 Jefferson erosi virastaan kongressissa ja hänet valittiin uudelleen Virginian uuden osavaltion kongressiin "Virginia House of Delegatesiin" (entinen "Virginia House of Burgesses"). Jefferson suunnitteli 1770-luvun lopulla uutta uskonnonvapautta Virginiassa takaavaa lakipykälää, joka yllättäin hyväksyttiinkin vuonna 1786. Tämä oli yksi Jeffersonin uran siihen mennessä suurimmista saavutuksista. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Itsenäisyysjulistuksen kaikki allekirjoittaneet olivat miehiä ja heitä oli 56. Itsenäisyysjulistuksen allekirjoittivat:Allekirjoittajista Yhdysvaltain toinen presidentti John Adams ja kolmas presidentti Thomas Jefferson kuolivat tasan viisikymmentä vuotta myöhemmin 4. heinäkuuta 1826. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Sitoutumatta vielä itsenäistymispäätökseen mannermaakongressi asetti 11. kesäkuuta viisihenkisen komitean valmistelemaan julistusta, jossa esitettäisiin perustelut itsenäisyydelle. Komiteaan kuuluivat Thomas Jefferson, John Adams, Benjamin Franklin, Robert R. Livingston ja Roger Sherman. Julistuksen kirjoitti pääosin Jefferson. Hän kuitenkin otti siihen ainakin 48 muutosesitystä Franklinilta, ja myös Adams sai kommentoida luonnosta. Luonnos esiteltiin kongressille 28. kesäkuuta, jolloin siihen tehtiin eräitä muutoksia. Ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistus
Molempien kumousten juuret olivat paitsi epäoikeudenmukaiseksi koetussa tilanteessa myös valistusaatteen liberalismissa, jonka pohjalta Thomas Jefferson, Benjamin Franklin ym. muotoilivat Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen (1776) ja myöhemmin ranskalaiset Ranskan ihmisoikeuksien julistuksen. Jälkimmäinen ennen hyväksymistä tarkastutettiin tuolloin Pariisissa suurlähettiläänä olleella Jeffersonilla. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Heinäkuun ensimmäisenä päivänä pidetyssä käsittelyssä itsenäisyysjulistusta kannattivat yhdeksän siirtokunnan edustajat, mutta muun muassa John Dickinson vastusti edelleen. Seuraavana päivänä kongressi äänesti Richard Henry Leen kesäkuussa tekemästä aloitteesta ja hyväksyi lauselman, jonka mukaan ”"nämä yhdistyneet siirtokunnat ovat ja oikeuden mukaan niiden pitääkin olla vapaita ja itsenäisiä valtioita"”. Päätös oli muodollisen yksimielinen, joskin New Yorkin edustajat pidättäytyivät äänestämästä, sillä he eivät olleet vielä ehtineet saada omalta siirtokunnaltaan valtuuksia itsenäisyyden kannattamiseen. Jeffersonin laatima julistusteksti hyväksyttiin kaksi päivää myöhemmin, 4. heinäkuuta. Itsenäisyysjulistuksen hyväksyminen tapahtui mannermaakongressin kokouspaikassa, Philadelphian Pennsylvania State Housessa, joka nykyään tunnetaan nimellä Independence Hall (”Itsenäisyyden talo”). Rakennus, jossa Jefferson luonnosteli julistuksen (alkujaan muurari Jacob Graffin talo) tunnetaan puolestaan nimellä Declaration House. Alkuperäinen Declaration House purettiin vuonna 1883, mutta talo rakennettiin uudelleen kopiona alkuperäisestä vuonna 1975.
New Yorkin edustajakokous asettui 9. heinäkuuta kannattamaan itsenäisyyttä, ja 15. heinäkuuta myös New Yorkin edustajat mannermaakongressissa äänestivät jälkeenpäin itsenäisyyden puolesta. Neljä päivää myöhemmin kongressi määräsi, että julistuksesta oli laadittava kirjallinen kappale otsikolla ”Kolmentoista yhdistyneen Amerikan valtion yksimielinen julistus” ("The Unanimous Declaration of the Thirteen United States of America"). Tekstin kirjasi pergamentille todennäköisesti philadelphialainen Timothy Matlack, joka oli kongressin sihteerin Charles Thomsonin avustaja. Läsnä olleet mannermaakongressin edustajat allekirjoittivat sen 2. elokuuta, ja muut myöhemmin. Ensimmäisenä oli kongressin puheenjohtaja "(President of the Congress)" John Hancock näyttävällä allekirjoituksellaan. Lopulta itsenäisyysjulistukseen tuli kaikkiaan 56 jäsenen nimi. Allekirjoittajien joukossa oli myös pennsylvanialainen John Morton, jonka juuret olivat Suomessa. Viimeisenä paperin allekirjoitti Delawaren Thomas McKean vasta seuraavan vuoden puolella. Jotkut mannermaakongressin edustajista eivät koskaan allekirjoittaneet julistusta. Tässä joukossa oli myös julistuksen valmistelleeseen komiteaan kuulunut Robert R. Livingston. Benjamin Franklin
Franklin edusti Pennsylvanian siirtokuntaa Albanyn kongressissa 1754 ja kuului liikkeeseen, joka vastusti vuoden 1765 leimaverolakia. Vuonna 1775 hänet valittiin Pennsylvanian edustajana Philadelphiassa kokoontuneeseen toiseen mannermaakongressiin. Hän oli yhtenä jäsenenä myös mannermaakongressin asettamassa toimikunnassa, joka laati Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen tekstin kesäkuussa 1776. Toimikuntaan kuuluivat hänen lisäkseen John Adams, Roger Sherman, Robert R. Livingston ja Thomas Jefferson. Syyskuussa 1776 Franklin matkusti Pariisiin ja neuvotteli myöhemmin liittosopimuksesta Ranskan kanssa Britanniaa vastaan 1778. Hänen neuvottelunsa olivat pohjana vastaitsenäistyneiden Yhdysvaltojen ja Britannian väliselle Pariisin rauhalle vuonna 1783. Franklin toimi Pennsylvanian osavaltion presidenttinä 1785–1788. Franklin osasi kuutta kieltä: englantia, ranskaa, italiaa, espanjaa, latinaa ja saksaa.
Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus vaikutti paljon sitä seuranneisiin vastaavanlaisiin julistuksiin. Vuonna 1789 laadittu Ranskan vallankumouksen ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistus tarkastutettiin tuolloin suurlähettiläänä Pariisissa toimineella Jeffersonilla ennen sen hyväksymistä. Saint Louis
Vuonna 1763 seitsenvuotisen sodan päätteeksi solmitun rauhan ehtojen mukaan Ranska luovutti Englannille Mississippin itäpuolen, minkä seurauksena monet ranskalaiset muuttivat joen länsipuolelle, St. Louisiin. Kaupunki luovutettiin Ranskalle 1800, mutta Louisianan oston seurauksena 1803 se siirtyi Yhdysvalloille. Maaliskuussa 1804 Thomas Jeffersonin ollessa Yhdysvaltain presidenttinä Saint Louisissa vietettiin juhlallista "Kolmen lipun päivää". Ensin laskettiin Espanjan lippu ja nostettiin Ranskan lippu, joka vielä laskettiin Yhdysvaltain lipun tieltä. Virallisesti Saint Louisin kaupunki ei siis koskaan ole ollut Englannin vallan alaisena. Yhdysvaltain poliittinen historia 1774–1901
Vuonna 1797 Yhdysvaltain toiseksi presidentiksi valittiin federalisti John Adams. Varapresidentiksi äänestettiin Thomas Jefferson. Adamsin kaudella Yhdysvallat pyrki luomaan paremmat kauppayhteydet Ranskaan. Yritykset kuitenkin epäonnistuivat, kun Ranskan ulkoministeri Charles Maurice de Talleyrand halusi Yhdysvalloilta lahjuksia ennen kuin suostui neuvottelemaan. Yhdysvallat kieltäytyi ja maat ajautuivat lyhyeen merisotaan. Thomas Jefferson
Jeffersonin palattua Yhdysvaltoihin syksyllä 1789 maan silloinen presidentti George Washington nimitti hänet maan ensimmäiseksi ulkoministeriksi. Virassaan Jefferson ajautui kuitenkin törmäyskurssille silloisen valtiovarainministerin Alexander Hamiltonin kanssa. Siinä missä Jefferson olisi halunnut antaa osavaltioille ja paikallishallinnoille paljon valtaa, Hamilton tahtoi tehdä maasta yhtenäisen vahvan, koko maan asioista päättävän keskushallituksen avulla. Kun Hamilton vuonna 1789 perusti federalistisen puolueen, Jefferson päätti vastata haasteeseen luomalla pari vuotta myöhemmin oman demokraattis-republikaanisen puolueensa, eli nykyisen demokraattisen puolueen. Vuoden 1796 presidentinvaaleissa Jefferson hävisi federalistien John Adamsille kolmella äänellä ja pääsi näin lähinnä seremonialliseen varapresidentin virkaan. John Jay
