Missä Konstantine Gamsakhurdia sai koulutuksensa ja julkaisi ensimmäiset teoksensa?
Konstantine Gamsakhurdia
Konstantine Gamsakhurdia (, 15. toukokuuta 1893 Abaša – 17. heinäkuuta 1975 Tbilisi) oli georgialainen kirjailija ja julkisuuden henkilö, jota pidetään yhdessä Mikheil Džavakhišvilin kanssa 1900-luvun vaikutusvaltaisimpana georgialaisena romaanikirjailijana. Gamsakhurdia sai koulutuksensa ja julkaisi ensimmäiset teoksensa Saksassa. Parhaissa töissään, kuten "Didostatis mardžvena" ja "Davit Aghmašenebeli", hän yhdistääkin länsieurooppalaisia vaikutteita puhtaasti georgialaisiin teemoihin. Hän suhtautui neuvostovaltaan vihamielisesti, mutta kuului silti niihin harvoihin johtaviin georgialaisiin kirjailijoihin, jotka selvisivät Stalinin kauden sorrosta, vaikka hänet pidätettiinkin useita kertoja ja karkotettiin Vienanmerelle. Hänen teostensa huomattava piirre on henkilöhahmojen oivaltava psykologinen kuvailu. Lisäksi Gamsakhurdia toi georgian kieleen uutta hienovaraisuutta imitoimalla arkaaista kieltä, luodakseen vaikutelman vanhasta tekstistä.
Eteriani
Puhdas kansanversio eepoksesta julkaistiin Georgian lehdistössä ensimmäisen kerran vuonna 1858. Georgialaisen kansatieteilijän Petre Umikašvilin laatima kattavampi julkaisu ilmestyi vuonna 1875. Romanssi inspiroi kirjailija Važa-Pšavelaa (1861-1915) laatimaan runon "Eteri" ja säveltäjä Zakaria Paliašvilia (1871-1933) luomaan klassisen oopperan "Abesalom ja Eteri". Konstantine Gamsakhurdia
Gamsakhurdia syntyi alhaisaateliseen perheeseen Abašan kaupungissa länsigeorgialaisessa Mingrelian provinssissa, joka kuului silloin Venäjän keisarikuntaan. Hän kävi koulua Kutaisin lukiossa ja opiskeli sen jälkeen Pietarissa, jossa hän riiteli Nikolai Marrin kanssa. Hän vietti lähes koko ensimmäisen maailmansodan Saksassa, Ranskassa ja Sveitsissä ja valmistui tohtoriksi Berliinin yliopistosta vuonna 1918. Venäjän alamaisena hänet vangittiin lyhyeksi aikaa Baijerin Traunsteiniin, jonne Thomas Mann lähetti hänelle suklaata. Gamsakhurdia julkaisi ensimmäiset runonsa ja novellinsa 1910-luvulla, jolloin häneen vaikuttivat saksalainen ekspressionismi ja ranskalainen post-symbolistinen kirjallisuus. Oleskellessaan Saksassa hän kirjoitti säännöllisesti saksalaiselle lehdistölle Georgiasta ja Kaukasuksen alueesta. Hän osallistui myös Georgian vapautuskomitean organisoimiseen. Kun Georgia oli julistautunut itsenäiseksi vuonna 1918, hänestä tuli tasavallan attasea maan Saksan-suurlähetystöön, jossa hän hoiti georgialaisten maailmansodan veteraanien palauttamista kotimaahan ja georgialaisten opiskelijoiden pääsyä saksalaisiin yliopistoihin. Anaksimandros
Anaksimandros oli myös tähtitieteen menestyksekäs harjoittaja ja eksaktin tieteen varhaisia puolestapuhujia. Opetustoimintansa lisäksi Anaksagoras kirjoitti ehkä useitakin teoksia. Tunnetuin on hänen luonnonfilosofinen teoksensa "Luonnosta", jonka hän ilmeisesti kirjoitti vuoden 547 eaa. tienoilla. Tämä teos lienee ollut saatavilla vielä Aleksandrian kirjastossa, mutta myöhemmät kirjoittajat lienevät olleet pelkkien sitaattikokoelmien varassa. Tässä teoksessa Anaksimandros kritikoi sitä Thaleen näkemystä, että kaikkeuden alkulähteenä olisi vesi. On mahdollista, että juuri tässä teoksessa Anaksimandros myös esitti ajatuksen, että ihmiset ja eläimet olisivat syntyneet mutaatioilla. Ihmisten hän oletti olevan mutaatioita joistain eläimistä, todennäköisesti vesieläimistä. Aleksanteri Suuri antiikin lähteissä
Lampsakoslainen Anaksimenes Aristokleen poika kirjoitti teoksen "Ta peri Alexandron" ('Aleksanterista'). Anaksimenes oli kuuluisa oraattori ja sofisti, joka seurasi Aleksanterin mukana Aasiaan, mutta hänen ja Aleksanterin suhteesta ei tiedetä juuri mitään. Aleksanteri-legendan mukaan Anaksimenes oli Aleksanterin opettaja, mutta tämä on ajoituksellisesti mahdotonta. Anaksimenes kirjoitti ilmeisesti kolme teosta, "Hellenikan" ja Filippos II:ta käsitelleen "Filippikan". Anaksimenes kirjoitti teoksensa jo ennen Aleksanterin kuolemaa, mutta se on säilynyt vain lyhyinä katkelmina muun muassa Athenaeuksen teoksessa. Tarinan mukaan Anaksimenes pelasti Lampsakosin kaupungin Aleksanterin vihalta, vaikka se oli tukenut persialaisia. Antiikin Kreikan kirjallisuus
Kallimakhos, joka eli samaan aikaan kuin Theokritos, työskenteli koko aikuisuutensa Aleksandriassa, jossa hän kokosi kirjaston teosten hakemiston ("Pinakes"). Hänen runoudestaan on säilynyt vain katkelmia. Runoudessa hänet tunnetaan elegioistaan. Tunnetuin teos oli "Aitia" (”Syyt”), joka selvittää neljässä kirjassa erikoisten tapojen, juhlien ja nimien alkuperiä. Sen rakenne tuli myöhemmän roomalaisen runoilijan Ovidiuksen teosten malliksi. Sen osittain säilyneisiin osiin kuuluu hoviruno "Bereniken hiukset" ("Koma Berenikes"), jota roomalainen Catullus käytti myöhemmin esikuvanaan. Kallimakhos kirjoitti myös eeppisiä runoja; näitä olivat "Hekale" sekä "Ibis", joka oli suunnattu hänen aikaisempaa oppilastaan Apolloniosta vastaan. Renato Castellani
Castellani kasvoi Argentiinassa ja opiskeli arkkitehtuuria Milanon polyteknisessä instituutissa. Vuonna 1936 hän palveli upseerina Afrikassa, jossa hän tutustui elokuvaohjaaja Mario Cameriniin. Palattuaan Italiaan Castellani työskenteli käsikirjoittajana ja apulaisohjaajana muun muassa Camerinin ja Alessandro Blasettin kanssa. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli Aleksandr Puškinin novelliin perustuva "Un colpo di pistola" (”Laukaus”, 1942). Konstantin Ivanov
Konstantin Ivanov syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän työskenteli opettajana ja osallistui tšuvassinkielisten aapisten ja oppikirjojen laatimiseen. Ivanov alkoi kirjoittaa runoja ja kääntää tšuvassiksi venäläisten kirjaillisuutta vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumien aikana. Hänen merkittävin teoksensa on tšuvassilaisen naisen alistettua asemaa kuvaava runoelma "Narspi" (1908), jonka pohjalta on sävelletty samanniminen baletti. Christiane Rochefort
Rochefort aloitti kirjoittamisen runoilijana, mutta hänen tuotantonsa pääosa koostuu romaaneista. Hän opiskeli Sorbonnen yliopistossa useita aineita ja harrasti kuvataiteita. Thomas Bernhard
Toivuttuaan Bernhard aloitti musiikin ja teatteritaiteiden opiskelun Salzburgin Mozarteumissa, josta hän valmistui 1957. Opiskellessaan hän työskenteli toimittajana ja kirjoitti lyhyttarinoita. Valmistuttuaan Bernhard kirjoitti runokirjoja, ja vihdoin vuonna 1963 ilmestyi hänen esikoisromaaninsa "Frost", joka kiinnitti heti Itävallan kirjallisuuspiirien huomion. Tommaso Campanella
Campanella irtautui jo varhain aristoteelisesta oikeaoppisuudesta ja viehättyi Bernardino Telesion empirismistä. Tämä opetti, että tieto on aistimus tai tunne, ja että kaikki asiat luonnossa omaavat aistimuksia. Campanella kirjoitti ensimmäisen teoksensa, "Philosophia sensibus demonstrata" ("Aistien todistama filosofia"), Telesion puolustukseksi. Se julkaistiin vuonna 1592. Napolissa Campanella tutustui myös astrologiaan. Astrologisista pohdiskeluista tuli usein toistuva teema hänen kirjoituksissaan. Antiikin Kreikan kirjallisuus
Aristoteleen oppilaan Theofrastoksen teos "Luonnonfilosofien käsityksistä" ("Fysikōn doksai"), josta ainoastaan tutkielma "Aisteista" on säilynyt, on ensimmäinen varsinainen doksografia. Teos "Luonteita" on humoristinen kuvaus ihmisluonteista. Stoalaisen koulukunnan perustajan Zenonin teos "Valtio" on eräs tunnetuista kadonneista teoksista. Stoalaisilta säilyneisiin kreikankielisiin teoksiin lukeutuvat muun muassa Kleantheen "Hymni Zeukselle", Epiktetoksen "Käsikirja" ja "Keskusteluja" sekä Marcus Aureliuksen teos "Itselleni", joka oli kirjoitettu kreikaksi, vaikka kirjoittaja oli Rooman keisari. Stoalaisten tekstifragmenttien kokoelma "Stoicorum veterum fragmenta" sisältää paljon erityisesti Khrysippokselta säilyneitä katkelmia.
