Milloin Franklin Wendell Welker aloitti uransa ääninäyttelijänä?
Frank Welker
Eräässä stand up esityksessä, jossa hän esitti äänellään kissan ja koiran tappelua yleisössä ollut mainostuottaja pyysi Welkerin Friskies dog food koiranruoka mainokseensa koiran rooliin. Welker myös suostui tähän vaikka ei tiennyt mitä ääninäytteleminen tarkoitti. Tämän myötä Welker päätyi ääninäyttelijäksi ja teki ensimmäisiä äänirooleja animaatioihin 1960-luvun lopulla muun muassa elokuvaan Tohtori Dolittle ja animaatioon The Batman/Superman Hour. 1970-luvulla Welker tuli tunnetuksi oltuaan Scooby-Doon animaatioissa Freddien ääniroolissa, sekä useissa Hanna-Barberan tuottamissa piirrossarjoissa. Scooby-Doo, Where Are You! oli Welkerin ensimmäinen merkittävä rooli, johon hän päätyi mainostuottajan tyttöystävän kautta, joka ajatteli Welkerin olevan sopiva Scooby-Doon rooliin. Hän meni myös koe-esiintymään agenttinsa kehotuksesta Scoobyn roolia varten. Samaan aikaan Casey Kasem oli yrittämässä Freddien roolia. Hanna-Barberan palveluksessa pitkään työskennellyt Don Messick sai lopulta Scoobyn roolin, mutta ääniroolittajat halusivat Welkerin kokeilevan vielä Freddien roolia, jonka hän myös sai. Welker kertoi Joseph Barberan kanssa työskentelemisen olleen mieluisaa erityisesti hänen ollessa ensimmäistä kertaa kokeneiden ääninäyttelijöiden Don Messickin, John Stephensonin ja Henry Cordenin kanssa samassa äänitysstudiossa.
Jeff Bennett
Sittemmin vuodesta 1991 lähtien Bennett on tehnyt äänirooleja animaatioihin mainosjuontojen ohella. Hän teki ensimmäisen ääniroolinsa "The Legend of Prince Valiant" -animaatiosarjassa vuonna 1991, jossa Bennett esitti Lordi Maldonia. Samaan aikaan Bennett oli mukana pääosassa Corey Burtonin esittämässä "James Bond Juniorissa" IQ:n äänenä. Tuolloin Bennett kävi Bob Bergenin pitämillä ääninäyttelemisen kursseilla. Vuotta myöhemmin Bennett jatkoi pääosien esittämistä muun muassa "Wild West C.O.W.-Boys of Moo Mesassa" (1992–1994) ja "Maa aikojen alussa 2" (1992). Näiden myötä hän sai lisää töitä Warner Bros. Animationin tuottamista animaatiosarjoista, kuten "Tiny Toons" (1992), jossa Bennett imitoi Kevin Costneria, "Batman" (1992–1993), "Animaaniset" (1993–1996) ja "Bittipää" (1995–1996), josta hän tuli tunnetuksi vuonna 1995 Candle Jackin roolista hahmon nimikkojaksossa. Shelley Calene-Black
Calene-Black aloitti ääninäyttelemisen vuonna 2000 dubbaamalla animea. Hänen ensimmäinen äänirooli oli "Generator Gawlissa". Samana vuonna Calene-Black teki ensimmäisen pääroolinsa elokuvaan "Sin". Vuotta myöhemmin hän teki ensimmäisen pääroolinsa animesarjaan "Orphen" Sittemmin Calene-Black on tehnyt äänirooleja animeen, kuten "Noir", "Rune Soldier", "Parasite Dolls", "Azumanga Daioh" ja "Samurai Gun". Hänellä oli myös sivurooleja elokuvassa "Halo Legends". Stephen Foster
Stephen Foster syntyi Pennsylvanian osavaltion Pittsburghin esikaupungissa Lawrencevillessä. Hän osoitti jo nuorena musikaalisuutta mutta ei saanut musiikkiopetusta. Hän oppi soittamaan klarinettia, viulua, kitaraa, huilua ja pianoa ja sai tukea saksalaissyntyiseltä musiikkiliikkeen omistajalta Henry Kleberiltä (1816–1897) Pittsburghissä. Foster sai ensimmäisen laulunsa julkaistuksi 17-vuotiaana, mutta piti lauluntekoa harrastuksenaan ja elätti itseään kirjanpitäjänä Ohion Cincinnatissä. Pian hän muutti takaisin Pittsburghiin ja alkoi päätoimiseksi lauluntekijäksi paikalliselle minstrel show -seurueelle. Tältä ajalta on peräisin valtaosa hänen tunnetuimmista sävelmistään. Foster kuoli New Yorkissa 37-vuotiaana.
Hollywoodissa on tehty Fosterista kolme elämäkertaelokuvaa: "Harmony Lane" (1935) pääosassa Douglass Montgomery, "Swanee River" (1939) pääosassa Don Ameche ja "Jeannien suuri rakkaus" ("I Dream of Jeanie") (1952), pääosassa Bill Shirley. Elokuvista ensimmäinen ja kolmas olivat halvalla tehtyjä niin sanottujen B-studioiden elokuvia, mutta vuoden 1939 elokuva oli Foxin kunnianhimoisempia yrityksiä. John DiMaggio
Ääninäyttelemisen DiMaggio aloitti jo 1990-luvun alussa, mutta on toiminut vasta vuodesta 1997 täysipäiväisenä ääninäyttelijänä. Ääninäyttelemisen pariin hän päätyi kysyttyään näyttelijäystävältään miten tämä ansaitsee elantonsa, johon ystävä oli vastannut ääninäyttelemisen. DiMaggio kiinnostui tavasta ansaita rahaa ja vaihtoi agenttinsa ääninäyttelemiseen perehtyneeseen agenttiin, jonka ansiosta hän sai ensimmäisen ääniroolinsa Toyotan radiomainokseen. Muutettuaan Los Angelesiin DiMaggio päätyi animaatioiden pariin toimiessaan ennen sitä mainosäänenä televisiossa ja radiossa. Vuonna 1999 hän sai uransa merkittävämmän ääniroolin "Futuramasta". Sen myötä DiMaggio sai yhä useampia äänirooleja muun muassa Disneyn piirrossarjoissa, kuten "Kim Possible" ja "Jake Long – amerikkalainen lohikäärme". Lisäksi DiMaggio on lainannut ääntään videopeleihin, esimerkiksi Wakka- ja Kimahri-nimisille hahmoille "Final Fantasy X:ssä", Marcus Fenixille "Gears of War" -pelisarjassa sekä muutamaan pienempään rooliin peleissä "Final Fantasy XII" ja "Halo 3." DiMaggio toimi myös Vesimiehen äänenä animaatiosarjassa "Batman – pelottomat". Alun perin hän koe-esiintyi vain Batmanin roolia varten, mutta sarjan ääniohjaajan Andrea Romanon mielestä DiMaggio sopi paremmin Vesimiehen rooliin. Möyhemmin DiMaggio oli mukana kolmannessa DC Comicsin animaatioelokuvaprojektissa, jossa hän oli Jokerin äänenä elokuvassa "". Elokuvan tuottajan Bruce Timmin mukaan he halusivat antaa DiMaggiolle isomman roolin kuin aikaisemmissa heidän tekemissään elokuvissa. Anthony Galla-Rini
Vuonna 1924 Galla-Rini lopetti yhteistyön isänsä kanssa palkkaerimielisyyksien vuoksi ja perusti sisarustensa kanssa oman show’n, jonka kanssa he kiersivät vuoteen 1932. Parhaimmillaan he ansaitsivat 600 dollaria viikossa. Vaudevillen kulta-ajat loppuivat äänielokuvan suosion lisääntyessä. Orson Welles
Heinäkuussa 1938 Welles ja Mercury Theatre aloittivat viikoittaiset radionäytelmät, jotka perustuivat klassisiin tai suosittuihin kirjoihin. Heidän 30. lokakuuta lähettämänsä kuunnelma "Maailmojen sota", joka perustui H. G. Wellsin samannimiseen tieteisromaaniin, teki Orson Wellesista kuuluisan. Kuunnelma alkoi tavallisen tanssimusiikkiohjelman tapaan, mutta sen keskeytti uutislähetys, jossa kerrottiin marsilaisten laskeutuneen Grover's Milliin New Jerseyyn. Tällainen leikittely oli täysin uutta, ja uutisoitiin että maassa oli syntynyt pakokauhu, kun tuhannet kuulijat pitivät uutislähetystä totena ja uskoivat marsilaisten todella hyökänneen Yhdysvaltoihin. Myöhemmin on selvinnyt että pakokauhu-uutiset olivat liioiteltuja. Ohjelman jälkeen elokuvayhtiö RKO tarjosi Wellesille sopimusta kolmen elokuvan ohjaamisesta, ja aiheet Welles saisi valita itse. Mitchell Whitfield
Whitfield on aloitti näyttelijän uransa New Yorkissa esiintyen eri teatterinäytelmissä. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli vuonna 1983 (The First Turn-On!!), jossa hän esitti pientä roolia. Tunnetuin elokuvarooleista on kuitenkin vuodelta 2007, jolloin Whitfield toimi Donatellon äänenä elokuvassa "TMNT". Ennen elokuvaa hän oli tehnyt muutamia äänirooleja, joista pitkäaikaisin on ollut Phobos "W.I.T.C.H."-animaatiosarjassa. Hän tulee olemaan myös vuoden 2015 animaatiosarjassa "" Autobotin Fixit äänenä. Animaatio
Yhdysvalloissa lyhyitä piirroselokuvia tekivät 1930-luvulta alkaen myös Warner Bros., Metro-Goldwyn-Mayer ja United Pictures of America.
Warner aloitti animaatiotuotantonsa 1930, ja se keskittyi "Merrie Melodies"- ja "Looney Tunes" -lyhytfilmisarjoihin. Warnerin animaatiot olivat Disneyyn verrattuna räväkämpiä, ja 1940-luvulla ne alkoivat ottaa mallinsa screwball-komedioista. Warnerin tunnetuimpia animaatiohahmoja ovat Väiski Vemmelsääri, Repe Sorsa sekä Kelju K. Kojootti ja Maantiekiitäjä, ja merkittävimpiä tekijöitä Chuck Jones, Friz Freleng ja Tex Avery sekä ääninäyttelijä Mel Blanc. MGM:n animaatio-osaston tunnetuimpia tekijöitä olivat Tex Avery sekä Hanna-Barbera-kaksikko, ja sen tunnetuimpia hahmoja Lurppa, Susi sekä Tom ja Jerry. Frank Sinatra
Frank Sinatra aloitti uransa 1930–1940-lukujen vaihteessa, ja oli tällöin Harry Jamesin ja Tommy Dorseyn orkestereiden laulusolisti. Hän aloitti soolouran vuonna 1942, jolloin hänestä tuli niin kutsuttujen nilkkasukkatyttöjen suuresti ihannoima laulaja. Hän myös näytteli elokuvissa. Sinatra lopetti uransa kertaalleen vuonna 1971, mutta palasi esiintymislavoille kolme vuotta myöhemmin. Levytystä jatkuikin aina 1990-luvun alkuun asti. Viimeiseksi varsinaiseksi studioalbumiksi jäi vuonna 1994 ilmestynyt Grammy-palkittu "Duets II". Samassa tilaisuudessa hän sai kunnia-Grammyn elämäntyöstään. Hänellä on kolme tähteä Hollywood Walk of Famella.
