Missä Johann Arndt kuoli?
Johann Arndt
Johann Arndt (27. joulukuuta 1555 Edderitz, Saksa – 11. toukokuuta 1621 Celle, Saksa) oli saksalainen luterilainen pappi ja hartauskirjailija, jota pidetään pietismin edelläkävijänä ja josta "pietismin isä" Philipp Jakob Spener katsoi liikkeen saaneen alkunsa. Arndt toimi kirkollisissa viroissa useissa paikoissa, viimeksi Braunschweig-Lüneburgin ruhtinaskunnan ylisuperintendenttinä. Hänen tunnetuin teoksensa on "Neljä kirjaa totisesta kristillisyydestä", joka on käännetty lähes kaikille Euroopan kielille.
Georg Friedrich Händel
Tietoisena oratorioidensa saamasta suosiosta Händel keskittyi nyt niiden säveltämiseen: niin sanotut "Englantilaiset oratoriot" "Saul", "Israel Egyptissä", "Messiah", "Samson", "Semele", "Joseph", "Judas Maccabeus", "Joshua", "Solomon" ja "Jephta" olivat oikeastaan hengellisiä oopperoita ilman näyttämötapahtumia. Vuonna 1749 esitettiin "Ilotulitusmusiikki" (HWV 348-351), jonka hän oli säveltänyt Aachenin rauhan kunniaksi. Sen ensiesitys oli katastrofi siinä mielessä, että konsertin aikana ilotulitteet sytyttivät tulipalon. Vuonna 1751 Händelin näkö alkoi heiketä, ja lopulta hän sokeutui vuonna 1753 täysin. Silti hän jatkoi yhä kapellimestarina ja sävelsi ja tarkisti teoksiaan J. C. Smithin avustuksella. Händel kuoli vuonna 1759 Lontoossa, jonne hänet myös haudattiin Englannin kuninkaiden kruunajaiskirkkoon Westminster Abbeyiin. Yrjö V (Hannover)
Yrjö V vastusti Preussin vaikutusvallan kasvua Saksassa. Vuoden 1866 Preussin–Itävallan sodan puhjettua hän asettui Itävallan puolelle ja antoi vastoin valtiopäivien tahtoa kieltävän vastauksen Preussin vaatimukseen Hannoverin puolueettomuudesta. Tämän seurauksena Preussi julisti sodan 16. kesäkuuta ja löi Hannoverin armeijan vain kahdessa viikossa. Hannover antautui 29. kesäkuuta ja 20. syyskuuta koko maa ilmoitettiin liitetyksi Preussiin. Valtakuntansa menettänyt Yrjö asui loppuikänsä maanpaossa, aluksi Itävallan Schönbrunnin linnassa ja Gmundenissa ja vuodesta 1874 Ranskassa. Kuoltuaan hänet haudattiin Windsorin linnan Pyhän Yrjön kappeliin Englantiin. Athenis Finlandiae -kulttuuritapahtuma
"Athenis Finlandiae" tarkoittaa suomeksi "Suomen Ateenassa". Jyväskylä sai lempinimensä Suomen Ateena jo 1850-luvulla, kun Suomen kansalliskirjailija Elias Lönnrot kirjoitti Jyväskylään Wolmar Schildtille: "Sinä Schildt, joka olet siellä Jyväskylässä, Suomen Ateenassa, tieteen ja taiteen kehdossa." Sanaseppona tunnettu Schildt oli Jyväskylässä juuri keksinyt latinankielestä suomenkieliset sanat "tiede" ja "taide". Juan Arañés
Juan Arañés oli espanjalainen säveltäjä. Hän syntyi ennen vuotta 1600 Alcalá de Henaresissa ja kuoli mahdollisesti Roomassa noin vuonna 1649. Hän julkaisi Roomassa teoksensa "Libro segundo de tonos y villancicos" ("Tonojen ja villancicojen toinen kirja", 1624). Ensimmäinen kirja on kadonnut. Friedrich Albert Lange
Tämän jälkeen Lange aloitti toimittajana ajaakseen poliittisia ja yhteiskunnallisia uudistuksia. Samaan aikaan hän kirjoitti myös useita teoksia. Vuonna 1866 hän muutti Winterthuriin lähelle Zürichiä Saksan tilanteen vuoksi, ja löysi yhteyksiä demokraattiseen sanomalehteen nimeltä "Winterthurer Landbote". Vuonna 1869 hän toimi "privatdozentina" Zürichissä, ja seuraavana vuonna professorina. Sveitsin ranskalaissympatiat Ranskan–Preussin sodassa johtivat hänen pikaiseen eroonsa. Samalla hän luopui politiikasta. Vuonna 1872 Lange hyväksyi professorinviran Marburgin yliopistossa. Hän kuitenkin kuoli jonkin ajan päästä sairauden uuvuttamana. Hubert Lanz
Hubert Lanz (22. toukokuuta 1896 - 15. elokuuta 1982) oli saksalainen kenraali. Toisessa maailmansodassa hän komensi XVIII Armeekorpsia ja otti osaa Ranskan valtaukseen. Vuonna 1941 hän komensi Saksan 2. armeijaa Jugoslavian taistelun aikana. Operaatio Barbarossan aikana hän komensi Saksan Armeijaryhmä A:ta. Hänen joukkonsa osallistuivat Toiseen Harkovan taisteluun ja myöhemmin hän komensi Armeeabteilung Lanzia Stalingradin tappion jälkeen. Sodan aikana Lanz suunnitteli salaliittoa Hitleriä vastaan aikeenaan pidättää hänet tämän vieraillessa hänen päämajassaan Poltavassa. Hitler kuitenkin päätti vierailla Zaporozhyessa, jolloin suunnitelma epäonnistui. Vuonna 1943 Lanz komensi XXII Gebirgskorpsia Kreikassa. Sodan lopussa Lanz antautui joukkoineen liittoutuneille Itävallassa. Hänet tuomittiin vankeuteen sotarikoksista, mutta hänet vapautettiin vuonna 1951. Lanz toimi sodan jälkeen Vapaan demokraattisen puolueen jäsenenä ja Saksan armeijan sotilaallisena neuvonantajana. Vuonna 1954 hän kirjoitti kirjan 1. Gebirgs-Division. Hän kuoli Münchenissä vuonna 1982. Johann Ludwig Burckhardt