Epikurolaisen koulukunnan teoksista on säilynyt muun muassa joukko Epikuroksen kirjeitä sekä hänen "Pääoppinsa". Kyynikot loivat kaksi lajityyppiä, "diatribe"-keskustelun sekä satiirin. Ensin mainitun lajityypin popularisoi Bion Borysthenesläinen, jälkimmäistä edusti puolestaan Menippos (tästä saivat alkunsa menippolaiset satiirit). Pyrrhonististä skeptisismiä edustanut Timon Fleiuslainen kirjoitti parodisen ja satiirisen teoksen "Pilkkarunot" ("Silloi"), ja saman koulukunnan Sekstos Empeirikos puolestaan Pyrrhonin opin yleisesityksen "Pyrrhonismin pääpiirteet". Carlo Emilio Gadda
Gaddan esikoisteos ilmestyi 1924, jolloin hän oli lukion opettajana. Samoihin aikoihin hän myös opiskeli filosofiaa ja kirjoitti Leibnizin tietoteoriaa käsittelevää opinnäytetyötään. Hän ei kuitenkaan valmistunut, sillä rahavaikeudet pakottivat palaamaan insinööriksi. Seuraavana vuonna hän muutti Roomaan ja matkusteli seuraavan kuuden vuoden ajan paljon kotimaassaan ja Euroopassa. Samoihin aikoihin hän ryhtyi kirjoittamaan "Via Merulanan sotkuista tapausta". Lev Kulešov
Kulešov opiskeli taidemaalausta Moskovassa vuosina 1914-1916 ja työskenteli jo viimeisenä opintovuotenaan lavastesuunnittelijana Jevgeni Bauerin alaisuudessa. Samaan aikaan hän alkoi kiinnostua myös leikkauksesta ja julkaisi ensimmäisen teoreettisen artikkelin aiheesta vuonna 1918. Samana vuonna syntyi myös ensimmäinen oma ohjaus "Projekt inženera Praita" (1918), puolituntinen salapoliisitarina. Mario Soldati
Soldati kävi jesuiittakoulun ja valmistui Torinon yliopistosta vuonna 1927. Hän jatkoi opintojaan Roomassa ja Columbian yliopistossa New Yorkissa. Soldati julkaisi ensimmäisen novellikokoelmansa "Salmace" vuonna 1929. Vuonna 1935 ilmestyi yksi hänen tunnetuimmista kirjoistaan, Yhdysvaltoja kuvaava "America primo amore". Francesco Gasparini
Luccasta kotoisin ollut Gasparini liittyi Bolognan Accademia Filarmonican jäseneksi 1685 ja opiskeli sitten musiikkia Venetsiassa Giovanni Legrenzin johdolla. Hän työskenteli aluksi Roomassa vuodesta 1689 alkaen, kunnes palasi vuonna 1701 Venetsiaan. Siellä hän sai kuoromestarin viran Ospedale della Pietàssa, toimi muun muassa Domenico Scarlattin opettajana ja sävelsi noin 25 oopperaa esitettäväksi Venetsiassa. Cecilia Payne-Gaposchkin
Payne-Gaposchkin opiskeli Cambridgen yliopistossa Englannissa, mutta siellä ei silloin vielä myönnetty tutkintoja naisille. Hän muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän väitteli Harvardin yliopiston ensimmäiseksi tähtitieteen tohtoriksi. Vaikka hänen tulkintansa tähtien spektreistä olivat oikeita, hänen ohjaajansa Henry Norris Russell ei myöntänyt hänelle tutkintoa ennen kuin hän oli lisännyt kirjaansa jälkikirjoituksen, jossa todetaan päätelmien olevan ”selvästi epätosia”. Siihen aikaan oli nimittäin vallitseva käsitys, että rauta on tähtien pääasiallinen rakennusaine. Myöhemminkin Russell kollegoineen jarrutti hänen urakehitystään. Georgian kirjallisuus
Orbelianin oppilas Vakhtang VI teki useita käännöksiä ja revisioita, mutta kirjoitti myös itse. Hänen aikanaan Tbilisiin perustettiin ensimmäinen kirjapaino. Vuonna 1724 Vakhtang joutui kuitenkin pakenemaan Venäjälle 1200 Georgian koulutetuimman miehen ja heidän perheidensä kanssa. Hänen hovirunoilijansa Mamuka Baratašvilin saavutus oli ensimmäinen georgialaisen poetiikkaa edustavan teoksen, "Tšašniki, anu leksis stsavlis tsigni" (), laatiminen vuonna 1731. Anastasia Eristavi-Khoštaria
Hän syntyi aristokraattiseen perheeseen Gorissa, Georgiassa, joka oli silloin osa Venäjän keisarikuntaa. Eristavi-Khoštaria aloitti uransa opettajana syntymäkaupungissaan, jonne hän perusti ilmaisen koulun talonpoikien lapsille ja myöhemmin naisten järjestön nimeltään Mandilosani (1913–1914). Kirjailijana hän aloitti vuonna 1885, kun hänen käännöksensä ossetialaisesta legendasta, "Beso" (), julkaistiin. 1890-luvulla suosittu georgialainen kirjailija Akaki Tsereteli rohkaisi häntä muuttamaan Tbilisiin jatkamaan työtään omien kirjoitustensa parissa. Hänen ensimmäiset romaaninsa, "Molipul gzaze" (, "liukkaalla polulla") vuodelta 1897 ja "Bedis triali" (, "kohtalon pyörä") vuodelta 1901 menestyivät hyvin. Eristavi-Khoštaria oli ensimmäinen georgialainen naiskirjailija, joka kirjoitti teoksensa naisnäkökulmasta koulutetuille aikuisille. Hänen romaaninsa ja tarinansa seuraavat tiettyä kaavaa, jossa georgialainen aatelisnainen joutuu vanhan moraalin ja taloudellisen järjestyksen romahdusten myllerrykseen 1800-luvun puolivälissä, yrittäen puolustaa ideaalejaan vapaasta työstä ja totuudenmukaisesta rakkaudesta rappeutuneella taustalla. Neuvostoliiton hyökkäyksen jälkeen vuonna 1921 hän vetäytyi kirjallisista ja julkisuuden aktiviteeteista, ja kirjoitti vain vähän, lukuun ottamatta ideologisia korjauksia omiin töihinsä. Thomas MacDonagh
MacDonaghin molemmat vanhemmat olivat opettajia katolisessa koulussa. Hän opiskeli seitsemän vuoden ajan papiksi Rockwell Collegessa, mutta keskeytti opintonsa vuonna 1901 ja ryhtyi työskentelemään kielenopettajana. Tänä aikana hän liittyi kulttuurinationalismia edustaneeseen Gaelic League -järjestöön ja julkaisi ensimmäiset runokokoelmansa. Parantaakseen iirinkielen taitoaan hän oleskeli Aransaarilla ja tutustui siellä Patrick Pearseen. Kun Pearse vuonna 1908 perusti St. Enda’s -koulun, MacDonagh ryhtyi sen apulaisjohtajaksi. Työnsä ohessa hän opiskeli University College Dublinissa. MacDonagh valmistui vuonna 1911 maisteriksi ja sai samana vuonna nimityksen yliopistonsa englannin kielen opettajaksi. Hän julkaisi vuonna 1913 Thomas Campionia ja englantilaista runoutta käsitelleen tutkielmansa. MacDonagh sai mainetta Dublinin kirjallisissa piireissä julkaisemalla useita runoteoksia, kolme näytelmää sekä lukuisia artikkeleita eri lehdissä. Hän perusti "Irish Review" -lehden ja osallistui myös Irish Theatre -teatterin perustamiseen. Carl von Bonsdorff
Tampereella ei ollut lukiota, joten nuori Carl päätti jatkaa opintojaan Turussa, jossa hänellä oli sekä isän että äidin puolen sukulaisia. Opinnot Turun klassillisessa lyseossa viitoittivat myös tulevan elämänuran. Lyseon historian opettajana oli historioitsija Karl Konstantin Tigerstedt (1822–1902). Hän sai Carlin innostumaan historiasta niin, että tällä aina oli aineessa korkein arvosana. Tigerstedt julkaisi 1876–1887 kirjoitussarjan "Bidrag till Kexholms läns historia under drottning Kristinas regering" ja varmaan kiinnostus 1600-lukua kohtaan näkyi myös opetuksessa. Myöhemmin Carlin ensimmäiset tieteelliset tutkimukset kohdistuivat juuri Kristiinan aikaan. Goffredo Alessandrini
Ennen elokuvauraansa Alessandrini opiskeli tekniikkaa Cambridgen yliopistossa. Hän työskenteli Alessandro Blasettin avustajana ja teki vaikuttavan dokumenttielokuvan "La diga di Nag Hamadi" (”Nag Hamadin pato”, 1929). Alessandrinin ensimmäinen näytelmäelokuva oli "La segretaria privata" (”Yksityissihteeri”, 1931). Georgian kirjallisuus
Vakhtangin lisäksi muillakin Bagrationi-dynastian jäsenillä oli osuutensa 1700-luvun renessanssiin: Kakhetin ja Kartlin kuningas Teimuraz II:n "Sarke tkmulta" () on havainnollinen kuvaus aikansa tavoista, ja katolikos Anton I:n useiden eurooppalaisten kirjojen pohjalta kootut, esimerkiksi logiikkaa ja retoriikkaa koskevat esittelyt auttoivat kirjakielen vakiinnuttamisessa. Antonin serkku, Vakhtang VI:n poika Vakhušti laati vuorostaan maanpaossa Moskovassa ensimmäisen modernia eurooppalaista tutkimusta edustavan georgiankielisen, georgialaiset kronikat yhteen koonneen teoksen, joka toi maan myös Euroopan oppineiden tietoon. Johan Zacharias Blackstadius
Blackstadius opiskeli Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa (Kungliga Akademien för de Fria Konsterna) Tukholmassa. Hän siirtyi Suomeen 1844 viideksi vuodeksi ja maalasi alttaritauluja ja muotokuvia. Hän toimi piirustuksenopettajana Tukholman teknillisessä koulussa 1860–1881. 
Hänen teoksiaan oli ensi kerran näytteillä 1852. Suomessa teoksia on Kansallismuseon kokoelmissa. Vittore Carpaccio
Hän oli Lazzaro Bastianiin oppilas, ei tämän opettaja, kuten Giorgio Vasari on väittänyt, ja Bellinin ja Vivarinin tavoin Bastiani johti suurta työhuonetta Venetsiassa. Hänen ensimmäiset tiedossa olevat omat teoksensa ovat "Salvator Mundi", joka on Collezione Contini Bonacossissa, ja "Pietà", joka nykyisin on Palazzo Pittissa. Näistä teoksista näkyy selvästi Antonello da Messina ja Giovanni Bellinin vaikutus etenkin valon ja värien käytössä, samoin kuin Ferraran ja Forlìn koulukuntien vaikutus.
Hän aloitti 1490 Venetsian "Scuolalle" maineikkaan pyhimykselle omistetun teossarjan "Pyhän Ursulan elämä". Gallerie dell'Accademiassa olevien teosten aihe on peräisin Jacobus de Voraginen teoksesta "Legenda aurea" (”Kultainen legenda”). Gentile Bellinin tavoin ja kuten siihen aikaan yleensäkin tehtiin, Carpaccio käyttää pyhimystarun taustana tuttuja Venetsian ympäristöjä ja maalaa niihin kaupungin asukkaita upeissa puvuissa. Voi myös ajatella päinvastoin: pyhimystaru oli se kudos, jolla aihe perusteltiin, kun Carpaccio halusi kuvata 1400-luvun Venetsia. 1491 hän sai valmiiksi alttaritaulun "Pyhän Ursulan kunnia". Monet hänen teoksena ovat niin suuria, että ne ovat kuin Venetsian "scuolan" seinämaalauksia. Scuolat olivat hyväntekeväisyyteen ja sosiaalityöhän keskittyviä varakkaiden venetsialaisten luokkien veljeskuntia. Konstantin Makovski
Konstantin syntyi Moskovassa venäläisen taidehahmon ja amatöörimaalarin Jegor Ivanovitš Makovskin, yhden Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opiston perustajan, vanhempana poikana. Hänen äitinsä oli säveltäjä ja hän toivoi poikansa seuraavan jalanjälkiään.