Sinatra syntyi 12. joulukuuta vuonna 1915 Hobokenissa, New Jerseyssä italialaisen perheen ainokaiseksi. Hänen vanhempansa olivat genovalainen Natalie Della Garaventa ja sisilialainen Antonino Martino Sinatra. Sinatra sai katolisen kasvatuksen. Hän jätti lukionsa kesken tultuaan erotetuksi öykkäröinnin takia vain 47 päivää aloittamisensa jälkeen. Sinatran Marty-isä toimi Hobokenin palokunnan päällikkönä. Hänen Dolly-äitinsä oli Demokraattisen puolueen paikallisaktiivi, mutta harjoitti myös laittoman abortoijan tointa tullen useasti pidätetyksi ja kaksi kertaa jopa tuomituksi. Vuonna 1938 Sinatra pidätettiin suhteesta naimisissa olevaan naiseen, mikä oli tuohon aikaan rikos. Nuoruudessaan hän työskenteli lehdenjakajana "Jersey Observer" -lehdelle ja myöhemmin niittaajana Tietjanin ja Langin telakoilla. Musiikki oli kuitenkin Sinatran tärkein kiinnostuksen kohde ja hän kuunteli tarkkaavaisesti big band -jazzia. Hän aloitti laulamisen tippejä vastaan 8-vuotiaana paikallisissa kapakoissa ja yökerhoissa Hobokenissa. 1930-luvulla, teini-ikäisenä, Sinatra aloitti ammattimaisen laulamisen. Hän opetteli musiikin korvakuulon perusteella, eikä koskaan oppinut nuotitusta tai sen lukemista. Red Buttons
Buttons aloitti uransa teatterin parista. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli elokuvassa "Siivekäs voitto" ("Winged Victory", 1944). Buttonsin todellinen läpimurtorooli oli elokuvassa "Sayonara" (1957), jossa hän esitti Joe Kellyä. Rooli toi hänelle sekä parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon että parhaan miessivuosan Golden Globen. Muita hänen tunnettuja elokuvia ovat muun muassa "Atlantin valli murtuu" ("The Longest Day", 1962), "Harlow – seksityttö" ("Harlow", 1965) ja "Ammutaanhan hevosiakin" ("They Shoot Horses, Don't They?", 1969). Elokuvien lisäksi Buttons loi mittavan uran televisiossa ja hän onkin saanut televisiourastaan tähden Hollywood Walk of Famelle. John Beal
Beal aloitti uransa näyttelijänä opiskeluaikanaan Pennsylvanian yliopistossa. Broadwaylla hän esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1930 näytelmässä "That's Gratitude", ja ensimmäisen merkittävä rooli hänellä oli kaksi vuotta myöhemmin näytelmässä "Wild Waves". Bealin seuraava Broadway näytelmä oli 1932 esitetty "Another Language", jonka seuraavana vuonna kuvatussa Metro-Goldwyn-Mayerin tuottamassa elokuvaversiossa hän myös esiintyi. Muita Bealin elokuvia ovat muun muassa 1933 kuvattu "The Little Minister", jossa hänen vastanäyttelijänään oli Katharine Hepburn, "M'Liss" (1936), "So Dear To My Heart" (1949) ja "That Night!" (1959). Toisen maailmansodan aikana Beal ohjasi ja toimi kertojana Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien tiedotusfilmeissä. Florence Henderson
Henderson aloitti uransa Broadwaylla, jossa hän oli ensimmäisessä pääosassaan musikaalissa "Oklahoma!", ja sitten seurasivat "Sound of Music", "Kuningas ja minä" ja "South Pacific". Voice of America
Voice of America aloitti toimintansa toisen maailmansodan aikana vuonna 1942 Eurooppaan suunnattuna propagandaradioasemana. Ensimmäiset VOA:n käyttämät kielet olivat saksa, englanti, ranska ja italia; kielivalikoima laajeni 40:een jo vuonna 1944. Voice of America lähetti myös suomenkielistä ohjelmaa nimellä "Amerikan ääni" vuosina 1942–1945 ja 1951–1953. Greg Burson
Samalla 1990-luvulla Bursonista tuli yksi ääninäyttelijöistä, jotka saivat toimia Mel Blancin jatkajina Looney Tunes hahmojen ääninä. Ensimmäinen rooli oli Elmeri animaatiosarjassa Tiny Toons vuosina 1990-1993, jossa hän äänitti myös muutaman jakson verran Väiski Vemmelsäärtä, Repe Sorsaa ja Pepe LePewta. Lisäksi Burson oli Elmerin äänenä sarjaan pohjautuvassa animaatioelokuvassa vuonna 1992. Kaksi vuotta myöhemmin Bursonia kuultiin uudelleen Väiskin ja Repen äänenä Animaaniset animaatiosarjassa, jossa hän oli lisäksi myös Kukko Koppavan äänenä. Häntä kuultiin myös useiden televisio- ja radiomainosten äänenä. Will Friedle
Näyttelemisen Friedle aloitti kymmenvuotiaana ja teki aluksi muutamia televisiomainoksia, kunnes vuonna 1988 Friedle pääsi juontajaisännäksi Nickelodeonin televisiosarjaan "Don’t Just Sit There". Tämän jälkeen hän sai uransa merkittävimmän roolin televisiosarjasta "Isojen poikien leikit" vuonna 1993. Tämän aikana Friedle sai Young Artist -ehdokkuuden ja samalla esiintyi muutamassa elokuvassa, kuten "The Gift of Love" ja "Troijan sota", jossa Friedle näytteli silloisen naisystävänsä Jennifer Love Hewittin kanssa. Hänellä oli myös päärooli kahdessa Disneyn elokuvassa, "My Date with the President’s Daughter" ja "H-E-Double Hockey Sticks", vuosina 1998–1999. Isojen poikien leikit -sarjan loputtua vuonna 2000 hän esiintyi enimmäkseen animaatioissa äänirooleissa ja teki muutamia elokuvarooleja "Mummonkaatajiin" ja "Everything You Wantiin". Friedle oli myös mukana pääosassa vuosina 2001–2002 lyhyeksi jääneissä televisiosarjoissa "Go Fish" ja "The Random Years". Michael J. Fox
Vuonna 2013 Fox teki ensimmäisen pääosaroolinsa yli kymmeneen vuoteen tilannekomediasarjassa "The Michael J. Fox Show". Hän esittää Parkinsonin tautia sairastavaa uutisankkuria Mike Henryä. 
Ääninäyttelijänä Fox on ollut kuudessa elokuvassa. Elokuvat "Kotia kohti – uskomaton seikkailu" ja "Kotia kohti II – Seikkailu San Franciscossa" julkaistiin vuosina 1993 ja 1996, ja "Atlantis – kadonnut kaupunki" vuonna 2001. Hän on ollut Stuart Little -hiiren äänenä elokuvissa "Stuart Little – pieni suuri hiiri", "Stuart Little 2" ja "Stuart Little 3". Scooby-Doo (vuoden 2002 televisiosarja)
Don Messickin kuollessa vuonna 1997 Freddyn äänenä toiminut Frank Welker otti haltuunsa myös Scoobyn ääniroolin. Casey Kasem jatkoi edelleen Shaggyn ääniroolissa ja Grey DeLisle esitti Daphnea ensimmäistä kertaa televisiosarjassa, kun sitä ennen hän toimi hahmon roolissa suoraan DVD:lle julkaistuissa elokuvissa. Mindy Cohn puolestaan ääninäytteli Velmaa. Freddy Quinn
Saksankielisissä maissa 1950–1960-luvuilla huippusuosittu Quinn tuli tunnetuksi muun muassa hittilevytyksillään ”Heimweh” (1956) ja ”La paloma” (1961). Hän aloitti elokuvauransa 1950-luvulla, mutta esiintyi myös teatterissa. Jason Anthony Griffith
Griffith aloitti uransa ääninäyttelijänä dubbaamalla vuonna 2001 muutamia sivuääniä Pokémoniin ollen muun muassa Dewford Townin salinjohtajan Brawlyn äänenä kolmessa jaksossa. Myöhemmin Griffith sai isomman roolin, kun hän oli Ashin kanssa matkanneen Pokémon-tuntija Cilanin äänenä Best Wishes -kausilla. Ensimmäisen alkuperäisen ääniroolin hän teki animaatiosarjaan Baby Looney Tunes vuonna 2002 ja vuotta myöhemmin Griffith sai ensimmäisen pääroolinsa Sonic X:stä ollessaan Sonic the Hedgehogin äänenä. Hän jatkoi hahmon roolissa myös sarjan jälkeen julkaistuissa videopeleissä, kuten Sonic Riders ja Sonic Rush Adventure. Vuosina 2004–2005 Griffith oli Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat -sarjassa Miyamoto Usagin äänenä ja sai samalla toisen pääroolinsa animesarjasta One Piece ollessaan Usoppin äänenä. John Kassir
Hän aloitti uransa koomikkona ja voitti muun muassa 100 000 dollaria televisiosarjasta "Star Search" vuonna 1983. Kolme vuotta myöhemmin Kassir esiintyi myös televisiossa ja vieriali muun muassa sarjoissa "Tour of Duty" ja "1st & Ten". Hän teki ensimmäisen ääniroolinsa animaatioon vuonna 1992 tehtyään sivuääniä "Eek! the Cat" animaatiosarjaan ja tuli myöhemmin samana vuonna Charlie Adlerin tilalle "Tiny Toonsiin" Veli Vemmelsäären ääneksi. Sarjan jälkeen Kassir on tehnyt enimmäkseen äänirooleja animaatioihin ja videopeleihin ollen muun muassa Deadpoolin äänenä videopelissä "". Philadelphian orkesteri
Orkesterin perusti vuonna 1900 Fritz Scheel, joka toimi myös sen ensimmäisenä kapellimestarina. Vuonna 1907 Karl Pohlig siirtyi kapellimestarin paikalle, mutta ensimmäinen varsinainen pääkapellimestari oli Leopold Stokowski, joka aloitti toimen vuonna 1912. Stokowskia loi toimillaan orkesterille maineen taituriorkesterina. Stokowskin johdolla orkesteri soitti muun muassa Walt Disneyn piirroselokuvassa "Fantasia" (1940). Freddie Mercury
Bulsara aloitti opinnot Ealingin College of Art -taidekoulussa ja valmistui vuonna 1969 sen grafiikan ja muotoilun koulutusohjelmasta. Opiskeluaikanaan hän tutustui paikallisen yhtyeen Smilen soittajiin kuten Brian Mayhin ja Roger Tayloriin, joista tuli myöhemmin hänen yhtyetovereitaan Queenissa. Saadakseen rahaa elämiseen hän avasi Piccadilly Circukselle Lontooseen rockmuusikoille suunnatun myyntikojun Roger Taylorin kanssa. Bulsara halusi kiihkeästi Smilen laulajaksi, ja odotellessaan paikan avautumista hän lauloi vuoden 1969 aikana muissa yhtyeissä. Pääasiassa Liverpoolissa esiintyneessä Ibexissä laulaessaan Bulsara oli jo kehittänyt luonteenomaisen esiintymistyylinsä, johon kuului pröystäilevä pukeutuminen sekä mahtailevat liikkeet ja poseeraukset kuten mikrofonitelineen käyttö kitarana. Bulsaran aloitteesta yhtyeen nimeksi vaihdettiin Wreckage. Kun se ei hänen mielestään esiintynyt tarpeeksi usein, hän liittyi lyhyeksi ajaksi musiikilehden ilmoituksella laulajaa etsineeseen Sour Milk Seahin. Se kuitenkin hajosi jo muutaman viikon kuluttua. Bulsara jatkoi Wreckagessa kunnes jätti sen vuoden 1970 alussa huomattuaan ettei yhtyeestä tulisi koskaan kuuluisaa. Rupert Everett
Everett aloitti näyttelijänuransa 1980-luvun alussa. Hänen läpimurtoelokuva oli "Vakoojan tarina" (Another Country, 1984), jota pääosissa nähtiin myös muun muassa Colin Firth ja jonka näytelmäversiossa Everett oli näytellyt pari vuotta aikaisemmin. Hänen uransa muita tunnettuja elokuvia ovat muun muassa "Tähdenlento" (Heart of Fire, 1987), "Kuka sanoo tahdon?" (My Best Friend's Wedding, 1997), "Ihanneaviomies" (An Ideal Husband, 1999) ja "William Shakespearen Kesäyön unelma" (A Midsummer Night's Dream, 1999). Tämän lisäksi hän on näytellyt runsaasti televisiossa, muun muassa Sherlock Holmesia televisioelokuvassa "Sherlock Holmes: Tapaus silkkisukka" (Sherlock Holmes and the Case of the Silk Stocking, 2004). Tämän lisäksi hän on ääninäytellyt elokuvissa "Villit marjaset" (The Wild Thornberrys Movie, 2002), "Shrek 2" (Shrek 2, 2004), "Narnian tarinat: Velho ja leijona" (The Chronicles of Narnia: The Lion, the Witch and the Wardrobe, 2005) ja "Shrek kolmas" (Shrek the Third, 2007). Mike Vaughn
Vaughn aloitti näyttelemisen teatterissa, josta hän siirtyi esiintymään mainoksiin ja lyhytelokuviin. Enimmäkseen Vaughn on tehnyt töitä ääninäyttelijänä muun muassa mainoksissa, dokumenteissa, puhelinvastaajissa ja videopeleissä. Hänen ensimmäinen videopelirooli oli issa ollessaan Talk Radioon soittanut henkilö. John Kander
Kander opiskeli musiikkia Columbian yliopistossa New Yorkissa. Broadway-uransa hän aloitti 1950-luvun jälkipuoliskolla harjoituspianistina ja sovittajana. Hän toimi kapellimestarina ja kuoronjohtajana Rhode Islandilla sijaitsevassa Warwick Musical Theatressa. Hänen ensimmäinen itse säveltämänsä näytelmä oli James ja William Goldmanin kanssa yhteistyössä tehty "A Family Affair" vuonna 1962. Frank Welker
Welker kertoi eräässä haastattelussa ollessaan noin 30 vuotta ääninäyttelijänä hän on huomannut suuremmoisen kasvun näyttelijöiden kohdalla tehdä äänirooleja animaatioihin. Tullessaan itse ensimmäistä kertaa alalle varsinaisia ääninäyttelijöitä oli vain kourallinen, mutta erityisesti 2000-luvulta lähtien Warner Bros. Animationin ja Walt Disney Television Animationin tuottamien piirrossarjojen menestyksen myötä ääniroolien tekeminen on laajentunut suuresti. Lisäksi liiketoiminta on Welkerin mukaan mennyt parempaan suuntaan, sillä 1960-1980-luvulla ääninäyttelijät eivät saaneet uusintapalkkiota tai kierrätys palkkaa työstään. Eikä heitä palkittu tekemästään työstä. Sittemmin Screen Actors Guild ja televisioteollisuus on muuttanut kaiken parempaan suuntaan. Jason David Frank
