Onko Nihewanin allas geologinen muodostuma?
Nihewanin altaan paleoliittiset kohteet
Nihewanin allas on geologinen muodostuma, joka on eri aikakausina ollut erilainen elinympäristö. Se sijaitsee 150 kilometriä Pekingistä länteen. Allasalueen pinta-ala on suuruudeltaan 9 000 km² ja sen pohjalla virtaa Sangganjoki, joka on Haijoen sivuhaara. Alue on kuivaa ja puutonta kumpareikkoa, joka kuuluu Pohjois-Kiinan laajan lössialueen itäreunaan. Osia alueesta on otettu viljelyyn.
Oligoseeni
Aivan kauden lopussa lämpötila romahti taas huomattavasti. Syväveden lämpötila nousi 5–7 astetta noin 1,5–2 miljoonaksi vuodeksi. Tällä kaudella alkoi ilmestyä suurempia lämpötilan "lyhytjaksoisia" vaihteluita. Oligoseenin aloittaneen joukkosukupuuton arvellaan liittyvän suuriin asteroiditörmäyksiin, jotka synnyttivät Chesapeakenlahden ja Popigain meteoriittikraatterit. Oligoseenikaudelle noin 28–26 miljoonaa vuotta sitten syntyi tulivuorenpurkauksessa valtava La Garita-kaldera New Mexicoon Yhdysvaltoihin. Oligoseenikauden lopulla ilmestyivät ensimmäiset jäätiköt hitaan viilenemisen tuloksena. Kyse on O/M- ja Mi-1-tapahtumasta. Antarktikselle syntyi valtava mannerjäätikkö.
Noin 25 miljoonaa vuotta sitten oli jäätiköitä pohjoisilla arktisilla leveyksillä, kun ilmakehän hiilidioksidi laski arviolta alle 280 ppm:iin, joka on nykytason alle. Nihewanin altaan paleoliittiset kohteet
Pekinginihmisen silloinen löytäjä oli professori Pei Wenzhong, jonka asema kohosi merkittävästi löydön ansiosta. Hän muisti kyllä Nihewanin tasangon löydöt, mutta kieltäytyi hyväksymästä niiden varhaisen ajoituksen. Samalla käytti hän vaikutusvaltaansa estääkseen kaivauksien jatkumisen tasangolla. Vasta vuonna 1981 paleontologi Wei Qi löysi Donggutuon kylän liepeiltä suuren asuinpaikan. Hän vei sieltä näytteitä Peille tutkittavaksi ja tämä joutui hyväksymään tosiasian. Hän kuoli muutaman päivää myöhemmin sydänkohtaukseen. Aitkenin allas
Aitkenin allas on Kuussa oleva pyöreä syvänne pääosin Kuun maahan näkymättömällä puolella ja osin Kuun etelänapa-alueella. Kuun etelänapa-alue, joka on 2600 km:n läpimittaisena ja 15 km syvänä kuun syvin ja yksi Aurinkokunnan suurimmista tunnetuista törmäyskraattereista. Se on pienempien kraatterien peitossa. Joensuun historia
Saimaan tulvajärven vesi nousi hitaasti tuhansien vuosien ajan. Nouseva vesi toi edelleen hiekkaa Joensuun alueelle ja vähitellen hiekka ja vesi hautasivat kivikauden asuinpaikat allensa. Äärimmillään Saimaan altaan vesi nousi yli 10 metriä sen nykyistä pintaa korkeammalle. Niinpä suuri osa suhteellisen alavasta Joensuun alueesta jäi veden alle ja vain korkeimmat harjut ja mäet – kuten Niinivaara – jäivät pinnan yläpuolelle. Hallun allas
Roomalaisella rautakaudella nykyisen kuivatetun Valkojärven paikalla oleva laaja peltoaukea oli merenlahti, jonne johti kaksi salmea. Eteläinen salmi maatui viimeiseksi, jolloin merenlahti muuttui järveksi, kun merenpinta laski niin sanotun "Nanson kynnyksen" alapuolelle. Yläpuolelle jäänyt järvi madaltui sitä mukaa, kun virtaus kulutti Nansion kynnystä. Yläpuolelle syntyneitä suuria järviä olivat Valkojärvi, Peräjärvi, Hankeranjärvi ja Ruotjärvi. Kynnyksen alapuolelle jäi merenlahti, joka maankohoamisesta johtuen madaltui ja kuroutui järveksi. Tämä lyhytikäinen järvi madaltui nopeasti suoksi, jonka jäänteeksi muodostui Hallun allas. Pieni jäänne Hallun altaasta näkyi vielä vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa, jossa sen yläpää sijaitsi Kylähiisin koillispuolella, nykyisen Uudenkaupungin ja Laitilan välisen rajan ja kantatien 43 välissä, ja alapää sijaitsi Hallussa Kekkomäen kohdilla . Allas oli jokea huomattavasti leveämpi vesiallas, joka seurasi joen uoman kulkua. Iso arteesinen allas
Iso arteesinen allas () on Australian mantereella sijaitseva maanalainen pohjavesialue, ja ainoa luotettava veden lähde Australian sisäosan alangolla. Siihen kuuluvat Eyrejärven valuma-alue ja Murray-Darlingin valuma-alue. Alueella on mantereen sisällä laajoja pohjavesialtaita, jotka ulottuvat joissakin paikoin 3 000 metrin syvyyteen. Se on suurin ja laajin pohjavesialue maailmassa. Se peittää 23 prosenttia Australian mantereesta ja sisältää eri arvioiden mukaan 9–65 km³ pohjavettä. Alue on kerroksittaista kvartsipitoista hiekkakiveä. Altaan reunat ovat syntyneet mannerliikuntojen seurauksena. Metaaniklatraatti
Metaaniklatraatti tai metaanihydraatti (metaanijääkasauma, ”palava jää”) on valkoista huokoista jäätä, jossa vesijään kiderakenne sulkee metaanikaasun (CH) sisäänsä. Sitä on muun muassa merten pohjan kerrostumissa mannerjalustojen rinteillä. Yhdysvaltain geologinen tutkimuslaitos on arvioinut, että metaaniklatraatteihin on sitoutunut kaksi kertaa niin paljon hiiltä kuin kaikkiin tunnettuihin muihin fossiilisten polttoaineiden raaka-aineiden esiintymiin. Niahin luolat
Niahin luolat on Malesiassa, Niahin kansallispuistossa sijaitseva kalkkikiviluolasto. Lähellä sijaitsevia kaupunkeja ovat Miri ja Bintulu. Luolissa on asunut muinoin luolaihmisiä. Yhtä luolista on käytetty hautapaikkana. Luolissa on lepakoita ja pääskyjä. Pääskysen pesiä kerätään ja niistä tehdään pääskysenpesäkeittoa. Tunnetuin luolista on 75 metriä korkea.Sen katossa on tippukivimuodostumia ja sen pohjalla on viherleviä ja myrkyllisiä eläimiä, kuten skorpioneja. J. G. Granö
Granö kirjoitti paljon Altaille tehtyjen tutkimusmatkojen tuloksista. Hänen tutkimuskysymyksensä laajeni asteittain käsittelemään laaksojen kehitystä jääkausien aikana ja puolitasankojen eli peneplaanien muodostumista. Vuonna 1945 ilmestyneessä työssään Granö yhdisti molemmat tapahtumat ja teki uuden tulkinnan Altain pinnanmuotojen synnystä. Negevin autiomaa
Negevin autiomaassa on myös kraatterinomaisia, kulumalla syntyneitä laaksoja, machteshimeja, joita on ainoastaan tällä alueella. Näitä ovat muun muassa Ha-Machtesh ha-Gadol, "Suuri kraatteri", ha-Machtesh ha-Katan "Pieni kraatteri" ja Ramonin kraatteri. Viimeksi mainittu on näistä suurin ja mahdollisesti myös maailman kookkain luonnollinen (ei asteroidin aiheuttama) kraatteri. Se on noin 35 km pitkä, noin 500 m syvä ja sen leveys vaihtelee kahdesta kymmeneen kilometriin. Ramonin kraatteri alkoi muotoutua, kun Negeviä peittänyt meri rupesi liikkumaan pohjoiseen. Kraatterin pohjalla on 200 miljoonaa vuotta vanhoja kiviä, mistä voi päätellä kraatterinkin olevan melko iäkäs. Yellowstonen kansallispuisto
Vulkaaninen toiminta on myös synnyttänyt Yellowstonen Grand Canyonin, suuren kanjonin, jonka pohjalla Yellowstonejoki osittain virtaa. Kanjonin syvyys vaihtelee 275 metristä 800 metriin. Se syntyi luultavasti Yellowstonen kalderan räjähtäessä noin 600 000 vuotta sitten, kun purkautunut laava peitti maan. Eroosio on osaltaan ollut mukana kanjonin synnyssä. Myös lohkoliikunnoilla on saattanut olla osuutta asiaan. Grand Canyonissa on Yellowstonejärven tavoin vulkaanista toimintaa. Sen pohjalla on muun muassa geysireitä ja kuumia lähteitä. Osa niistä on jo lakannut toimimasta, mutta osa on yhä aktiivisia. Puiston nimen uskotaan usein olevan peräisin kanjonin keltaisista seinistä, mutta todellisuudessa nimi tulee Yellowstonejoen keltaisista rantatörmistä. Araratin anomalia
Araratin anomalia on läheltä Araratin huippua kuvattu muodostuma, jonka jotkut väittävät muistuttavan Nooan arkkia. Jotkut uskovat sen olevan Nooan arkin jäännökset, toiset pitävät sitä pelkkänä kalliomuodostumana. Se on 2,2 kilometrin päässä huipusta länteen 4 724 metrin korkeudessa. Muodostuman kuvasi ensi kertaa Yhdysvaltain tiedustelukone vuonna 1949. Kauhanevan–Pohjankankaan kansallispuisto
Kansallispuistossa sijaitsevan Kauhanevan soistuminen alkoi suuren metsäpalon seurauksena sitten, jolloin alueella vallitsi kostea atlanttinen kausi. Toisen lähteen mukaan soistuminen alkoi 9 000 vuotta sitten. Kauhanevan laajeneminen jatkuu yhä. Kauhaneva on muodostunut Pohjankankaan ja Nummikankaan länsipuolella sijaitsevaan altaaseen, jonka pohjalle on kerääntynyt rantasedimenttejä. Altaassa sijaitsi aikoinaan matala vesistö, joka väistyi Kauhanevan keskiosien tieltä. Suon pohjasta on löydetty ohut liejukerros, jossa on säilynyt paljon osmankäämien ja järvikortteen jäännöksiä. Lisäksi on saatu selville, että muinaisessa matalassa vesistössä kasvoi hetekuirisammalta ja lettolierosammalta. Molemmat kuuluvat rehevien järvien rantojen kasveihin. Kauhaneva muodostui nopeasti. Aluksi se oli rehevä rimpineva, josta vähitellen tuli saraneva. Suunnilleen kolmen metrin syvyydessä turpeessa on havaittavissa muutos, jossa karuille soille tyypillisten lajien lukumäärä alueella kasvoi. Vastaavasti 2,5 metrin syvyydestä on huomattu, että aapasoiden lajit hävisivät kokonaan. Esimerkkejä hävinneistä lajeista ovat pullosara ja raate. Tämä tapahtui arviolta 5 000 vuotta sitten. Samoihin aikoihin Kauhaneva saavutti keidassuovaiheen. Kauhanevalla on kasvanut koko sen keidassuovaiheen ajan kalvakkarahkasammalta, joka on joissain lähteissä mainittu aapasoiden lajiksi. Pohjavesi