Vuonna 1851 Konstantin ilmoittautui Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistoon, jossa hänestä tuli huippuoppilas, joka sai helposti kaikki saatavilla olevat mitalit. Hänen opettajiaan olivat M. I. Skotti, A.N Mokritski ja S.K Zarjanko, joista Skotti oli Karl Brjullovin oppilas. Makovskin taipumus romantiikkaan ja koristeellisiin tehokeinoihin voidaan selittää Brjullovin vaikutukseksi. Georgian kirjallisuus
Georgian kulta-ajan kirjallisuus ei keskittynyt pelkkään ritariromantiikkaan ja maalliseen rakkauteen, vaan myös uskonnollisen kirjallisuuden perinne jatkui, toisin aiempaa kuluneempana ja vähemmän innovatiivisena. Oppineet kerääntyivät Gelatin ja Iqalton akatemioihin, tuoden mukanaan ulkomailla syntyneen kirjallisen perinteen. Heihin kuuluivat muun muassa antiokialaisen Eprem Mtsiren vaikutuksen Georgiaan 1100-luvun alussa tuonut Arsen Iqaltoeli sekä oman filosofisen ja kirjallisen koulukuntansa perustanut, Bulgariasta Gelatiin muuttanut Ioane Petritsi. Vaikka Petritsi toimi lähinnä kääntäjänä, hänen kommenttinsa ja eksegetiikkansa laajensivat usein alkuteosta huomattavasti. Erityisen merkittävää hänen työnsä oli filosofian parissa; tätä kautta hän avarsi aikansa georgialaista ajattelua vastaamaan paremmin maan johtajien poliittisia visioita. Positiivisen poikkeuksen ajan hymnografiseen tuotantoon muodostavaa vuorostaan kuningas Daavid IV:n kirjoittama "Katumuksen hymnit", joissa kuningas julistaa voitokkaista taisteluista ja yhteiskunnallisista saavutuksistaan huolimatta olevansa syntinen, "pohjaton astia, ääriään myöten täynnä saastaa". Daavid IV:n taidot valtiomiehenä ja runoilijana toimivat esimerkkinä tuleville Bagrationi-runoilijahallitsijoille seuraavan kahdeksan vuosisadan ajaksi. Edla Blommér
Hän opiskeli kotimaassa Johan Erik Lindhin johdolla ja ulkomailla Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa, Kungliga Akademien för de Fria Konsterna, Tukholmassa 1843–1844. Tukholmassa asuessaan hän oli Ruotsiin muuttaneen kirjailija Sara Wacklinin vuokralaisena ja teki tästä myöhemmin muotokuvan.
Teoksia oli ensi kerran esillä näyttelyssä kotimaassa 1847. Oskar Blomstedt
Blomstedt piti Ilmajoella valmistavaa koulua ollessaan ylioppilasaikana siellä kotiopettajana, ja häntä pidetään siksi Ilmajoen kansakoulun alkuunpanijana. Myöhemmin hän oli Oulun alkeiskoulun latinan lehtori, Helsingin yliopiston suomen ja unkarin kielen dosentti sekä Helsingin kansakouluntarkastaja. Lisäksi hän oli "Suomettaren" aputoimittaja sekä "Uuden Suomettaren" toimittaja ja suomensi muutamia latinankielisiä teoksia. Blomstedt opiskeli Saksassa ja Unkarissa. Constantinos Mavromichalis
Mavromichalis kirjoitti ylioppilaaksi Kallion lukiosta keväällä 2006 ja aloitti syksyllä 2008 animaatio-opinnot Bristolissa Englannissa. Mavromichalis valmistui Bristolista vuonna 2011 ja työskentelee Nitro Games -peliyrityksessä. Alexander Ramstedt
Ramstedtin ensimmäiset kirjalliset tuotokset ilmestyivät Jyväskylän seminaarin oppilaiden J. H. Erkon, Olli Wuorisen ja Isa Aspin kokoamassa albumissa "Suomen saloilta". Hän avusti myöhemmin useita lehtiä muun muassa Suomen Kuvalehteä ja hän julkaisi myös itse lyhyen aikaa Läheltä ja kaukaa-nimistä kirjallisuuslehteä. Ernst Josephson
1873 Josephson lähti opintomatkalle Eurooppaan: Kööpenhaminan, Berliinin, Dresdenin, Düsseldorfin ja Antwerpenin taidekokoelmat tulivat matkan aikana tutuiksi. Hän arvosti vanhojen mestareiden teosten tutkimista enemmän kuin Taideakatemian oppeja. Pariisiin saavuttuaan hän pääsi École des Beaux-Artsiin Jean-Léon Gérômen oppilaaksi. Suurimman hyödyn hän sai kuitenkin tutkimuksistaan Louvressa ja muissa taidekokoelmissa. Pariisista palattuaan hän jatkoi opintojaan Ruotsin kansallismuseossa ja kopioi siellä muun muassa Rembrandtin "Kyökkipiian" sekä pari muuta taulua. Huolimatta oppositioasenteestaan hän menestyi Akatemian kilpailuissa hyvin ja sai Akatemian mitalin teoksestaan "Sten Sture vapauttaa kuningatar Kristinan". Hänet hyväksyttiin Taiteilijaseuran sekä Idunin jäseneksi. Milan Kundera
"Monologyn" jälkeen Kundera jätti runouden ja julkaisi 1960 teoksen "Romaanin taide", joka käsitteli kriittisesti tšekkiläistä avantgardekirjailija Vladislav Vančuraa ja puolusti romaanin asemaa modernina tyylinä. Kunderan seuraava teos "Majitelé klíčů" (1962) oli menestynyt yksinäytöksinen näytelmä. Kundera oli jo 1960-luvulla kotimaassaan tunnettu kirjallisuusvaikuttaja, ja kyseinen vuosikymmen oli myös hänen tuottoisinta aikaansa. Hän julkaisi muun muassa kolme novellikokoelmaa, jotka tunnetaan yhteisnimellä "Naurattavien rakkauksien kirja". Vuonna 1967 ilmestyi Kunderan ensimmäinen romaani "Pila", jonka seuraavana vuonna julkaistu ranskankielinen käännös toi hänelle myös kansainvälistä mainetta. Se käsitteli ironisesti ihmisten kohtaloita stalinismin ajan Tšekkoslovakiassa. Gioachino Rossini
Vuonna 1808 Rossinille myönnettiin Bolognan konservatorion palkinto kantaatistaan "Il pianto d'Armonia sulla morte di Orfeo" ja kaksi vuotta myöhemmin, 18-vuotiaana, hänen ensimmäinen oopperansa "La Cambiale di Matrimonio" sai kantaesityksensä Venetsiassa. Vuosina 1810–1813 Rossini tuotti useita oopperoita Venetsiassa, Milanossa, Ferrarassa ja Roomassa mutta kaikki muuttui 1813 hänen kymmenennen oopperansa "Tancredin" ja sen hurjan suosion myötä. Jotkut melodiat oopperasta nousivat niin suosituiksi, että niitä lauloivat niin gondoljeerit Venetsiassa kuin yleisöt oikeussaleissa. Georgia
Sensuurista ja ideologisista paineista huolimatta neuvostokausi tuotti useita taidokkaita kirjailijoita. Heistä huomattavin oli Konstantine Gamsakhurdia, joka kirjoitti useita eeppisiä historiallisia romaaneita. Georgian ylistetyimpiin runoilijoihin kuulunut Ana Kalandadze aloitti tuotantonsa 1940-luvulla ja Grigol Abašidze elvytti klassisen runon. 1950-luvulla aloittanut Nodar Dumbadze on edelleen hyvin suosittu kirjailija. 1960–1970-luvuilla kirjankustannus oli kuitenkin suoraan kommunistisen puolueen hallinnassa – Tšabua Amiredžibi joutui luomaan Venäjän viranomaisia vastaan taistelevasta lainsuojattomasta kertovan eeppisen pääteoksensa siperialaisessa vankilassa. Otar Tšiladze vuorostaan hylkäsi neuvostoteemat ja yhdisti romaaneissaan myyttejä ja historiaa. 1990-luvulla uusi kirjailijasukupolvi on rikkonut usein aiempia normeja ja perinteitä vastaan sekä käyttänyt puhekielistä ilmaisua. Suosituimpiin nykykirjailijoihin kuuluvat esimerkiksi Guram Dotšanašvili, Aka Mortšiladze ja Davit Turašvili. Georgian kirjallisuus
Arabien, joilla oli merkittävä vaikutus georgian kieleen, perustettua emiraatin Tbilisiin 700-luvun puolivälissä hagiografiat siirtyivät käsittelemään kristinuskon ja islamin suhdetta. Ensimmäinen ja merkittävin hagiografia tältä kaudelta on "Habon kärsimys", joka on kirjoittanut Ioane Sabanisdze vuonna 786. Näkymän Bysantin kasvavaan vaikutukseen ja aikaiseen georgialaiseen nationalismiin antaa "Konstanti Kakhan kärsimys", joka on yksi parhaiten dokumentoiduista georgialaisista hagiografisista teksteistä. Viimeinen arabikauden kärsimyskertomus vertautuu kauden ensimmäiseen vaikutuksessaan georgiankieliseen kirjallisuuteen: Stepane Mtbevarin kirjoittama "Gobronin kärsimys" kertoo vuonna 914 arabivalloittaja Abu 'l Qasimin teloittamasta kenraalista. Kreikkalaiset
Klassisen kauden kreikkalaiset tekivät monia merkittäviä tieteellisiä keksintöjä ja laskivat perustan länsi­maiselle tieteelle muun muassa filosofian, historian ja matematiikan alalla. Kreikkalaisten akatemioiden perinnettä jatkoivat roomalais­aikana akateemiset oppilaitokset Konstantinopolissa, Antiokiassa, Aleksandriassa ja muissa kreikkalaisen oppineisuuden keskuksissa, kun taas Itä-Rooman aikainen tiede oli pääasiassa klassisen tieteen jatkoa. Kreikkalaisilla on pitkät perinteet kasvatus­tieteen ("paideia") alalla. "Paideia" oli korkeimpia yhteis­kunnallisia arvoja kreikkalaisessa ja hellenistisessä maailmassa. Euroopan ensimmäinen laitos, jota voidaan pitää yliopistona, perustettiin 400-luvulla Konstantinopoliin, ja se toimi eri muodoissa osmanien vuonna 1453 suorittamaan Konstatntino­polin valloitukseen saakka. Konstantinopolin yliopisto oli kristityn Euroopan ensimmäinen maallinen korkeinta opetusta tarjonnut laitos, jossa teologisia aineita ei opetettu. ja mikäli yliopisto käsitetään alku­peräisessä merkityksessään opiskelijoiden yhteen­liittymäksi, samalla maailman ensimmäinen yliopisto. Volodymyr Vynnytšenko