Vuonna 1787 Jay kirjoitti salanimellä "Publius" kolme niin kutsutuista "Federalist Papers" -artikkeleista, joissa Jay, Alexander Hamilton ja James Madison perustelivat Yhdysvaltain perustuslain luomisen tärkeyttä. Perustuslaki hyväksyttiin myöhemmin samana vuonna. Vaikka Jay ei osallistunut perustuslailliseen konventtiin Philadelphiassa, hänellä oli merkittävä rooli sen suunnittelussa ja ratifioimiessa. Vuonna 1789 presidentti George Washington nimitti Jayn Yhdysvaltain korkeimman oikeuden ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Vuonna 1794 Washington lähetti Jayn Lontooseen neuvottelemaan brittijoukkojen vetäytymisestä ja solmimaan paremmat kauppasuhteet Britannian kanssa. Jay onnistui ensimmäisessä tavoitteessaan, mutta kauppasopimusta kritisoitiin, ja Washington joutui panemaan arvovaltansa peliin, ennen kuin kongressi ratifioi sopimuksen. Alexander Hamilton
Saavuttuaan opintojaan varten New Yorkiin vuonna 1772 Hamilton asui Hugh Knoxin presbyteeriystävien kanssa. Hamilton ei vielä tuolloin tukenut täysin Yhdysvaltain itsenäistymistä ajaneita tahoja. Opiskellessaan King's Collegessa (nykyinen Columbian yliopisto) Hamilton kuitenkin ryhtyi lukemaan vallankumousta ajaneiden yhdysvaltalaisten, kuten James Otisin, John Adamsin ja John Dickinsonin kirjoituksia. Ensimmäisen kerran Hamilton itse vaati julkisesti uudistuksia vuonna 1774 Fields parkissa pitämässään puheessa, jossa hän puolusti Boston Tea Partyn toimintaa ja vaati siirtokuntien kongressiin vapailla vaaleilla valittuja edustajia. Tästä huolimatta Hamilton ei vieläkään pitänyt itseään vallankumouksellisena, vaan olisi halunnut Yhdysvaltain kuuluvan Iso-Britanniaan yhdenvertaisena emämaansa kanssa. Britannian parlamentti ja kuningas eivät kuitenkaan olleet halukkaita antamaan Yhdysvalloille enempää oikeuksia. Yhdysvaltain vapaussota
Erimielisyydet puhkesivat, kun Bostonin asukkaat järjestivät poliittisen protestin brittien hallintoa ja teelakia vastaan. Amerikkalaisen isänmaallisen kansanliikkeen johtajiin lukeutuneen Samuel Adamsin laatima suunnitelma toteutettiin joulukuussa 1773. Tuolloin intiaaneiksi naamioituneet "Vapauden pojat" tunkeutuivat kolmeen Bostonin satamassa olleeseen englantilaiseen alukseen ja heittivät kaikki laivoissa olleet kallisarvoiset teelaatikot mereen. Tapaus tunnetaan historiassa Bostonin teekutsuina. Uutinen otettiin innokkaasti vastaan Charlestonin ja New Yorkin satamissa ja teevarastot tyhjennettiin veteen tai jätettiin purkamatta. Yhdysvaltain perustuslaki
Vaikka Jefferson ja Adams olivat Euroopassa konventin ajan, ja muita huomattavia henkilöitä puuttui myös, antoi Washingtonin ja Franklinin varsin muodollinen osallistuminen tilaisuudelle arvovaltaa ja juhlallisuutta. Kaikkiaan 73 edustajaa oli nimetty, mutta 55 saapui paikalle. Näistä vain kahdeksan oli ollut itsenäisyysjulistusta allekirjoittamassa. Joukossa oli paljon nuoria edustajia. Ensimmäinen istunto pidettiin 25. toukokuuta 1787 ja puheenjohtajaksi valittiin yksimielisesti Washington. Vapaudenpatsas
Laboulaye oli julkaissut vuosina 1855–1866 kolmiosaisen teoksen Yhdysvaltain historiasta. Yhdysvaltain sisällissodan puhjettua hän julkaisi artikkelin ”Yhdysvallat ja Ranska”. Laboulaye korosti artikkelissa maiden välistä historiallista sidettä, joka juonsi juurensa Yhdysvaltain vapaussotaan. Laboulaye ihaili erityisesti ranskalaista kenraalia Lafayettea, joka oli osallistunut vapaussotaan. Yhdysvaltain Pariisin-konsulikenraali John Bigelow levitti Laboulayen artikkelia pamflettina ympäri Eurooppaa ja Yhdysvaltoja. Laboulaye ei itse koskaan käynyt Yhdysvalloissa, mutta häntä arvostettiin siellä suurena Amerikan-ystävänä, ja hän sai Harvardin yliopiston kunniatohtorin arvon 1864. Yhdysvaltain historia
Britannia tunnusti Yhdysvaltain itsenäisyyden 3. syyskuuta 1783. Tämän jälkeen noin 70 000–80 000 Britannialle uskollista lähti maasta. Heistä noin 50 000 siirtyi brittien Kanadan provinsseihin. Liittovaltion luonut Yhdysvaltain perustuslaki säädettiin vuonna 1787 ja George Washington valittiin ensimmäiseksi presidentiksi 1789. Thomas Jefferson
Jeffersonin isä kuoli tämän ollessa nuori, ja Thomas peri isänsä maatilan. Vuonna 1768 hän alkoi raivata läheistä vuorenrinnettä perustaakseen sinne oman orjaplantaasinsa nimeltään Monticello (italiaa, ). Jefferson rakennutti tilalle yhä arkkitehtuurisesti arvostetun päärakennuksen ja yksityiskohtaisesti suunnitellun piha-alueen ja puutarhan. Hän laajensi ja kunnosti maatilaa sekä sen kuuluisaa päärakennusta koko elämänsä ajan. Samalla hän piti kirjaa kaikista tilan tapahtumista aina sääoloista orjiensa oloihin. Linnadoktriini
Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittaja ja korkeimman oikeuden tuomari James Wilson puolusti linnadoktriinia toteamalla:"Homicide is enjoined [required] when it is necessary for the defense of one's person or house... [E]very man's house is deemed, by the law, to be his castle; and the law, while it invests him with the power, [places] on him the duty of the commanding officer [of his house]. "Every man's house is his castle ... and if anyone be robbed in it, it shall be esteemed his own default and negligence.""' Kansakunnan tila -puhe
George Washington piti ensimmäisen Kansakunnan tila -puheen 8. tammikuuta 1790 New Yorkissa, Yhdysvaltain silloisessa pääkaupungissa. Thomas Jefferson lopetti puheiden pitämisen henkilökohtaisesti, pitäen sitä liian monarkkimaisena, ja lähetti sitä vastoin kirjoitetun puheen, jonka virkailija luki kongressille. Tapa jatkui täten vuoteen 1913, jolloin Woodrow Wilson palautti Washingtonin tavan pitää puhe henkilökohtaisesti. Wilsonin päätös herätti jonkin verran vastarintaa kongressiedustajien keskuudessa, mutta henkilökohtainen puhe on nyttemmin muodostunut taas säännöksi. Jotkut presidentit ovat nykyaikanakin silti käyttäneet kirjoitettuja Kansakunnan tila -puheita, esimerkiksi Jimmy Carter.Presidentti ei voi saapua edustajainhuoneeseen ilman lupaa. Edustajat kutsuvat presidentin erikseen vierailulle jokaista Kansakunnan tila -puhetta varten. Presidentin saapumisen edustajainhuoneeseen kuuluttaa vartiopäällikkö sanoin ”Herra/Rouva puhemies, Yhdysvaltojen presidentti!” Tavan mukaan seuraavat suosionosoitukset presidentille. Myös oppositio osoittaa suosiota, sillä aplodit on osoitettu presidentti-instituutiolle, eikä nykyisen presidentin politiikalle. Yhdysvaltain perustajaisät
Perustajaisiä kutsutaan lisäksi kahdella avainkäsitteellä; "the Signers" (suom. "allekirjoittajat" eli miehet jotka allekirjoittivat itsenäisyysjulistuksen) ja "the Framers" (suom. "kehystäjät" eli ne jotka osallistuivat perustuslain laatimiseen). Nykyiset historioitsijat kuitenkin laskevat perustajiin tätä laajemman ryhmän, jotka olivat mukana maan itsenäisyystaistelussa ja kansakunnan luomisessa. Orjuus
Peter Parishin arvion mukaan nykyisten Yhdysvaltain alueelle kuljetettiin kaikkiaan vähintään 420 000 orjaa. Yhdysvaltain itsenäistyttyä vuonna 1776 orjuus lakkautettiin vähitellen pohjoisissa osavaltioissa, joissa orjia tosin oli ennestäänkin vähän. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksessa puhuttiin kaikille ihmisille kuuluvista yleisistä oikeuksista, mikä ei silti estänyt julistuksen pääasiallista laatijaa, Thomas Jeffersonia itsekin omistamasta orjia; tosin hän uskoi orjuuden vähitellen häviävän rauhanomaisesti, luonnollisen kehityksen myötä. Orjalaitos sai kuitenkin jatkaa olemassaoloaan Yhdysvaltain eteläisissä osavaltioissa aina vuoteen 1865 eli Yhdysvaltain sisällissodan päättymiseen saakka. Niillä läntisillä raja-alueilla, jotka tuolloin eivät vielä kuuluneet mihinkään osavaltioon, orjia sai liittovaltion säätämän lain ("Missourin kompromissin") mukaan pitää vain leveyspiirin 36° 30’ eteläpuolella. John Hancock
