Milloin Zhou-dynastia oli?
Zhou-dynastia
Zhou-dynastia (周 [Zhou]) hallitsi Kiinassa 1046 eaa.–256 eaa. Zhou-dynastia
Käytännössä Zhou-dynastia hallitsi koko Kiinaa vain niin sanotun Läntisen Zhoun ajan 1046–771 eaa. noin 300 vuotta. Vuonna 771 eaa. barbaarien tukemat aateliset surmasivat Zhou-dynastiaan kuuluneen kuninkaan, ja uusi pääkaupunki siirrettiin itään. Samaan aikaan maa hajosi itsenäisiin feodaalivaltioihin, ja alkoi poliittisesti hajanainen Itäinen Zhou, jota leimasivat eri maakuntien väliset poliittiset valtataistelut ja sodat Kevään ja syksyn ja varsinkin taistelevien läänitysvaltioiden aikakaudella. Lopulta taistelevista valtioista yksi, Qin-dynastia, nousi valtaan 221 eaa.
520-luku eaa.
Kiinassa elettiin Kevättä ja syksyä -kautta. Kuninkaina olivat Zhou Jingwang (周景王, 544 eaa.-521 eaa.) ja Zhou Daowang (周悼王, 520 eaa.).Persian kuningas Kyyros II kuoli taistelussa massageetteja vastaan 529 eaa. Häntä seurasi Kambyses II (528–522), joka hyökkäsi Egyptiin vuonna 525, valtasi sen ja nousi Egyptin faaraoksi. Pappi Smerdis nousi valtaan vallankumouksen kautta vuonna 522. Hänen valtakauttaan ei kuitenkaan kestänyt kauan, kun Dareios I nousi valtaistuimelle 521. Kiinan historia
Kuningas Youn seuraaja kuningas Ping muutti maan pääkaupungin itäiseen valtakeskukseen, lähelle nykyistä Luoyangia. Zhou-dynastian ajan jälkimmäistä ajanjaksoa kutsutaan tästä johtuen Itäiseksi Zhouksi. Itäisen Zhou-dynastian aikana Zhou-kuninkaalla ei enää juuri ollut valtaa, mutta dynastia säilyi vielä viisisataa vuotta. Zhou-kuninkaan uskonnollinen asema oli niin vahva, että heidän symbolinen asemansa säilyi. Zhou-dynastia
Vuonna 771 eaa. vallankumouksellisten aatelisten tukemat hyökkäävät barbaarit tappoivat Zhou-dynastian kuninkaan Youwangin. Pääkaupunki siirrettiin Luoyangiin, joka on nykyisessä Henanin provinssissa. Tämä siirto merkitsi historiankirjoituksessa siirtoa Läntisestä Zhousta Itäiseen Zhou-dynastiaan. Zhoun valta vähitellen heikkeni ja valtion hajaantuminen alkoi. Itäinen Zhou-dynastia jakaantuu kahteen pienempään aikakauteen, joista ensimmäinen, 770 eaa.–476 eaa. on saanut aikansa aikakirjoista nimityksen Kevättä ja syksyä, jälkimmäinen tunnetaan Taistelevien läänitysvaltioiden kautena (475 eaa.–221 eaa.). Kiinan historia
Etelässä Itäinen Jin-dynastia hallitsi valtakuntaansa Jiankangista käsin noin sadan vuoden ajan, vuosina 317-420. Pohjoisesta paennutta Jin-Dynastiaa oli seurannut noin miljoona ihmistä, jotka tulivat tyhjin käsin uuteen kotimaahansa. Maanomistajille tämä tiesi halpaa työvoimaa ja yksityisarmeijoiden voimistumista. Itäisen Jinin kautta leimasivat myös ristiriidat vanhoillisempien etelän asukkaiden ja pohjoisesta paenneen ylimystön välillä, sillä maahanmuuttajat toivat uustaolaisia aatteita mukaanaa, mitkä eivät sopineet yhteen etelän perinteisten käsitysten kanssa. Itäinen Jin-dynastia kaatui lopulta omiin sisäisiin valtataisteluihinsa. Vuonna 420 sotilasjohtaja Liu Yu syrjäytti viimeisen Jin-keisarin ja julisti Liu Song -dynastian perustetuksi, mutta sekin rappeutui nopeasti. Tätä seurasi Eteläinen Qi-dynastia vuosina 479-501, Liang-dynastia vuosina 501-556 ja Chen-dynastia vuosina 557-589. Itäisen Jin-dynastian seuraajia kutsutaan yhdessä eteläisiksi dynastioiksi. Kiinan muinaishistoria
Kiinan ensimmäinen pronssiesine lienee Gansusta, Dongxiangin piirikunnasta löydetty veitsi,
joka ajoittuu aikaan 2900-2970 eaa. Laajemmalle metalli levisi 2000-luvun eaa. lopulla
Keltaisen joen alueella Machang-vaiheessa noin 2300-2000 eaa. Varhaista pronssia Kiinassa
oli myös Xiajiadianin kulttuurissa 2200-1600 eaa. Täällä pronssia ja kuparia käytettiin yleensä korvarenkaisiin. 
Kiinan perimätiedon mukaan maassa olisi ollut jo pronssikaudella seuraavat dynastiat:Näiden dynastioiden aikana kiinan kirjoitusjärjestelmä kehittyi. Xia-dynastian ajalta ei ole kirjoitettuja jäänteitä. Shang-dynastiasta jäi kirjoituksia kaiverrettuina luihin, kilpikonnankuoriin ja pronssiesineisiin. Varhaisimmat säilyneet kiinankieliset kirjoitukset, oraakkeliluukirjoitukset, kuuluvat näihin. Kirjoitus alkoi kehittyä viimeistään Shang-dynastian keksivaiheilla ja monet varhaiset kirjoitusmerkit syntyivät Shang-dynastian lopuilla noin 1250/1200-1050 eaa.
Noin vuonna 1050 eaa. Shang-dynastian syrjäytti Zhou-dynastia. Sui-dynastia
Sui-dynastia (隋朝) hallitsi Kiinaa 581 – 618. Sitä edelsi Eteläisten ja pohjoisten dynastioiden kausi ja seurasi Tang-dynastia. Pääkaupunkina toimi Chang'an. Hong Taiji
Dynastian nimi Myöhempi Jin oli suora viittaus Pohjois-Kiinassa 1115–1234 hallinneeseen, džurtšenien perustamaan Jin-dynastiaan. Näin ollen nimi viittasi liiankin selvästi džurtšeneihin ja olisi saattanut herättää kiinalaisissa viha­mielisyyttä, sillä heidän käsityksensä Jinin kanssa kilpailleet Song-dynastian keisarit olivat siihen aikaan olleet Kiinan laillisia hallitsijoita. Hong Taiji kuitenkin tavoitteli varsinaisen Kiinan valloittamista ja Ming-dynastian syrjäyttämistä, mutta siihen ei tarvittu ainoastaan suurta sotilaallista voimaa vaan myös tehokasta hallintoa. Siinä hänellä oli selvänä esi­kuvana Ming-dynastian hallinto, ja hän saikin palkatuksi valtakuntaansa Ming-taustaisia virkamiehiä. Mikäli nimi Myöhempi Jin ja sen kiinalaisissa herättämät mielle­yhtymät olivat esteenä hänen tavoitteilleen, nimi oli vaihdettava. Mitkä muut seikat asiaan vaikuttivatkin, Hong Taiji julisti vuonna 1636 Qing-dynastian perustetuksi. Ei ole selvää, miksi juuri tämä nimi valittiin, mutta asiaan saattoi vaikuttaa nimien ääntämys, sillä mantšun kielellä Jin ja Qing äännetään samoin, tai se saattoi viitata kiinalaiseen teoriaan viidestä alku­aineesta: Kiinaa tuolloin hallinneen dynastian nimi Ming viittasi tuleen ja Qing (清) veteen, sillä samoin kuin vettä tarkoitta­vassa, myös Qingiä tarkoittavassa kiinalaisessa kirjoitus­merkissä on kolme piirtoa vasemmassa laidassa. Mahdollisesti nimenmuutokseen vaikutti myös Hong Taijin ja hänen veljiensä välinen kiista valtaistuimesta. Fuzhou
Arkeologien ja historioitsijoiden mukaan nykyisen Fuzhoun paikalla on ollut kaupunkiasutusta jo Minyuen kuningaskunnan ajoilta lähtien. Minyuen kuningaskuntaa seurasi Qin-dynastia 200-luvulla eaa. jolloin paikallinen hallintojärjestelmä kiinalaistui. Fuzhoun ensimmäinen kaupunginmuuri rakennettiin vuonna 202 eaa. Han-dynastian perustajan Liu Bangin valtakaudella. Tuolloin Liu antoi luvan Minyuen kuningas Wuzhulle perustaa pääkaupunkinsa Yen nykyisen Fuzhoun paikalle. Song-dynastian (960–1279 jaa.) valtakaudella kaupunki alkoi ottaa osaa kansainväliseen kauppaan. Marco Polon sanotaan vierailleen kaupungissa ja hän hämmästeli kaupungin suurta ulkomaalaisten ja etenkin eteläaasialaisten kauppiaiden joukkoa. Kaupan ohella Fuzhou oli yksi buddhalaisuuden keskuksista ja kaupungissa on edelleen jäljellä useita vanhoja temppeleitä ja pagodeja. Qin-dynastia
Qin-dynastia (秦 [qín]) oli Kiinaa vuosina 221-206 eaa. hallinnut dynastia. Se oli ensimmäinen Kiinan dynastioista, joka yhdisti yhden hallitsijan alaisuuteen alueen, joka kattaa suurin piirtein nykyisen Kiinan ydinalueen. Qin-dynastian kesto oli lyhyt, mutta sen merkitys Kiinan historiassa on sitäkin merkittävämpi. Qin-dynastia seurasi Zhou-dynastiaa, ja se syntyi kun Qinin läänitysvaltio nousi kaikkein voimakkaimmaksi niistä seitsemästä kiinalaisvaltiosta, jotka pyrkivät kasvattamaan vaikutusvaltaansa taistelevien valtioiden aikakautena vuosina 426-221 eaa. Qinin valtio nousi näistä voimakkaimmaksi ja se kukisti valtansa alle muut kiinalaisvaltiot, jolloin Qinin hallitsija otti nimekseen Qin Shi Huangdi, ensimmäinen keisari. Kiinan historia
