Milloin Heian-kausi oli Japanissa?
Heian-kausi
Heian-kausi () on klassisen Japanin historian viimeinen kausi, joka kesti vuodesta 794 vuoteen 1185. Heian-kaudella kungfutselaisuus ja muut kiinalaiset vaikutukset saavuttivat Japanissa huippunsa. Heian-kautta pidetään myös Japanin keisarillisen hovin huippukautena ja kausi tunnetaan taiteestaan, erityisesti runoudesta ja kirjallisuudesta. Kausi oli myös samurai-luokan nousun aikaa. Nimi "Heian" tarkoittaa japaniksi "rauhaa".
Japanin historia
Keisarinvallan palauttamista vuonna 1868 kutsutaan yleisesti Meiji-restauraatioksi. Se aloitti usean vuosikymmenen kestäneen voimakkaan länsimaistumisen kauden, jonka aikana länsimaista kulttuuria ja teknologiaa omaksuttiin tietoisesti, jotta Japani kykenisi vastaamaan länsimaiden sille asettamaan haasteeseen. 1890-luvulle mennessä maa oli käynyt läpi valtavan sosiaalisen ja poliittisen vallankumouksen ja noussut suurelta osin tasa-arvoiseksi länsimaiden kanssa. Karyaku-kausi
Karyaku (), myös Kareki, on japanilainen aikakausinimi ("nengō"), jota käytettiin huhtikuusta 1326 elokuuhun 1329. Tuolloin Japanin keisarina oli Go-Daigo. Shōgunina toimi vuorostaan prinssi Morikuni. Karyaku-kautta edelsi Shōchū-kausi ja seurasi Gentoku-kausi. Joseon
Joseon (, hanja 朝鮮, McCune-Reischauer: "Chosŏn") oli Yi- eli Joseon-dynastian hallitsema kuningaskunta Korean niemimaalla vuosien 1392 ja 1910 välillä. Kuningassuvun perusti Goryeo-dynastiaa vastaan kapinoinut Yi Seong-gye eli hallitsijanimeltään Taejo ja maa sai nimensä alueen protohistoriallisesta heimoliitosta. Joseon-dynastia oli Korean niemimaata hallinneista dynastioista pitkäikäisin. Maa oli tributaarivaltio ensin Ming-dynastialle ja sittemmin sitä seuranneelle Qing-dynastialle. Maa sai hallintoonsa vaikutteita Kiinasta ja Joseon-dynastian kaudella kungfutselaisuuden asema vakiintui. Kuningas Sejongin kaudella kehitettiin esimerkiksi korean kielen "hangul"-kirjoitusjärjestelmä. 1800-luvulla maa avautui ulkomaille ja Japanin vaikutusvalta kasvoi. Kiinan vaikutusvalta päättyi ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan ja Japani päihitti myös toisen kilpailijansa Venäjän Venäjän–Japanin sodassa. Joseonista tuli Japanin protektoraatti vuonna 1905 ja lopullisesti maa liitettiin Japaniin 1910, josta alkoi Japanin siirtomaakausi Koreassa. Hiraizumin Puhtaan Maan buddhalaisuuden temppelit, puutarhat ja arkeologiset kohteet
1000- ja 1100-lukujen aikana Hiraizumi oli pohjoisen Japanin hallinnon keskus. 1100-luvun alussa Pohjoisen Fujiwara -klaanin perustaja Fujiwara no Kiyohira muutti kaupunkiin tarkoituksenaan rakentaa buddhalaisuuteen perustuva maa. Tästä syystä Hiraizumin asemakaava suunniteltiin kuvaamaan Puhtaan Maan buddhalaisuuden kaikkeuskäsitystä. Kaupunki on pyritty rakentamaan niin, että se on sopusoinnussa luonnon kanssa. Kamakura-shōgunaatti tuhosi kaupungin 1189 ja samalla se menetti poliittisen ja hallinnollisen asemansa. Jäljelle jääneistä rakennuksista monet tuhoutuivat 1200- ja 1300-lukujen tulipaloissa. 1300-luvulta 1500-luvulle temppelit saivat rahoituksensa maaherroilta ja pyhiinvaeltajilta. Tokugawa Ieyasun noustua valtaan 1603 Hiraizumi siirtyi Sendain hanin alaisuuteen. Kaika
Kaikan, kuten usean muunkaan varhaisen Japanin keisarin, valtakauden alkamis- ja päättymisvuotta ei ole varmasti saatu selville, ja hänen ollaan uskottu hallinneen vuodesta 158 eaa. vuoteen 98 eaa. Todellisuudessa Kaikan on kuitenkin saattanut elää vasta ensimmäisellä vuosisadalla. Japanin paleoliittinen kausi
Japanissa paleoliittisen kauden tutkintaa on vaivannut useat skandaalit. Se oli aikoinaan aihe, jota vain muutamat halusivat tutkia. Ennen useiden huijauksien paljastumista tutkijat luulivat ihmiselämää olleen Japanissa ainakin 600 000 eaa. alkaen. Olettamukset perustuivat Fujimura Shinichin tekemiin tutkimuksiin. Vuonna 2000 Mainichi Shimbun kuitenkin asennutti kaivausalueelle videokameran, joka nappasi Fujiwaran nauhalle piilottamassa väärennettyjä esineitä. 90% paleoliittisen kauden esineistöstä oli Fujiwaran kaivamia ja ne joutuivatkin välittömästi epäilyn alaisiksi. Suurin osa näistä löydöistä ei läpäissyt uusintatutkimuksia. Väärennösskandaalin jälkeen vain muutamat löydöt ovat ajoittautuneet vuosien 40 000 - 50 000 eaa. välille ja ensimmäinen yleisesti hyväksytty ajankohta ihmisasutukselle Japanissa onkin 35 000 eaa. Hirohito
Keisari Hirohito (, 29. huhtikuuta 1901 Tokio – 7. tammikuuta 1989 Tokio) oli Japanin 124. keisari, joka hallitsi Japania vuosina 1926–1989. Hirohiton valtakausi on Japania hallinneiden keisareiden pisin. Hirohiton valtakautta kutsutaan Shōwa-kaudeksi, ja samaa Shōwa-nimeä (昭和天皇) käytetään myös kirjoitettaessa Hirohitosta keisarina. Länsimaissa hänet tunnetaan kuitenkin syntymänimellään. Hainan
Hainan on kuulunut nimellisesti Kiinaan jo Han-dynastian ajoista lähtien, mutta käytännössä valtaa pitivät saaren alkuperäiskansa lit. Han-kiinalaisia alkoi muuttaa mantereelta Hainanille Song-dynastian aikana, jolloin saaresta tuli myös hallinnollisesti osa Guangdongin provinssia. Saari oli ajoittain oma hallinnollinen alueensa Yuan-dynastian kaudella ja sittemmin vuosina 1912–1921. Japani miehitti Hainanin Kiinan–Japanin sodassa vuonna 1939 ja jatkoi miehitystä sodan loppuun, vuoteen 1945 saakka. Kiinan kommunistit valtasivat saaren Kuomintangilta Kiinan sisällissodassa vuonna 1950. Hainaista tuli oma maakuntansa vuonna 1988. Heisei-kausi
Heisei-kausi () on Japanissa tällä hetkellä meneillään oleva aikakausi ("gengō"). Heisei-kausi alkoi ja sitä edeltänyt Shōwa-kausi päättyi 8. tammikuuta 1989 keisari Hirohiton kuoltua. Uudeksi keisariksi nousi hänen poikansa Akihito, jonka valtakauden ensimmäinen vuosi vastaa Heisein vuotta 1. Samalla edesmenneelle keisarille annettiin postuumi nimi "Shōwa". Ainut
Japanilaiset levittäytyivät hitaasti pohjoisemmaksi, ja 1400-luvulla eteläisen Hokkaidōn Oshiman niemimaalle muodostui useita kauppayhdyskuntia. Hokkaidōlle päätyi kauppiaiden lisäksi myös karkotettuja rikollisia ja sotaa pakenevia japanilaisia. Ainut tunnettiin tuolloin nimellä "Ezo" ja Hokkaidō nimellä "Ezogashima". Japanilaiset tunnettiin puolestaan kirjallisuudessa nimellä "Wajin". Japanilaiset kauppiaat saivat ainuilta luonnontuotteita, ja ainut saivat esimerkiksi rautaa ja riisiä. Vuonna 1456 japanilaisten ja ainujen välit kiristyivät yhteenottoon saakka, kun japanilainen seppä tappoi riidan jälkeen kahakassa ainun. Seuraavana vuonna ainupäällikkö Koshamain tuhosi Hokkaidōn japanilaissiirtokunnat kahta lukuun ottamatta. Yhteenotot jatkuivat lähes sadan vuoden ajan. Japanilaiset hyödynsivät sodankäynnissään ainujen perinteistä tapaa ratkaista kiistat neuvotteluilla ja lahjuksilla. Neuvotteluihin kutsuttiin ainujen johtajia, jotka väijytettiin ja tapettiin. Sota loppui Kakizakin suvun saadessa johtavan aseman Hokkaidōn japanilaisten keskuudessa. Vuonna 1551 Kakizaki Suehiro solmi rauhan ainujen ja japanilaisten välille. Tuolloin sovittiin muun muassa kauppatuottojen jaosta ainujen ja japanilaisten kesken. Kakizakin suku sai monopoliaseman kaupassa ja pienen alueen Hokkaidōn eteläosassa. Heian-palatsi
