Montako brittiläistä siirtokuntaa teki Yhdysvaltojen itsenäisyysjulistuksen?
Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Itsenäiseksi julistautuneet kolmetoista entistä Britannian siirtokuntaa ja tulevaa Yhdysvaltain osavaltiota olivat Georgia, Pohjois-Carolina, Etelä-Carolina, Massachusetts, Maryland, Virginia, Pennsylvania, Delaware, New York, New Jersey, New Hampshire, Rhode Island ja Connecticut.
John Hancock
John Hancock (12. tammikuuta 1737 Braintree, Massachusetts – 8. lokakuuta 1793 Quincy, Massachusetts) oli amerikkalainen kauppias ja poliitikko. Hän toimi toisen mannermaakongressin puhemiehenä ja allekirjoitti ensimmäisenä Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen. Thomas Jefferson
Vuonna 1775 Jefferson kutsuttiin niin kutsuttuun toiseen mannermaankongressiin (tai siirtokuntien kongressiin). Vaikka Jefferson ei ollut hyvä puhuja, hänet tunnettiin hyvänä kirjoittajana, ja hän saikin tehtäväkseen luonnostella Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen. Syksyllä 1776 Jefferson erosi virastaan kongressissa ja hänet valittiin uudelleen Virginian uuden osavaltion kongressiin "Virginia House of Delegatesiin" (entinen "Virginia House of Burgesses"). Jefferson suunnitteli 1770-luvun lopulla uutta uskonnonvapautta Virginiassa takaavaa lakipykälää, joka yllättäin hyväksyttiinkin vuonna 1786. Tämä oli yksi Jeffersonin uran siihen mennessä suurimmista saavutuksista. Brittiläinen imperiumi
Imperiumin eri alueet olivat hallinnollisesti eri asemassa ja sen mukaisesti niistä käytettiin eri nimityksiä. Brittiläinen Intia muodostettiin vuonna 1877 keisarikunnaksi, jonka keisarinnaksi kuningatar Viktoria samalla julistettiin. Kanada, Etelä-Afrikka, Australia ja Uusi-Seelanti, joissa asui runsaasti brittiläisiä siirtolaisia, olivat itsehallinnollisia dominioita. Muut siirtomaat olivat kruununsiirtomaita tai protektoraatteja. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Britannian hallinnassa oli myös Kansainliiton mandaattialueita. Amerikan vallankumous
Thomas Painen kirjoituksen ja valistusajan liberaalien ihanteiden pohjalta Thomas Jefferson laati Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen, jossa myös nämä oikeudet lueteltiin. Johdonmukaisena se myös lakkautti orjuuden, mutta kongressi ei hyväksynyt sitä vaan vasta muutetun version (4. heinäkuuta 1776, Yhdysvaltain itsenäisyyspäivä), jossa tätä kohtaa ei enää mainittu, vaikka Jeffersonin "All men are born free" oli yhä mukana. Myöhempi Yhdysvaltain kolmas presidentti, Thomas Jefferson eli vielä viisi vuosikymmentä, ja aina kun häneltä pyydettiin kopiota itsenäisyysjulistuksesta, hän antoi alkuperäisen versionsa, vaikka orjuus poistui maasta lopullisesti vasta lähes sata vuotta myöhemmin. Quebec Act
Quebecin eteläpuolella sijainneissa kolmessatoista brittiläisessä siirtokunnassa Quebec Actiin suhtauduttiin huolestuneina monistakin syistä. Sen katsottiin luoneen ennakkotapauksen epädemokraattisen hallinnon asettamisesta, jota saatettaisiin soveltaa muihinkin siirtokuntiin. Ohiojoen länsipuolisten alueiden liittäminen Quebeciin esti siirtokuntien laajenemisen länteen ja mitätöi samalla niiden aiemmin esittämät vaatimukset näihin alueisiin. Lisäksi katolisen kirkon tunnustaminen huoletti protestanttisia amerikkalaisia. Provokatorisena pidetty laki vaikutti näin osaltaan Amerikan vallankumouksen puhkeamiseen. Se vaikutti myös siihen, että siirtokuntien armeijat tunkeutuivat Quebecin alueelle jo vapaussodan ensimmäisenä talvena 1775–1776. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Julistuksessa ilmenee vaikutteita englantilaisten poliittisten teoreetikkojen, erityisesti John Locken ajattelusta. Tuomitessaan kuningas Yrjö III:n julistus ei vetoa enää siirtokuntalaisten laillisiin oikeuksiin Britannian kansalaisina, vaan luonnonoikeuksiin ja yhteiskuntasopimusteorioihin. Myös Thomas Painen "Common Sensen" vaikutus on nähtävissä. Siirtomaavallan purkautuminen
Kansallisuusaate kasvoi Amerikan siirtomaissa 1700- ja 1800-luvuilla. Siirtomaiden tyytymättömyys isäntävaltioihin aiheutti lukuisia kapinoita. Niin kutsutut Bostonin teekutsut vuonna 1775 käynnistivät Amerikan vallankumouksen, jossa Yhdysvallat syntyi voitettuaan Ison-Britannian Yhdysvaltain vapaussodassa 1783. Kanadassa siirtomaavallan purkautuminen tapahtui ranskalaisten siirtokuntien jäädessä häviölle briteille, muodollisesti Kanadaa johtaa edelleen Britannian lähettämä kenraalikuvernööri. Thomas Gage
Gagen kompastuskiveksi muodostui kolmessatoista siirtokunnassa kehittynyt itsenäisyys- ja kapinaliike. Lontooseen lähettämissään raporteissa hän kuvaili siirtokuntien kehitystä kielteiseen sävyyn ja edisti siten emämaan asenteen tiukentumista. Bostonin teekutsujen jälkeen Gage oli keskeisellä tavalla muotoilemassa siirtokuntalaisia rankaisseita vuoden 1774 pakotuslakeja, joihin sisältyi Bostonin sataman sulkeminen, brittijoukkojen majoitus siirtokuntalaisten koteihin sekä Massachusettsin itsehallinnon kumoaminen ja kyseisen siirtokunnan asettaminen sotilashallinnon alaiseksi. Viimeksi mainitun säädöksen seurauksena Gage toimi toukokuusta 1774 alkaen myös Massachusettsin sotilaskuvernöörinä. Tässä ominaisuudessa hän määräsi huhtikuussa 1775 brittijoukot tuhoamaan Lexingtonissa ollutta salaista asekätköä, mikä johti 19. huhtikuuta Lexingtonin taisteluna tunnettuun yhteenottoon ja siten Yhdysvaltain vapaussodan puhkeamiseen. Heinäkuussa 1775 käydyn Bunker Hillin taistelun jälkeen Gagen joukot joutuivat perääntymään George Washingtonin komentaman siirtokuntien armeijan tieltä Bostoniin, minkä seurauksena Gage korvattiin kenraali William Howella ja kutsuttiin takaisin kotimaahan. Hänet ylennettiin kenraaliksi 1782. Yhdistynyt kuningaskunta
Vuonna 1956 Britannia yritti vielä harjoittaa suurvaltapolitiikkaa pääosin brittiläisessä omistuksessa olleen Suezin kanavan kansallistanutta Egyptiä vastaan, ja hyökkäsi maahan Ranskan ja Israelin tuella. Epäonnistunut operaatio johti konservatiivipääministeri Anthony Edenin eroon. Britannian siirtomaat Saharan eteläpuolisessa Afrikassa itsenäistyivät pääasiassa 1960-luvulla alkaen Ghanan itsenäisyydestä 1957. Vuonna 1973 Britannia liittyi Euroopan yhteisöön. Pohjois-Irlannin tilanne kärjistyi 1972 verisen sunnuntain jälkeen. Irlannin tasavaltalaisarmeija aloitti tämän jälkeen terrorikampanjan, jonka uhreja oli myös lukuisia Englannin maaperällä. Israelin itsenäisyyssota
Ensimmäisessä maailmansodassa Yhdistynyt kuningaskunta otti nykyisen Israelin alueen hallintaansa mandaattialueena. Alueelle oli 1800-luvulta lähtien, mutta erityisesti toisen maailmansodan jälkeen siirtynyt runsaasti juutalaisia sekä juutalaisten luoman elinkeinoelämän houkuttelemana arabeja, ja maa-alueita oli siirtynyt maakauppojen seurauksena turkkilaisilta feodaaliruhtinailta juutalaisten käsiin. Ensimmäisen maailmansodan päättyessä nykyisen Israelin, Länsirannan ja Gazan lisäksi myös Jordanian käsittävän alueen asukkaista noin 90 prosenttia oli arabeja ja noin 10 prosenttia juutalaisia. Nykyinen Israel on kuitenkin vain noin 20 prosenttia tästä alueesta. Suurin osa juutalaisista asui nykyisen Israelin alueella.