Sekaannuksen jälkeen vahvaksi sotilasjohtajaksi nousi eunukkikenraali Cao Cao, joka sai hallintaansa valtakunnan pohjoisosat ja julistautui lapsikeisarin suojelijaksi. Hän yritti vallata myös maan eteläosat valtansa alle, mutta epäonnistui yrityksessään kahden muun sotilasjohtajan liittouduttua häntä vastaan. Han-dynastian aika oli lopullisesti ohi kun dynastian viimeinen keisari luopui kruunusta Cao Caon perillisen Cao Pein hyväksi. Tämä julisti uuden Wei-dynastian perustetuksi ja julistautui Wei-valtion ensimmäiseksi keisariksi vuonna 221. Pian kaksi muuta sotapäällikköä tekivät samoin. Luoteeseen syntyi Shu Han-valtio ja kaakkoon Wu-valtio. Varhaiset korkeakulttuurit
Kiinassa oli varhain Erlitoun kulttuuri, johon kuuluivat Xia-dynastia n. 2200-1700 eaa. ja Shang-dynastia n. 1700-1050 eaa.. Erlitoun seuraajia olivat Zhou-dynastia n. 1040-221 eaa. ja Han-dynastia n. 206 eaa.-220 jaa. Itäinen Zhou-dynastia
Taistelevien valtioden aikakaudelle oli ominaista häikäilemätön valtataistelu, mutta aikakaudella nähtiin suurta kehitystä maatalouden tuottavuudessa ja raudanvalmistustaidossa. Osasyynä kehitykseen oli valtioiden välinen kilpavarustelu, kun raudasta ja teräksestä valmistettiin yhä tehokkaampia aseita. Maatalouden tuotanto kasvoi kun kehitettiin kastelujärjestelmiä ja kaivettiin kanavia, sekä rakennettiin suuria patoja jokiuomien siirtämiseksi. Valtiot suojautuivat toisiaan vastaan myös jykevin puolustusmuurein. Yuezhit
Yuezhit oli indoeurooppalainen nomadiryhmä, joka eli Keski-Kiinassa Han-dynastian alkaessa noin 200-100 eaa. Heitä kutsuttiin nimellä Da Yuezhi. Heidän vihollisiaan olivat Xiongnut, jotka kukistivat Yuezhin sotajoukot 202 eaa. Tämän johdosta Yuezhit pakenivat länteen. Xiongnut kukistivat Yuezhin armeijan myös 177 eaa., jolloin osa Yuezhi-heimosta joutui Xiongnu-valtakunnan alaisuuteen. Osa Yuezhi-heimosta muutti Xiongnujen uhan takia vielä kauemmaksi länteen ja samalla he itse hyökkäsivät skyyttejä (sakat) vastaan. He etenivät Baktriaan ja Sogdianaan saakka vallaten Kreikkalais-baktrialaisen kuningaskunnan. Tällöin he perustivat Kušana-valtakunnan. Myöhemmin myös Intialais-kreikkalainen kuningaskunta joutui Kušana-valtakunnan alaisuuteen. Hongwu
Historioitsijat pitävät Hongwua yhtenä Kiinan merkittä­vimmistä keisareista. Ebery ilmaisi asian näin: "Harvoin on Kiinan historian kulkuun niin suuresti vaikuttanut yksi persoo­nalli­suus kuin oli Ming-dynastian perustajan, Zhu Yuanzhangin laita." Hänen valtaan­nousunsa oli nopea huolimatta hänen köyhästä ja vaatimattomasta taustastaan. Yhdessä­toista vuodessa hän tuli täysin varattomasta munkista Kiinan mahtavimmaksi sota­herraksi. Viisi vuotta myöhemmin hänestä tuli Kiinan keisari. Simon Leys luonnehtii häntä näin: Kiinan historia
1500-luvun alussa hovieunukkien valta kasvoi huippuunsa keisari Zhengden valtakaudella vuosina 1505-1521. Zhengden ja hänen seuraajansa, vuosina 1521-1567 hallinneen Jiajingin aikakautta on pidetty Ming-keisarien arvovallan alennuskautena. Zhengde nousi valtaan alaikäisenä ja hän antoi todellisen vallan uskotuille eunukeille, heistä merkittävimmäksi eunukkijohtajaksi nousi Liu Jin. Hän kokosi vallan omiin käsiinsä ja käytti asemaansa häikäilemättömästi hyödyksi omaa etuaan tavoitellakseen. Hän kokosi itselleen valtavan omaisuuden muun muassa virkamiehiä kiristämällä. Liu Jin joutui lopulta syytteeseen valtiopetoksesta ja vuonna 1510 hänet tuomittiin leikattavaksi suikaleiksi, mikä oli ankarin mahdollinen lain määräämä rangaistus. Zhengdellä ei ollut poikalasta, minkä vuoksi vallan peri hänen serkkunsa Jiajing. Myöskin Jiajing antoi valtakunnan hallinnon epäsuosituille ministereilleen ja vetäytyi itse keisarillisista velvollisuuksistaan. Hänen aikanaan valtakunnan nauttima rauhan jakso päättyi, sillä Ming-dynastia kohtasi taas ulkoisia uhkia pohjoisrajan mongolien taholta, minkä lisäksi rannikolla aiheuttivat ongelmia japanilaiset merirosvot. Uusina tulokkaina Kiinaan olivat tulleet myös eurooppalaiset. Monguorit
Monguorien esi-isiä ovat Mongolivaltakunnan rajoille sotapalvelusta varten 1200–1300-luvuilla siirretyt mongolit. Mongolisotilaat sekoittuivat paikallisten tiibetiläisten ja uiguurien kanssa, ja heidän jälkeläisensä eli monguorit ilmaantuivat historiankirjoihin omana kansanaan 1400-luvulla. Han-kiinalainen Ming-dynastia kukisti 1368 mongolien Yuan-dynastian. Kiinalaiset hallitsivat monia paikallisia alkuperäiskansoja asettamiensa paikallisten päälliköiden eli tusien kautta. Monguorien tusit muodostettiin alun perin Ming-dynastialle antautuneista kuudestatoista monguoripäälliköstä. Ming-dynastian aikana tusien ja heidän johtamiensa monguorien tehtävänä oli suojella rajoja mongolien hyökkäyksiä vastaan. Ming-dynastian kukisti Qing-dynastia, jolle monguorit antautuivat vuonna 1645. Dynastioiden vallanvaihdos johti verisiin kapinoihin ja ryöstelyihin ympäri Kiinaa. Tang-dynastia
Ensimmäiset Tang-dynastian keisarit tekivät runsaasti yhteiskunnallisia uudistuksia. Rikoslaki uudistettiin, samoin maatalous-, vero-, sotilas- ja koulutusjärjestelmät. Ulkomaanpolitiikkaa leimasi laajennushalu. Tuyuhun-kansa ja läntisten tölös-turkkilaisten Länsiturkkilainen kaanikunta kukistettiin 657. Tiibet, jossa valtaa oli pitänyt mahtava tiibetiläinen Tufan-kuningaskunta, vallattiin 600-luvun lopussa. Valtio ulottui Vietnamin Annamista Korean Koguryo-kuningaskunnan rajoille. (Silla valtasi Koguryon 668).
Etelän ylimystön taloudellinen voima aiheutti dynastialle kuitenkin ongelmia. Heidän joukostaan nousi Kiinan historian varsinaisista keisareista ainoa nainen keisarinna Wu Zetian; muut johtoasemaan nousseet naiset eivät uskaltaneet julistautua keisareiksi. Hän katkaisi Tang-dynastian perustamalla Toisen Zhou-dynastian (690–705). Hänen hallintoajastaan lähtien valittiin työntekijät hallintotehtäviin lähes yksinomaan keisarillisessa virkatutkinnossa menestymisen perusteella. Hän luopui vallasta 72-vuotiaana hoviherrojen hankkiuduttua eroon hänen kahdesta rakastajastaan. Viisi elementtiä
Viisi elementtiä liitettiin yinyang-konseptiin, jonka uskotaan saaneen alkunsa yangshao-kulttuurissa (仰韶 yǎngsháo) ja kehittyneen nykyisin tunnettuun muotoonsa Zhou-dynastian aattona eli Zhou-dynastian perustajan isän (周文王 Zhōu Wénwáng = Zhoun kuningas Wen, 1099–1050 eaa.) ja veljen (周公 Zhōugōng = Zhoun herttua) tutkimustuloksena. Liao-dynastia
Liao-dynastia (遼朝 [Liáo cháo]) hallitsi osaa pohjois-Kiinasta 916 – 1125. Sitä kutsutaan myös kitaanidynastiaksi (tai khitaani) - itse asiassa Liao-nimi sille annettiin vasta 947. Dynastian perusti Yelü (耶律 [yē lǜ])-perhe kitaaniheimosta Tang-dynastian loppuvaiheissa 907, aikakausinimen sille antoi Yelü A Bao Ji vuonna 916. Itäinen Zhou-dynastia
Itäisen Zhoun aikakauden luonteenomainen piirre oli keskenään taistelevien lääninhallitsijoiden valtataistelu. Itäisen Zhoun aikakausi jaetaan tavallisesti kahteen osaan, joista ensimmäistä kutsutaan kevättä ja syksyä -kaudeksi ja jälkimmäistä taistelevien valtioiden kaudeksi. Kausien nimityksille ei ole mitään kehityksestä johtuvaa syytä, vaan ensimmäisen osan historiasta kertova muinaiskiinalainen kronikka on nimeltään "Kevättä ja syksyä". Jälkimmäisen osan historiasta kertova teksti taas on nimeltään "Taistelevien valtioiden strategiat." Kevättä ja syksyä kauden voidaan katsoa osuvan vuosille 770-464 eaa. ja taistelevien valtioiden kauden vuosille 463-222 eaa. Ming-dynastia
Ming-dynastia (明朝 [Míng cháo]) hallitsi Kiinaa 1368–1644. Se oli Kiinan viimeinen kotimaista alkuperää oleva dynastia, ja sen perusti Zhu-perhe. Sitä edelsi mongolien Yuan-dynastia ja seurasi mantšujen perustama Qing-dynastia. 
Voimakas "ulkomaisten" hallitsijoiden vastustus kansan keskuudessa lopulta johti talonpoikaiskapinaan, joka ajoi Yuan-dynastian takaisin Mongolian aroille ja aloitti Ming-dynastian 1368. Dynastian alkuaikoina kulttuuri kukoisti jälleen. Taiteet, erityisesti 
posliiniesineiden teko, nousi aiemmin saavuttamattomalle tasolle. Kiinalaiset kauppiaat kulkivat pitkin Intian valtamerta, ja Zheng He kulki matkoillaan Afrikkaan saakka. 