Suuressa palatsissa sijaitsi lisäksi myös sisäpalatsi, ministeriöt, vähäisempiä virastoja, työpajoja, varastorakennuksia ja suuri avoin tila eli "pitojen mäntyniitty" () sisäpalatsin itäpuolella. "Valtioneuvoston" () rakennukset sijaitsivat muurilla rajatulla alueella aivan Chōdō-inin itäpuolella. Ne oli sijoiteltu tyypilliseen symmetriseen asemakaavaan, jossa rakennusryhmä avautuu eteläpuolen sisäpihalle. Palatsissa oli myös Shingon-in (), ainoa pääkaupungissa sallittu buddhalainen instituutio Tō-jin ja Sai-jin temppeleiden lisäksi. Sen sijoitus aivan sisäpalatsin viereen kielii shingon-buddhalaisuuden vaikutuksesta Heian-kauden alussa. Korean keisarikunta
Korean keisarikunta (Hangul: 대한제국, Hanja: 大韓帝國, "Daehan Jeguk", tunnetaan myös "Suur-Hanin valtakuntana") oli Korean niemimaata hallinnut valtio, joka julistettiin perustetuksi Donghak-kapinan jälkeen Gwangmu-reformin yhteydessä lokakuussa vuonna 1897. Vuosina 1894–1895 Qing-Kiina ja Japani kävivät Korean hallinnasta sodan, joka päättyi Japanin voittoon. Kuningas Gojong lopetti verojen maksun Kiinalle ja julistautui keisariksi. Vuonna 1905, siitä tuli Japanin keisarikunnan protektoraatti ja elokuussa vuonna 1910 Japani liitti sen annektiosopimuksella itseensä Chosenin maakuntana. Japanilainen aikakausinimi
Meiji-restauraatiosta vuodesta 1868 alkaen kausien nimet ovat vaihtuneet vain keisarin vaihtuessa. Modernissa käytännössä nengōn ensimmäinen päivä alkaa heti keisarin noustessa valtaistuimelle ja aikakauden ensimmäinen vuosi päättyy 31. joulukuuta. Vuodet seuraavat gregoriaanista kalenteria. Esimerkiksi Meiji-kausi kesti 30. heinäkuuta 1912 asti kun keisari kuoli ja uusi Taishō-kausi julistettiin alkaneeksi. Vuosi 1912 on siten sekä "Meiji 45" että "Taishō 1". Käytännöstä tuli laki vuonna 1979 aikakausinimilain () myötä. Kuolemansa jälkeen keisarille annetaan hallitusaikakautensa nimi. Nykyistä keisaria ei kutsuta Japanissa aikakausinimellä ja omankin nimen (esimerkiksi Akihito) käyttö on harvinaista, vaan keisariin viitataan yleensä termeillä "tennō heika" (, "hänen majesteettinsa keisari") tai "kinjō tennō" (, "nykyinen keisari"). Japani
Modernisoitunut Japani alkoi 1800-luvun lopussa kilpailla sotilaallisesti länsivaltojen pyrkimyksiä vastaan Aasiassa. Samaan aikaan kuin useat muut maat Itä-Aasiassakin joutuivat Euroopan maiden siirtomaiksi, Japani nousi suurvallaksi ja alkoi itsekin laajentaa valtapiiriään. Riukiusaaret liitettiin Japaniin vuonna 1879. Vuosina 1894–1895 käydyssä ensimmäisessä Kiinan-Japanin sodassa Japani sai Kiinalta Taiwanin, ja Venäjän-Japanin sodassa 1904–1905 Japani voitti ensimmäisenä aasialaisena maana eurooppalaisen suurvallan. Sodan seurauksena Japani sai Venäjältä Sahalinin eteläosan ja käytännössä vapaat kädet vallata Korea viisi vuotta myöhemmin. Ensimmäisessä maailmansodassa Japani liittyi voitokkaiden liittoutuneiden puolelle ja kykeni siten laajentamaan vaikutuspiiriään. Lyhyt 1910- ja 1920-lukujen liberalistinen Taishō-demokratian kausi ei muodostanut merkittävää vastapainoa kasvavalle militarismille. Vuonna 1923 suuri Kantōn maanjäristys tuhosi merkittävän osion Tokiosta, ja 1920-luvun lopulla Japani ajautui taloudelliseen lamaan. Talousvaikeudet lisäsivät ekspansionistisen militarismin suosiota ja johtivat 1930-luvulla vallan siirtymiseen armeijalle. Heian-palatsi
Chōdō-inissä pidettiin valtaannousuaudienssit. Siellä keisarin kuului valvoa byrokraattien keskusteluja tärkeistä valtion asioista aikaisin aamulla, vastaanottaa kuukausittaisia selontekoja virkamiehiltä, pitää uudenvuoden onnitteluseremonia ja vastaanottaa ulkovaltojen lähettiläitä. Aamukeskustelukäytäntöä ei kuitenkaan seurattu enää vuonna 810 eikä myöskään käytäntöä kuukausittaisista raporteista. Ulkovaltojen lähettiläitä ei otettu enää vastaan suurimpana osana Heian-kautta, ja uudenvuoden juhlinnat siirrettiin supistettuina sisäpalatsiin 900-luvun loppuun mennessä. Chōdō-inissä pidettiin vain valtaannousuaudienssit ja tietyt buddhalaiset seremoniat. Heian-kausi
Sotilasluokan nouseminen hoviin oli Hōgen-kapinan seuraus. Taira no Kiyomori elvytti tällöin Fujiwarojen hallinnon asettamalla pojanpoikansa sijaishallisijan valtaistuimelle. Heidän klaaninsa, Taira-klaani, kaatui vasta Genpei-sodan myötä, jonka jälkeen vuonna 1185 Minamoto no Yoritomo otti vallan keisareilta ja perusti shōgunaatin Kamakuraan. Tämä merkitsi Kamakura-kauden alkua. Heisei-kausi
Vuonna 1976 säädetyn aikakausinimiä koskevan lain mukaisesti uuden aikakausinimen valitsi Japanin hallitus, ei keisari. Nimi "Heisei" perustuu kahteen kiinalaisen kirjallisuuden klassikkoteokseen, "Shiji" ja "Shujing". Inspiraationa toimivat "Shijin" lause "uchi tairaka ni soto naru" (内平かに外成る) ja "Shujingin" lause "chi tairaka ni ten naru" (地平かに天成る); molemmissa lauseissa käytetään aikakausinimen molempia kirjoitusmerkkejä. Nimen voi ajatella tarkoittavan ”rauhaa kaikkialla”, niin sisällä (内) ja ulkona (外) kuin maan päällä (地) ja taivaassa (天). Japanin maantiede
Japani sijaitsee pääosin lauhkealla vyöhykkeellä, ja maassa on neljä vuodenaikaa – viisi, jos sadekausi lasketaan mukaan. Japanin saariston pituuden ja vaihtelevan pinnanmuodostuksen vuoksi maan ilmasto on kuitenkin hyvin monimuotoinen. Pohjoisessa talvet ovat pitkiä ja lunta voi sataa runsaastikin, kun taas eteläisimmillä saarilla ilmasto on jo subtrooppinen. Talvisin kylmä ja kuiva tuuli puhaltaa Siperiasta Japaninmerelle ja kohdatessaan Tyynenmeren lämpimän ilmamassan tuo rankkoja lumisateita maan länsirannikolle. Kesällä vuorostaan kostea, Tyyneltämereltä puhaltava tuuli tuo Japaniin lämmintä ilmaa. Myöhäiskesällä ja syksyn alussa päiväntasaajan alueen trooppiset matalapaineet synnyttävät taifuuneja, jotka tuovat usein rankkasateita. Maa voidaan jakaa kuuteen toisistaan eroavaan ilmastovyöhykkeeseen: Japanin sadekausi alkaa Okinawalla aikaisin toukokuussa ja siirtyy asteittain pohjoiseen, kunnes se hajoaa Pohjois-Japanissa ennen saapumistaan Hokkaidōlle heinäkuun loppupuolella. Tokion alueella Honshūn saaren keskiosassa sadekausi kestää noin kuusi viikkoa: keskimääräinen alkamispäivä on 8. kesäkuuta ja loppumispäivä 20. heinäkuuta. Sesshō ja kanpaku
Sesshō () oli Japanissa joko lapsikeisaria ennen täysi-ikäisyyttään tai keisarinnaa avustamaan nimetyn henkilön arvonimi. Kanpaku () oli taas teoriassa tietynlainen keisarin pääneuvonantaja, mutta toimi käytännössä sekä aikuista keisaria avustavan sijaishallitsijan että ensimmäisen sihteerin tittelinä. Heian-kaudella sesshō ja kanpaku toimivat käytännössä Japanin hallitsijoina. Titteleiden välillä ei ollut juuri lainkaan käytännön eroa, ja useat henkilöt vain vaihtoivat titteliä keisarin saavuttaessa täysi-ikäisyyden, tai aikuisten keisarien kuollessa tai vetäytyessä valtaistuimelta. Arvominiä kutsuttiin kollektiivisesti nimellä sekkan (); sukuja, joilla oli titteleihin yksinoikeus, nimitettiin termillä "sekkan-ke". Heian-kauden jälkeen valta siirtyi shōguneille. Japanin historia
Kofun- ja Asuka-kausia nimitetään joskus yhteisesti Yamato-kaudeksi. Kausi on saanut nimensä Japanin keskiosan Yamato-valtiosta, joka sai valtaansa alueen pienemmät hallitsijat mahdollisesti 300-luvun puolivälissä. Korealainen vuonna 414 pystytetty muistomerkki mainitsee Wa-valtiosta vuonna 391 lähetetyn suuren armeijan. Voimannäytteen on oletettu edellyttäneen pitkälle yhdistyneen valtion olemassaoloa. Jotkut ovat liittäneet Yamatoon aiemman Yamatai-valtion, jonka on arveltu tällöin sijainneen Kyūshūn sijaan Keski-Japanissa. Asiasta ei ole kuitenkaan saatu lopullista selvyyttä. Yamaton on esitetty syntyneen joko todennäköisemmin Yayoi-kulttuurin uudesta kehitysvaiheesta tai ulkopuolisen hyökkäyksen seurauksena. Jälkimmäisessä tapauksessa sen hallitsijasuku olisi voinut olla korealaista alkuperää. Kofun-kausi