Vuonna 1917 annettiin Balfourin julistus, jossa Iso-Britannia sitoutui tukemaan Maailman Sionistijärjestön tavoitetta juutalaisten ”kansallisen kodin” perustamisesta. Tämän jälkeen juutalaisten maahanmuuttajien määrä oli suorastaan räjähtänyt ja alueen kansanryhmien välit kiristyivät. Liinahamarin ja Kirkkoniemen pommitukset 1941
Seuraavana päivänä Suomi esitti Britannialle vastalauseen ja korvausvaatimuksen. Britannian ulkoministeriö torjui molemmat ja totesi, että Suomen alue oli joutunut sotatoimien piiriin johtuen Suomen hallituksen päätöksestä sallia suurten saksalaisjoukkojen asettuminen maahan. Britannian Helsingin-lähettiläs Gordon Vereker puolestaan kertoi ulkoasiainministeri Rolf Wittingille, että kysymyksessä oli "traaginen erehdys". Britannia julisti sodan runsaat neljä kuukautta myöhemmin, Suomen itsenäisyyspäivänä, 6. joulukuuta 1941. Ensimmäinen mannermaakongressi
Ensimmäinen mannermaakongressi () oli syksyllä 1774 Philadelphiassa kokoontunut edustajakokous, joka edusti kahtatoista niistä Pohjois-Amerikan kolmestatoista brittiläisestä siirtokunnasta, jotka myöhemmin perustivat Yhdysvallat. Tämä kongressi oli vielä melko maltillinen ja yritti vedota Ison-Britannian kuninkaaseen Yrjö III:een emämaan ja siirtokuntien välisissä kiistoissa. Kun se ei johtanut tuloksiin, kutsuttiin seuraavana vuonna koolle toinen mannermaakongressi, joka meni pitemmälle.
Ensimmäisen mannermaakongressin taustalla olivat Britannian parlamentin keväällä 1774 säätämät niin sanotut ”sietämättömät lait”, jotka olivat rankaisseet varsinkin Massachusettsin siirtokuntaa Bostonin teekutsujen vuoksi. Kongressin järjestämisestä vastasivat eri siirtokunnissa toimineet niin sanotut kirjeenvaihtokomiteat ("committees of correspondence"). Kongressi avattiin Philadelphiassa 5. syyskuuta 1774. Paikalla oli yhteensä 56 edustajaa kahdestatoista siirtokunnasta – vain Georgia jätti osallistumatta. Yhtenäisyyden korostamiseksi kongressin äänestyksissä jokaisella siirtokunnalla oli käytössään yksi ääni niiden koosta riippumatta. Puheenjohtajaksi valittiin yksimielisesti Virginiaa edustanut Peyton Randolph ja sihteeriksi Pennsylvanian Charles Thomson, joka palveli samassa tehtävässä myöhemmissäkin siirtokuntien kongresseissa. Muiden osallistujien joukossa olivat muun muassa John Adams, Samuel Adams, George Washington, John Dickinson, John Jay ja Patrick Henry. Edustajat olivat pääosin ylempiin yhteiskuntaluokkiin kuuluvia, kuten suurliikemiehiä ja -maanomistajia. Enemmistö kongressissa oli radikaaleilla, jotka kutsuivat itseään patriooteiksi. Heidän johtajiaan olivat Samuel ja John Adams, Patrick Henry sekä Richard Henry Lee. Silti vain harvat kannattivat vielä tässä vaiheessa suhteiden katkaisemista Britanniaan ja hallitsevana asennoitumisena oli edelleen varovaisuus. Massachusetts
Noin sataviisikymmentä vuotta myöhemmin Massachusettsista tuli "Vapauden kehto" Bostonin vallankumouksellisille. Kun Bostonissa heitettiin tullista vapautettu teelasti mereen, siitä tuli vuonna 1776 Yhdysvaltain vapaussotana tunnettujen ja kolmentoista siirtokunnan itsenäisyyteen johtaneiden taistelujen aloituspaikka. Yhdysvaltain arkkitehtuuri
Vuonna 1776 kongressin jäsenet julistivat Amerikan 13 siirtokunnan itsenäisiksi. Vuoden 1783 Pariisin rauhansopimus tunnusti uuden tasavaltalaisen maan, Amerikan Yhdysvaltojen, olemassaolon. Vaikka poliittiset suhteet Yhdistyneeseen kuningaskuntaan katkesivat, englantilaiset vaikutteet jatkoivat olemassaoloaan rakennuksissa tässä uuden maailman osassa. Julkiset, hyväntekeväisyys ja kaupalliset tilaukset kehittyivät samanaikaisesti väestön kasvun ja alueellisen laajentumisen kanssa. Uudet liittovaltion ja oikeuslaitoksen instituutioiden rakennukset omaksuivat klassisia vaikutteita (pylväät, kupolit, päätykolmiot), viitaten kreikkalais-roomalaiseen antiikkiin. Arkkitehtuuria koskevat julkaisut moninkertaistuvat, vuonna 1797 Asher Benjamin julkaisi "The Country Builder's Assistant". Amerikkalaiset halusivat varmistaa itsenäisyytensä kaikilla elämän aloilla: politiikassa, taloudessa, mutta myös kulttuurissa perustamalla yliopistoja ja museoita. 1900-luvun lopussa tämä itsenäisyys ja dynamismi näkyivät parhaiten. Staten Island
Kun englantilaiset valloittivat New Yorkin vuonna 1664, he yhdistivät Staten Islandin samaan siirtokuntaan, vaikka se olikin lähempänä New Jerseyä. Vuonna 1776 brittien joukot aloittivat saarelta hyökkäyksensä New Yorkiin. Yhdysvaltojen itsenäistymisen jälkeen silloisessa Richmondin kaupungissa oli New Yorkia puolustava varuskunta, siirtolaisten karanteenikeskus, orpojen ja vanhojen merimiesten hoitokoti ja rautatien lastausasema Manhattanille tullutta rahtia varten. Kun saari päätti kansanäänestyksessä liittyä osaksi New Yorkia, sen väkiluku oli vähän yli 65 000. Siirtomaa
Siirtomaiden itsenäistyminen alkoi, kun 13 brittiläistä siirtomaata Pohjois-Amerikassa kapinoivat muodostaen Pohjois-Amerikan Yhdysvallat. Vuonna 1775 alkanut sota päättyi 1783 itsenäistymisjulistuksen tunnustamiseen. Myös useimmat Latinalaisen Amerikan maat itsenäistyivät jo 1800-luvun alkupuolella. Varsinainen kolonisaation kulta-aika oli vielä kuitenkin edessä; esimerkiksi suurin osa Afrikasta joutui siirtomaavallan alaiseksi vasta 1800-luvun lopulla. John Hancock
Hancockista tuli Massachusettsin patrioottien johtaja yhdessä Samuel Adamsin kanssa. Huhtikuussa 1775 he joutuivat molemmat pakenemaan Lexingtonista Philadelphiaan, kun kenraali Thomas Gagen komentaman brittiarmeijan kerrottiin olevan tulossa pidättämään heitä. Hancock valittiin samana vuonna toiseen mannermaakongressiin ja hän toimi sen puhemiehenä toukokuusta 1775 lokakuuhun 1777. Hänen on sanottu halunneen myös siirtokuntien armeijan ylipäälliköksi, mutta tehtävään nimitettiinkin George Washington. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen ensimmäisissä painetuissa versioissa oli pelkästään Hancockin allekirjoitus. Julistuksen kuuluisassa pergamenttikappaleessa hänen allekirjoituksensa on ensimmäisenä ja suurimpana. New Hampshire
Englantilaiset uudisasukkaat asuttivat New Hampshiren aluetta Kuningas Jaakko I:n käskystä vuodesta 1623 alkaen. New Hampshire oli ensimmäinen siirtokunta joka julistautui itsenäiseksi ja kirjoitti oman perustuslakinsa, ja osavaltioista yhdeksäntenä hyväksymässä Yhdysvaltojen perustuslain. Teollinen vallankumous
Espanjan perimyssodan (1701–1713) jälkeen maailman merien hallinta siirtyi Alankomailta Britannialle.. Vuonna 1707 solmittiin unionisopimus Englannin ja Skotlannin välille, jolloin syntyi Ison-Britannian kuningaskunta. Yrjö I:n valtaantulo 1714 muodosti samalla personaaliunionin protestanttisen Hannoverin kanssa. Suuressa siirtomaasodassa (1756–1763) Britannia turvasi asemansa Intiassa Ranskalta ja liitti Kanadan kolmeentoista siirtokuntaansa Pohjois-Amerikassa. Nämä julistautuivat itsenäisiksi jo vuonna 1776. Sitä seurasi Yhdysvaltain vapaussota, joka päättyi 1783 Pariisin rauhaan, jossa Britannia tunnusti Yhdysvaltain itsenäisyyden. 1700-luvulla Amerikan mantereelta tuotiin Eurooppaan viljaa, tupakkaa sekä ruokosokeria ja Intiasta puuvillaa ja -kankaita. Englannin historia
Englanti onnistui purjehdussäännön avulla saamaan johtoaseman kauppamerenkulussa, tosin vasta voitettuaan Englannin–Hollannin sodat vuosina 1652–1654, 1665 ja 1672–1674. Kielto ilmensi 1600-luvun merkantilismia, jonka mukaan ulkomaankauppaa piti edistää erilaisten kieltojen avulla. Britannian Pohjois-Amerikan siirtokunnat olivat tyytymättömiä järjestelmään, joka haittasi niiden suoria kauppayhteyksiä. Tämä osaltaan johti lopulta Yhdysvaltain itsenäisyysjulistukseen 1776. Siirtolaisuus Yhdysvaltoihin
Pohjois-Amerikkaan tuli siirtokunta-aikana hyvin runsaasti siirtolaisia etenkin Euroopasta. Siirtokuntien alkuvaiheessa suurin osa tulijoista oli englantilaisia, mutta tulijoita oli myös Hollannista, Ranskasta ja Espanjasta. Delawaren alueelle oli muuttanut myös hiukan ruotsalaisia ja suomalaisia. 1600-luvun lopulla Amerikkaan alkoi muuttaa saksalaisia, ja 1700-luvulla heidän määränsä kasvoi uskonnollisen sorron ajamana voimakkaasti. Saksalaisia oli Yhdysvaltain itsenäistymiseen 1776 mennessä muuttanut maahan noin neljännesmiljoona, joista suurin osa New Yorkiin, Pennsylvaniaan ja New Jerseyyn. Yhdysvaltain historia
Kanadaan oli asettunut ranskalaisia ja itärannikolle turkiskauppaa hallitsevia hollantilaisia. Englantilaiset siirtokunnat saivat kuitenkin tukea emämaastaan ja olivat siksi kilpailijoitaan elinvoimaisempia. Englannin hallituksen tavoitteet Pohjois-Amerikassa olivat sekä taloudellisia että uskonnollisia, kun kiusalliset eriuskoiset kuten puritaanit ja kveekarit muuttivat Uuteen-Englantiin. Lähtijät tavoittelivat aluksi lähinnä uskonnonvapautta, mutta myöhemmin tulijat etsivät myös vapaan ja vauraan elämän ehtoja, joita Eurooppa ei kyennyt antamaan.