Frankin näyttelijän ura sai alkunsa vuonna 1993, kun eräs agentuuri etsi uusia näyttelijöitä, jotka osaisivat karatea. Eräs agenteista vieraili The Red Dragon -karatekoulussa ja halusi edustaa Frankia, mutta tämän oli leikattava pitkät hiuksensa. Frank leikkasi hiuksensa lyhyemmäksi ja matkasi seuraavan kerran kohti agentuuria, jotka eivät kuitenkaan ehtineet keskustella asiasta ollessaan kiireellisiä kuvaamaan Coca Cola -mainosta. He kuitenkin antoivat Frankille "Mighty Morphin Power Rangers" -televisiosarjaan liittyvän käsikirjoituksen Rangerin roolia varten, sekä osoitteen. Koe-esiintymisen jälkeen hän sai soiton takaisin ja matkasi Saban Entertainmentiin, jossa hänen lisäkseen oli kymmenen naista jatko koe-esiintymisissä. Roolina olikin Keltainen Ranger, jota varten muun muassa Thuy Trang oli koe-esiintymässä. Frank lopulta palkattiin sarjaan 10 jakson ajaksi. Hän esitti sarjassa Tommy Oliveria, joka toimi aluksi pahana Vihreänä Rangerina ja sittemmin liittyi kuudenneksi jäseneksi Power Rangers -ryhmään. Frankin poistuttua sarjasta fanit kirjoittivat FOXille noin 10 senttimetriä paksun vetoomuksen, jossa he pyysivät palauttamaan hänen esittämänsä hahmon Tommy Oliverin takaisin sarjaan. Alun perin hänen tarkoituksensa oli esittää toisessa Sabanin tuottamassa sarjassa "VR Troopersissa" päähahmoa Ryan Steelea ja näyttelijä Brad Hawkinsin oli tarkoitus esittää Valkoista Rangeria Power Rangersin toisella tuotantokaudella. Fanien vetoomuksen vuoksi kaksikon roolit vaihtuivat ja Frank palasi takaisin Power Rangersin pariin. Orson Welles
Welles debytoi näyttämöllä Dublinissa Irlannissa vuonna 1931, ja vuonna 1934 hän oli edennyt radiotuottajaksi Yhdysvaltoihin. Welles herätti huomiota 1937 Shakespearen "Julius Caesar" -tuotannolla, joka esitettiin sijoitettuna fasistiseen Italiaan. Pian tämän jälkeen hän perusti yhdessä John Housemanin kanssa Mercury Theatre -yhtiön. Ashton Kutcher
Kutcher alkoi käyttää etunimeä Ashton 19-vuotiaana ryhdyttyään näyttelijäksi. Hänen uransa alkoi Pizza Hutin mainoksesta ja Calvin Kleinin mainoskampanjasta. Vuonna 1998 hänestä tuli tunnettu televisiosarjassa "70’s Show", jossa hän näytteli Michael Kelsoa. Hän juonsi "Punk’d"-ohjelmaa Music Televisionilla vuosina 2004–2007 ja esiintyy elokuvissa, joista ehkä tunnetuin on "Perhosvaikutus" (2004). Hän on esittänyt Steve Jobsia vuoden 2012 elokuvassa "Jobs". Vuosina 2011–2015 Kutcher näytteli miljardööri Walden Schmidtia televisiosarjassa "Miehen puolikkaat". Jess Harnell
Harnell tuli tunnetuksi "Animaaniset"-sarjan hahmon Wakko Warnerin ääniroolista, josta hän kertoi hahmon äänen perustuvan John Lennoniin, jota Harnell myöhemmin äänsi Ringo Starrin äänellä, nähtyään miten pieni Wakko-hahmo oli. Ennen Wakkon roolia Harnellilla ei ollut vielä kunnolla kokemusta ääninäyttelemisestä. "Animaanisten" jälkeen hän on ollut uransa aikana monessa piirretyssä ja videopeleissä mukana, kuten "Prätkähiiret", "Duck Dodgers", "The Grim Adventures of Billy & Mandy", "Äly ja Väläys", "Ben 10" sekä "Pet Alien", josta Harnell sai Daytime Emmy -ehdokkuuden vuonna 2006. Hän on myös ollut vuodesta 2002 lähtien mukana radio-ohjelmassa "Adventures in Odyssey", jossa hän on Bennett Charlesin ja Wooton Bassettin ääninä. Vuosina 2011–2012 Harnell teki sivurooleja "The Cleveland Show" -piirrossarjaan, jossa hän pääosin toimi Timin äänenä ja imitoi muun muassa Ben Stilleriä jaksossa ”Skip Day”. Frederick Loewe
Loewen ja Lernerin toinen menestynyt näytelmä oli Kalifornian kultaryntäykseen sijoittuva "Paint Your Wagon". Musikaali sai ensi-iltansa vuonna 1951. Lee Marvin nauhoitti vuonna 1970 menestyneen version näytelmän kappaleesta ”Wand’rin’ Star”. Clint Eastwood esiintyi musikaalin elokuvaversiossa "Kultarynnäkön iloiset päivät" (1969) ja lauloi siinä kappaleen ”I Talk to the Trees”. Keith Ferguson
Myöhemmin 2000-luvulla Fergusonin ääninäyttelijän lahjat huomattiin ja hän ryhtyi ääninäyttelijäksi. Aluksi Ferguson teki enimmäkseen äänirooleja videopeleihin, kuten , God of War, , Final Fantasy XII ja Tony Hawk's Project 8. Vuodesta 2004 lähtien hänet tunnetaan parhaiten Bloon ääniroolista Emmy-palkitussa animaatiosarjassa "Foster's Home for Imaginary Friends", josta hän sai myös itse Annie-ehdokkuuden. Tämän myötä Ferguson on tehnyt useampia äänirooleja animaatioihin kuten , Bambi 2, Ultimate Avengers ja The Grim Adventures of Billy & Mandy. Dee Bradley Baker
Bakerin ura ääninäyttelijänä sai alkunsa hänen esiintyessään teatterissa Walt Disney Worldissä, jossa Nickelodeonin tuottajat huomasivat hänen kykynsä. Uuden työnsä puolesta Bakerin täytyi muuttaa Los Angelesiin, jota hän aluksi piti kauheana paikkana. He tarjosivat vuonna 1993 Bakerille töitä televisio-ohjelmassa "Legends of the Hidden Temple", jossa hän oli kuuluttajaäänenä ja jättimäisenä puhuvana kivenä. Victor McLaglen
McLaglen aloitti elokuvauransa 1920-luvun alussa ja näytteli urallaan pitkälti yli sadassa elokuvassa. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat muun muassa "Ilmiantaja" ("The Informer") sekä elokuvat "Rio Grande" (Rio Grande, 1950) ja "Vaitelias mies" (The Quiet Man, 1952), joissa pääosaa näytteli John Wayne. Hän sai parhaan miespääosan Oscarin elokuvasta "Ilmiantaja" ja oli ehdolla parhaan miessivuosan Oscariin elokuvasta "Vaitelias mies" ("The Quiet Man", 1952). Hän on saanut urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle. Henry Corden
1960-luvulta lähtien Corden teki myös äänirooleja animaatioihin ja teki aluksi sivuääniä Kiviset ja Soraset- ja Jetsonit-piirrossarjoihin, sekä esitti kenraali Fongin lisäksi monia sivuhahmoja Jonny Questissä. Vuonna 1977 alkuperäisen Retu Kivisen ääninäyttelijän Alan Reedin kuollessa sai Corden uransa merkittävämmän roolin. Hän vietti pitkän ajan yrittäessään imitoida Reedin ääntä mahdollisimman tarkasti. Myöhemmin Cordenin versio Retun äänestä muokkaantui enemmän hänen omanlaiseksi, mikä kuulosti hahmon inspiroineesta hahmosta Ralph Kramdenistä televisiosarjassa "The Honeymooners", jossa hahmoa näytteli Jackie Gleason. Corden toimi hahmon roolissa vuodesta 1977 lähtien aina kuolemaansa saakka esittäen Retua televisiosarjoissa, mainoksissa ja videopeleissä. Richard Ian Cox
Hän aloitti näyttelemisen jo 9-vuotiaana ja teki ensimmäisen sopimuksensa agentin kanssa 14-vuotiaana. Sittemmin hän sai ensimmäisen televisioroolin Musta ori televisiosarjassa, jossa Cox näytteli vuosina 1990–1993. Sarjan aikana hänet palkittiin Young Artistilla vuonna 1992 parhaana nuorena näyttelijänä televisiosarjassa. Sarjan päätyttyä Cox jatkoi esiintymistä televisiossa ja kokeili myös ääninäyttelemistä vuonna 1994 dubattuaan Rulon roolin OVAssa Green Legend Ran. Seuraavan kerran hän päätyi tekemään äänirooleja vuonna 1998, jonka jälkeen Cox on ollut yksi käytetyimmistä äänistä animen dubbaamisessa englanniksi. Erityisesti hän nousi tunnettavuuteen ääninäyttelijänä 2000-luvun alussa dubattuaan Inuyasha animen samannimistä päähahmoa, sekä tehtyään ensimmäisen alkuperäisen ääniroolinsa issa. Sitä ennen Cox tunnetaan muun muassa Ranma ½:ssa Ranma Saotomen miespuolen äänenä. Madeline Kahn
Kahn opiskeli nuoruudessaan Hofstra Universityssä näyttämötaiteen ja musiikin lisäksi muun muassa puheterapiaa. Hän sai laulajana myös klassisen koulutuksen. Kahnin debyytti tapahtui musikaalissa "Kiss Me, Kate" 1960-luvun puolivälissä. Vuonna 1968 hän esiintyi Leonard Bernsteinin operetissa "Candide" säveltäjän 50-vuotisjuhlan kunniaksi järjestetyssä esityksessä. Kahn näytteli useissa Brodway-musikaaleissa 1970-luvun kuluessa. Kahnin lopullisena läpimurtoroolina voidaan pitää sivuosaa elokuvassa "Paperikuu", josta hän sai uransa ensimmäisen Oscar-ehdokkuuden. Kahn jatkoi lupaavasti käynnistynyttä uraansa komedioissa "Villiä hurjempi länsi" (1974), "Frankenstein Junior" (1974) ja "Korkeuskammo" (1977), jotka kaikki olivat Mel Brooksin ohjaamia. Brooks piti Kahnia yhtenä lahjakkaimmista tietämistään koomikoista. Uransa toisen Oscar-ehdokkuuden Kahn sai roolistaan "Villiä hurjemmassa lännessä". Huhtikuussa 2006 "Premiere"-lehden numerossa listattiin 100 kaikkien aikojen parasta roolisuoritusta. Kahnin esiintyminen elokuvassa "Villiä hurjempi länsi" rankattiin sijalle 74. Walter Weller
Kapellimestarina Walter Weller alkoi saada enenevää huomiota 1960-luvulta alkaen. Jo vuonna 1969 hän oli säännöllisesti johtamassa Wienin kansanoopperaa ja Wienin valtionoopperaa. Vuonna 1977 hän muutti Britanniaan ryhtyäkseen Liverpoolin kuninkaallisten filharmonikkojen ylikapellimestariksi. Tätä ennen hän oli johtanut vuodesta 1975 Tonkünstler-orkesteria Itävallassa. Greg Baldwin
Baldwin aloitti ääninäyttelemisen vuonna 2004 animaatiosarjassa Xiaolin Showdown, jonka jälkeen hän on tehnyt äänirooleja videopeleihin, kuten , Cars ja Gothic 3. Animaatioissa Baldwin on tehnyt ääniä Brandy ja Herra Whiskersiin ja TMNT elokuvaan. Parhaiten hänet kuitenkin tunnetaan Avatarin myötä, jossa Baldwin tuli Irohin ääneksi, kun hahmoa alun perin ääninäytellyt Mako kuoli vuonna 2006. Frank Welker
1990-luvulla Warner Bros. Animationin tuottaessa monia menestyksekkäitä piirrettyjä sai Welker ensimmäisen ehdokkuutensa äänityöstään Animaanisista, kun hän oli ehdolla parhaasta ääninäyttelystä vuoden 1994 Annie-gaalassa. Palkinto meni lopulta Jeremy Ironsille, joka ääninäytteli Scaria Leijonakuninkaassa. Welker oli myös itse mukana elokuvan ääninäyttelemisessä, johon hän teki sivuääniä. 1990-luvulla hän teki Warnerin lisäksi myös äänirooleja Disneyn tuottamiin piirrettyihin, joista kenties merkittävimmäksi nousi Abun rooli Oscar-palkitussa elokuvassa Aladdin vuonna 1992, jonka tekeminen kesti kolme vuotta. Pari vuotta myöhemmin Welker jatkoi rooliaan elokuvaan perustuvassa televisiosarjassa Aladdin. Hän teki myös vuodesta 1991 lähtien useiden eläinten ääniä Simpsoneihin, joista tunnetuin rooli oli Pukin pikku apuri aina vuoteen 1995 asti, jonka jälkeen Homer Simpsonin äänenä tunnettu Dan Castellaneta otti hahmon ääniroolin haltuunsa vuonna 1999. Vielä vuonna 1995 hän teki eläinten ääniä yhteen jaksoon televisiosarjassa Salaiset kansiot. 1990-luvun lopulla Welker teki myös Johnny Bravoon, Dexterin laboratorioon ja Futuramaan eri eläinten ääniä ja toimi myös Futuramassa Tress MacNeillen ansiosta Leelan lemmikin Niblerin äänenä. Wendell Corey
Hän aloitti uransa teatterissa ja hänen Broadway-debyyttinsä oli vuonna 1942. Hän näytteli lukuisissa elokuvissa joista tunnetuin on luultavasti "Takaikkuna" (Rear Window, 1954). Hän näytteli myös lukuisissa televisiosarjoissa ja hän onkin saanut televisiourastaan tähden Hollywood Walk of Famelle. William Powell
Vuonna 1945 Powellilta ilmestyi viides "Pettävä varjo"-elokuva, "Pettävä varjo voittaa pelin". Myrna Loy palasi Noran rooliin; se oli jo kahdestoista heidän yhteinen elokuvansa. Elokuussa sai ensi-iltansa musikaali "Ziegfeldin tähtirevyy", joka oli jatko-osa vuonna 1936 ilmestyneelle "Ziegfeld, naisten kuninkaalle". Jatko-osaa oli suunniteltu "Ziegfeld, naisten kuninkaalle" jo vuodesta 1939. 3,2 miljoonan dollarin budjetilla tehty Technicolor-musikaali tuotti yli 5,3 miljoonaa dollaria. Elokuva oli niin sanottu "all-star"-elokuva, jossa näytteli useita suuria tähtiä, kuten Fred Astaire, Lucille Ball, Judy Garland, Gene Kelly ja Kathryn Grayson. Elokuvan ohjasi seitsemän eri ohjaajaa. Vuonna 1946 Powell näytteli musikaalidraamassa "The Hoodlum Saint" Esther Williamsin ja Angela Lansburyn kanssa. Hän samana vuonna myös esiintyi Frank Morganin omassa elokuvassa, "The Great Morgan".