Vynnytšenko syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän pääsi opiskelemaan oikeustiedettä Kiovan yliopistoon, mutta hänet erotettiin yliopistosta poliittisista syistä. Häntä uhkasi jopa vankeustuomio, mutta hän pääsi pakenemaan ulkomaille. Jo ensimmäisissä julkaistuissa teoksissaan Vynnytšenko osoitti levotonta taiteilijatemperamenttia. Hän käsitteli seksuaalisuutta sekä individualismin ja yhteiskunnan välistä suhdetta. Ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1902. Vynnytšenko yritti palata kotimaahansa laittomasti, mutta hänet vangittiin. Hän suoritti vankeustuomionsa, palasi opintoihinsa ja valmistui oikeustieteellisestä vuonna 1905. Vuonna 1906 hänet pidätettiin uudelleen, syynä poliittinen toiminta. Vankeutta kesti tällä kertaa vuoden. Muuan ukrainalainen kulttuurimesenaatti maksoi Vynnytšenkon takuut ja hänet vapautettiin. Hänen täytyi kuitenkin jättää kotimaansa. Aleksandr Bogdanov
Bogdanov valmistui Harkovan yliopistosta vuonna 1899 erikoisalanaan psykiatria. Samana vuonna hän julkaisi ensimmäisen filosofisen teoksensa. Bogdanovin filosofia perustui Karl Marxin oppeihin, joita hän pyrki kehittämään luonnontieteen saavutusten pohjalta. Hän esittää näkemyksensä laajimmin teoksessa "Tektologija: Vseobštšaja organizatsionnaja nauka" (”Tektologia: yleinen organisaatiotiede”, 1913–1922). V. I. Lenin arvosteli Bogdanovin filosofisia käsityksiä teoksessaan "Materialismi ja empiriokritisismi". Salvatore Quasimodo
Quasimodo syntyi Midicassa lähellä Syrakusaa. Hän aikoi insinööriksi ja kävi teknillistä koulua Syrakusassa ja jatkoi korkeakoulussa Roomassa. Siellä hän luki samaan aikaan yliopistossa latinaa ja kreikkaa. Taloudellisista syistä hänen oli jätettävä opintonsa kesken ja pestauduttava pikkuvirkamieheksi. Ensimmäiset runonsa hän julkaisi vuonna 1930. Conn Iggulden
Iggulden kävi St.Martins'in koulua Northwoodissa, josta siirtyi Merchant Taylors'in kouluun. Hän opiskeli englantia Lontoon yliopistossa. Iggulden opetti englantia seitsemän vuotta St. Gregoryn katolisessa koulussa Lontoossa. Hän jätti opettamisen kirjoittaakseen ensimmäisen romaaninsa "Keisari: Rooman portit" (Emperor: The Gates of Rome). Saatuaan Keisari-sarjansa päätökseen Iggulden alkoi työstää Valloittaja-sarjaa, joka kertoo mongolialaisista sotaherroista Genghis ja Ögedei Khanista (Tšingis-kaani ja Ögödei-kaani). Marius Constant
Constant aloitti musiikinopintonsa konservatoriossa Bukarestissa. Muutettuaan Ranskaan hän jatkoi opintojaan Pariisissa, jossa häntä opettivat muun muassa Olivier Messiaen, Nadia Boulanger ja Arthur Honegger. Constantin varhaisimmissa teoksissa oli vaikutteita impressionismista. Hänen sävellyksiinsä kuuluu useita baletteja ja sinfonista musiikkia. Konstantin Savitski
Konstantinin ollessa viidennellä luokalla Taganrogin kymnaasissa hänen teini-ikäisen elämänsä muuttui yllättäen. Molemmat hänen vanhemmistaan kuolivat yhtäkkiä. Konstantinin otti hoteisiinsa tämän eno, joka asui nykypäivän Latviassa, ja josta tuli hänen huoltajansa. Siellä ollessaan hän men yksityiseen sisäoppilaitokseen, josta valmistui vuonna 1862 ja lähti Pietariin opiskellakseen Keisarillisessa taideakatemiassa. Henkilökohtaiset kontaktit Venäjän kulttuurin merkkihenkilöihin - Ilja Repiniin, Ivan Šiškiniin, Viktor Vasnetsoviin, Mark Antokolskiin, Vasili Stasoviin, Nikolai Karamziniin - vaikuttivat suuresti nuoren taiteilijan kehitykseen. Luigi Pirandello
Vuonna 1880 perhe muutti Palermoon, missä Pirandello kävi koulunsa loppuun. Siellä Pirandello rakastui serkkuunsa, mutta suhteesta ei kuitenkaan tullut mitään. 1884 hän kirjautui Palermon yliopistoon. Isä vaati poikansa opiskelevan lakitiedettä, mutta poika suoritti kirjallisuustieteen kursseja ja vähitellen lakiopinnot jäivät kokonaan pois. Seuraavana vuonna hän muutti Roomaan opiskellakseen filologiaa. Pirandello opiskeli Roomassa kaksi vuotta, kunnes riitaantui opettajansa kanssa. Vuonna 1886 hän siirtyi Bonnin yliopistoon opiskelemaan kirjallisuutta. On sanottu, että ilman kahta Saksassa vietettyä vuotta Pirandellosta ei olisi koskaan tullut kirjailijaa. Opiskelu Saksassa tutustutti hänet saksalaiseen filosofiaan ja hänen silmänsä avautuivat sisilialaisen kulttuurin ongelmille. Väitöskirjansa, joka käsitteli Agrigenton murretta hän julkaisi vuonna 1891. Hän ensimmäinen runoteoksensa "Mai Gioconda" ilmestyi vuonna 1889. Fernando de Rojas
Rojas opiskeli lakia Salamancan yliopistossa, mistä hän valmistui vuoden 1498 tienoilla. Opiskeluaikanaan hän kirjoitti "Celestinan" varhaisimman version. Teos julkaistiin alun perin nimellä ""Comedia de Calisto y Melibea"". Seuraavaan painokseen Rojas muutti "comedian" (tässä yhteydessä merkityksessä "näytelmä") antiikin esikuvien mukaan "tragicomediaksi". Kansan suussa teosta alettiin piankin kutsua sen eniten mielenkiintoa herättävän henkilön, parittajana toimivan noita-akka Celestinan mukaan. Myöhemmissä painoksissa ryhdyttiin noudattamaan samaa käytäntöä. Teos käsittelee alkuperäisten nimihenkilöidensä välille kehittyvää rakkaussuhdetta. Alkupään usein alatyylinen komiikka saa teoksen mittaan yhä synkempiä sävyjä, kunnes tarina lopulta päättyy traagisesti. Meliton Balantšivadze
Balantšivadze sai koulutuksensa Kutaisin ja Tbilisin seminaareissa ja aloitti oopperauransa Tbilisin oopperatalossa vuonna 1880. Vuonna 1882 hän perusti georgialaisen kansanmusiikkiryhmän ja järjesti ensimmäisen kansanmusiikin konsertin Tbilisissä seuraavana vuonna. Sen jälkeen vuosina 1883–1886 hän matkusti Georgian eri osissa keräten kansanlauluja ja opettaen kansanmusiikin kuoroja. Vuodesta 1889 vuoteen 1895 hän opiskeli Pietarin konservatoriossa, jossa häntä opetti muun muassa Nikolai Rimski-Korsakov. Myöhemmin vuosien 1895 ja 1917 välillä hän kiersi Venäjää ja piti georgialaisen kansanmusiikin konsertteja. Bolševikkien vallankaappauksen jälkeen vuonna 1917 hän palasi synnyinmaahansa, jossa hän opetti ja sävelsi. Hän laati ensimmäisen georgialaisen oopperan "Tamar tsbieri" (, "viekas Tamar"), jonka esittivät ensimmäisen kerran venäläiset taiteilijat Venäjän aatelisneuvoston salissa vuonna 1897. James Thomson
Thomson aloitti opinnot Edinburghin collegessa syksyllä 1715 tavoitteena valmistuminen presbyteeripapiksi. Hän opiskeli Edinburghissa metafysiikkaa, logiikkaa, etiikkaa, kreikkaa, latinaa ja luonnonfilosofiaa. Hän sai opintonsa päätökseen 1719 mutta ei kuitenkaan suorittanut loppututkintoa vaan päätti aloittaa teologian opinnot päämääränään papin ura. Thomas Thomson kuoli 1716, paikallisten tarinoiden mukaan suorittaessaan jotakin manausmenoja. Edinburghissa Thomson liittyi kirjallisen ryhmän Grotesque Clubin jäseneksi ja tutustui elinikäiseen ystäväänsä David Malletiin. Onnistuttuaan saamaan julki muutamia runojaan Edinburgh Miscellanyssa Thomson lähti Malletin kanssa Lontooseen helmikuussa 1725 saadakseen julkaistuksi runonsa. Georgian kirjallisuus
Hagiografisiin teksteihin liittyvät läheisesti kirkkoisien elämäkerrat. Tämän genren, patristiikan, ensimmäinen georgialainen teos on "Kolmentoista assyrialaisen kirkkoisän elämät" -kokoelma. Jotkut näistä kirkkoisistä olivat georgialaisten luostarien perustajia, ja heillä on sitä kautta ollut merkittävä osa maan kulttuuriperinnön ja identiteetin rakentamisessa. Kaksi muuta merkittävää elämäkertaa käsittelevät Georgian lounaisosien uudelleenasuttamista. Näistä aikaisempi, "Siunatun ja Jumalan inspiroiman pyhän isämme Serapionin elämä ja saavutukset" antaa arvokasta tietoa aikansa arkkitehtuurista, sosiaalisista oloista ja maantieteestä. Toinen, Giorgi Mertšulen teos "Grigol Khandztan elämä", on kirjoitettu 900-luvun puolivälissä ja antaa tarkan kokonaiskuvan Georgian poliittisesta rakenteesta. Lisäksi kirkkoisien elämäkertoja kirjoitettiin maan ulkopuolella Athoksella; näihin teoksiin kuuluu esimerkiksi Giorgi Atonelin vuoden 1040 jälkeen kirjoittama "Siunattujen isiemme Ioanen ja Ekvtimen elämät ja merkittävät saavutukset". Myös Giorgi Atonelista kirjoitettiin hänen kuolemansa jälkeen elämäkerta. Näitä tekstejä voidaan pitää jo modernin historiografian edustajina. Ekaterine Gabašvili
Hän syntyi aatelisperheeseen Gorissa, Georgiassa, joka oli silloin osa Venäjän keisarikuntaa. Hän kirjoitti useita tunteellisia romaaneja ja tarinoita talonpoikaiselämän ja kyläkoulun opettajien suruista. 1900-luvulla hän hylkäsi kaunokirjallisuuden ja siirtyi omaelämäkerran pariin. Gabašvili tunnetaan myös yhtenä ensimmäisistä georgialaisista feministeistä ja naisten oikeuksien aktivisteista. Hän avasi vuonna 1883 koulun köyhien perheiden tytöille ja oli vuonna 1890 perustamassa "Džedžili"-lehteä, jonka julkaisemilla lasten tarinoilla oli merkittävä osa georgiankielisen lastenkirjallisuuden kehityksessä. Jean Charles Léonard de Sismondi
Sismondi perheineen muutti Ranskan vallankumouksen jälkeen vuonna 1794 Italiaan Toscanaan, missä he työskentelivät maanviljelijöinä. Sismondin havainnot alueella johtivat hänen ensimmäisen teoksensa "Tableau de l’agciculture toscane" syntyyn vuonna 1801. Vuodesta 1800 Sismondi asui jälleen Genevessä, missä hänestä tuli menestynyt kirjailija. Konstantin Arabažin
