Oliko Aleksandra Kollontai feministi?
Aleksandra Kollontai
Aleksandra Mihailovna Kollontai (Алекса́ндра Миха́йловна Коллонта́й — omaa sukua Domontovitš, Домонто́вич) (31. maaliskuuta 1872, Pietari – 9. maaliskuuta 1952, Moskova) oli venäläinen marxilainen kirjailija, feministi ja diplomaatti. Hänestä tuli maailman ensimmäinen naispuolinen diplomaattiedustaja vuonna 1923, kun hänet nimitettiin Neuvostoliiton edustajaksi Osloon. Kollontai oli Neuvostoliiton täysivaltainen edustaja (vuodesta 1943 suurlähettiläs) Tukholmassa vuosina 1930–1945, missä asemassa hän toimi välittäjänä Suomen ja Neuvostoliiton rauhantunnusteluissa vuosina 1940 ja 1944. Aleksandra Kollontai
Aleksandra Kollontai ryhtyi kokopäivätoimiseksi kirjailijaksi ja vallankumoukselliseksi. Hän oli kommunistinen feministi ja näki, että vain kommunismi voisi vapauttaa naiset. Vuonna 1898 hän matkusti Zürichiin Sveitsiin opiskelemaan. Palattuaan 1903 hän kirjoitti tutkimuksen "Suomen työläisten elämää". Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen hajottua menševikeiksi Juli Martovin johdolla ja bolševikeiksi Vladimir Leninin johdolla 1903, Kollontai ei myötäillyt kumpaakaan osapuolta. Bolševikkeihin hän suhtautui epäluuloisesti ja liittyi viimein menševikkeihin.
Anastasija Pavljutšenkova
Pavljutšenkova saavutti ensimmäiset WTA-kiertueen kaksinpelimestaruutensa 2010. Hän voitti Monterreyn turnauksen loppuottelussa Daniela Hantuchován 1–6, 6–1, 6–0 ja Istanbulin finaalissa Jelena Vesninan 5–7, 7–5, 6–4. Cincinnatin turnauksessa hän selviytyi välieriin. Australian avoimissa hän karsiutui toisella kierroksella. Ranskan avoimissa hän hävisi kolmannella kierroksella ykkössijoitetulle Serena Williamsille 1–6, 6–1, 2–6 ja Wimbledonissa samalla kierroksella Caroline Wozniackille. Yhdysvaltain avoimissa hän eteni neljännelle kierrokselle. Kauden päätteeksi hän oli maailmanlistalla 21:s. Aleksandra Kollontai
Kollontai valittiin bolševikkien keskuskomiteaan vuoden 1917 elokuussa ja hänestä tuli sosiaalisen hyvinvoinnin kansankomissaari (ministeri). Vuonna 1919 hän perusti Ženodtelin, "naisten osaston", joka taisteli lukutaidottomuutta vastaan ja koulutti naisia vallankumouksen mukanaan tuomista uusista avioliitto-, koulutus- ja työlaeista. Vuonna 1920 hänet nimitettiin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen naisjaoston johtajaksi ja seuraavana vuonna Kominternin naisasiain sihteeriksi, josta hän joutui lopulta eroamaan mielipiteidensä vuoksi. Sofi Oksanen
Aatemaailmaltaan hän on feministi. Oksanen kuuluu näkyvästi goottialakulttuuriin. Hän on kertonut kärsineensä nuorempana syömishäiriöstä. Tyttökirja
Yhdysvaltalaisen Louisa May Alcottin kirjoittama "Pikku naisia" (1868–1869) on tyttökirjallisuuden klassikko. Muita kuuluisia tyttökirjoja ovat esimerkiksi kanadalaisen L.M. Montgomeryn 1900–1930-luvuilla kirjoittamat "Anna-sarja" ja "Runotyttö-sarja", brittiläisen Frances Hodgson Burnettin "Salainen puutarha" (1911) sekä suomalaisen Anni Polvan kirjoittama 29-osainen Tiina-kirjasarja (1956–1986). 2000-luvulla tyttökirjoja kirjoittaa esimerkiksi suomalainen Tuija Lehtinen (s. 1954), joka tunnetaan muun muassa "Laura-sarjasta" ja "Rebekka-sarjasta". Turvapolkupyörä
Turvapolkupyörällä oli odottamaton seuraus naisten vapautusliikkeelle. Velosipedilla eivät naiset saaneet tai hameen kanssa voineet pyöräillä, mutta turvapolkupyörällä se jo onnistui hameenkin kanssa. Laajempi kamppailu naisten oikeuksien puolesta alkoi, kun naiset pääsivät suuremmalla joukolla liikkeelle turvapolkupyörällä ja saivat nauttia uudenlaisesta vapaudesta. Jo vuonna 1895 ensimmäinen nainen, Annie Kopchovsky (1870–1947), joka tunnetaan paremmin nimellä Annie Londonderry, ajoi maailman ympäri polkupyörällä. Matka kesti 15 kuukautta. Suurta pahennusta aiheutti se, että hän ajoi suuren osan matkasta pukeutuneena väljiin housuihin. Feminismi
Toisen aallon suuntauksista marxilainen feminismi on kiinnittänyt huomiota yhteiskunnan luokkajakoon ja uusintavaan työhön. Kulttuurifeministit ovat tuoneet usein esiin naisten erityisyyden. Sukupuolieroa ovat korostaneet etenkin ranskalaiset feministiajattelijat, joista tunnetuimpia ovat Hélène Cixous, Luce Irigaray ja Julia Kristeva. Psykoanalyyttinen ajattelu on vaikuttanut suuresti suuntaukseen. Radikaalifeminismi viittaa etenkin Catharine McKinnonin ja Andrea Dworkinin edustamaan feminismiin, jossa naisten alisteinen asema nähdään miesten seksuaalisen valta-aseman seurauksena. Amanda Palo
Amanda Palo (s. 1989) on helsinkiläinen näyttelijä ja teatterintekijä. Palo on vaikuttanut mm. Ryhmäteatterissa, Kansallisteatterissa ja Helsingin kaupunginteatterissa, minkä lisäksi hän on Helsingin Kellariteatterin jäsen vuodesta 2011. Palo kuuluu taidekollektiivi Helsingin Feministisen Salaseuran jäseniin, johon kuuluvat myös mm. näyttelijät Noora Dadu, Saara Kotkaniemi, Kreeta Salminen, kuvataiteilija Karoliina Hellberg sekä Palon isosisko Olga Palo, joka on sukupuolentutkija ja teatterintekijä. Amanda Palon esikoiskäsikirjoitus Kilari tuli ensi-iltaan Teatteri Kapsäkkiin 27.11.2017. Kyseessä on Amanda Palon käsikirjoittama ja esittämä omaelämäkerrallinen monologiesitys seksuaalisesta väkivallasta ja mielenterveysongelmista, jonka on ohjannut Olga Palo. Aleksandra Kollontai
Kollontain ajatukset seksuaalisuudesta herättivät aikanaan paljon huomiota. Kuuluisassa kirjoituksessaan "Theses on Communist Morality in the Sphere of Marital Relations" (1921) hän toteaa seksuaalisuuden olevan ihmisen luonnollinen tarve siinä missä nälkä ja janokin. Tämä vapaan rakkauden kannatus herätti pahennusta laajalti. Lännessä kirjoituksia tulkittiin väärin, ja niiden perusteella väitettiin naisten tulleen sosialisoiduiksi Neuvostoliitossa. Lenin puolestaan piti Kollontain ajatuksia epäsosialistisina. Stonewallin mellakat
Lesbofeminismin kasvu 1970-luvulla oli välillä niin syvässä ristiriidassa homojen vapautusliikkeen kanssa, että jotkut lesbot kieltäytyivät työskentelemästä homomiesten kanssa. Monet lesbot pitivät miesten asenteita patriarkaalisina ja sovinistisina ja näkivät homomiehillä olevan samat väärät käsitykset naisista kuin heteroseksuaalisilla miehillä. Homomiehille tärkeimmät kysymykset – poliisin käyttämät ansat () ja yllytys homoseksuaalisuuteen () – eivät olleet lesboille tärkeitä. Vuonna 1977 järjestettiin lesbojen pride-kulkue vaihtoehdoksi yhteistyölle homomiesten kanssa ja erityisesti sille, mitä Adrienne Rich kuvasi ”homobaarien väkivaltaiseksi, itsetuhoiseksi maailmaksi”. Veteraani homoaktivisti Barbara Gittings päätti jatkaa työskentelyä homojen oikeuksien liikkeen piirissä. Hän päätteli seuraavasti: ”On kysymys siitä, mihin sattuu eniten? Minuun ei satu eniten naiseuden areenalla vaan homouden areenalla”. Aleksandra Gripenberg
Vuodesta 1904 alkaen Gripenberg omistautui muutamaksi vuodeksi puoluepolitiikalle. Hän toimi 1905–1908 Suomalaisen puolueen puoluevaltuuskunnan jäsenenä ja 1906–1908 puolueen naisvaliokunnan puheenjohtajana. Vaikka Naisyhdistyksen tavoitteisiin kuuluikin naisten äänioikeuden saaminen Suomeen, Gripenberg piti 1900-luvun alussa naisten yleistä äänioikeutta ja varsinkin vaalioikeutta ennenaikaisena, sillä kansa ei ollut hänen mielestään vielä siihen valmis. Kun naisten yleinen äänioikeus kaikesta huolimatta pian toteutui, hän suostui vastahakoisesti, velvollisuudentunnostaan puolueensa ehdokkaaksi ensimmäisiin eduskuntavaaleihin 1907. Hän korosti, että eduskuntaan tarvittiin ensisijaisesti päteviä ja isänmaallisia edustajia; valituksi tulevien naisten lukumäärä ei ollut oleellinen. Gripenberg valittiin itse Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä piirin suurimmalla henkilökohtaisella äänimäärällä. Hänestä tuli näin yksi niistä 19 naisesta, jotka nousivat ensimmäiseen eduskuntaan. Suomalaisen puolueen listoilta valittiin myös viisi muuta naisedustajaa.