John Hancock (12. tammikuuta 1737 Braintree, Massachusetts – 8. lokakuuta 1793 Quincy, Massachusetts) oli amerikkalainen kauppias ja poliitikko. Hän toimi toisen mannermaakongressin puhemiehenä ja allekirjoitti ensimmäisenä Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen. Mount Jefferson (Oregon)
Mount Jefferson on Yhdysvaltojen Oregonin osavaltiossa sijaitseva Kaskadivuoristoon kuuluva kerrostulivuori. Sen korkeus merenpinnan tasosta on 3 199 metriä. Meriwether Lewis ja William Clark nimesivät vuoren silloisen Yhdysvaltain presidentin Thomas Jeffersonin mukaan. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Julistuksessa ilmenee vaikutteita englantilaisten poliittisten teoreetikkojen, erityisesti John Locken ajattelusta. Tuomitessaan kuningas Yrjö III:n julistus ei vetoa enää siirtokuntalaisten laillisiin oikeuksiin Britannian kansalaisina, vaan luonnonoikeuksiin ja yhteiskuntasopimusteorioihin. Myös Thomas Painen "Common Sensen" vaikutus on nähtävissä. Thomas Jefferson
Vuosina 1779–1781 Jefferson toimi Virginian kuvernöörinä ja 1783–1784 hän pääsi toisen kerran kongressiin, joka käytti tuolloin nimeä "konfederaation kongressi". Vuonna 1785 hänet valittiin Benjamin Franklinin seuraajaksi Yhdysvaltain Ranskan-lähettilään virkaan. Koska hän hoiti virkaansa Euroopassa, hän ei päässyt perustuslain allekirjoitustilaisuuteen Philadelphiaan kesällä 1787. Tästä huolimatta Jefferson osallistui ahkerasti Yhdysvaltain politiikkaan ja kannatti muun muassa perustuslakiin tehtyjä "Bill of Rights" -lisäyksiä ja presidentinkausien rajaamista. Yhdysvaltain arkkitehtuuri
Thomas Jefferson, joka toimi Yhdysvaltain presidenttinä vuosina 1801–1809, oli kiinnostunut useista asioista, joista yksi oli arkkitehtuuri. Vietettyään useita kertoja Euroopassa Jefferson halusi levittää palladionismin ja Antiikin virallista synteesiä julkisissa ja yksityisissä rakennuksissa niin kaupungeissa kuin maaseudulla. Hän edisti tätä sellaisenaan Virginian yliopiston pohjapiirroksessa, rakennettu vuodesta 1817 alkaen. Tämä projekti, jonka suoritti loppuun Benjamin Henry Latrobe, antoi Jeffersonille mahdollisuuden soveltaa omia arkkitehtuurisia käsityksiään. Yliopiston kirjasto sijaitsee rotundassa, jonka yllä on Rooman Pantheonista vaikutteita saanut kupoli. Kokonaisuus on yhtenäinen johtuen tiilen ja valkoiseksi maalatun puun käytöstä. Robert Morris (poliitikko)
Morris syntyi Englannissa, mutta muutti vuonna 1747 isänsä kanssa Marylandiin Pohjois-Amerikkaan. Hänen muodollinen koulutuksensa jäi vähäiseksi, mutta hän pääsi jo 16-vuotiaana töihin philadelphialaisen Charles Willingin kauppahuoneeseen. Willingin kuoltua pari vuotta myöhemmin Morrisista tuli hänen poikansa liikekumppani ja ajan kuluessa varakas mies. Hänen liikeyrityksensä kärsi vuoden 1765 leimaverolaista, mikä ajoi hänet tukemaan brittihallinnon vastaisia liikkeitä. Morris toimi 1775–1776 Pennsylvanian turvallisuuskomitean varapuheenjohtajana ja oli edustajana toisessa mannermaakongressissa 1775–1778 sekä Pennsylvanian lainsäädäntökokouksessa 1778–1779, 1780–1781 ja 1785–1786. Hän toivoi sovintoa siirtokuntien kiistassa Britannian kanssa, ja viivytteli itsenäisyysjulistuksen allekirjoittamisessa, mutta allekirjoitti sen lopulta kuitenkin. Charles Pinckney
Pinckney toimi Etelä-Carolinan kuvernöörinä 1789–1792, 1796–1798 ja 1806–1808. Hän myös johti 1790 konventtia, joka laati osavaltiolle uuden perustuslain, ja kuului osavaltion kongressiin 1792–1796 ja 1810–1814 sekä liittovaltion senaattiin 1798–1801. Pinckney siirtyi 1791 federalisteista Thomas Jeffersonin republikaaneihin. Hän auttoi ratkaisevasti Jeffersonin valintaa presidentiksi vuoden 1800 vaaleissa kampanjoimalla hänen puolestaan Etelä-Carolinassa. Pinckney toimi 1801–1805 Yhdysvaltain lähettiläänä Espanjassa. Hän sai Espanjalta hyväksynnän Louisianan ostolle, mutta ei saanut Espanjaa myymään Floridaa Yhdysvalloille. Pinckney oli vielä Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä 1819–1821. Hän vastusti vuoden 1820 Missourin kompromissia, joka rajoitti orjuuden käyttöönottoa uusissa osavaltioissa. Yhdysvaltain historia
Siirtokunnat julistautuivat itsenäisiksi 4. heinäkuuta 1776, kun mannermaakongressi hyväksyi itsenäisyysjulistuksen. Sen oli laatinut valiokunta, johon kuuluivat John Adams, Roger Sherman, Robert R. Livingston, Thomas Jefferson ja Benjamin Franklin. Sotaonni ei ollut aina suosiollinen amerikkalaisille, ja englantilaiset kieltäytyivät neuvottelemasta ellei itsenäisyysjulistusta peruutettu. Ranska liittyi itsenäisyystaisteluun siirtokuntien puolella solmimalla liittosopimuksen Benjamin Franklinin kanssa ja lähetti Lafayetten ja Rochambeaun joukkoineen Amerikkaan. Samalla Ranska sai vahingonkorvausta seitsenvuotisesta sodasta. Englantilaiset lyötiin Saratogan taistelussa vuonna 1777. Yhdysvaltain vapaussota
Britannia ja siirtokunnat aloittivat rauhanneuvottelut Pariisissa vuonna 1782 ja syyskuussa 1783 solmittiin Pariisin rauha. Iso Britannian kuningaskunta tunnusti siirtokuntien itsenäisyyden ja luovutti kaikki intiaaniliittolaistensa maat Appalakkien ja Mississippijoen väliltä Yhdysvalloille. Washingtonin ohella ansioituivat muun muassa siirtokuntien Euroopan lähettiläs Benjamin Franklin ja itsenäisyysjulistuksen laatija Thomas Jefferson.
Amerikan vallankumoukselliset, patriootit, nauttivat parhaimmillaan 45 prosentin kannatusta väestössä ja heitä vastassa olevia lojalisteja kannatti sodan aikana enimmillään 20 prosenttia. Kaiken kaikkiaan 250 000 patrioottia vastassa oli 50 000 lojalistia. Charles Carroll
Charles Carroll (eng. Charles Carroll of Carrollton) (19. syyskuuta 1737 – 14. marraskuuta 1832) oli yhdysvaltalainen lakimies ja poliitikko. Charles Carroll oli kotoisin Marylandin osavaltiosta. Charles Carroll on yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittaneista. Charles Carroll oli ainoa katolilainen ja pisimpään elänyt itsenäisyysjulistuksen allekirjoittaja. Puoluejärjestelmän syntymisen jälkeen Carroll liittyi federalistiseen puolueeseen. Simón Bolívar
Nuorena Bolívaria innoittivat valistusajattelijat Thomas Jeffersonista Voltaireen, ja kirjeissään hän monesti kutsui itseään klassiseksi liberaaliksi ja "vapaan markkinatalouden puolustajaksi". Vuodesta 1819 alkaen Kolumbian presidenttinä hänen yrityksensä yhdistää maanosa "Etelä-Amerikan Yhdysvalloiksi" epäonnistui eri tahojen kapinoidessa ja eräiden liberaalien vastustaessa yhden keskusvallan pystyttämistä, minkä seurauksena Bolívar alkoi suhtautua liberalismiin kielteisemmin – tämä näkyi myös hänen laatimassaan perustuslaissa – ja lopulta julistautui diktaattoriksi. Yhdysvaltain vapaussota
Vuosien 1775 ja 1777 välillä sotaa käytiin Ison-Britannian ja kolmentoista siirtokunnan välillä, jotka olivat vuonna 1776 julistautuneet itsenäiseksi nimellä Amerikan yhdysvallat. Vuonna 1777 sota laajeni käsittämään Ranskan, Espanjan ja Alankomaat. Briteillä oli lähes koko sodan ajan laivastoherruus, jonka avulla he pystyivät valtaamaan merkittävimmät satamakaupungit, mutta maaseuduilla amerikkalaiset pystyivät pitämään puoliaan. Intiaanit taistelivat konfliktin molemmilla puolilla kannattaen suurimmaksi osaksi Isoa-Britanniaa. Toinen mannermaakongressi nimitti George Washingtonin siirtokuntien armeijan johtoon 15. kesäkuuta 1775. Brittien joukkojen ylipäällikköinä toimivat kenraalit William Howe ja Henry Clinton. Josiah Bartlett
Josiah Bartlett (21. marraskuuta 1729 – 19. toukokuuta 1795) oli yhdysvaltalainen lääkäri ja valtiomies. Hän oli yksi 56:sta Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajasta. Josiah Bartlett oli New Hampshiren kuvernööri ja New Hampshiren korkeimman oikeuden ylituomari. John Trumbull
