Miten luumarja määritellään?
Hedelmä
Hedelmät jaetaan kasvitieteessä kuiviin ja meheviin hedelmiin. Kuivissa hedelmissä sikiäimen seinän solukot kuivuvat ja kovettuvat soluseinien paksuuntuessa ja puutuessa. Mehevissä hedelmissä sikiäimen seinän solukot laajenevat, ja osa niistä kehittyy ohutseinäisiksi ja meheviksi. Kuivat hedelmät jaetaan kolmeen tyyppiin sen mukaan, minkälaisista sikiäimistä ne kehittyvät, eli aukeaviin hedelmiin, pähkylöihin ja lohkohedelmiin. Mehevät hedelmät jaetaan marjoihin ja luumarjoihin. Luumarjoista voidaan erottaa myös kerrannaisluumarjat, jotka ovat usean luumarjan muodostamia rykelmiä.
Luumittari
Luumittarin vanha suomenkielinen nimi oli "suonimittari", joka esiintyi ensimmäisen kerran J. E. Aron teoksessa "Suomen perhoset" vuonna 1900. Aron kirja oli ensimmäinen suomen kielellä julkaistu perhoskirja, ja sitä varten oli myös luotu suomenkieliset nimet kaikille Suomesta tavatuille suurperhosille. Suonimittari, kuten useimmat muutkin lajinimistä, oli ilmeisesti lehtori A. J. Melan käsialaa. Seuraava kattava julkaisu Suomen perhosista ilmestyi 1930- ja 1940-luvuilla "Suomen eläimet" -kirjasarjassa, jonka viides osa "Mittarit" ilmestyi 1946. Lajia kutsuttiin siinäkin vielä suonimittariksi. Nykyisen nimensä luumittari sai 1980-luvulla, kun Suomen Perhostutkijain Seuran julkaisemaa "Suomen perhoset" -kirjasarjaa varten myös Suomessa tavattujen mittareiden nimistöä uudistettiin. Uusi nimistö perustui pääosin K. J. Vallen jo "Suomen eläimet" -sarjassa käyttämiin nimimuotoihin, mutta joillekin lajeille haluttiin antaa esimerkiksi kieliasultaan uudenaikaisemmat tai kuvaavammat nimet. Tässä yhteydessä nimistötyöstä päävastuussa ollut Kauri Mikkola muutti suonimittarinkin nimen nykyiseksi luumittariksi. Luubreksia
Luubreksia on eläinten luista muodostunut sedimenttikivilaji, jossa luita yhteenliittävänä iskosaineena on tavallisesti kalkkisintteri tai joskus piihappo. Pääasiassa kalsiumfosfaattia sisältävä luubreksia kuuluu fosforiitteihin. Luubreksiaa on muodostunut luoliin kahdella tavalla, joko kvartäärikaudella niihin kuolleiden eläinten luista tai kivikauden ihmisten ateriatunkioista, jotka ovat joutuneet tippukiven sisään. Luubreksia saattaa peittää luuluolan pohjan metrien paksuisena kerroksena. Ulva
Suolilevät ("Ulva") on viherleviin kuuluva makrolevien suku. Sen tunnetuin jäsen on merisalaatti ("Ulva lactuca"). Suvun lajit muistuttavat kasvutavaltaan lehtisalaattia, ja voivat hyvissä oloissa kasvaa lähes viisitoistasenttisiksi. Niitä käytetään sekä ihmisten että eläinten ravinnoksi: ne ovat esimerkiksi merileguaanin pääasiallista ravintoa. Manteli
Hedelmä on luumarja. Se on yleensä munan- tai luumunmuotoinen, kolmesta kuuteen senttimetriä pitkä ja kahdesta neljään leveä. Usein itsessään manteliksi kutsuttua siementä ympäröi kova endokarppi eli hedelmän ”kivi”. Endokarppia ympäröi sitkeä mesokarppi, jota peittää karvainen kuori. Mesokarppi halkeaa hedelmän kypsyttyä paljastaen endokarpin. Endokarppi on tavallisesti litistyneen soikeahko, usein epäsymmetrinen ja 2,5–4 senttimetriä pitkä. Sen muutoin sileässä pinnassa on pieniä kuoppia. Endokarpin sisältämä siemen eli ”manteli” on litistyneen munanmuotoinen. Siemenen kuori on ruskea ja sisempi endospermi vaalea. Kesälaakeri
Kesälaakeri kukkii touko–heinäkuussa ja kantaa hedelmää heinäkuusta seuraavaan kevääseen. Sen kukinto on 2–3 millimetrin pituinen hankaviuhko, johon pienet, yksineuvoiset kukat ovat kiinnittyneet yksittäin tai pareittain. Hedekukat ovat 4–8-lukuisia ja emikukat 6–8-lukuisia. Kukissa on lyhyt perä ja vihertävä teriö. Hedelmä on monisiemeninen, punainen tai punaoranssi luumarja, joka on läpimitaltaan 6–8 millimetriä. Siemen on vaaleanruskea, 2 millimetriä leveä, 4 millimetriä pitkä ja kapean soikion muotoinen. Siemeniä levittävät linnut ja ne alkavat itää 1–3 vuoden kuluttua maahan joutumisesta. Humiriaceae
Heimon kasvit ovat ainavihantia puita, joiden nivelten johtojännelieriössä on viisi lehtiaukkoa ja soluissa kalsiumoksalaattikiteitä. Lehdet sijaitsevat usein kahdessa rivissä ja ovat lyhytruotisia sekä tavallisesti hammaslaitaisia; korvakkeet ovat pieniä tai puuttuvat. Kukinto on viuhkomainen, kukat ovat melko pieniä. Verholehdet ovat kasvaneet yhteen ainakin tyveltään. Heteitä on tavallisesti 10-30, joskus enemmän. Palhot ovat myös kasvaneet yhteen ainakin tyveltään ja muodostavat putken; joskus heteet ovat kahtena kiehkurana. Ponnen lokeroside on leveä ja pidentynyt. Mesiäinen ulottuu palhojen tyveltä sikiäimen tyvelle ja on silmiinpistävä kohouma ja rengasmainen. Sikiäin on yhdislehtinen, yksivartaloinen ja luotit ovat pallomaisia tai vaihtelevassa määrässä liuskaisia. Kussakin sikiäimen lokerossa on tavallisesti yksi, joskus kaksi siemenaihetta. Hedelmä on luumarja, jossa on kannellinen ja toisinaan jopa viisisiemeninen kivi, jonka pinnalla on pihkamaista ainetta sisältäviä taskuja. Siemenessä on runsas valkuainen eli endospermi ja niukka ulkovalkuainen eli perispermi sekä hieman käyristynyt vihreä alkio. Hedelmä (ruoka)
Hedelmillä tarkoitetaan vain suurikokoisia meheviä hedelmiä (marjoja ja luumarjoja) mutta myös eräiden kasvien meheviä kukka­pohjuksia, jotka eivät ole kasvi­tieteellisessä mielessä hedelmiä ja joita sen vuoksi joskus sanotaankin epä­hedelmiksi. Toisaalta esi­merkiksi viljojen jyviä tai hernekasvien palkoja ei sanota hedelmiksi, vaikka kasvi­tieteellisesti nekin ovat sellaisia. Myös eräät yksi­vuotisten ruoho­kasvien mehevät hedelmät, kuten kurkku ja tomaatti, luetaan tavallisimmin vihanneksiin eikä hedelmiin. Mesimarja