Rakennettiin valtava laivasto, johon kuului nelimastoisia aluksia, jotka saattoivat kuljettaa 1500 tonnin lastia. Armeijassa oli yli miljoona sotilasta. Pohjois-Kiinassa tuotettiin yli 100 000 tonnia rautaa vuodessa. Kirjapainot painoivat suuria määriä kirjallisuutta. Monien mielestä Kiina oli Ming-dynastian alkuvaiheissa silloisen maailman edistynein valtio. Mongolien Yuan-dynastiaa vastustavat talonpoikaiskapinat vähitellen ajoivat mongolit takaisin Mongolian aroille. Tätä seurasi han-kiinalaisten ryhmien vuosikausia kestänyt valtakamppailu, jonka lopulta voitti Zhu Yuanzhangin johtama kapinallisryhmä. Hän julistautui keisari Hongwuksi ja aloitti Ming-dynastian 1368. Hän oli täten toinen talonpoikien luokasta noussut dynastian perustaja, edellinen oli Han-dynastian Han Gaozu. Myöhemmin tästä väestöryhmästä löytyi "dynastian" perustaja Mao Zedongin ja Kiinan kansantasavallan muodossa. Itäinen Zhou-dynastia
Kuningas Youn seuraaja kuningas Ping muutti maan pääkaupungin itäiseen valtakeskukseen, lähelle nykyistä Luoyangia. Zhou-dynastian ajan jälkimmäistä ajanjaksoa kutsutaan tästä johtuen Itäiseksi Zhouksi. Itäisen Zhou-dynastian aikana Zhou-kuninkaalla ei enää juuri ollut valtaa, mutta dynastia säilyi vielä viisisataa vuotta. Zhou-kuninkaan uskonnollinen asema oli niin vahva, että heidän symbolinen asemansa säilyi. Kiinan historia
Maan historia jaetaan usein eri ajanjaksoihin. Yhteiskunnallis-taloudellisten muodostelmien kannalta Kiinan historia voidaan jakaa esimerkiksi kolmeen pääkauteen. Varhaiskausi yhtenäisen keisarikunnan muodostumiseen 221 eaa. saakka, varhainen keisarikausi Tang-dynastian loppuun saakka, ja myöhäisempi keisarikausi Song-dynastiasta alkaen. Uusimpaan aikaan kuuluvat keisarivallan loppukausi sekä tasavallan ja kansantasavallan ajat. Jaottelutapoja on useita, mutta usein on selkeintä jakaa maan historia kronologisesti dynastioiden aikakausien, sekä uuden ajan Kiinan tasavallan ja yhä jatkuvan Kiinan kansantasavallan aikakausien mukaan. Suzhou
Suzhou perustettiin Wu-valtion pääkaupungiksi vuonna 514 eaa. Sittemmin kaupunkia ovat hallinneet useat eri kuningaskunnat ja dynastiat. Kaupungin taloudellinen merkitys on ollut suuri jo pitkään siellä tuotettujen tuotteiden, kuten silkin, riisin ja puuvillan takia. Qing-dynastian aikana kaupunkilaiset muodostivat suuren osan maan virkamiehistöstä. 1800-luvun alussa Suzhoun kaupunkiväestön määrä oli arviolta 700 000-1 000 000 ja se oli omana aikanaan maailman suurimpia kaupunkeja. Kaupunki kärsi kuitenkin suuria tuhoja Taiping-kapinan aikana kapinallisten valloitettua sen 1860 ja Qing-dynastian joukkojen vallatessa sen takaisin vuonna 1863. Sodan aikana kaupunki menetti väestöstään kaksi kolmasosaa ja sen jälleenrakennus oli hidasta. Shanghai otti tuolloin Suzhoun aseman paikallisena keskuksena. Tästä huolimatta 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa kaupungissa toteutettiin suuriluontoisia nykyaikaistamishankkeita, joihin kuului esimerkiksi länsimainen kaupunkisuunnittelu. Han-dynastia
Han-dynastian aikakausi päättyi lopullisesti kun viimeinen keisari Xian luopui kruunusta Cao Caon pojan Cao Pein hyväksi. Tämä julisti itsensä uuden Wei-dynastian ja uuden Wei-valtion ensimmäiseksi keisariksi vuonna 221. Pian tämän jälkeen kaksi muuta sotapäällikköä perustivat myös itsenäiset valtiot. Sun Quan perusti luoteisen Shu Han -valtion ja kaakkoon syntyi Liu Bein perustama Wu. Aikoinaan mahtava Han-dynastian hallitsema keisarikunta oli hajonnut kolmeen osaan ja alkoi niin kutsuttu kolmen kuningaskunnan kausi. 300-luku eaa.
Kiinassa oli meneillään Taistelevat läänitysvaltiot -kausi, jonka katsotaan alkaneen vuonna 475 eaa. 300-luvulla eaa. Zhou-dynastian kuninkaat olivat vain keulakuvia ja todellinen valta oli läänitysvaltioiden johtajilla. Zhengzhou
Piirikuntatasolla kaupunki jakautuu seuraavasti (2010): Arkeologiset löydökset kertovat Zhengzhoussa olleen asutusta jo neoliittisellä kaudella ja kaupungin kukoistaneen Shang-dynastia aikana 1500 eaa. eteenpäin. Kaupunkialueen ulkopuolelta on löytynyt suuria julkisia rakennuksia ja pienempiä asuinrakennuksia, ja paikkaa pidetään Shang-dynastian pääkaupunkina Aona. Shang-dynastia vaihtoi jatkuvasti pääkaupunkiaan, ja se jätti Aon luultasvati noin 1300 eaa. Paikka pysyi kuitenkin asuttunua, ja sieltä on löytynyt myös Zhou-dynastian aikaisia hautoja. Lisut
Lisujen perinteen mukaan he tulivat nykyisille alueilleen Tiibetin ylängöiltä. Kiinalaisissa lähteissä heidät mainitaan 600-luvulta lähtien osana eteläisiä barbaarikansoja. Lisujen historiaa onkin leimannut jatkuva sodankäynti heidän alueilleen levinneitä han-kiinalaisia vastaan. Mongolit valloittivat lisujen alueet vuonna 1253 ja vuosisadan kestäneen mongolivallan aikana alueelle muutti mongolisotureita, jotka naivat paikallisia sekoittuen heihin. Han-kiinalainen Ming-dynastia kukisti mongolivallan Lounais-Kiinassa vuonna 1368. Samoin kuin mongolienkin Ming-dynastian mukana lisujen alueelle tuli sotilaita, jotka sekoittuivat edelleen paikallisiin. Lisuja hallittiin keskusvallan asettamien lisupäällikköjen kautta. Itäinen Zhou-dynastia
Itäisen Zhoun aikajakson alussa Kiinan nykyinen alue oli jakaantunut noin sataan erikokoiseen valtioon, jotka vain nimellisesti tunnustivat Zhou-dynastian yliherruuden. Dynastialla oli kuitenkin edelleen merkittävä asema korkeimpana uskonnollisena auktoriteettina. Zhou-dynastian läänitysvaltioiden keskuudessa oli noin tusina suurempaa valtiota, jotka kilpailivat toistensa kanssa ja vähitellen sulauttivat pienemmät valtiot itseensä. Merkittävimmät valtiot joilla oli valtataistelussa merkitystä, olivat pohjoiset Qi, Lu, Wei, Jin, Qin, Yan, Song, Chen, Cai, Zheng, Cao ja eteläiset Chu, Wu ja Yue. Voimakkaimmat näistä olivat idässä Shandongin alueella sijainnut Qi, sekä sisämaassa sijainneet Jin ja Qin, sekä Jangtsen laaksossa sijannut Chu ja pohjoisessa sijainnut Yan. Koko itäisen Zhoun aikakausi oli hyvin levotonta, kun valtiot kävivät sotaa keskenään. Voimasuhteissa ei tapahtunut kuitenkaan pitkiin aikoihin suurta muutosta, kun valtiot solmivat keskenään erilaisia liittoumia. Muutosta tapahtui vasta vuonna 453 eaa, jolloin Jin-valtio hajosi ja syntyi kolme uutta kuningaskuntaa Zhao, Wei ja Han. Liu-Song-dynastia
Song-dynastia (宋 [Sòng]) hallitsi osaa Etelä-Kiinasta 420 – 479. Song-dynastia oli yksi Eteläisistä dynastioista. Myös 960 – 1279 Kiinassa vallitsi Song-dynastia, jota ei pidä sekoittaa tähän. Kiinan historia
Itäisen Zhoun aikajakson alussa Kiinan nykyinen alue oli jakaantunut noin sataan erikokoiseen valtioon, jotka vain nimellisesti tunnustivat Zhou-dynastian yliherruuden. Zhou-dynastian läänitysvaltioiden keskuudessa oli noin tusina suurempaa valtiota, jotka kilpailivat toistensa kanssa ja vähitellen sulauttivat pienemmät valtiot itseensä. Voimakkaimmat näistä olivat idässä Shandongin alueella sijainnut Qi, sekä sisämaassa sijainneet Jin ja Qin, sekä Jangtsen laaksossa sijannut Chu ja pohjoisessa sijainnut Yan. Koko itäisen Zhoun aikakausi oli hyvin levotonta, kun valtiot kävivät sotaa keskenään. Voimasuhteissa ei tapahtunut kuitenkaan pitkiin aikoihin suurta muutosta, kun valtiot solmivat keskenään erilaisia liittoumia. Muutosta tapahtui vasta vuonna 453 eaa, jolloin Jin-valtio hajosi ja syntyi kolme uutta kuningaskuntaa Zhao, Wei ja Han. Xianbit
Xianbit olivat alun perin itäisten huiden alaryhmä. Itäiset hut joutuivat xiongnuiden vallan alle noin vuonna 209 eaa. ja he maksoivat näille veroja seuraavan kahden vuosisadan ajan. Noin 50-luvulla jaa. xianbit muuttivat nykyiseen Pohjois-Mongoliaan sulauttaen itseensä osan xiongnuista. Xiongnuista poiketen xianbit eivät aluksi muodostaneet keskusvaltiota Mongolian alueelle. Tanshihuai yhdisti tasankoalueen lyhyesti valtakautensa aikana vuosina 136-181, mutta hän ei jättänyt itselleen perillistä. Valtiorakennelma alkoi muodostua vasta kun xianbit muuttivat nykyisen Kiinan alueelle. Eri xianbiryhmät perustivat Kiinan alueella useita eri dynastioita. Xianbien "Gifu"-klaani perusti myöhemmän Qin-dynastian (385–431) nykyisessä Shaanxissa ja Murong-suku perusti useamman Yan-nimellä tunnetut valtiot nykyisen Pekingin ja Shandongin alueelle vuosina 337 vuoteen 410. Murong-suvun toinen ryhmä muutti länteen Qinghaihin, jossa he kukistivat paikalliset qiangit ja perustivat Achai-dynastian, jonka valloitti puolestaan lopulta Tibet vuonna 638. Tabghachit puolestaan valloittivat alueita pohjoisesta Shaanxista ja he perustivat Pohjoisen Wei-dynastian (386–528), joka sittemmin yhdisti Pohjois-Kiinan valtansa alle. Qing-dynastia