Eduskunnassa Gripenberg keskittyi muiden puolueensa naisedustajien tavoin ensisijaisesti naisten ja lasten aseman ja oikeuksien parantamiseen, siveellisyyskysymyksiin sekä kieltolain ajamiseen. Hän halusi saada myös kumottua aviomiesten edusmiehyyden suhteessa vaimoihinsa, mutta asiaa koskeva laki hyväksyttiin Suomessa vasta vuonna 1929. Gripenberg oli aktiivinen valiokuntatyössä, mutta melko hiljainen ja ujo täysistunnoissa. Kömpelöstä suomen kielen taidostaan huolimatta hän piti puheenvuoronsa eduskunnassa aina suomeksi. Eduskuntatyö muodostui Gripenbergille pettymykseksi, ja hän koki toimintakulttuurin epämieluisan patriarkaalisena. Ruotsinkieliseen yläluokkaan kuuluvana – ja suomenkieliseen rahvaaseen usein ennakkoluuloisesti suhtautuvana – hän oli hankalassa asemassa omassa puolueessaan ja monesti sosialistien pilkan kohteena. Oman puolueen miesedustajienkin kanssa oli välillä vaikeuksia tulla toimeen. Varsinkin vasemmiston edustajien mielestä hän ei ymmärtänyt tasa-arvokysymykseen liittyneitä sosiaalisia näkökohtia eikä työläisnaisten ongelmia. Gripenberg tunsikin ilmeisesti suoranaista vastenmielisyyttä työläisnaisia kohtaan ja panetteli ulkomaanmatkoilla työläistaustaisia edustajatovereitaan, jotka olivat hänen mielestään sopimattomia tehtäviinsä. Hän kannatti naisten ja miesten tasa-arvoa kunkin säädyn sisällä, mutta ei yhteiskuntaluokkien tasa-arvoa. Anne Moilanen
Anne Moilanen on tunnettu feministi, joka työskenteli vuosina 2008–2012 Naisasialiitto Unionin kustantaman "Tulva"-lehden päätoimittajana. Vuonna 2009 Moilanen juonsi Yle Radio 1:llä feminististä "Tulta munille!" -keskusteluohjelmaa. 1960-luku
Naisetkin vaativat yleistä tasa-arvoa. Feminismi alkoi 1960-luvulla. Kansalaisoikeuksien ja äänioikeuden saavuttamisen jälkeistä aikaa pidetään naisasialiikkeenliikkeen hiljaisena kautena, vaikkakin naisten osallistuminen muissa kansalaisliikkeissä lisääntyi. Feministinen nousi pinnalle 1960-luvulla Yhdysvalloissa, josta se levisi Eurooppaan. Feminismi nosti esiin muun muassa naisten huonon aseman työpaikoilla ja yksityiselämässä; ajan kuuluisin feministinen tunnuslause oli ""henkilökohtainen on poliittista"". Liberaalifeministisen ajattelun rinnalle nousi radikaalifeminismi, joka pyrki painottamaan naisten kokemuksia ja aktiivista toimintaa. Jyrkimmillään liikkeen on katsottu sortuneen miesvihamielisyyteen, mutta liikkeen ansiosta sellaiset asiat kuin esimerkiksi raiskaukset ja seksuaalinen häirintä tuotiin entistä näkyvämmin esille. Toisen aallon feministinen liike vaikutti myös naisten rooliin konservatiivista naiskäsitystä vastustamalla.
Vuonna 1961 Yhdysvaltain presidentiksi valittiin 71-vuotiaan Dwight D. Eisenhowerin seuraajaksi 44-vuotias John F. Kennedy. Kennedy kohdisti huomiota mustien oikeuteen saada täydet kansalaisoikeudet. Hän aloitti myös Yhdysvaltain Apollo-avaruusohjelman. Neuvostoliittolainen kosmonautti Juri Gagarin oli kiertänyt 12. huhtikuuta 1961 Maan Vostok 1 -raketilla. Tämä lento kiihdytti Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välistä avaruuskilpailua, joka oli alkanut jo 1957 Neuvostoliiton ensimmäisen Sputnik-satelliitin laukaisusta. Avaruuskilpailu huipentui 21. heinäkuuta vuonna 1969 kun Neil Armstrong astui ensimmäisenä ihmisenä kuun pinnalle. Elvira Willman-Eloranta
Agnes Elvira Maria Willman-Eloranta (o.s. Willman, 10. elokuuta 1875 Uusikaupunki – 17. huhtikuuta 1925 Moskova, Neuvosto-Venäjä) oli suomalainen näytelmäkirjailija ja toimittaja, joka oli myös yksi varhaisen työväenliikkeen merkittävimmistä naisvaikuttajista. Hän kuului aluksi sosialidemokraattiseen puolueeseen ja oli myöhemmin mukana Neuvosto-Venäjällä perustetun SKP:n toiminnassa. Willman muutti Neuvostoliittoon vuonna 1923 ja hänet teloitettiin Moskovassa vuonna 1925 syytettynä osallisuudesta niin sanottuihin Kuusisen klubin murhiin. Hänen puolisonsa oli kansanedustaja Voitto Eloranta. Eloranta teloitettiin Moskovassa vuonna 1923. Anni Huotari
Huotari oli 1900-luvun alussa suomalaisen työväenliikkeen näkyvimpiä naishahmoja yhdessä Miina Sillanpään ja Ida Aalle-Teljon kanssa, vaikka hänen on katsottukin jääneen heidän varjoonsa. Hän toimi erityisesti naisten asemaa koskevien lakien tasa-arvoistamisen puolesta sekä ajoi parannuksia lasten- ja vanhustenhuoltoon. Huotari taisteli myös yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden puolesta. Hän oli Työläisnaisten Liiton puheenjohtajana naisten saadessa äänioikeuden, jonka jälkeen Huotarin tehtäväksi tuli saada uudet äänioikeutetut osallistumaan vaaleihin. Huotari kannustikin naisia vaaliuurnille muistuttamalla, että uudet kansalaisoikeudet kuuluivat myös heille. Vittorio Cottafavi
Toisen maailmansodan jälkeen Cottafavi teki useita naisia käsitteleviä yhteiskunnallisia melodraamoja kuten todellisiin tapahtumiin perustuva "Una donna ha ucciso" (”Nainen on tappanut”, 1952), "In amore si pecca in due" (”Rakkauden syntiin tarvitaan kaksi”, 1954) ja "Una donna libera" (”Vapaa nainen”, 1956). Niitä suositumpia olivat historialliset seikkailuelokuvat kuten Alexandre Dumas’n romaaneihin perustuvat "Anna ja pyöveli" ("Il boia di Lilla", 1952) ja "Il cavaliere di Maison Rouge" (”Maison Rougen ritari”, 1953). 1950-luvun lopulla Cottafavi erikoistui peplumgenreen. Hän on ohjannut kaksi lajityypin klassikkoteosta: "Herkuleen kosto" (1960) ja "Herkules – Atlantiksen valloittaja" (1961). Lidija Zinovjeva-Annibal
Zinovjeva-Annibalin ensimmäinen merkittävä teos oli symbolistinen näytelmä "Koltsa" (”Sormukset”, 1904), jonka teemana on Ivanovin ”dionyysisyyteen” liittyvä yksilöllisyyden ja yhteisöllisyyden ristiriita. Samaa teemaa käsittelee hänen tunnetuin teoksensa, pienoisromaani "Tridtsat tri uroda" (”Kolmekymmentäkolme kuvatusta”, 1907), joka on Venäjän kirjallisuuden ensimmäinen lesborakkauden kuvaus. Se joutui joksikin aikaa sensuurin kieltämäksi. Kertomuskokoelma "Tragitšeski zverinets" (”Traaginen eläinhäkki”, 1907) kuvaa aikuisten epäoikeudenmukaisuudesta kärsivän nuoren psykologiaa. Postuumisti julkaistun kokoelman "Net!" (”Ei!”, 1918) kertomusten aiheena on ihmisen käyttäytyminen ääritilanteissa. Proosan ja näytelmien lisäksi Zinovjeva-Annibal kirjoitti myös runoja ja kirjallisuuskritiikkiä sekä osallistui vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumien aikana maanalaisen "Adskaja potšta" -lehden julkaisemiseen. Anna Filosofova
Anna Pavlova Filosofova (ven. Анна Павловна Философова, 1837–1912) on venäläinen filantrooppi ja feministi. Hän on yhdessä  Maria Trubnikovan ja Nadezha Stasovan kanssa Venäjän naisasialiikkeen varhaisia toimijoita. Aleksandra
Väestörekisterikeskuksen mukaan Suomessa on syyskuuhun 2017 mennessä ollut kirjoilla 30 736 Aleksandra-nimistä naista ja alle 15 miestä. Vastaavasti Alexandra-nimisiä naisia on ollut rekisterissä 15 983 ja miehiä alle 20. Eva Gonda de Rivera
Gonda de Rivera ei osallistu operatiivisesti Femsan johtamiseen. Hänen tyttärensä Eva Maria Garza Lagüera Gonda on kuitenkin naimisissa FEMSAn hallituksen puheenjohtajan José Antonio Fernandezin kanssa. Meksikon ja New Yorkin pörsseissä noteerattu Femsa on liikevaihdolla mitattuna maailman suurin Coca-Colan pullottaja ja Latinalaisen Amerikan suurin jakelija (läsnä ainakin 11 maassa); yhtiö teki 21,4 miljardin dollarin liikevaihdon vuonna 2016. Yhtiöllä oli myös 20 prosentin osuus panimoyhtiö Heinekenista, jotka se sai myydessään panimoliiketoimintansa Heinekenille ja keskiydyttään tämän jälkeen virvoitusjuomien tuotantoon. Lisäksi Femsa hallitsee Meksikossa ja Kolumbiassa toimivaa Oxxo-vähittäiskauppaketjua. Sittemmin omistusosuus edelleen laajenneesta Heinekenista on laskenut 14,8 prosentiin (yhä 2. suurin omistaja). Kirill