Johann Ludwig Burckhardt (24. marraskuuta 1784 – 15. lokakuuta 1817) oli sveitsiläinen orientalisti (itämaiden tuntija) ja tutkimusmatkailija. Burckhardt syntyi Lausannessa ja opiskeli Leipzigissa ja Göttingenissä, sekä Cambridgessa. Laajat tutkimusmatkansa hän teki Ison-Britannian alaisuudessa toimineen seuran African Associationin nimissä. Anglosaksisissa maissa hänet tunnetaan etunimillä "John Lewis". Burckhardt itse käytti nimestään ranskalaista muotoa "Jean Louis". Hän kuoli Egyptissä saamatta päätökseen suurta tehtäväänsä, Afrikan sisäosien tutkimusta. Karl Hård af Segerstad
Hård af Segestad ei jättänyt jälkeensä henkilökohtaisia kirjoituksia, ja häntä tai hänen töitään ei ole sanottavasti käsitelty aikalaisten muistelmissa eikä arkkitehtuurikirjallisuudessa tai -tutkimuksessa. Jääminen pois muistelmakirjallisuudesta on saattanut johtua hänen syrjäänvetäytyvästä luonteestaan tai ennenaikaisesta kuolemastaan. Hård af Segerstad mainittiin "Arkkitehti"-lehdessä viimeisen kerran hänen kuoltuaan vuonna 1931 Bertel Jungin kirjoittamassa muistokirjoituksessa. Siinä Jung kuvaili ystäväänsä ”ammattimieheksi, jonka epäitsekästä työtä Helsingin hyväksi ei ole osattu riittävästi arvostaa”. HMS Ardent (H41)
HMS Ardent (viirinumero H41) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1930 palvelukseenotettu A-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa. Alus upposi 8. kesäkuuta 1940 taistelussa Saksan laivaston taisteluristeilijöitä "Scharnhorstia" ja "Gneisenauta" vastaan suojatessaan Norjan rannikolta palaavaa lentotukialusta. Johann Arndt
Papin poika Johann Arndt opiskeli lääketiedettä ja teologiaa Helmstedtissä, Wittenbergissä, Strasbourgissa ja Baselissa. Baselissa hän tutustui Theophrastus Paracelsuksen kirjoituksiin, ja Wallmannin mukaan tämän ajattelun vaikutus näkyy monissa Arndtin teoksissa, voimakkaimmin "Totisesta kristillisyydestä" -teoksen neljännessä kirjassa. Opintojensa jälkeen Arndt toimi kotiseudullaan Anhaltissa koulumestarina, diakonina ja pappina. Jouduttuaan eksorsismia ja kuvakieltoa eli ikonoklasmia koskevien opillisten erimielisyyksien takia jättämään virkansa vuonna 1590 hän siirtyi Quedlinburgiin saarnaajaksi, mitä virkaa hän hoiti vuoteen 1599 saakka. Joe Ranft
Ranft kuoli, kun hänen autonsa törmäsi kaiteeseen ja suistui Navarro River-jokeen Mendocino Countyssa, Kaliforniassa. Ranft kuoli kesken "Autot"-elokuvan tuotannon. Elokuva tehtiin loppuun Ranftin muistoksi, samoin kuin Tim Burtonin "Corpse Bride", jossa hän oli vastaavana tuottajana. Friedrich Ferdinand von Beust
Beustin ja Frans Joosefin ulkopolitiikka tähtäsi kostoon Preussille ja Itävallan aseman palauttamiseen vouden 1866 tappion jälkeen. Beust yritti ensin estää eteläisen Saksan pikkuvaltioita yhtymästä Preussin johdolla (Pohjois-Saksan liitto). Sen jälkeen hän pyrki liittoutumaan Ranskan ja Italian kanssa Preussin saartamiseksi. Hänen politiikkansa ajoi Itävallan uuden sodan partaalle Ranskan–Saksan sodan aikana, mutta lopulta hän kuitenkin ymmärsi sotaan liittymisen epäviisaaksi. Saksan yhdistyminen Preussin johdolla vuonna 1871 merkitsi Beustin suunnitelmien valumista hiekkaan. Frans Joosef vapautti hänet tehtävistään saman vuoden lokakuussa. Hän palveli sen jälkeen Itävalta-Unkarin lähettiläänä Lontoossa 1871–1878 ja Pariisissa 1878–1882. Beust kuoli vuonna 1886 Schloss Altenbergissä lähellä Wieniä. Anna Itävaltalainen (Ruotsin kuningatar)
Anna kuoli 10. helmikuuta 1598 Varsovassa synnytyksen aikaiseen verenvuotoon, ja myös hänen synnyttämänsä lapsi kuoli. Sigismund III meni naimisiin vuonna 1605 hänen sisarensa Konstanzen Renate Habsburgin kanssa. Poliittiset asetelmat säilyivät Euroopassa vielä vuosikymmeniä. Annan ja Konstanzen veli keisari Ferdinand II (1578–1637) oli Kaarle-herttuan pojan Kustaa II Adolfin päävihollinen 30-vuotisessa sodassa. Jan Hendriks
Jan Hendriks (syntymänimeltään Heinz Joachim Hinz) (s. 6. joulukuuta 1928 Berliini - 17. joulukuuta 1991 Berliini) oli saksalainen näyttelijä, joka näytteli sarjassa Vanha Kettu (nyk. "Kettu"), komisario Martin Brenneriä. Hän näytteli sarjan alusta vuoteen 1986, elokuvissa hän näytteli 50-luvulta lähtien, Hendriksin tunnetuin elokuvarooli oli Jan Krapp Sündinge Grenzessä (1951). Kettu oli hänen viimeinen roolinsa. Hendriks kuoli AIDSiin 63-vuotiaana vuonna 1991.