Thomas Jeffersonin myötävaikutuksesta hän ryhtyi maalaamaan "Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoitus" -maalausta. Yhdysvaltain kongressi osti maalauksen, samoin kuin "Washington Resigning his Commission" -nimisen työn ja kaksi muuta maalausta, jotka kaikki on sijoitettu Capitolin rotundaan. George Washington
George Washington, 22. helmikuuta 1732 Westmorelandin piirikunta, Virginia – 14. joulukuuta 1799 Mount Vernon, Virginia) oli yksi Yhdysvaltojen perustajista ja Yhdysvaltain ensimmäinen presidentti vuosina 1789–1797. Hän toimi Yhdysvaltain armeijan ylipäällikkönä vapaussodassa. Yhdysvaltain perustajaisät
Keskeisimmät perustajaisät ovat John Adams, Benjamin Franklin, Alexander Hamilton, John Jay, Thomas Jefferson, James Madison ja George Washington. Nämä seitsemän avainhenkilöä määrittelee historioitsija Richard B. Morris kirjassaan "Seven Who Shaped Our Destiny: The Founding Fathers As Revolutionaries" vuodelta 1973. Yhdistyneet kansakunnat
Alun perin Yhdistyneet kansakunnat perustettiin liittoutuneiden maiden perustalle. Yhdistyneitä kansakuntia olivat ne maat, jotka liittyivät Winston Churchillin ja Franklin Rooseveltin 14. elokuuta 1941 taistelulaiva "HMS Prince of Walesilla" allekirjoittamaan kahdeksan kohdan Atlantin julistukseen. Julistuksessa määriteltiin Yhdysvaltain ja Yhdistyneen kuningaskunnan toista maailmansotaa koskevia tavoitteita, ja sitä on verrattu Yhdysvaltain presidentti Wilsonin neljäntoista kohdan ohjelmaan. Atlantin julistus oli osa Rooseveltin politiikkaa liittää Yhdysvallat toiseen maailmansotaan Britannian puolelle kuitenkaan sotaa itse julistamatta. Konfederaation sinetti
Konfederaation sinetti oli Etelävaltojen kansallistunnus lipun ohella. Sinettiin on kuvattu George Washington hevosen selässä. Washingtonia kierää seppele, joka on punottu etelävaltioiden tärkeimmistä maataloustuotteista vehnästä, maissista, tupakanlehdistä, puuvillassa, riisistä ja sokeriruo'osta. Sinetin ulkokehää kiertää teksti "The Confederate States of America: 22 February 1862" ja kansallismotto "Deo Vindice". Sinetin ulkokehän päivämäärä, 22. helmikuuta 1862, on etelävaltojen presidentti Jefferson Davisin virkaanastumispäivä ja myös George Washingtonin syntymäpäivä. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Ennen kuuluisan pergamenttiversion laatimista julistuksesta ehdittiin teettää siirtokuntien edustajakokouksille ja siirtokuntien armeijan komentajille useita kopioita, joissa oli vain Hancockin allekirjoitus ja Thomsonin varmennus. Nämä itsenäisyysjulistuksen ensimmäiset painetut kappaleet tunnetaan Dunlapin arkkeina ("Dunlap broadsides"), koska ne teetettiin kirjanpainaja John Dunlapilla, jonka paino oli Philadelphiassa parin korttelin päässä mannermaakongressin työtiloista. Dunlapin painamista noin 200 kopiosta 25 on tiettävästi säilynyt tähän päivään. Independence Hall
Alun perin rakennus rakennettiin silloisen brittiläisen siirtomaan Pennsylvanian hallintorakennukseksi eli Pennsylvania State Houseksi. Amerikan vallankumouksen aikana siitä tuli toisen kontinentaalisen kongressin kokoontumispaikka. Rakennuksen historian kohokohta tapahtui 4. heinäkuuta vuonna 1776, kun siellä hyväksyttiin virallisesti Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus. Myöhemmin rakennuksessa allekirjoitettiin konfederaatioartiklat. Vuonna 1787 siellä kokoontui perustuslaillinen konventti, joka laati nykyisen Yhdysvaltain perustuslain. Bill of Rights (Yhdysvallat)
Bill of Rightsin artiklat ja niiden epäviralliset suomennokset.Bill of Rightsiin piti alun perin kuulua myös kaksi muuta lisäystä, nykyinen perustuslain 27. lisäys sekä Article the First-nimellä tunnettu lisäys. Kumpikin lisäysehdotuksista hyväksyttiin Yhdysvaltain kongressissa yhtä aikaa Bill of Rights-lisäysten kanssa, mutta ne eivät saaneet vaadittua 3/4 osavaltion tukea tullakseen ratifioiduiksi. Kongressiedustajien palkankorotuksia säätelevä perustuslain 27. lisäys kuitenkin saatiin ratifioitua vuonna 1992, kun texasilainen opiskelija järjesti osavaltioiden kongresseille suunnatun kirjekampanjan, jossa vaadittiin ehdotuksen ratifioimista.Tähän lainkohtaan liitetään aseenkannon perusteluna nykyaikana useimmissa yhteiskunnissa erikoinen ajatus. Sen mukaan kansalaisten tulisi olla aseistettuja siksi, että valtiovalta ei kykenisi heitä sortamaan. Muun muassa Thomas Jeffersoniin liitetyissä lainauksissa viitataan tähän edistykselliseen periaatteeseen. Hän sanoi: Amerikan vallankumous
Amerikan vallankumouksellisista käytettiin nimityksiä patriootit, whigit tai kapinalliset. Heidän keskuudessaan oli erilaisia näkemyksiä. Konservatiiveiksi voidaan laskea Alexander Hamilton, John Jay ja George Washington. Heidän ryhmittymästään tuli myöhemmin federalistinen puolue, ja heidän on katsottu haluavan säilyttää vaurauden ja vallan siirtokuntien "yläluokalla". Liberaalimpaan siipeen lasketaan kuuluviksi muun muassa Thomas Jefferson, James Madison, Benjamin Franklin ja Thomas Paine, joiden myös katsotaan olleen enemmän vähäosaisten puolella. Tom L. Johnson
Thomas Loftin Johnson (18. heinäkuuta 1854 – 10. huhtikuuta 1911) oli yhdysvaltalainen poliitikko. Hän toimi demokraattien edustajana edustajainhuonessa vuosina 1891–1895 ja Clevelandin pormestarina 1901–1909. Hän oli näkyvä hahmo progressivisteiksi kutsutussa liikkeessä, jonka tavoitteena oli parantaa ihmisten elinoloja ja vähentää vastakkainasettelua.
Johnson syntyi Kentuckyssä ja opiskeli Indianassa. Hän keksi monia laitteita raitiovaunuihin, hankki raitioyhtiöosakkeita useissa kaupungeissa ja toimi terästehtailijana Clevelandissa. Kun hänet valittiin pormestariksi, hän oli miljonääri, mutta sitten hän keskittyi yhteisten asioiden hoitoon eikä huolehtinut liiketoiminnastaan vaan menetti suuren osan omaisuudestaan ennen kuolemaansa. Jefferson (joki)
Jefferson on Missouri-joen 134 kilometriä pitkä sivujoki. Se sijaitsee Montanan osavaltiossa. Se on nimetty presidentti Thomas Jeffersonin mukaan. Valkopäämerikotka
Valkopäämerikotka on myös Yhdysvaltain kansallislintu. Tähän asemaan se valittiin jo vuonna 1782. Benjamin Franklin, yksi Yhdysvaltain vallankumouksen johtajista, olisi halunnut maan kansallislinnuksi kalkkunan, sillä hänen mielestään valkopäämerikotka oli lintu, jolla ei ollut moraalia ja joka oli opportunisti. Hän viittasi tällä siihen, että usein valkopäämerikotka varastaa toisen linnun metsästämän saaliin, eikä itse joudu näkemään vaivaa saaliin eteen. Kalkkuna oli Franklinistä paljon kunnioitettavampi lintu. John Adams ja Thomas Jefferson, itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajat ja Yhdysvaltain tulevat presidentit, olivat kuitenkin valkopäämerikotkan kannalla. Heidän mielestään lintu edusti vapautta ja rohkeutta. Yhdysvaltain kongressi julisti linnun maan kansallislinnuksi 20. kesäkuuta vuonna 1782. Valkopäämerikotka on siitä lähtien esiintynyt monissa Yhdysvaltain sineteissä ja valuutoissa. Benjamin Rush
Benjamin Rush (4. tammikuuta 1746 Pennsylvania – 19. huhtikuuta 1813 Philadelphia) oli yhdysvaltalainen lääkäri ja aktivisti. Hänet muistetaan muun muassa raittiusliikkeen isänä, vaikkakaan hän ei kannattanut täyttä kieltolakia. Hän oli myös yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista. Thomas Jefferson
Jefferson on edelleen yksi Yhdysvaltain historian merkittävimmistä henkilöistä. Jeffersonin kasvot on ikuistettu kahden dollarin seteliin, viiden sentin kolikkoon sekä Mount Rushmoren kivipäihin yhdessä George Washingtonin, Theodore Rooseveltin ja Abraham Lincolnin kanssa. Lisäksi Jeffersonilla on oma muistomonumentti, "The Jefferson Memorial", National Mallissa, Washington D.C.:ssä. Monumentti paljastettiin 13. huhtikuuta 1943, tasan 200 vuotta Jeffersonin syntymän jälkeen. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Itsenäisyysjulistuksen tekstin voi jakaa viiteen osaan: esipuheeseen, asian esittelyyn, Britannian kuningas Yrjö III:n syytelistaan, Britannian kansan moittimiseen ja viimein lopetukseen, jossa osavaltiot julistautuvat itsenäiseksi. Sotakirjeenvaihtaja