Kirillin mielestä feminismi on erittäin vaarallista ja voi tuhota Venäjän. Kirillin mukaan feminismi tarjoaa naisille illuusion vapaudesta, eräänlaisen pseudo-vapauden, jossa naiset toimivat avioliiton ja perheen ulkopuolella – kun taas naisten pitäisi keskittyä perheisiinsä ja lapsiinsa. Kirillin mukaan jos naisen tärkeä rooli hävitetään, sen mukana tuhotuu kaikki muu, kuten perhe, ja sen mukana kotimaa. Kirillin mukaan ei ole sattumaa, että suurin osa feministijohtajista on naimattomia. Chimamanda Ngozi Adichie
Adichien teos "Meidän kaikkien pitäisi olla feministejä" ilmestyi maaliskuussa 2017 suomeksi. Ruotsissa kirja jaettiin kaikille 16-vuotiaille joululahjana vuonna 2015. Suomessa Opetus- ja kulttuuriministeriö, Otava, Jyväskylän yliopisto, Tampere-talo ja feministinen ajatushautomo Hattu käynnistivät hankkeen, jossa kirja jaettiin kaikille yhdeksäsluokkalaisille. Yhdistys 9
Yhdistys 9 oli niin sanotun toisen aallon feministinen järjestö Suomessa. Se toimi 1966–1970. Yhdistyksen taustalla oli 1960-luvun radikaali vasemmistolainen liikehdintä. Perinteisten naiskysymysten sijasta se keskittyi sukupuolirooleihin. Järjestö otti kantaa mm. abortti- ja päivähoitokysymykseen. Yhdistys oli ennen kaikkea akateeminen ja opiskelijaliike, ja sen jäsenistä kolmasosa oli miehiä. Yhdistyksen perustajajäseniä olivat Margaretha Mickwitz, Kati Peltola ja Holger Rotkirch. Maryan Abdulkarim
Abdulkarim ja Eveliina Talvitie julkaisivat teoksen "Noin 10 myyttiä feminismistä" vuonna 2018. Hella Wuolijoki
Talvisodan alussa, joulukuussa 1939 Wuolijoki lähetti ulkoministeri Tannerille kirjeen, jossa tarjoutui osallistumaan rauhanneuvotteluihin tuntemansa neuvostolähettiläs Aleksandra Kollontain kanssa Tukholmassa. Wuolijoen NKVD-kytköksistä tietämätön Tanner suostui epäröiden, ja lopulta rauhaan johtaneet neuvottelukosketukset maiden välillä alkoivat. Rauhan edistämisessä Wuolijoen panos oli ymmärrettävästi pieni. Jukka Seppisen mukaan Wuolijoelle ja Alexandra Kollontaille olisi sopinut Neuvostoliiton valtaama Suomi. Sortokausien aktivismi
Aktivismin tunnetuin henkilö ja myös aktivistisen vastustustoiminnan johtaja oli Konrad Viktor (Konni) Zilliacus (1855–1928). Myös varatuomari Johannes Gummerus kuului aktivisteihin. Arvid Neovius, runoilija Arvid Mörne ja historioitsija Herman Gummerus kuuluivat aktivistien kärkinimiin. Yleensäkin heidän ryhmänsä koostui koulutetuista ylemmän keskiluokan jäsenistä, kannattajiin kuului myös Suomen toinen naistohtori Tekla Hultin, joka myös kunnostautui nuorsuomalaisissa, jääkäriliikkeessä ja kansanedustajana. Irene Parlby
Mary Irene Parlby (o.s. "Marryat"; 9. tammikuuta 1868 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta – 12. heinäkuuta 1965 Red Deer, Alberta, Kanada) oli kanadalainen feministi, aktivisti ja poliitikko. Hän istui Albertan lainsäädäntöelimen jäsenenä neljäntoista vuoden ajan (1921–35). Hän oli Albertan ensimmäinen ja Brittiläisen imperiumin toinen ministerin asemaan noussut nainen. Moskovan välirauha
Aleksandra Kollontain välittämät Moskovan rauhanehdot osoittautuvat erittäin tiukoiksi ja tulkinnanvaraisiksi. Paasikivi oli hyvin pessimistinen niiden suhteen. Jumalatar-liike
Moderni Jumalatar-liike syntyi Yhdysvalloissa 1960-luvun loppupuolella. Radikaalifeministit ottivat käyttöön noita-sanan kuvaamaan emansipoitunutta naista ja liittivät noitaan vapauden, ilon, hurmion ja positiivisen aggressiivisuuden. Jumalatar-liikkeeseen vaikuttaneita, noituudesta kirjoittaneita 1900-luvun loppupuolen feministejä olivat etenkin Mary Daly, Deirdre English ja Barbra Ehrenreich. Liettualais-yhdysvaltalainen arkeologi Marija Gimbutas tuki 1970-luvulta alkaen vahvasti näkemystä Suuren Jumalattaren kultista vallitsevana Euroopan uskontona ennen kuin Etelä-Aasian aroilta tulleet soturikansat korvasivat patriarkaatillaan ”Vanhan Euroopan” matriarkaalisen jumalatar-kulttuurin. Charlene Spretnak toi James Lovelockin Gaia-hypoteesin Jumalatar-liikkeeseen.
Vuoteen 1978 mennessä Jumalatar-liikkeen keskeiset näkemykset olivat jo muotoutuneet Yhdysvalloissa. Noituus nähtiin erityisesti naisten uskontona ja perinteenä. Liikkeen piirissä oli myös syntynyt omanlaisensa kuva noitavainojen ajasta, jossa noitavainot käsitettiin naisten systemaattisena joukkomurhana, jossa olisi murhattu jopa yhdeksän miljoonaa naista. Merkittäviä feministisen noituus-liikkeen luojia 1970-luvulla olivat unkarilaissyntyinen kalifornialainen Zsuzsanna Budapest sekä yhdysvaltalainen Starhawk, jonka teosta "The Spiral Dance" (1979) on luonnehdittu feministisen noituuden ja Jumalatar-liikkeen perusteokseksi. Teoksessa kiteytyi näkemys Suuren Jumalattaren kultista maailman vanhimpana uskontona. Tämän tyyppistä suuntausta kutsutaan ”uudelleen haltuun otetuksi” ("reclaimed") perinteeksi. Sen rituaaleissa korostetaan luovuutta ja soveltamista: ei muodollisten initiaatioiden, "coven"-hierarkian ja muiden vakiintuneiden rituaalikäytäntöjen merkitystä. Suuntaus korostaa omien voimavarojen löytämistä, ja tyypillisiä rituaaleja ovat erilaiset laulut ja hengitystekniikat. Jumalatar-liikkeen myötä myös ekologiset teemat tulivat varsinaisesti mukaan uuspakanallisiin liikkeisiin. Femen
Femen () on ukrainalainen feministinen protestiryhmä, joka perustettiin vuonna 2008. Järjestö on tullut tunnetuksi paljasrintaisista nuorista naisista koostuvista mielenosoituksistaan.
Perustaja Oleksandra Ševchenkon mukaan järjestön on tarkoitus taistella patriarkaattia vastaan sen kolmessa ilmenemismuodoissa: naisten riisto, diktatuuri ja uskonto.
Järjestöä 2010 johtaneen Anna Hutsolin mukaan päämääränä on parantaa naisten asemaa miehisessä Ukrainassa. Hutsolin mukaan paljasrintaisuus auttaa heitä saamaan äänensä kuuluviin. Järjestössä oli tuolloin noin 300 aktiivia. Anna Filosofova
Triumviraatin aloitteisiin kuului myös naisten koulutus. Filosofova ja Stasova tukivat naisten oikeutta osallistua luennoille Pietarin yliopistossa. Vuonna 1868, he keräsivät neljän tuhannen allekirjoittaman vetoomuksen tsaari Aleksanteri II :lle, pyytäen häntä aloittamaan ensimmäiset korkeamman koulutuksen kurssit Pietarin yliopistossa. Lisäksi Filosofova valittiin naisten korkeamman koulutuksen kursseja järjestävän komitean puheenjohtajaksi. Konservatiivisten naisten vastarinta oli kuitenkin vahva ja kansanvalitusministeri Dmitri Tolstoi ei kannattanut naisten ottamista yliopistoihin. Hän kuitenkin salli naisten osallistumisen julkisille luennoille. Kyseiset kurssit herättivät kuitenkin negatiivisia reaktioita, ja useat lehtiartikkelit kuvasivat niiden haitallisuutta naisille. Useat naiset päättivät lähteä esimerkiksi Zürichiin päättämään opintonsa. Aluksi hallinto piti kurssit avoimena, mutta kun vallankumouksellisia ideoita levisi naisopiskelijoiden keskuudessa, kurssit suljettiin 1875. Filosofova kamppanjoi niiden uudelleen avaamisen puolesta. Hän sai lopulta virallisen luvan avata ensimmäinen naisten yliopisto Venäjällä, jotka tunnetaan Bestuzhev – kursseina, professori Aleksei Bestužev-Rjuminin mukaan.