Pohjavesi on maanpinnan alapuolella sijaitsevaa vettä. Sitä muodostuu huonosti vettä läpäisevien maakerrosten päälle. Pohjavesikerroksen raja on siinä kohdassa, josta alaspäin maaperä on vedellä kyllästettyä. Kaikki maanpinnan alainen vesi ei siis ole pohjavettä. Ihminen käyttää pohjavettä juoma- ja talousvetenä kaivojen kautta. Paikkaa, jossa pohjavesi tulee maanpinnan yläpuolelle, kutsutaan lähteeksi. Kauhanevan–Pohjankankaan kansallispuisto
Läheltä Kauhanevaa, Nummikankaalta, suunniteltiin 1900-luvun loppupuolella pohjavedenottoa. Koepumppausten perusteella arvioitiin pohjaveden pinnan alenevan noin puolella metrillä kuivien kausien aikana. Kauhanevalla on alueita, jotka tihkuva pohjavesi on soistuttanut. Näillä alueilla pohjaveden alenemisella olisi ollut haitallisia vaikutuksia Kauhanevan suokasvillisuudelle. Uhkana oli kuivumisen leviäminen myös muualle Kauhanevan minerotrofisille nevoille. Näin nevoista olisi tullut melko kuivia saranevoja. Kauhanevan reunamilla, missä on vain ohut turvekerros, puusto olisi saattanut lisääntyä. Alas (ikirouta)
Alas () on maantieteessä yleensä Jakutiassa oleva ikiroudan sulamisesta ja jäätymisestä syntynyt laaja painuma. Alas syntyy ikiroudan sulamisesta syntyneen järven kuivuessa. Järvi kuivuu nopeasti, koska Jakutiassa on kuivaa ja vesi haihtuu melko kuumana kesänä nopeasti. Alasissa kasvaa monesti ruohoisia kasveja ja suokasvillisuutta, joskus metsää. Alaseja käytetään esimerkiksi hevosten laitumina. Nördlinger Ries
Kraatterin läpimitta on 24 km, ja se on nykyään noin 100–150 m syvä, koska on täyttynyt maa- ja kivikerrostumilla. Kraatteri syntyi ehkä mioseenikaudella 14,5 miljoonaa vuotta sitten noin 1,1-1,5 km:n läpimittaisen asteroidin törmäyksessä. Tapahtui 1,8 miljoonan Hiroshiman pommia vastaava räjähdys, kun länsilounaasta saapunut asteroidi törmäsi ehkä nopeudella 20 km/s (17–21 km/s) kulmassa 30-50 astetta. Sulaa kiveä lensi 450 km:n päähän Tšekin Määriin asti, josta sitä löytyy nykyään moldaviitti-tektiitteinä. Kraatterista on löydetty impakteille tyypillistä sueviittia ja breksiaa, ja mikroskooppisen pieniä timantteja. Lähistöillä on pienempi 3,8 km:n läpimittainen Steinheimin allas, joka on syntynyt samoihin aikoihin kuin suuri Ries-kraatteri. Tämän pienemmän altaan synnytti ehkä 150 m:n läpimittainen kappale. Se lienee ollut Riesin kraatterin synnyttäneen asteroidin kuu. Kilimanjaro
Kilimanjaro syntyi noin 750 000 vuotta sitten Ison hautavajoaman sivuhalkeaman laavapurkauksissa. Maankuori nousi purkauksien seurauksena ylöspäin ja muodosti Shira-tulivuoren. Shiran purkaus loppui 500 000 vuotta sitten, ja sen huippu romahti suureksi kalderaksi. Pian Shiran sammumisen jälkeen muodostui Mawenzi-tulivuori, ja 460 000 vuotta sitten suuressa purkauksessa Kibo-tulivuori. Kibo kasvoi lisää korkeutta vielä uusissa purkauksissa. Kilimanjarolle tunnusomainen kiiltävä musta kivi, obsidiaani, syntyi 100 000 vuotta sitten suuressa Kibon purkauksessa. Myöhemmin vuorelle on syntynyt lisää pienempiä sivukartioita. Uusin muodostelma on 200 vuotta sitten syntynyt tuhkan reunustama kartionmuotoinen kuoppa Kibo-vuoren Reusch-kraatterissa. Marsin geologia
Marsin geologia tutkii Mars-planeetan rakennetta, koostumusta sekä sen muotoutumisen historiaa. Marsin geologiaa kutsutaan myös nimellä areologia, joka juontuu Marsin kreikankielisestä nimestä Ares. Marsin pinnan kraatteritiheät alueet ovat hyvin vanhoja. Nuorempia ovat tasangot ja vulkaaniset alueet, kuten Tharsis-harju. Alavilla tasangoilla on tulivuorten purkautuessa lainehtinut vesi ehkä noin 1 800 miljoonaa vuotta sitten, verrattain myöhään Marsin historiassa. Marsissa ei ole mannerlaattoja eli suurimittakaavaista laattatektoniikkaa. Laattatektoniikan puute selittää myös planeetan tulivuorten kasvun valtavan suuriksi. Mannerlaattojen liikkeen vuoksi maapallon kuumissa pisteissä syntyvät tulivuoret siirtyvät ajan myötä syrjään eivätkä ehdi kasvaa suuremmiksi. Marsissa pintakerros pysyy paikallaan ja tulivuoret kasvavat vähitellen hyvin korkeiksi ja laajoiksi. Marsin tulivuoret ovat kilpitulivuoria. Himalaja
Keskellä eli Siwalikvuorten pohjoispuolella on Ala-Himalaja, joka koostuu pääosin Tethysmeren poimuuntuneista ja kasautuneista sedimenttikivistä. Ala-Himalajan vuorijono on 80 kilometriä leveä ja sen 900 metrin korkuiset laaksot levittäytyvät vaihteleviin suuntiin. Vuoret puolestaan kohoavat 4 500 metrin korkeuteen merenpinnan tasosta. Vuorten naapurihuiput ovat keskenään melko samankorkuisia, mikä saa vuoriston näyttämään palasiksi leikatulta ylätasangolta. Ala-Himalajan kolme päävuorijonoa Nag Tibba, Dhaola Dhar ja Pir Panjal ovat haarautuneet pohjoisempana sijaitsevasta Ylä-Himalajan vuoristosta. Nag Tibba on näistä kolmesta itäisin ja sen Nepalissa sijaitsevan itäpään korkeus on noin 8 200 metriä merenpinnan tasosta. Vuorijono muodostaa myös Uttarakhandin osavaltiossa vedenjakajan Ganges- ja Yamunajokien välille. Masojärvi
Kuivatun järven allas on kuivunut keskeltä metsäksi ja muodostaa siten kaksi syvempää allasta. Kummassakin altaassa on suota ja luhtaa. Jälkimmäiseen luhteikkoon on vuonna 1998 perustettu luonnonsuojelualue, joka kuuluu Natura 2000- verkostoon. KNM Alta (M314)
KNM Alta (runkonumero M314) on norjalainen Sauda-luokan miinanraivaaja, joka oli Norjan laivaston palveluksessa vuosina 1966–1996. Laiva oli rakennettu puusta ja ei-magneettisista metalleista. Se oli alun perin Yhdysvaltain laivaston Adjutant-luokan miinanraivaaja "USS Arlon" (ent. "USS MSC-104"). Hekla
Heklan geologia on kraatterijonon ja kerrostulivuoren (jossa laava ja pyroklastiset ainekset ovat kasautuneet toistensa päälle) välimuoto. Se sijoittuu alueelle, jossa eteläisen Islannin seismisesti aktiivinen alue ja itäinen vulkaanisesti aktiivinen alue kohtaavat. Tyyppi on sangen harvinainen tulivuorten joukossa. Tunnetuin samankaltainen tulivuori on Chilessä oleva Callaqui. Hekla sijaitsee pitkällä vulkaanisella harjanteella, jonka 5,5 kilometriä pitkän osan, "Heklugján, "uskotaan olevan Heklan ”juuri”. Suurten purkausten aikaan koko repeämä täyttyy sulalla magmalla magmasäiliöstä, jonka pinnan uskotaan olevan vain neljä kilometriä maanpinnan alapuolella. Heklan tuottamassa pyroklastisessa aineksessa on korkea fluoripitoisuus, joka tekee siitä erityisen myrkyllisen eläimille. Heklan laavan piidioksidipitoisuus on yli 54 prosenttia, kun muissa lähialueen tulivuorissa se vaihtelee 45–50 prosentin välillä. Karpaattien allas
Karpaattien altaan tasankoalueen korkeus merenpinnasta on 100–200 metriä. Se on muinaista merenpohjaa, ja sitä peittää kymmenien metrien paksuinen lössikerros. Lössi on syntynyt tomusta, joka kulkeutui alueelle jääkausien aikana mannerjään reuna-alueelta. Keskivuoristossa on useita eri-ikäisiä, vulkaanisia kalkkikivi- ja dolomiittivuoristoja. Keskivuoriston ja koko Unkarin korkein vuori on Kékes, 1 015 metriä merenpinnasta. Devonikausi
Devonikauden lopussa noin 367 miljoonaa vuotta sitten sattui nykyisellä Yhdysvaltojen alueella Nevadassa Alamon asteroiditörmäys, jonka seurauksena syntyi noin 190 kilometrin läpimittainen kraatteri. Tähän törmäykseen liittyi ilmeisesti jonkinasteinen eläinten joukkotuho. Se tapahtui Frasne-vaiheessa noin 2,5 miljoonaa vuotta ennen Frasne- ja Fammene-vaiheiden välistä suurta joukkotuhoa. Tapahtumapaikka oli luultavasti tuolloin matalaa merta. Alamon törmäyksen on arvioitu sulattaneen ja räjäyttäneen ilmaan noin tuhat kuutiokilometriä kiveä. Geologinen muodostuma
Fluviaaliset (veden aiheuttama): rotko, raviini, kuru, vesiputous, jokiuoma, meanderi, juolua, delta, särkkä, hiekkaranta, kynnäs, laguuni, tombolo, liitukalliojyrkänne, kivikaari, raukki, lähde Afarin syvänkö
Syvänkö on syntynyt maapallon kivikehän kolmen laatan reunakohtaan. Aiemmin toisistaan irtautuniden Arabian ja Afrikan laattojen lisäksi syvängön syntyyn on vaikuttanut Afrikan laatasta erkanevan Itä-Afrikan liike. Afarin syvänkö muodostaa osan laajempaa Isoa hautavajoamaa. Kuu