Yamaton keskusvaltio alkoi taantua 500-luvulla, ja valta siirtyi paikallisille klaaneille, joista erityisesti Soga sai vaikutusvaltaa. Samaan aikaan buddhalaisuus levisi Japaniin Baekjesta. Se merkitsi äärettömän merkittävää vaikutusta Japanin korkeakulttuurin syntymiselle ja uutta kautta maan historiassa. Japanin historia
Vuosien 300–552 Kofun-kausi on saanut nimensä suurista kofun-hautakummuista, joiden rakentaminen oli aloitettu jo 200-luvulla. Kumpujen viereen asetettiin haniwa-veistoksia. Veistokset saattoivat esittää eläimiä, ihmisiä tai erilaisia rakennuksia. Ihmisveistosten vaatetuksesta, haarniskoista ja aseistuksesta on saatu tietoja ajan elinoloista. Suurten hautojen rakentaminen vaati runsaasti työvoimaa, ja niistä suurimman, keisari Nintokun hautakummun rakentaminen on vaaditun työvoiman puolesta verrattavissa Egyptin pyramidien rakentamiseen. Yamato-hallitsijat hallitsivat merkittäviä työvoimaresursseja, minkä hallintaa auttoi maanviljelytekniikoiden kehittyminen. Niiden avulla Yamato-hovi pystyi laajentamaan valtaansa aikaisempaa suuremmalle alueelle. Jōmon-kausi
Jōmon-kausi () on aikakausi Japanin esihistoriassa, joka kattaa noin vuodet 10 000 eaa. – 300 eaa. Shōwa-kausi
Vuosia 1926–1945, Hirohiton valtaannoususta toisen maailmansodan loppuun jatkunutta ajanjaksoa, kutsutaan "varhaiseksi Shōwa-kaudeksi". Tätä ajanjaksoa leimasivat totalitarismi, Japanin aggressio Itä-Aasiassa, muun muassa Kiinassa, sekä Japanin tappio toisessa maailmansodassa. Varhaiselle Shōwa-kaudelle ajoittui myös 1930-luvun lama, jonka vaikutukset olivat erityisen vakavat myös Japanissa. "Myöhemmällä Shōwa-kaudella" 1945–1989 Japani oli perustuslaillinen monarkia eikä keisarilla enää ollut aikaisempaa jumalallista asemaa. Sodan jälkeiset vuodet olivat Japanissa suurta nousukautta. Heian-kausi
Japanin nykyisen kansallislaulun "Kimi Ga Yon" sanat kirjoitettiin Heian-kaudella, kuten myös Murasaki Shikibun "Genjin tarina", yksi ensimmäisistä japaninkielisistä romaaneista. Murasaki Shikibun aikalaisen ja kilpailijan Sei Shōnagon keräsi ajatukseksensa keisarinnan palveluksessa toimiessaan "Tyynykirjaan" (枕草子, "Makura no sōshi") 990-luvulla. Kuuluisa japanilainen "irohana" tunnettu runo kirjoitettiin myös Heian-kaudella. Japanin talous
Meiji-restauraatiossa Japani luopui feodaalisesta yhteiskuntajärjestelmästä ja aloitti nopean modernisoinnin ja teollistumisen. Restauraation jälkeen Japanista oli kehittynyt Aasian ensimmäinen teollistunut valtio. Kotimainen kaupallinen toiminta ja rajoitettu ulkomaankauppa olivat vastanneet kansalaisten toiveita Edo-kaudella, mutta modernisoitunut Meiji-kausi muutti kansan tarkeita radikaalisti. Alusta lähtien Meiji-kauden hallitsijat kannattivat markkinataloutta ja adoptoivat Britanniasta ja Pohjois-Amerikasta vapaan yrityskapitalismin. Aggressiivisia yrittäjiä täynnä oleva yksityissektori otti muutoksen vastaan positiivisesti. Japanilainen keittiö
Japanilainen ruokakulttuuri alkoi kehittyä Heian-kaudella (794–1192). Varhaisinta tunnettua ruokakulttuurin kerrostumaa tältä ajalta leimaavat aristokraattisuus, mannermaiset vaikutteet Kiinasta ja Koreasta, sekä buddhalaisuuden vaikutus ajattelutapaan. Aristokraatit söivät riisiä mutta talonpojat muita viljoja, sillä riisi oli arvokas rahayksikkö. Maitotuotteita käytettiin enemmän kuin nykyisin. Buddhalaisuuden vaikutuksesta keisari Temmu antoi vuonna 676 lihansyöntikiellon, kuten myös monet keisarit hänen jälkeensä. Kansan keskuudessa lihansyöntikieltoa harvoin vielä tuolloin kuitenkaan noudatettiin. Heian-palatsi
Hovi muutti uuteen pääkaupunkiin Heian-kyōhon vuonna 794 keisari Kammun käskyn jälkeen. Palatsi oli ensimmäinen ja tärkein kaupunkiin rakennettava rakennus. Se ei kuitenkaan ollut vielä aivan valmis muuton aikaan: Daigokuden valmistui vasta vuonna 795 ja sen rakentamisesta vastuussa ollut valtion virasto lakkautettiin vasta vuonna 805. Japanin historia
Nara-kausi oli suhteellisen rauhallista aikaa. Kaudella Japanissa oli noin kuusi miljoonaa asukasta, pääkaupungissa asukkaita oli arviolta 100 000–200 000. Taloudellisista vaikeuksista ja maanjakojärjestelmän romahtamisesta huolimatta vauraus kasvoi. Rahan käyttö maksuvälineenä lisääntyi 700-luvun kuluessa, ja ensimmäiset kultakolikot lyötiin vuonna 760. Korealaisten maahanmuutto Japaniin 600-luvun lopulla nopeutti huomattavasti kiinalaisen kulttuurin omaksumista. Muutenkin ulkosuhteet olivat vilkkaat. Keitai
Keitai (450–531) oli perinteisen japanilaisen tiedon mukaisesti Japanin 26. keisari. Hänen valtakatensa ollaan arveltu alkaneen vuonna 507 ja päättyneen vuonna 531. Hänen pojistaan Ankan, Senka ja Kinmei toimivat myös Japanin keisareina. Ōnin-sota
Ōnin-sota () oli sisällissota Japanissa Muromachi-kaudella vuosina 1467–1477. Sota aloitti sotivien valtioiden Sengoku-kauden, joka merkitsi pitkää daimioiden välistä kamppailua vallasta koko Japanissa. Klassinen japani
Klassinen japani () oli japanin kielen Heian-kaudella vuosina 794–1185 käytetty muoto. Se oli vanhan japanin kielen seuraaja. Heiji-kapina
Heiji-kapina () taisteltiin Japanissa luostariin vetäytyneen keisari Go-Shirakawan kilpailevien alamaisten välillä vuonna 1160. Se on nimetty Heiji-aikakausinimen mukaan. Sitä edelsi Hōgen-kapina vuonna 1156. Heiji-kapina nähdään monella tavalla tämän aiemman taistelun suorana seurauksena. Japanin historia
Ajan katastrofit, nälänhädät, luonnononnettomuudet ja sota yhdessä buddhalaisuuden lopun aikojen (mappō) odotuksen kanssa tekivät puhtaan maan buddhalaisuuden suosituksi. Toisin kuin aiemmat tavalliselle japanilaiselle vaikeasti ymmärrettävät buddhalaiset suuntaukset, se tarjosi valaistumista yksinkertaisella uskolla Amida-buddhaan. Toinen uusi koulukunta oli munkki Nichirenin perustama Nichiren-buddhalaisuus, joka oli ristiriidassa Japanin uskonnollisen perinteen kanssa suhtautumalla jyrkästi muihin suuntauksiin. Merkittävin Kamakura-kaudella yleistynyt buddhalaisuuden muoto oli kuitenkin zen, jolla on ollut erityisen syvä vaikutus japanilaiseen taiteeseen, ajatteluun ja estetiikkaan. Se vetosi erityisesti samuraihin. Yamato-kausi
Yamato-kausi () on ajanjakso Japanin historiassa, jolloin Japanin keisarikunta hallitsi nykyisestä Yamaton provinssista, joka tunnetaan nykyisin Naran prefektuurina. Kofun-kausi
Kofun-kausi on ajanjakso Japanin historiassa. Se kesti vuodet 300–552 ja sai nimensä "kofun"eiksi kutsutuista suurista hautakummuista. Hautakumpujen rakentaminen aloitettiin jo 200-luvulla. Kofun- ja Asuka-kaudet muodostavat yhdessä Yamato-kauden. Kofun-kaudella Japaniin tuli runsaasti vaikutteita Kiinasta ja Koreasta. Tenbun-kausi
Tenbun (), myös Tenmon, on japanilainen aikakausinimi ("nengō"), jota käytettiin heinäkuusta 1532 ja lokakuuhun 1555. Tuolloin Japanin keisarina oli Go-Nara. Tenbun-kautta edelsi Kyōroku-kausi ja seurasi Kōji-kausi. Kimono
Heian-kausi päättyi kahden aatelissuvun väliseen sisällissotaan. Sitä seuranneella Kamakura-kaudella samuraiden kulttuurilla oli suurin merkitys. Aluksi vaatteet jäljittelivät hovimuotia, mutta niistä yritettiin tehdä käytännöllisempiä ja vähemmän ylellisiä. Helmat lyhenivät, laahukset ja kerrokset katosivat ja silkkimateriaalit vaihdettiin usein ramiin ja hamppuun. Japani
Japanin historia on perinteisesti jaettu kausiin, joita on 13 tai enemmän, ja niiden alajaksoihin. Viimeiset neljä kautta 1800-luvun puolivälistä saakka ovat vastanneet keisarien hallituskausia. Nykyinen meneillään oleva kausi on Heisei-kausi.