Mesimarja eli maamuurain ("Rubus arcticus") on monivuotinen ruohokasvi, joka leviää siementen lisäksi maanalaisten rönsyjen avulla. Se kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Lehdet ovat kolmisormiset ja kukat punaiset. Marjamaiset hedelmystöt ovat rubiininpunaiset ja koostuvat useista yhteen kasvaneista pienistä pallomaisista luumarjoista. Mesimarja kukkii kesä-heinäkuussa. Kataja
Koska kataja on havupuu, sillä ei biologisesti katsottuna ole marjoja, vaan käpyjä. Sen pehmeät kävyt kuitenkin muistuttavat kovasti marjoja, ja niitä onkin suomenkielessä perinteisesti kutsuttu katajanmarjoiksi. Marjamaiset kävyt kypsyvät kolmantena kesänä. Kypsinä katajanmarjat ovat sinisiä. Luumittari
Näiden muutosten vuoksi lajin elinmahdollisuuksien turvaamiseen on kiinnitetty huomiota erityisesti juuri Britanniassa, jossa luumittari on suojeltava laji. Suojelun tavoitteena on olemassa olevien populaatioiden turvaaminen ja lajin palauttaminen joillekin entisille elinpaikoilleen. Tavoitteena on lisätä elinympäristöjä ja samalla parantaa lajin liikkuvuutta populaatiosta toiseen isolaatiovaikutusten ehkäisemiseksi. Eri viranomaisten yhteistyön avulla elinpaikkoja on myös pyritty kunnostamaan lajille paremmin sopiviksi esimerkiksi laiduntamalla sekä poistamalla pensaita ja muuta kasvillisuutta. Niukat tiedot luumittarin elintavoista, säilyneiden populaatioiden eristyneisyys ja ongelmat rahoituksen hankkimisessa ovat kuitenkin vaikeuttaneet suojelutoimia. Susi kulttuurissa
Kansa on antanut syömäkelvottomalle (myrkylliselle) marjaliljalle nimen sudenmarja ja punertavalle tai vaaleanpunaiselle pisaramaiselle limasienelle nimityksen sudenmaito. Öljypuu
Hedelmä, oliivi eli öljymarja, on pieni, 1–2,5 cm pitkä öljypitoinen luumarja. Se on lajin villimuodoilla pienempi kuin jalostetuilla viljelyslajikkeilla. Oliivit joko poimitaan raakoina, vihreinä, tai niiden annetaan kypsyä, jolloin ne saavat tummansinisen värin ja saadaan ns. mustia oliiveja. Raakoja oliiveja ei voi syödä sellaisenaan, vaan ne joko suolataan tai hapatetaan kitkeryyden poistamiseksi ja säilyvyyden parantamiseksi. Purkitetut mustat oliivit ovat kuitenkin yleensä käsiteltyjä kemikaaleilla, joilla ne on keinotekoisesti saatu muuttumaan mustiksi. Ne liotetaan ensin lipeässä, sitten ne käsitellään hapolla, joka muuttaa värin. Lopuksi niihin saadaan rautaglukonaatilla (E579) tasainen musta väri. Kun ne on pastöroitu, ne pakataan purkkeihin. Leipäpuu
Leipäpuu eli malaijienleipäpuu ("Artocarpus altilis") on Tyynen valtameren saarilla elävä puu, jonka noin vesimelonin kokoista hedelmää kutsutaan vain nimellä leipäpuun hedelmä (eng. breadfruit). Mesimarja
Kahden mesimarjan alalajin eli alaskanmesimarjan ("Rubus arcticus" subsp. "stellatus") ja mesimarjan ("Rubus arcticus" subsp. "arcticus") välistä risteytystä kutsutaan jalomaaraimeksi ("Rubus arcticus" ssp. × "stellarcticus"). Mesimarjan ja lillukan ("Rubus saxatilis") risteymää kutsutaan mesilillukaksi eli lapinlillukaksi ("Rubus" × "castoreus"). Mesimarjan ja vadelman ("Rubus idaeus") risteymää kutsutaan mesivadelmaksi ("Rubus" × "binatus"). Rohtomandrake
Rohtomandrake ("Mandragora officinarum") tunnetaan Suomessa myös nimillä alruuna ja lemmenmarja. Se on perunan sukuinen kasvi, jota tavataan luonnonvaraisena Välimereltä Himalajalle ulottuvalla alueella. Rohtomandrake on monivuotinen kasvi, jolla on suuret, haaroittuvat juuret ja isot lehdet. Kukat ovat kellomaiset ja niiden väri vaihtelee valkoisesta tummansiniseen, marjat ovat keltaiset. Manteli
Manteli eli tarhamanteli eli mantelipuu ("Prunus dulcis", aiempi luokittelu "Prunus amygdalus" tai "Amygdalus communis") on pienikokoinen puu. Sen hedelmä on luumarja, jonka sisässä oleva siemen muistuttaa pähkinää. Mantelilla tarkoitetaan myös tätä siementä. Luumittari
Naaraat laskevat lentokauden kuluessa munansa kuolleiden heinien ja ravintokasvien lehtien alapinnoille, yleensä myöhään iltapäivällä. Toukat kuoriutuvat lentokauden lopulla ja talvehtivat pieninä. Toukkavaiheessa luumittarit pysyvät varsinkin keväisin suhteellisen paikoillaan kuolleilla, lyhyillä heinänkorsilla, joihin ne sulautuvat suojavärityksensä ansiosta. Suomessa luumittarin toukat käyttävät ravintonaan suokukkaa. Kasvatusolosuhteissa toukkien tiedetään syöneen myös muita suokasveja, kuten variksenmarjaa, muurainta ja juolukkaa. Eväpalmut
Eväpalmut ovat yksikotisia puumaisia tai pensasmaisia palmuja. Varsia voi olla vain yksi tai useampia. Varsia peittävät lehtiarvet. Kunkin varren latvassa on 4–20 toistamiseen parilehdykkäistä päätölehdykällistä lehteä. Yksittäiset lehdykät ovat kolmiomaisia. Kukat kasvavat monihaaraisissa kukinnoissa, joiden haaroissa on päädyssä emikukka ja sivuilla kaksi hedekukkaa. Hedelmät ovat luumarjoja, joissa on 1–2 siementä. Eväpalmut ovat semelparisia eli monokarppisia ja kuolevat ensimmäisestä ja ainoasta kukinnastaan seuraavien hedelmien kypsyttyä. Marras
Marras ("marta") tarkoittaa usein kuolemaa tekevää ihmistä tai vainajaa. Se on lainautunut suomeen indoiranilaisen kantakielen sanasta "*mr̥tás", joka taas polveutuu indoeurooppalaisen kantakielen sanasta "*mr̥tós", jonka juuri on kuolemaa tarkoittava "*mer-". Juuresta ovat kehittyneet muiden muassa latinan sanat "mori" (kuolla), "mors" (kuolema) ja "mortalis" (kuolevainen), joista on johdettu muun muassa englannin "mortal" (kuolevainen), ranskan "mort" (kuolema), "mortel" (kuolevainen), "mourir" (kuolla) ja espanjan "mortal" (kuolevainen), "morir" (kuolla) ja "muerte" (kuolema). Luumarja