Silver Box (1952) Ludwig Yorck von Wartenburg
Johann David Ludwig Yorck von Wartenburg (vuoteen 1814 pelkkä "Yorck"; 26. syyskuuta 1759 Potsdam, Preussi – 4. lokakuuta 1830 Klein-Öls, Sleesia) oli preussilainen kreivi ja sotamarsalkka, jolla oli merkittävä rooli Napoleonin sotien loppuvaiheessa. Hannah Arendt
Arendt syntyi maallistuneeseen juutalaisperheeseen Lindenin pikkukaupungissa, joka nykyään on osa Hannoveria. Lapsuutensa hän kuitenkin vietti myöhemmin suuresti ihailemansa Immanuel Kantin kotikaupungissa Königsbergissä ja Berliinissä. Vuonna 1924 Arendt muutti Marburgiin opiskelemaan filosofiaa. Hänen opettajinaan toimivat muun muassa Nicolai Hartmann ja Rudolf Bultmann sekä ennen kaikkea Martin Heidegger. Arendtilla oli Heideggerin kanssa myös rakkaussuhde, mikä on aiheuttanut kohua Heideggerin myöhemmän natsimyönteisyyden takia. Jo vuonna 1926 Arendt kuitenkin siirtyi Heidelbergiin opiskelemaan Karl Jaspersin oppilaana. Heidelbergissä hän myös väitteli tohtoriksi Augustinuksen rakkauden käsitettä käsittelevällä tutkielmalla nimeltä "Der Liebesbegriff bei Augustin. Versuch einer philosophischen Interpretation" (1929). Karl Jansson
Syksyllä 1944 Jansson oli mukana Sonderkommando Nordin Suomen johdossa ja hän toimi yhteysmiehenä ja erikoisagenttina Kristiinankaupungin ja Närpiön seudulla. Jansson asui tällöin 1944–1945 Kristiinankaupungin kaupunginhotellissa jossa sijaitsi myös Saksaan yhteyksiä hoitanut Sonderkommando Nordin salainen radioasema jota hoiti SS-mies Timo Räihä. Sonderkommando Nordin toiminta paljastui syksyllä 1945 ja valtiollinen poliisi Valpo aloitti toiminnassa mukana olleiden pidätykset vuoden 1946 puolella. Jansson pääsi kuitenkin pakenemaan Ruotsiin jossa hän asui lopun elämäänsä. Hän oli 1950-luvun lopulla Hudiksvallin seudulla metsätyömailla työnvälittäjänä ja hän lienee kuollut 1960-luvulla syöpään. Aarne Anttila
Aarne Armas Anttila (vuoteen 1906 Andelin; 24. huhtikuuta 1892 Lahti – 16. lokakuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuudentutkija ja professori. Hän tutki erityisesti Johannes Linnankosken ja Elias Lönnrotin elämää ja tuotantoa. Buenaventura Durruti
José Buenaventura Durruti Dumange (14. heinäkuuta 1896 León, Espanja – 20. marraskuuta 1936 Madrid, Espanja) oli espanjalainen anarkisti, joka taisteli maan sisällissodassa. Hän oli 1900-luvun alkuvuosikymmenten keskeisiä vaikuttajia Espanjan ja koko Euroopan anarkistisessa liikkeessä. Durruti oli perustamassa muun muassa Los Solidarios -nimistä aseellista ryhmittymää, joka murhasi kardinaali Juan Soldevilla y Romeron. Hän taisteli sisällissodassa tasavaltalaisten puolella kenraali Francon joukkoja vastaan ja kuoli Madridissa käydyissä taisteluissa. Arlie Schardt
Alfred E. "Arlie" Schardt (24. huhtikuuta 1895 Milwaukee, Wisconsin – 2. maaliskuuta 1980 Clearwater, Florida) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija ja olympiavoittaja, joka kilpaili kestävyysjuoksussa. Johann Friedrich von Brandt
Johann Friedrich von Brandt (25. toukokuuta 1802 Jüterbog, Preussi – 15. heinäkuuta 1879 Merreküll, Viro) oli saksalainen luonnontieteilijä. Antonin Artaud
Artaud koki syvää hengenheimolaisuutta Vincent van Goghin kanssa. Teos Van Gogh, le suicidé de la société (1947, sananmukaisesti "Van Gogh, yhteiskunnan itsemurhaama"), käsittelee yhtä paljon Artaud’ta itseään kuin kuvataiteilijaakin. Kimmo Pasanen on suomentanut esseen nimellä Korpit ja auringonkukka (1974). Esseestään Artaud sai Sainte-Beuve –palkinnon tammikuussa 1948. 
Artaud kuoli 4. maaliskuuta 1948 suolistosyöpään lepokodissa lähellä Pariisia. Artaud löydettiin kuolleena majapaikastaan Ivry-sur-Seinen esikaupunkialueella sijaitsevasta puutarhapaviljongista kenkä kädessään. Kuin hän olisi menehtynyt kesken päivittäiselle kävelylenkille valmistautuessaan. Elias Lönnrot
Lönnrot kuoli synnyinpaikkakunnallaan Sammatissa vuonna 1884. Lönnrot oli halunnut hautajaisistaan vaatimattomat, mutta niistä tuli kuitenkin varsin suurelliset. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran edustajat kantoivat arkun kirkosta haudalle, ja seppelien lasku kesti myöhäiseen iltaan asti. Ylioppilaskunnan Laulajat lauloivat haudalla Suomen laulun ja Maamme-laulun.