Vuosi 1947 oli Powellille taas menestykäs. Powell sai hänen kolmannen ja viimeisen Oscar-ehdokkuutensa parhaasta miespääosasta komediaelokuvasta "Isä ja me", mutta ei taaskaan voittanut sitä. Hän hävisi sen Ronald Colmanille, joka voitti sen roolistaan elokuvassa "Kaksoiselämää". Hän ja Colman olivat olleet ystäviä 20-luvulta saakka. "Isä ja me" -elokuvassa näyttelivät myös Irene Dunne naispääosassa ja sivuroolissa Elizabeth Taylor. "Isä ja me" oli Warner Brothersin vuoden 1947 menestynein elokuva ja yksi suurimmista kassamagneeteista sinä vuonna. Elokuva perustuu amerikkalaisen kirjailijan Clarence Dayn (1874–1935) perhe-elämään. Day itse kirjoitti kirjan "Life with Father", joka ilmestyi hänen kuolinvuonnaan. Alun perin mykkäelokuvan naistähti Mary Pickfordin piti aluksi tulla Dunnen rooliin tehdäkseen ison comebackinsa elokuviin (Pickford oli lopettanut elokuvauransa vuonna 1933), mutta rooli meni Dunnelle, koska hänen viimeisimmät elokuvat olivat olleet floppeja. Samana vuonna "Isä ja me" -näytelmäversio suljettiin Broadwaylla 3224 esityksen jälkeen, jota oli esitetty vuodesta 1939. Vuonna 1947 ilmestyi myös kuudes ja viimeinen "Pettävä varjo" -elokuva, "Pettävän varjon laulu", joka oli jo kolmastoista hänen ja Loyn yhteistyö ja komediaelokuva "Senaattori oli tahditon", josta Powell voitti New York Film Critics Circle -palkinnon suorituksestaan. "Senaattori oli tahditon" oli myös Powellin ja Loyn viimeinen yhteinen elokuva. Loylla kuitenkin oli vain cameorooli elokuvassa, naispääosa oli Ella Rainesilla. Vuonna 1948 Powell näytteli Ann Blythin kanssa fantasiaelokuvassa "Mr. Peabody ja merenneito" ja vuonna 1949 Powellilta ilmestyi elokuvat "Vain yksi harha-askel" ja "Tanssi pimeässä", joiden jälkeen Powell piti pienen tauon elokuvista. Sheb Wooley
Wooley näytteli erityisesti lännenelokuvissa, kuten "Sheriffi" (1952) ja "Rio Bravo" (1959). Televisiosarjassa "Lännen tie" hän näytteli vuodesta 1958 alkaen kuuden tuotantokauden ajan. Wooley myös teki äänitehosteita ja häntä pidetään todennäköisimpänä Wilhelm-huudon esittäjänä. Gloria Blondell
Blondell aloitti uransa teatterissa New Yorkin Broadwaylla vuonna 1935, ja elokuvissa hän alkoi esiintyä vuodesta 1938 alkaen. Vuosina 1939–1944 Blondell esitti Jeri Bookeria radiokuunnelmassa "I Love a Mystery". Blondell ääninäytteli Iines Ankkaa Walt Disney Picturesin lyhytanimaatioelokuvissa vuosina 1945–1950. Blondell tunnetaan ehkä parhaiten roolistaan Honeybee Gillisinä tilannekomediasarjassa "Riemuperhe Riley" (1953–1958). Uransa Blondell päätti vuonna 1962. Tara Strong
Strong aloitti ääninäyttelemisen 13-vuotiaana "Hello Kitty's Furry Tale Theater" piirrossarjan myötä, jossa hän esitti pääosaa yhdessä Cree Summerin kanssa. Sittemmin Strong äänitti useita kanadalaisia piirrossarjoja, kuten "Halinallet", "Babar", "Beetlejuice" ja "Kapteeni N". Strong muutti sittemmin Kaliforniaan ollessaan 20-vuotias ja esiintyi aluksi sivurooleissa televisiosarjoissa, kuten "Viiden juttu", "", "Ready or Not" ja "Forever Knight". Strong teki myös yhden ääniroolin "Tales from the Cryptkeeperiin", mutta ei saanut äänirooleja animaatioista. Sittemmin "Hello Kitty" sarjan tuottaja pyysi Strongia äänittämään agentti Heatherin roolia "Gadget Boy and Heather" animaatioon, jonka jälkeen Strong alkoi saamaan lisää rooleja eri piirrossarjoista, kuten "The New Batman Adventures, Tehotytöt, Fairly Odd Parents, Teen Titans, Jake Long – amerikkalainen lohikäärme" ja "Ben 10". Strongin ääntä on kuultu myös videopeleissä, kuten "Final Fantasy X" ja "Final Fantasy X-2" Rikku-nimisen hahmon äänenä. Keith Andes
Andes aloitti Broadway-uransa palvellessaan toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain ilmavoimissa. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli "Winged Victory" vuonna 1944. Hänelle myönnettiin vuonna 1947 Theatre World -palkinto, ja myöhemmin hän esiintyi muun muassa musikaalissa "Kiss Me, Kate". William Powell
William Powell aloitti näyttelijäuransa Broadwaylla teatteri- ja vaudeville-tuotannoissa. Powell aloitti elokuvauransa 1920-luvun alussa mykkäelokuvissa. Hänen uransa kulta-aikaa oli kuitenkin 1930- ja 1940-luku. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat muiden muassa kuusi "Pettävä varjo" -elokuvaa: "Pettävä varjo" (1934), "Pettävän varjon seuraaja" (1936), "Pettävän varjon uudet seikkailut" (1939), "Pettävä varjo kummittelee" (1941), "Pettävä varjo voittaa pelin" (1945) ja "Pettävän varjon laulu" (1947), kaksi Ziegfeld-filmatisointia "Ziegfeld, naisten kuningas" (1934) ja "Ziegfeldin tähtirevyy" (1945). Hänen muita tunnettuja elokuviaan ovat muiden muassa "Godfrey järjestää kaiken" (1936) ja miessivurooli elokuvassa "Kuinka miljonääri naidaan" (1953). Hän oli urallaan kolme kertaa ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi elokuvista "Pettävä varjo", "Godfrey järjestää kaiken" ja "Isä ja me" (1947). Powell ja Myrna Loy näyttelivät yhdessä 14 elokuvassa. Heidän kumppanuutensa on yksi Hollywoodin historian tuotteliaimmista. Glenda Farrell
Farrell uusi Florette Darienin roolin Broadway-näytelmästä "Life Begins" (1932) valkokankaalle "Elämä alkaa" -nimisenä elokuvana, joka ilmestyi myöhemmin samana vuonna 1932. Farrell näytteli ahkerasti erilaisia rooleja hänen ensimmäisinä vuosina Warner Brothersilla yli kahdessakymmenessä elokuvassa. Hän näytteli varhaisissa elokuvissaan usein viisaita ja kovaksi keitettyjä rooleja, mutta sekaan mahtui myös "tyhmiä blondeja" Joan Blondellin, toisen Warner Brothersin vaaleaverikön kanssa. Farrell ja Blondell näyttelivät yhdessä yhteensä yhdeksässä elokuvassa ja heistä tuli elinikäiset ystävät aina Farrellin kuolemaan saakka. Keri Russell
Ensimmäisen ääniroolinsa Russell teki vuoden 2009 animaatioelokuvaan "Wonder Woman". Hän on tehnyt rooleja useissa elokuvissa, kuten "Vaarallinen tehtävä III", "Dark Skies" ja "Apinoiden planeetan vallankumous". Vuonna 2017 Russell sai tähden Hollywood Walk of Famelle. Errol Flynn
Flynnin valokuvat kiinnittivät vuonna 1933 erään australialaisen elokuvatuottajan huomion, ja Flynn sai Fletcher Christianin roolin puolidokumentaarisessa elokuvassa "In the Wake of the Bounty". Flynn kiinnostui sen myötä näyttelemisestä ja muutti Britanniaan, missä hän liittyi englantilaiseen Northampton Repertory Companyyn sekä näytteli muutamassa elokuvassa. Niistä hänet keksi Warner Bros., joka otti hänet Yhdysvaltoihin sopimusnäyttelijäksi. Frank Welker
2000-luvulla Welker sai Freddyn lisäksi Scooby-Doon roolin uudessa Scooby-Doo -piirrossarjassa, kun hahmon alkuperäinen ääninäyttelijä Don Messick kuoli vuonna 1997. Sitä ennen hän esiintyi Warner Bros. Animationin tuottamissa suoraan DVD:lle julkaistuissa Scooby-Doo elokuvissa, kuten Scooby-Doo ja noidan haamu, Scooby-Doo and the Alien Invaders, sekä Scooby-Doo ja kyberjahti. 2000-luvulla Welker on jatkanut ääniroolien tekemistä näytelmäelokuviin, kuten Kunniavelka (2000), Scooby-Doo ja salaperäinen saari (2002), (2003) ja Päivä New Yorkissa (2004). Tämän ohella hän on tehnyt enimmäkseen apinoiden ääniä eri animaatioihin, kuten Kim Possibleen, iin, sekä elokuvaan Utelias Vili ja myöhemmin samannimiseen televisiosarjaan. Vuonna 2007 useat fanit pettyivät, kun "Transformers"-elokuvan tekijät julkistivat Hugo Weavingin saaneen Megatronin ääniroolin, mutta lohdutuksena faneille Welker oli kuitenkin elokuvaan pohjautuvassa videopelissä Megatronin roolissa yhdessä Peter Cullenin kanssa, joka ääninäytteli Optimus Primea, kuten 1980-luvun "The Transformers"-animaatiosarjassa. Welker ei elokuvan koe-esiintymisestä huolimatta saanut roolia, koska elokuvan ohjaajan Michael Bayn mielestä Welkerin Megatronin ääni ei sopinut hänen luomalleen Megatronille. Kaksi vuotta myöhemmin Welker sai roolin elokuvan jatko-osassa "", jossa hän niin ikään uusi vanhan roolinsa Soundwavena. Richard Cansino
Cansino aloitti näyttelemisen televisiossa 1980-luvulla, jolloin hän teki pieniä rooleja televisiosarjoihin ja elokuviin. Hän kuitenkin siirtyi ääninäyttelijäksi 1990-luvun alussa tehtyään ensimmäisiä äänirooleja televisiosarjaan Mighty Morphin Power Rangers ja OVAan Giant Robo vuonna 1993. Näiden jälkeen Cansino on työskennellyt enimmäkseen englanniksi dubattujen animesarjojen ja elokuvien parissa, sekä tehnyt useita äänirooleja videopeleihin. Hän oli muun muassa Ryun äänenä anime-elokuvassa ja sitä ennen Vegan äänenä ssa. Jim Meskimen
Meskimen aloitti ääninäyttelemisen animaatioissa työskentelemällä aluksi apulaisstoryboardin tekijänä Hanna-Barberalle ja sai myöhemmin töitä Rankin/Bass Productionsista ja sai paikan "ThunderCats" piirrossarjasta. Toimiessaan sarjassa sivuhahmojen suunnittelijana Meskimen koe-esiintyi sattuman kautta saman yhtiön tuottamaan "The Comic Strip" piirrossarjaan, jossa hän teki useita eri äänirooleja "TigerSharks" sarjaan. Sittemmin hän ei kuitenkaan saanut enää äänirooleja, kunnes vuosina 1996–1997 esitetty "The Real Adventures of Jonny Quest". Sittemmin Meskimen on tehnyt rooleja sarjoihin, kuten "Äly ja Väläys, Teräsmies, Justice League, Avatar", sekä elokuvat "" ja "". Hän oli myös John F. Kennedyn äänenä näytelmäelokuvassa "", jossa hän ei kuitenkaan saanut mainintaa lopputeksteihin. Billy Bletcher
Billy Bletcher oli ainoastaan pitkä, mutta hän oli äänialaltaan syvä baritoni joten soveltui hyvin näyttelemään monia suurikokoisia konnia animaatioelokuvissa. Bletcher teki kaiken kaikkiaan melkein roolia eri komedioissa ja äänielokuvissa vuosina 1914–1971. Hänen uransa alkoi mykkäkaudella, ja hänellä oli muutamia pieniä rooleja myös esimerkiksi Laurel ja Hardy -elokuvissa. Muun muassa kaksikon elokuvassa "Surullisen hahmon ritarit" (1934) Bletcher näytteli poliisipäällikköä, ja hän vilahti myös esim. Marx-veljesten elokuvassa "Neljä nolattua neroa" (1931). Bletcherin ääntä kuultiin myös muun muassa elokuvassa "Ihmemaa Oz" (1939), johon hänet palkattiin yhdessä Hessu Hopoa ääninäytelleen Pinto Colvigin kanssa. Paul Pape