Luumarjoja ovat muun muassa ruusukasveihin kuuluvan "Prunus"-sukuun kuuluvien puiden hedelmät kuten kirsikka, luumu, persikka, manteli ja aprikoosi sekä myös samaan sukuun kuuluvan tuomen ”marja”. Samaan heimoon kuuluvilla "Rubus"-suvun kasveilla kuten vadelmalla, mesimarjalla ja lakalla on monen pienen yhteenkasvaneen luumarjan muodostama hedelmystö, kerrattu luumarja eli kerrannaisluumarja. Luumarjoja on eräillä muihinkin heimoihin kuuluvilla kasveilla, esimerkiksi oliivi ja taateli. Välimerentaateli
Välimerentaateli on keskikokoinen puu, 15–25 m korkea. Lehdet ovat jopa 3 m pitkät, ja niissä on 20 cm pitkiä pari senttimetriä leveitä lehdyköitä. Sylinterinmuotoiset, 3–7 cm pitkät hedelmät kasvavat terttuina. Ne ovat luumarjoja, ja niissä on pitkulainen siemen sisällä. Keltikset
Keltikset ovat lajista riippuen aina- tai kesävihantia puita. Lehdet ovat vuorottaisia, korvakkeellisia ja ehyt- tai sahalaitaisia. Pienet kukat ovat huiskilomaisessa, viuhkomaisessa tai terttumaisessa kukinnossa. Kukat ovat yksi- tai kaksineuvoisia, kukan kehä on 4- tai 5-liuskainen. Heteiden lukumäärä on sama kuin kehälehtien, emi on kaksiluottinen. Hedelmät ovat luumarjoja. Japaninluumu
Hedelmät kypsyvät heinä- tai elokuussa. Hedelmä on muodoltaan yleensä pallomainen luumarja. Se on kypsänä useimmiten punainen tai keltainen. Hedelmä on yleensä halkaisijaltaan 3,5–5-senttimetrinen, mutta viljelylajikkeiden hedelmät saattavat olla suurempiakin. Luumarjan kivi on yleensä munanmuotoinen. Pähkinä
Seuraavat lajit eivät ole kasvitieteellisesti pähkinöitä vaan luumarjan kiviosia tai muunlaisen hedelmän siemeniä, mutta ruoanlaittomielessä ne usein lasketaan pähkinöiksi: Oliivikasvit
Oliivikasvit ovat yleensä puita tai pensaita ja aina- tai kesävihantia. Lehdet ovat vastakkaiset ja korvakkeettomat. Kukat ovat kaksineuvoisia ja usein huiskilona. Hedelmä on yleensä luumarja, kota tai siivekäs pähkylä. Variksenmarja
Variksenmarjan varvuista on perinteisesti tehty luutia, joita kutsutaan nimillä kraakuvartine luuta tai juuriluuta. Variksenmarjan varvut ovat koivuvarpuja ohuempia ja joustavampia, joten niistä tehdyllä luudalla on lakaistu mielellään etenkin sisätiloja. Varvuista voi tehdä myös pienempiä harjoja, kuten patahuiskuja. Helwingia
Kasvit ovat ainavihantia pensaita tai pieniä puita. Lehden yläpinnalla on siihen kiinni kasvanut kukinto. Korvakkeet ovat pienet ja ripsuiset. Kukissa on vain yksi kehälehtikiehkura, sikiäin on kehänpäällinen, ja hedelmä on luumarja. Kultaimarre
Kultaimarre ("Phlebodium aureum") on kallioimarrekasveihin kuuluva huonekasvina kasvatettava saniainen. Sen suomen- ja latinankieliset nimet ("aureum": kulta[inen]) viittaavat juurakon kullanruskeaan karvaan. Luumu
Parhaita luumun kasvupaikkoja ovat lämpimät, loivasti viettävät hiekka- tai moreenipitoiset rinteet. Kasvu onnistuu paremmin kostealla kuin kuivalla maalla. Luumupuut voivat helposti paleltua kovina pakkastalvina, mutta ne pystyvät kehittymään uudelleen satokuntoisiksi muutamassa vuodessa vesomisen avulla. Kumivuoto voi aiheuttaa kumimaisen eritteen pursuamista rungosta ja oksista, joka kovettuu. Sairaat kohdat tulisi leikata pois. Tauti on yleensä merkkinä siitä, että kasvupaikka ei ole paras mahdollinen. Kermesmarjat
Kermesmarjat ("Phytolacca") on kasvisuku kermesmarjakasvien heimossa ja kermesmarjakasvien tyyppisuku. Siihen kuuluu 24 lajia. Kermesmarjojen tyyppilaji on lännenkermesmarja ("Phytolacca americana" L.).Kermesmarjoja viljellään monivuotisina koristekasveina. Luuranko
Luu ei itsessään aisti kipua, mutta sitä ympäröivä luukalvo (periosteum) kylläkin. Luunmurtuman aiheuttama kipu syntyykin juuri luukalvon repeämisestä. Luujauho
Luujauho on maaperän lannoitteena ja aiemmin myös kotieläinten kivennäisrehuna käytetty luista valmistettava jauhe. Teurastamoilta saatavat luut voidaan ensin keittää vedessä tai vesihöyryssä, jolloin rasva ja liima-aineet saadaan erilleen ennen luiden jauhamista. Toinen tapa rasvan erottamiseksi on käsitellä rouhittuja luita bensiinillä. Suomu (kasvitiede)
Suomu on kasvin kuiva, kalvomainen lehti, joka muistuttaa eläinten suomuja. Kasvien suomut ovat usein pieniä tai surkastuneita, ja ne ovat tyypillisiä useille loiskasveille ja marraskasveille. Esimerkiksi kivihiilikaudella 340–280 miljoonaa vuotta sitten eläneen suomupuiksi nimetyn liekopuusuvun lajien rungon peitteenä oli suomumainen kuori. Sen suomut olivat pudonneiden lehtien jättämiä arpia. Myös mikroskooppisen pienen suomusiimalevän kaksi siimaa ovat suomupeitteisiä. Luhtalehtimittari
Luhtalehtimittari ("Scopula immutata") on yleinen, vaalea lehtimittarilaji. Kirsikka (hedelmä)
Kirsikka on kirsikkapuun syötävä luumarja. Lusikkahaarukka
Lusikkahaarukka eli "luha" on kenttäoloissa tarkoitettuun ruokailuun valmistettu lusikan ja haarukan yhdistelmä, jossa lusikka ja haarukka on yhdistetty toisiinsa taittonivelenä toimivalla niitillä. Pippurikasvit
Lehdet sijaitsevat varressa vuorottain. Niissä on nystymäisiä rauhasia, joissa on aromaattista öljyä. Kukinto on muodoltaan terttu tai tähkä. Hedelmä on marja, joskus luumarja. Vaikka pippurikasvit kuuluvat kaksisirkkaisiin, niiden johtojänteet ovat hajanaisia, kuten yksisirkkaisilla kasveilla. Prunus
Prunus – luumut Ruusunmarja
Ruusunmarja (myös ruusunkiulukka) on ruusun epähedelmä. Sen väri vaihtelee yleensä oranssista punaiseen mutta voi olla joissain lajeissa tummempikin. Joidenkin ruusulajien, etenkin koiranruusun ("Rosa canina"), kiulukoita on käytetty C-vitamiinin lähteenä. Usein ruusunmarjoista tehdään teetä. Niistä voidaan puristaa myös öljyä tai valmistaa erilaisia elintarvikkeita, kuten hilloa, hyytelöä tai marmeladia. Ruusunmarjakeitto on erityisesti Ruotsissa suosittu ruokalaji. Lakka (kasvi)