Vuonna 1891 Arabažin muutti Pietariin, jossa hän työskenteli venäjän kielen ja kirjallisuuden opettajana ja 1890-luvun lopusta lähtien myös journalistina. Varsinkin 1900-luvun alussa hänet tunnettiin kirjallisuutta ja teatteria käsitelleenä luennoitsijana ja esitelmöitsijänä. Arabažinin ainoa varsinainen kirjallisuustieteellinen monografia käsittelee puolalaista runoilijaa Kazimierz Brodzińskia. Hänen erittäin runsas artikkelituotantonsa on luonteeltaan populaaritieteellistä tai kirjallisuuskriittistä. Sen aiheena on ukrainalainen ja venäläinen kirjallisuus ja teatteri. Arabažin perusti Pietariin vuonna 1898 kaupungin ensimmäisen kansanyliopiston, joka tarjosi yleissivistävää opetusta tavallisille kansalaisille. Hän perusti myös Venäjän yleisen kansanyliopistoyhdistyksen vuonna 1904. Kimmo Matias Kankaanpää
Kankaanpää sai koulutuksensa (Muotoilija AMK) Lahden ammattikorkeakoulun Muotoiluinstituutin osastolla vuosina 1998–2002. Jatko-opintonsa hän suoritti Domus Academyssa Milanossa, Italiassa. Maisterikoulutukseen Italiassa hän sai useita apurahoja. Merkittävimmän tuen antoi kuitenkin Askon Säätiö valitsemalla hänet Antti Nurmesniemi -apurahan saajaksi keväällä 2002. Muina tukijoina toimi muun muassa Hämeen taidetoimikunta, Alfred Kordelinin säätiö, Tekstiili- ja vaatetusteollisuus ry sekä Kansainvälisen henkilövaihdon keskus CIMO. Kote Mardžanišvili
Hän työskenteli venäläisissä maakuntateattereissa ensin näyttelijänä ja myöhemmin ohjaajana, kunnes hän pääsi moskovalaiseen Nezlobin-seurueeseen vuonna 1906 ja perusti myöhemmin yhdessä Aleksander Južinin kanssa Georgian draamastudion. Hän sai pian mainetta yhtenä tunnetun venäläisen näyttelijän ja ohjaajan Konstantin Stanislavskin (1863–1938) koulutetuimmista seuraajista. Ohjaajana Mardžanišvilin käyttämä päätekniikka oli johdattaa näyttelijää löytämään vaistomainen polku "ulkoisen totuuden" havaitsemiseksi. Vuonna 1910 Stanislavski tunnusti itsekin hänen monipuolisuutensa ja kutsui hänet samanaikaisesti Edward Gordon Craigin kanssa ohjaamaan Moskovan taiteelliseen teatteriin. Siellä hän esitti Hamsunin ja Ibsenin näytelmiä ja avusti Vladimir Nemirovitš-Dantšenkon "Karamazovin veljekset" -näytelmän ohjauksessa (1910) ja Craigin "Hamlet"-ohjauksessa (1911). Craigin tyylitelty tapa käyttää ohjauksessaan nukkeja kiehtoi Mardžanišvilia, ja hän palasi väliaikaisesti Georgiaan tuottamaan "Kuningas Oidipuksen" samassa hengessä. Vuonna 1913 hänen välinsä Stanislavskiin katkesivat, sillä hänellä oli vasemmistosympatioita ja hän oli kiinnostunut dekadentismista. Hän järjesti eklektisen "Vapaan teatterin", jossa hän esitti oopperaa, operetteja, draamaa ja pantomiimia. Yritys tunnettiin siteistään säveltäjä Sergei Rahmaninoviin ja laulaja Fjodor Šaljapinin ja georgialaistyylisistä koreografioistaan, mutta se lopetettiin vuoden aikana suureksi osaksi talousvaikeuksien vuoksi. Sen jälkeen Mardžanišvili muutti Rostov-na-Donuun, jossa hän ohjasi paikallista teatteria vuosina 1914–1915. Tšingiz Aitmatov
Hän lähti opiskelemaan karjataloutta Frunzeen, mutta opinnot vaihtuivat kirjallisuuteen Maksim Gorki -instituutissa Moskovassa. Opistojensa jälkeen hän työskenteli kahdeksan vuotta Pravdassa. Hänen ensimmäiset teoksensa julkaistiin 1952 venäjäksi ja 1954 kirgiisiksi. Aitmatov palkittiin 1963 Leninin palkinnolla ja "Hyvästi, Gulsarysta" valtionpalkinnolla. Konstantin Lopušanski
Elokuvaopinnot valmistuivat vuonna 1979, ja Lopušanski pääsi Andrei Tarkovskin avustajaksi ohjaajamestarin kuvatessa "Stalkeria". Samaan aikaan alkoi myös Lopušanskin oma ohjaajaura. Vuonna 1978 syntyi ensimmäinen lyhytelokuva "Sljozy v vetrenuju pogodu" ja paria vuotta myöhemmin julkaistiin hänen elokuvaopintojensa lopputyö "Solo" (1980), joka kertoo toisen maailmansodan aikaisesta Leningradin piirityksestä. Dionýsios Solomós
Solomós opiskeli ensin Zákynthoksella ja sitten Italiassa, ensin Venetsiassa ja Cremonassa ja sitten oikeustiedettä Pavian yliopistossa vuosina 1815–1817. Italiassa hän tutustui ranskalaiseen ja italialaiseen valistukseen ja alkoi kirjoittaa runoutta italian kielellä.
Solomós palasi Zákynthokselle vuonna 1818 saatuaan opintonsa päätökseen. Saari oli tuolloin Jooniansaarten kulttuurikeskuksia. Solomós alkoi kirjoittaa runoja myös nykykreikaksi. Tämä oli uraauurtavaa, sillä kansankielellä oli tuohon mennessä kirjoitettu vain vähän runoutta, ja myös vaikeaa, sillä Solomóksen kreikantaidot olivat vielä heikot. Solomós alkoi tutkia perinteisiä kreikkalaisia kansankielisiä lauluja sekä kreetalaista kirjallisuutta, joita piti parhaina lähteinä kansan käyttämään kieleen. Danilo Kiš
Kiš opiskeli kirjallisuutta Belgradin yliopistossa, josta valmistui 1958 ensimmäisenä opiskelijana, joka sai arvosanan vertailevasta kirjallisuustieteestä. Hän kirjoitti merkittävälle "Vidici"-lehdelle, jossa hän työskenteli vuoteen 1960. Vuonna 1962 ilmestyivät hänen kaksi ensimmäistä romaaniaan "Mansarda" ja "Psalam 44". Vuonna 1973 ilmestyneestä teoksesta "Peščanik" ("Tiimalasi") Kiš sai arvostetun NIN-palkinnon, mutta hän palautti sen muutaman vuoden kuluttua poliittisen erimielisyyden vuoksi. Myöhemmin Kiš sai runsaasti kotimaisia ja ulkomaisia palkintoja sekä proosasta että runoista. Constantin Brâncuși
Käsityökoulun jälkeen Brâncuși siirtyi Bukarestin taideakatemiaan opiskelemaan kuvanveistoa. Eräs hänen varhaisimmista säilyneistä töistään edusti anatomisen tutkielman veistostyyppiä, jossa ihmishahmo on kuvattu ilman ihoa, jotta lihakset näkyisivät selvästi. Odysseia
Aristarkhos Samothrakelainen teki Homeroksen eepoksista kriittisen laitoksen Aleksandriassa 100-luvulla eaa. Aristarkhoksen tekstiä kopioitiin uskollisesti läpi vuosisatojen. "Odysseian" vanhin kokonaisena säilynyt käsikirjoitus on Laurentianus 900- tai 1000-luvulta. "Odysseian", samoin kuin "Iliaan", ensimmäinen painettu laitos ("editio princeps") on Demetrios Khalkokondyleen Firenzessä vuonna 1488 toimittama. Tsendiin Damdinsüren
Damdinsürenin ensimmäinen kirjallinen teos oli vasemmistolaisessa kirjailijapiirissä vuonna 1929 julkaistu "Gologdson khüükhen", joka seurasi köyhän perheen elämää vallankumouksen vuosina. Teos oli alun perin varsin neutraali, mutta Damdinsüren joutui sittemmin hävittämään alkuperäisen ja käyttämään ideologisempaa versiota kollegojensa painostuksesta. Leningradissa ollessaan Damdinsüren kirjoitti runon "Buural ijii mini" ja vuonna 1950 hän kirjoitti sanat Mongolian kansallislaulu Bügd Nairamdah Mongolille. Vuodesta 1940 eteenpäin hän keskittyi lähinnä tieteelliseen työhön. Hän kirjoitti vuonna 1947 Mongolien salaisen historian nykymongoliksi. Vuonna 1955 hän julkaisi puolestaan "Monggol uran zokhiyal-un degeji zagun bilig oroshibai" -antologian, jossa hän esitteli vallankumousta edeltäneellä ajalla julkaistuja teoksia. Jukka Viikilä
Viikilä on valmistunut Teatterikorkeakoulun dramaturgilinjalta teatteritaiteen kandidaatiksi, sekä opiskellut Pop & Jazz Konservatoriossa ja Kriittisessä korkeakoulussa. Hän on julkaissut kaksi runokokoelmaa, Runoja (Gummerus, 2008) ja Runoja II (Gummerus, 2010). Esikoiskokoelma oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Hänen runojaan on käännetty ainakin englannin, italian ja heprean kielille. Vuonna 2011 ilmestyi Viikilän yhdessä Janne Nummelan ja Tommi Nuopposen kanssa kirjoittama laaja kaunokirjallinen tietosanakirja "Ensyklopedia". Viikilän osuus teoksesta on noin 600 artikkelia. Ensyklopedia sai Mahdollisen Kirjallisuuden Seuran kirjallisuuspalkinnon vuoden 2011 parhaasta proosateoksesta. Arto Koskinen
Koskinen opiskeli aluksi arkkitehtuuria Oulussa. Hän valmistui Taideteollisen korkeakoulun käsikirjoitus- ja ohjauslinjalta 1993. Koskisen ensimmäinen dokumentti "Henkinen arkkitehtuuri" (1990) tutkii unkarilaisen Imre Makoveczin arkkitehtuuria. Koskisen ensimmäisessä fiktiossa "Sukellus" (1989) pienen yhteisön rauha järkkyy, kun rannalta löytyy tytön ruumis. Elokuva voitti pääpalkinnon Cineurope 1991 -festivaaleilla Firenzessä. Muita Koskisen uran alkuvuosien lyhytfiktioita ovat "Kesän viimeinen päivä" (1992) ja "Avaruuden musta kivi" (1994). Davit Turašvili
Turašvili opiskeli Tbilisissä, Madridissa ja Lontoossa. Hänen teoksiaan on julkaistu vuodesta 1991 lähtien ja niitä on käännetty useille kielille. Hän on myös kääntänyt kirjallisuutta georgiaksi. Nodar Dumbadze