Raskaimpien alkuaineiden painuessa alaspäin Kuulle muodostui rauta-nikkeliydin. Samalla sen pinnalle syntyi laajoja altaita suurissa törmäyksissä 500 miljoonan vuoden aikana 4,5–4 miljardia vuotta sitten. Noin 100 kilometrin läpimittaiset asteroidit synnyttivät Australen, Nubiumin, Tranquilitatiksen ja Focunditatiksen altaat. Uudemmat törmäykset hävittivät vanhempien törmäyksien jälkiä, joita saattaa kuitenkin vielä heikosti erottua. Yksi suurimmista törmäyksistä synnytti Kuun etelänavan ympärille valtavan Aitkenin altaan, joka on aurinkokunnan suurin kuoppa. Kaikki suuret altaat olivat syntyneet viimeistään 3,9 miljardia vuotta sitten, kun aurinkokunnassa vaeltaneet suuret kappaleet olivat jo ehtyneet. Altaat täyttyivät seuraavien satojen miljoonien vuosien aikana Kuun sisuksista nousseesta sulasta laavasta. Koska Kuun kääntöpuolella kuori on paksumpaa, sinne ei tummia laava-altaita eli ”meriä” juurikaan syntynyt. Laavan purkautuminen päättyi 3,5 miljardia vuotta sitten. Sen jälkeen ovat vielä syntyneet jotkin nykyisin parhaiten näkyvistä kraattereista, kuten Kopernikus vähän yli miljardi vuotta sitten ja Tycho hieman yli 100 miljoonaa vuotta sitten. Geologisesti Kuussa ei enää tapahdu paljoakaan, sillä vulkaaninen toiminta on lakannut ja törmäyksiäkin tapahtuu paljon aikaisempaa harvemmin. Yuanmoun löytöpaikka
Kiviesineiden työstämisessä on käytetty samoja menetelmiä kuin mitä esimerkiksi Tansanian Olduvain rotkossa ja Pohjois-Kiinan Nihewanin altaassa käytettiin. Kaikki kolme kohdetta olivat suhteellisesti ottaen samanaikaisia, mikäli ensimmäisenä tehdyt ajoitukset ovat oikeita. Amazonin allas
Amazonin allas eli Amazonas on laaja alankoalue, joka ulottuu useaan Etelä-Amerikan maahan Amazonjoen ympärillä. Aluetta hallitsee sademetsä, mutta siellä on myös puuttomia alueita. Alue on pääasiassa melko tasaista, mutta paikoin on mäkisyyttä, jollaisesta alueesta käytetään nimitystä terra firme. Amazonas on leveimmillään Andien itäpuolella ja kapenee vähitellen itään kohti rannikkoa. Eroosio on vähäistä ja vesi vähäravinteista ja hapanta. Alueen suuria kaupunkeja ovat Belém ja Manaus. Nihewanin altaan paleoliittiset kohteet
Vuonna 1923 amerikkalainen geologi George Barbour tutki Nihewanin allasta ja huomasi ammoin kuivuneen järven sedimentit. Hän arvioi kuitenkin järven iän väärin eikä löytänyt kaipaamiaan merkkejä maastosta. Siksi kutsui hän Kiinassa toimivat jesuiitat ja paleontologit Émile Licent ja Pierre Teilhard de Chardin käymään Nihewanissa. He arvioivat järven kuivumisen iäksi yli miljoona vuotta ja samalla he löysivät ensimmäiset merkit ihmisen toiminnasta. Löydetyt kivityökalut olivat vanhimmat siihen asti löydetyt esineet. Kun miehet aikoivat käynnistää kaivaukset, uutisoitiin pekinginihmisen löytämisestä Zhoukoudianissa ja kaivaukset peruttiin sillä kerralla. Alavus
Läntisen Alavuden selänteiden suhteelliset korkeudet jäävät tavallisesti alle kymmenen metrin. Itäisellä mäkimaalla 20-30 metrin korkeuserot ovat tavallisia. Kalliopaljastumia on runsaasti. Kallioiden väliin on usein patoutunut pieni lampi. Laaksot ovat pienehköjä, joten luonto ei ole tarjonnut kovin hyviä edellytyksiä maanviljelykselle. Metsätalouden merkitys onkin itäisellä Alavudella huomattava. Alueen halki pohjois-eteläsuunnassa kulkeva Lapuanjoen latvahaaran laakso poikkeaa kuitenkin jyrkästi ympäristöstään. Leveän laakson pohjalla kiemurtelee pieni Pahajoki. Näsijärven muinaisen meriyhteyden pohjalle kerrostui aikanaan runsaasti hienojakoisia aineksia. Ne ovat nykyisin erinomainen perusta maanviljelykselle. Lapuanjoen kuuluisa lakeus alkaa täältä, joskin vielä vaatimattomana. Amazonin sademetsä
Altaan reuna-alueilla on pieniä ylänköjä, joiden huiput yltävät muutamien satojen metrien korkeuteen. Muuten alue on lähes kauttaaltaan alavaa, jokien halkomaa tasankoa, jossa tulvien mahdollisuus on suuri. Amazonin alavakaan alue ei ole täysin tasaista, koska jatkuvasti uomaansa muuttava joki jättää jälkeensä laaksoja ja kumpuja. Amazonissa on myös merenpinnan alapuolella olevia syvänköjä. Amazonin altaan maisema koostuu siis suuremmista ja pienemmistä joista, niiden tulvalaaksoista, laaksoja ympäröivistä terasseista sekä jokilaaksoja ympäröivistä pienistä kummuista. Laava
Laava on tulivuoresta maan pinnalle tai meren pohjalle purkautunutta sulaa kivimassaa eli magmaa, joka on peräisin Maan vaipasta tai vaippaan vajoavasta maankuoresta. Sen lämpötila on magman koostumuksesta riippuen tyypillisesti 700–1 200 °C. Vaikka laavan viskositeetti voi olla 100 000 kertaa suurempi kuin veden, se voi virrata useita kymmeniä kilometrejä ennen jäähtymistään ja jähmettymistään. Jähmetyttyään laava muodostaa pintakivilajeja kemiallisen koostumuksensa mukaan. Allas (geomorfologia)
Allas on maantieteessä, geologiassa ja geomorfologiassa laakea ja laaja maanpinnan tai merenpohjan painanne, joka rajoittuu ainakin lähestulkoon joka suunnassa rinteisiin. Kaikki suuret järvet ja eräät sisämeret (esimerkiksi Itämeri) ovat muodostuneet altaisiin. Altaalla voidaan tarkoittaa myös joen valuma-aluetta. Nahannin kansallispuisto
Virginian putousten kohdalla joki sukeltaa 90 metriä, joka on puolet enemmän kuin Niagaran putousten korkeus. Keskellä putousta on tornimainen kivi vastustamassa putouksen voimaa. Putousten nimeä ollaan ehdotettu muutettavan Kanadan entisen pääministerin Pierre Trudeaun mukaan. Nihewanin altaan paleoliittiset kohteet
Allas oli vielä 40 000–30 000 vuotta sitten järvi, mutta vesi on hävinnyt ilmaston muututtua kuivemmaksi. Geologisten tutkimusten mukaan järven vedenpinnan korkeus on parin viimeisen vuosimiljoonan aikana vaihdellut voimakkaasti. Vedenpinnan korkeus on noussut tai laskenut toista sataa metriä johtuen alueen tektonisista ja ilmastollisista muutoksista. Alueelta löydettyjen plioseenin ja pleistoseenin kausien fossiilit kuuluvat sellaiseen lajistoon, joka viihtyi pienten metsikköjen täplittämällä arolla. Seutu on ollut myös ihmisille otollinen asuinympäristö, sillä myös hänen työkalujaan ja fossiileja on löytynyt samalta aikakaudelta. Hiidenkirnu
Perinteisen käsityksen mukaan hiidenkirnujen synnyttänyt vesivirtaus olisi ollut jäänalainen tunnelissa virtaava joki tai jäätiköstä lähtenyt sulamisvesijoki. Hiidenkirnun syntypaikka olisi ollut tässäkin vesiputous jyrkänteen alla tai voimakas pyörre lohkareen takana. Kara-Kul
Järviallas on meteoriitin tekemä kraatterissa, jolla on ikää alle viisi miljoonaa vuotta. Kraatterin läpimitta on 52 kilometriä ja se on nuorin näin suurista kraattereista. Hyypänjokilaakso
Hyypänjokilaakso on muodostunut satojen miljoonien vuosien kuluessa. Laakson pohjalta, kymmeniä metrejä paksun maakerroksen alta on seismisillä luotauksilla löydetty ruhjevyöhyke. Ruhjevyöhykkeessä kallioperä on kauttaaltaan rikki, ja tämän ruhjeen ympärille luonto on kulutustyöllään muodostanut Hyypänjokilaakson. Vähintään kilometrin paksuinen jää on vähintään neljä kertaa kulkenut laakson poikki pohjoisesta kohti etelää. Samalla jää on muodostanut Hyypänjokilaaksosta U-laakson. Jää myös kulutti murroksen rikkomaa kalliota. Viime jääkauden viimeiset jäät vetäytyivät laakson alueelta noin 9 300 vuotta sitten. Hyypänjokilaakso oli jääkauden jäljiltä vielä noin 8 500 vuotta sitten merenlahti, Hyypänlahti. Se ulottui nykyisen Kauhajoen keskustan kohdalta Kauhajärvelle saakka. Ladakh
Alueen vuorijonot muodostuivat 45 miljoonan vuoden kuluessa Intian laatan työntyessä suurempaa Euraasian laattaa vasten. Prosessi on yhä käynnissä, ja aiheuttaa Himalajan alueella usein maanjäristyksiä. Ladakhin alueen huiput ovat keskimääräisellä korkeudella Zoji lan lähellä (5 000–5 500 metriä) ja kohoavat kaakkoon siirryttäessä, nousten korkeimmalle Nun Kunin kahdessa huipussa (7000 metriä merenpinnasta). Kanen allas
Kansainvälisen hydrografisen järjestön (IHO) merialuejaottelun (1953) mukaan Kanen allas on, kuten koko Naresinsalmikin, osa Baffininlahtea, jonka etelärajaksi on määritelty leveyspiiri 70°N ja jonka rannikon niemien mukaan määritelty pohjoislinja kulkee noin leveysasteen 82,3°N tienoilla, eli Pohjoisen jäämeren pääaltaan äärellä. Alluviaali
Alluviaali on virtaavan veden kuljettamaa ja kasaamaa sedimenttiä. Sellaista voi muodostua jokien pohjille, mutta myös kuivalle maalle, jopa aavikoille tilapäisten kaatosateiden aiheuttamista mutavyöryistä. J. G. Granö