Tasavaltalainen Tongmenghui-järjestö ei kuitenkaan aloittanut lopullista Qing-dynastian kukistanutta kapinaa, vaan se sai alkunsa Wuchangin kansannoususta vuonna 1911, joka johti dynastian kukistaneeseen Xinhai-vallankumoukseen. Kapina oli hyvin epämääräinen ja se kukistettiin nopeasti, mutta kapinointi levisi nopeasti lähikaupunkeihin. Han-kiinalaiset surmasivat monia mantšuja ja tilanne karkasi Qing-dynastian käsistä. Sun Yat-sen oli kapinan alkaessa ulkomailla. Hän palasi Kiinaan ja hänet julistettiin Qing-vallasta irtautuneen Kiinan tasavallan presiedentiksi, jota hallittiin Nanjingista käsin. Nyt myös Pekingissä sotilasjohtaja Yuan Shikai painosti keisari Pu Yin sijaishallistsijaa luopumaan kruunusta ja viimeinen Qing-keisari luopui vallasta helmikuussa 1912. Jotta oltaisiin vältetty sisällissota ja mahdollinen ulkovaltojen sekaantuminen, Sun Yat-sen suostui siihen, että Kiina yhdistyi Yuan Shikain johtaman Pekingin hallituksen alaisuuteen. Pu Yin luovuttua vallasta, oli 2133 vuotta kestänyt Kiinan keisariaika päättynyt. Qin
Kiinan hajottua monien paikallisten mahtimiesten hallittavaksi itäisen Zhou-dynastian aikoihin lännessä Wei-joen laaksossa sijainnut Qin oli syntyneistä valtioista kaikkein heikoin ja vähiten kehittynyt. Vuoret suojasivat osaa maasta, jonka oli taisteltava Xiongnu-kansaa vastaan. Alussa Qin kärsi tappioita taisteluissa muita kiinalaisvaltioita vastaan. Jin-dynastia
Jin-dynastia (džurtšeniksi: Anchu, kiinaksi 金 [jīn]) hallitsi osia Pohjois-Kiinasta 1115-1234. Dynastiaa kutsutaan joskus myös Jürchen-dynastiaksi, sillä sen perusti Wanyan (完顏 [wán yán]), džurtšen-klaani. Džurtšenit ovat mantšujen esi-isiä. Dynastian pääkaupunkina toimi Peking. Mongolit hävittivät dynastian Ögödei-kaanin, Tšingis-kaanin kolmannen pojan johdolla. Hangzhou
Hangzhou perustettiin Kiinassa 221–206 eaa. sijainneen Qin-dynastian aikakaudella. Se tunnetaan yhtenä Kiinan seitsemästä historiallisesta pääkaupungista. Kun Jin-dynastia valloitti Song-dynastian pääkaupunki Kaifengin vuonna 1126 Song-hallitsijoiden hovi pakeni Hangzhouhun, joka nimettiin Linaniksi. Kaupunki säilytti pääkaupungin aseman aina Kiinan mongolivalloitukseen saakka, jolloin mongolien perustama Yuan-dynastia siirsi pääkaupungin Pekingiin. Tutkimusmatkailija Marco Polo kuvaili Hangzhoun kaupunkia hänen käydessään paikalla 1200-luvulla. Kiinan kommunistit ottivat kaupungin haltuunsa Kiinan sisällissodan aikana 3. toukokuuta 1949. Mongolien Jin-dynastian valloitus
Mongolien Jin-dynastian valloitus viittaa mongolienvuosien 1211 ja 1234 välillä suorittamaan Jin-dynastian valloitukseen nykyisessä Pohjois-Kiinassa. Jin-dynastian kukistuttua mongolit hallitsivat Pohjois-Kiinaa ja jatkoivat sittemmin Kiinan valloitustaan hyökkäämällä Song-dynastiaa vastaan vuonna 1235. Itäinen Zhou-dynastia
Taistelevien läänitysvaltioiden kaudella Zhou-kuninkaiden kunnioitus väheni olemattomiin, siksi muutamia kauden viimeisiä vuosia ei enää lasketa Itäiseen Zhou-dynastiaan kuuluviksi. Kiinan historia
Zhou-dynastian vallan alkuaikoina alkoi kehittyä feodaalinen järjestelmä, jossa maa-alueet läänitettiin oman klaanin ja liittolaisklaanien jäsenten kesken. Zhou-ruhtinaiden omassa suorassa hallinnassa ollut alue käsittivät osia nykyisen Shaanxin ja Henanin alueista. Näin ollen Zhou-kuninkaan valta koostui käytännössä hänen suorassa hallinnassaan olevasta pääkaupungista, sekä useista vasallivaltioista, jotka maksoivat veroa Zhou-kuninkaalle. Zhou-kuninkaan valta perustui siihen että hän oli jumalallisessa asemassa, jonka lääninherrat tunnustivat ylimmäksi valtiaaksi. Järjestelmän tarkoitus oli vahvistaa Zhou-hallitsijan valtaa, mutta myöhemmin kuninkaat eivät enää pystyneet jakamaan uusia läänityksiä vasalleilleen, minkä seurauksena vasallit alkoivat samaistua omaan alueeseensa eivätkä enää olleet uskollisia Zhou-hallinnolle. Läänityksistä syntyi ajan kuluessa useita itsenäisesti toimivia pieniä valtiota, jotka taistelivat vallasta keskenään. Dorgon
Nankingin kukistuttua kaksi Mingin hovin jäsentä perusti uudet Eteläisen Mingin hallitukset. Toisen perusti Fujianin rannikkoseudulle Zhu Yujian, joka oli Ming-dynastian perustajan Zhu Yuanzhangin jälkeläinen yhdeksännessä polvessa ja otti keisariksi julistauduttuaan nimen Longwu; toisen taas perusti Zhu Yihai eli prinssi Lu Zhejiangin alueelle. Nämä kaksi eivät kuitenkaan onnistuneet toimimaan yhdessä, minkä vuoksi heidän menestymisen mahdollisuudet olivat entistäkin pienemmät. Heinäkuussa 1646 Etelä-Kiinassa käytiin vielä taistelu, jossa prinssi Bolo hajotti prinssi Lun hovin Zhejiangissa ja aikoi hyökätä Longwun hoviin Fujianiin. Zhu Yujian vangittiin ja 6. lokakuuta lopulta teloitettiin Tingzhoussa, Fujianin länsiosassa. Hänen ottopoikansa Koxinga pakeni Taiwanin saarelle. Marraskuussa Ming-dynastian viimeisestkin vasta­rinnan pesäkkeet saatiin kukistetuiksi. Yuan-dynastia
Yuan-dynastia (mongoliksi "Dai Ön Yeke Mongghul Ulus"; kiinaksi 元朝 [Yuán cháo]) hallitsi Kiinaa 1271–1368. 
Sitä kutsutaan myös mongolidynastiaksi. Sitä edelsi Song-dynastia ja seurasi Ming-dynastia. Mongolien Jin-dynastian valloitus
Tšingis-kaani yhdisti mongoliheimot oman valtansa alle vuoteen 1206 mennessä ja aloitti levittämään valtaansa Kiinaan jo muutaman vuoden päästä tästä. Tangutien Xi-dynastia ja Xia-dynastia liittoutuivat mongolien kanssa vuonna 1209, mikä mahdollisti Jin-dynastiaa vastaan tehtävän hyökkäyksen valmistelut. Džurtšenien perustama Jin-dynastia oli samaan aikaan heikentynyt eteläistä Song-dynastiaa vastaan käydyssä sodassa vuosina 1207-1208. Lisäksi valtakunnan alaisuudessa olevien han-kiinalaisten ja kitaanien keskuudessa oli herännyt närää džurtšeni-hallinnon alla. Monet näiden kansojen ylimystöstä loikkasivatkin mongolien puolelle ja Tšingis-kaani saattoi näin luottaa Jin-dynastian alueen tunteviin neuvonantajiin. Zhou-dynastia
Hallinto kehittyi muistuttamaan Euroopan feodaalijärjestelmää, jossa paikalliset lääninherrat olivat kuninkaan vasalleja. Läntinen Zhou-dynastia
Shang-dynastian aikainen kulttuurikehitys muovautui selkeän kiinalaiseen tyyliin Zhou-dynastian aikana. Taide-esineistä tuli käytännöllisempiä, Taivas nähtiin vain hyväksyvänä tai tuomitsevana tahona (se lähetti tulvia, kuivuutta, maanjäristyksiä ja auringonpimennyksiä) ja rakennuksista ja hallintobyrokratiasta tuli osa perinteistä kiinalaista valtiota, ajattelua ja taidetta. Läntisestä Zhou-dynastiasta tuli malli kiinalaisen imperialismin historialle, sillä se näki yhdenmukaisuutta siinä, missä itse asiassa oli kulttuurista ja etnistä erilaisuutta. Shang-dynastia
Shang-dynastia hallitsi Kiinaa erään arvion mukaan noin 1766 – 1066 eaa..
Täsmällisistä vuosiluvuista huolimatta niitä ei tule ottaa kirjaimellisesti. Toiset sanovat Shang-dynastian alkaneen vasta 1300-luvulla eaa. ja päättymisajankohdaksi ilmoitetaan toisinaan 1122 eaa.
Shang-dynastia, jonka loppuvaiheista käytetään myös nimeä Yin 殷, oli maanviljelyyn pohjautuva yhteiskunta, joka harjoitti myös metsästystä ja eläinten kasvatusta. Erityisen merkillepantavaa aikakaudella ovat vanhimmat säilyneet kirjoitukset eli nk. oraakkeliluukirjoitukset sekä "teollinen" pronssinvalaminen. Hongwu
Zhu Yuanzhangin syntyessä Kiinaa hallitsi mongolien perustama Yuan-dynastia. Kun 1300-luvun puoli­välissä nälän­hätä, kulku­taudit ja talon­poikais­kapinat levisivät kaikkialle Kiinaan, Zhu nousi johtamaan joukkoja, jotka saivat Yuan-dynastian syrjäytetyksi, jolloin mongolien oli vetäydyttävä keski-Aasian aroille. Vallattuaan Yuan-dynastian pää­kaupungin Khanbaliqin eli nykyisen Pekingin Zhu väitti itselleen kuuluvan taivaan mandaatin ja pani alulle Ming-dynastian vuonna 1368. Koska hän luotti vain perheeseensä, hän teki monista pojistaan mahtavia feodaalisia prinssejä pohjoisille suo­alueille ja Jangtsen laaksoon. Koska Hongwu oli vielä elossa ensimmäisen kruunun­prinssin kuollessa, hän kruunasi pojan­poikansa Jianwenin seuraajakseen, mutta tämä ehti olla hallitsijana vain muutaman vuoden, kunnes hänet syrjäytti hänen setänsä, Hongwun poika Yongle. Xinhai-vallankumous
Xinhai-vallankumous tai Hsin-hai vallankumous, tunnettu myös vuoden 1911 vallankumouksena tai Kiinan vallankumouksena, oli vallankumous, joka syrjäytti Kiinan viimeisen keisarillisen dynastian, Qing-dynastian, ja perusti Kiinan tasavallan. Vallankumous nimettiin Xinhaiksi, koska se tapahtui vuonna 1911, Xinhain-haaran vuonna Kiinan kalenterissa. Kiinan tieteen ja tekniikan historia
Sivilisaatio kehittyi Kiinassa erillään Euroopasta. Kulttuuri syntyi siellä noin 4000 eaa. Kiinan dynastioiden aika alkoi 2100 eaa Xia-dynastiasta ja jatkui 1200-luvulle, jolloin mongolit valloittivat alueen. Kirjoitusjärjestelmä kehitettiin 2000-luvulla eaa, ja vanhimmat säilyneet kirjoitukset ovat ajalta 1500–1200 eaa. Mongoliaikana 1300-luvulla Marco Polo kävi Kiinassa ja tietoisuus Kiinan kehittyneestä kulttuurista levisi Eurooppaan. Yhteyksiä länteen Kiinalla oli ollut jo aikaisemmin esimerkiksi 600-luvulla Buddhalaismunkkien, kuten Xuanzangin kautta. Myös kiinalaiset tekivät merimatkoja, ja tunnetuin merenkulkija on Zheng He. Silkkitien kautta kiinalaisia keksintöjä, kuten ruuti ja kompassi, levisi Eurooppaan, mutta tekniikkaa siirtyi myös toiseen suuntaan, esimerkiksi viljelykasveista durra. Rautaa Kiinassa käytettiin valurautana, kun muualla käytettiin takorautaa, mikä johtui ilmeisesti sikäläisen rautaseoksen alhaisemmasta sulamispisteestä ja käytössä olleista palkeista. Keskiajalle asti tekniikkaa siirtyi Kiinasta länteen, mutta jo uudenajan alussa asetelma oli muuttunut, ja länsimaiset ideat, kuten ruuvi siirtyivät Kiinan. Kiinan tasavalta (1912–1949)