Filosofovan sympatia vallankumouksellisia kohtaan saattoi hänet vaikeuksiin. Filosofova jäi kiinni rahan keräämisestä vallankumouksellisia järjestöjä varten, ja hänen karkotettiin maasta vuonna 1879. Hän sai palata maahan vuonna 1881. Anna Filosofova
Palattuaan julkiseen elämään, Filosofova oli mukana Stasovan kanssa perustamassa “Venäläisten naisten keskinäisen hyväntekeväisyyden seuraa” (Russkoje żenkoje vzaimno-blagotvoritelnoje obšetšvo) vuonna 1895. Se oli Venäjän merkittävimpiä feministisiä järjestöjä bolshevikkien vallankumoukseen asti. Järjestö auttoi naisia työllistymään, tarjosi asuntolan ja sairaanhoitoa sekä osallistui myöhemmin kamppailuun naisten äänioikeus -liikkeen puolesta. Policarpa Salavarrieta
Salavarrieta oli ensimmäinen Bogotássa teloitettu nainen. Salavarrietan ja muiden naispuolisten vallankumouksellisten jouduttua teloitetuiksi suhtautuminen naisiin itsenäisyystaistelijoiden keskuudessa muuttui. Naisia alettiin arvostaa enemmän vallankumouksellisina, kun ennen heitä arvostettiin lähinnä ulkonäön ja naiseuteen liitettyjen ominaisuuksien perusteella. On sanottu, että ilman Salavarrietan ja muiden kapinallisia auttaneiden naispuolisten vallankumouksellisten panosta esimerkiksi Simón Bolívar ei olisi saanut itsenäisyystaistelun kannalta tärkeitä tietoja vihollisjoukoista ja heidän liikkeistään. Salavarrietan kuva on 10 000 Kolumbian peson setelissä. Aleksandra Gripenberg
Naisjärjestöjen Keskusliitto (ent. Suomen Naisten Kansallisliitto) myöntää nykyisin Gripenbergin mukaan nimettyä Aleksandra-palkintoa tasa-arvotyössä ansioituneille henkilöille. Palkintoon kuuluu rintakoru ja tuhannen euron rahasumma. Camilla Collett
Jacobine Camilla Collett (o.s. Wergeland,23. tammikuuta 1813 Kristiansand, Norja - 6. maaliskuuta 1895 Kristiania, Norja) oli norjalainen kaunokirjailija, esseisti ja naisasianainen. Häntä on kuvattu maansa ensimmäiseksi naispuoliseksi vapaaksi ja matkustelevaksi intellektuelliksi ja myös maansa "ensimmäiseksi feministiksi". Susan B. Anthony
Vuodesta 1868 lähtien Anthony ja Elizabeth Stanton olivat yhdessä julkaisseet viikkolehteä nimeltä "The Revolution" ('Vallankumous'). Se ilmestyi New Yorkissa, ja sitä tuki varakas liikemies George Francis Train. "Revolutionin" motto oli ”Todellinen tasavalta – miehet oikeuksineen, ei yhtään enempää; naiset oikeuksineen, ei yhtään vähempää”. Lehti oli Anthonyn keino ajaa naisten asiaa. Sen päätarkoitus oli tukea naisten ja mustien äänioikeutta, mutta se käsitteli muun muassa myös palkkatulojen tasaamista, vapaampia avioero-oikeuksia ja kirkon asemaa naisten oikeuksien suhteen. Silloin tällöin Anthony kirjoitti vastustamastaan abortistakin, josta hän syytti miehiä, lakeja ja kaksinaismoralismia. Hänen mielestään nainen teki abortin, koska tällä ei ollut muuta mahdollisuutta. Anthonyn mukaan aborttiin turvautuneelle naiselle oli tehty vääryyttä. Aleksandra Gripenberg
Alexandra (Aleksandra) Gripenberg (30. elokuuta 1857 Kurkijoki – 24. joulukuuta 1913 Helsinki) oli suomalainen naisasianainen, joka tunnettiin myös kirjailijana ja Suomalaisen puolueen poliitikkona. Suomen Naisyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1889–1904 ja 1909–1913 toiminut Gripenberg kuului Suomen naisasialiikkeen pioneereihin, mutta lukeutui siinä samoin kuin omassa puolueessaan vanhoilliseen siipeen. Hän oli yksi ensimmäisistä naiskansanedustajista, mutta toimi eduskunnassa vain kaksi vuotta 1907–1909. Gripenberg oli aktiivinen myös kansainvälisessä naisliikkeessä. Fliura Bulatova-Abbate
Fliura Bulatova-Abbate (o.s. Bulatova, s. 7. syyskuuta 1963 Samarkand) on Uzbekistanissa syntynyt, Neuvostoliittoa ja myöhemmin Italiaa edustanut, 1980-luvulla menestynyt pöytätennispelaaja. Hän voitti urallaan kuusi Euroopan-mestaruutta, joista yhden kaksinpelissä. Hän kilpaili kaksissa olympialaisissa edustaen Neuvostoliittoa vuonna 1988 ja Italiaa vuonna 1996 ja ylsi puolivälieriin kaksinpelissä ja Olena Kovtunin parina nelinpelissä Soulissa 1988. Kyberfeminismi
VNS Matrixin installaatiot vaikuttivat brittitutkija Sadie Plantiin, jota pidetään Euroopassa kyberfeminismin 1990-luvun tunnetuimpana teoreetikkona. Plant edustaa kuitenkin vain yhtä kyberfeminismin suuntausta. Pääosin saksalaisen Old Boys Networkin järjestämissä kyberfeministisissä internationaaleissa on pyritty painottamaan jokaista kyberfeministiä löytämään oma yksilöllinen agendansa ja politiikkansa. Plantiin viittavilla kirjoittajilla tämä on tarkoittanut termin epäpoliittisuutta, mutta toisille tämä on tarkoittanut ruohonjuuritason aktivismia ja valtakamppailua sekä toisille feminististä mediatutkimusta. Aleksandra Kollontai
Kollontai ehdotti lisäksi kollektiivista kasvatusta ja kollektiivisia asuntoja, mutta hänen suunnitelmansa hylättiin utopistisina. Aleksandra Sokolovskaja
Aleksandra Lvovna Sokolovskaja (; 1872 – 8. maaliskuuta 1938 Alma-Ata) oli venäläinen marxilainen vallankumouksellinen ja neuvostoliittolaisen valtiomiehen Lev Trotskin ensimmäinen vaimo. Eleonoora Akvitanialainen
Eleonoora (tai Eleonora) Akvitanialainen tai Aliénor Akvitanialainen (n. 1122 – 1. huhtikuuta 1204 Fontevraudin luostarissa) oli kahdesti kuningatar (Ranskan ja Englannin), mutta aina herttuatar (Akvitanian). Hän on keskiajan tunnetuimpia ja vaikutusvaltaisimpia naisia.