Heinä–elokuussa kypsyvä marja on puolipallon muotoon yhtyneistä hedelmyksistä muodostuva kerrannainen luumarja. Raakana se on kova, verholehtien peittämä ja valoon päin kääntyneeltä puolelta punainen, ja kypsyessään sen verholehdet avautuvat ja marjasta tulee kullankeltainen, pehmeä, mehevä ja aromaattinen. Marjan C-vitamiinipitoisuus on 3–4 kertaa suurempi kuin appelsiinissa. Suomessa kasvavista luonnonvaraisista hedelmistä ja marjoista siinä on tyrnin jälkeen toiseksi eniten C-vitamiinia. Lakan ja tyrnin elinolosuhteet edellyttävät kuitenkin aivan erilaisia piirteitä, tyrni viihtyy lakan sijaan soraharjuilla ja hiekkaisessa maastossa. Kukinnan onnistuminen on paljolti kiinni sääolosuhteista ja pölyttäjistä; kesäinen halla tai terälehdet irrottava rankkasade saattaa romahduttaa lakkasadon ja vaikuttaa vielä seuraavanakin vuonna heikentävästi kasvuun. Lakkasato vaihteleekin muita luonnonmarjoja enemmän. Luusua
Luusua on lappilainen murresana, joka tarkoittaa järvestä alkavan joen vuonomaista alkunielua eli joenniskaa. Vahapensaat
Kaikki vahapensaat ovat myrkyllisiä ja ainavihantia. Lehdet ovat vastakkaiset, ehyet, kiiltävät, tummanvihreät ja nahkeat. Kaikissa kasvinosissa on valkoista maitiaisnestettä, jossa on ouabaiini-nimistä glykosidia. Kukat kehittyvät ylälehtien hankoihin ryhminä, ja ovat voimakastuoksuisia. Teriö on torvimainen ja laajenee suultaan viideksi lyhyeksi liuskaksi. Hedelmä on musta luumarja, jossa on yksi tai kaksi siementä. Tapisciaceae
Heimon kasvit ovat pieniä puita tai pensaita, joiden lehtiasento on kierteinen. Lehdet ovat korvakkeellisia, pääteparisia tai kolmilehdykkäisiä, ja lehdyköiden nivelkohdissa on rauhasia ja pikkukorvakkeet. Pienissä kukissa on yhdis- tai erilehtinen verhiö ja tavallisesti mesiäinen. Sikiäin on väliseinäinen tai -seinätön, ja vartalo on haarainen tai vartalot ovat enemmän tai vähemmän erillisiä. Kussakin emilehdessä on yksi siemenaihe pohjaistukassa. Hedelmä on joskus luumarja. Ketomaruna
Ketomaruna ("Artemisia campestris") on pujon sukuinen marunakasvi. Suomessa esiintyy kaksi ketomarunan alalajia, varsinainen ketomaruna eli kiiltoketomaruna ("Artemisia campestris" subsp. "campestris") ja harvinainen perämerenmaruna eli perämerenketomaruna ("Artemisia campestris" subsp. "bottnica"). Ketomarunaa tavataan merenrannoilla Etelä- ja Lounais-Suomessa sekä Oulun ja Kemin seudulla. Se on levinnyt jonkin verran myös sisämaahan radanvarsia pitkin. Perämerenmaruna kasvaa nimensä mukaisesti ainoastaan Perämeren rannoilla ja on rauhoitettu ja uhanalainen Suomessa. Goji-marja
Vuosina 2009–2010 suurin osa Tullilaboratoriossa tutkituista susimarjaeristä ylitti silloin sallitut torjunta-ainepitoisuudet, ja ne hylättiin. Vuonna 2010 EU-lakia kuitenkin muutettiin niin, että susimarja luokiteltiin tomaatiksi, jolle sallitaan suuremmat raja-arvot. Luokitusmuutoksen jälkeen Suomeen tuodut susimarjaerät ovat olleet uusien raja-arvojen puitteissa. Muunnos (biologia)
Muunnos (var.) on eliöiden taksonomisen luokittelun taso, joka on alalajin ja muodon välissä. Eri muunnoksia edustavat yksilöt kuuluvat siis samaan lajiin, mutta eroavat jossain määrin toisistaan. Muunnoksiin jaettava taksoni voi olla alalaji tai myös laji. Esimerkiksi juolasara ("Carex nigra" var. "nigra"), tupassara ("Carex nigra" var. "juncea") ja kankeasara ("Carex nigra" var. "recta") ovat jokapaikansaralajin ("Carex nigra") muunnoksia ja merirantaluikka ("Eleocharis palustris" subsp. "palustris" var. "lindbergii") on pohjanrantaluikan ("Eleocharis palustris" subsp. "palustris"), rantaluikan alalajin, toinen muunnos. Mustamarjaorapihlaja
Mustamarjaorapihlaja kasvaa leveälatvuksiseksi pieneksi puuksi tai puumaiseksi pensaaksi, jonka korkeus on 8–12 metriä. Oksissa on harvakseltaan noin 3 cm pitkiä lyhyitä ja tanakkoja piikkejä. Puikeat lehdet ovat kiiltäviä, 3–8 cm pitkiä, hammaslaitaisia ja matalalovisia. Valkoiset kukat sijaitsevat huiskiloissa. Hedelmät ovat kiiltävän mustia luumarjoja. Laji muistuttaa aitaorapihlajaa. Luumut
Luumut on ruusukasveihin kuuluvan "Prunus"-suvun alasuku, johon kuuluvat aprikoosit ja luumut. Luumujen hedelmät on luumarjoja. Luumittari
Luumittari eli vanhalta nimeltään "suonimittari" ("Aspitates gilvaria") on lovimittareihin kuuluva oljenkeltainen perhoslaji, joka on levinnyt suurimpaan osaan Eurooppaa sekä Venäjälle. Suomessa lajia tavataan maan eteläosassa. Yksivuotinen perhonen elää Suomessa ja Baltiassa soilla, kun taas muualla Euroopassa ja Venäjällä sitä tavataan muun muassa avoimilla kalkkikivialueilla ja aroilla. Luumittarin toukat viihtyvät heinien seassa ja käyttävät ravinnokseen matalia varpukasveja. Paikkauskolliset aikuiset ovat lennossa pääosin iltapäivisin ja iltaisin. Luumen
Luumen (vanh. lumen ( ’valo’), tunnus lm, on SI-järjestelmän mukainen valovirran yksikkö. Se on valon määrä, jonka valovoimaltaan kandelan valonlähde säteilee steradiaanin avaruuskulmaan: tämä valon määrä lankeaa metrin päästä kartion pohjalle, jonka (pallomainen) pinta-ala on neliömetri. Luhtasara
Luhtasara kuuluu erilaistähkäisten kolmiluottisten sarojen ryhmään. Se kasvaa löyhästi mätästävänä 30–70 senttimetriä korkeaksi. Lehdet ovat lähes varren pituisia, 4–8 mm leveitä. Emikukan esilehti eli pullakko on munanmuotoinen, 5–8 mm pitkä. Ulkonäöltään luhtasara muistuttaa Suomessa erittäin yleisenä kasvavaa pullosaraa ("Carex rostrata") sekä myös kaislasaraa ("Carex rhynchophysa"). Luhtasara risteytyy kaislasaran, pullosaran, jouhisaran ja kiiltosaran kanssa. Aquifoliales