Kiinan tasavalta oli itäaasialainen valtio vuosina 1912–1949, joka sijaitsi nykyisen Kiinan kansantasavallan ja Taiwanin alueella. Maan alkuvuosina siihen kuului myös nykyinen Mongolian alue. Kiinan tasavalta perustettiin Qing-dynastian kaatuessa vuonna 1911. Kiina ajautui kuitenkin pian sisällissotaan eri sotaherrojen välillä ja Japani miehitti maan pohjoisosia. Kiinan sisällissodan jälkeen 1949 tasavallan hallinto pakeni Taiwanin saarelle, jota se on joidenkin Etelä-Kiinan meren saarten lisäksi hallinnut ainoana alueenaan siitä lähtien. Kiinan tasavallan paikan manner-Kiinassa on tämän jälkeen perinyt Kiinan kansantasavalta. Zhou Enlai
Zhou oli suurimmaksi osaksi vastuussa suhteiden uudistamisesta länsimaihin 1970-luvun alussa. Hän kutsui Yhdysvaltain presidentti Richard Nixonin Kiinan vierailulle helmikuussa 1972 ja allekirjoitti suhteiden normalisointiin tähtäävän sopimuksen. Saatuaan tietää sairastavansa syöpää hän alkoi siirtää monia vastuutehtäviään Deng Xiaopingille. Hän joutui sairaalahoitoon vuonna 1974 ja kuoli 8. tammikuuta 1976 vain muutamia kuukausia ennen Maoa. Näin Kiina joutui vuoden 1976 aikana johtajiensa sukupolvenvaidokseen. Zhoun julkisuuskuva oli hänen loppuaikoinaan huomattavasti parempi kuin Maolla, sillä kansa oli jo 1970-luvulla kyllästynyt Maon kaoottisena pidettyyn politiikkaan. Myös kansan spontaanit surunosoitukset Zhoun kuoltua olivat huomattavat siihen nähden, että maan virallinen johto pyrki vähättelemään tapahtunutta (suruaika säädettiin lyhyeksi eikä Mao osallistunut hautajaisiin). Kansan riveissä Zhouhun liitettiin kiinalaiseen tarustoon kuulunut hyvän pääministerin hahmo, jonka tehtävä oli hillitä mielivaltaista keisaria. Han-dynastia
Han-dynastia (漢 (汉) [hàn]) oli Kiinaa vuosina 206 eaa. – 220 jaa. hallinnut dynastia. Sen 400-vuotinen valtakausi tekee siitä yhden Kiinan historian pitkäaikaisimmista dynastioista. Aikakausi jakaantuu Läntisen ja Itäisen Han-dynastian valtakauteen, niiden välissä oli lyhytikäiseksi jäänyt Xin-dynastian valtakausi. Han-kaudella kungfutselainen filosofia levisi valtion ideologiaksi. Tuona aikana Kiina otti hallintaansa 8000 kilometriä pitkän Silkkitien kauppareitin, joka yhdisti pääkaupunki Chang-anin Lähi-itään. Han-dynastia on myös antanut nimensä Kiinan suurimmalle kansanryhmälle, eli han-kiinalaisille. Kiinan historia
Tang-dynastian lopullinen tuho sai alkunsa Henanin aluetta koetelleesta kuivuudesta vuonna 874, jolloin alueen väestö nousi kapinaan jota johti Huang Chao. Hänen johtamansa joukot valtasivat pääkaupunki Chang'anin ja Luoyangin. Kapina kukistettiin vuonna 883, mutta Tang-dynastia ei enää kyennyt palauttamaan valtaansa, vaan paikalliset sotilasjohtajat jatkoivat itsenäistä toimintaansa. Muodollisesti vallassa oli Tang-keisari vielä parin vuosikymmenen ajan, vaikka he olivat todellisuudessa sotapäälliköiden alaikäisiä nukkehallitsijoita. Viimeinen Tang-keisari syöstiin vallasta vuonna 907, jolloin valtaan nousi häntä palvellut ja aiemmin Huang Chaon leiriin kuulunut sotapäällikkö Zhu Wen, joka julistautui myöhemmän Liang-dynastian ensimmäiseksi keisariksi. Kiinan historia
Itäisen Jin-dynastian paettua etelään pohjoista hallitsivat xiongnut, mutta heidän valtaansa uhkasi xianbi-kansa, joka oli jakautunut itäiseen ja läntiseen haaraan. Xiangnut kärsivät vuosikymmenien ajan sisäisestä hajaannuksesta ja valtataisteluista, mikä johti lopulta valtakunnan tuhoon. Itäiset xianbi-kansan jäsenet eli murong-heimo hyökkäsi alueelle idästä ja tiibetiläiset tangutit lännestä. Tangutit pystyivät tämän jälkeen laajentamaan alueitaan merkittävästi ja vuoteen 381 mennessä sen hallintaan kuului lähes koko Pohjois-Kiina. Tangutien valtakunta ei myöskään ollut pitkäikäinen, vaan sen yrittäessä laajentaa edelleen valtakuntaansa etelän suuntaan, se koki murskatappion minkä jälkeen se ei enää kyennyt kukistamaan valtakuntansa hajanaisten heimojen sisäisiä kapinoita. Alue hajosi jälleen lukuisiin lyhytikäisiin valtiohin ja tämän sekasortoisen ajan jälkeen voimakkaimmaksi nousi tuoba-kansa, joka perusti vuonna 386 Pohjoisen Wei-dynastian. Läntinen Zhou-dynastia
Hallitun alueen laajuuden vuoksi alueellisiksi hallitsijoiksi oli saatava luotettavia henkilöitä. Täten erityisesti lähellä pääkaupunkia nimitettiin valtaan sukulaisia. Toinen seuraus laajasta valtakunnasta oli byrokratian tarve. Kirjurintoimistosta tuli huomattavan tärkeä. Valtasuhteet muuttuivat: nyt kuninkaat olivat yksinkertaisesti virkamiesten päämiehiä. Alueellisiksi johtajiksi nimitetyt sukulaiset kävivät sukupolvien vaihtuessa etäämmiksi, ja niin ollen alueet alkoivat etääntyä kuninkaasta ja itsenäistyä. Runoista ja muista kirjoituksista tuli yksilöllisempiä ja niissä saatettiin ilmaista omia mielipiteitä hallitsevasta luokasta. Kirjallisuudessa siirryttiin uskontokeskeisyydestä kohti maailmankuvaa, jossa luonto ja ihmiset olivat keskeisessä asemassa. Ihmiset vastasivat omasta elämästään sen sijasta, että esi-isät tai Taivas olisivat tehneet sen heidän puolestaan. Yuan-dynastia
1231 mongolit valtasivat Korean ja sen kautta myöhemmin hyökkäilivät myös Japaniin. 1200-luvun puoliväliin mennessä mongolit olivat ottaneet haltuunsa Pohjois-Kiinan ja Keski-Aasian muslimivaltiot. Valtavan Mongolivaltion resursseja käyttäen Kublai-kaani jatkoi Eteläisen Song-dynastian valtaamista. Kublai-kaani onnistuikin aloittamaan Yuan-dynastian, ensimmäisen alkuperältään ei-kiinalaisen dynastian, joka hallitsi koko Kiinaa. Kanton vallattiin 1279, mikä lopetti Eteläisen Song-dynastian. Zuozhuan
Zuozhuan (左傳; pinyin: Zuǒzhuàn; Wade-Giles: Tso chuan) on yksi varhaisimmista säilyneistä kiinalaisista historiallisista teksteistä. Se käsittelee muinaisen Kiinan tapahtumia vuodesta 722 eaa. vuoteen 468 eaa. "Zuozhuan"ia on perinteisesti pidetty Zuo Qiumingin Kevättä ja syksyä -vuosikirjojen kommentaarina. Moni tutkija pitää sitä kuitenkin itsenäisenä työnä, joka käsittelee samaa ajanjaksoa ja joka myöhemmin yhdistettiin vuosikirjoihin. Huomattavat nykytutkijat kuten Yang Bojun (楊伯峻) ovat sitä mieltä, että teos koostettiin Taistelevien läänitysvaltioiden aikana, viimeistään 389 eaa. "Zuozhuan" on yksi tärkeimmistä Kevättä ja syksyä -aikakautta käsittelevistä historiallisista lähteistä. Pohjoinen Song-dynastia
Pohjoinen Song-dynastia (北宋朝 [běi sòng cháo]) hallitsi Kiinaa 960 – 1127. Se menetti Pohjois-Kiinan Liao- ja Jin-valtioille, mistä alkoi Eteläinen Song-dynastia. Koko dynastia oli yksinkertaisesti Song-dynastia. Kanton
Nykyisen Kantonin ensimmäisiä tunnettuja asukkaita olivat baiyuet, jotka alistuivat Chu-valtion alaisuuteen. Alue tunnettiinkin aikanaan nimellä Chuting. Kiinan kevättä ja syksyä-kaudella nykyisen Kantonin pohjoisosiin rakennettiin muurein varustettu kaupunki. Kaupunkia laajennettiin vuosien 339 ja 329 eaa. välillä ja se tuli tunnetuksi nimellä Wuyang Cheng. Sittemmin Panyue-nimellä tunnetusta pienestä kaupungista tuli Qin-dynastian aikana Nanhain prefektuurin pääkaupunki. Qin-dynastian romahtaessa kenraali Zhao Tuo perusti alueelle autonomisen valtion, jota nimitettiin Nanyueksi. Nanyue päätyi vuonna 111 eaa. läntisen Han-dynastian haltuun. Seuranneiden 300 vuoden aikana paikallinen väestö kiinalaistui ja alueesta tuli kiinteä osa Kiinan valtakuntaa. Kolmen kuningaskunnan aikana vuonna 226 jaa. kapunki sai nimen Guangzhou, kun Wu-kuningaskunta perusti saman nimisen prefektuurin alueelle. Kaupungista tuli tärkeä Etelä-Kiinan kaupan keskus ja sen talous ja väestö kasvoivat. Paikalle rakennettiin buddhalaisia temppeleitä ja kaupungissa asui ulkomaalaisia arabi- ja hindukauppiaita. Kaupunki säilyi kiinalaisten hallitsijoiden hallussa samaan aikaan, kun barbaareina pidetyt heimot valloittivat Pohjois-Kiinaa. Rauha ja vauraus jatkui Tang-dynastian aikana, jolloin Yu-kukkulalle rakennettiin uusi muuri ja asutuskeskus. Kaupunki kärsi kuitenkin tuhoja Tang-dynastian loppuun johtaneissa levottomuuksissa. Chongzhen
Chongzhenin kuoleman jälkeen hänelle uskolliset voimat olivat julistaneet Eteläisen Ming-dynastian perustetuksi Nankingiin ja nimittäneet Zhu Yousongin keisariksi nimellä Hongguang. Vuonna 1645 Qing-dynastian sotajoukot kuitenkin alkoivat sotia Ming-dynastian jäännöksiä vastaan. Eteläinen Ming ei kyennyt puolus­tautu­maan, ja Nanking antautui 8. kesäkuuta 1645. Zhu vangittiin 15. kesäkuuta ja vietiin Pekingiin, jossa hän kuoli seuraavana vuonna. Eteläisen Mingin hupenevat joukot joutuivat vetäytymään jatkuvasti kauemmaksi etelään, ja viimeisen Eteläisen Ming-dynastian keisari Zhu Youlangin teloitti lopulta Burmassa Wu Sangui, entinen Eteläisen Mingin kannattaja, joka oli siirtynyt Qingin puolelle ja johti kenraalina Quingin armeijan etu­joukkoja. Hongwu