Ylivoimaisesti parhaiten Lönnrot tunnetaan Suomen kansalliseepoksen, "Kalevalan", kokoamisesta. Vanha Kalevala on runokokoelma, jossa on yhteensä 32 runokoostetta ja 12 078 säettä. Uudessa Kalevalassa, eli toisessa painoksessa, on 22 795 säettä, jotka on jaettu 50 runoon. Kalevalan sisarteoksena pidetään "Kanteletarta", joka ilmestyi yhdeksän vuotta Kalevalaa aikaisemmin eli vuonna 1840. Ennen Kalevalaa hän julkaisi useita niin sanottuja esiteoksia "(Kts. Kalevalan runojen kerääminen ja julkaiseminen)". Johann Carl Fuhlrott
Johann Carl Fuhlrott (31. joulukuuta 1803 Leinefelde, Saksa – 17. lokakuuta 1877 Elberfeld, nyk. Wuppertal) oli saksalainen luonnontieteilijä. Hän tajusi Neanderthalista luolasta kalkkikiveä kaivaneiden työmiesten vuonna 1856 löytämien luiden merkityksen. Hänen maineensa perustuu siihen, että hän arvioi niiden olevan aiemmin tuntemattoman ihmislajin luita. Kaivostyöläiset olivat luulleet luiden kuuluvan karhulle, mutta Fuhlrott huomasi, että ne poikkesivat tavallisista ihmisenluista ja näytti niitä Bonnin yliopiston professorille Hermann Schaaffhausenille. He julkistivat löydön yhdessä 1857. Heidän näkemyksiään ei aluksi hyväksytty, koska ne poikkesivat Raamatusta, eikä Darwin ollut vielä julkaissut ajatuksiaan evoluutiosta. Fuhlrottia ja Schaaffhausenia pidetään nyisin paleoantropologian perustajina, ja heidän löytönsä on nimetty "Homo neanderthalensis" -nimellä löytöpaikan kunniaksi. Ernst Moritz Arndt
Fichtestä poiketen Arndt ihannoi voimaa ja väkivaltaa. Sotaakin hän piti Jumalan säätämyksenä, koska ihminen epätäydellisyydessään ei kestäisi ikuista rauhaa, vaan kaikkinaiset paheet kitkisivät hänestä tällöin viimeisetkin hyveet. Orjamieli oli kirjailijalle paheista suurin. Kansallissosialisteille Ernst Moritz Arndt tarjosi paljon ajattelun apuvälineitä. Johannes Gutenberg
Vuonna 1462 Mainz ryöstettiin kahden arkkipiispan kiistan aikana. Gutenberg pakeni kaupungista Eltvilleen. Gutenbergin saavutukset huomioitiin tammikuussa 1465 ja hänelle annettiin arvonimi arkkipiispa Nassaun määräyksestä. Arvonimi sisälsi stipendin. Gutenberg kuoli 1468, ja hänet on haudattu fransiskaanikirkkoon Mainzissa. Heinrich Barth
Barth opiskeli Berliinin yliopistossa antiikintutkimusta. Hän matkaili vuosina 1845–1847 Välimeren rannikkoalueella, nykyisten Libyan ja Tunisian alueella. Tekemänsä havainnot Barth julkaisi vuonna 1849.
Barth lähti vuoden 1850 alussa yhdessä astronomi ja geologi Adolf Overwegin sekä tutkimusmatkailija James Richardsonin kanssa brittiläisrahoitteiselle tutkimusmatkalle Saharan autiomaan yli. Matka alkoi Tripolista ja määränpäänä oli läntinen Sudan. Barth otti komennon ryhmässä Richardsonin menehdyttyä vuoden kuluttua. Barth tutki matkalla alueita Tšadjärvestä etelään ja kaakkoon. Hän esimerkiksi kartoitti Benue-joen latvaosia. Barth matkusti Timbuktuun Overwegin kuoltua vuonna 1852. Barth palasi vuonna 1855 Tripolin kautta Lontooseen. Kaikkiaan Barth kulki Afrikan-matkalla noin 16 000 kilometriä. Matkastaan Barth teki kirjasarjan ”"Reisen und Entdeckungen in Nord- und Central-Afrika in den Jahren 1849 bis 1855"”, joka käsittää neljä, toisen lähteen mukaan viisi, nidettä. Jan Axel Blomberg
Ensimmäiset äänitykset jotka hän teki Mayhemin kanssa olivat kaksi kappaletta kokoelma-albumille joka julkaistiin vuoden 1989 tienoilla. Kappaleet olivat nimeltään "Carnage" ja "The Freezing Moon". Ensimmäinen kunnon äänite jonka hän äänitti Mayhemin kanssa oli Live in Leipzig -albumi, joka äänitettiin yhtyeen Leipzigin konsertissa 26. marraskuuta 1990. Tuon albumin jälkeen yhtyeellä oli ongelmia kokoonpanonsa kanssa, kun laulaja Dead teki itsemurhan vuonna 1991, kitaristi Euronymous murhattiin 1993 ja aikaisempi basisti Necrobutcher palasi takaisin yhtyeeseen aikaisemman basistin Varg Vikernesin jouduttua vankilaan Euronymousin murhasta. Tuona aikana Jan perusti Arcturus-yhtyeen Steinar "Sverd" Johnsenin kanssa Mortemin raunioilta vuonna 1991. He julkaisivat 7" EP:n "My Angel" samana vuonna ja muutamaa vuotta myöhemmin laajemman minialbumin "Constellation". Vuonna 1995 hän liittyi Immortal-yhtyeen sessiorumpaliksi yhtyeen silloisen kiertueen ajaksi, ja hän suostui myös soittamaan rumpuja yhtyeen ensimmäisellä virallisella videolla "Grim and Frostbitten Kingdoms". Hän soitti tuolloin hetken myös Emperor-yhtyeessä. Tuona vuonna tapahtui myös Arcturuksen ensimmäisen levyn, "Aspera Hiems Symfonian", äänitys ja julkaisu. Ludwig Uhland
13. marraskuuta 1862 Uhland kuoli kotikaupungissaan Tübingenissä 75-vuotiaana. Hänen tunnetuimpien yksittäisten kirjoitustensa joukkoon lukeutuu "Ich hatt' einen Kameraden" (1809). Juhana (Itävallan arkkiherttua, s. 1852)