Dumbadze syntyi Tbilisissä, ja valmistui Tbilisin valtionyliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta vuonna 1950. Samana vuonna hänen ensimmäiset runonsa ja humoristiset tarinansa julkaistiin Georgian lehdistössä. Hän toimitti satiirista "Niangi"-lehteä vuodesta 1967 vuoteen 1972, jolloin hänestä tuli Georgian kirjailijaliiton sihteeri ja Neuvostokirjailijoiden liiton puhemiehistön jäsen. Hän tuli tunnetuksi erityisesti romaaneistaan "Me, bebia, Ilik'o da Ilarioni" (, "Minä, isoäiti, Iliko ja Ilarioni") vuodelta 1960, "Me vkhedav mzes" (, "Voin nähdä auringon") vuodelta 1962, "Mziani ghame" (, "Aurinkoinen yö") vuodelta 1967, "Nu gešinia, deda!" (, "Älä pelkää, äiti!") vuodelta 1971, "Tetri bairaghebi" (, "Valkoiset liput") vuodelta 1973 ja "Maradisobis k'anoni" (, "Ikuisuuden laki") vuodelta 1978. Hänen teostensa huomattavia piirteitä ovat proosan yksinkertaisuus ja lyyrisyys, huumori sekä melankoliaan yhdistyvä optimismi. Kaupungin juuret
Otto Karvonen opiskeli Taideteollisessa korkeakoulussa Helsingissä 1996 - 2000 ja suoritti maisteriopinnot Sanberg Instituutissa Amsterdamissa 2000 - 2002. Hän on tullut tunnetuksi performansseista, tilapäisistä veistoksista ja installaatioista. "Kaupungin juuret" on taiteilijan ensimmäinen pysyvä julkinen taideteos Helsingissä. Emil Cedercreutz
Cedercreutz jatkoi opintojaan Euroopan taidekeskuksissa Brysselissä, Roomassa ja Pariisissa. Taideopinnot ulkomailla muokkasivat sekä Cedercreutzin taiteellista tuotantoa että aatemaailmaa. Hänen oppi-isinään olivat Charles van der Stappen, Constantin Meunier ja Auguste Rodin. Brysselissä vuosina 1903–1904 Cedercreutz tutustui aatesuuntaukseen nimeltä tolstoilaisuus, mikä näkyi myös hänen teemojen valinnoissaan. Brysselin vuosiensa jälkeen Cedercreutz opiskeli valtion stipendillä Roomassa vuosina 1904–1905 sekä myöhemmin vuosina 1906–1909 Pariisin Académie Julianissa. Kasaarien kaanikunta
Bysanttilaiset lähteet. Kreikkalaiset lähteet kasaareista ovat aika vähäisiä, koska noina aikoina bysanttilainen historiankirjoitus ei ollut voimissaan. Kasaarien kaanikunnan alkuajoilta on 2 teosta, joilla on sama lähdeteos: Kronografia Theofanos Tutkijalta (kirjoitettu 800-luvun alussa sekä Breviarij Nikiforosin teos hiukan aiemmalta ajalta. Bysanttilaiset lähteet mainitsevat kasaarien nousun syyksi Suur-Bolgarian tuhoutumisen. Tämä näkemys vahvistuu myös Joosefin kirjeessä, josta se on nykyiseen historian kirjoitukseen. Kasaarian kaanikunnan myöhemmistä vaiheista on kertonut Bysantin keisari Konstantinos VII. Hän kirjoitti vuosina 948–952 pojalleen ja seuraajalleen Romanokselle ohjeita valtakunnan hallitsemisesta De Administrando Imperio-teokseen, johon hän keräsi tietoja Bysanttia ympäröivistä kansoista sekä antoi pojalleen neuvoja siitä, miten eri kansojen kanssa tuli menetellä. Näiden tietojen joukossa on myös vahvistus arabien näkemykselle Kasaarian kaksoishallinnasta, Sarkelin rakentamiseen liittyviä tietoja sekä kasaarien-unkarilaisten, kasaarien- petsenegien ja kasaarien-alaanien välisistä suhteista. Siellä on myös ilmeisesti ainoa historiallinen maininta levottomuuksista kaanikunnasta (ilmeisesti kavaarien kapina).
Toinen tärkeä tietolähde on eri henkilöiden elämäkerrat, joiden sankarit mainitaan eri poliittisissa yhteyksissä. Elämäkertoja on säilynyt sekä kreikan- että slaavinkielisinä. Kasaariasta mainitaan muun muassa seuraavissa elämäkerroissa: Johannes Goottilaisen (tapahtumia 800-luvun lopulta), Stefan Surožkin (800-luvun lopulta) sekä erityisesti Konstantin-Kirillin, jossa mainitaan lähetyssaarnaajan käynnistä Kasaariassa vuosina 860–861 sekä kerrotaan kristillinen näkemys kasaarien kiistoista. Konstantin Korovin
Korovin opiskeli Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistossa vuosina 1875–1886 A. K. Savrasovin ja V. D. Polenovin johdolla ja vuonna 1882 Pietarin taideakatemiassa. Polenov esitteli Korovinin Savva Mamontovin Abramtsevo-piirille, johon kuuluivat Viktor Vasnetsov, Apollinary Vasnetsov, Ilja Repin, Mark Antokolski ja monet muut. Abramtsevon piiri rakasti stilisoituja venäläisiä aiheita, ja tämän vaikutus näkyy Korovinin työssä "Pohjoinen idylli". Opiskeluvuosiensa aikana Korovin solmi elinikäiset ystävyyssuhteet Isaak Levitanin ja Valentin Serovin kanssa. Georgian kirjallisuus
Ensimmäiset tekstit olivat Konstantinopolin, Antiokian ja Jerusalemin luostareihin lähetettyjen georgialaisten Raamatusta tekemiä käännöksiä. Ensimmäinen, vuodelle 430 ajoitettu georgiankielinen kirjoitus on löydetty Jerusalemista. Näihin aikaisiin georgialaisiin kirjailijoihin kuului esimerkiksi Pietari Iberialainen, joka kuitenkin kirjoitti kreikaksi. Myöhemmin georgialaisia siirtyi Siinaivuorelle ja Athoksen niemimaalle, jonne perustettiin vuonna 983 sittemmin merkittävimmäksi georgialaiseksi luostariksi kohonnut Iviron. Ivironissa Ekvtime Atoneli (963–1028) käänsi georgiaksi 160 teosta. Itse Georgiassa munkit joutuivat maan epävakaiden poliittisten olojen vuoksi siirtymään raja-alueille, kuten Tao-Klardžetiin. Salvadore Cammarano
Salvatore Cammarano syntyi Napolissa ja opiskeli Gabriele Rossettin johdolla. Hän oli alun perin kiinnostunut näytelmäkirjailijan urasta, mutta vuonna 1834 hän omistautui librettojen kirjoittamiselle. Hän toimi myös taidemaalarina ja runoilijana. Gabriele D’Annunzio
D’Annunzio syntyi varakkaan maanomistajan perheeseen Pescarassa, jossa hän myös vietti varhaislapsuutensa. D’Annunzio lähetettiin Pratoon oppikouluun, jossa ollessaan hän julkaisi kuusitoistavuotiaana ensimmäiset runonsa. Vuonna 1881 hänet hyväksyttiin opiskelemaan La Sapienza -yliopistoon Roomaan, jossa hän osallistui monien kirjallisten ryhmien, esimerkiksi Cronaca Bizantinan, toimintaan ja kirjoitti paikallisiin lehtiin artikkeleita ja kirjallisuusarvosteluja. Noina vuosina hän aloitti myös oman varsinaisen kirjallisen uransa kirjoittamalla teokset "Canto Novo" (1882), "Terra Vergine" (1882), "L’Intermezzo di Rime" (1883), "Il Libro delle Vergini" (1884) sekä suurimman osan novelleista, jotka myöhemmin koottiin teokseksi "San Pantaleone" (1886). Arvostelijoista jotkut, jotka olivat aluksi tervehtineet häntä ihmelapsena, alkoivat nyt hyljeksiä hänen uutta tyyliään ja syyttivät häntä yleisen moraalin turmelemisesta. Toisaalta häntä kiitettiin Italian kirjallisuuden uudistajana ja sen elinvoiman palauttajana. Yliopistovuosiensa jälkeen D’Annunzio työskenteli toimittajana "La Tribuna" -sanomalehdessä, jossa hän nimimerkillä ”Duca Minimo” kirjoitti eräät terävimmistä teksteistään. Voimistelu
1500-luvulla italialainen Girolamo Mercuriale kirjoitti teoksen "De Arte Gymnastica", joka toi yhteen hänen tutkimuksensa ruokavaliosta, liikunnasta, hygieniasta, luonnonmukaisista taudin parantamismenetelmistä. "De Arte Gymnastica" selitti myös periaatteita fysioterapiasta ja kirjoitti ensimmäisen kirjan urheilulääketieteenstä. Heinrich Zschokke
Heinrich Zschokke syntyi Magdeburgissa Saksassa. Vanhempiensa kuoleman jälkeen hän asui sisarustensa ja kirjailija Elias Caspar Reichardin luona. Zschokke opiskeli Magdeburgin luostarikoulussa ja sitten Altstädterin oppikoulussa. Hän kirjoitti jonkin aikaa näytelmiä kiertelevälle teatteriseurueelle, mutta ryhtyi sitten opiskelemaan filosofiaa, teologiaa ja historiaa Frankfurt an der Oderin yliopistossa, jonka yksityisdosentiksi hän tuli vuonna 1792. Maksim Gorki
Gorki pääsi toimittajaksi maakuntien sanomalehtiin ja otti käyttöön salanimen Gorki () vuonna 1892 työskennellessään "Kavkazissa" Tiflisin kaupungissa (nyk. Tbilisi). Hänen ensimmäinen kirjansa "Esseitä ja tarinoita" (Очерки и рассказы) saavutti menestystä. Vuosisadan vaihteesta eteenpäin hänen kirjoituksissaan oli vahvasti poliittinen sävy. Hän vastusti julkisesti tsaarinvaltaa, ja hänet pidätettiin lukuisia kertoja. Kolau Nadiradze
Nadiradze syntyi ja sai koulutuksensa Kutaisissa, Georgiassa (joka kuului silloin Venäjän keisarikuntaan), ja opiskeli lakia Moskovan yliopistossa vuosina 1912–1916. Palattuaan Georgiaan hänen ensimmäiset säkeensä julkaistiin vuonna 1916 georgialaisessa symbolistilehdessä "Tsisperi qantsebi" ("Siniset sarvet"). Runo "Otsneba Sakartveloze" (, "unelma Georgiasta") merkitsi hänet yhdeksi sukupolvensa lupaavista runoilijoista. Hän tuli nopeasti modernismin, erityisesti Émile Verhaerenin, vaikutuksen piiriin ja nousi yhdeksi georgialaisen Siniset sarvet -symbolistiryhmän johtohahmoista. Hänen varhaiselle runoudelleen luonteenomaista oli toivottomuus, juuri ennen maan lyhytaikaista itsenäisyyttä vuosina 1918–1921 ja puna-armeijan hyökkäystä vuonna 1921. Juuristaan huolimatta Nadiradzen kyky välttää selkeitä poliittisia teemoja salli hänen mukautua kommunismin ideologisiin vaatimuksiin vähemmän traumaattisesti kuin muiden Sinisten sarvien jäsenten. Kuitenkin vuonna 1937 Nadiradze pelastui Stalinin vainoilta vain sattumalta: Nadiradze pidätettiin yhdessä symbolistikollegansa Sergo Kldiašvilin kanssa, mutta heidän NKVD:n kuulustelijansa joutui itsekin pidätetyksi ja heitä koskevat tiedot hukkuivat. Vittore Carpaccio