Lahkoon kuuluu pääasiassa puuvartisia kasveja. Niiden lehdet ovat enintään pienikorvakkeisia, hammas- tai ehytlaitaisia ja sijaitsevat kierteisesti tai kahdessa rvissä. Heimoissa "Phyllonomaceae" ja "Helwingiaceae" kukintoperä on kasvanut yhteen lehtiruodin ja keskisuonen kanssa, joten kukinto näyttää sijaitsevan keskellä lehteä. Hedelmä on luumarja. Variksenmarja
Variksenmarjalla on tiheä versosto, ja neulasmaiset reunoilta kiertyneet pienet lehdet sietävät kuivuutta ja selviävät talvesta vähäisenkin lumipeitteen turvin paleltumatta. Lehtihankoihin muodostuvat vaaleanpunaiset pienet kukat, joista kehittyvät kiiltävän mustat mehevät luumarjat. Marjojen keskusta on painunut sisäänpäin. Tuulipölytteisyys varmistaa lähes säännöllisen runsaan sadon joka vuosi. Lystrosaurus
Ensimmäinen Etelämantereelta löytynyt "Lystrosaurus"-fossiili löydettiin 4. joulukuuta 1969. Se oli vasta toinen Etelämantereelta löydetty luufossiili, sillä ensimmäinen luu löytyi vuotta aiemmin. Monet etelämantereelta löytyneet "Lystrosauruksen" jäänteet ovat sirpaleisia, eikä niistä ole voinut määrittää lajia. Esimerkiksi paljon eri kokoisia "Lystrosaurusten" kulmahampaita, joissa näkyy eläinten syömistä kasveista tulleita kulumisjälkiä, on löydetty. Hampaat ovat todennäköisesti peräisin eri ikäisistä "Lystrosauruksista". Jotkin Etelämantereen "Lystrosaurus"-fossiilit ovat niin kokonaisia, että niiden avulla on voitu määrittää siellä eläneen ainakin lajit "Lystrosaurus murrayi" ja ”primitiivinen” "Lystrosaurus curvatus". Myös "L. maccaigi" tunnetaan Etelämantereelta. Ruumis
Kuollutta ruumista kutsutaan myös "kalmoksi". Vanha kalmon synonyymi on myös "hunnu", joka on oikeastaan säilynyt vain sanonnassa "joutua hunninkoon / hunningolle", tarkoittaen "kalmistoon". Kansanrunous tuntee myös hahmon "Hunnun Herra", varhaisen lähetyssaarnaajan. Nimen selityksenä kristittyjen krusifiksit ja puheet ruumiista ja ylösnousemuksesta. Kuolemaa tarkoittava sana kalma viittaa joskus vainajaan tai kuolleeseen ruumiiseen. Sekaannusten välttämiseksi sanasta kalma on johdettu jo 1940-luvulla uudissana kalmo tarkoittamaan vain kuollutta ruumista; sanan keksi kielilautakunta vuonna 1948. Kuolleesta tai kuolevasta ruumiista on ennen käytetty myös nimitystä marras, mutta marras viittaa myös muuhun kuolevaan (esimerkiksi luonto syksyllä, marraskesi) aaveisiin ja kuoleman enteisiin. Hamppukasvit
Hamppukasvit ovat puita tai enemmän tai vähemmän ruohovartisia, pystykasvuisia tai tuen ympärille kietoutuvia köynnöksiä. Sekundaarinen aineenvaihdunta tuottaa laktoneja ja tavallisesti flavonoleja, joskus myös flavonoideja. Kasveissa on kystoliittejä, solun sisäisiä kalsiumkarbonaattikiviä. Lehdet sijaitsevat kahdessa rivissä, harvemmin vastakkain tai kierteisesti, ja ovat hammaslaitaisia, tavallisesti yksinkertaisia, joskus sormiliuskaisia tai -lehdykkäisiä, korvakkeellisia, korvakkeet voivat olla yhteen kasvaneita. Hedelmä on luumarja, joskus pähkylä tai samara (siivellinen pähkylä). Tulimarjat
Tulimarjat ("Pyracantha") on suku, joka koostuu suurikokoisista piikikkäistä ikivihreistä pensaista, jotka kuuluvat ruusukasvien heimoon. Suvun lajien levinneisyysalue ulottuu Lounais-Euroopasta Kaakkois-Aasiaan. Ne muistuttavat ja ovat sukua tuhkapensaiden ("Cotoneaster") suvulle, mutta niillä on sahalaitaiset lehdet ja paljon piikkejä. Tuhkapensaat ovat piikittömiä.
Kasvit kasvavat jopa 6 metriä korkeiksi. Seitsemällä lajilla on valkoiset kukat ja joko punaiset, oranssit tai keltaiset marjat (teknisesti omenoita). Kukinta on myöhään keväällä tai aikaisin kesällä; marjat kehittyvät loppukesällä ja kypsyvät myöhään syksyllä.Lajeista on kehitetty lukuisia kultivaareja mm. Britanniassa. Ne on useimmin kehitetty välimerentulimarjasta ("Pyracantha coccinea"). Luurankolihas
Luustolihaskudosta ovat poikkijuovaiset lihassolut, joissa on useita tumia solussa. Solujen poikkijuovaisuus johtuu sarkomeereista, jotka ovat järjestäytyneet lihassolussa peräkkäin. Lihassolut kiinnittyvät toisiinsa päistään kytkylevyjen avulla, jolloin ne muodostavat lihassoluverkoston. Marja
Marjat jaetaan luonnonmarjoihin sekä viljeltyihin eli puutarhamarjoihin. Metsissä kasvavia marjoja kutsutaan metsämarjoiksi. Valkoherukka
Valkoherukka eli valkoinen viinimarja ("Ribes" Rubrum-ryhmä) on pensasmarja, joka on alun perin geneettinen muunnos punaherukasta. Valkoherukasta puuttuu punaherukan marjan punaisen värin aiheuttava geeni. Valkoherukka ei ole maultaan niin väkevä kuin punaherukka vaan makeampi mutta silti melko hapan. Luu
Luu (, mon. "ossa") on hyvin kovaa ja kestävää, pitkälle erikoistunutta sidekudosta. Luukudoksesta koostuvat luut muodostavat selkärankaisilla sisäisen tukirangan eli luurangon. Luut kiinnittyvät yleensä toisiinsa nivelin. Luun sisällä on pehmeä luuydin, jossa muodostuu verisoluja. Luuydin
Keltainen luuydin on pääasiassa sidekudosta ja rasvaa. Vastasyntyneen luuydin on kokonaan verisoluja tuottavaa punaista ydintä, mutta kasvuvuosina punainen luuydin rasvoittuu suurelta osin keltaiseksi ytimeksi. Terveellä ja täysikokoisella henkilöllä on punaista luuydintä vain kylkiluissa ja muutamissa muissa lyhyissä litteissä luissa kuten lantiossa ja rintalastassa. Luissa ei ole hermoja vaan ne ovat luuta ympäröivässä luukalvossa. Oncothecaceae
Kasvit ovat ainavihantia puita, joiden versot ovat kaljuja. Lehdet ovat lyhytruotisia. Haarainen kukinto sijaitsee lehtihangassa ja siinä on pieniä kukkia, joissa on enemmän tai vähemmän erilehtinen verhiö ja tyvestä asti haarova vartalo. Hedelmä on luumarja, jonka kivi on yksisiemeninen. Luumittari