Juhana ("Johann Nepomuk Salvator", myöhemmin Johann Orth; 25. marraskuuta 1852 Firenze – kadonnut heinäkuussa 1890) oli Itävalta-Unkaria hallinneeseen Habsburgin hallitsijasukuun kuulunut arkkiherttua ja Toscanan prinssi, joka luopui vuonna 1889 ruhtinaallisesta arvostaan. Hän katosi vuonna 1890, todennäköisesti kuollen merionnettomuudessa. Epäluotettavien huhujen mukaan hän olisi lavastanut kuolemansa ja elänyt myöhemmin jossain päin maailmaa väärällä henkilöllisyydellä. Joe Venuti
1960-luvulla Venuti teki comebackin. Hän nauhoitti Zoot Simsin kanssa albumin "Joe and Zoot" (1966) ja esiintyi vuoden 1967 Colorado Jazz Partyssa ja seuraavan vuoden Newportin jazzfestivaaleilla. Hän konsertoi lisääntyvistä terveysongelmista huolimatta aktiivisesti 1970-luvulla ja teki nauhoituksia muun muassa Earl Hinesin, Marian McPartlandin, George Barnesin, Dave McKennan ja Bucky Pizzarellin kanssa. Lang kuoli 14. elokuuta 1978 Seattlessa. Niccolò Jommelli
Oopperoidensa lisäksi Jommelli kirjoitti runsaasti hengellistä musiikkia, kuten oratorioita, sekä kantaatteja. Hän työskenteli myöhemmällä urallaan mm. Wienissä ja Stuttgartissa ja tapasi vuonna 1763 Ludwigsburgissa Wolfgang Amadeus Mozartin. Hän palasi Napoliin 1768, mutta vietti viimeiset vuotensa osittain halvaantuneena aivoinfarktin vuoksi. Hän kuoli Napolissa 59-vuotiaana. Operaatio Anthropoid
Agentit pudotettiin laskuvarjoilla Pilseniin puoli vuotta ennen iskua. Prahassa Libeňin esikaupungissa 27. toukokuuta 1942 Heydrich oli automatkalla työhuoneeseensa Mercedes 320 -avoautolla, kun agentit iskivät auton kimppuun. Gabčíkin aseeseen tuli kuitenkin toimintahäiriö juuri ratkaisevalla hetkellä. Autoa kuljettanut SS-mies luuli Gabčíkin olevan yksin ja pysäytti auton surmatakseen hänet. Silloin Kubiš heitti voimakkaan käsikranaatin autoon. Räjähdyksessä Heydrich haavoittui kuolettavasti. Hän kuoli 38-vuotiaana prahalaisessa sairaalassa 4. kesäkuuta 1942. Achim von Arnim
Achim von Arnim (koko nimi Carl Joachim Friedrich Ludwig von Arnim; 26. tammikuuta 1781 Berliini – 21. tammikuuta 1831 Wiepersdorfin linna, Jüterbog) oli saksalainen kirjailija. Clemens Brentanon ja Joseph von Eichendorffin ohella häntä pidetään Heidelbergin romantiikan keskeisenä edustajana. Hanns Johst
Hanns Johst (8. heinäkuuta 1890 Seerhausen, Riesa, Saksi, Saksa - 23. elokuuta 1978 Ruhpolding, Baijeri, Saksan liittotasavalta) oli saksalainen näytelmäkirjailija ja kirjailija. Johst kirjoitti ekspressionistisia näytelmiä, jotka tavoittivat natsien hyväksynnän. Sotilasarvoltaan hän oli SS-Gruppenführer. Johann Tilly
Johann Tilly, oikeastaan Johann Tserclaes, Tillyn kreivi (joskus myös Johan Tzerclaes Reichsgraf von Tilly) (helmikuussa 1559 Villers-la-Ville – 30. huhtikuuta 1632, Ingolstadt) oli katolilaisten tärkeimpiä komentajia kolmikymmenvuotisessa sodassa. Hän oli käytännöllisesti katsoen voittamaton protestantteja vastaan, kunnes Kustaa II Aadolf löi hänet Breitenfeldin ensimmäisessä taistelussa 1631. Hänet tunnettiin myös lempinimellä "munkki haarniskassa". Rudolf Schmundt
Rudolf Schmundt syntyi 13. elokuuta 1896 Metzissä. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan luutnanttina. Toisen maailmansodan alkaessa hän oli ylennyt everstiksi. Hän palveli Saksan armeijassa vuosina 1914-1944.Rudolf Schmundt haavoittui vakavasti Hitleriä vastaan tehdyssä salamurhayrityksessä heinäkuussa 1944. Schmundt eli vielä vajaat kolme kuukautta pommi-iskun jälkeen, mutta ei koskaan parantunut haavoistaan vaan kuoli Rastenburgin sairaalassa 1. lokakuuta 1944. Rudolf Schmundt on haudattu Berliinissä olevalle Invalidenfriedhof-nimiselle hautausmaalle, johon on haudattu myös muita korkeita saksalaisupseereita, kuten Reinhard Heydrich, Fritz Todt ja Walter von Reichenau. Karl Brandt
Karl Brandt (8. tammikuuta 1904 – 2. kesäkuuta 1948) oli Adolf Hitlerin henkilökohtainen lääkäri elokuusta 1944 ja yksi Aktion T4 -eutanasiaohjelman johtajista vuodesta 1939. Valtakunnan terveys- ja saniteettikomission kenraalimajurina hän osallistui rikolliseen ihmiskokeiden järjestämiseen yhdessä Werner Heyden ja muiden natsilääkärien kanssa. Toisen maailmansodan jälkeen hänet tuomittiin rikoksista ihmisyyttä vastaan ja teloitettiin hirttämällä. Johann Arndt
"Totinen kristillisyys" perustuu keskiajan mystiikan edustajien kirjoituksiin, joita Arndt muokkasi luterilaisen ortodoksian katsomusten mukaisiksi. Näiden joukossa on muun muassa "Theologia deutsch" (suom. "Kirja täydellisestä elämästä"), jonka uuden painoksen Arndt toimitti. "Totisen kristillisyyden" kolme ensimmäistä kirjaa käsittelee sielun kehitystä Jumalan tuntemiseen. Siinä kuvastuvat mystiikan kolme vaihetta: puhdistautuminen (purgatio), valaistuminen (illuminatio) ja yhdistyminen Jumalaan (unio mystica). Neljännessä kirjassa Arndt kehittelee luonnon teologiaa, jonka lähtökohtia ovat uusplatonismi ja Paracelsuksen ajattelu. Jørgen Brønlund