Vuonna 1366 Zhu julistautui Wun ruhtinaaksi. Vuonna 1367 hänen joukkonsa voittivat Zhang Shichengin hallitseman Dazhoun kuingas­kunnan, jonka keskus sijaitsi Suzhoussa ja joka oli aikaisemmin käsittänyt suurimman osan Jangtsen suistoa ja Song-dynastian pää­kaupungin Hangzhoun. Tämän voiton tuloksena Zhun Ming-hallitus sai valtaansa sekä Jangtsen pohjois- että etelä­puoliset alueet. Muutkin suurimmat sotilas­johtajat antautuivat Zhulle, joka vuonna 1368 julistautui keisariksi. Tämän jälkeen hänestä, kuten myöhemmin muistakaan Ming-dynastian keisareista, ei heidän hallitessaan käytetty heidän omia nimiään vaan heidän hallitsijakausilleen antamia nimiä. Niinpä Zhun hallitsijakauden nimi oli "Hongwu", ja hallitsijana häntä nimitettiin "Hongwu-keisariksi". Kiinan historia
Keisari Taizong kuoli vuonna 649 ja häntä seurasi vallassa hänen poikansa Gaozong, joka hallitsi vuoteen 683 asti. Tämän jälkeen valtaan nousi Kiinan historian ainoa naiskeisarinna Wu Zetian. Tämä oli ollut keisari Taizongin haaremissa alhaisessa arvoasemassa olevana jalkavaimona. Taizongin kuoltua Gaozong otti Wu Zetianin vaimokseen ja tämä nousi pian keisarinnaksi syrjäyttäen laillisen keisarinnan. Wu Zetian oli Gaozongin rinnalla todellinen vallankäyttäjä ja keisarin kuoltua hän nousi itse valtaistuimelle erilaisten hovijuonittelujen jälkeen. Keisarinna Wu on kuvattu häikäilemättömänä hallitsijana, mutta hän oli myös kyvykäs poliitikko. Hän oli ylemmän virkamiesluokan epäsuosiossa, mutta sai puolelleen alemman virkamiesluokan. Hänen kaudellaan virkamiehet valittiin tutkintojen perusteella, eikä perityn aseman mukaan. Uskonnoissa hän suosi etenkin buddhalaisuutta. Hänen aikanaan rakennettiin Xi'anissa oleva Villihanhipagodi ja Longmenin luolien valtavat buddhankuvat, sekä rakennettiin useita buddhalaistemppeleitä ympäri valtakuntaa. Zhengzhou
Perimätiedon mukaan Zhengzhousta tehtiin läntisen Zhou-dynastian aikana Guanin perheen läänitysalue. Kaupungin nimenä olikin tuolloin "Guancheng". Nykyisen nimensä se sai 605. Zhengzhoun kukoistuskausi oli Sui-, Tang- ja Song-dynastian alkuvaiheen aikana. Se oli uuden Bianin kanavan päätepiste, ja sieltä oli yhteys Keltaiseenjoen kautta luoteeseen. Heyinin alueella kaupungissa oli suuria viljavarastoja, johon tuotiin tavaraa Luoyangista ja Xi’anista ja josta kuljetettiin sitä eteenpäin pohjoisen rajaseutujen armeijalle. Song-dynastian aikana Kaifeng vei Zhengzhoulta sen aseman. Maailmanhistoria
Zhou-dynastia hallitsi Kiinassa 1066–221 eaa., mutta koko Kiinaa vain niin sanotun Läntisen Zhoun ajan 1066–771 eaa. eli noin 300 vuotta. Zhou-dynastia alkoi siitä kun Zhou-heimo kukisti melko äkillisesti Zhou-dynastiaa edeltäneen Shang-dynastian viimeisen hallitsijan Di-xinin. Vuonna 771 eaa. barbaarien tukemat aateliset surmasivat Zhou-dynastiaan kuuluneen kuninkaan Zhou Youwangin, jonka seurauksena uusi pääkaupunki siirrettiin itään. Samoihin aikoihin maa hajosi itsenäisiin feodaalivaltioihin, ja alkoi poliittisesti hajanainen Itäinen Zhou. Itäinen Zhou jatkui vuoteen 256 eaa. Shang-dynastia
Shang-dynastian aloitti Xia-dynastian viimeisen kuninkaan korvannut kuningas Xie 契 (temppelinimeltään Shang-jia 上甲 "Ylempi jia"). Toisaalta on arveltu, että kiertokulku taivaallisesti hyväksytystä dynastiasta toiseen, dynastioiden kulkiessa viisaasta ja oikeudenmukaisesta kuninkaasta moraalisesti turmeltuneeseen tyranniin, saattaa olla Zhou-dynastian aikana keksitty malli Zhoun aseman laillisuuden pönkittämiseksi. Lanzhou
Alueen varhaisimmat jäänteet asutuksesta ovat yli 2 000 vuoden takaa Han-dynastian ajalta. Lanzhouta kutsuttiin nimellä Kultainen kaupunki, koska se oli tärkeä pysähdyspaikka Silkkitiellä. Kiinan muuria laajennettiinkin Yumeniin asti, jotta Lanzhou olisi turvattu. Han-dynastian tuhon jälkeen Lanzhou oli monien heimovaltioiden pääkaupunkina. Nykyisen nimensä kaupunki sai Qing-dynastian aikana vuonna 1656. Kungfutselaisuus
Kungfutselaisuuden perusti Zhou-dynastian aikana elänyt poliittinen opettaja Kungfutse (551–479 eaa.). Kungfutsen elinaikana kevättä ja syksyä -kaudella Kiinassa oli useita toisiaan vastaan taistelevia kuningaskuntia. Ajan suuret muutokset saivat monet ajattelijat pohtimaan yhteiskunnallisia ongelmia. Ajanjaksoa kutsutaankin "taistelevien valtioiden ja satojen filosofien aikakaudeksi". Itäinen Zhou-dynastia
Taistelevien valtioden kauden loppuvaiheessa seitsemän kuningaskuntaa Qin, Qi, Yan, Chu, Zhao, Wei ja Han, pyrkivät kohottamaan itsensä Kiinan valtiaiksi. Aikakauden edetessä oli jo kadonnut Zhou-kuninkaiden muodollinenkin kunnioitus. 300-luvun eaa. lopulla kamppailu alkoi kääntyä läntisen Qin-valtion eduksi. Se sai etua muihin nähden määrätietoisesta legalistisesta hallintojärjestelmästään, jonka merkittävänä kehittäjänä oli hallitsijan neuvonantaja Shang Yang. Qinin hallintojärjestelmä perustui ankariin lakeihin ja maatalouden tuottavuuden lisäämiseen. Tämä toteutettiin houkuttelemalla ulkomaista työvoimaa lupaamalla maanviljelijöille maata ja verovapauden ja vapautuksen sotapalveluksesta. Tuotannon kasvun ei kuitenkaan annettu johtaa talonpoikien elintason kohamiseen. Qinin etuna maatalouden kehityksessä oli myös se että maa oli hedelmällistä ja harvempaan asuttu kuin idempänä sijainneet valtiot. Lisäksi sen länsipuolella ei enää sijainnut muita kiinalaisvaltioita, jolloin se pystyi laajentumaan barbaariheimojen kustannuksella. Valtioista myös Chu sijaitsi samankaltaisissa maantieteellisissä oloissa, mutta eteläisten valtioiden keskinäiset valtataistelut johtivat kuitenkin Chu-valtion merkittävään heikentymiseen. Muut kiinalaisvaltiot olivat kokonaan muiden ympäröimiä, tai niiden rajan muodosti meri tai pohjoisen epäsuotuisat arot, josta hyökänneitä paimentolaisheimoja vastaan valtiot joutuivat puolustautumaan. Sodankäynnin historia
Zhou-dynastia (1050–256 eaa.) varusti suuren armeijansa rauta-aseilla. Kiinalaiset käyttivät sotavaunuja toisinaan suurina muodostelmina. Noin vuonna 770 eaa. valtakunta hajosi. Koska pirstoutuneilla läänitysalueilla oli rajalliset resurssit aluksi armeijat olivat pieniä. 400-luvulta eaa. alkaen taistelevien valtioiden keskushallinnot kykenivät varustamaan satojatuhansia sotilaita rauta-aseilla. Jalkajousia alettiin käyttää piirityksissä ja yksilöaseina. Kiinalaiset ottivat ratsuväen käyttöön vuoden 300 eaa. paikkeilla. Armeijoiden ytimenä pysyi kuitenkin panssaroitu, keihäillä aseistettu jalkaväki, joka taisteli tiiviissä muodossa. Jatkuvien sotien vuoksi kiinalaiset pohtivat korkealaatuisesti sodankäyntiä. Hongwu
Zhu Zhu Yuanzhang julistautui Kiinan Ming-dynastian keisariksi 20. tammikuuta 1368 Nankingissa ja otti hallitsijanimen Hongwu. Keisarikunnan pääkaupunkina oli nyt Nanking. Uusi dynastia otti tavoitteekseen karkottaa mongolit maasta ja palauttaa han-kiinalaiset valtaan Kiinassa. Qiangit
Noin kolme vuosituhatta sitten qiangit olivat yhteyksissä han-kiinalaisten ja zhuangien esi-isien kanssa. Vielä tuolloin ylä- ja alamailla asuneiden kansojen materiaalinen kulttuuri oli melko samankaltainen. Kaikki ne harjoittivat elinkeinoinaan metsästystä, keräilyä ja pienimuotoista maanviljelyä. Noin 600-luvulla eaa. han-kiinalaiset ottivat käyttöön tehokkaammat viljelymenetelmät ja heidän vaikutusvaltansa alkoi kasvaa. Tuolloin qiangit muuttivat vuoristoseuduille länteen säilyttääkseen elintapansa ja itsenäisyytensä. Heidät alistettiinkin sittemmin vasta mongoliarmeijoiden tullessa Kiinaan 1200-luvulla. Sittemmin heidän hallitsemisekseen otettiin käyttöön niin sanottu "tusi"-järjestelmä, jolla paikallisia kansoja hallittiin paikallisten välikäsien kautta. Mongolien Yuan-dynastian romahdettua valtaan tulivat ensin han-kiinalaiset Ming-dynastian kautta ja sittemmin mantšut Qing-dynastian kautta. Osa qiangien alaryhmistä, kuten jiarongit, säilyivät kuitenkin käytännössä itsenäisinä aina Kiinan sisällissodan puhkeamiseen saakka vuonna 1949. Sichuanin maanjäristys 2008 aiheutti suuret tuhot qiangien asuinalueilla. Kiinan historia
Kolmesta kuningaskunnasta voimakkain Wei kukisti Shu Hanin valtansa alle vuonna 263. Pian tämän jälkeen myös Wei-valtiota hallitseva Cao-suku kukistui. Hallitsijasuku ei kukistunut ulkoisten vihollisten vuoksi, vaan valtaa maan hovissa oli kasvattanut vaikutusvaltainen Sima-suku, jonka jäsen Sima Zhao kaappasi vallan omiin käsiinsä. Hän julistautui Jin-dynastian ensimmäiseksi keisariksi vuonna 265. Kiinan keisari