Sanoma- ja viikkolehtien kehitys ja yleistyminen edisti ammattikunnan kasvua. Yksi aikaisimmista sotakirjeenvaihtajista oli Henry Crabb Robinson, joka kirjoitti Napoleonin sodista Lontoossa ilmestyvään "The Times" -lehteen. Yhdysvaltain ensimmäisenä sotakirjeenvaihtajana pidetään Isaiah Thomasia, joka raportoi Yhdysvaltain vapaussodan alkutapahtumista itse painamassaan ja julkaisemassaan sanomalehdessä "Massachusetts Spy". Yhdysvaltain demokraattis-republikaaninen puolue
Puolueesta valittiin Yhdysvaltain presidentiksi Thomas Jefferson (valittiin 1800 ja 1804), James Madison (1808 ja 1812) ja James Monroe (1816 ja 1820). Puolue hallitsi kongressia ja useimpien osavaltioiden hallituksia, heikoimmin Uutta Englantia. William H. Crawford oli puolueen viimeinen presidenttiehdokas vuonna 1824. Jefferson City
Kaupunki sai nimensä Yhdysvaltojen kolmannen presidentin Thomas Jeffersonin mukaan. Kun Missourin Territorio muodostettiin 1812 oli Saint Louis hallinnon keskus ja St. Charles pääkaupunki, kunnes Jefferson City valittiin uudeksi pääkaupungiksi vuonna 1821. Tuolloin paikka tunnettiin nimellä Lohman's Landing ja se oli lähinnä vaatimaton kauppapaikka keskellä erämaata noin puolimatkassa Saint Louisin ja Kansas Cityn välillä. Vuonna 1826 Missourin lainsäätäjät kokoontuivat siellä ensimmäisen kerran ja kaupunki perustettiin vasta 1839. Franklin D. Roosevelt
Vuonna 1941 Roosevelt antoi yhdessä Winston Churchillin kanssa Atlantin julistuksen, joka vaikutti osaltaan Yhdistyneiden kansakuntien perustamiseen. James Madison
Yhdysvaltain itsenäistyttyä Madisonin ja Thomas Jeffersonin näkemykset maan suunnasta alkoivat erkaantua federalistien näkemyksistä. Erityisesti he vastustivat federalisti Alexander Hamiltonin hanketta kansallisesta pankista. Muun muassa tämän takia Jefferson ja Madison perustivat Yhdysvaltain ensimmäisenä oppositiopuolueena pidetyn Yhdysvaltain demokraattis-republikaanisen puolueen vuonna 1792. Thomas James Churchill
Thomas James Churchill (10. maaliskuuta 1824 – 14. maaliskuuta 1905) oli yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko, lakimies ja kenraali. Churchill syntyi Kentuckyssä lähellä Louisvilleä ja opiskeli lakia Transylvanian yliopistossa Lexingtonissa. Vuonna 1848 hän muutti Little Rockiin ja toimi myöhemmin Etelävaltioiden kenraalina Yhdysvaltain sisällissodassa. Churchill sai viimeisen ylennyksensä kenraalimajuriksi hieman ennen sisällissodan päättymistä Etelävaltioiden tappioon. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Vielä vapaussodan alkuvaiheessa pääosa siirtokuntalaisista katsoi taistelevansa vain perinteisten oikeuksiensa puolesta osana brittiläistä imperiumia, ja vain harvat tavoittelivat täydellistä irtautumista emämaasta. Sodan edetessä ja sovitteluyritysten kariutuessa itsenäisyysajatus alkoi kuitenkin voittaa alaa. Vuoden 1776 alussa ilmestynyt Thomas Painen pamfletti "Common Sense" onnistui vakuuttamaan monet täyden itsenäisyyden välttämättömyydestä. Philadelphiassa kokoontunut siirtokuntia edustanut toinen mannermaakongressi keskusteli itsenäisyysajatuksesta pitkin kevättä. Jo 6. joulukuuta 1775 kongressi ilmoitti kiistävänsä Britannian parlamentin suvereniteetin siirtokuntien alueella ja 10. toukokuuta 1776 se kyseenalaisti myös kuninkaan auktoriteetin ja kehotti siirtokuntia muodostamaan itselleen riippumattomat hallitukset. Andrew Johnson
Orjuutta voimakkaasti vastustanut Abraham Lincoln valittiin Yhdysvaltain presidentiksi marraskuussa 1860. Saman vuoden joulukuussa orjuutta kannattanut Etelä-Carolina erosi vastalauseena Yhdysvalloista. Myöhemmin erossi kymmenen muuta osavaltiota, jotka perustivat Konfederaation. 12. huhtikuuta Konfederaation joukot valtasivat Fort Sumterin, ja sisällissota syttyi. Kesäkuussa Tennesseessä järjestettiin kansanäänestys Konfederaatioon liittymisestä. Johnson kiersi ympäri osavaltiota pitämässä puheita saadakseen Tennesseen jäämään Unioniin, mutta tuloksetta. Hän erosi senaatista 1861 Lincolnin nimitettyä hänet Unionin valtaaman Tennesseen sotilaskuvernööriksi.
Vuoden 1864 presidentinvaaleissa Lincoln valitsi Johnsonin varapresidenttiehdokkaakseen. Merkittävimpinä syinä valinnalle pidetään sitä, että Johnson oli demokraatti ja etelästä, mutta kannatti silti Unionia. Lincoln voitti vaaleissa vastaehdokkaansa kenraali George McClellanin selvästi ja pääsi näin toiselle kaudelle. Lincoln ja Johnson nimitettiin maaliskuussa 1865. Lavantautia airastanut Johnson yritti helpottaa oloaan viskillä ja piti sammaltaen sekavan puheen, minkä vuoksi häntä luultiin koko Unionissa pitkään alkoholistiksi. William Ellery
William Ellery (22. joulukuuta 1727 – 15. helmikuuta 1820) oli yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittaneista. Ellery edusti Rhode Islandia ja oli yksi seitsemästätoista allekirjoittaneesta vapaamuurarista. Vakoilu Yhdysvaltain sisällissodassa
Kun sisällissota syttyi 12. huhtikuuta 1861, Unionin pääkaupungissa Washington D.C.:ssa oli valtava määrä Konfederaatiolle uskollisia ihmisiä. Virginian (jonka sisällä D.C. sijaitsee) kuvernööri, entinen kongressiedustaja John Letcher, alkoi huhtikuun lopussa kontaktiensa avulla luomaan kaupunkiin alkeellista vakoiluverkostoa. Letcher värväsi useita virkamiehiä, joista tunnetuimpia olivat kenraali Thomas Jordan sekä Rose O'Neal Greenhow, jolla oli hyvät suhteet senaattoreihin ja korkea-arvoisiin armeijan virkamiehiin, mukaan lukien ulkoministeri William Sewardiin. Jordan opasti Greenhowia käyttämään yksinkertaista, 26-merkkistä salakieltä ja antoi tälle salanimen Thomas John. Yhdysvaltain perustajaisät
Yhdysvaltain perustajaisät () olivat poliittisia johtajia, jotka joko allekirjoittivat Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen tai ottivat muulla tavoin osaa Amerikan vallankumoukseen auttaen maata itsenäistymään Ison-Britannian hallinnasta tai olivat merkittävässä roolissa Yhdysvaltain perustuslain laatimisessa tai olivat muuten merkittävässä roolissa hallinnon asettamisessa perustuslain vaatimaan muotoon. Robert R. Livingston
Livingston kuului tunnettuun suurmaanomistajasukuun, joka vaikutti New Yorkin osavaltiossa. Hänen samanniminen isoisoisänsä oli tullut Skotlannista Pohjois-Amerikkaan vuonna 1673. Livingston valmistui vuonna 1770 lakimieheksi. Hän oli edustajana toisessa mannermaakongressissa 1775–1776 ja 1779–1781, ja työskenteli useissa sen alaisissa komiteoissa, jotka käsittelivät ulko-, talous- ja oikeusasioita. Hän kuului myös viisihenkiseen komiteaan, joka valmisteli luonnoksen Yhdysvaltain itsenäisyysjulistukseksi kesäkuussa 1776. Livingston ei kuitenkaan itse allekirjoittanut julistusta. Vuosina 1777–1801 hän toimi New Yorkin osavaltion kanslerina ("Chancellor of New York"), joka oli korkea oikeudellinen virka. Yhdysvaltain itsenäisyyspäivä
Yhdysvaltain itsenäisyyspäivää (, usein myös yksinkertaisesti ”"Fourth of July"”) vietetään vuosittain 4. heinäkuuta Yhdysvaltojen itsenäisyyden kunniaksi. Samana päivänä vuonna 1776 Yhdysvaltain kongressi hyväksyi itsenäisyysjulistuksen, jolla se julisti maan itsenäiseksi. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Elokuvassa "National Treasure – kansallisaarre" julistuksen takana on näkymätön kartta, joka toimii johtolankana temppeliherrojen aarteeseen. Todellisuudessa takapuolella lukee vain ”Original Declaration of Independence, dated 4th July 1776”. Patriootti (Amerikan vallankumous)