Brønlundin viimeinen päiväkirjamerkintä, jonka tulkinnasta tosin on kiistelty, kuuluu seuraavasti: "Kuollut 79 vuonolla jälkeen kotiinpaluuyrityksen yli mannerjäätikön marraskuussa tulin tänne kuunsirpin aikaan enkä pystynyt pidemmälle paleltumien takia jaloissa ja pimeyden. Muiden ruumiit löytyvät keskeltä vuonoa jäätikön edustalta (noin 19 km päässä). Hagen kuoli 15.11. ja Mylius noin 10 päivää myöhemmin". Muiden ruumiita ei koskaan löytynyt. Jaan Anvelt
Jaan Anvelt (18. huhtikuuta 1884 Viljandi – 11. joulukuuta 1937 Neuvostoliitto) oli virolainen bolševikki, Viron työkansan kommuunin hallituksen johtaja marraskuusta 1918 helmikuuhun 1919. Jo sitä ennen vuotta aiemmin Aanvelt oli Viron neuvostojen toimeenpanevan komitean puheenjohtajana bolševikkien pitäessä valtaa Virossa. Hän käytti myös nimiä Eessaare Aadu, Jaan Holm, Jaan Hulmu, Kaarel Maatamees, Onkel Kaak. Hän kuoli Stalinin vainojen uhrina Neuvostoliitossa joulukuussa 1937. Thomas Abbt
3. marraskuuta 1766 Abbt kuoli vain 27 vuoden ikäisenä Bückeburgissa suolistosairauteen. Johann Gottfried Herder kirjoitti, että "hän kuoli Saksalle ja kielellensä liian aikaisin". Alfred Jodl
Alfred Jodl todettiin syylliseksi kaikkiin neljään syytekohtaan ja tuomittiin kuolemaan. Hänen pyyntöään saada kuolla ampumalla ei otettu huomioon, vaan hänet hirtettiin 16. lokakuuta 1946. Jodl pyysi ja sai viimeiseksi asukseen saksalaisen jalkaväkisotilaan puvun ja saappaat. Viime töikseen hän itse äärimmäisen pikkutarkasti silitti pukunsa, kiillotti saappaansa ja siivosi vankisellinsä. Jodl käveli sotilaallisesti marssien viimeisen matkansa hirttolavalle. Ennen kuolemaantuomion täytäntöönpanoa hän lausui viimeisiksi sanoikseen: ”"Ich grüße Dich, mein ewiges Deutschland".” (”Tervehdin sinua, ikuinen Saksani”). Julius Röntgen
Röntgen säesti muiden muassa Joseph Joachimin, Johannes Messchaertin, Carl Fleschin ja Pablo Casalsin esiintymisiä. Hänen ystäviinsä lukeutui Brahmsin lisäksi myös Edvard Grieg, jonka kanssa hän oli kirjeenvaihdossa. Röntgen kirjoitti Griegistä kirjankin kesällä 1930. Samana vuonna hän sai kunniatohtorin arvon Edinburghin yliopistosta. Viimeiset vuotensa Röntgen vietti Gaudeamus-villalla Bilthovenissa, jossa hän saattoi keskittyä sävellystyöhönsä entistä enemmän; hän sävelsi yli sata teosta vuosien 1925–1932 aikana. Hän kuoli Utrechtissa 77 vuoden iässä. Gaudeamus-villalla oli merkittävä rooli Hollannin musiikkielämässä toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina. John Arden
John Arden (26. lokakuuta 1930, Barnsley – 28. maaliskuuta 2012) oli englantilainen näytelmäkirjailija. Hänen parhaana työnään pidetään vuonna 1959 julkaistua näytelmää "Serjeant Musgrave's Dance" (suom. "Kersantti Musgraven tanssi"). Muita näytelmiä ovat muun muassa "Ars Longa, Vita Brevis", "Live Like Pigs", "The Workhouse Donkey" ja "Armstrong's Last Goodnight". Osan näytelmistään Arden julkaisi yhdessä vaimonsa Margaretta D'Arcyn kanssa. "Britannian Brechtiksi" kutsuttu Arden kirjoitti myös romaaneja. Friedrich Hölderlin
Johann Christian Friedrich Hölderlin (20. maaliskuuta 1770 Lauffen am Neckar, Württembergin herttuakunta – 7. kesäkuuta 1843 Tübingen, Württembergin kuningaskunta) oli saksalainen runoilija ja filosofi. Hänen teoksensa sijoittuvat klassismin ja romantiikan välille. Eduard Dietl
Jatkosodan ratkaisutaistelujen aikaan kesäkuun 1944 puolivälissä Dietl kiersi tapaamassa Suomen poliittista ja sotilaallista johtoa. Saksan sodanjohdolle Dietl painotti Suomen tarvitsevan kaiken mahdollisen materiaaliavun. Osittain tätä tarkoitusta varten hän matkusti 17. kesäkuuta Saksaan, jossa 22. kesäkuuta keskusteli tilanteesta kahdenkeskisissä neuvotteluissa Adolf Hitlerin kanssa. Dietl kuoli lento-onnettomuudessa Salzburgin lähellä seuraavana päivänä, 23. kesäkuuta 1944. Leopold Arends
Arends kuoli Berliinissä vuonna 1882. Hänen pikakirjoitusjärjestelmänsä suosio jäi Saksassa vähäisemmäksi kuin Gabelsbergerin ja Stolzen järjestelmien, eikä sitä käytetty valtiopäivillä lainkaan. Ruotsin kielelle sovitettu versio Arendsin järjestelmästä menestyi kuitenkin hyvin, ja esimerkiksi Ruotsin eduskunnan pikakirjoittajien keskuudessa se oli suosituin järjestelmä vuosina 1907–1933. John Adams (kapinallinen)
HMS Bounty -laivan kapinalliset ja heidän tahitilaiset kumppaninsa polttivat aluksen saavuttuaan Pitcairnille 1790. Hylyn jäännökset on edelleen nähtävissä Bountylahden (Bounty Bay) pohjassa. Vaikka saaren asukkaat kykenivät selviytymään saarella maanviljelyn ja kalastuksen avulla, siirtokunnan hyvältä näyttäneen alun jälkeen saarella vallitsi jännittynyt ilmapiiri. Alkoholismi, murhat ja sairaudet olivat tappaneet suurimman osan kapinallisista, sekä Tahitilta saapuneista miespuolisista henkilöistä. John Adams, Matthew Quintal ja Edward Young olivat kolme viimeistä elossa olevaa kapinallista vuonna 1799, jolloin Adams ja Young surmasivat humalaisen Quintalin. Bountylta löytynyt Raamattu johdatti kuitenkin Adamsin ja Youngin katumuksen tielle. Jean Boldt