Japanin saariston ensimmäiset asukkaat paeoliittisella kaudella olivat metsästäjä-keräilijöitä, jotka saapuivat todennäköisimmin Koreasta ja Koillis-Aasiasta. Japanin paleoliittisen asutuksen ajoitetaan yleisimmin alkaneen yli 10 000–30 000 vuotta sitten. Myös muuttoaaltoa Polynesiasta maan eteläosiin on pidetty mahdollisena. Ensimmäiset sivilisaation merkit ilmaantuivat alueelle noin 10 000 eaa. Jōmon-kulttuurin alkaessa. Kulttuurille luonteenomaisia piirteitä olivat mesoliittis-neoliittinen, osittain paikallaan pysyvä metsästäjä-keräilijöiden elämäntapa ja alkeellinen maatalous. Tältä kaudelta peräisin olevat, usein punotuilla tai suorilla naruilla painetuilla kuvioilla koristellut saviastiat kuuluvat maailman vanhimman säilyneen keramiikan joukkoon. Hiei (1877)
Alus lähti 8. huhtikuuta 1880 keisarillisen Japanin laivaston ensimmäisistä pitkistä koulutuspurjehduksista vieraillen Intiassa, Persiassa sekä useissa Kaakkois-Aasian satamissa palaten Japaniin 17. syyskuuta. Japanin ja Korean Joseon-dynastian välisten suhteiden kiristyessa Japanin lähetystöhenkilökunnan salamurhien jälkeen, alus lähetettiin partioimaan Korean rannikolle kesällä 1882. 1900-luku
1800-luvulle asti Japani oli eristäytynyt ulkomaailmasta 1 500 vuoden ajan, eivätkä satunnaiset kontaktit ulkomaailmaan olleet vaikuttaneet maahan merkittävästi. Eristäytyminen oli pitkälle tietoista, ja esimerkiksi valtamerialukset olivat kiellettyjä – samoin ulkomaille matkustaminen, kuolemantuomion uhalla. Vuonna 1853 joukko yhdysvaltalaisaluksia kuitenkin rantautui Japaniin kommodori Matthew Perryn johdolla: solmittiin Kanagawan sopimus, joka avasi Japanin ulkoisille vaikutteille. Japani ymmärsi jälkeenjääneisyytensä ja epäyhtenäisyytensä, ja keskusvallan johto palautettiin keisareille. Meiji-restauraation myötä Japani modernisoi nopeasti itsensä vaikka säilyttikin oman kulttuurinsa. Näin Japani vältti monen muun Aasian maan kohtalon eikä joutunut länsimaiden siirtomaaksi. Sen sijaan se itse laajeni suurvallaksi miehittäen vuoteen 1910 mennessä Korean ja Formosan eli Taiwanin. Nanboku-chō-kausi
Nanboku-chō-kausi () eli ”eteläisen ja pohjoisen hovin kausi” oli Japanin historian noin 60 vuoden pituinen aikakausi, joka kesti vuodet 1336–1392. Sitä voidaan pitää osana pidempää Muromachi-kautta tai omana siitä erillisenä aikakautenaan. Nanboku-chō-kausi alkoi keisari Go-Daigon yrittämästä keisarinvallan palauttamiseen tähdänneestä Kemmu-restauraatiosta vuosina 1333–1336. Restauraation epäonnistuttua keisari joutui pakenemaan hoveineen Kiotosta Yoshinoon. Ashikaga-klaanin pää Ashikaga Takauji perusti samalla Kiotoon uuden sotilashallinnon ja keisarihuoneen. Kahden hovin välinen konflikti ratkesi vasta vuonna 1392. Taika-uudistukset
Taika-uudistukset () olivat Japanissa vuoden 645 vallankaappauksen jälkeen toteutettuja uudistuksia, joissa maahan luotiin Tang-dynastian Kiinaa mukaillen järjestelmällinen, keisarin johtama hallinto. Uudistuksia johtivat vaikutusvaltaisen Soga-klaanin syrjäyttäneet kruununprinssi Naka no Ōe, joka nousi myöhemmin valtaan keisari Tenjinä, ja Nakatomi no Kamatari. Niissä otettiin käyttöön myös Kiinan mallin mukaiset aikakausinimet ("nengō"). Ensimmäinen, keisari Kōtokun valitsema aikakausinimi olikin "Taika" eli kirjaimellisesti ’suuri muutos’. Nara-kausi
Nara-kausi () kesti Japanin historiassa noin vuodet 710–794. Keisarinna Genmei perusti maan pääkaupungin Heijō-kyōhon (平城京, nykyinen Nara), jossa se oli vuoteen 784 asti. Tällöin keisari Kammu siirsi pääkaupungin Nagaoka-kyōhon ja kymmenen vuotta myöhemmin Heian-kyōhon eli Kiotoon, mikä päätti Nara-kauden ja aloitti Heian-kauden. Japanin kulttuuri
Japanin kulttuuri () on monivivahteinen sekoitus omaperäisiä japanilaisia, länsimaisia, kiinalaisia ja korealaisia piirteitä. Aina 1800-luvulle saakka Japaniin vaikuttivat eniten kiinalainen ja korealainen kulttuuri. Ensimmäinen kosketus länsimaihin Japanilla oli 1500-luvulla Nanban-kaupan kaudella, jonka jälkeen maa kuitenkin eristäytyi ulkomaailmasta useaksi vuosisadaksi. 1800-luvun puolivälistä lähtien Japanin modernisoituessa ja teollistuessa länsimaisen kulttuurin vaikutus on näkynyt yhä voimakkaampana. Japani
Meiji-restauraatiossa Japani luopui feodaalisesta yhteiskuntajärjestelmästä ja aloitti nopean modernisoinnin ja teollistumisen. Alusta lähtien Meiji-kauden hallitsijat kannattivat markkinataloutta ja adoptoivat Britanniasta ja Pohjois-Amerikasta vapaan yrityskapitalismin. Aggressiivisia yrittäjiä täynnä oleva yksityissektori otti muutoksen vastaan positiivisesti. 1960-luvulta 1980-luvulle kestänyttä Japanin nopeaa taloudellista kasvua on kutsuttu ”talousihmeeksi”: 1960-luvulla talous kasvoi noin 10 prosenttia vuodessa, 1970-luvulla 5 prosenttia ja 1980-luvulla 4 prosenttia. 1990-luvulla Japanin kuplatalouskriisi johti lamaan. Talouden tila ei parantunut seuraavalla vuosikymmenellä ja vuosina 2000–2001 sitä huononsi maailmanlaajuinen taantuma. Valtiohallinnon vaikutusta alettiin vähentää ja vuoden 2005 jälkeen talous alkoi esittää toipumisen merkkejä. Haibutsu kishaku
Haibutsu kishaku (, kirjaimellisesti ”lakkauttakaa buddhalaisuus ja tuhotkaa Shākyamuni”) tarkoittaa Japanin historian aikana esiintynyttä filosofiaa, joka kannattaa buddhalaisuuden hävittämistä Japanista. Se merkitsee tarkemmin myös tiettyä ideologiaan perustunutta historiallista liikettä, jonka aikana Meiji-kaudella tuhottiin buddhalaisia temppeleitä, kuvia ja tekstejä ja buddhalaisia munkkeja pakotettiin luopumaan uskonnollisesta vihkimyksestään. Japani
Japani sijaitsee pääosin lauhkealla vyöhykkeellä, ja maassa on neljä vuodenaikaa ja viisi, jos sadekausi lasketaan mukaan. Japanin saariston pituuden ja vaihtelevan pinnanmuodostuksen vuoksi maan ilmasto on kuitenkin hyvin monimuotoinen. Pohjoisessa talvet ovat pitkiä ja lunta voi sataa runsaastikin, kun taas eteläisimmillä saarilla ilmasto on jo subtrooppinen. Talvisin kylmä, kuiva tuuli puhaltaa Siperiasta Japaninmerelle ja kohdatessaan Tyynenmeren lämpimän ilmamassan tuo rankkoja lumisateita maan länsirannikolle. Kesällä vuorostaan kostea, Tyyneltämereltä puhaltava tuuli tuo Japaniin lämmintä ilmaa. Myöhäiskesällä ja syksyn alussa päiväntasaajan alueen trooppiset matalapaineet synnyttävät taifuuneja, jotka tuovat usein rankkasateita. Maa voidaan jakaa kuuteen toisistaan eroavaan ilmastovyöhykkeeseen: Japanin sadekausi alkaa Okinawalla aikaisin toukokuussa ja siirtyy asteittain pohjoiseen, kunnes se hajoaa Pohjois-Japanissa ennen saapumistaan Hokkaidōlle heinäkuun loppupuolella. Tokion alueella Honshūn saaren keskiosassa sadekausi kestää noin kuusi viikkoa: keskimääräinen alkamispäivä on 8. kesäkuuta ja loppumispäivä 20. heinäkuuta. Helmikuun 26. päivän välikohtaus
Helmikuun 26. päivän välikohtaus () oli vallankaappausyritys Japanissa 26.–29. helmikuuta vuonna 1936. Sen aloittivat keisarillisen Japanin armeijan äärinationalistisen ryhmittymän Kōdō-han upseerit. 1 400 sotilasta nuorten upseerien komennuksessa ottivat haltuunsa Tokion keskustan ja surmasivat useita johtavia poliitikkoja, kuten talousministeri Takahashi Korekiyon, kenraali Jōtarō Watanaben ja "naidaijin" Saitō Makoton. He hyökkäsivät myös pääministerin asuntoon ja "jijūn" (kamariherran) asuntoon, mutta epäonnistuivat heidän murhaamisessaan: pääministeri Keisuke Okada ja amiraali Kantarō Suzuki pelastuivat täpärästi. Taishō-kausi
Taishō-kausi (大正時代) oli ajanjakso Japanin historiassa 30. heinäkuuta 1912 - 25. joulukuuta 1926. Vuonna 1912 valtaan nousseen keisarin terveys oli heikko, mikä sai vallan siirtymään oligarkkiselta vanhempien valtiomiesten ryhmältä demokraattisille puolueille ja eduskunnalle (Diet). Sen vuoksi aikakausi muistetaan Japanissa liberaalina "Taishōn demokratian aikakautena"; se erottuu edeltäneestä, kaoottisesta Meiji-kaudesta ja seuranneesta, militarismiin nojanneesta Shōwa-kaudesta. Tokugawa-shōgunaatti
Tokugawa-shōgunaatti () oli Tokugawa Ieyasun aloittama dynastia, joka piti Japanin shōgunin virkaa ja todellista valtaa hallussaan vuosina 1603–1868. Tätä aikaa kutsutaan Edo-kaudeksi tai Tokugawa-kaudeksi. Tokugawa-shōgunaatti hallitsi Edosta (nykyisin Tokio) käsin Japania Meiji-restauraatioon saakka. Japanin historia
Shōtokun kuoleman jälkeen vuonna 622 hovi joutui jälleen valtataistelun kouriin. Vuoden 645 vallankaappauksessa uudistusmieliset prinssi Naka no Ōe ja Nakatomi no Kamatari hävittivät Soga-klaanin. Heidän aloittamissaan Taika-uudistuksissa ryhdyttiin luomaan keskusvaltiota, jota keisari johti absoluuttisena monarkkina, ja otettiin käyttöön kiinalaistyyppinen aikakausimerkintä. Yksityinen maanomistus lakkautettiin, ja maa jaettiin kaikkien tietyn iän saavuttaneiden kesken vastineeksi keskushallinnolle maksetuista veroista. Käytännössä maauudistus oli kuitenkin lähinnä kosmeettinen, sillä Japani ei ollut valmis vuosisatojen kuluessa kehittyneeseen kiinalaiseen maanjakojärjestelmään. Uudistukset toteutettiin vähitellen vuosisadan loppupuolen aikana. Ne koottiin säädöskokoelmiksi, jotka toimivat perustana ritsuryō-hallintojärjestelmälle. Se oli Kiinasta omaksuttu järjestelmä, joka määritteli selkeän hallintokoneiston ja verotuskäytännön, ja jakoi kansan kahteen pääryhmään, vapaaseen väestöön ja orjiin, joista jälkimmäiset muodostivat kuitenkin alle kymmenesosan väestöstä. Japani
Japanilainen pukeutuminen säilyi yhtenäisenä 1800-luvulle saakka. Tunnetuin pukutyyppi on kimono, jota käytetään nykyään länsimaisten vaatteiden rinnalla. Perinteisen japanilaisen vaatetuksen merkittävä piirre on nappien puuttuminen: vaatteet sidotaan kiinni nauhoilla ja vöillä.