Carpaccion nuoruudesta ei ole tietoa, eikä myöskään hänen syntymäpaikkaansa tiedetä varmasti, joskin todennäköisesti se on Venetsia. Hänen ensimmäinen tunnettu teoksensa on vuodelta 1490 ja kuuluu pyhän Ursulan elämää kuvaavaan sarjaan. Antiikin Kreikan kirjallisuus
Apollonios Rhodios syntyi noin vuonna 295 eaa. Hänet muistetaan parhaiten eeppisestä teoksestaan "Argonautika", joka kertoo Iasonin ja tämän miehistön seikkailuista heidän etsiessään kultaista taljaa. Teos on paradoksaalinen ja kokeellinen, ja sitä on luonnehdittu anti-eepokseksi, joka kyseenalaistaa oman lajityyppinsä. Apollonios opiskeli Kallimakhoksen oppilaana, mutta he riitautuivat myöhemmin. Hän toimi myös Aleksandrian kirjaston hoitajana noin 13 vuotta. "Argonautikan" lisäksi hän kirjoitti kaupunkien perustamista käsitelleitä runoja sekä epigrammeja. Vergilius omaksui paljon vaikutteita "Argonautikasta" kirjoittaessaan teostaan "Aeneis". James Darmesteter
Darmesteter opiskeli Pariisissa, missä hän ollessaan Michel Bréalin ja Abel Bergaignen oppilaana kiinnostui itämaiden tutkimuksesta, jolle hän omistautui joksikin aikaa kokonaan. Vuonna 1875 hän julkaisi tutkimuksen Zend Avestan mytologiasta, ja vuonna 1877 hän alkoi opettaa Zendiä École pratique des hautes étudesissa. Hän julkaisi "Etudes iraniennes" 1883, ja kymmenen vuoden kuluttua hän julkaisi Zend Avestan koko käännöksen sekä historiallisia ja kielitieteellisiä kommentaareja siihen (3 osaa, 1892–1893) julkaisussa "Annales du musée Guimet". Hän toimitti Zend Avestan myös Max Müllerin sarjaan "Sacred Books of the East". Darmesteter arvioi tekstit paljon uudemmiksi kuin yleensä uskottiin, varhaisimman niistä ensimmäiselle vuosisadalle eaa. ja useimmat kolmannelle vuosisadalle jaa. Fredrik Isacsson
Isacsson opiskeli kanttori-urkuriksi Turun Lukkari- ja Urkurikoulussa. Vuosina 1904–1905 hän opiskeli urkujensoittoa Oskar Merikannon johdolla Helsingin musiikkiopistossa, Häntä pidettiin "lupaavana urkutaiteilijana". Ensikonserttinsa hän piti vuonna 1905. Isacsson kaihtoi julkisuutta ja siksi hänen sävellystuotantonsa pysyi Turun ulkopuolella tuntemattomana. Urkuteoksensa "Katedraalissa" hän esitti ensi kerran itse Turun tuomiokirkossa, luultavasti lokakuussa 1921. Boris Gaquere
Gaquere sai ensimmäisen palkinnon Brysselin kuninkaallisessa konservatoriossa, jossa hän opiskeli Sérgio ja Odair Assadin luokalla. Gaquere osallistui sitten Leo Brouwerin, Roland Dyensin, David Russellin, Roberto Ausselin, Costas Cotsioliksen ja Paulo Bellinatin mestarikursseille. Vuonna 1997 Gaquere perusti Denis Sung-ho Janssensin kanssa kitaraduon, joka sai pian kutsuja esiintymään Belgiassa, Saksassa ja Alankomaissa. Duo julkaisi ensilevytyksensä vuonna 1998. Mikael Agricola
Agricola aloitti Uuden testamentin suomentamisen jo opiskellessaan Wittenbergissä. Hän käytti lähteinään kreikankielistä alkuteosta ja Lutherin saksannosta. Agricolan käännös julkaistiin 1548 nimellä "Se Wsi Testamenti". Ensimmäinen Agricolan ilmestynyt työ oli kuitenkin lukemisen ja kristinopin perusteet sisältänyt aapinen "Abckiria" (1543). Tekijä luultavasti tarkoitti Tukholmassa Amund Laurentssonin kirjapainossa painetun teoksen ennen kaikkea katekismukseksi ja osoitti sen eritoten papeille, jotka Agricolan mukaan olivat usein ”laiskoja ja tomppeleita”, eivätkä viitsineet opiskella saati opettaa kyllin ahkerasti. Aleksei Homjakov
Homjakov oli nuorena lahjakas koulussa ja hänellä oli monipuolinen kielitaito. Hän suoritti Moskovan yliopistossa matematiikan pääsykokeen, mutta ei jatkanut opintojaan pidemmälle. Osallistuttuaan sotilaana Venäjän–Turkin sotaan hän vietti loppuelämänsä Moskovassa omistautuen pääasiassa kirjalliselle toiminnalle. Homjakov kirjoitti muun muassa runoja, filosofisia ja poliittisia esseitä sekä tutkielmia taloustieteestä ja teologiasta. Hänen ensimmäinen runokokoelmansa ilmestyi 1844 ja se herätti huomiota isänmaallisten teemojensa ansiosta. Hän kirjoitti myös kaksi Venäjän historiaa käsitellyttä näytelmää, "Jermak" ja "Vale-Dmitri". Nikolai I:n ajan ankaran sensuurin vuoksi Homjakov saattoi julkaista vain osan töistään ja hänen tärkeimmät uskonnolliset ja historialliset tutkielmansa julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Pomponio Nenna
Nenna syntyi Barissa vuonna 1556. Hänen syntymäpäivästään ei ole varmuutta, mutta hänet kastettiin 13. kesäkuuta. Nennan arvellaan opiskelleen Barissa Stefano Felisin johdolla. Vuonna 1574 Nenna julkaisi ensimmäiset sävellyksensä, neljä villanellaa. Ensimmäisen kirjansa madrigaaleja hän julkaisi vuonna 1582. Madrigaalit omistettiin Andrian kreiville, Fabrizio Carafalle, jonka Carlo Gesualdo surmasi vuonna 1590. Myöhemmin Nenna kuitenkin ystävystyi Gesualdon kanssa ja omisti tälle teoksiaan. Nennan arvellaan myös opettaneen Gesualdolle sävellystä. Nenna kuoli Roomassa vuonna 1608. Konstantínos Dimitriádis
Dimitriádis opiskeli ja työskenteli Pariisissa ja Lontoossa. Häntä inspiroivat klassisen antiikin mallit sekä eräät modernit kuvanveistäjät, kuten Auguste Rodin. Dimitriádis voitti vuoden 1924 olympialaisten taidekilpailuissa kultaa työllään "Discobole Finlandais". Kamasutra
Kamasutra koostuu seitsemästä lyhyestä niteestä, jotka kirjoitettiin sanskritin kielellä todennäköisesti 100- ja 200-luvuilla. Teksti on pääasiassa proosaa, jonka seassa on lyhyitä runo-osuuksia ja vuoropuhelua. Teoksen länsimaiset laitokset kuvitetaan nykyisin rohkeilla kuvilla, mutta alkuperäisessä tekstissä ja vuonna 1883 julkaistussa ensimmäisessä englanninkielisessä käännöksessä ei ollut kuvia. Konstantin Simonov
Simonov kävi koulua Rjazanissa ja Saratovissa, jonne perhe oli muuttanut. Perheen siirryttyä Moskovaan hän työskenteli metallimiehenä nykyisen Mosfilmin studioilla. Vuonna 1934 Simonov pääsi Maksim Gorkille nimettyyn kirjallisuusinstituuttiin, jossa hän opiskeli Pavel Antokolskin ja Vladimir Lugovskoin johdolla. Aluksi Simonov kirjoitti rakkauslyriikkaa. Myöhemmin hän tuli tunnetuksi poliittisaiheisilla runoelmillaan. Aleksandre Qazbegi
Qazbegi syntyi Pohjois-Georgian vuoristoalueella historialliseen Khevin maakuntaan ja monet hänen teoksensa käsittelivätkin maan vuoristolaisten elämää, tapoja ja heidän kokemaansa sortoa. Qazbegi julkaisi ensimmäiset teoksensa muutettuaan synnyinseudultaan Tbilisiin vuonna 1879. Hän aloitti tällöin myös työskentelyn "Droeba"-sanomalehdelle. Hänen vuonna 1881 julkaistu romaaninsa "Elgudža" aiheutti skandaalin ja kiellettiin, sillä se kuvasi vuoristolaisia ja heidän tsaarinvallan vastaista kamppailuaan positiivisesti. Se saavutti kuitenkin suuren suosion. "Elgudžaa" seurasivat muun muassa teokset "Eliso" (1882), "Mamismkvleli" (1882), "Tsiko" (1883) ja "Khevisberi Gotša" (1884). Bysantin taide
Bysantin keisarikunnan nousu alkoi Rooman valtakunnan rappeutumisesta 200-luvulla. Keskukseksi tuli Rooman keisarin Konstantinus Suuren (noin 274–337) vuonna 330 Bosporin rannalla sijainneen Byzantion-nimisen kreikkalaiskaupungin paikalle perustama Konstantinopoli (Istanbul). Konstantinus kohotti sen uuden keisarillisen Rooman ja uuden pyhän Jerusalemin paikaksi. Kristinusko laillistettiin vuonna 313 ja Konstantinopolista tuli Itä-Rooman eli Bysantin keisarikunnan keskus. Taiteilijoita ja oppineita tuli sinne eri puolilta Eurooppaa ja Lähi-idästä. Kaupunkiin koottiin kaikkialta maailmasta antiikin kuuluisia taideteoksia ja rakennettiin palatseja ja kirkkoja. Konstantinopoli peri koko Rooman keisarikunnan kuvamaailman tekniikkaa ja tyyliä myöten. Constantin Brâncuși
Brâncuși syntyi maanviljelijäperheeseen. Yhdeksänvuotiaana hän lähti töihin läheiseen kaupunkiin ja muutti 13-vuotiaana Craiovaan, jossa työskenteli ruokakaupassa usean vuoden ajan. Brâncușin täytettyä 18 hänen veistotöistään vaikuttunut työnantajansa kustansi hänelle koulutuksen Craiovan käsityökoulussa (Craiova Şcoala de Meserii). Koulussa Brâncuși teki puutöitä sekä opetteli lukemaan ja kirjoittamaan. Hän valmistui vuonna 1898. Nino Oxilia
Köyhtyneeseen sivistyneistöperheeseen syntynyt Oxilia opiskeli Torinon yliopistossa, kirjoitti runoja ja työskenteli toimittajana. Hänen kaunokirjallisesta tuotannostaan muistetaan erityisesti Sandro Camasion kanssa kirjoitettu näytelmä "Addio giovinezza!" (1911). Vuonna 1912 Oxilia siirtyi elokuva-alalle työskennellen muun muassa Savoia Filmin ja Celio Filmin ohjaajana. Hänen ohjaustöistään merkittävin on Cinesille vuonna 1915 tehty "Rapsodia satanica", jonka pääosaa esittää Lyda Borelli. Oxilia sai surmansa ensimmäisen maailmansodan taisteluissa. Nicolae Iorga