Suomessa luumittari on harvinainen ja paikoittainen, ja sitä tavataan vain maan eteläosissa. Lajista on tehty yksittäisiä havaintoja lisäksi Pohjanmaalta ja Suomenselältä. Kerätyn havaintoaineiston perusteella luumittaria on tavattu yhdeksässä Suomen luonnonmaantieteellisessä maakunnassa: Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla, Etelä-Karjalassa, Satakunnassa, Etelä- ja Pohjois-Hämeessä, Etelä-Savossa sekä Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla. Marja (kasvitiede)
Yleiskielessä marjalla on eri merkitys kuin kasvitieteessä. Yleiskielessä marja tarkoittaa pientä, mehevää ja pyöreähköä hedelmää. Näistä kasvitieteellisesti eivät ole marjoja esimerkiksi mansikka ja vadelma. Pennantiaceae
"Pennantia"-suvun kukassa on erilehtinen verhiö ja yhdislehtinen teriö. Mesiäinen puuttuu. Kukat ovat yksineuvoisia. Hedekukan heteissä on pitkät palhot, ja emiön jäänne on erotettavissa. Emikukissa voi olla joutoheteitä, emiö on yhdislehtinen, muodostunut kolmesta tai joskus kahdesta emilehdestä, ja sikiäin kehänalainen, vartalot lyhyitä tai leveä luotti sijaitsee varrettomana sikiäimen pinnalla. Hedelmä on luumarja. Kääpiöpalmu
Lehtilapa on viuhkamainen. Pienet kirkkaankeltaiset kukat ovat yleensä piilossa lähellä runkoa lehtien takana. Syksyllä kääpiöpalmu kasvattaa pieniä halkaisijaltaan noin senttimetrin kokoisia luumarjoja, jotka ovat tummankeltaisia, ruskeita tai oransseja. Luumittari
Luumittarin suvun tieteellinen nimi "Aspitates" on virheellisesti kirjoitettu muoto latinan sanasta "Aspilates", joka tarkoittaa Plinius vanhemman teoksessaan "Naturalis historia" kuvaamaa arabialaista tulisen tai hopeisen väristä korukiveä. Luumittarin kuvasivat alun perin vuonna 1775 Michael Denis ja Ignaz Schiffermüller. He sijoittivat lajin sukuun "Geometria", mutta Georg Friedrich Treitschke siirsi sen nykyiseen sukuunsa vuonna 1825. Vaikka hän korjasi antamansa nimen kirjoitusasun vuoden 1827 julkaisussaan, käytetään suvun tieteellisenä nimenä silti tieteellisen luokittelun nimistösääntöjen mukaan t:llistä muotoa. Norjanluikka
Norjanluikka ("Eleocharis austriaca") on sarakasvien (Cyperaceae) heimoon, luikkien ("Eleocharis") sukuun kuuluva juurakollinen kasvilaji. Samasta juurakosta voi nousta lukuisia ilmaversoja ja norjanluikka voi muodostaa yhtenäisiä kasvustoja. Nitrariaceae
Suvussa "Nitraria" on kuusi Euroopassa, Aasiassa, Saharassa ja Australiassa kasvavaa lajia. Eräät niistä ovat okaisia. Varren kussakin nivelessä on usein kaksi tai kolme mehevää lehteä, jotka voivat olla joskus hammaslaitaisia tai liuskaisia. Korvakkeet ovat nahkeita. Sikiäimen päässä on lyhyt vartalo. Hedelmä on luumarja, ja siemenessä on niukka endospermi. Kuusamakasvit
Kasvit ovat pensaita, joskus puita. Lehdet ovat ehytlaitaiset, sulka- tai kourasuoniset. Kukassa on pieni verhiö, neljä tai tavallisemmin viisi hedettä, joiden palhot ovat kaljuja, ja kolmesta tai harvemmin neljästä emilehdestä muodostunut yhdislehtinen sikiäin. Joskus vain osa emilehdistä on fertiilejä, ja kutakin emilehteä kohden on yhdestä kahdeksaan siemenaihetta. Hedelmä on marjamainen (kuusamat) tai luumarjamainen (lumimarjat). Paranassaipalmu
Hedelmä on rakenteeltaan luumarja. Se on muodoltaan pallomainen ja halkaisijaltaan 1,1–1,5 senttimetriä leveä. Hedelmä on yleensä raakana vihreä ja kypsänä tumman purppuran värinen, mutta joillakin kasveilla hedelmä voi olla kypsänäkin vihreä. Hunaja
"Lajihunaja" on hunajaa, jonka mesi on kerätty pääasiassa yhden kasvin kukista. Hunajaa kutsutaan "yksikukkahunajaksi", kun sen medestä yli puolet on tietystä kasvista. Lajihunajan tuottamiseksi mehiläispesät viedään alueelle, jolla haluttu kasvi kukkii runsaslukuisena. Kukkimisen loputtua pesät otetaan pois ja hunaja lingotaan pesästä. Tunnetuimpia lajihunajia ovat muun muassa akaasia, eukalyptus, appelsiininkukka, kanerva, rypsi, maitohorsma ja lehmus. Voimakkaanmakuisia lajihunajia ovat esimerkiksi kanerva-, tattari- ja puolukkahunaja. Mietoja ovat esimerkiksi valkoapila ja horsma. Lajihunajat voidaan tunnistaa maun, rakenteen, tuoksun ja värin perusteella sekä siitepölyanalyysin avulla. Eri yksikukkahunajat sisältävät myös erilaisia entsyymejä. Pesupähkinä
Pesupähkinät ovat trooppisilla alueilla kasvavien saippuamarjojen ("Sapindus") hedelmiä. Nimestään huolimatta ne eivät ole pähkinöitä vaan luumarjoja. Ne ovat syömäkelvottomia, mutta niitä on käytetty vuosituhansia luonnonmukaisessa lääkinnässä ja pesuaineena Intiassa. Amerikanginseng
Keskikesällä lehtikiehkuran keskelle kohoaa vihertävä tai kellertävä, kielontuoksuinen sarjakukinto, joka muodostuu 6–20 pienestä kukasta. Kaksineuvoisissa kukissa on viisi hedettä ja kaksilehtinen emiö. Hedelmä on kirkkaanpunainen luumarja, jonka läpimitta on noin 1 senttimetriä. Yhdessä luumarjassa on kaksi tai kolme siementä. Lumimarjat
Lumimarjat ("Symphoricarpos") on pieni kuusamakasveihin ("Caprifoliaceae") kuuluva kesävihanta pensassuku, johon kuuluu noin 15 lajia. Pääosin lajit ovat kotoisin Pohjois- ja Keski-Amerikasta, yksi on kotoisin Länsi-Kiinasta. Pensaan lehdet ovat 1,5–5 cm pitkiä, puikeita ja ehytlaitaisia. Kukat ovat pieniä, väriltään vihertävän valkoisesta vaaleanpunaiseen, ja kasvavat useimmilla lajeilla 5–15 kukan kimpuissa. Muutamissa lajeissa kukat kasvavat yksittäisinä tai pareittain (esim. "S. microphyllus"). Kukinta-aika on heinäkuusta elokuuhun. Hedelmät ovat halkaisijaltaan 1–2 cm, pehmeitä ja väritys vaihtelee lumenvalkoisesta (esim. "S. albus") vaaleanpunaiseen ("S. microphyllus"), punaiseen ("S. orbiculatus"), ja yhden lajin ("S. sinensis") marjat ovat mustahkon violetteja. Valkolumimarja ("S. albus") on tärkeä ravinnonlähde viiriäiselle, fasaanille ja teerille, mutta ihmiselle marjan katsotaan olevan lievästi myrkyllinen. Aikuiselle pienen määrän syöminen aiheuttaa harvoin oireita, lapsille marjojen nauttiminen saattaa aiheuttaa lieviä oireita kuten oksentelua, huimausta ja lievää väsymystä. Valkoisen marjan sisus muistuttaa säkenöivää rakeista lunta. Valkolumimarja on koristeellisen valkoisen hedelmänsä vuoksi suosittu koristepensas puutarhoissa. Luumu