Varhaisimmat kirjalliset vaikutteet saapuivat Japaniin Kiinasta ja maahan omaksuttiin kiinan kirjoitusjärjestelmä. Japanin kirjallisuuden aikaisimmat merkittävät teokset ovat historiankronikat "Kojiki" ja "Nihonshoki" sekä 700-luvun waka-runouden kokoelma "Man'yōshū". Heian-kaudella kehitettiin oma japanilainen kana-aakkosto. Varhaisin kertomakirjallisuuden teos lienee 900-luvun alun "Taketori monogatari"; muita varhaiskirjallisuuden merkkiteoksia ovat Heian-kauden hovielämää kuvaava Sei Shōnagonin "Tyynykirja" ja maailman ensimmäisenä romaanina pidetty Murasaki Shikibun "Genjin tarina". Runouden valtavirran muodosti ketjurunous renga. Sen seuraajaksi kehittyivät kevyempi haikai, jonka mestarina tunnetaan Matsuo Bashō 1600-luvulta, ja urbaani kyōka. Edo-kaudella kirjallisuus siirtyi samurai-yläluokan harrastuksesta porvariston ja alempien yhteiskuntaluokkien saataville, ja lukutaito ja kirjanpainaminen yleistyivät. Edo-kauden viihdekulttuuri on nähtävissä esimerkiksi kaskukirjallisuudessa, joka kehittyi myöhemmin rakugo-komiikaksi. Meiji-kaudella Japanin kirjallisuus modernisoitui ja alkoi sisällyttää itseensä länsimaisia elementtejä. Ensimmäiset ”nykyaikaiset” romaanikirjailijat olivat Sōseki Natsume ja Mori Ōgai, joita seurasivat Ryūnosuke Akutagawa, Jun'ichirō Tanizaki, Yasunari Kawabata, Yukio Mishima, Osamu Dazai ja viime aikoina Haruki Murakami. Kaksi japanilaista kirjailijaa on voittanut Nobelin kirjallisuuspalkinnon: Yasunari Kawabata vuonna 1968 ja Kenzaburō Ōe vuonna 1994. Kofun
Kofun () tarkoittaa 200–600-luvuilla rakennettuja megaliittisia hautoja tai tumuluksia Japanissa. Ne ovat antaneet nimen Japanin historian Kofun-kaudelle. Suurin osa kofuneista on avaimenreiän muotoisia kumpuja, lähes ainutlaatuisia muinaiselle Japanille.
Kofuneiden päälle ja ympärille asetettiin niitä suojaamaan ja rajamaan haniwa-terrakottaveistoksia. Japanin paleoliittinen kausi
Johtuen tästä erilaisuudesta, Japanin paleoliittinen kausi ei yleisesti sovi perinteiseen käsitykseen kivityökaluihin perustuvasta paleoliittisesta kaudesta. Japanilaiset työkalut osoittavat näin merkkejä mesoliittisestä kaudesta ja neoliittisesta kaudesta jo niin varhain kuin 30 000 eaa. Japanin kulttuuri
Japanilaisen kuvanveiston kultakautena on pidetty etenkin Nara-kautta 700-luvulla, jolloin sen tekniikat monipuolistuivat ja kypsyivät Tang-dynastian Kiinan vaikutuksessa. Kauden merkittävimpiin saavutuksiin kuuluu Tōdai-jin temppelin alun perin yli 14 metriä korkea, pronssista valettu suuri Buddha. Heian-kaudella yhteyksien heiketessä Manner-Aasiaan kuvanveisto kehittyi Japanissa muiden taiteenlajien tavoin itsenäisesti. Kauden huomattavin kuvanveistäjä oli 1000-luvulla elänyt Jōchō, joka erikoistui temppeliveistoksiin ja jonka mestariteos on Byōdō-inin uudella yosegi-zukuri-tekniikalla valmistettu Amida Buddhan patsas. Hänen tyyliään jäljiteltiin laajalti. Heian-kautta seuranneella Kamakura-kaudella uudet vaikutteet saivat aikaan Heian-kauden seesteisen mietiskelevää tyyliä realistisemman virtauksen, jonka mestareihin lukeutuivat Kōkei sekä hänen seuraajansa Unkei ja Kaikei. Heitä työllisti eritysesti Naran suurien temppelien rakentaminen uudelleen Genpei-sodan jälkeen. Tämän jälkeen kuvanveisto kuitenkin maneeristui ja keskinkertaistui, suureksi osaksi siihen pidättyvästi suhtautuvan zenbuddhalaisuuden vaikutuksesta. Hieivuori
Hieivuori tunnetaan erityisesti Enryaku-jin buddhalaisesta temppelistä, Tendai-lahkon päätemppelistä, jonka Saichō perusti vuonna 788. Se on otettu Unescon maailmanperintöluetteloon ja se on historiansa aikana ollut yksi maan merkittävimmistä luostareista, jossa monet Japanin buddhalaisuuden keskeiset munkit ovat opiskelleet. Huippukautenaan Enryaku-ji käsitti jopa 3 000 alatemppeliä ja sillä oli voimakas soturimunkkien armeija. Oda Nobunaga hyökkäsikin temppeliin vuonna 1571 tuhoten valtaosan sen rakennuksista ja asukkaista, minkä vuoksi nykyiset rakennukset ovat Edo-kauden alkupuolelta. Nykyisin temppeliin kuuluu yli sata rakennusta, jotka jakautuvat kolmelle alueelle vanhan ikimetsän keskellä. Insei
Insei () eli luostarihallinto oli hallintojärjestelmä Japanissa. Siinä keisari laskeutui valtaistuimelta mutta piti kuitenkin vaikutusvaltansa. Eläköityneitä keisareita yleensä kutsutaan termillä "daijō tennō" tai "jōkō". Jos keisari valitsi liittyvänsä buddhalaiseen luostariin, hänestä tuli "daijō hōō" eli luostarikeisari. Daijō tennōita ja luostarikeisareita oli ennen ja jälkeen Heian-kauden, mutta insei-järjestelmällä tarkoitetaan yleensä keisari Shirakawan vuonna 1086 aloittamaa hallintoa Heian-kaudella. Japanin historia
Muutamassa vuosikymmenessä Sengoku-kauden halu laajentua ulkomaille oli vaihtunut lähes täydelliseen eristäytymiseen. Vuoden 1639 jälkeen ulkomaankauppa sallittiin vain kiinalaisille ja alankomaisille, joiden toiminta rajoitettiin keinotekoiselle Dejiman saarelle Nagasakissa. Toisaalta eristäytyminen mahdollisti omaperäisen kulttuurin kehittymisen ja 250 vuotta kestäneen rauhan kauden, toisaalta se taas loi sisäänpäin kääntyneen ja jäykän, vanhanaikaisen feodaalihallinnon. Eristäytyminenkin oli kuitenkin suhteellista: ulkomaiset vaikutteet siivilöityivät Japaniin hollantilaisten kautta, lähikauppa korealaisten ja ryūkyūlaisten kanssa jatkui ja esimerkiksi 1600-luvulla Japani oli maailman suurin hopean viejä. Myös kristinuskon harjoittaminen jatkui piilossa pienissä yhteisöissä yli 200 vuoden ajan, kunnes ne tulivat julkisuuteen 1860-luvulla. Heian-kausi
Vaikka Heian-kausi olikin epätavallisen pitkä rauhallinen kausi, Japani toisaalta heikentyi kaudella taloudellisesti ja suuri osa maan väestöstä ajautui köyhyyteen. Hyväosaisia aatelisia (Yokibito, "hyvät ihmiset") oli noin viisi tuhatta ehkä noin viiden miljoonan asukkaan maassa. Yksi syy samuraiden valtaannousuun olikin hovin kyvyttömyys hallinnoida Japania ja sen provinsseja. Vuoteen 1000 mennessä hallitus ei enää kyennyt painamaan rahaa, joka oli hiljalleen katoamassa. Kaupalle tarpeellisen välineen puute heijastuukin ajanjakson kirjallisuudessa – mm. läheteille annetaan rahan sijasta hyödyllisiä tavaroita, kuten vanha silkkikimono. Fuijwara-hallitsijat eivät myöskään kyenneet pitämään yllä kunnollisia poliisivoimia, mikä jätti matkaajat alttiiksi rosvoille. Tämä heijastuu myös kirjallisuudessa päähenkilöiden yöllä matkustamista kohtaan tuntemina pelkoina. Yayoi-kausi
Teoriaa vahvistaa myös Yayoi-kulttuurin ilmestyminen ensin Kyūshūn pohjoisrannoille, missä Japani on lähimpänä Koreaa. Yayoi-ruukut, hautaröykkiöt ja ruuan säilöminen vastaavat läheisesti eteläkorealaisia tapoja. Lisäksi eteläisessä Koreassa (Gayassa) oli vuoden 300 jaa. paikkeilla huomattava japanilais-asutus ja kumpikin valtio väittää nykyään toisen olleen vasalli. Lisäksi "monet muut Yayoi-kulttuurin elementit olivat selvästi korealaisia ja aikaisemmin tuntemattomia Japanissa, mm. pronssiesineet, kutominen, lasihelmet ja työkalujen ja talojen tyyli. Heian-palatsi
Heian-palatsi koostui suuresta suorakulmion muotoisesta ja muureilla ympäröidystä alueesta, jonka sisäpuolella oli useita seremoniaalisia ja hallinnollisia rakennuksia. Niihin kuuluivat valtion ministeriöt. Alueella oli myös erikseen muureilla ympäröity "sisäpalatsi" eli Japanin keisarin asuinpaikka. Keisarin asuintilojen lisäksi sisäpalatsissa olivat keisarin puolisoiden asunnot sekä joitakin keisariin läheisesti liittyviä virallisia ja seremoniaalisia rakennuksia. Kanshi
Kanshi (漢詩) on japaninkielinen termi yleisesti kiinalaiselle runoudelle mutta erityisesti japanilaisten runoilijoiden kiinaksi kirjoittamille runoille. Kirjaimellisesti se merkitsee "han-runoutta". Kanshi oli suosituin runouden muoto Japanissa Heian-kauden alkupuolella japanilaisen ylhäisön piirissä ja oli vallalla aina nykyaikaan asti. Japanilainen aikakausinimi
Japanilainen aikakausinimi () on Japanissa yleisesti käytössä oleva kalenterijärjestelmä, jossa aikaa mitataan kausittain. Esimerkiksi vuosi 2017 on Heisei-kauden vuosi 28. Heian-palatsi