Iorga opiskeli Iașin, Pariisin, Berliinin ja Leipzigin yliopistoissa, ja valmistui filosofian tohtoriksi 1893. Hänet nimitettiin 1895 keskiajan ja uuden ajan historian professoriksi Bukarestin yliopistoon. Iorga julkaisi seuraavina vuosina lukuisia teoksia Romanian ja romanialaisen kirjallisuuden historiasta. Hänen huomattavimpia teoksiaan olivat kolmiosainen ristiretkiä koskenut tutkimus "Notes et axtraits pour servir à l’histoire des croisades" (1899–1902), kaksiosainen Romanian kansan historia "Geschichte des rumänischen Volkes" (1905) ja viisiosainen Osmanien valtakunnan historia "Geschichte des osmanischen Reiches" (1908–1912). Hän toimitti myös Romanian historiaa koskeneita lähdejulkaisukokoelmia ja julkaisi vuonna 1892 yhden oman runokokoelman. Vuodesta 1905 Iorga toimitti "Neamul Românesc" -nimistä aikakauslehteä ja vuodesta 1909 "Neamul Românesc literar" -nimistä kirjallista kuukausilehteä. Iorgan toiminnan keskus oli Vălenii de Munten kylä Karpaateilla, johon hän oli asettunut asumaan. Hän perusti sinne kansankorkeakoulun vuonna 1908. Hän perusti myös Kaakkois-Euroopan tutkimusinstituutin vuonna 1913. Uransa myöhäisvaiheessa Iorga julkaisi vielä laajan kymmenosaisen Romanian historian "Istoria Românilor" (1936–1939). Konstantin Somov
Somov opiskeli Venäjän taideakatemiassa Ilja Repinin johdolla vuosina 1888–1897. Opiskeluaikanaan hän ystävystyi Alexandre Benoisin kanssa, joka esitteli hänet Sergei Djagileville ja Léon Bakstille. Kun he kolmestaan perustivat "Mir iskusstvan", Somov kirjoitti myös Mir iskusstva -liikkeen samannimiseen lehteen. Somov oli homoseksuaali, kuten monet muutkin "Mir iskusstvan" jäsenistä. Georgian kirjallisuus
Ensimmäisiä georgialaisia kirjailijoita, joka ei jäänyt edeltäjiensä tavoin suureksi osaksi anonyymiksi, oli Kakhetin kuningas Teimuraz I. Kirjailijan persoonan tallentuminen ajan maalauksiin ja teksteihin helpotti aikansa todellisuuteen sidotun yhtenäisen kirjallisuuden syntymistä. Teimuraz I syntyi vuonna 1589 ja eli äärimmäisen traumaattisen elämän Persian puristuksessa: persialaisten aiheuttamista kärsimyksistä huolimatta hän tunnusti velkansa persialaiselle runoudelle ja vihollistensa kielelle inspiraation lähteenä. Hänellä oli keskeinen rooli Georgian kulttuurin renessanssin aloittamisessa ja hän toi Georgian kirjallisuuteen uuden genren, historiallisen narratiivisen runon, joka oli aiempaa lähempänä Euroopan valtavirtaa. Teimurazia seurasivat runoilijakuninkaina useat Bagrationi-hallitsijat 1800-luvulle saakka. Gigo Gabašvili
Gabašvili syntyi Tbilisissä, Georgiassa (joka kuului silloin Venäjän keisarikuntaan). Hän sai koulutuksensa Pietarin (1886–1888) ja Münchenin (1894–1897) akatemioissa. Palattuaan kotimaahansa hän teki debyyttinsä ensimmäisenä taiteilijana, joka sai kunnian vuonna 1891 järjestää yksityisnäyttelyn Tbilisissä. Vuosina 1900–1920 hän opetti Kaukasian kuvataiteiden edistämisseuran ylläpitämässä taidekoulussa. Gabašvili oli yksi Tbilisin taideakatemian perustaneista professoreista vuonna 1922 ja hänelle annettiin Georgian SNT:n kansantaiteilijan arvonimi vuonna 1929. Gabašvili pysyi vannoutuneena realistina ja vastusti näkyvästi vasemmistolaista taidetta. Hän kuoli Tsikhisdzirissä, Adžariassa vuonna 1936. Konstantin Kostenetsilainen
Konstantinin työllä oli suuri vaikutus keskiaikaisen Serbian kirjallisuuteen ja koulutukseen. Hän esitteli useita klassisen Kreikan teoksia ja filosofioita. Hänen taipumuksensa lainata antiikin filosofeja ja vertauskuvansa kirjoittamassaan despootti Stefanin elämäkerrassa on antanut monille aihetta pitää häntä renessanssin edeltäjänä, vaikka Serbia ei itsessään läpikäynyt renessanssia, koska se oli Osmanien valtakunnan valloittama sen aikana. Zviad Gamsakhurdia
Zviad Gamsakhurdia oli syntyisin maineikkaasta suvusta, sillä hänen isänsä, akateemikko Konstantine Gamsakhurdia (1893–1975), oli Georgian tunnetuimpia 1900-luvun kirjailijoita. Zviad Gamsakhurdia oli filologi ennen kuin loi uraansa kääntäjänä ja kriitikkona. Hän oli merkittävä kirjailija ja runoilija Šota Rustavelin tutkija. Hän oli myös aktiivinen toisinajattelija, joka levitti jo 17-vuotiaana kääntämäänsä ja kustantamaansa georgiankielistä painosta Solženitsynin "". Gamsakhurdialle tuli myöhemmin tutuksi KGB:n kuuluisa päämaja Ljubjanka Moskovassa. Siniset sarvet
Sinisten sarvien liike oli reaktio Georgian kirjallisuuden realismiin. Se teki debyyttinsä muodikkaiden symbolismin ja dekadentismin liikkeiden ajamana vuonna 1916, kun kirjallisuuslehti "Tsisperi qantsebi" ( "Siniset sarvet") ilmestyi ensimmäisen kerran. Ryhmä sai nopeasti suosiota yrittäessään onnistuneesti uudistaa ja länsimaistaa georgialaista runoutta. Vaikka Siniset sarvet alkuvuosinaan hyökkäsivätkin pahamaineisesti Georgian kirjallisuuden klassikoita vastaan, heidän runoutensa säilyi nationalistisena, joskin ranskalaisvaikutteisena. Heidän radikaalit kokeilunsa kukoistivat Georgian itsenäisyyden aikana vuosina 1918–1921. Vaikka johtavat Sinisten sarvien kirjailijat yrittivätkin myöhemmin puolivillaisesti sopeutua uuteen hallintoon, ryhmää kohtaan esitettiin kritiikkiä ja sitä painostettiin kun Georgiaan oli perustettu neuvostohallitus vuonna 1921. Ryhmä jätti Georgian kirjailijaliiton lokakuussa 1921 muodostaakseen vaihtoehtoisen yhdistyksen, mutta se lopulta hajotettiin vuosina 1931–1932. Monet ryhmän jäsenistä tekivät sovinnon neuvostoviranomaisten kanssa, ja heitä ylistettiin "itsensä vapauttamisesta dekadenssista" ja heidän "merkittävästä roolistaan Georgian neuvostokirjallisuuden kehityksessä". Kuitenkin johtavien Sinisten sarvien jäsenten kohtalo oli traaginen: Šalva Karmeli kuoli tuberkuloosiin 24-vuotiaana vuonna 1923 ja hänen hautansa Kutaisissa joutui pian bolševikkien tuhoamaksi; Titsian Tabidze ja Nikolo Mitsišvili teloitettiin ja Paolo Iašvili ampui itsensä suuren puhdistuksen aikana vuonna 1937; Sergo Kldiašvili ja Kolau Nadiradze pelastuivat vain sattumalta, kun heidän kuulustelijansa pidätettiin ja heitä koskevat tiedot hukattiin; Grigol Robakidze oli aiemmin paennut Saksaan lähestyvää pidätystään; vainot ja pakotettu konformismi syöksivät Galaktion Tabidzen masennukseen ja alkoholismiin, jotka johtivat hänen itsemurhaansa vuonna 1959. Konstantin I (Kreikka)
Konstantin sai koulutuksensa Saksassa ja palveli Preussin armeijassa. Hän nai Saksan keisari Vilhelm II:n sisaren Sophien 1889. Konstantin johti Kreikan joukkoja Balkanin sodissa 1912–1913. Stāmerienan pitäjä
Vecstāmerienan kuuluisin asukas oli italialainen kirjailija Giuseppe Tomasi di Lampedusa, joka kirjoitti 1950-luvulla kartanossa asuessaan teoksen "Il Gattopardo". Teoksen pohjalta Luchino Visconti ohjasi tunnetun elokuvan Tiikerikissa. Kartanon omistaa nykyisin Stāmerienan kunta. Sitä käytetään kulttuuritilana sekä yksityisten ja julkisten tapahtumien näyttämönä. Kartanon puisto sopii ulkoilutapahtumien ja kultturitilaisuuksien pitopaikaksi. Antiikin Kreikan kirjallisuus
Ensimmäiset kreikkalaiset esisokraattiset filosofit esittivät ajatuksiaan pääasiassa opetusrunoina ja aforismeina. Monia heistä yhdisti se, että he pyrkivät selittämään kaikkeuden alkuperää ja luonnetta ilman Hesiodoksen "Jumalten synnyn" mytologioita. Esisokraatikoista Anaksimandros oli ensimmäinen, joka kirjoitti tutkielman, nimeltään "Luonnosta" ("Peri fyseos"). Esisokraattisten filosofien kirjoituksista on säilynyt vain erinäisiä katkelmia. Hermann Alexander Diels kokosi nämä 1800-luvulla teokseensa "Die Fragmente der Vorsokratiker". Daniel Bernoulli
Bernoulli halusi isänsä tapaan itselleensä akateemisen uran. Hän siis haki Baselin yliopistosta kahta professuuria, anatomian ja biologian. Valinnat tehtiin arpomalla, ja epäonnekseensa Bernoullia ei valittu kumpaisenkaan virkaan. Vähän ajan kuluttua yliopistosta vapautui logiikan professorin virka, jota Bernoulli lähti hakemaan. Kuten aiemminkin, virka valittiin arpomalla, eikä onni ollut Bernoullin puolella. Epäonnistumisiensa vuoksi hän lähti Venetsiaan hankkiakseen lisätaitoja lääketieteen saralta. Tarkoituksena oli vielä opiskella Padovassa, mutta sairastelu Venetsiassa muutti suunnitelmia. Venetsian aikoina Bernoulli uurasti matematiikankin parissa, minkä seurauksena hän julkaisi Christian Goldbachin avustamana ensimmäisen matemaattisen työnsä "Exercitationes" vuonna 1724. Työnsä ensimmäisessä kappaleessa hän tutkii todennäköisyyttä ja seuraavassa nesteiden virtausta. Kiinnostus nesteiden virtausta kohtaan lienee syntynyt hänen lääketieteellisten, veren virtaamisen, tutkimusten pohjalta. Kolmennessa kappaleessa Bernoulli käsitteli Ricattin differentiaaliyhtälöitä. Neljännessä ja viimeisessä kappaleessa käsitellään geometrisia ongelmia.