Pape aloitti uransa näyttelijänä New Yorkissa esiintyen useissa teatterinäytelmissä oltuaan jäsenenä Collonades Theater Labissa. Broadwayn jälkeen hän pääsi esiintymään ensimmäistä kertaa valkokankaalla elokuvassa Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa (1977). Elokuvan jälkeen Pape esiintyi muutaman kerran televisiossa vuonna 1979, jonka jälkeen 1980-luvulla hän siirtyi ääninäyttelemisen pariin. Tämän myötä Pape on tehnyt yhteensä yli 4000 ääniroolia televisioon, radioon, trailereihin, elokuviin ja videopeleihin. Vuodesta 2005 hän on kuitenkin tehnyt satunnaisia näytelmärooleja minisarjoihin ja lyhytelokuviin, joista osa on Red Wall Productionsin yhteistuottamia ohjelmia. David Franklin
Franklinin näyttelijän ura alkoi 1970-luvulla, jonka jälkeen hän on esiintynyt enimmäkseen televisiosarjoissa. Franklin muun muassa esitti Brutusta ssa ja Andrew Rhynea Tunteita ja tuoksuja -televisiosarjassa. Vuonna 2007 hän teki ensimmäisen ääniroolinsa elokuvassa . Wolf Kahler
Kahler esiintyi vuonna 1975 monissa Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian filmituotannoissa. Pituutensa (193 cm), vaaleiden hiustensa ja sinisten silmiensä ansiosta hän on esiintynyt usein natsirooleissa. Kahlerin ääni esiintyi myös videopeleissä, esimerkkinä Kaiser Vlad Battalion Warsissa. Glenda Farrell
Glenda Farrell aloitti näyttelijänuransa teatteriryhmässä seitsemänvuotiaana vuonna 1911. Farrell näytteli 1911 Pikku-Evaa näytelmässä "Setä Tuomon tupa". Hän jatkoi näyttelemistä monissa ryhmissä opiskelujen lomassa. Opintojensa jälkeen hän näytteli muutamissa Broadway-tuotannoissa New Yorkissa ja useissa teatterituotannoissa San Diegossa, kuten Megiä "Pikku naisissa" (1919) sekä San Franciscon teatterissa. Tähän aikaan hän toimi myös tanssijana. Farrell tuli raskaaksi alkuvuodesta 1921, mutta jatkoi tanssimista raskauden loppuvaiheisiin saakka. Raskauden aikana Farrell työskenteli päivisin myyjänä ja iltaisin tekokukkatehtaassa. Farrell palasi teatteriin ja näytteli näytelmissä "Cobra" ja "The Best People" Charlotte Treadwayn kanssa Morosco Theaterissa Los Angelesissa vuonna 1925.
Vuonna 1928 Farrell jätti 7-vuotiaan Tommy-poikansa Minnie-äidin luokse matkustaakseen itse New Yorkiin; Farrell oli lähtenyt Broadwaylle luomaan teatteriuraa. Hän pääsi askeleen lähemmäs tavoitettaan kaksi viikkoa myöhemmin, kun hän korvasi Erin O’Brien-Mooren hyvin arvosteluin draamassa "Skidding". Tämän jälkeen hänellä oli pieniä rooleja murhamysteerissä "Divided Honors" (1929) ja Preston Sturgesin komediassa "Recapture" (1930). "The New York Timesin" kriitikko kutsui hänen suoritustaan ”hauskaksi, äkkinäiseksi, slangimaiseksi ja erittäin suloiseksi”. Seuraavaksi Glenda näytteli tuotannossa "Love, Honor, and Betray" (1930), jossa hänen vastanäyttelijöinään oli Alice Brady ja nuori Clark Gable. Edgar Wallacen gangsteri-melodraamassa "On the Spot" (1930–1931) Glendalla oli hänen paras teatteriroolinsa naispääosassa Marie Pouliskina. Farrell teki vuonna 1928 elokuvadebyyttinsä pienessä roolissa George Jesselin musikaalikomediassa "Lucky Boy". Ariel Winter
Winterin ura viihde-alalla alkoi neljävuotiaana, kun hän esiintyi Cool Whip-kermavaahtomainoksessa. Seitsemänvuotiaana hän teki debyyttinsä televisiossa sarjassa "Listen Up!", ja sitä seurasivat vierailut sarjoissa "Monk", "Freddie", "Bones" ja "Teho-osasto". Winter on antanut äänensä useille animaatiohahmoille eri elokuvissa, kuten "", "Poutapilviä ja lihapullakuuroja", "" ja "Herra Peabody & Sherman". Hän on jatkanut ääninäyttelijän työtä myös Disney Channelin ja Nickelodeonin animaatiosarjoissa, kuten "Sofia Ensimmäinen", "Finias ja Ferb", "Madagascarin pingviinit" ja "Jake ja Mikä-Mikä-Maan merirosvot". Jeff Bennett
Ennen sitä Bennett työskenteli myös samaan aikaan Walt Disney Television Animationin tuottamissa animaatioissa, joista ensimmäinen sarja oli "Pieni merenneito", johon hän teki kaksi vierasesiintymistä prinssi Ericinä vuosina 1992 ja 1994. Pian Bennett sai uransa ensimmäisen merkittävän roolin Annie-palkitusta animaatiosarjasta "Gargoyles" vuonna 1994. Hän toimi sarjan aikana pääasiassa Brooklynin äänenä ja teki muita sivurooleja läpi sarjan aina vuoteen 1997 asti. Samaan aikaan Bennett oli mukana "Prätkähiirissä" pääasiassa Ylipäällikkö Camembertin roolissa vuosien 1993–1996 aikana, sekä "Aladin"-animaatiosarjassa Amin Dimoolan roolissa vuonna 1994. Vuotta myöhemmin hän oli Hanna-Barberan kehittämässä ja tuottamassa "What a Cartoon Show" -ohjelmassa esitetyssä lyhytanimaatiossa Johnny Bravon roolissa vuonna 1995. Animaatio menestyi varsin hyvin ja se huomioitiin kahdella Annie-ehdokkuudella parhaasta lyhytanimaatiosta, sekä ääninäyttelemisestä Bennettin kohdalla. Roolista tuli erityisesti hänen tunnetuin rooli vuonna 1997, kun Johnny Bravo päätyi animaatiosarjaksi. Myös vuonna 1997 Jeff Bennett teki pienen ääniroolin suurta suosiota saavuttaneessa -videopelissä erään varasliigan johtajana. Samaan aikaan Bennett oli muun muassa neljä kertaa Emmy-ehdokkuudella huomioidussa "Dexterin laboratoriossa" -sarjan päähahmon Dexterin isän roolissa vuosien 1996–2003 aikana. Sarja oli Johnny Bravon tapaan What a Cartoon Show’ssa vuonna 1995 lyhytanimaationa, jolloin se palkittiin Anniella parhaana lyhytanimaationa. Bennett kuitenkin tuli mukaan varsinaiseen sarjaan. Näiden lisäksi hän oli myös mukana kolmannessa Cartoon Network Studiosin tuottamassa menestyneessä piirrossarjassa "Tehotytöt". Bennett ei kuitenkaan toiminut edellisten sarjojen tavoin pääroolissa, mutta oli säännöllinen vierasesiintyjä ollessaan "Tehotyttöjen" vihollisryhmän Kalmankoplan jäsenistä Ässän, Pömpelin ja Nökön ääninä. Hän on myös ollut mukana "Maa aikojen alussa" -elokuvasarjassa Petrin äänenä "Maa aikojen alussa 2" lähtien aina "Maa aikojen alussa 14" asti. Ben Diskin
Ääninäyttelemisen pariin Diskin päätyi vuonna 1993 ollessaan 11-vuotias animaatiosarjan Problem Childin myötä, josta hän sai Young Artist -ehdokkuuden vuonna 1995. Vuonna 2002 Diskin sai merkittävimmän ääniroolinsa -animaatiosarjassa, jossa hän ääninäytteli sarjan päähahmoa Numero 1:stä ja Numero 2:sta, sekä useita sivuhahmoja. Sarjan aikana Diskin dubbasi animesarjoja, kuten Blood+ ja Naruto. Vuonna 2008 Diskin oli Hämähäkkimieheen perustuvassa animaatiosarjassa Hämmästyttävä Hämähäkkimies Venomin roolissa. Samana vuonna hän dubbasi englanniksi Stitchin roolin animesarjassa Stitch!. Vuotta myöhemmin Diskin oli myös Hämähäkkimiehen roolissa videopelissä . Pamela Franklin
Franklin syntyi Yokohamassa Japanissa ja kasvoi Kaukoidässä, jossa hänen isänsä kävi kauppaa. Hänet lähetettiin Elmhurst Schooliin Englantiin. Hän teki elokuvadebyyttinsä 11-vuotiaana elokuvassa "Kauhujen linna" vuonna 1961, ja televisiodebyyttinsä Wonderful World of Disneyssä. Hän sai paljon kriittistä palautetta esiintymisestään elokuvassa "Kuolema kulkee talossa" vuonna 1965. Val Kilmer
Näyttelijänuransa Kilmer aloitti teatterin lavalla New Yorkissa. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli vakoilijaparodiassa "Top Secret – huippusalaista" (1984). Sitä seurasi sarja sivuosia elokuvissa kuten "Top Gun – lentäjistä parhaat" (1986). Kilmerin läpimurto oli rocktähti Jim Morrisonin rooli Oliver Stonen elokuvassa "The Doors" (1991). Kilmer myös lauloi itse elokuvan lauluosuudet soundtrackille. Glenda Farrell
1940-luvulla Farrell jatkoi freelancerina elokuvissa siirryttyään Broadwaylle, mutta harvemmin. Hän teki elokuvia monille eri studioille, kuten Columbia Picturesille ja Metro-Goldwyn-Mayerille. Farrell näytteli 1940-luvulla muun muassa film noir -rikoselokuvassa "Väärin eletty vapaus" (1941) Robert Taylorin ja Lana Turnerin kanssa ja seitsemän Oscar-ehdokkuutta saaneessa komediadraamassa "Hän tuli yöllä" (1942) Cary Grantin ja Jean Arthurin kanssa. Muita hänen tämän aikaisia elokuviaan olivat "City Without Men" (1943), "Ever Since Venus" (1944) ja "Väärillä jäljillä" (1948). Vuonna 1949 Farrell siirtyi televisioon, mutta jatkoi edelleen teatterissa ja elokuvissa; Glenda työskenteli Los Angelesissa elokuvissa ja televisiossa ja New Yorkissa teatterissa. Televisiodebyyttinsä Farrell teki sarjassa "The Chevrolet Tele-Theatre". Michael Jackson
Jackson aloitti laulajan uransa jo lapsena, joten hänen äänensä ja laulutyylinsä muuttuivat huomattavasti ajan mittaan. Vuosien 1971 ja 1975 välisenä aikana Jacksonin ääni laskeutui poikasopraanosta korkeaan tenoriin. Jackson käytti ensimmäisen kerran tekniikkaa nimeltä ”vocal hiccup” vuonna 1973 kappaleessa ”It's Too Late to Change the Time”, joka on julkaistu The Jackson 5 -yhtyeen -albumilla. Täydellä teholla hän kuitenkin sovelsi sitä vasta Off the Wall -albumilla, kuten esimerkiksi ”Shake Your Body (Down to the Ground)” -musiikkivideossa voi nähdä. Jacksonin laulua arvostettiin paljon "Off the Wallin" ilmestymisen aikoihin 1970-luvun lopussa. Esimerkiksi Rolling Stone-lehdessä häntä verrattiin laulajana Stevie Wonderiin ja todettiin: ”Jacksonin höyhenpeitteinen tenoriääni on tavattoman kaunis. Se liukuu sulavasti hätkähdyttävään falsettiin, jota hän käyttää rohkeasti.” Kun Thriller julkaistiin vuonna 1982, Rolling Stonen mukaan Jackson lauloi täydellä, sävyltään surullisella aikuisen äänellä. Jeff Bennett
Oltuaan varsin menestyksekäs ääninäyttelijä koko 1990-luvun hänen roolinsa vain lisääntyivät entisestään erityisesti Disneyn tuottamien piirrettyjen parissa. Bennett oli muun muassa Ben Affleckin ja Mark Hamillin tähdittämässä animaatioelokuvassa "Joosef – unten kuningas" (2000) ja esiintyi animaatiosarjoissa "Mikin klubi" (2001–2002), Disneyn Tarzanin legenda (2001–2003), jossa hän toimi Professori Porterin äänenä, sekä suositussa "Kim Possiblessa" (2002–2007). Bennett oli myös varsin merkittävässä roolissa "Jake Long – amerikkalaisessa lohikäärmeessä" toimiessaan sarjan päähahmon Jake Longin päävihollisen Huntsmanin, sekä Jaken isän ääninä. Vuoteen 2005 mennessä hän oli ollut 2000-luvulla noin kymmenessä Disneyn piirretyissäsarjoissa. Samalla Bennett teki pieniä rooleja Disneyn animaatioelokuviin, kuten "Viidakkokirja 2", "", "Leijonakuningas 3 – Hakuna Matata" ja "Mulan II". Scooby-Doo, Where Are You!