Eleonoora oli vanhin Akvitanian herttuan Vilhelm X:n ja tämän puolison Æenor de Chêtelleraultin, Chatêlleraultin varakreivin Aimericin tyttären, kolmesta lapsesta. Vanhempien avioliiton oli järjestänyt trubaduurina kuuluisaksi tullut Akvitanian herttua Vilhelm IV:s ja tämän pitkäaikainen rakastajatar. Alessandra Mussolini
Mussolini perusti oman puolueensa Libertà di Azionen, sittemmin "Azione Sociale". Muiden äärioikeistolaisten puolueiden Fronte Sociale Nazionale, Fiamma Tricolore ja Forza Nuova kanssa se muodosti vaaliliiton Alternativa Sociale, jonka listalta Mussolini valittiin europarlamenttiin 2004. Azione Sociale liitettiin myöhemmin Silvio Berlusconin Popolo della Libertà -puolueeseen. Frida Kahlo
Kahlon tuotannon naisteemat ja niiden rohkea käsittelytapa tekivät hänestä lähes feminismin kulttihenkilön 1900-luvun viimeisillä vuosikymmenillä. 1990-luvulla hänen töistään maksettiin miljoona, 2000-luvun alussa kymmenen miljoonaa dollaria. Albertina Sisulu
Sisulu oli feministi, joka kuului Etelä-Afrikan naisasialiiton (FEDSAW) perustajiin vuonna 1954. Hän pääsi vuonna 2004 sadan suurimman eteläafrikkalaisen äänestyksessä 57. sijalle; hänen edesmennyt miehensä oli kolmaskymmeneskolmas. Aleksandra Elbakjan
Aleksandra Elbakjan (; s. 6. marraskuuta 1988 Almaty, Kazahstanin SNT) on kazakstanilainen ohjelmistosuunnittelija ja tieteen avoimen saatavuuden puolestapuhuja. Elbakyan tuli tunnetuksi vuonna 2011 perustamastaan Sci-Hub-verkkosivustosta. Sivusto kopioi maksumuurien takana olleita tiedejulkaisuja julkiseen verkkoon. Ennen Sci-Hubin nousemista julkisuuteen Elbakjan tutki aivotietokoneliittymiä ja hänen päättötyönsä oli tietoturvasta. Seneca Fallsin konferenssi
Seneca Fallsin konferenssi oli heinäkuussa 1848 New Yorkin osavaltion Seneca Fallsissa pidetty kaksipäiväinen kokous, jonka tärkeimpiä puuhanaisia olivat kansalaisoikeusaktiivi Lucretia Mott ja suffragetti Elizabeth Cady Stanton. Konferenssia pidetään feminismin alkusysäyksenä. Aleksandr Blok
Blok meni vuonna 1903 naimisiin Lymbov Mendelejevan kanssa. Blokin varhaisista töistä voidaan mainita runokokoelmat vuonna 1903 julkaistu "Fabrika", 1904 julkaistu runokokoelma "Стихи о Прекрасной Даме" (Runoja ihanasta naisesta), joka kertoo romanttisesta rakkaudesta, sekä Venäjästä, jolle Blok on kuvitellut mystisen historiallisen tehtävän, "Neznakomska" (Tuntematon nainen) vuodelta 1906, The City 1904–08. Blok muutti Pietariin vuonna 1905. Hän tutustui Pietarin kulttuurielämään Vjatšeslav Ivanovin "Tornissa". Blok oli perustamassa Venäjän symbolistiliikettä. Venäjän runouden kausi hopea-aika on liitetty Blokiin sekä muihin venäläisrunoilijoihin, kuten Anna Ahmatovaan, Marina Tsvetajevaan, Boris Pasternakiin ja Vladimir Nabokoviin. Aleksandra Kollontai
Kollontai oli suhdetoimintanainen, jonka tehtävänä oli vakuuttaa Suomen ja Ruotsin johto sekä muutkin uskomaan Neuvostoliiton rauhanhankkeita 1944 ja osoittaa Stalinin olevan tosissaan niiden suhteen. Uskottavuudella pyrittiin todellisuudessa hankkimaan myönnytyksiä Neuvostoliiton hyväksi. Jatkosodan loppuvaiheessa lähettiläs toimi houkutuslintuna, joka loi jatkuvasti sellaisia ylisuuria odotuksia rauhanehtojen suhteen, jotka osoittautuivat myöhemmin todellisissa neuvotteluissa perättömiksi. Aleksandra Sokolovskaja
Sokolovskaja oli kotoisin Mykolajivista Ukrainasta. Hän oli naimisissa Lev Trotskin kanssa vuosina 1899–1902. Silloin he olivat vankilassa karkotettuna Siperiaan. Siperiassa he saivat kaksi tytärtä, Zinaida Volkova (s. 1901) ja Nina Nevelson (s. 1902). Adelaide Johnson
Johnsonin töitä oli esillä vuoden 1893 Chicagon maailmannäyttelyssä. Eräässä työssä esiintyivät kuuluisat suffragetit Lucretia Mott, Susan B. Anthony ja Elizabeth Cady Stanton. Johnson toivoi saavansa joskus valmistaa näitä kolmea naista kuvaavan monumentin Yhdysvaltain Capitol Hillille. Hän toivoi naisten oikeuksia ajavan yhdistyksen "National American Woman Suffrage Association" eli NAWSA:n rahoittavan tämän veistoksen, mutta erimielisyydet veistoksen sijoituspaikasta saivat Johnsonin ja NAWSA:n riitautumaan eikä suunnitelma rahoituksesta toteutunut. Suffragetti Alva Bemont ja "National Women’s Party" kuitenkin kiinnostuivat Johnsonin suunnitelmasta ja tilasivat veistoksen häneltä. Johnson veisti teoksensa Italiassa. Vuonna 1921 se lahjoitettiin Capitolille naisille äänioikeuden antaneen perustuslain 19. lisäyksen kunniaksi. Sen oli lisäksi tarkoitus juhlistaa Anthonyn, Stantonin ja Mottin saavutuksia. Aluksi veistos sijoitettiin Capitolin Rotundaan, mutta jo kahden päivän kuluttua se siirrettiin niin kutsuttuun Capitolin kryptaan. Vuoden 1997 kesäkuussa 76 vuotta kryptaan siirtonsa jälkeen veistos palautettiin Rotundaan "National Museum of Women’s History" -museon kampanjan seurauksena. Veistos on italialaista marmoria ja painaa yhteensä seitsemän tonnia. Liberaalifeminismi
1800-luvulla syntyi liberaalifeministinen naisasialiike, ensimmäisen aallon feministien liike, jonka tavoitteena oli tehdä naisista täysvaltaisia kansalaisia. Pyrkimyksiin kuuluivat muun muassa äänioikeuden saavuttaminen ja opiskelun turvaaminen jokaiselle naiselle. Aate pyrki muokkaamaan myös voimassa olevaa avioliittolakia, jonka mukaan avioitunut nainen oli velvollinen noudattamaan aviomiehensä tahtoa. Liikkeellä oli yhteyksiä rauhan- ja raittiusliikkeisiin, ja se otti aktiivisesti kantaa niin sanottuihin siveyskysymyksiin, kuten prostituutioon. Liike oli alkujaan keski- ja yläluokan liike, eikä se vastannut työväen tarpeisiin. Työläisnaiset järjestäytyivätkin työväenpuolueiden alaisuudessa. Carl Haglund
Arvomaailmaltaan Haglundia on luonnehdittu oikeistoliberaaliksi. Haglund on kuvannut itseään tasa-arvon aktiiviseksi edistäjäksi, ja hänen mielestään feminismin tulisi olla itsestään selvä tavoite. Feministin sijaan Haglund on sanonut samaistuvansa paremmin käsitteeseen ”tasa-arvon edistäjä”. Aura Korppi-Tommola
Vuonna 2001 ilmestyi teos "Tahdolla ja tunteella tasa-arvoa Naisjärjestöjen Keskusliitto 1911–2001". Aura Korppi-Tommola kirjoitti kolme laajaa artikkelia kirjailija Kaari Utrion kirjasarjaan "Suomen naisen vuosisadat" (2005) ja Suomen eduskunnan 100-vuotishistoriaan "Naiset eduskunnassa" (2006) artikkelin naisparlamentaarikoista. Lukuisista eduskuntauudistusta ja naisten äänioikeutta käsittelevistä artikkeleista laajalevikkisin on opetushallituksen tilauksesta kirjoitettu "Yleinen ja yhtäläinen äänioikeus Suomessa 90 vuotta" (1997). Vuonna 2016 ilmestyi tietokirja "Miina Sillanpää. Edelläkävijä" ja 2017 "Lottaperinne elää. Suomen Lottaperinneliitto 1993–2017". Kansainvälinen naistenpäivä
Sosialistisen internationaalin naisten toisessa, Kööpenhaminassa 26.–27. elokuuta 1910 Nørrebron työväentalossa pidetyssä konferenssissa saksalaisen sosialistin Clara Zetkinin ehdotuksesta yli sata naista 17 maasta yksimielisesti hyväksyi kansainvälisen naistenpäivän. Konferenssi ei määritellyt tarkkaa päivämäärää. Kokouksessa olivat keskeisellä sijalla saksalainen Clara Zetkin, venäläinen Aleksandra Kollontai ja italianukrainalainen Anželika Balabanova. Kokoukseen osallistuneesta tanskalaisesta Nina Bangista tuli maailman ensimmäinen naisministeri Tanskan ensimmäiseen sosialidemokraattiseen hallitukseen 1924. Kokouksessa oli läsnä viisi suomalaisnaista, jotka olivat Suomen suuriruhtinaskunnan ensimmäisen eduskunnan jäseniä. Virallinen suomalaisedustaja oli Ida Aalle-Teljo. Neljä muuta olivat Hilda Herrala, Aura Kiiskinen, Hilja Pärssinen ja Miina Sillanpää. Susan B. Anthony