Boldt siirtyi 1910-luvulla kristillisestä tolstoilaisuudesta kohti anarkososialismia ja tuli tunnetuksi keväällä ja kesällä 1917 niin sanottujen kirkkomellakoiden yhteydessä. Hän piti toukokuusta lähtien väkijoukoille "Boldtin kongresseiksi" kutsuttuja palopuheita Nikolainkirkon portailla. Samaan aikaan toinen tolstoilainen anarkisti, kirjailija Arvid Järnefelt, järjesti omia, jopa väkivaltaisiksi muuttuneita puhetilaisuuksiaan Nikolainkirkon lisäksi myös Johanneksen ja Kallion kirkoissa. Puheissaan Boldt käsitteli vallankumouksen lisäksi muun muassa eläinsuojelua, prostituutiota sekä oikeuslaitoksen korruptiota, hänen kerrotaan myös vaatineen väkivaltaista loppua suomalaisille suurkapitalisteille. John André
Kenraali George Washingtonin johtama sotaoikeus totesi Andrén syyllistyneen vakoiluun ja tuomitsi hänet kuolemaan. Hänet oltiin valmiita vaihtamaan brittien puolelle paenneeseen Arnoldiin, mutta kenraali Clinton kieltäytyi luovuttamasta tätä. André teloitettiin hirttämällä. Myöhemmin hänestä tehtiin kotimaassaan sankari ja hänen jäännöksensä uudelleenhaudattiin vuonna 1821 Westminster Abbeyyn. Joachim-Ernst Berendt
Joachim-Ernst Berendt (20. heinäkuuta 1922 Berliini – 4. helmikuuta 2000 Hampuri) oli saksalainen jazzmusiikkiin erikoistunut toimittaja ja tietokirjailija, äänilevytuottaja ja konserttien järjestäjä. ”Jazzin paaviksikin” kutsuttu Berendt kirjoitti 33 musiikkiaiheista kirjaa. Niistä tunnetuin on yleistajuinen jazzmusiikin historiikki "The Jazz Book", jonka ensimmäinen painos julkaistiin 1953. Siitä on vuosikymmenten varrella tehty monia päivitettyjä laitoksia ja se on käännetty 18 kielelle, ei kuitenkaan suomeksi. Kirjaa on eri kieliversioina myyty yli puolitoista miljoonaa kappaletta. Rudolf Schmundt
Rudolf Schmundt (13. elokuuta 1896 Metz – 1. lokakuuta 1944 Rastenburg) oli saksalainen kenraalieversti toisessa maailmansodassa. Schmundt oli yksi niistä neljästä, jotka haavoittuivat ja myöhemmin kuolivat Adolf Hitleriä vastaan tehdyssä salamurhayrityksessä, joka tunnetaan nimellä heinäkuun 20. päivän salaliitto. Karl Frans Hjorth
Hjorth oli naimisissa vuodesta 1882 Eugenia Viktoria Desideria Esperance Helene "Dessi" Vesanderin (1854–1931) kanssa. Perheessä oli kuusi lasta joista tunnetuin oli taidemaalari ja oopperalaulaja Arno Hjorth (1883–1932). Karl Frans Hjorth on haudattu Tampereen Kalevankankaan hautausmaalle. Jean-Baptiste Krumpholtz
Jean-Baptiste Krumpholtz (1742–1790) oli tšekkiläinen säveltäjä ja harpisti. Häntä opetti muun muassa Joseph Haydn. Krumpholtz teki itsemurhan hukuttautumalla Seineen. Lazare Carnot
Carnot lähti lopullisesti Ranskasta lokakuussa 1815. Hän asui tammikuusta elokuuhun 1816 Varsovassa Puolassa ja sen jälkeen Saksan Magdeburgissa, jossa hän kuoli 70-vuotiaana vuonna 1823. Hänen muistelmansa julkaistiin kahdessa osassa vuosina 1861–1864 ja valikoitu kirjeenvaihto kolmessa osassa vuosina 1892–1897. Hermann Abert
Hermann Abert (25. maaliskuuta 1871 – 13. elokuuta 1927) oli saksalainen musiikkihistorioitsija ja professori Leipzigin, Hallen ja Berliinin yliopistossa. Hän johti vuodesta 1925 musiikkihistorian julkaisua "Denkmäler deutscher Tonkunst". Pääteokset antiikin ja keskiajan musiikista sekä oopperan historiasta. Unaussprechlichen Kulten
Von Junzt kuoli kirjan julkaisua seuraavana vuonna selittämättömällä ja mahdollisesti yliluonnollisella tavalla. Hän oli "Vaiettujen kulttien" julkaisun jälkeen ryhtynyt laatimaan vielä paljon laajempaa kokoelmaa okkultista tietoa, joka löytyi hänen ruumiinsa viereltä revittynä ja ympäriinsä viskeltynä. Hänen toverinsa Alexis Ladeau kokosi von Junztin kuoleman jälkeen tämän käsikirjoituksen, joka ilmeisesti sisälsi vieläkin kammottavampia asioita kuin "Vaietut kultit" – Ladeau kauhistui käsikirjoituksen luettuaan niin paljon että hävitti sen ja teki sitten itsemurhan. Joachim-Ernst Berendt
Joachim-Ernst Berendt kuoli 4. helmikuuta 2000 jouduttuaan edellisenä päivänä auton töytäisemäksi. Hän oli ollut matkalla esittelemään uutuuskirjaansa "Es gibt keinen Weg, Nur gehen", joka kertoi hänen kokemuksistaan kävelyn harrastajana. Viktors Arājs
Viktors Arājs (myös muodossa "Viktor Arajs" tai "Victor Arājs", 13. tammikuuta 1910 Baldone, Latvia, Venäjän keisarikunta – 13. tammikuuta 1988 Kassel, Länsi-Saksa) oli latvialainen SS-upseeri, jonka johtama latvialainen ryhmä (Arājn Kommando) murhasi kymmeniä tuhansia Latvian ja Valko-Venäjän juutalaisia natsi-Saksan miehityksen aikana vuosina 1941–1944 muun muassa Riian ghetossa, Liepājassa, Biķerniekissä ja Rumbulan metsässä. Ryhmään kuului noin 1 200 vapaaehtoista. Vuonna 1979 Arājs tuomittiin Hampurin maaoikeudessa 13 000 ihmisen joukkomurhan johtamisesta Rumbulassa 8. joulukuuta 1941 elinkautiseen vankeuteen. Heinz Barth