Vuoden 1177 palon jälkeen alkuperäinen palatsikompleksi hylättiin, ja keisarit siirtyivät asumaan pienempiin palatseihin (aiemmat sato-dairi-palatsit) muualle kaupunkiin ja sen ulkopuolisiin huviloihin. Vuonna 1227 tulipalo tuhosi loputkin Dairista, ja vanhan suuren palatsin käyttö loppui kokonaan. Vuonna 1334 keisari Go-Daigo antoi asetuksen suuren palatsin rakentamiseksi uudelleen, mutta rakennustöihin ei saatu resursseja, ja hanke täytyi haudata. Nykyinen Kioton keisarillinen palatsi sijaitsee aivan entisen Tsuchimikadon kartanon () eli kaupungin luoteiskulman suuren Fujiwara-residenssin länsipuolella. Meiji (keisari)
Meijin valtakauden tärkeisiin tapahtumiin lukeutuivat Japanin länsimaistamisen aloittanut "Viiden artiklan vala" vuonna 1868, feodalismin lopettaminen, modernin koulutusjärjestelmän luominen, Meiji-perustuslain käyttöönotto vuonna 1890, Japanin parlamentin avaaminen ja lopulta sodat Kiinaa ja Venäjää vastaan. Keisari Meiji oli itse esikuva sille, miten länsimaisia keksintöjä haluttiin omaksua osaksi japanilaista kulttuuria: hän ”käytti länsimaisia vaatteita ja söi länsimaista ruokaa, mutta kirjoitti samalla elämänsä aikana 100 000 perinteistä japanilaista runoa”. Japanin historia
Muromachi-kausi merkitsi lähes jatkuvaa sisällissotaa. Suurin osa kahakoista oli kuitenkin pienimuotoisia ja paikallisia, ja kauppa ja kulttuuri kehittyivät huomattavasti poliittisesta epätasapainosta huolimatta. Maataloustuotanto kasvoi, ja Heian-kauden maaorjat pääosin vapautuivat ja ryhtyivät pienviljelijöiksi. Viralliset kauppayhteydet Kiinaan solmittiin uudelleen, vaikka japanilaiset merirosvot (wakō) häiritsivätkin kiinalaisten kauppaa. Suhteet ulkomaihin olivat huomattavan vilkkaat, ja japanilaiset kauppiaat levittäytyivät aina Kaakkois-Aasiaan saakka, jonne syntyi japanilaisia kaupunkiyhteisöjä (nihonmachi). Sisäkaupan kehittymiselle ratkaisevaa oli liikennereittien paraneminen, ja uusia kaupunkeja syntyi satamiin ja muihin solmukohtiin. Japanin talous
Alun perin hallitus oli mukana talouden modernisoinnissa, tarjoten useita "mallitehtaita", jotka helpottivat siirtymistä modernille kaudelle. Meiji-kauden ensimmäisen kahdenkymmenen vuoden jälkeen teollisuus laajeni länsimaisen teknologian ja huomattavien yksityisten sijoitusten avulla nopeasti noin vuoteen 1920 saakka. Harkitun taloudellisen suunnittelun ja sotien teollisuutta kiihdyttävän vaikutuksen seurauksena Japani selvisi ensimmäisestä maailmansodasta huomattavana teollisuusvaltiona. Toinen maailmansota puolestaan aiheutti huomattavia tuhoja Japanin taloudelle. Sen loputtua Japanin miehittäjät pyrkivät muun muassa hajottamaan zaibatsut. Korean sodan alettua Japanin talous lähti nopeaa nousuun jatkaen kasvamistaan aina 1980-luvulle saakka. 1980-luvun loppupuolella Japaniin muodostui talouskupla, jonka puhkeamisen seurauksena Japani ajautui taantumaan 1990-luvulla. Talouden korjauspolitiikan osana silloinen pääministeri Ryūtarō Hashimoto nosti kulutusveroa. Verojen nosto johti kuitenkin talouskehityksen heikkenemiseen ja Hashimoton suosion laskuun, jonka seurauksena hän hävisi seuraavat vaalit. Kuplan puhkeamista seuranneen kymmenen vuoden aikana Japanin talouden sanotaan olleen pysähtynyt ja aikaa on kutsuttu "menetetyksi vuosikymmeneksi". Yamato-kausi
Perinteisesti Yamato-kauden sanotaan alkaneen vuonna 250 ja päättyneen vuonna 710 (Kofun-kausi n. 250-538, Asuka-kausi 538-710), mutta Yamaton hallinnon todellisesta alkamisvuodesta on kiistelty. Ympäri Japania levittäytyneet poliittiset ryhmittymät olivat haastaneet hallinnon ylivallan jossain vaiheessa Kofun-kautta. On kuitenkin varmaa, että 500-luvulla Yamato-klaaneilla oli paljon vaikutusvaltaa naapuriklaaneihin. Japanin historia
Keisari Kammu siirsi maan pääkaupungin Heian-kyōhon, nykyiseen Kiotoon, vuonna 794. Heian-kaudella Japanin kansallinen kulttuuri kehittyi huomattavasti ja kasvoi itsenäiseksi kiinalaisista esikuvistaan. Viralliset suhteet rappeutuvaan Tang-dynastian Kiinaan lakkautettiin 800-luvun lopussa. Uusi kulttuuri sai jalansijaa kuitenkin varsinaisesti vasta 900-luvulta alkaen. Pääkaupungin huippuunsa kehittynyt hovikulttuuri oli huomattavan erillään sitä ympäröivästä maatalousväestöstä ja provinssien todellisuudesta. Japanin historia
Buddhalaisuuden saapuminen Japaniin on ajoitettu perinteisesti vuosille 538 tai 552, mutta se oli levinnyt japanilaisten keskuudessa todennäköisesti jo aikaisemmin. Alkanutta aikakautta vuoteen 710 saakka kutsutaan usein Asuka-kaudeksi. Se on saanut nimensä Asukan alueesta nykyisen Naran eteläpuolella, josta Yamato-hovi hallitsi. Japanin keisarikunta
Japani kävi voittoisan sodan Kiinaa vastaan vuosina 1894–1895 ja Venäjää vastaan vuosina 1904–1905. Myös toisessa Kiinan–Japanin sodassa (1937–1945) Japani saavutti useita merkittäviä voittoja ja valloitti suuren osan Itä- ja Kaakkois-Aasiasta, mutta joutui lopulta antautumaan Neuvostoliiton julistettua sille sodan ja Yhdysvaltojen pudotettua kaksi atomipommia Nagasakin ja Hiroshiman kaupunkeihin. Heian-palatsi
Chōdō-inin päärakennus oli Daigokuden () eli suuri audienssihalli, joka sijaitsi sen pohjoisosassa. Daigokudenin julkisivu oli etelään päin. Se oli suuri (noin 52 metriä idästä länteen ja 20 metriä pohjoisesta etelään) kiinalaistyylinen rakennus, jossa oli tarkoitus pitää kaikkein merkittävimmät valtion seremoniat ja toiminnot. Sen seinät oli värjätty valkoisiksi, pilarit punaisiksi ja sen kattotiilet olivat vihreitä. Chōdō-inin eteläosassa oli "kaksitoista hallia", joissa byrokraatit istuivat tarkassa arvojärjestyksessä seremonioita varten. Heian-jingū-pyhäkössä Kiotossa on ilmeisen uskollinen rekonstruktio Daigokudenista jokseenkin pienemmässä mittakaavassa. Haikai
Haikai eli haikai no renga on japanilainen ketjurunouden muoto. Se kehittyi Heian-kaudella syntyneestä renga-runouden "mushin" -suuntauksesta. Haikai-runous on edeltäjäänsä rengaa leikkisämpää ja keveämpää. Renga-runouden valtakauden aikana haika ei saavuttanut suurta arvostusta. Ensimmäisiä varsinaisia Haikai-koulukuntia olivat "Matsunaga Teitokun" perustama "Teimon-koulu" ja "Nishiyama Sōinin" "Danrin-koulu". Japanin historia
1500-luvun lopulla kolmen daimion, Oda Nobunagan, Toyotomi Hideyoshin ja Tokugawa Ieyasun toimet johtivat Japanin asteittaiseen jälleenyhdistymiseen. Erään vertauskuvan mukaan Nobunaga louhi uuden Japanin kivet, Hideyoshi hioi ne ja Ieyasu asetti ne paikalleen. Pääosin Nobunagan ja Hideyoshin valtakautta vuosina 1573–1600 tai 1603 kutsutaan Azuchi-Momoyama-kaudeksi daimioiden hallintolinnojen, Azuchin linnan ja Momoyaman linnan mukaan. Heian-palatsi
Vaikka itse palatsi on tuhoutunut täysin, siitä on saatu merkittäviä määriä tietoa sen aikaisista ja lähes sen aikaisista lähteistä. Heian-palatsi toimi tapahtumapaikkana monissa aikakauden kuvitteellisia ja todellisia tapahtumia kuvaavissa teksteissä. Niissä on tärkeää tietoa sekä itse palatsista että siellä pidetyistä hovin seremonioista, hovin toiminnasta ja palatsissa työskentelevien tai asuvien hovimiesten päivittäisistä rutiineista. Merkittäviä teoksia ovat esimerkiksi Murasaki Shikibun "Genjin tarina", Sei Shōnagonin niin kutsuttu "Tyynykirja" ja "Eiga monogatari" -kronikka. Lisäksi joihinkin emakimono-kuvakääröhin on kuvattu (joskus kuvitteellisia) tapahtumia palatsissa; Genjin tarinan emakimono noin vuodelta 1130 on niistä ehkä parhaiten tunnettu esimerkki. Lisäksi palatsista on osittain vaurioituneita karttoja 900- ja 1100-luvuilta. Niihin on kuvattu Dairin alueen rakennusten sijoittelu ja toiminnot. Shōwa-kausi
Shōwa-kausi (昭和) oli aikakausi Japanin historiassa 25. joulukuuta 1926 – 7. tammikuuta 1989. Aikakausi sijoittuu keisari Hirohiton valtakaudelle. Shōwa-kautta edelsi Taishō-kausi ja seurasi Heisei-kausi. Sengoku-kausi
Kauden aikana valta oli periaatteessa Ashikaga-shōgunaatin käsissä. Levottomuuksien aikana keskusvallan merkitys pieneni, ja daimiot saivat enemmän valtaa. Ajasta puhutaankin joskus Japanin feodaalikautena.