Aluksi Granö piti Altain-tutkimusten lähtökohtana Albrecht Penckin ja Eduard Brücknerin tutkimusta Alppien jääkautisista vaiheista. He olivat määrittäneet Alpeilta neljä eri jääkautta, jotka sopivat laaksojen kehitysvaiheisiin. Samoja havaintoja ei kuitenkaan voinut soveltaa Altailla, missä ei ole vastaavia jääkautisia päätemuodostumia. Granö pystyi kuitenkin osoittamaan sivulaaksojen avulla, että myös Altailla oli merkkejä eri jääkausivaiheista. Hän havaitsi, että sivulaaksoihin oli muodostunut terassijärjestelmiä, jotka olivat kerrostuneet päälaakson jäätiköstä peräisin olevasta aineksesta ja sivulaaksoissa virtaavan joen omista kerrostumista. Supertulivuori
Long Valleyn kaldera on 25 kilometriä pitkä ja 15 kilometriä leveä. Se sijaitsee Sierra Nevadalta itään, Mammoth Mountainin lähellä. Alueella on tapahtunut 600–1 350 purkausta. 3,6 miljoonaa vuotta sitten tapahtui valtava basalttinen ja andesiittinen laavapurkaus, joka levisi 2 000 km² alalle. Kaldera syntyi räjähdyspurkauksessa, joka levitti tuhkaa 600 km³. Ethan Allen -luokka
Ethan Allen-luokka oli jatkokehitelty versio George Washington -luokan ohjussukellusveneistä. Veneluokan pohjana ei kuitenkaan enää ollut Skipjack-luokan taistelusukellusvene, vaan suunnittelu aloitettiin täysin alusta. Veneistä tuli 9 metriä pidempiä kuin George Washington -luokasta, myös alusten runko oli vahvempi kuin edeltäjissään, näin ne pystyivät sukeltamaan syvemmälle. Nisäkkäät
Nisäkkäiden kehitys alkoi noin 200 miljoonaa vuotta sitten triaskaudella eläneistä "Therapsida"-lahkon "Cynodontia"-synapsideista. Matelijoilla alaleuka koostuu useista luista, mutta "Therapsida"-synapsideilla luiden määrä väheni vähitellen yhteen ja luut siirtyivät välikorvan luiksi. "Cynodontia"-synapseilla oli nisäkkäiden tapaan erikoistuneet hampaat: etu-, kulma, väli- ja poskihampaat. Tyypillisesti matelijoilla ei ole eri tehtäviin erikoistuneita hampaita, vaan kaikki hampaat ovat keskenään samanlaisia. Lisäksi "Cynodontia"-synapsidit olivat tasalämpöisiä ja kulkivat kuten nykyiset nisäkkäät eli raajojen luut olivat asettuneet vartalon suuntaisesti. "Cynodontia"-alalahkoon kuuluneella triaskauden "Thrinaxodon"-synapsideilla oli kalloluiden perusteella tuntoviikset ja mahdollisesti turkkikin. Sen hampaat uusiutuivat koko elämän aikana vain kahdesti (matelijoilla useita kertoja) ja sillä saattoi olla hengitystä helpottava pallealihas, mitkä sopivat hyvin yhteen nisäkkäiden piirteiden kanssa. Varhaisimpien nisäkkäiden fossiileja on löydetty Pohjois-Amerikasta ja Afrikasta, mutta on syytä olettaa eläinten olleen laajemmin levinneitä. Ensimmäiset nisäkkäät kehittyivät ilmeisesti nykyisen Afrikan alueella. Syyt nisäkkäiden kehitykseen perustuvat paljolti permikauden ilmastoon. Nielulevät
Nielulevien kehityshistoria on ollut pitkään epäselvä. Solun hienorakenteen perusteella otaksutaan nielulevien kehityslinjan syntyneen, kun varhainen Chromalveolata-kuntaan kuulunut uintisiimallinen eliö otti soluunsa endosymbiontiksi punalevien kehityslinjaan kuuluneen yksisoluisen eliön. Punalevä oli puolestaan aiemmin evoluution kuluessa ottanut soluunsa endosymbionttisen syanobakteerin, minkä vuoksi se kykeni yhteyttämään. Sittemmin symbionttina ollut punalevä surkastui ja muuttui nielulevän kloroplasteiksi eli viherhiukkasiksi. Yhdessä nieluleväsolussa on yleensä vain yksi hyvin suuri viherhiukkanen. Nykyään muinaisesta punalevästä on enää havaittavissa viherhiukkasen ympärillä oleva ylimääräinen kalvopari ja tämän uloimman kalvoparin alla havaittavissa oleva surkastunut punalevän tumarakenne eli nukleomorfi. Nieluleväkloroplasteilla on tämän vuoksi ympärillään neljä kalvoa. Saharan maisematyypit
Syvänteitä on pääosin Saharan reuna-alueilla, mm. Qattaran syvänkö Egyptissä. Niissä on monesti keidas tai suola-alue, joka voi olla suolajärvi, suolasuo tai näiden kuivuessa syntynyt suolasavitasanko. Näissä veden haihtuminen nostaa suolan pintaan. Monet Saharan järvet syntyvät sateella ja häviävät tai kutistuvat kuivana aikana. Esimerkiksi Siwan ja Qattaran alueilla on suolaista maaperää. Saharaa halkoo vain kaksi ympärivuotista jokea, Niili ja Niger. Sadekausi synnyttää ajoittain tulvivia wadeja, joenuomia jotka ovat yleensä kuivia. Silti ne saattavat tulvia sadeaikaan yli äyräittensä. Niskoslampi
Nerkoojärvi laskettiin 1930–1940-lukujen vaiheessa ja järvenlaskussa vedenpinta aleni 70–80 senttimetriä. Koska Niskoslammen ja Nerkoojärven vedenpinnat ovat nykyäänkin yhtä korkealla, ovat ne todennäköisesto olleet sitä myös ennen pinnanlaskua. Pinnanlaskun vaikutukset erottaa vertaamalla Kihniön vanhaa 1800-luvun pitäjänkarttaa nykykarttoihin. Vähäisen pinnanlaskun vaikutuksia huomaa parhaiten vertaamlla vanhaa Haaralahden rantaviivan kulkua nykyiseen. Pitäjänkartassa lammen nimi kirjoitettiin "Niskaslampi". Uraanin esiintyminen
Myöhemmin pohjavesiliikkeet ovat saattaneet uraanin entistä enemmän liikkeelle, minkä seurauksena merten, vesistöjen ja pohjavesien uraanipitoisuudet kasvavat edelleen hitaasti. Pääosin uraanipitoisuus vesistöissä pysyy kuitenkin edelleen kaukana saturaatiotasosta. Paikoitellen maapallon historiassa on esiintynyt alueita, joissa veden kemia on muuttunut pitkäksi aikaa pelkistäväksi. Aikojen kuluessa näille alueille on kertynyt merkittäviä määriä uraania. Huomattava täten syntynyt uraaniesiintymä on esimerkiksi Coloradon ylängön mesozooinen hiekkakivi. Nihewanin altaan paleoliittiset kohteet
Nihewanin altaan paleoliittiset kohteet (, ) on arkeologisesti hyvin kiinnostava alue Kiinassa Hebein maakunnan Yangyuanin piirikunnassa. Monet sen löydöistä valottavat ruohikkoaron eläinlajistoa 1–2 miljoonaa vuotta sitten. Uraanin esiintyminen
Useimmat uraaniesiintymiä muodostavat geologiset prosessit liittyvät uraanin taipumukseen olla voimakkaasti liukenevaa hapettavissa ympäristöissä ja erittäin liukenematonta pelkistävissä ympäristöissä. Maapallon ilmakehän happipitoisuus kasvoi huomattavasti noin 1,8 miljardia vuotta sitten muuttaen sen pelkistävästä hapettavaksi. Sen seurauksena viimeiset 1,8 miljardia vuotta merkittävin uraania maankuoressa liikuttava ilmiö on ollut pinnan läheisyydessä olevan happipitoisen pohjaveden liikkeet. 1,8 miljardia vuotta sitten ja sitä ennen vesistöt eivät juuri liikuttaneet uraania. Jotkin hyvin vanhat kivilajit sisältävät edelleen huomattavia vanhoja, hapettavan veden liikkeiltä säästyneitä uraaniesiintymiä. Tällaisia ovat esimerkiksi Elliot Laken esiintymä Kanadassa ja Witwatersrand Etelä-Afrikassa. Tulvageologia
Tämän teorian mukaan maankuoren hiljaa jäähtyessä sen ympärille muotoutui vedystä ja hapesta valtaisa jalokaasukehä, joka lopulta räjähti. Tästä muodostui 1370 milj. kuutiokilometriä divetymonoksidia, oksidaania eli vettä (H2O). Räjähdyksen seurauksena noin puolet vesimäärästä jäi vastasyntyneen ilmakehän yläpuolelle n. 200 – 300 km:n korkeuteen. Primäärivaiheessa maanpinnalle jäänyt vesi jäähdytti nopeasti kuuman maankuoren aiheuttaen nykyiset kalliohalkeamat ja rotkomuodostumat, joita yleensä nimitetään pirunpesäksi tai pirunrotkoksi. Vesikehän ansiosta yhtenäiselle alkumantereelle muodostui kauttaaltaan trooppinen ilmasto. Auringon- ja kuunvalo näkyi maanpinnalle ikään kuin opaalilasin läpi jolloin niiden ääriviivoja ei voinut erottaa. Vesi kiersi maapalloa ballistisella radallaan aina siihen asti, kunnes gravitaatiovoimat suistivat sen alas nykyisten mannerjäätiköiden kohdilta. Sekundäärivaiheen veden mukanaan alas tuoma alipaine veti avaruuden absoluuttisen kylmyyden hetkellisesti mukanaan maanpinnalle (esim. mammutit syväjäätyivät nopeasti, jopa pystyasentoon ennen mutaan hautautumistaan). Katastrofin seurauksena jäätyi valtava vesimäärä napajäätiköiksi ja makeanveden varastoiksi. Vettä tuli alas noin 1-1,5 km:n syvyydeltä. Mikäli maapallo olisi pyöreä kuin kumipallo, vettä olisi kauttaaltaan 2,6 km. Ulkoisen paineen kohdistuessa napa-alueille maapallo hieman litistyi navoiltaan. Vesimassat velloivat edestakaisin napojen ja nykyisen päiväntasaajan väliä aikaansaaden lukuisat maakerrokset. Valtavat mutamassat eli laharit, joita syntyy nykyisin tulivuortenpurkausten yhteydessä, hautasivat alleen lähes kaiken elollisen maanpinnalta jopa kilometrin syvyyteen maan alle. Mannerlaatan antaessa periksi paineelle vedet kerääntyivät hautavajoamiin erkaannuttaen nykyiset mantereet