Luumu eli luumupuu ("Prunus domestica") on "Prunus"-sukuun kuuluva puu, joka on läheistä sukua aprikoosille, persikalle, kirsikoille ja tuomelle. Sen hedelmä on luumarja. Eksostoosi
Eksostoosi () tarkoittaa hyvänlaatuista paikallista luista kyhmyä, luun liikakasvua. Joidenkin lähteiden mukaan "eksostoosi" tarkoittaa samaa kuin osteokondrooma, joka on rustoa muodostava hyvänlaatuinen kasvain. Osteokondroomia voi esiintyä pitkien luiden metafyysialueella. Eksostooseja ovat kuitenkin myös luuvallit, joita joillakuilla on suun luissa (näistä yleisimpiä ovat alaleukaluun valli ("torus mandibularis") ja suulakivalli ("torus palatinus")) ja jotka ovat histologisesti tiivistä luuta. Laakerikirsikka
Laakerikirsikan lehdet ovat kiiltävät, noin 15 cm pitkät. Pienet valkoiset kukat kasvavat noin 12 cm pitkissä pystyasentoisissa tertuissa. Niihin kypsyy kirsikan näköisiä punaisia luumarjoja, jotka muuttuvat pian mustiksi. Mukula
Mukulajuuri on muutunnaisjuuri, jossa turpea muodostuma on kasvanut joko pääjuureen tai versojuureen. Lantulla on pääjuurimukula ja monilla kämmeköillä on versojuurimukula. Mukulamainen pääjuuri on ainakin yläosastaan turpea. Sellaisia on vain kaksisirkkaisilla kasveilla, esimerkiksi porkkanalla. Mukulamaiset versojuuret kasvavat tavallisesti ilmaverson tyveen, harvemmin maaversoon. Niissä saattaa olla koko juuri laajentunut tai vain tietty osa paksuuntunut, kuten mukulaleinikillä ja joillakin kämmeköillä. Taikinamarja
Taikinamarja ("Ribes alpinum") on punaisia marjoja tuottava 80–160 senttimetrin korkuinen pensas. Se muistuttaa punaherukkaa, mutta sen marjat ovat melko mauttomat. Taikinamarjan aromi on melko karvas, ja marja on pehmeä. Taikinamarjaa kasvaa villinä Etelä- ja Keski-Suomen lehtimetsissä, mutta sitä on käytetty myös koristekasvina. Pensaaseen tulee keväällä lehdet hyvin aikaisin, Suomen etelärannikolla jo huhtikuun lopulla, joten se sopii esimerkiksi kevätsipulikukkaryhmien taustalle. Taikinamarja sopii myös aita- ja aidannepensaaksi, koska se on nopeakasvuinen, hyvin leikkausta kestävä ja viihtyy sekä auringossa että varjossa. Mango (hedelmä)
Mango on rakenteeltaan luumarja. Se on tavallisesti muodoltaan pitkänpyöreä tai munuaismainen, 5–10 senttimetriä pitkä ja 3–4,5 cm leveä. Joillakin viljelyslajikkeilla voi kuitenkin olla tätä huomattavasti suuremmat, jopa 25 senttimetriä pitkät hedelmät. Pandaceae
Pandaceae-kasvit ovat ainavihantia pensaita tai puita, joiden oksat ovat usein hyvin vahvasti vaakatasoisia ja näyttävät lehtineen kerrannaislehdiltä. Lehtiasento on kierteinen ja lehdet ovat korvakkeellisia. Kukinnot ovat tyypiltään vaihtelevia. Kukat ovat pieniä ja huomaamattomia, yksineuvoisia, ja sijaitsevat kaksikotisesti. Hedekukissa on kymmenen tai 15 hedettä ja emiön surkastuma. Emikukkien yhdislehtinen sikiäin on kehänpäällinen, vartaloton; luotit siirottavia. Hedelmä on luumarja. Luunmurtuma
Luunmurtumalla tarkoitetaan tilaa, jossa jokin ihmisen tai eläimen luisen tukirangan luuosista rikkoutuu. Tavallisesti kyseessä on tapaturmainen murtuma. Erilaisissa tapaturmissa on "tyyppimurtumia", jotka riippuvat energiasta ja mekanismista. Tesmayrttikasvit
Suomessa kasvavista kasvilajeista tesmayrttikasveihin on vanhastaan luokiteltu yksi laji, tesmayrtti ("Adoxa moschatellina"), joka on hento ja vaatimattoman näköinen keväisin kukkiva lehtojen ruohokasvi. Sen lisäksi tavataan luonnonkasveina kaksi kookasta pensasta, terttuselja ("Sambucus racemosa") sekä koiranheisi ("Viburnum opulus"). Näillä kolmella lajilla on hedelmänä luumarja. Flagellariaceae
"Flagellaria"-lajit ovat rotevia, kiipeileviä tai alustan myötäisiä, melko heinämäisiä kasveja. Varren kärki on halkihaarainen (dikotominen). Kasvit sisältävät flavonoleja ja johtojänteissään piidioksidikappaleita. Varsi on täyteinen. Tupelliset lehdet päättyvät herkkiin kärhiin, joilla kasvi kiinnittyy tukeen. Melko kookkaissa ja röyhymäisisää kukinnoissa on paljon pieniä kaksineuvoisia kukkia. Kehälehdet ovat vaaleita ja pehmeitä. Hedelmä on luumarja; siemenkuori on kasvanut yhteen hedelmäseinän kanssa, mikä tekee hedelmästä jyvämäisen. Kermesmarjakasvit
Kermesmarjakasveissa on useita lääkekasveja (eräät kermesmarjat ja "Agdestis clematidea"), joita on käytetty vesikauhun ja kasvainten hoidosta hyönteisten puremien lääkitsemiseen. Tavallisimmin rohdos on peräisin kasvin juuresta. Lännenkermesmarjan ("Phytolacca americana") marjoista saadaan punaista väriainetta, ja eräiden kermesmarjojen lehtiä käytetään vihanneksena. Joitakin lajeja viljellään koristekasveina kirkkaanväristen marjaterttujen tai kauniin lehvästön vuoksi. Ruostehappomarja
Ruostehappomarja ("Berberis vulgaris") on happomarjakasveihin kuuluva, keltakukkainen ja piikikäs pensas. Lajia tavataan Euroopassa laajasti Pohjoismaiden eteläosia myöten sekä ihmisen levittämänä myös Pohjois-Amerikassa. Se on vanha hyötykasvi, jota on käytetty niin rohdoksi, ruoaksi kuin koristepensaanakin. Luumuleikkuri
Luumuleikkuri ("Rhynchites cupreus") on kovakuoriaisten ("Coleoptera") lahkoon kuuluva laji. Aikuinen luumuleikkuri on noin 3,5–4,5 mm pituinen pitkä- ja hoikkakärsäinen kovakuoriainen, jonka peitinsiivet ovat metallinkiiltoisen punertavat ja hennon karvoituksen peitossa. Sen toukka on noin 3–4 mm pitkä ja väriltään kellanvalkea sekä ruskeapäinen. 