Patriootti (myös "Amerikan whigit", "kongressimiehet" tai "kapinalliset") oli uudisasukkaiden nimi niissä kolmessatoista brittiläisessä siirtomaassa, jotka kapinoivat Britannian valtaa vastaan Amerikan vallankumouksen aikaan. Heidän johtohahmonsa julistivat Amerikan Yhdysvallat itsenäiseksi valtioksi 1776. Heidän kapinointinsa perustui poliittiseen filosofiaan nimeltä republikanismi, kuten Thomas Jeffersonin, Alexander Hamiltonin ja Thomas Painen pamfleteissa ilmaistiin. John Adams
George Washingtonin jätettyä presidentinvirkansa toisen kautensa jälkeen, äänestettiin Adams Yhdysvaltain toiseksi presidentiksi Thomas Jeffersonin tullessa varapresidentiksi. Adams astui virkaansa 4. maaliskuuta 1797. Elbridge Gerry
Gerry syntyi Massachusettsissa. Hän oli yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista vuonna 1776. Amerikan konfederaatio
Konfederaatio perrustettiin 9. helmikuuta 1861 Montgomeryssa, Alabamassa. Väliaikaseksi presidentiksi valittiin plantaasiomistaja Jefferson Davis, joka oli toiminut Mississippin osavaltion senaattorina ennen Konfederaation perustamista. Pääkaupunki siirrettiin Virginian Richmondiin toukokuussa 1861. Forest Lawn Memorial Park (Glendale)
Forest Lawn on myös hyvin isänmaallinen: Court of Freedomin alue ja sen suuri mosaiikki Yhdysvaltojen itsenäisyysjulistuksen allekirjoituksesta, jonka on tehnyt yhdysvaltalainen taiteilija John Trumbull (1756–1843) sekä 13 jalkaa (4 metriä) korkea patsas George Washingtonista. Hall of the Crucifixionissa olevassa näyttelyssä on puolalaisen taiteilijan Jan Stykan (1858–1925) maalama panoraamamaalaus nimeltään "Ristiinnaulitseminen" ("The Crucifixion"). Se on maailman suurin uskonnollinen maalaus mitoillaan 195 jalkaa (59 metriä) leveä ja 45 jalkaa (14 metriä) korkea. Forest Lawnin pääportti – Glendale esittää niiden olevan maailman suurimmat koristeelliset rautaportit – sijaitsee osoitteessa 1712 South Glendale Avenue, Glendale, Kalifornia. John Jay
Jay lähti politiikkaan samoihin aikoihin, kun Yhdysvaltojen suhteet emämaa Britanniaan alkoivat heikentyä, ja hän osallistui useisiin Yhdysvaltain itsenäisyyttä ajaneisiin poliittisiin tapaamisiin. Hänet valittiin syyskuussa 1774 kokoontuneeseen ensimmäiseen mannermaakongressiin, jossa hän oli 28-vuotiaana toiseksi nuorin edustaja. Jay oli mukana kirjoittamassa "Address to the People of Great Britain" () -nimistä adressia, jossa kritisoitiin Yhdysvaltain silloisen emämaan Britannian hallintoa. Adressia on pidetty yhtenä syynä sille, miksei Jay yrityksistään huolimatta saanut korjattua Iso-Britannian ja Yhdysvaltain välejä. Vaikka Jay halusi tehdä selvän eron Iso-Britannian hallintoa kannattaneisiin lojalisteihin, hän vastusti radikaaleja toimenpiteitä itsenäisyyden saavuttamiseksi. Niinpä Jay ehdotti toisessa mannermaakongressissa Olive Branch Petition (”oliivipuun oksa -anomus”) -nimistä vetoomusta, jonka tarkoituksena oli estää Yhdysvaltain ja Britannian välisen sodan syttyminen.
Jay vetäytyi mannermaakongressista vuonna 1776 eikä osallistunut Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoitukseen. Sen sijaan hän osallistui ahkerasti New Yorkin osavaltion hallituksen luomiseen. Hän osallistui 1777 New Yorkin perustuslain säätäneeseen konventtiin ja myöhemmin myös allekirjoitti osavaltion perustuslain. Perustuslain hyväksymisen jälkeen Jay nimitettiin New Yorkin korkeimman oikeuden ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Seuraavana vuonna hänet valittiin uudelleen toiseen mannermaakongressiin, jossa hänet valittiin kongressin presidentiksi. New Jersey
New Jersey oli yksi niistä kolmestatoista siirtokunnasta, jotka nousivat vuonna 1776 kapinaan brittien siirtomaahallintoa vastaan Amerikan vallankumouksessa. Vuonna 1787 New Jersey oli kolmas osavaltio, joka allekirjoitti Yhdysvaltojen perustuslain. Vuonna 1804 se oli viimeinen pohjoisen valtio, joka kielsi orjuuden. James Wilson (poliitikko)
Wilson valittiin 1775 toiseen mannermaakongressiin, jossa hän esiintyi vakuuttavasti siirtokuntien täyden itsenäisyyden puolesta. Hän vaati kuitenkin itsenäisyysjulistuksen lykkäämistä, kunnes hän saisi pennsylvanialaisilta valitsijoiltaan valtuudet sen hyväksymiseen. Lopulta hän allekirjoitti itsenäisyysjulistuksen. Wilson jäi pois mannermaakongressin toiminnasta vuonna 1777, ja palasi asianajajan ammattiinsa. Hän ryhtyi myös keinottelijaksi, mikä herätti arvostelua sodan ollessa käynnissä. Yhdysvaltain historia
Englanti, joka oli velkaantunut seitsenvuotisessa sodassa, sääti siirtokunnille vuodesta 1764 useita epäsuosittuja veroja ja tullimaksuja. Siirtokuntalaiset vastustivat niitä, sillä heidän mielestään parlamentilla ei ollut oikeus asettaa veroja siirtokunnille, vaan ainoastaan siirtokuntien omilla edustajakokouksilla (”Ei verotusta ilman edustusta”). Vastalauseena teeverolle järjestettiin vuonna 1773 ns. Bostonin teekutsut, joissa emämaasta saapunut teelasti heitettiin Bostonin satamassa mereen. Vuonna 1774 siirtokuntia edustanut ensimmäinen mannermaakongressi totesi Philadelphiassa, että hallitusten valta ulottuu vain niin pitkälle kuin alamaiset sallivat, ja että hallitusten valta perustuu hallittavien suostumukseen. Seuraavana vuonna Britannian parlamentti katsoi Massachusettsin olevan kapinassa ja siirtokunnat päätettiin saartaa. Tästä seurasi Yhdysvaltain vapaussota. Toinen mannermaakongressi nimitti 15. kesäkuuta 1775 George Washingtonin armeijan ylipäälliköksi. Amerikkalaisilla oli pula varusteista ja Benjamin Franklin ajatteli jopa turvautua jousipyssyihin, mutta kaksi päivää myöhemmin vallattiin Bunker Hill. Manifesti
Poliittisia manifesteja ovat muun muassa Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus (1776), Karl Marxin ja Friedrich Engelsin Kommunistinen manifesti (1848) ja Francis Shaefferin "A Christian Manifesto" (1982). Thomas Jefferson
Jefferson kuoli Monticellossa 4. heinäkuuta 1826, tasan 50 vuotta itsenäisyysjulistuksen jälkeen. Myöhemmin samana päivänä myös hänen kilpailijansa John Adams kuoli. Jeffersonin omaisuudesta suurin osa myytiin hänen kuolemansa jälkeen. James Monroe
Kongressissa Monroe tuki aluksi James Madisonin pyrkimystä luoda Yhdysvalloille perustuslakia. Monroe ei kuitenkaan ollut tyytyväinen perustuslain lopulliseen muotoon, sillä hänen mielestään se antoi Yhdysvaltain hallitukselle liikaa valtaa eikä tukenut tarpeeksi yksilönvapautta. Tästä huolimatta perustuslaki ratifioitiin vuonna 1789. Tom Jefferson Terral
Thomas Jefferson "Thomas" Terral (21. joulukuuta 1882 Union Parish, Louisiana – 9. maaliskuuta 1946) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko, joka toimi Arkansas'n 27. kuvernöörinä vuosina 1925–1927. Terral pyrki jatkokaudelle, mutta häntä ei valittu uudelleen, minkä jälkeen Terral vetäytyi politiikasta. Häntä edelsi kuvernöörinä Thomas Chipman McRae ja seurasi John Ellis Martineau. Blind Lemon Jefferson
Jeffersonilla oli mutkikas ja nopea kitaransoittotyyli sekä varsin korkea lauluääni. Jefferson matkusteli poikkeuksellisen paljon eteläisessä USA:ssa, minkä seurauksena hänen musiikkiaan on vaikea kategorisoida minkään alueen mukaan. Hän ei pysytellyt minkään tietyn alueen perinteissä, vaan vaihteli riffejään ja rytmejään ja sanoituksiaan tavalla, joka oli tuohon aikaan poikkeuksellista country bluesin esittäjältä. Häntä pidetään kuitenkin Texas bluesin perustajana, ja hän oli merkittävä vaikutin alueen seuraavan sukupolven blueskitaristeille ja laulajille. Näihin kuuluivat Leadbelly ja Lightnin’ Hopkins. Monista hänen kappaleistaan on tehty useita cover-versioita. Jopa The Beatles levytti "Matchbox Bluesin", tosin Carl Perkinsin vuoden 1955 rhythm and blues -versiona, jonka kirjoittajaksi ei mainittu Jeffersonia. Jorma Kaukonen antoi yhtyeelleen Jefferson Airplanelle nimen Blind Lemonin mukaan ja Bob Dylan levytti coverin kappaleesta "See That My Grave Is Kept Clean" debyyttialbumilleen. John Adams