toisistaan. Nopeasti laskeva vesi muodosti suuria altaita, joita nykyään kutsutaan muinaismeriksi. Korkeammalla olevan vesialtaan murtuessa murtumakohtaan syntyi ns. pirunpelto maa-ainesten huuhtoutuessa alempaan altaaseen eli nuorempaan muinaismereen. Syvänteiden syntyessä paine kohotti vuoret meristä. Tästä on todisteena merieläinten fossiilit kilometrien korkeudella Alpeilla. Ennen vesikehän luhistumista ilmakehässä tapahtui voimakkaita staattisia sähköpurkauksia. Salamoinnin seurauksena ilmakehään syntyi otsonikerros, joka korvaa vesikehän antaman suojan kosmista säteilyä vastaan. Kosminen säteily läpäisee 150 metriä kalliota, mutta vain 14 metriä vettä. Lisäksi kosmisen säteilyn tiedetään säätelevän ihmisen vanhenemisprosessia. On mahdollista myös tuolloin olleen helium-3:n läsnäolon, joka mahdollisti myös voimakkaat plasmapurkaukset vesikehän ja maan välillä. (Vertaa yläsalamat). Purkausten seurauksena kallioihin saattoi syntyä sileäpintaisia kuoppia eli hiidenkirnuja. Toinen vaihtoehto hiidenkirnujen synnyille on tornadoiden kaltaiset sähköisesti varautuneet vesipatsaat, jotka saattoivat porata reikiä kallioon. Sekundäärivaiheessa kalliolohkareet, jotka olivat murtuneet peruskalliosta primäärivaiheen aikaansaannoksina, jäivät paksun jäämassan sisään. Veden jatkuvasti noustessa jäähän kiinnittyneet suuret kalliolohkareet joutuivat mittavien vesimassojen kuljettamiksi. Viimein jäiden sulaessa kalliolohkareet telakoituivat nykyisille sijoilleen siirtolohkareiksi. Esimerkkinä Suomen itärajalta kulkeutui ylämaan graniittia aina Pohjois-Afrikkaan asti. Tätä kivilajia ei tunneta muualla. Katastrofin seurauksena maaplaneetta oli tuolloin vaarassa kokea lopullisen tuhonsa. Tämä oli myös aikansa merkittävä tähtitieteellinen tapahtuma. Osaltaan teoria pohjautuu kreikkalaiseen Atlas mytologiaan, jossa Atlas joutui kannattelemaan taivaankantta kunnes hänen jalkansa lipesi, ja vedet suistuivat alas maanpinnalle. Atlaksesta itsestään muotoutui ja kohosi nykyinen Atlasvuoristo. Myös joonialaisissa pylväissä on kuvaannollisesti esitetty tämä veden vyöryminen taivaankantta kannattavien tukipylväiden yli. Lopulta vesimassat päätyivät nopeasti muodostuneisiin syvänteisiin aiheuttaen yhä edelleen jatkuvia maankuoren liikkeitä. Etelä-Englannissa, Wiltshiressä sijaitsee Stonehenge. Kivikehän tarkoitusperää ei ole selvitetty, mutta on mahdollista sitä käytetyn vesikehän luhistumisen ajankohdan selvittämiseksi. Tulvageologia
Hovindin teorian mukaan Nooa ja muut eläinlajit astuivat Nooan arkkiin, ja sitten -300-fahrenheitasteinen (-184 °C) jäästä muodostunut meteoriitti lensi maata kohti ulkoavaruudesta. Se hajosi palasiksi ja sen palaset joutuivat maan kiertoradalle. Nämä palaset aikaansaivat myös kuun kraatterit, ja loput joutuivat pohjois- ja etelänavalle aikaansaaden massiivisen törmäyksen, jonka seurauksena "superkylmä lumi" levisi navoilta ja hautasi mammutit seisoviltaan. Napojen jäät mursivat maankuoren, mikä aikaansai Raamatussa mainittujen syvyyden lähteiden purkautumisen maan päälle. Tämä aikaansai myös sen, että Maa tärisi, mikä hajotti Maan ilmakehässä korkealla olleen vesikehän. Ensimmäisten muutamien kuukausien aikana tulvassa hukkuneet ja hautautuneet kasvit muuttuivat kivihiileksi ja eläimet öljyksi. Tulvan viimeisten kuukausien aikana jäämeteorin maan kuoresta murtamat laatat liikkuivat ja osa upposi syvemmälle. Tämä aikaansai mannerten muodot sekä poimuvuoristot. Tulvan laskiessa vesimassat liikkuivat keskitetymmin ja kykenivät tuottamaan eroosiota ja kanjoneita. Ajan kanssa napojen jäät sulivat ja nostivat merenpintaa. Hiilidioksidia vapautui ilmakehään, mikä salli säteilyn pääsyn maahan ja se lyhensi ihmisten elinikää. Niemisvesi
Järvi muodostuu kahdesta erillisestä erinimisestä järvialtaasta, joiden välissä sijaitsee Raatikkasaari. Saaren eteläosassa on kannas ja pohjoisosassa kapea ja matala salmi. Koko järven pinta-ala on 1 500 hehtaaria eli 15 km². Se on 6,5 kilometriä pitkä ja 6,0 kilometriä leveä. Pemun järviallas on 3,9 kilometriä pitkä ja 2,5 kilometriä leveä ja Niemisjärven allas on 6,0 kilometriä pitkä ja 4,1 kilometriä leveä. Ouroubé Douddé
Kunta sijaitsee Nigerin sisämaasuiston tulva-alueella. Se on pinnanmuodostukseltaan tulvatasankoa ja altaita. Niger ja sen sivuhaara Koli Koli muodostavat lukuisia järviä. Luonnonvarainen kasvillisuus on etupäässä heinäaroa, jossa kasvaa paikoitellen puita ja pensaita. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Nigerin sisämaasuisto
Aluetta luonnehtivat lukuisat jokihaarat ja tulvajärvet, joita yleensä esiintyy jokien suistoissa. Sen ylä- ja keskiosa Ké Macinasta ja Dounasta alaspäin käsittää Nigerin ja Banin kaksi päähaaraa sekä järvialueen, johon kuuluvat muun muassa Débo, Wallado ja Korientze -järvet. Alaosan muodostaa Diréen ulottuva monimutkainen jokien ja tulva-altaiden verkosto, jonka suurimmat sivuhaarat ovat Issa Ber, Barra Issa ja Koli Koli. Hall Basin
Hallin allas (, ) on Grönlannin ja Kanadan pohjoisimman saaren Ellesmerensaaren väliseen Naresinsalmeen kuuluva vesialue. Naresinsalmi on puolestaan Kansainvälisen hydrografisen järjestön (IHO) (1953) merialueiden rajalinjausten mukaan Baffininlahden pohjoisosan nimitys. Nyosjärvi
Nyosjärvi on Kamerunissa Keski-Afrikassa sijaitseva järvi, jonka vesi on kasautunut vanhaan vulkaanisen toiminnan seurauksena syntyneeseen kraatteriin. Vesialtaan pohjaan on varastoitunut suuria määriä hiilidioksidia. Kaasun on arveltu päätyvän järven pohjaan joko luonnollisen hajoamisprosessin tai vulkaanisen toiminnan seurauksena. Nyosjärven kaltaisissa järvissä tämä kaasuvarasto ei aina lämpimän pintaveden ja järven syvyydestä aiheutuvan pohjaveteen kohdistuvan paineen takia poistu pohjasta normaaliin tahtiin, minkä seurauksena sitä voi kasaantua pinnan alle suuriakin määriä. Pienikin maanjäristys tai myrsky voi kuitenkin saada järven vedet sekoittumaan niin, että pohjaliejun alle juuttuneet kaasukuplat vapautuvat. Tällöin voi seurauksena olla vakava luonnonkatastrofi, kun hiilidioksidin määrä ilmassa nousee äkisti. La Negra -muodostuma
La Negra -muodostuma () on jurakautinen geologinen muodostuma Pohjois-Chilen rannikolla. Se koostuu pääasiassa vulkaanisista ja vulkanoklastisista kivilajeista. Sen muodostuminen sai alkunsa manterella sekä merellä vallinneista olosuhteista, ja se on todisteena merenalaisista suurista räjähdysmäisistä tulivuorenpurkauksia. Sen muodostumisen on päätelty kestäneen noin viisi miljoonaa vuotta. Ämmäjärvi (Eura)
Järven allas muodosti joskus jääkauden jälkeen pienen lahden, jonka suu alkoi maankohoamisen vuoksi kuroutua umpeen litorinamerestä. Tämä aiheutti järven suolapitoisuuden alenemisen ja esimerkiksi levien lajisto vaihtui makeavetisille järville tyypilliseksi. Lajiston muuttumisen alkuhetki on ajoitettu pohjasedimenttien kairauksella noin 4710–4640 eaa. ja täysin makeavetiseksi järvi oli muuttunut kairauksien perusteella 4360–4260 eaa. Sitä välivaihetta, jolloin järvessä on laimeaa murtovettä, kutsutaan kluuvifladaksi. Järvialtaan kynnys, joka erotti lopulta järven merestä, sijaitsi 49,7 metriä nykyisen merenpinnan yläpuolella. Anatahan
Anatahan muodostuu kerrostulivuoresta, jonka tiettävästi ensimmäinen purkaus alkoi 10. toukokuuta 2003. Uusia purkauksia on sattunut vuonna 2004, tammikuussa 2005 ja 6. huhtikuuta 2005. Huhtikuun 2005 purkaus oli voimakkain, ja savua nousi yli 15 000 metrin korkeuteen. Oshana (maantiede)
Geologien mukaan ennen Kalaharin autiomaan kuivumista oshanat ovat olleet joenuomia. Pinnanmuodot ovat kuitenkin syntyneet paljon varhaisempina aikoina ilman kuljettaman hiekan muodostettua pitkittäisdyynejä ja kovetuttua hiekkakiveksi. Nykyään oshanat ovat matalia, ruohoa kasvavia vesiuomia, jotka täyttyvät sadekautena sekä sadevedestä että pohjoisessa virtaavan Kunene-joen tulvavesistä. Usein makalani-palmujen reunustamat oshanat ovat tärkeitä sekä kotitarvekalastuksen kannalta että kuivuttuaan myös erilaisten kasvien viljelylle, mutta aiheuttavat ajoittain myös ongelmia, tulvaveden peittäessä jopa kaksi kolmasosaa alueesta. Etoshan kansallispuistossa oleva matala järvi eli suolapannu täyttyy lähes vuosittain oshanoiden kautta virtaavasta vedestä. Pintavesimuodostuma