Kuten useat Hanna-Barberan tuottamat sarjat myös "Scooby-Doossa" korostettiin enemmän ääninäyttelemistä kuin rajoittunutta animointia. Sarjan ehdoton ääninäyttelijä oli Don Messick, joka oli työskennellyt Hanna-Barberalle jo vuodesta 1957 lähtien sai roolikseen Scooby-Doon. Mukana oli myös DJ:nä tunnettu Casey Kasem, joka alun perin koe-esiintyi Freddien roolia varten saikin Shaggyn roolin. Frank Welker tuli sarjaan aivan uutena ollessaan vielä kokematon ääninäyttelemisessä. Hän päätyi sarjaan mukaan erään koiranruokamainoksen tuottajan tyttöystävän kautta, joka halusi Welkeriä koe-esiintymään Scooby-Doon rooliin. Roolin mennessä Messickille häntä kehotettiin kokeilemaan aikaisemmin Kasemin kokeilemaa Freddien roolia, jonka Welker myös sai. Nicole Jaffe toimi Velman äänenä. Stefanianna Christopherson puolestaan toimi Daphnen äänenä, mutta vain ensimmäisellä tuotantokaudella, kun hän muutti New Yorkiin mennessään naimisiin ennen sarjan toisen tuotantokauden tuotannon alkamista. Tämän seurauksena Nicole Jaffen huonekaveri Heather North sai Daphnen roolin kyettyään parhaaseen imitointiin. Päänäyttelijöiden lisäksi mukana olivat John Stephenson ja Jack Angel, jotka Messickin tavoin ääninäyttelivät suurimman osan sarjan sivuhahmoista. Norman Kerry
Äänielokuvien aikakauden alussa hän ja Mary Philbin liittivät äänitettyjä kohtauksia "Suuren oopperan kummitus" -elokuvan vuoden 1930 uusintajulkaisuun. Säilyneessä ääniraidassa molempien näyttelijöiden tyyli on jäykkää ja kömpelöä, ja he puhuvat liioittelevaan tyyliin. Tämä jäi Philbinin ainoaksi äänielokuvaksi, ja se merkitsi myös Kerryn uran laskun alkua. Hänet valittiin esiintymään vuoden 1931 elokuvaan "Bachelor Apartment", vastanäytelijänään mykkäelokuvanäyttelijä Mae Murray. Julkaisuhetkellä elokuva kohtasi voimakasta kritiikkiä ja sekä murrayn että Kerryn urat joutuivat äänielokuvien nopeasti heikentämään uuteen vaiheeseen. Tämän jälkeen Kerry esiintyi ainoastaan kolmessa elokuvassa ennen vetäytymistään eläkkeelle. Mark Hildreth
Televisiossa Hildreth on esiintynyt vuodesta 1985 lähtien ja teki ensimmäisen ääniroolinsa kolme vuotta myöhemmin piirrossarjassa "Beany and Cecil". Sarjassa hän toimi Beanyn äänenä ja on tämän jälkeen tehnyt urallaan näytelmäroolien lisäksi useita äänirooleja animaatioihin ja videopeleihin. Richard Horvitz
Jäätyään aluksi ilman näyttelijän töitä vuonna 1988 käsikirjoittajien lakon vuoksi, hän kokeili ystävänsä kehotuksesta ääninäyttelemistä ja otti yhteyttä mainosagentuuriinsa, jotka järjestivät Horvitzin ääninäyttelijöiden agentuurille Sandy Schnarin puheille, joka myös otti hänet asiakkaakseen. Tämän myötä Horvitzin ura ääninäyttelijä alkoi 1990-luvulla, jolloin hän teki äänirooleja muun muassa Mighty Morphin Power Rangers televisiosarjaan. Aluksi Horvitz piti äänityötään vain väliaikasena urana, mutta nykyisin siitä on tullut hänen täysipäiväinen ura. Tämän myötä Horvitz teki äänirooleja yhä useammassa animaatiosarjassa, joista ensimmäinen merkittävä oli vuonna 1997 Angry Beavers -animaatiosarjassa. Sarjan loputtua vuonna 2001 Horvitz sai kaksi pääroolia animaatiosarjoista Invader Zim ja "The Grim Adventures of Billy & Mandy", joista ensimmäinen toi hänelle Annie ehdokkuuden. Samalla Horvitz teki vierailevia äänirooleja animaatioihin, kuten "Static Shock, Spies-tytöt, Kim Possible" ja "Dave the Barbarian", sekä muutamia dubbauksia, kuten Liikkuva linna, Duel Masters ja Pom poko. Vuonna 2006 hän teki äänirooleja Squirrel Boy- ja Ben 10 -animaatioihin. "The Grim Adventures of Billy & Mandy" sarjan jälkeen Horvitz on tehnyt äänirooleja videopeleihin, kuten ", PlayStation Move Heroes, " ja "". Peter Cullen
Ääninäyttelijäksi Cullen päätyi muutettuaan Los Angelesiin jolloin hänen agenttinsa kertoi käyttävänsä aikaa Culleniin sataprosenttisesti mikäli Cullen ryhtyisi vain ääninäyttelemään. Tämän jälkeen Cullen on esiintynyt useissa piirretyissä erityisesti 1980-luvulla, joista ensimmäinen oli "Mighty Man & Yukk" vuonna 1979. Ohjelma oli osa The Plastic Man Comedy/Adventure Show’ta, jota esitettiin ABC:llä vuosina 1979–1981. Hän esitti ystävänsä Frank Welkerin kanssa sarjan päähahmoja. Sarjan jälkeen Cullen teki useita sivurooleja Smurffeihin vuosien 1981–1989 aikana. Sarjan aikana Cullen lainasi ääntään Ritari Ässästä tutun KITT:in pahikselle KARRille vuonna 1982. Lisäksi hän teki sivuääniä The Scooby and Scrappy-Doo Puppy Hour animaatiosarjaan, sekä toimi Sour Pussin äänenä Pac-Manissä ja muun muassa Hulkin äänenä Spider-Man and His Amazing Friendsissä. Sittemmin Cullenin tunnetuin äänirooli on Optimus Prime vuodelta 1984 The Transformersissa, jonka roolissä hän oli vuoteen 1987, jonka aikana Cullen oli mukana sarjaan perustuvassa elokuvassa . Hän teki sarjassa useiden muiden hahmojen ääniä, kuten Ironhiden, Slugslingerin, Nightstickin ja Wingspanin. Samaan aikaan The Transformersin sarjan kanssa Cullenin ääntä kuultiin myös animaatiosarjassa Voltron: Defender of the Universe, jossa hän oli kertojaäänen lisäksi komentaja Hawkinsin äänenä. Vuonna 1985 Cullen teki myös sivuääniä Jetsoneihin ja oli samalla myös Action Forcessa Airbornen, Nemesis Enforcerin ja Zandarin ääninä. Adrian Vandenberg
Vandenberg aloitti uransa 1978 Teaser-yhtyeessä, joka julkaisi yhden albumin. Hän perusti oman yhtyeensä nimeltä Vandenberg, ja teki sen kanssa kolme albumia 1980-luvulla. Hänet kutsuttiin Whitesnakeen ensin vain soittamaan studiosessioissa Whitesnake-albumin viimeistelyvaiheessa, mutta seuraavalle albumille, "Slip of the Tongue", han osallistui jo kaikkien kappaleiden kirjoittamiseen. Ennen studioon menoa Vandenberg loukkasi kätensä, eikä voinut soittaa. Hän osallistui kuitenkin keikoille ja kiertueille. Hän lähti virallisesti Whitesnakesta vuoden 1991 jälkeen ja ryhtyi päätoimiseksi kuvataiteilijaksi. Hän on kuitenkin soittanut satunnaisesti Whitesnaken keikoilla erikoisvieraana. Bob Bergen
Ollessaan 18-vuotias Bergenin perheen hyvä ystävä Casey Kasem lähetti nimikirjoituksella varustetun kuvan high schoolin päättäjäisistä. Bergen lähetti takaisin kiitos viestin ja kertoi samalla haluavansa ääninäyttelijäksi piirretyihin ja liitti viestiin puhelinnumeronsa. Myöhemmin Bergen sai yllättävän puhelun Kasemilta, joka pyysi häntä tekemään kotitekoisen demokasetin, jossa olisi kaikki Bergenin osaamat äänet. Hän lähetti kasetin, jossa oli yhteensä 85 eri ääntä. Kasem puolestaan antoi demon ääninäyttelijä agentille Don Pittsille, joka otti Bergenin asiakkaakseen. Pian hän saikin ensimmäisen ääniroolinsa vuonna 1982 animaatiosarjassa Spider-Man and His Amazing Friends. Samalla Bergen opiskeli vielä seuraavat 5 vuotta Daws Butlerin alaisuudessa ja täytettyään 23 vuotta hän valmistui täysiaikaiseksi ääninäyttelijäksi. Tämän myötä Bergenillä oli enemmän aikaa tehdä äänirooleja animaatiosarjoihin, mainoksiin ja videopeleihin. Valdemar Møller
Valdemar Møller syntyi syyttäjän ja näyttelijän perheeseen. Hän opiskeli Kuninkaallisen teatterin näyttelijäkoulussa ja työskenteli siellä vuodesta 1905 aina kuolemaansa saakka. Møllerin elokuvaura alkoi Nordisk Filmillä vuonna 1908. Vuodesta 1912 hän teki yli 30 elokuvaa Filmfabriken Danmarkilla, usein vaimonsa Hildur Møllerin kanssa. Vuodesta 1917 hän työskenteli Olaf Fønssin Dansk Filmillä ja Dansk Astra Filmillä. Kaikkiaan Møller näytteli lähes 50 mykkäelokuvassa ja lähes 20 äänielokuvassa. Hän teki myös paljon radiokuunnelmia. Møllerin sisar Petrine Sonne oli myös näyttelijä. Jen Taylor
Taylor aloitti uransa teatterin parissa ja ryhtyi ääninäyttelijäksi vuonna 1997 tehtyään ensimmäisen ääniroolinsa "Backyard Baseball" -videopeliin. Sittemmin Taylorin ääntä on kuultu enimmäkseen videopeleissä muun muassa useissa Nintendon julkaisemmissa peleissä, kuten "Mario Tennis", "Mario Party 3", "" ja "Mario Power Tennis". Lisäksi hän on ollut kolmessa Halo-pelissä Cortana-tekoälyn äänenä. Ensimmäisestä pelistä Taylorille maksettiin noin 500 dollaria neljän tunnin äänityksestä. Hänellä oli myös vieraileva rooli animaatiosarjassa "Catscratch". Frank Frankson
Heinäkuussa 1993 Abbey ryhtyi työskentelemään myös mainosten parissa enimmäkseen mainosäänenä. Kaksi vuotta myöhemmin hän kokeili ääninäyttelemistä animaatiossa Ren ja Stimpy, jonka jälkeen Abbey teki seuraavan ääniroolinsa vuonna 1998 dubattuaan pienen roolin japanilaisessa animessa "Wrath of the Ninja". Varsinaisesti hän päätyi ääninäyttelemisen pariin animaatioissa ystävänsä kehotuksesta, joka ehdotti Abbeylle koe-esiintymistä 4Kidsille, jotka etsivät ääniä dubbaamaansa Yu-Gi-Oh! Duel Monsters animeen. Se oli samalla hänen ensimmäinen merkittävä äänirooli ääninäytellessään Tristan Tayloria (Hiroto Honda). Abbey käytti Yu-Gi-Oh:sta lähtien salanimiä animaatioissa, kuten Frank Frankson ja John Campbell. Sarjan aikana Abbey dubbasi useimmiten animesarjoja, kuten Hoshi no Kirby, Sonic X ja Shaman King joita 4Kids muun muassa esitti omalla kanavallaan 4Kids TV:llä. Vuonna 2003 hän tuli erityisesti tunnetuksi uuden Turtles-animaatiosarjan myötä, jossa Abbey ääninäytteli Raphaelia. Sarjan alussa hän käytti nimeä Frank Frankson ja 3. tuotantokaudesta lähtien nimeä John Campbell. Yu-Gi-Oh! Duel Monstersin päätyttyä vuonna 2006 Abbey jatkoi dubbausten parissa Turtlesin ja mainosjuotojen ohella. Hänellä oli pieniä rooleja muun muassa Yu-Gi-Oh! GX:ssä, Samurai Deeper Kyossa ja Eläköön Pinatassa. Abbey oli myös pääosassa :ssa Duken ääniroolissa sarjan 9 jaksosta lähtien. Ennen häntä roolissa toimi David Wills. June Foray