Pohjois-Amerikan itärannikolle oli 1740-lukuun mennessä muodostunut kolmentoista brittisiirtokunnan ketju pohjoisen New Hampshirestä etelän Georgiaan. Rannikosta 150 kilometriä sisämaahan oli asuttua aluetta; sen takana oli intiaanien ja ranskalaisten maata. Florida kuului tuolloin Espanjalle ja Kanada Ranskalle. Englanti ja Ranska kilpailivat Pohjois-Amerikan herruudesta lähes kahden vuosisadan ajan. Suuren siirtomaasodan 1756–1763 jälkeen Pariisin rauhassa Ranska joutui luopumaan kaikista Pohjois-Amerikan omistuksistaan, ja se menetti Mississippin itäpuoliset alueet ja Kanadan Britannialle. Yhdysvaltain siirtokunta-aika
Ensimmäinen brittien siirtokunta nykyisten Yhdysvaltojen alueella oli Roanoke nykyisessä Pohjois-Carolinassa. Walter Raleigh lähetti saarelle runsaat sata siirtolaista vuonna 1587, mutta kun brittilaivoja saapui uudestaan paikalle 1590, siirtokunta oli kadonnut. Vuonna 1607 britit perustivat nykyiseen Virginiaan Jamestownin siirtokunnan. Kaupunki kasvoi osin siksi, koska siirtolaiseksi lähtevä sai ilmaisen laivamatkan ja lopulta 100 eekkeriä maata vastineeksi siitä, että hän suostui tekemään sopimuspalvelijana seitsemän vuoden ajan töitä London Company -yhtiölle määränpäässä. Jamestown kärsi aluksi vakavaa puutetta ja nälänhätää. Vuosien kuluessa siirtokunnan talous kehittyi, ja vuonna 1619 sen valitsema edustuslaitos kokoontui ensimmäisen kerran. Siirtokunnan kuolleisuus säilyi kuitenkin korkeana, ja asukasluku kasvoi vain hitaasti. Vuonna 1622 intiaanit tappoivat lähes 350 uudisasukasta. Virginiaan oli tullut 1600-luvun puoliväliin mennessä jo noin 40 000 englantilaista siirtolaista. Ensimmäiset orjat tuotiin viimeistään vuonna 1619. Elbridge Gerry
Gerry syntyi Massachusettsissa. Hän oli yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista vuonna 1776. Amerikan konfederaatio
Yhdysvaltain hallitus (unioni) ei hyväksynyt osavaltioitten eroa ja katsoi Konfederaation muodostuneen laittomasti. Sota alkoi Konfederaation hyökättyä Charolestonin satamssa sijaitsevaan Fort Sumter -linnoitukseen 12. huhtikuuta 1861. Mikään valtio ei tunnustanut Konfederaation itsenäisyyttä, mutta Iso-Britannia ja Ranska hyväksyivät sille sotaakäyvän statuksen ja antoivat yksityisten tahojen tekevän kauppaa sodan molempien osapuolten kanssa. Neljän vuoden ja 620 000 – 850 000 sotilaan kaatumisen jälkeen Konfederaation joukot antautuivat 1865. Sodalta puuttui formaali päätös, mutta lähes kaikki Konfederaation joukot olivat antaunueet vuoteen 1865 loppuun menneessä. Connecticut
Connecticut () on yksi Yhdysvaltain osavaltioista, osa Uuden Englannin aluetta ja yksi kolmestatoista siirtokunnasta, jotka kapinoivat brittihallintoa vastaan. Brittiläinen Guiana
Britannian kehittäessä siirtomaata sokeriruokoplantaaseille he toivat useita afrikkalaisia orjatyövoimaksi alueelle. Guiana itsenäistyi Yhdistyneestä kuningaskunnasta 26. toukokuuta 1966. Yhdysvaltain historia
Ensimmäinen brittien siirtokunta nykyisen Yhdysvaltojen alueella oli Roanoke nykyisessä Pohjois-Carolinassa. Sinne yritettiin perustaa siirtokuntaa jo 1585 ja uudestaan vuonna 1587, mutta kun brittilaivoja saapui uudestaan paikalle 1590, siirtokunta oli kadonnut. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Vielä vapaussodan alkuvaiheessa pääosa siirtokuntalaisista katsoi taistelevansa vain perinteisten oikeuksiensa puolesta osana brittiläistä imperiumia, ja vain harvat tavoittelivat täydellistä irtautumista emämaasta. Sodan edetessä ja sovitteluyritysten kariutuessa itsenäisyysajatus alkoi kuitenkin voittaa alaa. Vuoden 1776 alussa ilmestynyt Thomas Painen pamfletti "Common Sense" onnistui vakuuttamaan monet täyden itsenäisyyden välttämättömyydestä. Philadelphiassa kokoontunut siirtokuntia edustanut toinen mannermaakongressi keskusteli itsenäisyysajatuksesta pitkin kevättä. Jo 6. joulukuuta 1775 kongressi ilmoitti kiistävänsä Britannian parlamentin suvereniteetin siirtokuntien alueella ja 10. toukokuuta 1776 se kyseenalaisti myös kuninkaan auktoriteetin ja kehotti siirtokuntia muodostamaan itselleen riippumattomat hallitukset. Yhdysvaltain vapaussota
Useimmat intiaanit Mississippijoen itäpuolella joutuivat kohtaamaan sodan. Suurin osa heistä liittyi brittien puolelle, arvioiden mukaan noin 13 000 soturia taisteli brittijoukoissa, merkittävimpänä ryhmänä irokeesiliitto 1 500 miehen vahvuisena. Jo sodan alussa osa irokeeseista siirtyi tukemaan amerikkalaisia, mutta Joseph Brantin ja hänen sisarensa Molly Brantin vaikutusvallan ansiosta suurin osa sotureista pysyi uskollisena Englannille. Vuonna 1779 kenraali John Sullivan joukkoineen hävitti irokeesien pellot ja puutarhat ja poltti arviolta 40 irokeesien kylää. Vallankumouksellisten häikäilemätön toiminta ajoi irokeesit Kanadaan, josta käsin he jatkoivat lojalistien tukemista vuoteen 1781 asti. New Jersey
New Jersey oli yksi niistä kolmestatoista siirtokunnasta, jotka nousivat vuonna 1776 kapinaan brittien siirtomaahallintoa vastaan Amerikan vallankumouksessa. Vuonna 1787 New Jersey oli kolmas osavaltio, joka allekirjoitti Yhdysvaltojen perustuslain. Vuonna 1804 se oli viimeinen pohjoisen valtio, joka kielsi orjuuden. Yhdysvaltain vapaussota
Vuosien 1775 ja 1777 välillä sotaa käytiin Ison-Britannian ja kolmentoista siirtokunnan välillä, jotka olivat vuonna 1776 julistautuneet itsenäiseksi nimellä Amerikan yhdysvallat. Vuonna 1777 sota laajeni käsittämään Ranskan, Espanjan ja Alankomaat. Briteillä oli lähes koko sodan ajan laivastoherruus, jonka avulla he pystyivät valtaamaan merkittävimmät satamakaupungit, mutta maaseuduilla amerikkalaiset pystyivät pitämään puoliaan. Intiaanit taistelivat konfliktin molemmilla puolilla kannattaen suurimmaksi osaksi Isoa-Britanniaa. Toinen mannermaakongressi nimitti George Washingtonin siirtokuntien armeijan johtoon 15. kesäkuuta 1775. Brittien joukkojen ylipäällikköinä toimivat kenraalit William Howe ja Henry Clinton. Yhdysvaltain historia
Britannia tunnusti Yhdysvaltain itsenäisyyden 3. syyskuuta 1783. Tämän jälkeen noin 70 000–80 000 Britannialle uskollista lähti maasta. Heistä noin 50 000 siirtyi brittien Kanadan provinsseihin. Liittovaltion luonut Yhdysvaltain perustuslaki säädettiin vuonna 1787 ja George Washington valittiin ensimmäiseksi presidentiksi 1789. Belfast News Letter
Belfast News Letter on perustettu jo vuonna 1737, ja lehti pitää itseään Yhdistyneen kuningaskunnan vanhimpana yhä ilmestyvänä sanomalehtenä. Lehti julkaisi myös ensimmäisenä Euroopassa Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen vuonna 1776: kyseessä oli yksi historian ensimmäisiä tutkivan journalismin keinoin hankittuja sensaatiojuttuja, sillä lehden toimittaja onnistui hankkimaan kopion julistuksesta hiipimällä Amerikasta saapuneeseen laivaan, joka oli matkalla Englantiin, mutta joutui merihädän vuoksi keskeyttämään matkan Londonderryn satamaan. Yhdysvaltain vapaussota
Tilanteen ollessa Bostonissa pitkään umpikujassa siirtokuntien kongressi etsi muualta mahdollisuuksia aloitteen tekemiseen. Tärkeimmäksi toimenpiteeksi nousi kongressin valtuuttama hyökkäys Kanadaan. Sotaretken tarkoituksena oli rohkaista Kanadan-ranskalaiset liittymään mukaan vallankumoukseen, sillä Britannia oli valloittanut maan 15 vuotta aiemmin. Kanadalaisilla ei ollut kuitenkaan halua yhtyä kapinaan brittejä vastaan. Siirtomaavallan purkautuminen