Läntisen Zhou-dynastian (1066–771 eaa.) hallitsijat ottivat ensimmäisenä käyttöön nimityksen ”Taivaan poika”. Kuningas Wen (n. 1050 eaa.) väitti saaneensa jumalilta (Taivaalta) kiistämättömän Taivaan mandaatin hallita. Samalla hallitsijan rooli edellytti kansan hyvän kannalta oikeiden päätösten tekemistä. Jos hallitsija ei hallitsisi oikein, Kiinaa kohtaisivat kauheat katastrofit kuten tulvat ja kuivuudet, ja hallitsija menettäisi oikeutensa hallita. Siksi hallitsijan täytyi olla hyväntahtoinen kansan äiti ja isä. Taivaan mandaattia käytettiin Kiinan keisarien vallan oikeutuksena aina 1800-luvulle asti, ja vain harvalla keisarilla oli varaa jättää itseensä kohdistuneet moraaliset ja historialliset odotukset huomiotta. Qin-dynastia
Qin-valtio käytti vahvistuttuaan voimavaransa valloituksiin muita kiinalaisvaltioita vastaan. Herttua Xiaon seuraajan Hui Wenin aikakaudella Qinin vahvimmat vastustajat olivat itärannikon Qi, pohjoisen Zhao ja Qinistä itään sijainnut Chu. Qinin armeija löi Chun vuonna 321 eaa., mistä lähtien se oli selvästi voimakkain kiinalaisvaltio. Han ja Wei valtiot kukistettiin vuonna 293 eaa. ja Zhao vuonna 260 eaa, mutta niitä ei vielä liitetty lopullisesti Qiniin. Vuonna 256 Qin valloitti Zhou-dynastian kuninkaiden viimeisen hallitsemansa alueen vuonna 256 eaa. Qin-dynastia
Hallinnollisesti maa jaettiin maakuntiin, jotka jaettiin edelleen prefektuureihin. Maakuntien hallintoon nimettiin sotilaskuvernööri ja siviiliasioista vastaava maaherra. Näiden lisäksi kolmas virkamies valvoi heidän hallintotoimiaan. Näin syntyi hallintomalli, joka säilyi yli 2000 vuotta. Kaikki aiemmat Zhou-dynastian aikaiset läänityshallinnon jäänteet pyyhkäistiin pois, mikä mursi feodaaliylimystön mahdin. Kukistettujen ylimyssukujen jäsenet, 120 000 perhettä, pakotettiin muuttamaan pääkaupunkiin Xianyangiin, nykyisen Xi'anin lähelle. Varmuudeksi kaikki aseet takavarikoitiin ja vietiin pääkaupunkiin, jotta estettäisiin feodaaliylimystön kapinat. Viiden dynastian ja kymmenen kuningaskunnan aika
Viiden dynastian ja kymmenen kuningaskunnan aika oli poliittisen epäyhtenäisyyden ajanjakso Kiinan historiassa vuodesta 907 vuoteen 960 Tang-dynastian ja Song-dynastian välillä, jolloin viisi lyhytikäiseksi jäänyttä dynastiaa hallitsivat vuorotellen Kiinan vanhaa keskusaluetta Pohjois-Kiinassa ja samaan aikaan Etelä- ja Länsi-Kiinaa hallitsi kymmenen vakaampaa kuningaskuntaa. Poliittinen hajoaminen alkoi jo Tang-dynastian loppukaudella ja sen päätti Song-dynastia, jonka keisari Taizu ja hänen seuraajansa yhdistivät suurimman osan Kiinaa jälleen yhden vallan alle. Qing-dynastia
1600-luvun alussa mantšut hallitsivat laajoja alueita Kiinan pohjoispuolella ja myös monet mongoliheimot olivat joutuneet tunnustamaan mantšujen ylivallan. Nurhaci järjesti hallitsemiensa alueiden asukkaat siviili-sotilaallisiin lippueisiin. Uusia lippueita muodostui sitä mukaa kun mantšuvalta levisi uusille alueille. Lippueet olivat käytännössä joukko-osastoja, mutta ne olivat myös hallinnollisia yksiköitä, jotka keräsivät veroja. Lippueet muodostivat näin mantšujen hallintorakenteen perustan. Mantšut vahvistuivat myös taloudellisesti tuottoisan ginsengjuuren viljelyn ja kaivostoiminnan ansiosta. Vuonna 1616 Nurhaci herätti henkiin vanhan dynastianimen Jin, ja ryhtyi valtakunnan keisariksi. Läntinen Jin-dynastia
Kun dynastia valloitti Wu-kuningaskunnan vuonna 280, koko maa oli jonkin aikaa taas yhdistettynä Jin-dynastian alaisuudessa. Kahdeksan prinssin sodan jälkeen Jin-dynastia ei kuitenkaan pystynyt estämään paimentolaisten hyökkäyksiä ja kansannousuja. Chang’anin valtauksen jälkeen hovi pakeni etelään Jiankangiin (lähellä Nanjingia) Longya:n prinssin suojiin. Tämä prinssi nimettiin sitten Jin-keisariksi ja Itäinen Jin-dynastia sai alkunsa. Mantšut
Mantšut polveutuvat tunguusikansoista, jotka ovat asuttaneet Mantšuriaa ainakin 300-luvulta eaa. Tunguusit taas olivat jakautuneet useisiin eri pienempiin heimoihin. Mantšut muodostuivat omaksi ryhmäkseen varsinaisesti vasta 1600-luvun paikkeilla. Tuolloin džurtšenien hallitsija Nurhaci muodosti oman valtakuntansa, jonka pääkaupunki oli Mukdenissa. Mantšu-nimitystä käytettiin alun perin tämän valtakunnan asukkaista. Myöhemmin 1600-luvulla mantšut valloittivat valtakunnastaan käsin koko Kiinan alueen muodostaen mantšujen hallitseman Qing-dynastian. Koska mantšuja toimi valtakunnan eri hallinnollisissa tehtävissä, heitä levisi eri puolille Kiinaa. Zhou-dynastia
Zhou-dynastian alkamisen ajankohdasta on ollut erilaisia käsityksiä. Uusimmat löydöt ajoittavat sen vuoteen 1046 eaa. Jiangsu
Läntisen Zhou-dynastian aikana Jiangsussa elänyt xu-kansa yritti valloittaa Zhoun itäisen pääkaupungin siinä kuitenkaan onnistumatta. Xu-kansa sulautui sittemmin kiinalaisiin. Kiina
Kiinan kiistelty ensimmäinen dynastia, Xia-dynastia, alkoi noin vuonna 2100 eaa., mutta se ei hallinnut läheskään koko nykyisen Kiinan aluetta. Myöhemmin Kiina jakautui moneksi pieneksi valtioksi, ja alkoi taistelevien valtioiden kausi, jolloin ne kävivät alinomaa sotia keskenään. Kiinan yhdisti 200-luvulla eaa. Qin-dynastian keisari Shi Huang Ti. Hän perusti tiettävästi ensimmäisen koko Kiinaa hallinneen dynastian, Qin-dynastian, jonka nimestä myös nimi Kiina johtuu. Tästä lähtien Kiina on eräitä lyhyiksi jääneitä välivaiheita lukuun ottamatta ollut valtiollisesti yhtenäinen. Keisarien on katsottu hallitsevan maata taivaan mandaatilla. Hallitseva dynastia kuitenkin on vaihtunut useita kertoja. Qin-dynastiakin jäi lyhytikäiseksi ja sen syrjäytti pian Han-dynastia, jonka valtakausi kesti useita vuosisatoja. Kiinan historia
Zhu Yuanzhangin johtamat kapinallisjoukot valloittivat Nanjingin kaupungin ja saivat haltuunsa valtakunnan taloudelle keskeisimmän Etelä-Kiinan vuoteen 1367 mennessä. Zhu Yangzhang perusti etelään pohjoisen mongolivallasta riippumattoman Ming-dynastian valtakunnan ja julisti sen olevan Song-dynastian laillinen seuraaja. Etelä-Kiinan valloituksen jälkeen kapinalliset jatkoivat pohjoiseen ja mongolivalta kukistui vuonna 1368. Mongolit joutuivat perääntymään Kiinan muurin pohjoispuolelle. Zhou-dynastia
Zhoun kaudella alettiin valmistaa raudasta työkaluja, ja maanviljely kehittyi tehokkaammaksi. Tieverkostoa ja kanavia kehitettiin, mikä yhdisti valtion eri osia. Kaupankäynti kehittyi ja kolikot otettiin käyttöön. Kiinan historia
Valtioiden voimasuhteet alkoivat muuttua, kun pohjoisen aroilla syntyi vuonna 1206 uusi valta Tšingis-kaanin noustua mongolien ylimmäksi hallitsijaksi. Tšingis-kaanin harjoittamat valloitusretket suuntautuivat aluksi Pohjois-Kiinan alueelle. Mongolivaltakunnan ratsujoukot alistivat Xi Xia -valtakunnan hallintaansa ja jatkoivat tämän jälkeen Jin-valtakunnan suuntaan. Jin-keisari joutui pakenemaan mongoleja pääkaupungistaan Beijingistä Kaifengiin vuonna 1214. Tällä välin Xi Xia liittoutui Jinin kanssa mongoleja vastaan. Mongolit tekivät Xi Xiaan kostoretken vuonna 1226 tuhoten koko valtion ja arviolta vain noin prosentti maan miespuolisesta väestöstä säilyi hengissä. Jin-dynastia alistui mongoleille lopullisesti Tšingis-kaanin seuraajan Ögödei-kaanin aikana vuonna 1233. Jin-dynastian kukistumisen jälkeen mongolit suuntasivat sotaretkensä Eurooppaan asti. Tang Gaozu
Tang Gaozu (566 – 25. kesäkuuta 635), alku­peräiseltä nimeltään Li Yuan (李淵), oli Kiinan Tang-dynastian perustaja ja tämän dynastian ensimmäinen hallitsija vuosina 618–626. Hänen hallitsijakautensa aikakausinimi oli "Wude" (武德 wǔ dé). Sui-dynastian vielä hallitessa Li Yan oli nykyisen Shanxin alueen kuvernööri ja asui Taiyuanissa. Guangxu
Keisari Guangxu (myös Kuang-su, , 14. elokuuta 1871 – 14. marraskuuta 1908), alku­peräiseltä nimeltään Aisin-Gioro Zaitian (mantšuksi "Aisin-Gioro Dzai-Tiyan"), oli mantšulaisen Qing-dynastian yhdes­toista keisari ja yhdeksäs tähän sukuun kuulunut Kiinan hallitsija. Hän oli keisarina vuosina vuosina 1875–1908, mutta hallitsi käytännössä vain vain vuosina 1889–1898, ja silloinkin leski­­keisarinna Cixillä oli huomattava vaikutusvalta. Vuonna 1898 Guangxu pani toimeen sadan päivän uudistukset, mutta ne keskeytyivät, kun Cixi kaappasi vallan, minkä jälkeen Guangxu joutui elämään lopun elämänsä kotiarestissa. Hänen hallitsija­nimensä merkitsee "kunniakasta vallan­perimystä". Myöhemmän Han-dynastian kirja
Houhanshu (; Wade-Giles: Hou Han Shu) eli Myöhemmän Han-dynastian kirja on kiinalainen historiallinen kronikka, jonka laati Fan Ye 400-luvulla käyttäen lähteinään useita aiempia historioita ja dokumentteja. Se kattaa itäisen Han-dynastian historian vuodesta 25 vuoteen 220. Han Gaozu
Keisari Gao (256 tai 247 – 1. heinäkuuta 195 eaa.), joka yleisemmin tunnetaan temppelinimellään Gaozu (), oli Kiinan Han-dynastian perustaja ja dynastian ensimmäinen keisari. Hänen alkuperäinen nimensä oli Liu Pang (,Pinyin-kirjoitustapa Liú Bāng) ja kutsumanimensä Ji. Hän hallitsi Kiinaa vuosina 202–195 eaa. Gaozu oli Kiinan historian harvoista talonpoikaistaustaisista dynastian perustajista.