Pintavesimuodostuma () on maanpinnalla virtaavan tai varastoituneena olevan veden muodostama alue. Se on pintavesien merkittävä osakokonaisuus. Nimitys on peräisin vuonna 2000 annetusta Euroopan Unionin vesipolitiikan puitedirektiivistä (2000/60/EY). Pintavesimuodostumia ovat esimerkiksi järvi, tekoallas, joki, kanava, puro tai näiden osa, jokisuun vaihettumisalue tai rannikkovesien osa, kuten laguuni. Merta ei pidetä pintavesimuodostumana. Nimitystä ei pidä sekoittaa vesistöön tai vesistöalueeseen. Pintavesimuodostuman lähikäsite on pohjavesimuodostuma. Niagaran putoukset
Niagaran putoukset sijaitsevat Niagarajoessa, joka virtaa Suuriin järviin kuuluvien Erie- ja Ontariojärven välillä. Järvien välinen kannas on noin 45 kilometrin levyinen. Kanadan ja Yhdysvaltojen välinen raja kulkee joessa. Itse putousten kohdalla on kaksi Niagara Falls -nimistä kaupunkia, joista toinen on Kanadan, toinen Yhdysvaltojen puolella. Kanadan puolella lähin suurkaupunki on Toronto noin 120 kilometrin ajomatkan päässä. Toronton keskustan pilvenpiirtäjät ovat hyvällä säällä nähtävissä Niagarajoen alajuoksun kukkuloilta, läheltä Ontariojärven rantaa. Etäisyys järven yli on linnuntietä noin 50 kilometriä. Yhdysvaltojen puolella Buffalo on vain 30 kilometrin päässä. Talvivaaran kaivos
Talvivaaran kaivos sijaitsee paleoproterotsooisen Kainuun liuskealueen eteläisessä osassa, joka on ylityöntynyt ja poimuttunut arkeeisen pohjakompleksin Kuhmon ja Iisalmen-Pudasjärven lohkojen väliin Svekofennisessä orogeniassa noin 1 900 miljoonaa vuotta sitten. Metamorfiset olot ovat vastanneet alempaa vihreäliuskefasiesta ja ylempää amfiboliittifasiesta eli lämpötila oli noin 500 °C ja paine 2–3 kbar. Kainuun liuskealue edustaa neljää ylintä osaa Karjalaisista muodostumista, jotka koostuvat suprakrustisista eli pintasyntyisistä kivistä. Talvivaaran malmi kuuluu Ala-Kalevan (muodostunut 2 060–1 950 miljoonaa vuotta sitten) ja Sotkamo-ryhmän kiviin, mutta sitä ympäröivät Jatulin (muodostunut 2 200–2 060 miljoonaa vuotta sitten) ja Ylä-Kalevan (muodostunut 1 920–1 870 miljoonaa vuotta sitten) kivet. Nykyiset kiilleliuskeet, mustaliuskeet ja kvartsiitit ovat alkujaan olleet meri- ja jokiympäristöihin kerrostuneita hiekkoja, savia, mutaliejuja, konglomeraatteja ja karbonaatteja, jotka metamorfoituivat Svekofennisessä orogeniassa. Hyypänjokilaakso
Hyypänjokilaakson maaperä muodostuu paksusta kerroksesta hiesua, hiekkaa ja savea. Tosin saven määrä vähenee, mitä kauempana etelässä, Kauhajoen latvoilla, ollaan. Hyypänjokilaaksoa seurailee muinainen, 50 000 vuotta vanha harjujakso. Tätä jaksoa noin 10 000 vuotta sitten päättynyt viimeisin jääkausi ei kyennyt kokonaan tasoittamaan. Esimerkiksi keskellä laaksoa, Kauhajoen vieressä sijaitseva noin 100 000 vuotta sitten muodostunut Hyypänmäki on osa tätä harjujaksoa. Myös nuorempi harjumuodostuma seurailee Hyypänjokilaaksoa. Bosen altaan paleoliittiset kohteet
Bosen altaan paleoliittiset kohteet (, myös ) sijaitsevat Bosen, tai vaihtoehtoisesti Baisenin, altaassa Guangxin autonomisella alueella. Allas on alavaa maata, jossa virtaa Youjiangin joki ja josta on löydetty arkeologistesti kiinnostavia kohteita. Kohteet ympäröivät pääasiassa alueen itäosassa sijaitsevaa Baisen kaupunkia, mutta yksittäisiä paikkija on muuallakin altaassa. Altaan alueelta on löydetty yli 100 paleoliittista asuinpaikkaa tai tutkimuskohdetta, joista löytyy Kiinan vanhimpia Acheulin kulttuuriin liittyviä käsikirveitä. Vähäjärvi (Mestilä)
Järven allas muodosti joskus jääkauden jälkeen pienen lahden, jonka suu alkoi maankohoamisen vuoksi kuroutua umpeen. Tämä aiheutti järven suolapitoisuuden alenemisen ja esimerkiksi levien lajisto vaihtui makeavetisille järville tyypilliseksi. Lajiston muuttumisen alkuhetki on ajoitettu pohjasedimenttien kairauksella noin 5450–5370 eea. ja täysin makeavetiseksi järvi oli muuttunut kairauksien perusteella 5300–5200 eaa. Sitä välivaihetta, jossa järvessä on murtovettä, kutsutaan kluuvifladaksi. Järvialtaan kynnys, joka erotti lopulta järven merestä, sijaitsi 64,2 metriä nykyisen merenpinnan yläpuolella. Mullan alla
Mullan alla ("Six Feet Under") on yhdysvaltalaisen HBO:n tuottama draamasarja. Sen esittäminen alkoi Yhdysvalloissa 3. kesäkuuta 2001. Sarja oli sekä arvostelijoiden että yleisön suosiossa ja sitä tehtiin yhteensä viisi tuotantokautta eli 63 jaksoa. Sarjan loi Alan Ball, joka tunnetaan myös elokuvan "American Beauty" käsikirjoittajana sekä True Blood-televisiosarjan luojana. Sarjaa esitti Suomessa MTV3 ja siitä nähtiin syksyllä 2006 viides ja viimeinen tuotantokausi. Yle Teema esitti sarjan uusintana huhtikuusta 2009 alkaen. Timbuktun alue
Hiekkadyynit kattavat 95 % alueen pinta-alasta. Goundamin piirissä on kalliorinteiden ketjuja ja Taoudénitin altaassa sora-aavikkoa. Vesistöjä ovat Niger ja sen sivuhaarat Bara Issa ja Haoussa Issa sekä tulvajärvet kuten Faguibine, Télé, Horo, Fati, Takara, Tanda ja Kabara. Kamango, Haribomo, Dô ja Niangaye -järvet ovat kuivuneet käytännössä kokonaan. Hyötykaivannaisia ovat Taoudénitin kivisuola, mirabiliitti ja glauberiitti, Goundamin piirin Alfahoun kalkkikivi sekä Gargandon kunnan Daouna Berin ja Daouna Kaïnan diatomiitti. Taoudénitin altaassa on mahdollisesti myös öljyä, maakaasua ja uraania. Diabaasi
Diabaasi on tumma emäksinen magmakivi. Se on puolipinnallinen kivi, joka on kiteytynyt magmasäiliön ja purkauksen väliseen tulokanavaan, ja esiintyy siten tyypillisesti kapeina juonina, kerrosjuonina ja juoniparvina. Yleisimmät diabaasien synty-ympäristöt ovat laakiobasalttien tulokanavat sekä merten keskiselänteitten vulkaaniset raot. Diabaaseja esiintyy kaikilla maapallon kilpialueilla. Näsijärven–Ruoveden alue
Noin 7000 vuotta sitten Pyynikinharju muodosti vielä vedenjakajan, ja Näsijärven valuma-alueen vedet laskivat pohjoiseen yhtyen Lapuanjokeen nykyisen Alavuden alueella. Maankohoaminen, joka alueen pohjoisosassa on nopeampaa kuin eteläosassa, johti kuitenkin siihen, että vedenpinta Näsijärven eteläpäässä nousi ja puhkaisi Näsijärven nykyisen lasku-uoman noin 6500 vuotta sitten. Ikaalisten reitin valuma-alueen lasketut järvet
Nerkoonjärven valuma-alueella pääjärven Nerkoonjärven vedenpintaa on laskettu 1930–1940-lukujen vaihteessa, jolloin myös Niskoslammen vedenpinta laski itsestään. Kihniön Mäkikylässä sijaitsevalla suolla sijaitsi vielä vuonna 1960 Hietalampi , jonka läpi johdettiin kaivetun ojan kautta suo-ojien vettä. Ojankaivuun seurauksena järven vedenpinta aleni niin, että Jänisjärven mittaisesta lammesta jäi jäljelle kaksi pientä lampea. Kankarinjärven järvenlasku vaikutti myös Syväjärven vedenpintaan niin, että sen rantaviiva muuttui. Pieni Palolampi laskee Sulkuejärveen. Palolammen vedenpinta on voinut alentua ojankaivuun takia. Mäntänvuori
Maaperämuodostumana Mäntänvuori kostuu harjuaineksesta. Maantieteilijä Toive Aartolahti on arvioinut Mäntänvuoren kasautuneen deltamuodostumana jäätikön keskelle syntyneeseen, silloisen merivaiheen pintaa korkeammalla sijainneeseen, pieneen erilliseen jääjärveen jäätiköitymisen loppuvaiheessa, kun jäätikkö on ollut rikkonaista. Tähän rikkonaisuuteen viittaa Aartolahden mukaan myös Näsijärven–Jyväskylän reunamoreenin rikkonaisuus samalla alueella. Hallun allas
Hallun allas on myöhäinen nimitys luonnonhistoriallisten ja historiallisten vaiheiden kuvailemiseen. Hallun kylä sijaitsee juuri Hallun altaan kohdalla, mikä on ollut luonteva nimeämisperuste. Muinaisen Valkojärven ja Hallun altaan välistä jokiosuutta on kutsuttu Pihmonjoeksi. Intiaanien alkuperä
Ainakin kulttuurin, mahdollisesti myös ihmisten siirtymistä takaisn Alaskaan tapahtui holoseenilla ehkä moneenkin otteeseen. Länsi-Kanadasta Charlie Laken luolasta on löydetty 10 500–10 000 BP ikäisiä löytöjä jotke lienevät liittyneet etelästä tulleeseen muuttoliikkeeseen. Alaskan läntisten Brooksin vuorten Iteriak-joen Mesan kärjet ovat kaksipuolisesti iskettyjä, pitkulaisia, monestikin hieman viisikulmiomaisia ja kaarevaperäisiä ja myös lehtimäisiä, osa uurrettuja niin kuin clovisin kärjet. Löydöissä on myös kaivertimia ja kaapimia. Mesan kärjet muistuttavat Yhdysvaltain paleointiaanien Agate Basinin kärkiä. Samankaltaisuus tulee esille lähinnä piikiven työstötavassa ja yleisessä muodossa, vaikka Agate Basinin kärjet ovatkin hieman toisen muotoisia. Mesan löydät ajoittuvat aikaan 11660–9730 eaa.. Mesan alue on nykyäänkin tundraa, ja pleistoseenikaudella siellä asui löytöjen mukaan mammutteja, biisoneja ja antilooppeja. Nana-joen Panguingue Creekin löydöissä näkyy noin 10 180–8 170 BP ikäinen Nenan-komponentti, sitten noin 7 500 BP ikäinen keihäsmäisiä teriä tekevä komponentti ja lopuksi noin 4 500 BP ikäinen komponentti III. Kenotsooinen maailmankausi