Siirtomaavallan purkautuminen eli dekolonisaatio tarkoittaa Euroopan valtioiden muualla maailmassa omistamien siirtomaiden itsenäistymistä. Siirtomaiden itsenäistyminen tapahtui useassa vaiheessa. Yhdysvallat itsenäistyi jo vuonna 1776, ja suurin osa Latinalaisen Amerikan valtioista 1800-luvun aikana. Aasian ja Afrikan siirtomaiden itsenäistyminen alkoi pääosin toisen maailmansodan jälkeen ja huipentui 1950–1960-luvuilla. Jotkin entiset siirtomaat kuuluvat yhä entisiin emämaihinsa niin sanottuina merentakaisina alueina, kuten esimerkiksi Ranskan Guayana. Miamit
Sodan päättyminen englantilaisten voittoon ei merkinnyt levottomuuksien loppumista. Keväällä 1763 miamit saivat ottawien päälliköltä Pontiacilta viestinviejän tuoman sotavyön merkiksi englantilaisia vastaan suunnatusta suuresta intiaanikapinasta. Aluksi miamit kieltäytyivät. He muuttivat myöhemmin mieltään kuullessaan millaiset määrät eri heimojen sotureita oli lupautunut mukaan Pontiacin kapinaan. Miamit osallistuivat kahden linnakkeen valtaamiseen, mutta eivät olleet halukkaita osallistumaan brittien teurastukseen, vaan kohtelivat vankejaan lempeästi. Yhdysvaltain itsenäisyyssodassa miamit asettuivat Englannin puolelle siirtolaisia vastaan. Yhdysvaltain siirtokunta-aika
Yhdysvaltain siirtokunta-aika kattaa Yhdysvaltain historiassa aikakauden ensimmäisen englantilaisen siirtokunnan perustamisesta vuonna 1587 Yhdysvaltain itsenäistymiseen vuonna 1776. Amerikan vallankumous
Amerikan vallankumous viittaa tapahtumiin, ajatuksiin ja muutoksiin, joiden myötä kolmetoista Pohjois-Amerikan siirtokuntaa irtautui Britanniasta ja muodostivat Amerikan Yhdysvallat. Yhdysvaltain vapaussota (1775–1783) oli osa vallankumousta. Yhdistynyt kuningaskunta
Yhdistynyt kuningaskunta oli 1800-luvun merkittävin teollisuus- ja sotilasmahti ja siirtomaavalta, joka laajimmillaan käsitti noin 30 miljoonaa neliökilometriä ja lähes neljäsosan maapallon väestöstä. Silloin syntyi sanonta, ettei Aurinko koskaan laske Brittiläisen imperiumin yltä. Teollisena vallankumouksena tunnettu muutos käynnistyikin Britanniassa 1700- ja 1800-lukujen taitteessa, mikä nosti maan maailmanjohtavaksi talousmahdiksi. Lisäksi Britannian siirtomaavalta oli suurimmillaan Viktorian aikana (1837–1901). 1900-luvun alkuun mennessä muut maat olivat saavuttaneet teollistumisessa brittien etumatkan. 1920-luvun aikana imperiumi alkoi hajota, kun Irlanti itsenäistyi 1921, vaikkakin kuusi Ulsterin provinssia pysyivät emämaassaan ja muodostivat Pohjois-Irlannin. Vuonna 1926 Australia, Kanada ja Uusi-Seelanti saivat itsenäisyyden, mutta liittyivät Brittiläiseen kansainyhteisöön. Siirtomaavallan purkautuminen jatkui toisen maailmansodan jälkeen, alkaen Intian ja Pakistanin itsenäistymisestä 1947. College of William &amp; Mary
Tunnettuja entisiä opiskelijoita ovat Thomas Jefferson, James Monroe, John Tyler ja Henry Clay sekä 16 itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajaa. Yhdysvaltain kielet
Amerikanenglanti eroaa jonkin verran brittienglannista, joskin erot ovat verrattain pieniä. Englantia äidinkielenään puhuva väestö on keskittynyt erityisesti itärannikolle, missä sijaitsivat ne kolmetoista siirtokuntaa, joita hallitsivat Virginia Company ja Oregon Country, joista jälkimmäistä nimitettiin aiemmin New Albioniksi ja jonne sijoittuivat erityisesti Missourista Oregoniin johtanutta niin sanottua Oregonin reittiä ("Oregon trail") kulkeneet uudisraivaajat. Siirtomaasota
Vaikka siirtomaasodat päättyivät lähes aina länsimaiden voittoon, saattoivat paikalliset asukkaat joskus aiheuttaa merkittäviä tappioita siirtomaavalloille. Tällaisista tunnetuimpia on Yhdysvaltain vapaussota 1775–1783, jossa Pohjois-Amerikan brittiläiset siirtokunnat itsenäistyivät brittiläisestä imperiumista. 1800-luvun lopun Italian–Etiopian sodan aikana käydyssä Adowan taistelussa etiopialaiset onnistuivat voittamaan italialaiset ja maa välttyi näin joutumasta siirtomaaksi. Vaikka zulu-sota päättyikin alkuperäiskansan tappioon, zulut voittivat heidät aliarvioineen Britannian armeijan Isandlwanan taistelussa 1879. Englantilaiset
Koska englantilaiset muuttivat suurin joukoin Englannin entisiin siirtomaihin, he ovat levinneet maantieteellisesti laajalle alueelle. Monet ovat myös muuttaneet Yhdistyneen kuningaskunnan muille alueille kuten Skotlantiin ja Walesiin. Brittiläisissä väestönlaskuissa ei ole kysytty etnisten englantilaisten määrää, mutta 8,08 % Skotlannin, 20 % Walesin ja 3,66 % Pohjois-Irlannin väestöstä on syntynyt Englannissa. Irlanti ei kysy väestönlaskennoissaan asukkaidensa etnisyyttä, mutta maassa asuu noin 200 000 Englannissa tai Walesissa syntynyttä. Suuria siirtolaisväestöjä asuu entisistä siirtomaista Yhdysvalloissa, Kanadassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa sekä Etelä-Afrikassa. Yhdysvaltojen vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan maassa asui 24 509 692 englantilaistaustaista ja 1 035 133 ilmoitti etniseksi taustakseen ”britti”. Vielä vuoden 1980 väestönlaskennassa englantilaisiksi ilmoittautui 50 miljoonaa henkilöä. Australiassa englantilaisia oli vuonna 2006 6 298 945 henkilöä ja Uudessa-Seelannissa 1 425 559. Afrikassa asuu arvioiden mukaan noin kaksi miljoonaa englantilaistaustaista. Yhdysvaltain historia
Espanjalaiset ja portugalilaiset keskittyivät vierailemaan vain Pohjois-Amerikan eteläosissa, mutta englantilaiset ja ranskalaiset kävivät pohjoisempana. Ranskan kuninkaan lähettämä Giovanni da Verrazzano purjehti vuonna 1524 Pohjois-Amerikan rannikkoa Georgiasta Uuteen-Englantiin. Ensimmäisen pysyvän eurooppalaisen siirtokunnan nykyisen Yhdysvaltain alueelle perustivat espanjalaiset vuonna 1565 St. Augustineen Koillis-Floridaan. Espanjalaiset perustivat siirtokuntansa myös Uuteen Meksikoon ja Kaliforniaan. Saint Kitts ja Nevis
Brittiläiset uudisasukkaat perustivat ensimmäisen Karibian siirtokuntansa Saint Kittsille vuonna 1623. Vuonna 1626 he surmasivat kaksituhatta intiaania. Kaksi vuotta myöhemmin he perustivat siirtokunnan myös Nevisille. Saint Kittsistä, Nevisista ja Anguillasta tuli Britannian siirtomaa (Saint Christopher-Nevis-Anguilla), joka sai autonomian vuonna 1967. Vuonna 1980 Anguilla erotettiin kolmikosta. Saint Kitts ja Nevis itsenäistyi 1983. Vuonna 1997 Nevisillä järjestetyssä kansanäänestyksessä saarelaiset päättivät olla eroamatta St. Kittsistä. Philadelphia
Yhdysvaltain vapaussodan aikana Philadelphiassa allekirjoitettiin 1776 Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus. Seuraavana vuonna britit valloittivat kaupungin, mutta se vapautettiin 1783. Philadelphia toimi Yhdysvaltain pääkaupunkina 1790–1800. Siellä oli vuonna 1800 lähes 70 000 asukasta ja se oli Yhdysvaltain suurin kaupunki. Brittiläinen imperiumi
Ennen kuin dominiot vuonna 1931 lopullisesti saivat itsenäisen valtion aseman, brittiläiseen imperiumiin kuuluneet valtiot ja alueet jaettiin niiden hallinnollisen ja lainsäädännöllisen aseman perusteella seuraavasti:Dominioilla oli parlamentaarinen itsehallinto ja oikeus tehdä ulkopoliittisia sopimuksia.Intia julistettiin vuonna 1877 keisarikunnaksi, ja Britannian kuningas oli samalla Intian keisari. Intialla oli oma parlamentti ja oikeus tehdä ulkopoliittisia sopimuksia, mutta käytännössä sekin oli selvästi Britannian hallinnassa, siirtomaahan verrattavassa asemassa. Vuonna 1947 keisarikunta lakkautettiin ja sen alueista muodostettiin kaksi itsenäistä valtiota, Intia ja Pakistan.Mandaattialueet olivat entisiä Saksan siirtomaita tai Turkille kuuluneita alueita, jotka ensimmäisen maailmansodan jälkeen siirtyivät Kansainliiton valtuutuksella voittajavaltioiden hallintaan. Manifesti
Poliittisia manifesteja ovat muun muassa Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus (1776), Karl Marxin ja Friedrich Engelsin Kommunistinen manifesti (1848) ja Francis Shaefferin "A Christian Manifesto" (1982). Worcester (Massachusetts)