New Yorkin Seneca Fallsissa oli pidetty 1848 Elizabeth Stantonin johdolla naisten oikeuksia kannattava kokous. Se oli ensimmäinen laatuaan, ja sitä usein kutsutaankin feminismin syntypaikaksi. Vuonna 1852 Anthony osallistui itse toiseen kokoukseen, joka tällä kertaa pidettiin New Yorkin Syracusessa. Syracusen konferenssin aikaan Anthony nousi kansan tietoisuuteen naisten liikkeen voimakkaana puoltajana ja edustajana. Italian elokuva
Neorealistisella kaudella elokuvissa käytettiin usein amatöörinäyttelijöitä, eikä tuona aikana oikein ollut sijaa niin sanotuille ”tähtinäyttelijöille”. Tähtijärjestelmä palasi italialaiseen elokuvaan sen lukuisten naisnäyttelijöiden ansiosta. Heistä Silvana Mangano avasi tien muille muodokkaille naisille ja tunnetuimmiksi nousivat Gina Lollobrigida ja Sophia Loren, jotka myös tekivät uraa Italian ulkopuolella. Lorenista tuli käytännössä kansainvälinen tähtinäyttelijä, kun hän voitti Oscar-palkinnon 26-vuotiaana elokuvasta "Kaksi naista". Tunnettuihin naisnäyttelijöihin lukeutui myös Anna Magnani. Aleksandra Gripenberg
Gripenberg toimi kansanedustajana kaksi kautta ja jäi terveydellisistä syistä pois eduskuntavaaleista keväällä 1909, mutta hän palasi vielä uralleen naisjärjestöissä. Suomen naisyhdistystä oli johtanut välillä Elin Sjöström. Vuonna 1911 Gripenberg oli mukana Suomen Naisten Kansallisliiton perustamisessa. Se toteutti hänen pitkäaikaisen unelmansa saada Suomelle oma virallinen edustus Kansainväliseen naisliittoon, mikä ei ICW:n sääntöjen vuoksi aiemmin ollut mahdollista. Gripenberg toimi myös tämän järjestön ensimmäisenä puheenjohtajana ja edusti virallisesti Suomea Kansainvälisen naisliiton Tukholman kokouksessa jo syksyllä 1911. Hän kuoli kuitenkin keuhkokuumeeseen jouluaattona 1913. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle. Haudalla paljastettiin marraskuussa 1914 muistomerkki, jossa on Emil Wikströmin veistämä muotokuvareliefi. Tekla Hultin
Thekla (Tekla) Johanna Virginia Hultin (18. huhtikuuta 1864 Jaakkima – 31. maaliskuuta 1943 Helsinki) oli Suomen toinen naistohtori ja ensimmäinen naispuolinen filosofian tohtori (1896). Hän oli myös kansanedustaja, toimittaja, tutkija sekä puolue-, järjestö- ja naisasia-aktivisti. Hultin omisti elämänsä työlle isänmaan, naisasian, liberalismin ja sosiaalisten kysymysten puolesta. Aleksandra Soldatova
Aleksandra Sergeevna Soldatova (ven. Александра Сергеевна Солдатова, s. 1. kesäkuuta 1998) on venäläinen rytminen voimistelija. Naisjärjestöjen Keskusliitto
Liitto myöntää Aleksandra-palkinnon (ensimmäisen puheenjohtajan, Alexandra Gripenbergin, mukaan) huomattavasta työstä tasa-arvon edistämiseksi. Alice Bah Kuhnke
Alice Bah Kuhnke (s. 21. joulukuuta 1971) on ollut vuodesta 2014 Ruotsin kulttuuri- ja demokratiaministeri. Hän on ennen politiikkaan siirtymistään toiminut televisiojuontajana ja on yksi ajatushautomo Sector3:n perustajista. 1980-luvulla Alica Bah oli yksi Ruotsin parhaista sprinttereistä. Aleksandra Gripenberg
1900-luvun alussa osa naisasialiikkeestä piti arvokonservatiivista Gripenbergiä jo liian vanhoillisena, varsinkin moraalikysymyksissä. Hän vastusti tiukasti muun muassa ruotsalaisen Ellen Keyn ajatuksia. Anna Karenina
Anna Karenina on venäläisen kirjailijan Leo Tolstoin romaani, joka julkaistiin osissa vuosina 1875–1877. Kirja kertoo kahdesta romanssista: ensinnäkin Anna Kareninan ja kreivi Vronskin traagisen lemmentarinan ja toiseksi Konstantin Levinin ja Kitty Štšerbatskajan onnellisemman tarinan. Teemana voidaan nähdä juuri ne kaksi Platonin määrittelemää rakkauden muotoa, joihin Levin jo alun keskustelussa Oblonskin kanssa viittaa. Kirja sijoittuu Pietarin ylhäisiin seurapiireihin, ja rivien välistä voidaan lukea yläluokan valheelliseen elämään kohdistuvaa arvostelua. Kirjan pohjalta on tehty toistakymmentä elokuvaa tai televisiosarjaa sekä teatteri-, ooppera- ja balettisovituksia.Tarinan alkaessa Anna Karenina saapuu vierailulle veljensä luokse, joka on riitaantunut vaimonsa kanssa uskottomuudestaan. Moskovaan ovat saapuneet samaan aikaan myös Konstantin Dmitrijevitš Levin ja kreivi Aleksei Kirillovitš Vronski. Vronski on osoittanut paljon huomiota Dollyn siskolle Kittylle, joka olettaa hänen tanssivan kanssaan tulevissa tanssiaisissa. Levinin kosiessa Kittyä tämä kieltäytyy, koska uskoo Vronskin rakastuneen häneen. Aleksandr Uljanov
Aleksandr valmistui vuonna 1883 Uljanovskin lyseosta hyvin arvosanoin. Myöhemmin hän valmistui Pietarin yliopistosta pääaineena luonnontiede ja eläintiede. Aleksandr järjesti työläisten ja opiskelijoiden piirissä salaa kokouksia ja mielenosoituksia. Vuonna 1886 hän liittyi vallankumoukselliseen Narodnaja volja -järjestöön. Luettelo naispuolisista Formula 1 -kuljettajista
Viisi naiskuljettajaa on osallistunut vähintään yhteen GP-kilpailuun, mutta ainoastaan kaksi heistä ei ole karsiutunut aika-ajossa ja ajanut itse kilpailussa. Ainoa MM-pisteitä kerännyt kuljettaja on Lella Lombardi, joka ajoi kuudenneksi kaudella Espanjan osakilpailussa (kilpailun pisteet kuitenkin puolitettiin, koska kilpailu keskeytettiin ja täysiin pisteisiin vaadittua kisapituutta ei ajettu). Nadežda Tolokonnikova
Nadežda Andrejevna Tolokonnikova (, s. 7. marraskuuta 1989 Norilsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen punkmuusikko, joka opiskelee filosofiaa Moskovan valtionyliopistossa ja on Pussy Riotin johtohahmo. Hän on jo ennen Pussy Riotin perustamista toiminut katutaideryhmä Voinassa (Sota). Hän on naimisissa Pjotr Verzilovin kanssa, ja heillä on vuonna 2008 syntynyt tytär. Hänellä on oleskelulupa Kanadassa ja hänen miehellään on Kanadan ja Venäjän kaksoiskansalaisuus. Aleksandra Marinina
Aleksandra Marinina (), oikealta nimeltään Marina Anatoljevna Aleksejeva (, s. 16. heinäkuuta 1957 Lviv, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on venäläinen rikoskirjailija. Hän on julkaissut 25 romaania, joita on käännetty 20 kielelle. Angela Davis
Venäläinen toisinajattelija ja Nobel-palkittu Aleksandr Solženitsyn kritisoi Davisin myötätuntoa Neuvostoliittoa kohtaan puheessaan AFL-CLO:n kokouksessa 9. heinäkuuta 1975 New Yorkissa. Alexander Halonen
Alex Halonen oli kahdesti naimisissa. Ensin vuodet 1901–1918 Hilja Leedi Komssin kanssa ja myöhemmin vuodet 1923–1926 Olga Johanna Mastolan kanssa. Alexandria Ocasio-Cortez
Ocasio-Cortezin kampanjan pääteemoina olivat kaikille tarjottava sosiaalivakuutus Medicare, takuu työpaikasta, maksuton college ja toimintatavoistaan ihmisoikeusjärjestöiltä kritiikkiä saaneen Yhdysvaltain liittovaltion maahanmuutto- ja tullivalvontaviranomaisen ICE:n lakkauttaminen. Hän on Yhdysvaltojen demokraattiset sosialistit -järjestön jäsen, ja häntä tukivat monet järjestöt ja toimintaryhmät, kuten MoveOn, Justice Democrats, Brand New Congress, Black Lives Matter ja Democracy for America. Kaksi päivää ennen esivaaleja hän osallistui Tornillossa Texasissa mielenosoitukseen ICE:n lasten internointikeskuksen luona. Kampanjavideonsa alussa hän sanoi: “Minunlaiseni naiset eivät tavallisesti ole ehdolla.” Tiedevastaisuus
Toinen luontoa ja kasvatusta koskeva debatti on naisten ja miesten eroavaisuudet. Kolmannen aallon feministeillä on taipumuksena hylätä biologian ja antropologian tarjoamat todisteet naisten ja miesten eroavaisuuksista patriarkaatin vahvistusharhana. Kolmannen aallon feministit myös hylkäävät transliikkeen esittämät todisteet miesten ja naisten aivojen eroavaisuuksista, joilla transihmiset perustelevat transsukupuolisuuden olemassaoloa. Sarah M. Burken et. al tutkimuksessa vuodelta 2017 löydettiin merkittävät erot heteronaisten ja heteromiesten aivoista aivokuvauksella. Toisaalta lesbojen ja homomiesten aivot olivat lähes identtisiä. Ellen Bergman