Aikuiset luumuleikkurit ilmestyvät toukokuussa muun muassa omena- ja luumupuiden oksilla ja pihlajan nuorille versoille syöden pieniä reikiä lehtiin, nuppuihin ja kukkiin. Luumuleikkurin naaras munii kasvin uusiin versoihin tai raakileisiin kaivamiinsa kuoppiin. Se katkaisee osittain verson tai raakileen kannan poikki ennen munintaa niin, että niiden kehitys estyy. Toukat kehittyvät maahan pudonneissa raakileissa ja versoissa. Pohjanvariksenmarja
Pohjanvariksenmarja ("Empetrum nigrum" ssp. "hermaphroditum", "Empetrum hermaphroditum") on variksenmarjan alalaji tai laji variksenmarjojen suvussa. Pohjanvariksenmarja on matala talvivihreä varpu, joka kasvaa tavallisesti kohenevana. Lehdet ovat melkein neulasmaisia, tummanvihreitä, niiden alapinnalla on vaalea juova selvästi syvennyksessä. Nuoret versot ovat vihreitä tai vähän punertavia. Pohjanvariksenmarja on tavallisesti yksikotinen ("hermaphroditum"). Marjat ovat mustia, kiiltäviä ja meheviä luumarjoja, joiden tyvellä on kuihtuneitä heteitä. Se tuottaa marjoja yleensä runsaammin kuin levinneisyydeltään eteläisempi etelänvariksenmarja ("Empetrum nigrum" ssp. "nigrum"). Luuranko
Luukudos on kovaa ja huokoista; kovuus johtuu luun sisältämästä kalsiumhydroksiapatiitista. Luun kuivapainosta onkin epäorgaanista mineraalia 2/3. Luun orgaaninen osa taas on pääosin kollageenia. Solujen osuus luukudoksesta on vähäinen. Luksi
Yksi luksi on yhtä kuin yksi luumen neliömetriä kohti:
formula_1 Luukasvain
Luukasvain on yleisnimitys mille tahansa luuhun kehittyneelle kasvaimelle. Se voi olla hyvän- tai pahanlaatuinen. Primaarinen pahanlaatuinen luukasvain on luun syöpä, jolla siis on kyky levitä. Monet syövät voivat lisäksi levitä luustoon muualta elimistöstä. Luussa oleva kasvain oireilee usein kipuna ja turvotuksena. Eräät kasvaimet voivat heikentää luuta niin, että se murtuu herkästi. Lakka (kasvi)
Lakka eli hilla eli suomuurain ("Rubus chamaemorus") on vatukoiden sukuun kuuluva ruohovartinen kasvi. Nimeä käytetään myös kasvin tuottamasta heleän oranssista mehukkaasta marjasta. Kasvin nimitys vaihtelee alueittain niin, että lakasta puhutaan perinteisesti Länsi-Suomessa ja hillasta Pohjois- ja Itä-Suomessa. Keskisuomalaisen Muuramen kunnan nimi tulee suomuuraimesta, ja kasvi näkyy myös Muuramen vaakunassa. Muita kasvista tai sen marjasta käytettyjä nimityksiä ovat esimerkiksi nevamarja, valokki ja lintti. Umami
Umami eli lihaisa on yksi ihmisen aistimasta viidestä perusmausta makean, suolaisen, happaman ja karvaan ohella. Umamia sanotaan esiintyvän esimerkiksi arominvahventeena käytetyssä natriumglutamaatissa, joissain juustoissa, soijakastikkeessa ja hyvin kypsyneessä tomaatissa sekä maustamattomassa lihassa. Umami on japania, 旨味, ja se tarkoittaa suomeksi likimain ”herkullinen maku” tai ”miellyttävä, ruokahalua herättävä maku”, ja sen määritteli perusmauksi ensimmäistä kertaa japanilainen Kikunae Ikeda vuonna 1908. Santalales
Lehdet ovat ehyet ja kukinnot viuhkomaiset. Kukan verhiö on usein surkastunut ja heteenponnet kiinnittyvät palhoon tyvestään. Siitepöly on kolpaattinen (rakomaisia itureikiä) tai poraattinen (pyöreitä itureikiä). Sikiäimessä on riippuvia siemenaiheita, vartaloita on yksi ja luotti on pieni ja pallomainen. Hedelmä on yksisiemeninen luumarja, jossa verhiö säilyy pysyvänä. Imeläkirsikka
Imeläkirsikka eli makeakirsikka ("Prunus avium"), aikaisemmin "linnunkirsikkapuu", on kirsikoiden "Cerasus"-alasukuun kuuluva puu, jossa kasvaa kirsikoita, punaisia luumarjoja. Se kasvaa villinä Euroopan keski- ja eteläosissa Ruotsia myöten, Pohjois-Afrikassa ja Aasian länsiosassa. Lukuma
Lukuma ("Pouteria lucuma") on poutapuihin ("Pouteria") kuuluva laji. Laji on kotoisin Andien laaksoista ja sitä viljellään Perussa ja Ecuadorissa. Hedelmää markkinoidaan superruokana. Kamara (sana)
Lihavalmisteissa kamara tarkoittaa sian syötävää nahkaa, josta on teurastuksen yhteydessä poistettu nahan pintakerros (orvaskesi) ja karvat kalttaamalla. Ruhon leikkuun yhteydessä kamara erotaan ihonalaiskudoksesta ns. kamarakoneella. Koostumukseltaan kamara on proteiinia ja vettä. Sitä käytetään ruoka- ja leikkelemakkaroihin kiinteyttämään tuotteen rakennetta. Vastoin yleistä käsitystä kamaraan eivät kuulu muut sisäelimet, joiden osuus tuoteselosteissa mainitaan kohdassa "muut lihaan verrattavat aineet". Lihavalmisteista esimerkiksi lauantaimakkara ja maksamakkara sisältävät kamaraa. Lisäksi koirille valmistetaan luita, joita kutsutaan kamaroiksi. Luumittari
Luumittaria tavataan harvinaisena Portugalista Iberian niemimaalta ja Britteinsaarilta aina Keski- ja Itä-Eurooppaan sekä Venäjälle asti. Etelässä ja idässä levinneisyysalue ulottuu Välimeren ja Mustanmeren kautta Kaukasukselle ja aina Mongoliaan asti. Pohjoisessa alue ulottuu Baltian maihin, Suomeen ja Siperian eteläosiin, mutta Skandinaviasta laji puuttuu. Nimialalaji "gilvaria" esiintyy muun muassa Englannissa ja Walesissa, kun taas Suomessa ja Baltian maissa esiintyy alalaji "fenica". Levinneisyysalueen itäosassa, Keski-Aasiassa ja Siperiassa, on alalajin "orientaria" esiintymiä. Irlannin Claren kreivikunnan alueella tavataan alalajia "burrenensis".