Hieman ennen Yhdysvaltain vapaussodan alkua Isaiah Thomas painatti Worcesterissa brittien vastaista lehteään nimeltä "The Massachusetts Spy". Myöhemmin vuonna 1776 hän luki ensimmäisenä julkisesti Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen. Sodan jälkeen Thomasin julkaisutoiminnasta kasvoi maan suurin. Hänen yhtiönsä julkaisi esimerkiksi maan ensimmäisen sanakirjan vuonna 1788. Worcesterista kasvoi tärkeä teollisuuskeskus siitäkin huolimatta, että kaupunki ei sijainnut tavalliseen tapaan purjehdittavan joen varrella. Vuonna 1800 kaupungin asukasluku oli 58 000. Teollisuuden kasvua vauhditti vuonna 1828 avautunut Blackstone Canal-kanava, joka yhdisti Worcesterin Providencen kaupunkiin Rhode Islandissa. Rautatie saapui puolestaan vuonna 1835. Vuonna 1837 William Chompton kehitti uudenlaisen kutomakoneen, jolla pystyi valmistamaan entistä monimutkaisempia tekstiilejä. Yhdysvallat
Yhdysvallat on tasavalta ja liittovaltio. Kolmetoista Britannian siirtokuntaa perustivat liittovaltion 1700-luvun lopussa. Itsenäisyysjulistus annettiin 4. heinäkuuta 1776 ja maa tunnustettiin vapaussodan jälkeen vuonna 1783. Yhdysvaltain perustuslaki otettiin käyttöön 1787. Seuraavan vuosisadan aikana maa laajeni, mutta osavaltioiden erimielisyydet ajoivat maan sisällissotaan, joka käytiin vuosina 1861–1865. Toisen maailmansodan voittajavaltiona Yhdysvalloista tuli sotilaallisesti johtava länsimaa. 1990-luvulla Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Yhdysvalloista tuli maailman ainoa supervalta. Molly Brant
Yhdysvaltain itsenäisyyssodassa Molly Brant taisteli lojalistien puolella siirtokuntia vastaan. Vuonna 1986 hän sai oman postimerkin tunnustuksena vaikuttavasta työstään Pohjois-Amerikan siirtomaahistoriassa. Vuonna 1989 Kanadan anglikaanikirkko lisäsi hänen nimensä vuosittaisiin juhlapäiviin. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Elokuvassa "National Treasure – kansallisaarre" julistuksen takana on näkymätön kartta, joka toimii johtolankana temppeliherrojen aarteeseen. Todellisuudessa takapuolella lukee vain ”Original Declaration of Independence, dated 4th July 1776”. Ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistus
Molempien kumousten juuret olivat paitsi epäoikeudenmukaiseksi koetussa tilanteessa myös valistusaatteen liberalismissa, jonka pohjalta Thomas Jefferson, Benjamin Franklin ym. muotoilivat Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen (1776) ja myöhemmin ranskalaiset Ranskan ihmisoikeuksien julistuksen. Jälkimmäinen ennen hyväksymistä tarkastutettiin tuolloin Pariisissa suurlähettiläänä olleella Jeffersonilla. Yhdysvaltain vapaussota
Itäisessä New Yorkissa Horatio Gates ja Benedict Arnold voittivat Saratogan taistelun 17. lokakuuta 1777 brittikenraali John Burgoynea vastaan. Saratogan taistelun piti eristää Uusi-Englanti muista siirtokunnista. John Burgoynen komentama armeijakunta antautui kenraali Horatio Gatesille. Amerikkalaisten voitto sai Ranskan solmimaan Yhdysvaltain kanssa Treaty of Alliance -sopimuksen () alkuvuodesta 1778 ja lähtemään mukaan sotaan Britanniaa vastaan. Tätä pidetään Yhdysvaltain itsenäisyyssodan käännekohtana. John Dickinson
Dickinson edusti Pennsylvaniaa ensimmäisessä ja toisessa mannermaakongressissa 1774–1776. Hän kirjoitti eräitä kongressin hyväksymiä julistuksia ja auttoi valmistelemaan ensimmäistä luonnosta konfederaatioartikloiksi eli Yhdysvaltain ensimmäiseksi perustuslaiksi. Heinäkuussa 1776 Dickinson äänesti Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen hyväksymistä vastaan, sillä hänestä oli vielä etsittävä sovintoa Britannian kanssa. Lisäksi hänen mielestään ennen itsenäiseksi julistautumista olisi luotava keskushallinto ja varmistettava ulkomainen apu. Sittemmin hän kuitenkin liittyi Pennsylvanian miliisijoukkoihin, joissa yleni prikaatinkenraaliksi. Siirtokuntien armeija
1700-luvun alkuun mennessä jokaisella Amerikan siirtokunnalla oli oma militiansa intiaanien hyökkäyksiä vastaan. Miliisiyksiköt muodostuivat kaupunkilaisista ja ympäristön farmareista. Ryhmiin valitut johtajat eivät yleensä pystyneet pitäämään vapaaehtoisjoukkoja kurissa, eivätkä militian aseistus ja sotataidot olleet vaaditulla tasolla. Yhdysvaltain vapaussodan syttyessä siirtokuntien militia kerättiin taistelemaan oman emomaansa sotaväkeä vastaan. Huhtikuussa 1775 käydyt Lexingtonin ja Concordin taistelut ja nitä seurannut Bostonin piiritys osoittivat, etteivät Uuden Englannin ja muiden siirtokuntien vapaaehtoisyksiköt kyenneet taistelemaan kyllin tehokkaasti ilman yhteistä komentajaa. Bostonin teekutsut
Vuonna 1775 parlamentti sääti lain, jossa se vapautti kokonaan verotuksesta ne siirtokunnat, jotka kustansivat itse imperiaalisen puolustuksensa upseerit mukaan lukien. Sodan kestettyä kolme vuotta, vuonna 1778, parlamentti myös kumosi teelain. Tapahtumien vyöry oli kuitenkin jo edennyt niin pitkälle, että vapaustaistelua ei voinut enää pysäyttää, ja lopulta Britannia vetäytyi sotavuosien turhauttamana, pitkälti emämaan whigien vaikutuksesta, ja kolmentoista siirtokunnan (osavaltion) USA sai vuonna 1776 julistamansa itsenäisyyden. Yhdysvaltain historia
Yhdysvaltojen valtion historia alkaa kapinoivista brittiläisistä siirtokunnista. Yhdysvaltojen lipun 13 raitaa edustavat näitä osavaltioita. Robert R. Livingston
Livingston kuului tunnettuun suurmaanomistajasukuun, joka vaikutti New Yorkin osavaltiossa. Hänen samanniminen isoisoisänsä oli tullut Skotlannista Pohjois-Amerikkaan vuonna 1673. Livingston valmistui vuonna 1770 lakimieheksi. Hän oli edustajana toisessa mannermaakongressissa 1775–1776 ja 1779–1781, ja työskenteli useissa sen alaisissa komiteoissa, jotka käsittelivät ulko-, talous- ja oikeusasioita. Hän kuului myös viisihenkiseen komiteaan, joka valmisteli luonnoksen Yhdysvaltain itsenäisyysjulistukseksi kesäkuussa 1776. Livingston ei kuitenkaan itse allekirjoittanut julistusta. Vuosina 1777–1801 hän toimi New Yorkin osavaltion kanslerina ("Chancellor of New York"), joka oli korkea oikeudellinen virka. Yhdistyneet arabiemiirikunnat
Vuonna 1968 Britannia päätti vetäytyä alueelta, mikä toteutui 1. joulukuuta 1971. Seuraavana päivänä kuusi Persianlahden etelärannan nyt emiirikunniksi julistautunutta entistä šeikkikuntaa, Abu Dhabi, Ajman, Dubai, Fujaira, Šardža ja Umm al-Qaiwain perustivat yhteisen valtion nimeltä Arabiemiirikunnat vuonna 1971. Ra’s al-Khaima liittyi niihin vuotta myöhemmin. Koska Oman, Bahrain ja Qatar päättivät jäädä liittovaltion ulkopuolelle, rajaviivat ovat erikoisia ja maassa on yksi enklaavikin. Yhdysvaltain vapaussota
Mustia orjia ja orjuudesta vapautettuja palveli sekä amerikkalaisten että brittien puolella. Pohjoisen miliisijoukoissa palveli mustia sotilaita alusta alkaen, mutta etelävaltioiden orjanomistajat kielsivät palveluksen pelätessään vapautettujen orjien muodostavan oman armeijansa. Marraskuussa 1775 Virginian brittiläinen kuvernööri John Murray Dunmore antoi julkisen kuulutuksen, jonka mukaan patriooteilta karanneet orjat voisivat saada vapauden, mikäli he palvelisivat brittien puolella. Brittien ylipäällikkö Henry Clinton julkaisi vastaavanlaisen käskykirjeen vuonna 1779. Osin näiden julistusten johdosta kymmeniä tuhansia orjia karkasi brittien puolelle, mutta vain alle tuhat heistä palveli aseissa. Monet muut palvelivat sotilaspalvelijoina, mekaanikkoina, tiedustelijoina ja oppaina. Yli puolet heistä kuoli isorokkoepidemioissa ja monet karkotettiin riveistä ruoan vähetessä. Annetuista lupauksista huolimatta valtaosa orjista ei saanut vapauttaan.