Adams toimi myös samanaikaisesti Hollannissa, jossa hän neuvotteli Yhdysvalloille kahden miljoonan dollarin lainan. Hollannin provinssit tunnustivat huhtikuussa 1782 Yhdysvaltojen itsenäisyyden ja Adams otettiin vastaan Yhdysvaltain suurlähettiläänä. Thomas Paine
Thomas Paine (29. tammikuuta 1737 Thetford, Englanti – 8. kesäkuuta 1809 New York, Yhdysvallat) oli yksi Yhdysvaltain perustajaisistä. Häntä on kutsuttu ”koulutukseltaan korsetintekijäksi, ammatiltaan journalistiksi ja kutsumukseltaan propagandistiksi”. Paine emigroitui Pohjois-Amerikkaan vuonna 1774 ja ehti juuri osallistua Amerikan vallankumoukseen. Hänen merkittävin panoksena vallankumoukseen oli kaikkien aikojen myydyimmän amerikkalaisen kirjan julkaiseminen eli pamfletin nimeltä "Common Sense" (1776). Pamfletissa vaaditiin Pohjois-Amerikan siirtokuntien irtaantumista Isosta-Britanniasta. Paine on myös tunnettu deismin edustaja. Hans Axel von Fersen
Lopulta tämä Amerikkaan lähetettäväksi aiottu joukko-osasto ei lähtenytkään matkaan, ja von Fersen palasi kiukustuneena Versailles’hin. Hän ryhtyi ”piirittämään” ulkoministeriä, Vergennesin kreiviä Charles Gravieria sekä sisäministeriä, Montbarreyn ruhtinasta, ja lopultakin hän pääsikin lähtemään Amerikkaan. Hänet näet nimitettiin 20. tammikuuta 1780 saksalaisen tykistön everstiksi, ja hän saattoi osallistua Yhdysvaltain itsenäisyyssotaan Rochambeaun kreivin komennossa. Independence National Historical Park
Independence National Historical Park (”Itsenäisyyden kansallinen historiallinen puisto”) on Yhdysvalloissa Philadelphian kaupungin keskustassa sijaitseva National Park Service -kansallispuistohallinnon alainen historiallinen suojelualue, joka käsittää Amerikan vallankumoukseen ja Yhdysvaltain itsenäistymishistoriaan liittyviä kohteita. Merkittävin niistä on Independence Hall, rakennus, jossa Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus sekä perustuslaki hyväksyttiin ja allekirjoitettiin. Mark Hofmann
Mormonismin varhaisvaiheisiin liittyvien asiakirjojen lisäksi Hofmann väärensi myös useiden Yhdysvaltain historian merkkihenkilöiden allekirjoituksia. Heitä olivat esimerkiksi George Washington, John Adams, John Quincy Adams, Daniel Boone, John Brown, Andrew Jackson, Mark Twain, Nathan Hale, John Hancock, Francis Scott Key, Abraham Lincoln, John Milton, Paul Revere, Myles Standish ja Button Gwinnett, jonka allekirjoitus on harvinaisin Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista. Hän väärensi myös erään Emily Dickinsonin kirjoittamaksi väittämänsä runon. Aaron Burr
Burr oli yksi Yhdysvaltain demokraattis-republikaanisen puolueen perustajista. Hän oli Yhdysvaltain kongressin senaattori vuosina 1791–1797 ja osallistui Yhdysvaltain presidentinvaaleihin 1800. Hän nousi Thomas Jeffersonin varapresidentiksi. Jefferson Davis
Davis erosi Yhdysvaltain senaatista 9. helmikuuta 1861. Pian hänet nimitettiin juuri muodostetun Amerikan konfederaation väliaikaiseksi presidentiksi. Saman vuoden marraskuussa hänet äänestettiin presidentiksi ilman vastaehdokasta. Davis nimitettiin Konfederaation presidentiksi Montgomeryssä Alabamassa helmikuussa 1861.Davisin virkapaikka oli Virginian Richmondissa, Konfederaation pääkaupungissa. Hän toimi tehtävissään tappiollisen sisällissodan loppuun ja Konfederaation lakkauttamiseen 5. toukokuuta 1865 saakka. Davis pakeni Richmondista lähestyvien Unionin joukkojen tieltä 3. huhtikuuta 1865, mutta hänet saatiin kiinni Georgian Irwinvillessä viiden viikon kuluttua, 10. toukokuuta 1865. Hän istui sodan jälkeen vankilassa vuoteen 1867 saakka. Jefferson Davis kuoli Louisianan New Orleansissa 81-vuotiaana vuonna 1889. Andrew Johnson
Andrew Johnson (29. joulukuuta 1808 – 31. heinäkuuta 1875) oli Yhdysvaltojen 17. presidentti (1865–1869). Hän toimi ennen presidentiksi nousuaan räätälinä sekä edustajana useissa Tennesseen paikallishallinnoissa ja Yhdysvaltain kongressissa. Sisällissodan aikana hän oli Konfederaation ainoa Unionille lojaali senaattori vaikka henkilökohtaisesti kannattikin orjuutta. Roger Sherman
Sherman kuului Connecticutin edustajana sekä ensimmäiseen että toiseen mannermaakongressiin koko niiden toiminnan ajan 1774–1781. Vuonna 1776 hän oli jäsenenä komiteassa, joka laati luonnoksen Yhdysvaltain itsenäisyysjulistukseksi. Hän auttoi myös konfederaatioartiklojen valmistelussa. Sherman oli vielä konfederaation kongressin jäsenenä 1783–1784, minkä jälkeen hänet valittiin New Havenin pormestariksi. Mark Hofmann
Ehkä Hofmannin väärennöksistä kunnianhimoisin oli "Oath of a Freeman", eräs kuuluisimmista Yhdysvaltain siirtomaakauden historian asiakirjoista. Kyseessä oli Uuden-Englannin varhaisten siirtolaisten, nk. pyhiinvaeltajaisien (engl. "Pilgrim Fathers") vannoma uskollisuudenvala Ison-Britannian kruunulle. Tämä yhden sivun pituinen valateksti oli painettu 1639, ja se oli ensimmäinen Ison-Britannian Pohjois-Amerikan siirtokunnissa painettu asiakirja. Valaa oli painettu viitisenkymmentä kappaletta, joista yksikään ei ollut säilynyt; ainut olemassa oleva kappale oli käsinkirjoitettu kopio. Hofmann väärensi peräti kaksi valatekstiä, joita hän tarjosi Yhdysvaltain kongressin kirjastolle. Aidon valatekstin arvo olisi vuonna 1985 ollut luultavasti toista miljoonaa dollaria. Hofmann, joka tähän saakka oli väärentänyt vain käsinkirjoitettuja tekstejä, ei kuitenkaan osannut väärentää painotuotetta uskottavasti. Kongressin kirjaston asiantuntijat alkoivat epäillä petosta, ja verkko Hofmannin ympärillä alkoi kovaa vauhtia kiristyä. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Ison-Britannian ja Pohjois-Amerikan kolmentoista siirtokunnan väliset suhteet alkoivat kiristyä 1760-luvulla ja 1770-luvulla. Suhteiden kiristyminen johti aseelliseen selkkaukseen 19. huhtikuuta 1775 Lexingtonissa ja Concordissa. Taistelu oli alkusysäys Yhdysvaltain vapaussodalle. Cato-instituutti
Caton varapresidentti Brink Lindsey totesi vuonna 2006, että libertaristit ja vasemmistoliberaalit ovat toistensa luonnollisia ideologisia liittolaisia mutta korosti mielipide-eroista talouspolitiikassa, Caton ollessa Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen (1776) kirjoittaneen "Thomas Jeffersonin filosofian" linjoilla. Thomas Jefferson Rusk
Thomas Jefferson Rusk (s. 5. joulukuuta 1803 – 29. heinäkuuta 1857 oli yhdysvaltalainen poliitikko ja juristi. Hän oli Teksasin tasavallan sotaministeri maaliskuusta huhtikuuhun 1836 ja uudestaan lokakuusta 1836 marraskuuhun 1837 sekä Teksasin korkeimman oikeuden puheenjohtaja vuosina 1838–1840. Hän oli senaatin jäsen vuodesta 1846 kuolemaansa asti. Hän teki itsemurhan. Yhdysvallat
Yhdysvallat julistautui itsenäiseksi 4. heinäkuuta 1776, mistä seurasi pitkä vapaussota Britanniaa vastaan. Itsenäisyystaistelujen johtajia olivat George Washington, Sam Adams, Benjamin Franklin, Patrick Henry, John Adams ja Thomas Jefferson. Franklinin neuvottelema liittosopimus Ranskan kanssa toi lisävoimia amerikkalaisille. Sota päättyi 1781, kun britit antautuivat Yorktownissa. John Adams
4. heinäkuuta 1776 hyväksyttiin Thomas Jeffersonin laatima Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus, jonka laatineessa komiteassa myös John Adams toimi muun muassa Benjamin Franklinin ohella. Epikurolaisuus
Yhdysvaltojen perustajiin kuuluva Thomas Jefferson viittasi itseensä epikurolaisena. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen esipuheessa voidaan nähdä epikurolaisia piirteitä sen puhuessa luovuttamattomasta oikeudesta elämään, vapauteen ja onnellisuuden tavoitteluun. Muita uuden ja nykyajan epikurolaisia ovat olleet François Bernier, Charles de Saint-Évremond, Ninon de l'Enclos, Denis Diderot ja Jeremy Bentham. Myös Christopher Hitchens on viitannut itseensä epikurolaisena. Thomas Jefferson