Yksi Forayn ensimmäisistä äänirooleista oli Paramount Picturesin tuottamassa lyhyessä näytelmäohjelmassa "Speaking of Animals", jossa hän dubbasi eläinten äänet. Sittemmin hänen uransa sai nousua 1950-luvulla työskennellessään Disneylle. Foray näytteli muun muassa "Tuhkimon" Lucifer-kissaa vuonna 1950 ja "Peter Panin" Squaw'ta vuonna 1953. Myös Warner Bros. kiinnostui Forayn palkkaamisesta ja roolitti hänet useiden naishahmojen rooleihin "Looney Tunes" -lyhytanimaatioihin. Foray oli jo tuolloin Tipin ja Sylvesteri -lyhytanimaatioissa Grannyn äänenä. Koska Mel Blancin sopimuksen mukaan Blancin nimi sai erityisen maininnan alkutekstien aikana, Foray ei aina saanut mainintaa tehdyistään äänirooleista. Jerry Houser
Houserin ura alkoi 1970-luvulla kun hän vieraili eri televisiosarjoissa ja elokuvissa. Hän tulikin tunnetuksi vuoden 1977 elokuvasta Lämäri. Kuitenkin 1980-luvulta lähtien Houser on toiminut enemmän ääninäyttelemisen parissa kimeän äänensä myötä ja onkin esiintynyt animaatiosarjojen lisäksi tv-mainoksissa. Kyle Gallner
Gallnerin ura käynnistyi, kun hän meni kerran siskonsa mukaan yhteen tämän koekuvauksista. Uransa alussa Gallner vieraili useissa televisiosarjoissa, kuten "Enkelin kosketus", "Amyn lailla" ja "Kodinpuolustaja". Vuonna 2004 hän sai roolin teinisarjasta "Veronica Mars", jossa hän näytteli sosiopaattista Cassidy "Beaver" Casablancasia. Cassidy esiintyi sarjan ensimmäisellä kaudella vain vähän, mutta kohosi toisella kaudella yhdeksi sarjan keskeisimmistä hahmoista. Steve Blum
Ääninäyttelemisestä tuli lopulta 2000-luvun alussa Blumin kokopäivätyö, koska alkuvaiheessa hän epäili ettei siitä voisi tulla hänen kokopäivätyötä. Sittemmin Blum sai Cowboy Bebopin kautta roolin Cartoon Networkilla Toonami ohjelman robottijuontajan roolin. Sittemmin Blum on tehnyt useammin alkuperäisiä äänirooleja harjoiteltuaan ääninäyttelemistä Kris Zimmermanin, Collette Sundermanin, Ginny McSwainin ja Gordon Huntin opeissa. Erityisesti Bob Bergenin avustuksella, joka suositteli tekemään uuden demon äänistä joita hän kykenee luomaan. Tämän myötä Blum on tehnyt alkuperäisiä äänirooleja muun muassa "Ben 10", "Megas XLR", "Scooby-Doo" ja "The Grim Adventures of Billy & Mandy" -animaatioihin. Hän on jatkanut edelleen animen dubbaamista, vaikka siitä maksetaan vähemmän, kuin alkuperäsiten ääniroolien tekemisestä. "The Spectacular Spider-Manissä" muun muassa Vihreänä Menninkäisenä ja "Wolverine and the X-Men" -animaatiosarjassa Wolverinen ääniroolissa. Blum on jo aikaisemmin tehnyt Wolverinen äänirooleja videopeleihin vuodesta 2004 lähtien. Huolimatta useista Wolverinen rooleista hänen on täytynyt joka kerta koe-esiintyä roolia varten erityisesti videopeleihin. Blum oli myös Batmanin roolissa vuonna 2008 videopelissä . Clifton Webb
Hänen ensimmäinen suuri elokuvaroolinsa tapahtui vuonna 1944, kun näyttelijä-ohjaaja Otto Preminger valitsi hänet esittämään radiokolumnistia, Waldo Lydeckeria, elokuvaan "Laura" Darryl F. Zanuckin vastaväitteistä huolimatta. Hänen esitystään kehuttiin, samoin kuin rooliaan Edmund Gouldingin ohjaamassa elokuvassa "Veitsen terällä" (1946). Webb oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi elokuvasta "Kaikkien aikojen lapsenpiika" (1948), mutta palkinto meni Laurence Olivierille. Kath Soucie
Hän on maininnut Frank Welkerin olevan hänen esikuvansa ääninäyttelijänä. Maailmojen sota (vuoden 1938 radiokuunnelma)
Kuunnelman seurauksena Welles sai julkisuutta, ja vain viikko lähetyksen jälkeen Mercury Theatre sai ensimmäiseksi sponsorikseen Campbell Soup -elintarvikeyrityksen. Samalla "Mercury Theater on the Air" sai uudeksi nimekseen "The Campbell Playhouse". Heinäkuussa 1939 Welles solmi sopimuksen RKO:n kanssa, ja myöhemmin hän teki yhtiölle ensimmäisen elokuvansa, vuonna 1941 ensi-iltansa saaneen Citizen Kanen. Kenny Delmar
Kenny Delmar (1910 – 14. heinäkuuta 1984) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Ensiesiintymisensä elokuvissa hän teki jo lapsena D. W. Griffithin elokuvassa "Orpolapset" vuonna 1921. 1930-luvulla hän vakiinnutti asemansa radionäyttelijänä, ja hän näytteli muun muassa kuunnelmasarjassa "The Shadow". Hänellä oli rooli myös Orson Wellesin kuunnelmassa "Maailmojen sota" vuonna 1938. Fred Allen Show'hun hän loi suosituksi tulleen senaattori Beauregard Claghornin hahmon, jota hän esitti myös vuonna 1947 ensi-iltansa saaneessa elokuvassa "It's a Joke, Son!" ja vuonna 1951 Broadway-musikaalissa "Texas, Little Darlin". 1960-luvulla Delmar toimi ääninäyttelijänä mainoksissa ja animaatioelokuvissa. Paul Stewart (näyttelijä)
Stewart liittyi Orson Wellesin Mercury Theatre -näyttelijäryhmään vuonna 1938, jonka kanssa hän esiintyi muun muassa "Maailmojen sota -radiokuunnelmassa". Yhdessä Wellesin kanssa Stewart siirtyi Hollywoodiin ja teki elokuvadebyyttinsä Wellesin ohjaamassa "Citizen Kanessa" vuonna 1941. Hänen muihin elokuviinsa kuuluvat muun muassa "Ilmojen kotkat" (1949), "Laittomasti naimisissa" (1952), "Kitara kainalossa" (1958) ja "Vaaleanpunaisen pantterin kosto" (1978). James Arnold Taylor
Animaatioissa hänen ensimmäinen merkittävä roolinsa oli Obi-Wan Kenobi lyhytanimaatiosarjassa vuosina 2003–2005. Rooliin hän päätyi, koska haettiin näyttelijää, joka kykenisi kuulostamaan samaa hahmoa elokuvissa näyttelevältä Ewan McGregorilta. Taylor oli jo aiemmin toiminut McGregorin äänenä pienemmissä projekteissa. Seuraava tunnettu rooli oli keltainen sekopäähahmo Wooldoor Sockbat Drawn Together -animaatiosarjassa, jonka äänirooliin suostumistaan Taylor ihmettelee edelleen, sillä sarja oli hyvin väkivaltainen ja rasistinen. Sarjassa oli kuitenkin mukana hänen tutut työtoverinsa Jess Harnell, Tara Strong ja Cree Summer. Samalla Taylor teki urallaan kenties eniten äänirooleja yhdessä jaksossa, yhteensä noin seitsemän. Hän esitti myös nimikkohahmoa animaatiosarjassa Johnny Test, jonka rooli oli hetkellisesti toisella ääninäyttelijällä. Alun perin sarjasta tehtiin pilottijakso Kids' WB -kanavalle, jolloin Taylor oli hahmon äänenä. Sarja vaikutti olevan mielenkiintoinen ja siitä pyydettiin tuottamaan sarja. Taylor ei kuitenkaan enää kuulunut sarjan näyttelijöihin, kun sarja tehtiin Kanadassa. Muutamaa viikkoa myöhemmin Taylorin agentti soitti kertoakseen, ettei tuotantoryhmä ole löytänyt sopivaa ääntä sarjan päähahmolle Johnny Testille. Tämän myötä he järjestivät uuden koe-esiintymisen Los Angelesissa, ja Taylor sai roolinsa takaisin. Hän joutui kuitenkin dubbaamaan jälkikäteen sarjan kuusi ensimmäistä jaksoa, jotka toinen näyttelijä oli jo tehnyt. Tämän jälkeen Taylor sai tehdä rooliaan luonnollisemmin tarvitsematta tavoitella huulisynkronia jo valmiin kuvan kanssa. First National
Warner Bros.:in äänielokuva "Jazzlaulaja" oli suuri menestys, ja se osti vuonna 1928 siitä tienaamilla rahoillaan teatteriketju Stanley Companyn. Tämä aloitti lyhyen kilpailun Warnerin ja First Nationalin välillä. Stanley Company omisti kolmanneksen First Nationalista, ja Warner Bros. osti loputkin First Nationalista käytyään siitä tarjouskilpailun William Foxin kanssa. Warner sai 1930-luvun laman aikana luvan yhdistää yritykset, mutta Warnerin piti silti tehdä vuodessa kaksi elokuvaa First Nationalin nimellä. Tämä vaatimus päättyi vuonna 1938, mutta verotuksillisista syistä Warnerin elokuvia tuotettiin vielä kolmen vuosikymmenen ajan nimellä Warner Bros. – First National Picture. Susan Blakeslee
Blakeslee aloitti uransa 1990-luvun puolivälissä ja teki ensimmäisiä äänirooleja animaatioihin, kuten "Cow & Chicken" ja "Angry Beavers". Vuonna 2001 Blakeslee tuli tunnetuksi, kun hän sai ensimmäisen pääroolinsa "Fairly Odd Parentsista". Hän ääninäyttelee sarjassa Timmyn äitiä sekä haltiakummi Wandaa. Elokuvassa "Shrek kolmas" Blakeslee toimii ilkeän kuningattaren äänenä. Joaquin Phoenix
Phoenix aloitti elokuvanäyttelijän uransa uudelleen muutama vuosi myöhemmin. Vuonna 1995 ilmestyneessä Gus Van Santin elokuvassa "Hinnalla millä hyvänsä" hänellä oli high school -nuori Jimmy Emmettin rooli, joka joutuu opettajansa hyväksikäyttämäksi ja manipuloiduksi syyllistymään murhaan. Phoenixin tunnetuimpia elokuvia ovat muun muassa "Gladiator", jossa hän esitti keisari Commodusta (suoritus toi hänelle muun muassa Oscar-ehdokkuuden sarjassa paras miessivuosa), M. Night Shyamalanin ohjaama "Signs", jossa hän esitti Merril Hessiä, sekä saman ohjaajan elokuva "Kylä" vuodelta 2004, jossa hänellä oli pääosarooli Lucius Huntina. Vuonna 2005 valmistui elokuva "Walk the Line", jossa Phoenix esittää muusikko Johnny Cashia. Hän ansaitsi suorituksestaan Golden Globe -palkinnon sarjassa paras miespääosa musikaalissa tai komediassa ja sai uransa toisen Oscar-ehdokkuuden, sarjassa paras miespääosa. Hän myös lauloi elokuvan Grammy-palkitulla soundtrack-albumilla. Toimittaja Jack Daglishin roolista elokuvassa "Hotelli Ruanda" hän oli ehdolla parhaan miessivuosan SAG-palkinnon saajaksi. Tony Bennett
Hän joutui toiseen maailmansotaan vuonna 1944. Hän palveli jalkaväen sotilaana Ranskassa ja Saksassa, jossa hän osallistui etulinjan taisteluihin maalis-huhtikuussa 1945. Sodan jälkeen 1946, Bennedetto opiskeli bel canto -laulua amerikkalaisen teatterin linjalla sotilaiden koulutuskeskuksessa ja työskenteli tarjoilijana. Hän kehitti tyyliään imitoimalla tunnettujen muusikoiden soittimien ääniä kuten mm. Stan Getzin saksofonia ja Art Tatumin pianoa. Pearl Bailey huomasi Benedeton taidot vuonna 1949 ja kysyi häntä Green Villagen avajaisiin, tästä lähtien hän käytti nimeä Tony Bennett. Ensimmäisen demonsa Bennett esitteli Columbia Records levy-yhtiössä vuonna 1950.