Siirtokunnan armeijan miehistöpulan johdosta Washington poisti tammikuussa 1776 mustien värväyskiellon. Rhode Islandissa ja Massachusettsissa muodostettiin täysin mustat armeijan yksiköt ja monille orjille luvattiin vapaus palvelusta vastaan. Myös Haitista tuli mustien yksikkö ranskalaisjoukkojen mukana. Arvioiden mukaan ainakin 5 000 mustaa sotilasta taisteli amerikkalaisten puolella. Siirtokuntien armeija
Vapaussodan viimeinen suuri sotilasoperaatio oli Yorktownin piiritys syksyllä 1781. Syksyllä 1781 käydyn Yorktownin piirityksen jälkeen Yhdysvaltain voitto vapaussodassa alkoi näyttää varmalta. Brittiarmeija jäi kuitenkin majailemaan New Yorkiin, eikä siirtokuntien armeija päässyt hajaantumaan. Washington oli halukas marssittamaan armeijansa New Yorkiin, mutta ei saanut tukea kongressilta. Saman vuoden aikana siirtokunnat hyväksyivät kauan harkinnassa olleen yhteisen perustuslain, jolle perustettiin yhteinen yleiskongressi. Brittiläinen Länsi-Afrikka
Brittiläinen Länsi-Afrikka tarkoittaa Britannian siirtomaita Länsi-Afrikassa siirtomaavallan aikana, joko yleisessä maantieteellisessä merkityksessä tai tarkemmin niitä maita, jotka käsittivät virallisen koloniaalisen siirtomaavaltiokokonaisuuden. Yhdistynyt kuningaskunta hallitsi eri osia näistä alueista tai kokonaan 1780-luvulta aina 1960-luvulle asti, jolloin ne itsenäistyivät ja jolloin Gambia, Sierra Leone, Ghana sekä Nigeria tulivat omiksi itsenäisiksi valtioiksi. Yhdysvaltain itsenäisyyspäivä
Yhdysvaltain itsenäisyyspäivää (, usein myös yksinkertaisesti ”"Fourth of July"”) vietetään vuosittain 4. heinäkuuta Yhdysvaltojen itsenäisyyden kunniaksi. Samana päivänä vuonna 1776 Yhdysvaltain kongressi hyväksyi itsenäisyysjulistuksen, jolla se julisti maan itsenäiseksi. Yhdysvaltain historia
Vuonna 1607 britit perustivat nykyiseen Virginiaan Jamestownin siirtokunnan. Virginiaan oli tullut 1600-luvun puoliväliin mennessä jo noin 40 000 englantilaista siirtolaista. Ensimmäiset orjat tuotiin viimeistään vuonna 1619. John Adams
4. heinäkuuta 1776 hyväksyttiin Thomas Jeffersonin laatima Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus, jonka laatineessa komiteassa myös John Adams toimi muun muassa Benjamin Franklinin ohella. Saint Christopher-Nevis-Anguilla
Saint Christopher-Nevis-Anguilla oli Britannian siirtomaa Länsi-Intiassa vuodesta 1882 vuoteen 1983, käsittäen Anguillan saaren (vuoteen 1980), Nevisin sekä Saint Christopherin. Vuodesta 1882 vuoteen 1951 ja uudelleen vuodesta 1980 siirtomaa tunnettiin englannin kielellä yksinkertaisesti nimellä Saint Christopher and Nevis. Siirtomaa itsenäistyi 19. syyskuuta 1983 nimellä Saint Kitts ja Nevis. Iso-Britannia (saari)
Saarella oli ollut kolme maata: Englanti, Skotlanti ja Wales. Ison-Britannian kuningaskunta oli olemassa vuodet 1707–1801. Se muodostettiin vuoden 1707 unionisopimuksella Englannin kuningaskunnan ja Skotlannin kuningaskunnan yhdistyessä. Vuoden 1801 liittosopimus muutti valtion nimen Ison-Britannian ja Irlannin yhdistyneeksi kuningaskunnaksi, josta tuli vuonna 1927 nykyinen "Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta". Iso-Britannia-nimeä käytetään lähes aina tarkoittamaan Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Lyhenne "GB" (Great Britain) on myös jossakin yhteyksissä virallinen valtiosta käytetty lyhenne. Newfoundlandin siirtomaa
Newfoundlandin siirtomaa () oli aluksi Englannin kuningaskunnan ja lopulta Yhdistyneen kuningaskunnan siirtomaa, joka perustettiin samannimiselle saarelle nykyisen Kanadan alueelle vuonna 1610. Siirtomaasta tehtiin kruununsiirtomaa vuonna 1854 ja Britannian dominio vuonna 1907. Vuonna 1949 maa liittyi Kanadan konfederaatioon Newfoundlandin provinssina. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Itsenäisyysjulistusta pidetään Amerikan vallankumouksen (1775–1783) kohokohtana ja Yhdysvalloissa lähes myyttisenä kansakunnan perustamistapahtumana. Julistuksen alkuun sisältyvä luettelo ihmisoikeuksista innoitti myöhemmin monia muita liberaaleja vallankumouksia ja ihmisoikeusjulistuksia. Erityisen kuuluisa on julistuksen toinen virke, jonka mukaan kaikki ihmiset ("men") on luotu tasa-arvoisiksi ja heillä on luovuttamaton oikeus elämään, vapauteen ja onnen tavoitteluun ("Life, Liberty and the pursuit of Happiness"). Siirtolaisuus Yhdysvaltoihin
Nykyisen Yhdysvaltain alueen ensimmäiset siirtolaiset olivat englantilaisia, jotka perustivat maahan ensimmäiset pysyvät siirtokunnat. Vuonna 1607 britit perustivat siirtokuntansa nykyiseen Virginiaan Jamestownin siirtokunnan. Virginiaan tuli 1600-luvun puoliväliin mennessä jo noin 40 000 englantilaista siirtolaista. "Mayflower"-laivalla uskonnollista vainoa Hollantiin paenneet Pohjois-Englannin separatistit, "pilgrimit" eli ‘pyhiinvaeltajat’, perustivat vuonna 1620 siirtokunnakseen Plymouthin nykyisessä Massachusettsissa. Vuosista 1628–1629 alkaen Amerikkaan alkoi muuttaa Englannin valtiokirkkoja vastustaneita puritaaneja, jotka perustivat ensimmäisen siirtokuntansa 1630. Yhdysvaltain 1. jalkaväkidivisioona
Yhdysvaltain itsenäisyyspäivänä 4. heinäkuuta 1917, 16. jalkaväkirykmentin 2. pataljoona järjesti Pariisin läpi kulkeneen paraatin lujittaakseen ranskalaisten heikentynyttä taistelutahtoa. La Fayetten haudalla yksi siirtojoukkojen johtajan John J. Pershingin esikuntaupseereista lausui Yhdysvalloissa tunnetun lauseen: "Lafayette, olemme saapuneet!". 8. elokuuta 1917 yksikköä vahvennettiin ja sen kooksi tuli 27 120 upseeria ja miestä. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus vaikutti paljon sitä seuranneisiin vastaavanlaisiin julistuksiin. Vuonna 1789 laadittu Ranskan vallankumouksen ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistus tarkastutettiin tuolloin suurlähettiläänä Pariisissa toimineella Jeffersonilla ennen sen hyväksymistä. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Itsenäisyysjulistuksen tekstin voi jakaa viiteen osaan: esipuheeseen, asian esittelyyn, Britannian kuningas Yrjö III:n syytelistaan, Britannian kansan moittimiseen ja viimein lopetukseen, jossa osavaltiot julistautuvat itsenäiseksi. Yhdysvaltain siirtokunta-aika
Myös "Mayflower"-laivalla uskonnollista vainoa Hollantiin paenneiden Pohjois-Englannin separatistien, "pilgrimien" eli ‘pyhiinvaeltajien’, oli vuonna 1620 alun perin tarkoitus matkata Virginiaan. Myrskyn vuoksi he purjehtivat paljon pohjoisemmaksi ja laskivat ensiksi maihin nykyisen Cape Codin niemellä. Lopulta he perustivat siirtokunnakseen Plymouthin nykyisessä Massachusettsissa. Paikalliset intiaanit auttoivat heitä selviytymään talvesta ja seuraavasta kesästäkin, ja pyhiinvaeltajat viettivät vuoden 1621 sadonkorjuujuhlaa yhdessä intiaanien kanssa ensimmäisenä kiitospäivänä. William Ellery
William Ellery (22. joulukuuta 1727 – 15. helmikuuta 1820) oli yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittaneista. Ellery edusti Rhode Islandia ja oli yksi seitsemästätoista allekirjoittaneesta vapaamuurarista. Yhdysvaltain siirtokunta-aika