August Strindberg käytti kirjeessä vuodelta 1884 Bergmanista nimitystä "den djefla maran Ellen Bergman". Tämä johtui Bergmanin mielipiteistä naisten emansipaation suhteen. Bergman oli 1880-luvun alkupuoliskolla ruotsalaisen osaston jäsenenä Federationin. Federation oli kansainvälinen järjestö, joka taisteli prostituution sääntelyä vastaan. Historioitsija Yvonne Svanströmin mielestä Bergman oli aikanaan hyvin radikaali nainen. Järjestö kuului osana "British, Continental and General Federationiin", joka yhdistyi Josephine Butlerin vuonna 1868 perustamaan "Ladies' National Associationiin". Ellen Bergman oli aktiivinen kirjoittaja ja puhuja järjestön alkuvuosina, mutta luopui siitä vuonna 1885. Fredrika Bremerin lehdessä Dagny numero 2 1912 Bergmania kuvattiin "lämpimäksi naisasian ystäväksi". Sergei Aleksandrovitš
Suuriruhtinas oli naimisissa keisarinnan siskon, Hessenin prinsessan Jelizaveta Fjodorovnan kanssa. Hänet tunnetaan äärimmäisenä taantumuksellisena, uskonnollisena fanaatikkona ja antisemiittinä. Hänellä oli huomattava vaikutus Nikolai II:n sisäpolitiikkaan. Moskovan kenraalikuvernöörinä Sergei Aleksandrovitš vainosi juutalaisia ja toimi aktiivisesti vallankumouksellisten nujertamiseksi. Sosialistivallankumouksellinen Ivan Kaljajev murhasi hänet Kremlissä. Camilla Collett
Collettin suuri esikoisromaani "Amtmandens Døtre" julkaistiin vasta hänen leskeksi jäätyään (1854–1855). Se oli ensimmäinen yhteiskuntakriittinen romaani Norjassa ja samalla ensimmäinen naisasiaromaani, jossa käsiteltiin naisten elinoloja ja puutteellisia oikeuksia päättää omasta elämästään. Läpi kirjallisen uransa Collett nosti esiin naisasiaa, ja häntä pidetäänkin kotimaassaan feminismin pioneerina, jopa "ensimmäisenä feministinä". Kirjallinen tuotanto oli myös tärkeä tulonlähde pienellä eläkkeellä elävälle naiselle ja eräs harvoista yksineläville naisille mahdollisista tulonlähteistä aikanaan. Hän kuoli Kristianiassa (nyk. Oslo) 82-vuotiaana 1895. Alexander Uexküll-Gyllenband
Alexander Uexküll-Gyllenband (4. huhtikuuta 1864 Pietari – 15. joulukuuta 1923 Helsinki) oli venäjänsaksalainen filosofi, vapaaherra ja todellinen valtioneuvos. Lisäksi hän toimi teatterivaikuttajana Suomessa 1910-luvulla. Hänen ensimmäinen aviopuolisonsa oli suomalainen näyttelijä Ida Aalberg. Lucretia Mott
Mott syntyi kveekariperheeseen Massachusettsin Nantucketin saarella. Ollessaan 13-vuotias hänet lähetettiin "Nine Partners Quaker School" -kouluun New Yorkin Dutchess Countyyn, ja myöhemmin hänestä tuli koulun opettaja. Mott kiinnostui naisten oikeuksista huomatessaan, että koulun miespuoliset opettajat saivat kaksi kertaa enemmän palkkaa kuin naisopettajat. Yhdessä suffragetti Elizabeth Cady Stantonin kanssa Mott järjesti Seneca Fallsin naisten konferenssin vuonna 1848. Se oli ensimmäinen Yhdysvalloissa järjestetty naisten oikeuksia käsittelevä konferenssi, ja Seneca Fallsia kutsutaankin usein feminismin syntypaikaksi. Naisten liikkeen lisäksi Mott toimi useissa orjuutta vastustavissa yhdistyksissä. Hän oli naimisissa opettaja James Mottin kanssa, ja he saivat kuusi lasta. Lucretia Mott kuoli keuhkokuumeseen vuonna 1880. Arianna Huffington
Vuonna 1973 Arianna Huffington kirjoitti kirjan nimeltä Female Women, joka hyökkäsi Naisten Vapautusliikkeen kimppuun ja varsinkin naisaktivisti Germaine Greer kirjaa Haluan olla nainen. (The female eunuch, 1970.) kohtaan. 80-luvun lopulla Huffington kirjoitti useita artikkeleita National Review julkaisuun. Vuonna 1981 hän kirjoitti elämäkerran Maria Callas, Maria Callas – Nainen Takana Legenda, ja vuonna 1989, elämäkerta Pablo Picasso, Picasso: Luoja ja Hävittäjä. Feministinen taide
Griselda Pollock ja Rozsika Parker tarkastelivat taidehistorian kieltä, sen sukupuolisesti ladattuja termejä, kuten ”vanha mestari” ja ”mestariteos”. He kyseenalaistivat alastoman naishahmon keskeisen aseman länsimaisessa kulttuurikaanonissa kysymällä miksi mies ja nainen esitetään niin eri tavoin. Feministinen aloite
FI:n jäsenmäärä on ollut nousussa koko 2010-luvun ajan. Alkuvuoden 2014 aikana se nousi räjähdysmäisesti tammikuun 3 000:sta jäsenestä, niin että toukokuun lopussa jäseniä oli jo lähes 15 000. Ennen toukokuussa 2014 pidettyjä europarlamenttivaaleja gallupit lupasivat puolueelle noin 4% kannatusta. FI sai lopulta 5,3% ääniosuuden ja yhden edustajan Euroopan parlamenttiiin, kun valituksi tuli romanitaustainen Soraya Post. Puolueen vaalilauseena oli "Ut med rasisterna, in med feministerna!" eli "Rasistit ulos, feministit sisään!", jolla viitattiin Ruotsissa FI:n tavoin nousussa olevaan Ruotsidemokraatit-puolueeseen. Puolue liittyi parlamentissa sosiaalidemokraattiseen Euroopan parlamentin sosialistien ja demokraattien ryhmään. Igor Severjanin
Severjanin pakeni poliittisista syistä 1918 Viroon. Severjanin oli Aleksandra Kollontain lähisukulainen. Aleksandra Kollontai
Neuvostojohto levitti Kollontain välityksellä lehdistölle itsestään myös maltillista käsitystä, jonka toivottiin leviävän julkisuuteen ympäri maailmaa. Työläisnainen
Koska oman lehden julkaisulupaa ei saatu, vuoden 1906 edustajakouksessa sosiaalidemokraattinen naisliitto päätti ottaa haltuunsa vuodesta 1905 ilmestyneen "Palvelijatarlehden" ja ryhtyä julkaisemaan sitä "Työläisnainen"-nimisenä. "Palvelijatarlehden" ja "Työläisnaisen" vastaavana toimittajana toimi naisliiton pitkäaikainen puheenjohtaja Miina Sillanpää, jonka kirjoitukset käsittelivät lähinnä palvelijatarten oikeuksia, naisten ammatillista järjestäytymistä sekä eduskunnan ja valtakunnanpolitiikan ajankohtaisia kysymyksiä. Ensimmäisenä toimitussihteerinä työskenteli kansanedustaja Hilja Pärssinen, joka runoilijana käytti nimeä Hilja Liinamaa. Varsinkin alkuvuosinaan "Työläisnainen" oli voimakkaan luokkatietoinen. Se vaati kieltolakia, prostituution kieltämistä, äitiysvakuutusta ja aviottomien äitien aseman parantamista. Lehti kiinnitti huomiota naisten äänioikeus- ja tasa-arvokysymyksiin myös muissa maissa sekä julkaisi Clara Zetkinin ja Aleksandra Kollontain kaltaisten teoreetikkojen kirjoituksia. "Työläisnaisessa" oli runsaasti kaunokirjallisuutta ja palstantäytteenä myös kodinhoito- ja ruoanlaitto-ohjeita sekä käsityömalleja. Osin naisliiton alaisuudessa toimineen varhaisnuorisojärjestö Ihanneliiton lehti "Ihanne" aloitti ilmestymisensä Työläisnaisen liitteenä vuonna 1908 itsenäistyen seuraavana vuonna. Antifeminismi
Yhdysvalloissa antifeminismin käsitettä on joissain tapauksissa käytetty aseena feminismin sisäisissä kiistoissa. Feministit Camille Paglia, Christina Hoff Sommers, Jean Bethke Elshtain ja Elizabeth Fox-Genovese on leimattu toisten feministien taholta antifeministeiksi. Naistutkija Daphne Patai ja Noretta Koertge sanovat, että tällä tavalla termiä ”antifeministi” käytetään tukahduttamaan akateeminen keskustelu feminismistä. Paul Nathanson ja Katherine K. Young analysoivat kirjoissaan "Spreading Misandry" ja "Legalizing Misandry" feminismin inspiroimaa miesvihaa. Christina Hoff-Sommersin mukaan feministinen miesviha johtaa suoraan naisvihaan: osa johtavassa asemassa olevista feministeistä vihaa naisten enemmistöä, joka rakastaa miehiä, Hoff Summers toteaa kirjassaan "Who Stole Feminism: How Women Have Betrayed Women". Aleksandra Kollontai
Kollontai toimi välittäjänä Suomen ja Neuvostoliiton rauhanneuvotteluissa keväällä vuonna 1940 ja 1944. Hän tapasi Paasikiven Tukholmassa useita kertoja. Aspazija
Aspazija, oikealta nimeltään Elsa Pliekšāne (o.s. Rozenberga), (16. maaliskuuta 1865 – 5. marraskuuta 1943) oli latvialainen runoilija ja näytelmäkirjailija. Häntä pidetään myös Latvian feminismin perustajana.