Tunnetuimpia daimioita olivat Oda Nobunaga, Toyotomi Hideyoshi ja Tokugawa Ieyasu. Sengoku-kausi päättyi Sekigaharan taisteluun vuonna 1600. Meiji-kausi
Meiji-kausi oli noin 45 vuoden kausi Japanin historiassa, jolloin keisari Meiji oli vallassa, eli vuodesta 1868 vuoteen 1912. Meiji-kausi alkoi Meiji-restauraatiolla, jonka myötä keisari otti vallan shōguneilta takaisin itselleen ja lakkautti feodaalijärjestelmän. Meiji-kauden aikana Japani alkoi modernisoitua ja nousi suurvallaksi. Keisari Meijin kuoltua vuonna 1912 valtaistuimelle nousi keisari Taishō, jonka valtakautta kutsutaan Taishō-kaudeksi. Sengoku-kausi
Sengoku-kausi () eli taistelevien valtioiden aikakausi on ajanjakso Japanin historiassa suunnilleen 1400-luvun puolivälistä 1600-luvun alkuun. Ōnin-sotaa (1467–1477) pidetään yleensä Sengoku-kauden alkuna. Sodassa itäinen armeija (Hodokawan perhe liittolaisineen) taisteli yhdentoista vuoden ajan Yamana-suvun kanssa Kiotossa ja sen ympäristössä. Kiinan–Japanin sota (1894–1895)
Korea (jossa vallitsi Joseon-dynastia) oli perinteisesti ollut Kiinan tribuuttivaltio. Vuonna 1875 Kiinan Qing-dynastia ei puuttunut asiaan kun Japani avasi Korean ulkomaalaisille. 1882 Koreassa tapahtuneen vallankaappauksen ja samassa yhteydessä tapahtuneen Japanin lähetystön polttamisen jälkeen sekä Kiina että Japani lähettivät laivastonsa Koreaan. Kiinalaisia sotilaita jätettiin Koreaan, komentajana Yuan Shikai. Japanin historia
Hideyoshin feodaalihallinnolla ei kuitenkaan ollut riittävästi maata hallussaan Japanin lopulliseksi yhdistämiseksi. Hallinnon sisäiset ongelmat ja Hideyoshin suuruudenhulluus ajoivat hänet tavoittelemaan Kiinan valtausta, jonka hän aloitti hyökkäämällä Koreaan vuonna 1592. Valtaus sujui aluksi hyvin, ja japanilaiset etenivät Pjongjangiin asti vallattuaan Soulin jo samana vuonna, mutta korealaisten vastarinta pakotti joukot asteittain vetäytymään. Vuonna 1597 Hideyoshi aloitti 100 000 miehen voimin uuden hyökkäyksen. Hän kuitenkin kuoli seuraavana vuonna, joten uusikin hyökkäys epäonnistui. Vallan sai käsiinsä maan voimakkaimmaksi daimioksi noussut Tokugawa Ieyasu. Hideyoshin invaasiot olivat Japanin laajentumisen kannalta hyödyttömiä ja aiheuttivat maiden välille pysyvän vihamielisyyden. Paradoksaalisesti ne toivat Japaniin lukuisia korealaisia käsityöläisiä, joilla oli huomattava vaikutus erityisesti japanilaiseen keramiikkaan. Japanilainen keittiö
Kolmannessa vaiheessa vuosien 1600–1850 välillä kehittyi Edon (Tokion) ja Kamigatan (Osaka, Kioto) kaupunkilaisten oma ruokakulttuuri, ravintolat ja pikaruokapaikat. Edo-kaudella (1603-1867) syntyi nykyinen japanilainen ruokakulttuuri. Edo-kauden alussa Muromachi-kaudella syntyneet ruokakoulukunnat elvytettiin, ja uusia koulukuntia syntyi. Ruokakulttuuri muuttui jälleen hienostuneeksi. Genjin tarina
Genjin tarinan näyttämö on tuhannen vuoden takainen Kioto, joka silloin oli nimeltään Heiankyō, "Tyynen rauhan pääkaupunki". Keisarin hovi ja hallitus toimivat siellä 790-luvulta 1860-luvun lopulle, vaikka Heian-kautena tunnettu ajanjakso päättyi vuonna 1185, kun poliittinen valta siirtyi hovilta sotilashallitukselle. Gyokuon-hōsō
Gyokuon-hōsō (, ”jalokiviääninen lähetys”) oli radiolähetys, jossa Japanin keisari Hirohito luki ääneen Keisarillisen asetuksen sodan päättämiseksi (). Keisari julisti asetuksessa japanilaisille, että Japanin hallitus oli hyväksynyt Potsdamin julistuksen, joka vaati Japanin armeijalta ehdotonta antautumista toisen maailmansodan lopussa. Puhe lähetettiin 15. elokuuta vuonna 1945 keskipäivällä Japanin aikaa Okinawan taistelun, atomipommien pudottamisen ja Neuvostoliiton sodanjulistuksen jälkeen. Eisai
Eisai tai Yōsai (), myös Minnan Eisai tai Minnan Yōsai (; 20. huhtikuuta 1141 − 5. heinäkuuta 1215) oli japanilainen buddhalainen munkki, jonka ansioksi on laskettu zenbuddhalaisen rinzai-koulukunnan ja vihreän teen tuonti Kiinasta Japaniin. Hänet tunnetaan usein nimellä Eisai-zenji (), ”zen-mestari Eisai”. Japanin kulttuuri
Heian-kaudella (794 – n. 1190) Japanin taide oli eleganttia ja koristeellista. Palatsien paperisten irtoväliseinien maalauskoristelussa oli profaania maisemataidetta. Myös kirjojen tapahtumia ja muita kertomuksia kuvitettiin hyvin yleisesti. Kuvat olivat väritettyjä tussipiirroksia tai -maalauksia, ja ne edustivat niin sanottua yamato-e-maalausta. Kuvitukset olivat selkeän kertovia ja pelkistetyn koristeellisia. Myös muotokuvat ja eläinkuvat olivat yleisiä, ja niissä viljeltiin Japanin taiteelle tyypillistä satiirista huumoria. Parhaat yamato-e-maalarit kuuluivat Tosa-koulukuntaan. Kamakura-kaudella (n. 1190–1333) taide muuttui kansanomaisemmaksi.