Vuosista 1628–1629 alkaen Amerikkaan alkoi muuttaa Englannin valtiokirkkoja vastustaneita puritaaneja, jotka perustivat ensimmäisen siirtokuntansa 1630. Seuraavan vuosikymmenen aikana puritaaneja saapui Uuteen-Englantiin Bostonin eteläpuolelle 15 000 – 20 000. He kehittivät oman hallintojärjestelmänsä ja alkoivat perustaa pieniä kaupunkeja. Puritaaneilla on katsottu olleen vaikutuksensa koko amerikkalaisen kansanvallan syntyyn, mutta toisaalta heidän ankarat säädöksensä kahlitsivat ajattelun ja toiminnan vapautta. Yhdysvaltain vapaussota
28. kesäkuuta 1778 siirtokuntien armeija hyökkäsi Monmouthin taistelussa Philadelphiasta New Yorkiin marssimassa ollutta kenraali Henry Clintonin brittiarmeijaa vastaan. Vaikka viimeinen suuri taistelu pohjoisissa siirtokunnissa päättyi ratkaisemattomana, se toi myöhemmin etua siirtokunnille. Brittiläinen Länsi-Intia
Vuonna 1912 Brittiläinen Länsi-Intia jaettiin kahdeksaan siirtomaahan: Bahamaan, Barbadokseen, Brittiläiseen Guianaan, Brittiläiseen Hondurasiin, Jamaikaan (Jamaikan siirtomaa), Trinidadiin ja Tobagoon, Windwardsaariin (Brittiläiset Windwardsaaret) sekä Lewardsaariin (Brittiläiset Leewardsaaret). Yhdysvaltain historia
Englanti, joka oli velkaantunut seitsenvuotisessa sodassa, sääti siirtokunnille vuodesta 1764 useita epäsuosittuja veroja ja tullimaksuja. Siirtokuntalaiset vastustivat niitä, sillä heidän mielestään parlamentilla ei ollut oikeus asettaa veroja siirtokunnille, vaan ainoastaan siirtokuntien omilla edustajakokouksilla (”Ei verotusta ilman edustusta”). Vastalauseena teeverolle järjestettiin vuonna 1773 ns. Bostonin teekutsut, joissa emämaasta saapunut teelasti heitettiin Bostonin satamassa mereen. Vuonna 1774 siirtokuntia edustanut ensimmäinen mannermaakongressi totesi Philadelphiassa, että hallitusten valta ulottuu vain niin pitkälle kuin alamaiset sallivat, ja että hallitusten valta perustuu hallittavien suostumukseen. Seuraavana vuonna Britannian parlamentti katsoi Massachusettsin olevan kapinassa ja siirtokunnat päätettiin saartaa. Tästä seurasi Yhdysvaltain vapaussota. Toinen mannermaakongressi nimitti 15. kesäkuuta 1775 George Washingtonin armeijan ylipäälliköksi. Amerikkalaisilla oli pula varusteista ja Benjamin Franklin ajatteli jopa turvautua jousipyssyihin, mutta kaksi päivää myöhemmin vallattiin Bunker Hill. Amerikan Itsenäisyyspuolue
Amerikan Itsenäisyyspuolue (American Independence Party) on vuonna 1967 Kaliforniassa perustettu yhdysvaltalainen poliittinen puolue. Puolue muistetaan ennen kaikkea vuoden 1968 presidentinvaaleista jolloin puolueen ehdokas George Wallace voitti viidessä eteläisessä osavaltiossa, ollen toistaiseksi viimeinen ns. kolmannen puolueen ehdokas joka on Yhdysvaltain presidentinvaaleissa saanut valitsijamiehiä. Yhdysvaltain vapaussota
Vuoden 1775 alussa koko Britannian armeija maailmanlaajuisesti oli kooltaan 36 000 sotilasta, jota vahvistettiin sodanajan värväyksellä. Tämän lisäksi britit palkkasivat sodan aikana noin 30 000 saksalaista palkkasoturia, joita kutsuttiin yleisesti ”hesseniläisiksi”, sillä monet heistä olivat kotoisin Hessen-Kasselin pienvaltiosta. Käytännössä hesseniläiset olivat kolmasosa Pohjois-Amerikassa taistelleista brittijoukoista, joissa oli yhteensä 60 000 sotilasta laajalla alueella Kanadasta Floridaan. Yhdysvaltain vapaussota
Britannia ja siirtokunnat aloittivat rauhanneuvottelut Pariisissa vuonna 1782 ja syyskuussa 1783 solmittiin Pariisin rauha. Iso Britannian kuningaskunta tunnusti siirtokuntien itsenäisyyden ja luovutti kaikki intiaaniliittolaistensa maat Appalakkien ja Mississippijoen väliltä Yhdysvalloille. Washingtonin ohella ansioituivat muun muassa siirtokuntien Euroopan lähettiläs Benjamin Franklin ja itsenäisyysjulistuksen laatija Thomas Jefferson.
Amerikan vallankumoukselliset, patriootit, nauttivat parhaimmillaan 45 prosentin kannatusta väestössä ja heitä vastassa olevia lojalisteja kannatti sodan aikana enimmillään 20 prosenttia. Kaiken kaikkiaan 250 000 patrioottia vastassa oli 50 000 lojalistia. Kuningatar Annan sota
Englannin siirtomaiden kokonaisväkiluku oli tuolloin arvioitu olevan 250 000, Virginian ja Uuden-Englannin olessa asutuimpia. Näiden siirtomaiden väkikeskittymät olivat rannikkolla, sisämaassa olevien pienten asutusten lisäksi, joskus ulottuen jopa Appalakkien vuoristoon. Useimmat eurooppalaisista uudisasukkaista tiesivät vain vähän maanosan sisäosista, Appalakkien länsipuolella ja Suurten järvien eteläpuolella. Tätä aluetta hallitsivat alkuperäisheimot, tosin ranskalaiset ja englantilaiset kauppiaat olivat työntyneet alueelle. Espanjalaiset lähetyssaarnaajat "La Floridassa" olivat perustaneet lähetystyöverkoston käännyttääkseen alkuperäisasukkaat roomalaiskatolisiksi. Espanjan väkiluku oli suhteellisen pieni (noin 1 500), ja alkuperäisasukkaita joita he yrittivät käännyttää oli arviolta 20 000. Ranskalaiset löytöretkeilijät olivat paikallistaneet Mississippi-joen suun, jonka lähelle he olivat perustaneet pienen siirtomaan vuonna 1699 Fort Maurepasiin (lähellä nykyistä Biloxi, Mississippiä). Sieltä he alkoivat perustaa kauppareittejä sisämaahan, luoden hyvät suhteet Choctawiehin, suuri heimo jonka vihollisiin kuuluivat brittiläisten liittolaiset Chickasawit. Kaikki nämä kansat olivat kärsineet osakseen euraasialaisista tartuntataudeista kuten isorokosta, jotka varhaiset löytöretkeilijät ja kauppiaat olivat tuoneet. Yhdistyneet kansakunnat
Akselivaltoja vastaan taistelleet liittoutuneet 26 valtiota allekirjoittivat tammikuussa 1942 Yhdistyneiden kansakuntien julistuksen, jonka pohjana toimi Atlantin julistus ja jossa käytettiin ensimmäistä kertaa termiä Yhdistyneet kansakunnat. Liittoutuneiden lisäksi julistuksen allekirjoitti 21 muuta valtiota. Britannian, Kiinan, Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton edustajat määrittelivät lokakuussa 1943 Moskovan julistuksissa, että kansainvälisen rauhan ylläpitämiseksi oli perustettava kansainvälinen järjestö. Sen hallintorakenteita alettiin suunnitella Dumbarton Oaksin konferenssissa lokakuussa 1944. Jaltan konferenssissa helmikuussa 1945 sovittiin kansakuntien kokouksien järjestämisestä San Franciscossa. Saratoga Springs
Vuonna 1777 englantilainen sotaväenosasto antautui amerikkalaisille Saratogan taisteluissa. Taistelu merkitsi käännekohtaa Amerikan vallankumouksessa. Voiton jälkeen Ranska tunnusti Amerikan siirtokunnat itsenäiseksi valtioksi ja julisti sodan Britanniaa vastaan. Saratogan taistelut
Burgoynen antautumisella oli välitön sekä kauaskantoinen vaikutus vallankumoukselle. Hänen epäonnistumisensa jakaa siirtokunnat kahteen osaan herätti kapinallisten halun jatkaa sotaa. Brittien tykistön ja tarvikkeiden joutuminen amerikkalaisten käsiin lisäsi kapinallisten voitontahtoa. Voiton vaikutus levisi koko Pohjois-Amerikkaan. Erityisen tärkeä voitto oli siirtokuntien Pariisin-lähettiläälle Benjamin Franklinille, joka sai ranskalaiset vakuuttumaan Yhdysvaltain mahdollisuudesta voittaa vapaussota. Ranska tunnusti siirtomaiden itsenäisyyden alkuvuodesta 1778 ja liittyi sotaan niiden puolella. Länsi-Intian federaatio