Liu Bang toimi aluksi, Qin-dynastian vielä hallitessa, vartio-osaston upseerina kotikaupungissaan nykyisessä Xuzhoussa, Pein (nyk. Jiangsun) maakunnassa. Joskus vuosien 210 eaa. aikoihin hän ryhtyi kapinaan Qin-hallitusta vastaan vapauttamalla joukon vankeja, jotka hänen johdollaan rakensivat Li-vuorelle Qin Shi Huangdin mausoleumia, minkä jälkeen hän seuraajineen julistettiin lainsuojattomiksi, ja he pakenivat Mount Mandangille. Vuonna 208 eaa., kun kaikkialla Kiinassa puhkesi kapinoita Qin-dynastian kukistamiseksi, Li Bang muodosti oman armeijan ja osallistui sisällissotaan. Hän nimitti itseään ”Pein kreiviksi” ja nousi yhdeksi huomattavimmista kapinajohtajista otettuaan valvontaansa Pein ja muutamat sitä lähellä olevat maakunnat. Kun Qin kukistui vuonna 206 eaa., Xiang Yu, kapinoitsijoiden tosiasiallinen johtaja, jakoi valtakunnan kahdeksaantoista kuningaskuntaan. Hän julistautui läntisen Chun kuninkaaksi ja nimitti 17 muuta kapinajohtajaa, myös Liu Bangin, muiden kuningaskuntien kuninkaiksi. Liu Bangista tuli ”Hanin kuningas”, ja hänen hallittavakseen annettiin syrjäinen alue Bashun seudulla, osa nykyistä Sichuania. Myöhemmin samana vuonna Liu Bang johti joukkonsa pois Bashusta ja valloitti kolme Qiniä, kolme hänen aluettaan lähimpänä sijainnutta kahdeksastatoista kuningaskunnasta. Maailmanhistoria
Kiinan keskiaika (200-luku – 600-luku) oli hajaannuksen aikaa Kiinassa. Kiinan yhdisti 200-luvulla eaa. Qin-dynastian keisari Shi Huang Ti. Kiinassa vallitsi silloin feodalismin tapainen järjestelmä. Kiinan keskiaika alkaa Han-dynastian hajoamisesta ja päättyy Sui-dynastiaan. Ajanjaksolle osuneita Kiinan dynastioita olivat Kolme kuningaskuntaa, Läntinen Jin-dynastia, Itäinen Jin-dynastia ja Eteläiset ja pohjoiset dynastiat. Cao Cao
Cáo Cāo (曹操|曹操, pinyin: Cáo Cāo; 155 – 15. maaliskuuta 220) oli sotaherra ja viimeistä edellinen itäisen Han-dynastian päämisteri ja sai merkittävästi valtaa sen viimeisinä vuosina muinaisessa Kiinassa. Hän oli Kolmen kuningaskunnan ajan keskeisiä hahmoja, ja hän laski perustan myöhemmälle Cao Wein valtakunnalle. Hän sai kuolemansa jälkeen arvonimen Wein keisari Wu (魏武帝). Vaikka Cao usein kuvataan julmaksi ja armottomaksi tyranniksi, häntä on myös mainittu loistavaksi hallitsijaksi ja sotilaalliseksi neroksi, joka kohteli alaisiaan kuin omaa perhettään. Hän oli myös kiinalaisen runouden ja kiinalaisten kamppailulajien taituri, ja hän kirjoitti useita sotapäiväkirjoja. Kiina
Mongolit kuitenkin karkotettiin maasta vuonna 1368, jolloin valtaan tuli viimeinen kotimainen, keisari Hongwun perustama Ming-dynastia. Se pysyi vallassa, kunnes maan valloittivat mantšut. Mantšujen perustama Qing-dynastia hallitsi Kiinaa vuosina 1644–1912. Qing-dynastia
Kiinaa hallinnut Ming-dynastiaa heikensi 1600-luvun alussa taistelut japanilaisia vastaan Korean niemimaalla ja ylenpalttinen valtion varojen tuhlailu. Menoja jouduttiin paikkaamaan veronkantoa tehostamalla, mikä osaltaan heikensi Ming-dynastian suosiota. Myös mantšut maksoivat Ming-dynastialle pakkoveroa, mutta vuonna 1618 mantšut hyökkäsivät Ming-valtakuntaan valloittaen Liaodongin alueen. Mantšut perustivat alueelle valtakeskuksensa Mukdeniin, nykyiseen Shenyangiin vuonna 1625. Nurhaci kuoli pian tämän jälkeen, mutta hänen poikansa Abahain johdolla mantšut jatkoivat sotaretkiä. Abahain johtamat mantšut alistivat valtansa alle Korean ja suurimman osan Mantšuriaa. Myös Sisä-Mongolian mongoliheimot joutuivat tunnustamaan mantšujen ylivallan. Mantšut onnistuivat tekemään ryöstöretken aina Ming-valtakunnan pääkaupunkiin Pekingiin asti, vuonna 1629. Abahai hylkäsi historiallisen dynastianimen Jin, ja hän alkoi nimittää mantšudynastiaa nimellä Qing. 1640-luvun alussa Mantšut hallitsivat jo kaikkia Kiinan muurin koillispuoleisia alueita. Abahai kuoli vuonna 1643, minkä jälkeen valta siirtyi hänen alaikäiselle pojalleen. Tämän johdosta todellista valtaa käytti sijaishallitsija Dorgon, alaikäisen hallitsijan setä ja Nurhachin poika. Läntinen Zhou-dynastia
Historialliset tapahtumat Zhou-kaudella kirjattiin muistiin bambusta tehtyihin liuskoihin, mutta niitä ei ole säilynyt. Tekstejä on kuitenkin vuosisatojen ajan kopioitu, ja suuri osa niistä on siten edelleenkin luettavissa. Näistä kirjoituksista on tullut myös kungfutselaisuuden klassikoita. Oleellisia kirjoja ovat: Chongzhen
Chongzhen (, 6. helmikuuta 1611 – 25. huhtikuuta 1644), alkuperäiseltä nimeltään Zhu Youjian (, oli kuudestoista ja viimeinen Ming-dynastiaan kuulunut Kiinan keisari, joka hallitsi vuosina 1627–1644. Hänen aika­kausi­nimensä "Chongzhen" merkitsee "kunnioitettavaa ja lupaavaa". Itäinen Jin-dynastia
Kapinat vaivasivat Itäisen Jin-dynastian hovia koko sen valta-ajan. Useimmat onnistuttiin tukahduttamaan, Huan Xuan kuitenkin onnistui hetkeksi kaappaamaan vallan itselleen ja muutti dynastian nimeksi Chu. Liu Yu kuitenkin kukisti hänet ja määräsi sitten valtaan palautetun mutta jälkeenjääneen keisari Anin hirtettäväksi. Keisari Anin veli, keisari Gong astui valtaistuimelle 419 mutta jäi dynastian viimeiseksi keisariksi kun Liu Yu astui hänen tilalleen julistautuen uuden Song-dynastian keisari Wuksi. Kiinalainen filosofia
Zhou-dynastian aikana esiteltiin uusi poliittinen, uskonnollinen ja filosofinen käsite, Taivaan mandaatti. Se mahdollisti dynastioiden vaihtumisen ja oikeutti Zhou-dynastian. Arkeologisen aineiston perusteella tuona aikana lukutaito lisääntyi ja uskonto muuttui maailmallisemmaksi. Eläintarha
Jonkinlaisia eläinnäyttelyitä on ollut jo kauan, ja ensimmäiset eläintarhat liittyivät todennäköisesti varhaisiin yrityksiin kesyttää eläimiä. Egyptin faaraoilla oli jopa tuhansien villieläimien kokoelmia, jotka olivat osoituksena kuninkaallisen asemasta. Zhou-dynastian perustaja Wen Wang puolestaan keräsi 3 000 vuotta sitten eläintieteellisen kokoelman osaksi ”Tiedon puistoa”. Antiikin Kreikassa ja Roomassa oli myös eläinkokoelmia. Kreikassa niitä käytettiin myös opetustarkoituksen, ja Roomassa rikkaat perustivat ensimmäisiä yksityisiä eläintarhoja. Mantšuria
Vuonna 1644, sen jälkeen kun Ming-dynastian pääkaupunki Peking oli joutunut kapinoivien talonpoikien hallintaan, mantšut liittoutuivat Ming-kenraali Wu Sanguin kanssa ja ottivat hallintaansa Pekingin, kukistivat lyhytikäisen Shun-dynastian ja perustivat Qing-dynastian (1644–1912), joka hallitsi koko Kiinaa. Dynastia rakennutti 1600-luvun lopulla Mantšurian ja varsinaisen Kiinan rajalle varustuksia, joiden tarkoituksena oli rajoittaa han-kiinalaisten muuttoa Mantšuriaan. Mutta vuonna 1858 heikentynyt Qing-valtakunta joutui Aigunin sopimuksella luovuttamaan Venäjälle Amurin pohjoispuolella olevan osan Mantšuriaa. Vuonna 1860 Pekingin rauhan­sopimuksella Venäjä sai myös Ussurin itäpuoliset alueet, jonne perustettiin Vladivostok. Tästä lähtien Mantšuria on jakautunut venäläiseen osaan, jota toisinaan on nimitetty "Ulommaksi Mantšuriaaksi", ja Kiinalle jääneeseen alueeseen, "Sisempään Mantšuriaan". Tavallisimmin Mantšurialla on tämän jälkeen tarkoitettu vain Kiinalle jäänyttä "Sisempää Mantšuriaa". Pekingin rauhan­sopimuksen jälkeen Kiinan alue ei enää ulotu Japaninmereen. Changsha
Alueen kirjallista historiaa on jäljitetty noin 3 000 vuoden ajalta. Zhou-dynastian Kevättä ja syksyä -kaudella (770-476 eaa.), paikkakunnasta oli kehittynyt tärkeä Chu-valtion kaupunki. Vuonna 202 eaa. Changsha oli jo linnoitettu. Läntinen Zhou-dynastia
Zhou-dynastian vallan alkuaikoina alkoi kehittyä feodaalinen järjestelmä, jossa maa-alueet läänitettiin oman klaanin ja liittolaisklaanien jäsenten kesken. Zhou-ruhtinaiden omassa suorassa hallinnassa ollut alue käsittivät osia nykyisen Shaanxin ja Henanin alueista. Näin ollen Zhou-kuninkaan valta koostui käytännössä hänen suorassa hallinnassaan olevasta pääkaupungista, sekä useista vasallivaltioista, jotka maksoivat veroa Zhou-kuninkaalle. Zhou-kuninkaan valta perustui siihen että hän oli jumalallisessa asemassa, jonka lääninherrat tunnustivat ylimmäksi valtiaaksi. Järjestelmässä oli se heikkous, että kun lääninherrat kasvoivat voimakkaammiksi, he alkoivat toimia itsenäisesti ja pitivät Zhou-kuningasta enää nimellisenä hallitsijana. Järjestelmän tarkoitus oli vahvistaa Zhou-hallitsijan valtaa, mutta myöhemmin kuninkaat eivät enää pystyneet jakamaan uusia läänityksiä vasalleilleen, minkä seurauksena vasallit alkoivat samaistua omaan alueeseensa eivätkä enää olleet uskollisia Zhou-hallinnolle. Läänityksistä syntyi ajan kuluessa useita itsenäisesti toimivia pieniä valtiota, jotka taistelivat vallasta keskenään.