Muromachi-kaudella (n. 1333–1573) maalaustaiteessa vetäydyttiin etsimään romanttissävyistä ihannemaisemaa ja luonnonkokemusta, käyttäen Kiinasta omaksuttua yksiväristä tussimaalaustekniikkaa. Esityksissä oli tavoitteena koruttomuus. Kauden lopulla Kanō-koulukunnan piirissä syntyi yamato-e-tradition pohjalta vastakkainen tyyli, johon yhdistettiin myös zen-maalauksen sävykäs tussitekniikka. Näin saatiin koristeellinen tyyli, jossa käytettiin myös runsaasti kulta- ja hopeaväriä. Tavallisin kuvatyyppi oli "kakemono". Azuchi-Momoyama-kaudella (n. 1573–1614) suosittiin koristeellista Kanō-tyyliä, ja kultavärin käyttö lisääntyi entisestään. Jotkut maalarit pitäytyivät kuitenkin Muromachi-kauden zeniläisessä luonnonnäkemyksessä ja tyylillisessä yksinkertaisuudessa. Japanin historia
Nara-kauden buddhalaisuus oli perustunut suoraan kiinalaiseen buddhalaisuuteen, mutta Heian-kaudella kehittyi kaksi japanilaisten munkkien perustamaa suuntausta, Tendai ja Shingon. Lisäksi kauden lopussa 1100-luvulla puhtaan maan buddhalaisuus, Jōdo-shū, muodostui omaksi koulukunnakseen. Kulttuurin japanilaistuminen oli nähtävissä erityisesti kirjallisuudessa. Aiemmin japania oli kirjoitettu kiinalaisin merkein, mutta 900-luvulla niistä kehitettiin japanin kielelle sopivammat kana-tavuaakkoset, hiragana ja katakana. Miesten odotettiin yhä käyttävän kirjoittaessaan kiinaa, joten suurin osa Heian-kauden proosakirjallisuudesta on naisten kirjoittamaa. Ajan merkittävimpien teosten joukkoon nousevatkin Murasaki Shikibun "Genjin tarina" ja Sei Shōnagonin "Tyynykirja", jotka kuvaavat elämää Heian-kauden hovissa. Heian-kauden runoutta kerättiin useaan keisarilliseen runoantologiaan, joista ensimmäinen oli "Kokin-wakashū" vuodelta 905. Aiemmista tyyleistä syntynyt waka-runous kehittyi erottamattomaksi osaksi hovielämää. Japanin historia
Kulttuurin suurta edistystä merkinnyt Yayoi-kausi ajoitetaan 300-luvusta eaa. noin vuoteen 250 jaa. Yayoi-kulttuuri on Jōmonin tavoin tunnettu keramiikastaan, joka oli aiempaa vähemmän koristeltua ja valmistettiin kehittyneemmällä tekniikalla. Kulttuuri syntyi Kyūshūlla, ja levisi sieltä muualle Japaniin. Kiinan kulttuuripiirin laajetessa korealaiset muuttajat toivat kauden aikana Japaniin useita uusia teknologioita, kuten kankaan valmistuksen, riisin märkäviljelyn, pronssin ja myöhemmin raudan käsittelyn ja uudenlaisen keramiikan. Niiden vaikutuksesta Japani alkoi siirtyä metsästäjä-keräilijäyhteiskunnasta maanviljelykulttuuriin. Ulkopuolinen vaikutus oli kuitenkin Yayoi-kaudella lähinnä materiaalista eikä henkistä. Jōmon-kausi
Arkeologien nykyisen näkemyksen mukaan jäätiköityminen oli johtanut siihen, että Japani oli yhteydessä muuhun Aasiaan maateitse vuodesta 40 000 eaa. alkaen. Arkeologisten todisteiden perusteella tiedetään "Homo sapiensin" saapuneen Japaniin vuosien 35 000 eaa. ja 30 000 eaa. välillä. Saapuneilla ihmisillä olivat metsästäjä-keräilijöitä ja he osasivat tehdä kivityökaluja. Kivityökaluja, merkkejä asutuksesta ja ihmisten jäänteitä on löydetty ympäri Japania kaikilta sen saarilta. Termi "jōmon" tarkoittaa "nauhamerkittyä", mikä viittaa saviastioiden pintaan narulla kiedotulla kepillä painettuihin kuvioihin. Japani
Vuonna 1185 Minamoto no Yoritomo perusti hallituksensa Kamakuraan, mikä merkitsi samurai-luokan ja shōgunaatin 1800-luvulle saakka kestävän valtakauden alkua. Täyttä sotilasvaltaa Kamakura-kaudella ei kuitenkaan saavutettu, vaan shōgun ja keisari hallitsivat Japania yhdessä. Yoritomon kuoleman jälkeen shōgunaatti siirtyi Hōjō-klaanin hallittavaksi. Munkki Eisai toi zenbuddhalaisuuden Japaniin palattuaan Kiinasta 1100-luvun lopulla. Vuosina 1274 ja 1281 Japani onnistui karkottamaan kaksi suurta mongolien hyökkäystä; shōgunaatti sai molemmilla kerroilla apua taifuuneilta, jotka nimettiin ”jumalten tuuleksi” (kamikaze). Tapahtumat kuitenkin horjuttivat Kamakura-hallitusta pahoin, ja lopulta vuonna 1333 keisari Go-Daigo kaatoi shōgunaatin Kemmu-restauraatiossa. Hänen liittolaisensa Ashikaga Takauji kuitenkin kääntyi keisaria vastaan ja perusti Ashikaga-shōgunaatin vuonna 1336. Asuka-kausi
Asuka-kausi on ajanjakso Japanin historiassa. Se kesti noin vuodet 538-710 ja sai nimensä Asukan alueesta noin 25 km nykyisen Naran kaupungin eteläpuolella. Asuka- ja Kofun-kaudet muodostavat yhdessä Yamato-kauden. Fujiwara no Kamatari
600-luvun alkupuolen Japanissa vaikutusvaltaiseen asemaan oli noussut buddhalaisuutta tukeva Soga-klaani. Klaani kuitenkin kukistui vuonna 645 keisari Jomein pojan prinssi Naka no Ōen johtamassa vallankaappauksessa, jota Nakatomi no Kamatari avusti. Kaappauksessa Soga no Iruka surmattiin, Soga no Emishi teki itsemurhan ja keisarinna Kōgyoku pakotettiin astumaan valtaistuimelta. Kamatari nimitettiin sisäministeriksi ("naidaijin"). Hän aloitti laajat Taika-uudistukset, jotka vahvistivat keskushallintoa. Niiden tarkoitus oli uudistaa Japanin politiikkaa ja taloutta Tang-dynastian Kiinan mallin mukaan: niihin kuului muun muassa yksityisen maanomistuksen lakkauttaminen, valtion jakaminen provinsseihin, uudet tiet ja postiasemat, lakien kirjaaminen ylös, uusi verojärjestelmä ja kaikkien kotitalouksien rekisteröinti. Uudistusten myötä keskushallinnon sata vuotta aiemmin aloittama kiinalaistamisprosessi saatiin päätökseen. Heian-palatsi
Shishindenin pohjoispuolella oli Jijūden (), hieman pienempi samalla tavalla rakennettu halli, jonka tarkoituksena oli toimia keisarin asuntona. Kuitenkin jo 800-luvulta alkaen keisarit päättivät usein asua muissa Dairin rakennuksissa. Vielä pienempi kolmas halli, Shōkyōden (), sijaitsi edellisten pohjoispuolella Dairin pääakselilla. Kun Dairi rakennettiin uudelleen tulipalon jälkeen vuonna 960, keisareiden vakituinen asunto siirtyi pienempään Seiryōdeniin (), itään katsovaan rakennukseen aivan Shishindenin luoteispuolella. Vähitellen Seiryōdenia alettiin käyttää enemmän myös tapaamisiin, ja keisarit viettivätkin suuren osan ajastaan palatsin tässä osassa. Rakennuksen vilkkain osa oli hovimiesten halli (), jonne korkea-arvoiset aateliset tulivat tapaamaan toisiaan keisarin läsnä ollessa. Japanin keisarikunta
Japani oli vuosisatoja suljettu yhteiskunta, kunnes se joutui Yhdysvaltojen painostamana avaamaan ovensa maailmalle 1800-luvun puolivälissä. Meiji-restauraation jälkeen maa alkoi noudattaa laajentumishakuista politiikkaa. Vuonna 1872 Japani liitti Riukiusaaret itseensä ja saaret ovat maan hallussa edelleen. Vuonna 1895 Japani miehitti Taiwanin ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan seurauksena. Kymmenen vuotta myöhemmin käytiin Venäjän–Japanin sota, jonka Japani voitti. Sodan seurauksena Japani miehitti Korean niemimaan ja Mantšurian, sekä vei Venäjältä Sahalinin eteläosan. Ensimmäisessä maailmansodassa Japani oli sodassa ympärysvaltojen puolella keskusvaltoja vastaan ja sai Saksalta sodan jälkeen Kansainliiton mandaattialueina hallintaansa Marshallinsaaret, Mikronesian, Palaun ja Pohjois-Mariaanit. 1930-luvulla Japani oli miehittänyt jo suuria alueita Kiinasta. 1940-luvun alussa Japani oli jo miehittänyt Indokiinan, Thaimaan, Burman, Singaporen, Malakan niemimaan, Indonesian ja Filippiinit. Heian-palatsi
Heian-palatsi oli Japanin pääkaupunkina vuosina 794–1868 toimineen Heian-kyōn eli nykyisen Kioton alkuperäinen keisarillinen palatsi. Se toimi Japanin hallinnollisena keskuksena ja keisarin asuntona suurimman osan Heian-kautta vuosina 794–1185. Kaupungin suunnitteluun käytettyjen kiinalaisten periaatteiden mukaisesti palatsi sijaitsi kaupungin pohjoispuolen keskiosassa . Han (Japani)
Han () tarkoittaa Japanin historiassa feodaalikauden läänityksiä, joita hallitsivat 1100-luvulta lähtien soturit ja myöhemmin Edo-kaudella daimiot. Meiji-hallinto lakkautti han-järjestelmän lakkautti vuonna 1871, ja ne jaettiin prefektuureiksi. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Nykyään sota tunnetaan japaniksi yleensä nimellä "Japanin-Kiinan sota" (日中戦争 – Nitchū Sensō). Sodan aikana sitä kutsuttiin ensin "Pohjois-Kiinan välikohtaukseksi" (北支事變 – Hokushi Jihen), sitten nimillä "HEI", ""C"-operaatio", "Hyökkäys Kiinaan" tai "Kiinan välikohtaus" (日華事變 – Nikka Jihen, 日支事變 – Nisshi Jihen tai 支那事變 – Shina Jihen). Viimeisiä pidetään usein taantumuksellisina ja niitä käytetään oikeistolaisessa Yūshūkan-sotamuseossa kiistellyssä Yasukuni-temppelissä. Heian-kausi
Buddhalaisuus alkoi levitä koko Japaniin Heian-kaudella pääasiassa kahden esoteerisen lahkon, Tendain (天台, taivaan jalusta) ja Shingonin (真言, tosi sana), kautta. Tendai sai alkunsa Kiinassa ja perustuu lootussutraan, yhteen mahayana-buddhalaisuuden tärkeimmistä sutrista. Shingon on Japanille alkuperäinen, Kūkain perustama lahko. Kūkai (空海, myös Kobo Daishi, 弘法大師) teki vaikutuksen Kammua (782-806) seuraaviin keisareihin ja myös moniin japanilaisiin sukupolviin ei vain "pyhyydellään" vaan myös kalligrafiallaan, maalauksellaan ja veistoksillaan. Kammu oli itse tärkeä Tendai-lahkon suojelija, ja lahko nousi erittäin vaikutusvaltaiseksi seuraavien vuosisatojen aikana. Hiei-vuorella sijaitsevan Tendai-luostarikompleksin ja vuoren juurella olevan uuden pääkaupungin keisarillisen hovin välille kehittyi tiivis suhde, ja Tendai painottikin opeissaan uskollisuutta keisaria ja valtiota kohtaan. Heian-kaudella syntyi myös Jōdo Shinshū -buddhalaisuus, jonka perusti Shinran. Japanin taide
Japanin taiteen varsinaisena alkuna voidaan pitää Nara-kautta vuosina 710–794. Alkuun Japanissa jäljiteltiin Kiinan Tang-dynastian taidetta, mutta vähitellen mannermaan veistotaiteen abstrahoiva tyyli vaihtui realistisemmaksi. Savesta tuli kulttiveistosten yleisin materiaali, mutta myös puuta käytettiin. Veistoksissa kuvattiin Buddhaa sekä tuimailmeisiä ”maailmanvartijoita”. Tang-taiteeseen perustuivat suoraan Hōryū-jin temppelihallin eli "kondon" buddhalaiset seinämaalaukset 700-luvun jälkipuoliskolta.