Vielä noin 10 miljoonaa vuotta sitten Amerikkojen välillä oli leveä salmi, mikä alensi Atlantin suolapitoisuutta ja päästi lämpimän merivirran kulkemaan läheltä päiväntasaajaa. Ilmastoon vaikutti huomattavasti Väli-Amerikan kannaksen nousu merestä. Väli-Amerikassa oli alussa saaria ja aukkoja, salmia niiden välissä. Tehuantepecin aukko oli olemassa myöhäsmioseenilta keskiplioseenille. Nicaraguan aukko oli myöhäiseoseenilta keskimioseenille. Panaman aukko oli myöhäiseoseenilta ehkä myöhäiselle plioseenille. Kolumbian aukko oli keskiseltä eoseenilta myöhäismioseenilel. Caloriksen allas
Caloriksen allasta ympäröi noin kahden kilometrin korkuinen vuorijono "Caloris Montes" ja kraatterin pohja on planeetan sisältä törmäyksen jälkeen purkautuneen laavan peittämää. Mariner 10 -luotaimen ohilentojen aikana vuosina 1974–1975 Caloriksen allas oli joka kerta Merkuriuksen terminaattorilla, minkä vuoksi siitä on saatu kuvattua vain noin puolet. NASAn MESSENGER-luotain kartoittaa loput kraatterista. Amazonin sademetsä
Amazonin allas alkoi muodostua jo arviolta 600 miljoonaa vuotta sitten, lähes samaan aikaan kuin Brasilian-Guyanan kilpi. Nykyisin allas on noin 3 500 km pitkä ja 1 000–3 000 km leveä. Kun viime jääkausi päättyi noin 11 000–9 000 vuotta sitten, jäätiköiden sulamisvedet täyttivät Amazonin altaan, jolloin alueelle syntyi pari sataa kilometriä leveä ja noin 2 000 kilometriä pitkä järvi. Bosen altaan paleoliittiset kohteet
Vuonna 2008 Liuhuaishanin asuinpaikkaa tutkittiin tarkemmin ja tuloksena oli kolme uutta arkeologista kohdetta ja 37 kiviesinettä. Kohteessa on asuttu avoimen taivaan alla. Paikalle on jäänyt työkaluja, työstöjätettä ja raaka-ainetta, jotka on valmistettu jokien mukulakivistä. Työstössä on irronnut säleitä, iskoksia ja lohkeamisia ja kivstä on jäänyt jäljelle ytimiä. Materiaali oli lähinnä kvartsiitti ja hienoa hiekkakiveä (). Työstetyt kiviesineet olivat suuria, mikä vihjaa niiden suuresta iästä. Kohteissa asuttiin lähellä toisiaan, mutta ne olivat käytössä lyhyen aikaa. Alluviaalikeila
Alluviaalikeila on viuhkamainen kerrostuma, joka muodostuu paikkaan, jossa nopeasti virtaava joki tulee esimerkiksi kanjonista tasankoalueelle. Ne ovat usein huomattavampia kuivilla ja puolikuivilla alueilla. Se on erikoistapaus alluviaalista, joka on virtaavan veden kuljettamaa ja kasaamaa sedimenttiä.
Alluviaalikeilat muodostuvat paikkaan, jossa topografiassa on selvä murtumakohta, josta vesi pystyy virtaamaan ylänköalueelta matalammalle tasankoalueelle. Tällainen murtuma, kuten kanjoni, johtaa virran tasangolle, jossa vedellä on mahdollisuus levittäytyä. Virran nopeus hidastuu, kun se päätyy tasangolle, eikä se pysty enää kuljettamaan maa-ainesta mukanaan. Aines kerääntyy sedimenteiksi viuhkamaiseen muotoon. Himalaja
Noin 130 miljoonaa vuotta sitten Intian laatta irtosi Australian ja Etelämantereen laattojen tavoin muinaisesta Gondwanan mantereesta. Intian laatta kulki pitkän matkan kohti pohjoista yhdeksän senttimetrin vuosinopeudella. Intian laatan lähestyessä Aasian mannerta niiden välissä ollut Tethysmeri mataloitui ja lämpeni. Merenpohjan laita vajosi Euraasian laatan reunalla olleeseen syvänmeren hautaan. Silloin muodostui magmaa, joka synnytti tulivuorten rivistön samantapaisesti kuin nykyisin tapahtuu Japanin ja Chilen rannikoilla. Noin 40–50 miljoonaa vuotta sitten tilanne muuttui, kun Intian ja Aasian mannerjalustat kohtasivat toisensa. Usein mannerlaattojen törmäyskohdissa jompikumpi laatoista pyrkii liikkumaan toisen alle tai päälle, jolloin alempi laatta joutuu vajoamaan syvemmälle. Näin ei kuitenkaan tapahtunut Intian ja Aasian kohdatessa, jolloin kumpikaan ei kyennyt siirtymään toisen alle. Sen sijaan molempien reuna-alueet alkoivat rypistyä ja poimuuntua törmäyksessä. Tethysmeren merenpohjaan syntyneet sedimenttikivet (hiekkakivi, savikivi ja kalkkikivi) altistuivat voimakkaasti poimutukselle ja metamorfoosille, jolloin törmäys kohotti niitä useiden kilometrien korkeuteen. Muinaisen merenpohjan merkkejä, kuten simpukankuoria ja korallinkappaleita, löytyykin nykyisin vuorenrinteiltä. Mannerlaattojen kohtaamisesta seuraavien 30 miljoonan vuoden aikana Tethysmeren matalat osat vähitellen kuivuivat merenpohjan työntyessä ylöspäin Indo-Australian laatan vaikutuksesta, jolloin syntyi Tiibetin ylänkö. Ylängön etelälaidalle syntyivät Trans-Himalajan vuoret, joista tuli alueen ensimmäinen suuri vedenjakaja. Ne kohosivat myös tarpeeksi korkealle muodostaakseen ilmastollisen rajakohdan. Mississippi-kausi
Mississippi-kausi oli geologinen ajanjakso, joka vastaa vanhempaa kivihiilikautta (alakivihiili) noin 359–318 miljoonaa vuotta sitten. Ajanjakson iän määrityksessä on useiden miljoonien vuosien epätarkkuus. Pohjois-Amerikassa tällä kaudella oli laajoja merialueita. Kivihiilimetsät syntyivät vasta myöhemmällä Pennsylvania-kaudella. Maa oli tällä kaudella suurimman osan ajasta lämmin, koska päiväntasaajaa kiersi lämmin merivirta suuren etelänavan ympärillä olevan Gondwanamantereen ja pohjoisempana olevan Euramerikan välistä Rheanmeren kautta. Idempänä Gondwanamantereen itäosissa ollut Australia ja sen pohjoispuolella saarena ollut Kiina olivat suunnilleen nykyisllä paikoillaan. Näiden välistä virtasi myös lämmin merivirta. Etelänavan ympärillä oli napalakki. Iran
Zagrosvuoret ovat syntyneet Arabian ja Iranin laattojen painuessa vastakkain. Iran ja sen lähialueet Alpeilta Indonesiaan muodostuvat mikromannerlaatoista, jotka painuvat toisiaan vasten ja toistensa alle. Triaskaudella tälle alueelle syntyi merkittäviä malmivaroja: porfyyrityyppistä kuparia, kromiittia ja siihen liittyviä malmeja sekä lyijy-sinkkimalmioita. Narcissen käärmeenpesät
Alueen kalkkikivimaaperä on muodostunut viimeisen jääkauden loppuvaiheessa. Noin 10 000 vuotta sitten jäämassojen sulaessa muodostui suuri Agassiz-jääjärvi, joka peitti alleen suuren osan Pohjois-Amerikkaa. Laajimmillaan se peitti suuria osia Manitobasta, Länsi-Ontariosta, Saskatchewanista, Pohjois-Dakotasta ja Pohjois-Minnesotasta. Agassiz oli suurin makeanvetinen järvi maailmassa. Järvessä asuneiden eliöiden kotilot kasautuivat järven pohjaan, aikojen kuluessa tiivistyivät ja muodostivat nykyiset kalkkikivikalliot. Veden virtaus on suurentanut kalliossa olleita halkeamia joista lopulta muodostui nykyinen tunneliverkosto. Rikkihappo
Rikkihappoa syntyy ilmakehässä palokaasujen reaktioissa ja vulkaanisissa purkauksissa. Maapallon suurin rikkihappojärvi on 212 metriä syvä ja sijaitsee tulivuori Kawah Ijenin kraatterissa Indonesiassa. Pienempiä vulkaanisia rikkihappojärviä on muun muassa tulivuorilla Kusatsu-Shirane Japanissa ja Poás Costa Ricassa.
Rikkihappo on typpihapon ohella yksi tärkeimmistä happosateiden ja happamoitumisen aiheuttajista. Polttoaineiden epäpuhtauksista joutuu ilmakehään rikkiä, joka hapettuu rikkidioksidiksi. Kuivassa ilmassa suurin osa rikkidioksidista varisee kuivalaskeumana maahan, pieni osa hapettuu rikkihapoksi. Jos ilmassa on vesipisaroita: pilviä, sumua tai sadepisaroita, rikkidioksidi voi hapettua nestefaasissa. Reaktiot ilmakehässä kestävät yleensä muutamia päiviä, jonka aikana ilmakehän rikki on ehtinyt kulkeutua jopa sadankin kilometrin päähän. Sen vuoksi rikkipäästöjen vaikutukset, kuten joidenkin eliöryhmien lähes täydellinen puuttuminen, eivät välttämättä näy rikkiä vapauttavan kohteen ympäristössä. Happosateet nopeuttavat myös rakennusten ynnä muiden rakennelmien rapautumista, koska esimerkiksi muurilaasti ja rappaus sisältävät happojen kanssa herkästi reagoivaa kalsiumkarbonaattia. Kauhanevan–Pohjankankaan kansallispuisto
Keidassoilla on märkiä ja upottavia painumia eli "kuljuja", avovetisiä "allikoita" ja kuivia mättäitä eli "kermejä". Kauhanevan alueella on sadoittain avovesiallikoita, joissa on kirkas vesi. Suolla on kaikkiaan kolme keidaskeskusta. Kauhanevan keitaat ovat nevan ympäröimät. Kauhaneva muuttuu etelään päin mentäessä suureksi aapamaiseksi avosuoksi, joka on keidassuota ravinteikkaampi, sillä se saa keväisin tapahtuvien tulvien seurauksena ravinteita läheisiltä kivennäismailta virtaavista pohja- ja pintavesistä. Kauhanevan alueella sijaitsi vuonna 1999 myös 0,1 hehtaaria myös lettoa. Kauhaneva on näin ollen yksi Kauhajoen kolmesta alueesta, joilla on yhä tätä suotyyppiä.