Levy-yhtiön johtaja Mitch Miller varoitti häntä imitoimasta Frank Sinatraa. Bennett aloitti uransa balladien esittäjänä. Hänen ensimmäinen suuri menestyskappale oli "Because of You" joka nousi soittolistojen ensimmäiselle sijalle ja pysyi siellä 10 viikkoa, myyden yli miljoona levyä. Tätä seurasi vuotta myöhemmin "Cold, Cold Heart". Bennett levytti "Blue Velvetin" samana vuonna. April Winchell
April Winchell aloitti ääninäyttelemisen jo 1970-luvulla animaatioissa, mutta palasi takaisin animaatioiden pariin 1980-luvulla näyteltyään sillä välin teatterissa. Myöhemmin Winchell siirtyi myös radion pariin ja toimi muun muassa losangelesilaisen KFI-kanavalla keskusteluohjelman emäntänä vuoteen 2002. Hän tekee edelleen satunnaisia esiintymisiä radiossa ääninäyttelemisen ohella. Fats Waller
Waller ryhtyi soittamaan ammatikseen 15-vuotiaana. Hän soitti urkuja elokuvateattereissa ja toimi vaudeville-esiintyjien kuten Bessie Smithin säestäjänä. Vuonna 1927 hän sävelsi musiikkia Broadway-näytelmään "Keep Shufflin"', ja vuonna 1929 sai ensi-iltansa musikaali "Hot Chocolates", josta ovat lähtöisin Wallerin suurimmat hitit ”Honeysuckle Rose” ja ”Ain’t Misbehavin’”. Molemmat kappaleet ovat muodostuneet jazzstandardeiksi, ja Wallerin nauhoitteet niistä kuuluvat historiallisia äänilevyjä taltioivaan Grammy Hall of Fameen. John Erwin
Erwin aloitti näyttelemisen 1960-luvulla, mutta pian televisiosarjan "Lännen tien" jälkeen hän siirtyi ääninäyttelijäksi ja toimi aluksi kertojaäänenä televisiosarjoissa. Animaatiossa Erwin on ääninäyttellyt vuodesta 1968 lähtien ja usein Filmationin tuottamissa animaatioissa. Vuonna 1983 hän sai uransa merkittävämmän roolin He-Manina, kun Filmation sai tehtäväkseen siirtää Mattelin suositun sankarin animaatioksi. Erwin teki äänirooleja animaatioihin aktiivisesti aina 1980-luvun loppuun asti ja 1990-luvulla lainasi ääntään enimmäkseen televisiomainoksiin. Arnold Stang
Stang aloitti uransa radion parissa yhdeksänvuotiaana näytellessään "Horn and Hardart's Children's Hour" -radio-ohjelmassa. Ohjelman jälkeen hän muutti Massachusettsista New Yorkiin, jossa Stang radion lisäksi esiintyi 12-vuotiaana ensi kerran Broadwayllä näytelmässä ”All In Favour”. 1940-luvulla Stang esiintyi satunnaisesti elokuvissa, kuten "Let's Go Steady" ja "Laughter in Paris". Samaan aikaan hän teki äänirooleja animaatioihin, joista Stang tunnettiin Hermanin äänenä Famous Studiosin tuottamissa lyhytanimaatioissa, kuten "Mice Paradise", "City Kitty" ja "Bicep Built for Two". Vuonna 1951 hän esiintyi vakituisena näyttelijänä satiirisessa televisiosarjassa "Henry Morgan's Great Talent Hunt". Vuonna 1961 Stang tuli tunnetuksi ääninäyttelijänä Hanna-Barberan tuottamasta "Topi-katti" -animaatiosarjasta, jossa hän esitti pääosaa. Stang esitti myös pääosaa yhdessä Arnold Schwarzeneggerin elokuvassa "Hercules New Yorkissa" vuonna 1970. Ezra Weisz
Weisz aloitti uransa vuonna 1995 tehden aluksi äänirooleja poikkeuksellisesti näyteltyihin televisiosarjoihin VR Troopers, Power Rangers Zeo, Masked Rider ja Power Rangers Turbo. Sittemmin vuodesta 1998 lähtien Weisz on tehnyt dubbausrooleja animesarjoihin ja elokuviin. Mel Allen
Allen aloitti CBS:llä kuuluttajana vuonna 1937. Vuonna 1939 hän alkoi selostamaan aluksi sekä New York Giantsien että Yankeesien otteluita, kunnes hänestä lopulta tuli "The Voice of the Yankees". Vuonna 1943 Allen astui armeijaan, jossa ollessaan hän muutti nimensä virallisesti Mel Alleniksi. Armeijasta palattuaan hän jatkoi baseball-otteluiden selostamista ja muun muassa selosti All-Stars ottelun 24 kertaa. Corey Burton
Hyvin pian hänen ääninäytteleminen siirtyi animaatioiden pariin ja Burton teki ensimmäisiä äänirooleja televisioon 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa poikkeuksellisesti näyteltyihin televisiosarjoihin ja elokuviin Greatest Heroes of the Bible, Closet Cases of the Nerd Kind, Wolfen ja Julma miekka. Vuonna 1981 hän teki ensimmäisen roolinsa animaation Hämähäkkimies, jonka jälkeen Burtonia kuultiin muutamissa lyhytanimaatioissa ennen kuin Burton sai ensimmäiset merkittävimmät roolit vuonna 1984 The Transformersista, jossa hän oli pääasiassa Shockwaven ja Spike Witwickyn ääninä. Spiken ääniroolia varten Burtonin lisäksi hahmon rooliin koe-esiintyi samassa sarjassa Bumblebeen roolin saanut Dan Gilvezan. Sarjan jälkeen Burton päätyi työskentelemään vuodesta 1986 lähtien enimmäkseen Disneyn tuottamiin animaatioihin ja oli muun muassa lyhytanimaatio musikaaleissa professori Pöllön äänenä, Taavi Ankan äänenä Ankronikassa ja Kummikarhujen toisen kauden jälkeen Kumma-Kummin ännenä. Samoihin aikoihin Burton teki ääniroolin näytelmäelokuviin Vallan huipulla vuonna 1987 ja Poltergeist 3 vuonna 1988. Vuotta myöhemmin hänellä oli pieni dubbausrooli Kikin lähettipalvelussa ja toinen merkittävä rooli Takun äänenä animaatiosarjassa Tikun ja Takun pelastuspartio. Frank Churchill
Churchill aloitti uransa 15-vuotiaana, kun hänet palkattiin pianistiksi elokuvateatteriin mykkäelokuvien säestäjäksi. Hän aloitti lääketieteen opiskelut Kalifornian yliopistossa, mutta lopetti kesken keskittyäkseen musiikkiin. Hän soitti pianoa Tijuanassa, Meksikossa ja Arizonan Tucsoninssa. Churchill palasi Hollywoodiin vuonna 1924 ja pääsi radiokanava KNX:ään säestäjäksi ja solistiksi. Hän pääsi joulukuussa 1930 The Walt Diney Studiosille, jossa hän sävelsi musiikkia yli 65 elokuvaan. Hän oli Oscar-ehdokkaana elokuvista "Lumikki ja seitsemän kääpiötä", "Dumbo" ja "Bambi". Hän voitti Oliver Wallacen ohella parhaan musiikin Oscar-palkinnon elokuvasta "Dumbo". Michael Ansara
Näyttelijän ura alkoi televisiossa 1940-luvulla, jonka aikana Ansara esiintyi sivurooleissa eri elokuvissa. 1950-luvulla hän sai kuitenkin ensimmäisen pääroolin televisiosarjassa "Broken Arrow". Sarja kesti vuodesta 1956 aina vuoteen 1960 asti, jona aikana Ansara esiintyi muissakin televisiosarjoissa, kuten "Law of the Plainsman", "Frontier Doctor" ja "Naked City". Tämän jälkeen hän esiintyi useissa sarjoissa vierailevissa rooleissa, ja erityisesti Ansara muistetaan tieteissarjojen rooleista kuten komentaja Kang ("Star Trek"), Elric ("Babylon 5") ja Killer Kane ("Buck Rogers in the 25th Century"). Hän toimi myös DC-animaatiouniversumin animaatioissa Pakkasherran äänenä vuosina 1993, 1994, 1997 ja 1999. Daws Butler
Butler meni 1940-luvulla tapaamaan Johnny Burtonia Warner Bros. Animationille ja halusi kokeilla ääninäyttelemistä huolimatta siitä, ettei hän ollut aikaisemmin tehnyt mitään äänirooleja. Butler koe-esiintyi suoraan Burtonin pöydän edessä ja teki noin 25 eri hahmon ääntä, joita hän keksi. Burton oli vakuuttunut, mutta kertoi Mel Blancin tekevän heille kaikkien hahmojen äänet ja ehdotti ottamaan yhteyttä Metro-Goldwyn-Mayerilla työskentelevään Tex Averyyn. Myöhemmin Butler meni tapaamaan Averyä ja astui sisään studioteatteriin. Avery istui teatterissa ja Butler siirtyi mikrofonin ääreen, jossa hän esitti noin 40 minuutin verran kaiken mahdollisen äänen, joita hänelle tuli mieleen, kuten englantilaisia, skotlantilaisia, irlantilaisia, venäläisiä ja puolalaisia hahmoja, sekä etelän murteella puhuvia hahmoja, itä-Lontoon murteella puhuvia hahmoja, vanhoja miehiä ja pikkulapsia. Kaiken tämän jälkeen Avery oli vakuuttunut ja seuraavana aamuna Butler sai puhelin soiton, jossa hän kuuli saavansa työpaikan. Hän ei kuitenkaan kuulunut mihinkään ammattiliittoon ja soitti Screen Actors Guildiin, jossa Butler kertoi saaneensa juuri työpaikan ääninäyttelijänä, minkä jälkeen hän meni tapaamaan Tex Averyn tehdäkseen ensimmäisen äänityssessionsa Metro-Goldwyn-Mayerilla.