Vuonna 1762 Jefferson valmistui College of William and Marysta. Hän opiskeli ahkerasti ja harrasti samalla viulunsoittoa. Collegen jälkeen hän alkoi opiskella lakia ja aloitti lakimiehenä vuonna 1767. Jefferson oli Virginian kansanedustuslaitoksen Virginia's House of Burgessesin jäsen vuosina 1769–1775 ja sai tunnustusta kirjoitettuaan Ison-Britannian hallintopolitiikkaa kritisoivan pamfletin "A Summary View of the Rights of British America" (). Robert R. Livingston
Kun konfederaatioartiklojen alainen keskushallinto vuonna 1781 aloitti toimintansa, Livingstonista tuli maan ensimmäinen ulkoministeri, ja hän kehitti maan ulkoasiainhallintoa. Hän toimi tehtävässä kaksi vuotta, minä aikana Yhdysvallat solmi rauhan Ison-Britannian kanssa Pariisissa. Livingston vaati rauhanneuvottelujen amerikkalaisille neuvottelijoille enemmän liikkumavaraa, mutta arvosteli heitä huonosta yhteistyöstä Yhdysvaltain liittolaisen Ranskan kanssa. Livingston oli myös konfederaation kongressin jäsenenä 1784–1785. Hän toimi 1788 puheenjohtajana New Yorkin perustuslakikonventissa, joka ratifioi Yhdysvaltain perustuslain kyseisen osavaltion osalta. Hän myös vastaanotti ensimmäisen presidentin George Washingtonin virkavalan 30. huhtikuuta 1789 tuolloin pääkaupunkina toimineessa New Yorkissa. 1790-luvun aikana Livingston liittoutui antifederalistien kanssa ja Thomas Jeffersonin tultua presidentiksi hänet nimitettiin 1801 Yhdysvaltain lähettilääksi Ranskaan. Hän auttoi vuonna 1803 Louisianan oston sopimisessa Napoleonin kanssa, mitä on sanottu hänen suurimmaksi palvelukseksi maalleen. Livingston jätti lähettiläänpaikkansa vuonna 1805. John Dickinson
Dickinson edusti Pennsylvaniaa ensimmäisessä ja toisessa mannermaakongressissa 1774–1776. Hän kirjoitti eräitä kongressin hyväksymiä julistuksia ja auttoi valmistelemaan ensimmäistä luonnosta konfederaatioartikloiksi eli Yhdysvaltain ensimmäiseksi perustuslaiksi. Heinäkuussa 1776 Dickinson äänesti Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen hyväksymistä vastaan, sillä hänestä oli vielä etsittävä sovintoa Britannian kanssa. Lisäksi hänen mielestään ennen itsenäiseksi julistautumista olisi luotava keskushallinto ja varmistettava ulkomainen apu. Sittemmin hän kuitenkin liittyi Pennsylvanian miliisijoukkoihin, joissa yleni prikaatinkenraaliksi. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Pohjois-Carolinan edustajakokous valtuutti 12. huhtikuuta edustajansa äänestämään mannermaakongressissa itsenäisyyden puolesta ja 15. toukokuuta Virginian vastaava kokous neuvoi edustajiaan tekemään aloitteen. Tämän rohkaisemana virginialainen Richard Henry Lee esitti 7. kesäkuuta mannermaakongressille itsenäisyysjulistuksen antamista. Päätöksen hyväksyminen viivästyi vielä kuukaudella, sillä osa edustajista epäröi sitä edelleen, osa odotti valtuutusta omalta siirtokunnaltaan ja osan mielestä olisi ensin perustettava keskushallitus ja varmistettava ulkomainen apu sodassa. A. E. Rautavaara
Rautavaara oli vuonna 1917 yksi Suomen itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista, sillä senaatin oikeustoimituskunnan esittelijäsihteerinä hänen tehtävänään oli asiakirjan varmentaminen. Thomas Jefferson
Thomas Jefferson on edelleen yksi Yhdysvaltain historian merkkihenkilöistä. Hänet on ikuistettu Yhdysvaltain kahden dollarin seteliin, viiden sentin kolikkoon ja Mount Rushmore -vuoreen. Lisäksi Jeffersonin kunniaksi on rakennettu Jeffersonin muistomerkki -niminen monumentti National Malliin, Washingtoniin. College of William &amp; Mary
Tunnettuja entisiä opiskelijoita ovat Thomas Jefferson, James Monroe, John Tyler ja Henry Clay sekä 16 itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajaa. Eric Hoffer
Eric Hoffer (25. heinäkuuta 1902 – 21. toukokuuta 1983) oli yhdysvaltalainen filosofi ja yhteiskunnallinen kirjailija. Hän kirjoitti kymmenen teosta, ja ansaitsi maineensa erityisesti kiitetyllä teoksellaan "Tosiuskovainen" (1951). Hoffer sai vapauden mitalin helmikuussa 1983 presidentti Ronald Reaganilta. Luettelo Yhdysvaltain presidenttien ulkomaanmatkoista
Ensimmäinen Yhdysvaltain presidentti joka teki ulkomaanmatkan oli Theodore Roosevelt, hän vieraili Panaman kanavan rakennustyömaalla vuonna 1909. Yhdysvaltain presidenttien vierailut ovat suuntautunet alkuvuosina pääasiassa vain Keski- ja Etelä-Amerikan valtioihin sekä Karibian saarille. Woodrow Wilson oli ensimmäinen presidentti joka vieraili Euroopassa. Franklin D. Roosevelt oli ensimmäinen Aasiassa vierailut presidentti. Jimmy Carter oli ensimmäinen presidentti, joka teki valtiovierailun Saharan eteläpuoliseen Afrkkaan. Tadeusz Kościuszko
Kościuszko lähti 19. joulukuuta 1796 Pietarista pienen seurueen kanssa ja suuntasi kulkunsa Pohjois-Eurooppaan. Suomen rannikon asukkaat auttoivat matkalaisia tallaamalla polkuja Pohjanlahdelle. Tukholmassa Kościuszko sai sankarin vastaanoton ja väkijoukot tungeksivat nähdäkseen edes vilahduksen hänestä. Myöhemmin samana vuonna Kościuszko matkusti Englantiin ja purjehti sieltä Yhdysvaltoihin, jossa hänet vastaanotettiin lämpimästi. Hän sai 15 000 dollaria palkaksi palveluksistaan sodassa ja kongressin päätöksellä maapalan Ohiosta. Matkansa aikana Kościuszko halusi ostaa vapaiksi ystävänsä Thomas Jeffersonin mustat orjat. Hän esitti voimakkaita mielipiteitä myös Amerikan alkuperäisväestön oikeuksista omiin maihinsa. Jefferson totesi myöhemmin, että Kościuszko oli innokkain vapausaatteen kannattaja, jonka hän oli tuntenut milloinkaan. Wilford Woodruff
1856 Woodruff alkoi palvella kirkon virallisena historioitsijana, palvellen tässä tehtävässään 33 vuoden ajan. Woodruff oli voimakas ja karismaattinen puhuja sekä selkeä teologinen ajattelija. Tämä teki hänestä erään vuosien 1856–1858 uskonnollisen uudistusliikkeen, nk. mormonireformaation, johtajista. Woodruff piti Salt Lake Cityn tabernaakkelissa tulisia saarnoja kirkon opin noudattamisen tärkeydestä. Toimiessaan St. Georgen temppelin johtajana Woodruff standardisoi endaumenttiseremonian Brigham Youngin antamien ohjeiden mukaan. Hänen kastettiin Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajien ja muiden "perustajaisien" puolesta. Woodruffin mukaan nämä olivat ilmestyneet hänelle tätä ennen näyssä. Thomas Jefferson
Jefferson asettui vuoden 1800 presidentinvaaleissa jälleen Adamsia vastaan. Vaalit ajautuivat kahden pääpuolueen, Jeffersonin demokraatti-republikaanien ja Adamsin federalistien taisteluksi. Jefferson voitti vaalit ja nousi näin Yhdysvaltain kolmanneksi presidentiksi. John Tyler
Vaikka Tyler edusti Valkoisessa talossa virallisesti Whig-puoluetta, hän ajautui pian puolueen kanssa erimielisyyksiin. Kun hän käytti veto-oikeutta uuden kansallisen pankin perustamisen estämiseksi, yhtä lukuun ottamatta kaikki ministerit erosivat. Vaikka Tyler toimi presidenttikautensa lähes kokonaan ilman puolueensa tukea, hän sai aikaan useita tärkeitä sopimuksia. Vuonna 1841 hän sai viedyksi läpi "Pre-Emption Act" -nimisen lain, joka antoi lännessä asuneille siirtolaisille mahdollisuuden lunastaa julkista maata valtiolta. 1842 Tyler onnistui lopettamaan Floridassa käydyn toisen seminolisodan. Kaksi vuotta myöhemmin hän solmi Wanghian rauhan Kiinan kanssa ja näin yhdysvaltalaiset kauppalaivat saivat pääsyn Kiinan satamiin. Maaliskuussa 1845 Tyler vahvisti Texasin kanssa tehdyn sopimuksen, jonka perusteella Texas liittyi liittovaltioon saman vuoden joulukuussa 29. osavaltiona. Viimeisenä virkapäivänään Tyler allekirjoitti Floridan kanssa sopimuksen, jolla siitä tuli Yhdysvaltain 27. osavaltio.