Aspazija syntyi ja vietti lapsuutensa lähellä Jelgavaa. Hänen vanhempansa olivat varakkaita maanviljelijöitä ja heillä oli varaa lähettää tytär opiskelemaan nykyistä lukiotutkintoa vastaavat opinnot Jelgavaan. Aspazija oli aktiivinen aikansa nuorisojärjestöissä. Hän lopetti opintonsa yllättäen vain vähän ennen valmistumistaan. Vuonna 1886 hän avioitui Wilhelm Max Valterin kanssa. Feministinen puolue
Alun perin puolueella oli tarkoitus olla kolme keskenään tasavertaista puheenjohtajaa, mutta Patentti- ja rekisterihallitus ei hyväksynyt kolmen johtajan mallia. Puolueen puheenjohtaja on Katju Aro ja varapuheenjohtaja Katriina Rosavaara. Heidän lisäkseen puolueen hallitukseen kuuluu yhdeksän varsinaista jäsentä ja yhdeksän varajäsentä. Marxist-Feministerna
MF koostui suurimmaksi osaksi ruotsinkielisistä SKDL:n naisista, joista monien tausta oli suomenruotsalaisessa keskiluokassa. Mukana oli myös vuosien 1974–1976 kolme Vallankumoukselliset kommunistit/Revolutionära kommunisterna (VK/RK) -järjestön naisaktiivia, heidän joukossaan Margherita (Lolo) von Wright, joka tunnettiin syyskuusta 1979 lähtien tyttönimellään Zilliacus. VK/RK toimi vuosina 1974–1979 – jolloin MF-ryhmäkin oli aktiivisimmillaan – ja sympatisoi trotskilaisia ajatuksia. VK/RK:n edeltäjänä oli toiminut ”Punikkiryhmät/Röda grupper”. Tohtori
Vuonna 2006 lähes 20 % tohtorintutkinnoista suoritettiin teknisellä alalla. Myös luonnontieteissä ja lääketieteissä suoritettiin runsaasti tohtorintutkintoja. Naisten osuus suoritetuista tutkinnoista oli vuonna 2006 noin 48,9 %. Suomen ensimmäinen naistohtori oli Karolina Eskelin (lääketiede ja kirurgia 1895) ja toinen Tekla Hultin (taloushistoria 1896). Ulkomailla ensimmäisenä väitteli kemisti Lydia Sesemann (Zürichin yliopisto 1874). Aleksandra Petrovna
Aleksandra ja Nikolai saivat kaksi poikaa. Avioliitto oli kuitenkin onneton. Aleksandra ei viihtynyt hovissa vaan oli pikemmin vaatimaton ja uskonnollinen ja omisti aikansa varattomien sairaanhoidon edistämiseen. Nikolai taas oli naistenmies ja ennen pitkää perusti rinnakkaisen perheen, johon vuodesta 1868 alkaen syntyi viisi lasta. Aleksandr Kokko
Honka Vasemmistonaiset
Vasemmistonaiset jakaa vuosittain "Pro feminismi" -palkinnon tasa-arvotyössä ansioituneelle vasemmistoliittolaiselle miehelle. Tunnustuksen ovat saaneet Kaarlo Julkunen, Claes Andersson (2006), Jorma Hentilä, Teivo Teivainen (2008), Kari Uotila (2009), Jiri Nieminen (2010) ja Juuso Aromaa (2011). Aleksandra Gripenberg
Tämän jälkeen Gripenberg luopui kaunokirjailijan urasta ja suuntasi aktiivisuutensa Suomen naisasialiikkeen rakentamiseen ja johtamiseen. Hän toimi Suomen Naisyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1889–1904 ja 1909–1913 sekä järjestön "Koti ja Yhteiskunta" -lehden päätoimittajana 1889–1911. Hänen puheenjohtajakaudellaan järjestölle perustettiin paljon uusia paikallisosastoja ja julkaisutoiminta oli aktiivista. Arvokonservatiivisen ja suomalaiskansallisuutta ajaneen Gripenbergin linjauksiin sekä hänen itsevaltaiseen johtamistyyliinsä tyytymättömät jäsenet erosivat yhdistyksestä ja perustivat vuonna 1892 kilpailevan Naisasialiitto Unionin. Gripenberg oli myös Kansainvälisen naisliiton rahastonhoitaja 1893–1899 sekä kunniavarapuheenjohtaja vuodesta 1893. Hän organisoi liiton toiminnan levittämistä Itä- ja Etelä-Eurooppaan. Gripenberg osallistui useisiin kansainvälisiin naisliikkeen kongresseihin ja matkusteli paljon. Hänen on sanottu olleen vuosisadanvaihteen aikoihin ulkomailla tunnetuin suomalainen naisasianainen. Aleksandra Natalli-Świat
Aleksandra Natalli-Świat (20. helmikuuta 1959 Oborniki Śląskie – 10. huhtikuuta 2010 Smolensk, Venäjä) oli puolalainen poliitikko ja Laki ja oikeus -puolueen jäsen. Hän toimi Puolan parlamentin alahuoneen eli Sejmin jäsenenä vuodesta 2005 kuolemaansa saakka. Hänet valittiin Sejmin jäseneksi syyskuussa 2005 pidetyissä vaaleissa äänin 5 068. Kuningatar Aleksandran vuoret
Vuorijono löydettiin Ernest Shackletonin johtamalla Nimrodin tutkimusretkellä, ja se nimettiin Englannin kuningattaren Aleksandra Tanskalaisen mukaan. Shackletonin ja myöhemmin myös Robert Falcon Scottin retkikunnat keräsivät vuorilta kivinäytteitä, jotka sisälsivät fossiileja. Todisteet monisoluisista eliöistä niin lähellä Etelänapaa tukivat silloin kehittynyttä teoriaa mannerliikunnoista. Zonta International
Zonta International perustettiin vuonna 1919 Buffalossa, Yhdysvalloissa, ja toiminta on levinnyt sen jälkeen 68 maahan, jotka on jaettu 32 piiriin. Suomen ja Viron Zonta-kerhot muodostavat Zonta International piiri 20:n. Helsingissä toimi niin sanottu Torstaikerho jo vuonna 1934. Tästä ryhmästä tuli Suomen ensimmäinen Zonta-kerho vuonna 1947. Vuonna 2013 kerhoja oli Suomessa 61 ja Virossa neljä kerhoa. Jäseniä piiri 20:ssä oli vuonna 2013 noin 1 740.
Suomessa Zontat ovat organisoineet muun muassa valtakunnallisia Keltaisen Ruusun kampanjoita, joiden tuotto on aina käytetty kokonaisuudessaan naisten ja tyttöjen hyväksi. Tunnettu kampanja on Luetaan Yhdessä, jota Piiri 20 rahoitti sekä organisoi opetusta yhdessä silloisen Suomen Unifemin kanssa. Luetaan Yhdessä -kampanjan myötä maahanmuutajanaisia opetettiin lukemaan ja autettiin integroitumaan suomalaiseen yhteiskuntaan. Kampanja sai uraauurtavasta työstään muun muassa NNKY:n 11 000 euron palkinnon. Nykyisin Suomen Akateemiset Naiset jatkavat kampanjaa kulttuurirahastojen tuella.
Keväällä 2014 Zonta Piiri 20 järjesti hyväntekeväisyyskonsertin täydelle yleisölle Finlandia-talossa. Tuotto lahjoitettiin Zonta International Foundationin palvelurahastoon käytettäväksi äidistä vastasyntyneeseen siirtyvän HIV/AIDS-tartunnan ehkäisytyöhön Ruandassa. Mercedes Bentso
Kantaa ottavista sanoituksistaan tunnettu Mercedes Bentso on myös kiinnostunut politiikasta. Hän oli Vasemmistonuorten jäsen, kuului vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa Li Anderssonin tukijoihin ja esiintyi tämän vaalitilaisuuksissa. Hän kuitenkin ilmoitti eronneensa Vasemmistonuorista ja Vasemmistoliitosta Facebook-sivuillaan syyskuussa 2015. Eroon ei tiedotteen mukaan liittynyt mitään dramaattista, vaan se oli pitkän harkinnan tulos. Mercedes Bentso itse kertoo taustalla vaikuttaneen muun muassa eriävät käsitykset feminismistä. Bentsoa on kuultu presidentti Sauli Niinistön käynnistämässä ”Ihan tavallisia asioita” -projektissa, jonka tarkoituksena on kiinnittää huomiota nuorten syrjäytymiseen ja hän on ollut myös keskustelemassa aiheesta Yleisradion A-talk-ohjelmassa. Helsingin Yhteiskunnallinen Opisto myönsi Mercedes Bentsolle Yhteiskunnallisen tietoisuuden herättäjä -palkinnon vuonna 2013. Olga Lauristin
Olga Künnapuu opiskeli Tallinnassa tytöille tarkoitetussa kymnaasissa vuosina 1916–1922. Sen jälkeen hän aloitti opiskelun Tarton yliopistossa. Hän oli poliittisesti aktiivinen ja liittyi maanalaiseen Viron kommunistiseen puolueeseen vuonna 1920. Aktiivina toimijana hänet vangittiin ja tuomittiin vuoden 1924 n.s. 149 prosessissa elinkautiseen vankeuteen. Samassa yhteydessä oli vangittu myös hänen myöhemmät aviopuolisonsa Johannes Lauristin (1899–1941) ja Hendrik Allik (1901–1946). Presidentti Pätsin suorittaman yleisen vuoden 1938 armahduksen yhteydessä vangitut maanalaisen kommunistiliikkeen jäsenet pääsivät vapaaksi. Feminismi
Kolmanteen vaiheeseen viitataan postmodernina feminisminä tai postfeminisminä. Sen kohdalla kyse ei ole yksittäisestä yhtenäisestä koulukunnasta vaan hajaantuneesta ilmiöstä, jonka alle kuuluu paljon erilaisia feminismin muotoja. Kolmannen aallon feministit jakavat edellisten suuntausten kanssa monia asioita, muun muassa kiinnostuksen valtasuhteisiin sekä tasa-arvo-kysymykseen. Kolmannessa aallossa on keskitytty uudenlaisin painotuksin sosiaalista sukupuolta tuottaviin valtasuhteisiin. Postmoderneilla feministeillä on yhteistä käsitys kielellisesti jäsentyneestä todellisuudesta, jossa sukupuolta ja seksuaalisuutta tuotetaan ja uusinnetaan kielen ja toiminnan kautta. Postmoderni feminismi korostaa naisten välistä erilaisuutta yhden naiseuden sijaan ja kiinnittää huomiota sellaisiin eroa luoviin tekijöihin kuin seksuaalisuus, etnisyys ja luokkaerot. Ada Lovelace
Lovelacen neljäs merkittävä konsepti oli syntynyt Mary Shelleyn romaanin "Frankenstein" pohjalta. Hän esitti ”Merkinnöissä” metafyysisen kysymyksen siitä, pystyykö kone ajattelemaan. Ada ei uskonut ajatteleviin koneisiin, vaan hän oli sitä mieltä, että kone tekee vain niin kuin se ohjeistetaan eikä pysty kehittämään omaperäisiä ideoita.
Vaikka Lovelace tunnetaan erityisesti ”Merkinnöistään”, hänen kirjeenvaihdostaan käy ilmi, että hän oli kiinnostunut useista tieteenaloista ja keksinnöistä. Hän kirjoitti innostuneesti muun muassa rautateistä, lennättimestä, magnetismista, eläinten älykkyydestä, todennäköisyysteoriasta ja valokuvauksesta. Orvokki Kuortti
Kuortti oli aktiivisesti mukana kansainvälisessä järjestötoiminnassa, muun muassa naispuolisten helikopteripilottien Whirly Girls -järjestön johtajistossa ja Euroopan naislentäjien liiton puheenjohtajana. Yhtenä yhdeksästä suomalaisesta naislentäjästä hän oli mukana perustamassa kansainvälisen naislentäjäjärjestön Suomen osastoa (The Ninety-Nines Inc. International Women Pilots Finnish Section ry) vuonna 1969. Hän toimi osaston puheenjohtajana vuosina 1980–1993.