Kauhanevan reunamilla on suuria, pääasiassa minerotrofisia räme- ja neva-alueita, joiden vesitalous riippuu Kauhanevan eteläosan tavoin myös kivennäismailta virtaavista pohja- ja pintavesistä. Esimerkiksi Kauhanevan pohjoispuolella sijaitsevan Nummikankaan länsipuolella pohjavesi tihkuu maanpinnalle turpeen ja hiekan alta. Tästä seuraa alueen hyvin ainutlaatuinen suokasvillisuus. Tällä Kauhanevan pohjoispuolella maa viettää kohti etelää, minkä ansiosta vesi pääsee virtaamaan voimakkaammin. Kauhanevan eteläpuolella sijaitsevan suuren avosuon vesitalous on luultavasti tihkuvien pohjavesien varassa. Tämän alueen läpi virtaa lisäksi Nummikankaan länsipuolen räme- ja neva-alueilla purkautuvia pohjavesiä. Azawagh
Azawagh (myös "Azawaγ", "Azawaq", "Azawak") on muinainen jokilaakso Nigerin ja Malin rajalla. Se saa alkunsa Aïrvuoriston ja Tigidditin kalliorinteen vadeista, yhtyy pohjoisesta tulevaan Timmersoïhin ja laskee Nigerjokeen Niameyn alapuolella. Sadekausina laaksoon muodostuu väliaikaisia tulvajärviä. Tuaregipaimentolaiset hyödyntävät sen kasvillisuutta ja kaivoja. Alajuoksulla laakson niminä ovat Dallol Bosso ja Boboye. Laajemmassa merkityksessä Azawaghiksi kutsutaan viidenneltätoista pohjoiselta leveysasteelta Saharaan ulottuvaa paimentolaisvyöhykettä. Toisinaan se tarkoittaa samaa kuin Azawad. Saharan pumppu -teoria
Viime jääkauden alusta lähtien Saharan alue on ollut ajoittain aavikkoa, ajoittain kosteaa ruohosavannia. Tiedot Saharan ilmastogeologisesta historiasta ovat vieläkin varsin niukkoja. Todella lujat todisteet mantereelta Saharan aavikkoluonteesta ovat TL-ajoitusten mukaan Tunisiasta vasta 86000
vuoden takaa. Merenpohjakerrostumat ja maapallon ilmaston yleinen kehitys viittaavat siihen että Sahara olisi huomattavasti vanhempi. 
Maapallon ilmaston kuivuessa ja kylmetessä viimeisten muutaman kymmenen miljoonan vuoden aikana, on Saharan taipumus aavikoitumiseen lisääntynyt. 
Mioseenilla tapahtui suuri ilmaston kylmeneminen, joka lienee liittynyt ainakin osin Saharan ainakin tilapäiseen ilmestymiseen viimeistään noin 7 miljoonaa vuotta sitten. 
Jotkut merenpohjan pälykerrostumat viittaavat siihen että Sahara olisi ollut ajoittain aavikkoa mioseenilla ja plioseenilla. Pöly olisi kulkeutunut Saharan hiekkamyrskyistä merenpohjaan. Tämä sopii kuvaan, jonka mukaan maapallon ilmasto kuivui neogeenilla, jolloin se myös viileni. Sahara ilmaantui viimeistään varhaisplioseenilla noin 5 miljoonaa vuotta sitten. Kosteana kautena monsuunirintama vaelsi jopa 1200 kilometriä nykyisestä pohjoiseen. Niili lakkasi virtaamasta noin 1,8–0,8 miljoonaa vuotta sitten, mikä esti eliöiden kulun sen kautta. Lake of the Woods
Suurin yksittäinen maamuodostelma järvellä on Alneaun niemimaa ("Alneau Peninsula"). Kapea kannas yhdistää niemimaan kaakkoiskulmastaan mannermaahan. Kannaksen halki on kaivettu Turtle Portage -niminen kanava, ja Alneausta tuli siten saari. Kanava on sittemmin täytetty, ja pienveneet siirretään nykyisin maitse kannaksen ylitse. La Negra -muodostuma
Vulkaaninen kiviä La Negra Muodostuminen näyttää vähän monimuotoisuus niiden geokemia. Murto kiteytys ja oliviini, plagioklaasi ja pyrokseeni näyttäisi olevan syy vulkaaninen eriyttäminen , joka tuotti basaltic andesites ja andesites. Kivet kuuluvat calc-emäksinen magma-sarjan ja korkea-K calc-emäksinen magma-sarjan. Magma-sarjan ja muut geokemialliset ominaisuudet löytyy vulkaanisia kiviä La Negra Muodostuminen ovat tyypillisiä subduction zone vulkanismi. Se magmas alkunsa paketti Maapallon vaipan , joka oli metasomatized , jonka nesteen peräisin maankuoren levy , joka oli subducting alla, mitä nyt Chilessä. lähellä gabro kehon, Coloso Rannikon Gabro, on ajatus, jonka haluat jakaa samaa alkuperää kuin vulkaanisia kiviä La Negra Muodostumista. Mainenlahti
Koillisesta tuleva kylmä merivirta saa aikaan Mainenlahdelle vastapäivään kiertävän pintaveden pyörteen, jota Fundynlahden voimakas vuorovesi-ilmiö ja mantereelta virtaavat joet voimistavat. Atlantin vettä virtaa lahteen myös lähellä merenpohjaa Georgesin ja Brownsin matalikoiden välissä sijaitsevaa Northeast Channelia pitkin. Lahden keskellä ovat Jordanin, Wilkinsonin ja Georgesin altaat, joissa merenpohja ulottuu yli 200 metrin syvyyteen. Mannerjäätikkö muovasi ne 10000–20000 vuotta sitten jääkaudella. Cape Yorkin niemimaa
Aikojen saatossa alueen maisemia on muokannut erittäin voimakas eroosio, ja siitä on tullut lähes tasaista tasankoa. Alueen korkeimmat kohdat ovat niemimaan itäosissa sijaitsevia matalia kukkuloita, joista korkeimmat muodostavat Queenslandin Iron Rangen, joka on tunnettu epätavallisista sademetsistään. Näissä sademetsissä asuu useita eläinlajeja, joita esiintyy lisäksi vain Uuden-Guinean saarella. Maaperä on huomattavan epäravinteikasta, jopa verrattuna muuhun Australiaan. Alueen maaperä on köyhää ja hankalaa muokata, eikä satoja saada kasvamaan edes maaperää lannoittamalla. Tämä on pääsyy alueen harvalle asutukselle. Kaivannaistoiminta
Malmit ovat taloudellisesti merkittäviä kivilajeja, jotka sisältävät metallimineraaleja. Yleensä malmit ovat syntyneet vuorten poimuttuessa, kun kivilajit ovat sulaneet ja magma myöhemmin jäähtynyt ja jähmettynyt, jolloin magmapesäkkeen alaosaan ovat ensiksi eriytyneet ja näin pesäkkeet pohjalle vajonneet raskaat mineraalit, kuten kromiitti ja magnetiitti. Magmapesäkkeen yläosaan taas on kiteytynyt viimeiseksi muun muassa hopea-, kulta-, kupari-, lyijy- ja nikkelimalmeja. Näiden malmioiden välissä oleva kivi sen sijaan on vähemmän metallipitoisempaa. Malmiesiintymiä tunnetaan eniten vanhojen poimuvuoristojen alueella, missä malmiot ovat paljastuneet rapautumisen aiheuttaman kulutuksen seurauksena. Nihoa
Matkan päästä saaren karu maisema näyttää elinkelvottomalta, mutta saarelta paljastuu runsaslajinen ekosysteemi, joka sisältää vain Nihoalla esiintyviä hyönteis-, merilintu- ja kasvilajeja. Nihoanpalilaa ja laysaninkerttusta tavataan pelkästään Nihoalla. Saarella on myös 72 niveljalkaislajia, joita ei tavata muualla. Saaren lähivesissä on runsaasti eri kalalajeja, ja sitä ympäröivältä koralliriutalta on löydetty 17 korallilajia. Voimakkaan aallokon vuoksi useimmat korallilajit ovat toistakymmentä metriä pinnan alla. Itchan Kala
Itchan Kala on Uzbekistanin länsiosassa sijaitsevan Hivan kaupungin linnoitettu vanha osa. Vaikka siellä on vain harvoja todella vanhoja rakennuksia, se on yhtenäinen esimerkki Keski-Aasian islamilaisesta arkkitehtuurista. Merkittävimpiin rakennuksiin kuuluvat Djuman moskeija, mausoleumit, madrasat ja kaksi palatsia, jotka rakennutti 1800-luvun alussa Allah Quli Khan. Itchan Kala on Unescon maailmanperintöluettelossa vuodesta 1990. Yltä ja alta
Holt sai teosehdotuksensa valmiiksi vuonna 1993 ja hän lähetti kuvat pienoismallista Nokian kaupungin teknisille piirtäjille sekä logistiikkasuunnittelijoille. Tässä vaiheessa havaittiin, että valittu kohdealue sijaitsi pohjavesialueella. Pohjavesialueisiin liittyvien lakien ja muiden turvallisuuskysymysten huomiointi veivät aikaa. Samaan aikaan Pinsiössä alkoi Strata-projektin toisen maataideteoksen, Agnes Denesin suunnitteleman "Puuvuoren", rakentaminen. "Puuvuori" haluttiin saada valmiiksi vuoteen 1996 mennessä Ylöjärven asuntomessujen takia. "Yltä ja alta" -teoksen rakentaminen pääsi alkamaan viimein vuonna 1997. Metaaniklatraatti
Metaaniklatraattia muodostuu kylmässä ja korkeassa paineessa maan sisässä. Orgaaninen muodostuminen vaatii hapettomat olot ja riittävän määrän hiiltä. Metaaniklatraatti sijaitsee sen muodostumiselle sopivalla syvyydellä, jossa ei ole liian kuuma ja on sopiva paine. Tätä vyöhykettä kutsutaan englanninkielisellä lyhenteellä GHSZ ("Gas Hydrate Stability Zone").