Trinidad ja Jamaika itsenäistyivät kokonaan pian eronsa jälkeen ja itsehallinnon määrää nostettiin muillakin saarilla. Pienemmät saaret neuvottelivat uudesta federaatiosta keskenään, mutta näistä keskusteluista ei tullut tulosta. Pienemmistä saarista suurimman eli barbadoksen itsenäistyttyä vuonna 1966 Trinidad ja Tobago tarjosi vielä jäljellä oleville seitsemälle saarelle valtioliittoa. Ne katsoivat kuitenkin hyötyvän enemmän yhteydestä Britanniaan ja ne perustivat yhteistyöelimekseen West Indies Associated States -ryhmän ja vuoden 1967 alussa ne liittyivät Britanniaan liitännäisvaltioina. Britannia vastasi niiden ulkopolitiikasta ja puolustuksesta, mutta mailla oli täysi sisäinen itsehallinto. Myös Britanniaan liitännäisvaltioina liittyneet valtiot saavuttivat itsenäisyytensä vuosien 1974 ja 1983 välillä. Toinen mannermaakongressi
Toinen mannermaakongressi () oli Pohjois-Amerikan kolmeatoista siirtokuntaa edustanut kokous, joka kokoontui alkujaan Philadelphiassa vuonna 1775. Se teki Yhdysvaltain syntymisen kannalta ratkaisevat päätökset vapaussodan aloittamisesta kesällä 1775 ja itsenäisyysjulistuksen hyväksymisestä 4. heinäkuuta 1776. Tämän jälkeen mannermaakongressi alkoi käytännössä toimia uuden valtion väliaikaisena hallituksena. Sodan vuoksi se joutui kokoontumaan eri kaupungeissa. Sen työ päättyi vasta vuonna 1781, jolloin perustuslakina toimineet konfederaatioartiklat astuivat voimaan ja konfederaation kongressi aloitti toimintansa Yhdysvaltojen ensimmäisenä varsinaisena lainsäädäntöelimenä. Patriootti (Amerikan vallankumous)
Patriootti (myös "Amerikan whigit", "kongressimiehet" tai "kapinalliset") oli uudisasukkaiden nimi niissä kolmessatoista brittiläisessä siirtomaassa, jotka kapinoivat Britannian valtaa vastaan Amerikan vallankumouksen aikaan. Heidän johtohahmonsa julistivat Amerikan Yhdysvallat itsenäiseksi valtioksi 1776. Heidän kapinointinsa perustui poliittiseen filosofiaan nimeltä republikanismi, kuten Thomas Jeffersonin, Alexander Hamiltonin ja Thomas Painen pamfleteissa ilmaistiin. Kolmetoista siirtokuntaa
Kolmetoista siirtokuntaa () olivat joukko brittien Pohjois-Amerikkaan siirtokunta-ajalla vuodesta 1607 (Virginia) vuoteen 1732 (Georgia) perustamia siirtokuntia, jotka julistautuivat itsenäisiksi vuonna 1776. Näitä tapahtumia, joissa Yhdysvallat sai alkunsa, kutsutaan Amerikan vallankumoukseksi. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Kun mannermaakongressi käsitteli julistusta, Thomas Jeffersonin laatimaan alkuperäistekstiin tehtiin joitain poistoja ja täydennyksiä. ”Kaikki ihmiset ovat syntyneet vapaiksi ja tasa-arvoisiksi” sai jäädä, samoin useimmat ihmisoikeudet, mutta orjakaupan tuominnut kohta poistettiin, sillä monet edustajista pitivät sitä hyökkäyksenä itseään kohtaan. Kongressi poisti myös kohdan, jossa tuomittiin britit kansakuntana, mutta lisäsi kuninkaaseen henkilönä kohdistuneita syytöksiä. Lisäksi poistettiin lause, jossa skotit määriteltiin ulkomaalaisiksi. Kuuluisassa lauseessa, jossa puhutaan luovuttamattomista ihmisoikeuksista, sana "inalienable" vaihtui tuntemattomasta syystä muotoon "unalienable", jota nykyään pidetään kieliopillisesti virheellisenä. Yhdysvaltain siirtokunta-aika
Pohjois-Amerikan itärannikolle oli 1740-lukuun mennessä muodostunut kolmentoista brittisiirtokunnan ketju pohjoisen New Hampshirestä etelän Georgiaan. Rannikosta 150 kilometriä sisämaahan oli asuttua aluetta; sen takana oli intiaanien ja ranskalaisten maata. Florida kuului tuolloin Espanjalle ja Kanada Ranskalle. Great Bridgen taistelu
Great Bridgen taistelu () on Yhdysvaltain vapaussodan taistelu, joka käytiin 9. joulukuuta 1775 Great Bridgessa, Virginiassa. Taistelussa William Woodfordin johtamat, Yhdysvaltain itsenäistymistä tukeneet kapinalliset löivät brittijoukot. Taistelussa haavoittui kapinallisten puolella vain yksi mies, kun taas britit menettivät kuolleina tai haavoittuneina pelkästään ammattisotilaita lähteestä riippuen 62–102 miestä. Amerikka
Amerikassa käytiin jopa sotia siirtomaista, jotka johtivat Britannian herruuteen Pohjois-Amerikassa. Espanja ja Portugali olivat jakaneet Etelä-Amerikan keskenään jo aiemmin. Suuri muutos mantereella tapahtui, kun Yhdysvallat itsenäistyi vuonna 1776. Yhdysvallat kävi useita sotia entisen emämaansa Britannian kanssa ennen kuin sen itsenäisyys oli turvattu. Maa alkoi laajentua länteen saavuttaen Tyynenmeren vuonna 1848. Espanja menetti otteen siirtomaistaan Etelä-Amerikan itsenäisyyssodissa vuosina 1808–1825, ja Brasilia itsenäistyi Portugalista 1822. Kanada sai dominion aseman vuonna 1867 ja otti täyden itsemääräämisvallan 1926. Long Islandin taistelu
Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus oli hyväksytty siirtokuntien kongressissa 4. heinäkuuta 1776 Philadelphiassa. Samoin heinäkuussa britit olivat perustaneet toimintansa päämajan Staten Islandille.. Yhdysvaltain historia
Brittisiirtokunnissa näkyi jo 1700-luvulla omaleimaisen amerikkalaisia piirteitä. Väestönkasvu oli nopeaa, ja amerikkalaisia oli vuoden 1775 tienoilla jo noin 2,5 miljoonaa. Amerikkalaisten keski-ikä oli korkeampi ja ravitsemustilanne parempi kuin eurooppalaisten. Syntyvyys oli korkea ja väestönkasvua vauhditti myös siirtolaisuus. Vuonna 1775 jo lähes kolmasosa amerikkalaisista oli syntyperältään ei-englantilaisia. Lisäksi nykyisen Yhdysvaltain alueelle tuotiin vuoteen 1770 mennessä 400 000 – 500 000 orjaa Afrikasta. Orjia oli kaikissa siirtokunnissa. Pohjoisessa heidän asemansa vastasi valkoisten palkollisten asemaa, mutta etelän plantaaseilla he elivät omistajilleen alistettuina. Orjakapinoita ei kuitenkaan juurikaan ollut. Rhode Island
Yhdysvaltain vapaussodan alkutaipaleella Rhode Island oli ensimmäisten siirtomaiden joukossa asettumassa brittiläistä hallintoa vastaan, hyökäten brittiläisiä aluksia kohti. Toukokuun 4. päivänä vuonna 1776 Rhode Island ehti ensimmäisenä siirtomaana kieltäytyä osoittamasta uskollisuutta Englannin kuninkaalle ja julistautua itsenäiseksi. Rhodeislandilaisten itsenäisyyden palo kyti pitkään, ja se olikin viimeinen alkuperäisestä 13 siirtomaasta joka ratifioi Yhdysvaltain perustuslain. Pennsylvania
Vuonna 1776 vanhasta perustuslaista luovuttiin ja siirtokunnan väestö omaksui uuden tasavaltalaisiin periaatteisiin pohjautuvan perustuslain. Osavaltion suurimmassa kaupungissa Philadelphiassa allekirjoitettiin Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus 4. heinäkuuta 1776. Yhdysvaltojen itsenäistymissodassa Pennsylvania oli merkittävässä osassa ja monet käänteentekevät taistelut käytiin juuri sen maaperällä. Pennsylvania hyväksyi uuden liittovaltion perustuslain 13. joulukuuta 1787.