Heinz Barth (15. lokakuuta 1920 Gransee, Brandenburg, Saksa – 6. elokuuta 2007 Gransee, Brandenburg, Saksa) oli SS-Obersturmführer ja sotarikollinen. Hänet tunnettiin ”Oradour-sur-Glanen murhaajana” osallisuudestaan Oradour-sur-Glanen joukkomurhaan 1944. Barth oli ainoa tästä joukkomurhasta tuomittu natsiupseeri. Hänet tuomittiin vuonna 1983 Itä-Saksassa ja vapautettiin vankilasta vuonna 1997. Johann Ludwig Burckhardt
Vuonna 1800 kuusitoistavuotias Johann Ludwig lähetettiin kouluun Leipzigiin, josta siirtyi neljän vuoden jälkeen Göttingeniin. 1805 hän palasi kotiseudulleen Baseliin, mutta ei löytänyt virkaa sellaiselta taholta, joka ei olisi ollut sidoksissa Ranskaan, joten hän hylkäsi tarjotun diplomaattiuran ja siirtyi sen sijaan Englantiin, jossa toivoi voivansa astua kruunun palvelukseen. Johann Ludwig matkusti Lontooseen heinäkuussa 1806 mukanaan hyvät suosituskirjeet opettajaltaan professori Blumenbachilta Göttingenin yliopistosta, joista yksi oli osoitettu Sir Joseph Banksille, joka oli kuninkaallisen seuran puheenjohtaja ja vanha puuhamies Afrikan asioiden seurassa (African Association, täydelliseltä nimeltään "Association for Promoting the Discovery of the Interior Parts of Africa", per. 1788). Saatuaan kuulla, että seura oli varustamassa retkikuntaa tutkimaan läntisen Afrikan sisäosia, Burckhardt haki paikkaa seurassa ja tuli hyväksytyksi. Horst Arndt
Horst Arndt (19. syyskuuta 1934 Königsberg – 19. lokakuuta 2014 Taunusstein) oli saksalainen soutaja ja olympiamitalisti. Erland Aarnio
Erland Aarnio (17. lokakuuta 1881 Hausjärvi – 18. heinäkuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja sosiaalidemokraatti. Hän kuului "Työmies"-lehden toimitukseen vuonna 1905, vuosina 1906–1907 hän toimi "Eteenpäin-lehdessä" ja sen jälkeen jälleen Työmies-lehdessä vuoteen 1916 saakka, jolloin siirtyi Elannon sihteeriksi ja "Elanto"-lehden toimittajaksi. Hän kirjoitti lisäksi "Sosialistiseen Aikakauslehteen". Aarnio tunnettiin myös suomentajana. Hän käänsi muun muassa kolme sosiaalidemokratian johtavan teoreetikon Karl Kautskyn teosta, joihin lukeutuu hänen pääteoksensa "Tie valtaan" (1909). Johann Rall
Johann Gottlieb Rall (s. 1725-1726 - k. 27. joulukuuta 1776 Trenton, Yhdysvallat) oli saksalainen eversti. Hänet tunnetaan parhaiten Trentonin taistelusta, jossa hän komensi saksalaista ammattisotilaista koostuvaa rykmenttiä Yhdysvaltain kenraalin George Washingtonin joukkoja vastaan. Rallin joukot joutuivat perääntymään ja perääntyessään Rall sai osuman muskettikuulasta. Hän kuoli myöhemmin saamiinsa vammoihin. Jean-Andoche Junot
Useat vakavat käyttäytymishäiriöt saattoivat julki hänen mielenterveytensä heikentymisen. Hänen tuotiin väkipakolla kotiin, isänsä luokse Burgundiin. Eräänä iltana hän hourepäisenä hyppäsi ikkunasta, katkaisi jalkansa ja yritti sitten keittiöveitsen avulla amputoida itsensä. Muutaman vuorokauden kuluttua hän menehtyi tulehdusten seurauksena. Eugène Lanti
Lanti oli maalaisperheestä ja oli itseoppinut. Hän oppi esperantoa palvellessaan ensimmäisessä maailmansodassa Länsirintamalla ambulanssikuskina. Jäätyään eläkkeelle 1937 hän vieraili muiden esperantistien luona Espanjassa, Portugalissa, Pohjois-Afrikassa, Japanissa, Australiassa, Uudessa Seelannissa ja Etelä-Amerikassa. Sairastuttuaan parantumattomaan sairauteen hän hirttäytyi asunnossaan 17. tammikuuta 1947. Adolf Hitlerin kuolema
Jonkin ajan kuluttua Hitlerin palvelija Heinz Linge vierellään Bormann, avasi työhuoneen oven. Linge kertoi myöhemmin haistaneensa välittömästi karvasmantelin tuoksun, mikä oli merkki vetysyanidista. Hitlerit istuivat molemmat sohvalla, Eva vasemmalla, Adolf oikealla. Evan ruumis oli lyyhistyneenä poispäin Adolfista. Hitlerin huomattiin ampuneen itseään 7,65-millisellä Walther PPK -pistoolilla, joka oli tipahtanut lattialle hänen jalkojensa viereen. Verta valui haavasta, joka hänellä oli oikeassa ohimossaan. Veri oli tehnyt suuren tahran sohvan vasempaan käsinojaan. Eva ei ollut havaittavasti haavoittunut ja Linge oletti, että hän oli myrkyttänyt itsensä. Johann Joseph Abert
Johann Joseph Abert (20. syyskuuta 1832 – 1. huhtikuuta 1915) oli saksalainen säveltäjä. Wilhelm Hemprich
Marraskuussa 1824 he purjehtivat Punaisenmeren rannikkoa pitkin ja tutustuivat muun muassa Jeddaan. Lopulta he päätyivät Massawaan Eritreaan tarkoituksenaan nousta Etiopian ylängölle. Hemprich kuitenkin kuoli kuumetautiin Massawassa, ja Ehrenberg hautasi hänet Toalulin saarelle. Ehrenberg matkusti takaisin Eurooppaan ja julkaisi vuonna 1828 "Symbolae Physicae" -nimisen yhteenvedon heidän tutkimuksistaan, molempien nimellä. Tutkimusmatkan näytekokoelma sijoitettiin Berliinin museoon, ja se käsitti 46 000 kasvinäytettä 3000:sta lajista ja 34 000 eläinnäytettä 4000:sta lajista. Kokoelmassa oli runsaasti tieteelle uusia lajeja. Georg Boldt
Sisällissodan aikana Boldt edusti maltillista linjaa. "Arbetar"-lehdessä hän tuomitsi Turun punakaartilaisten väkivaltaisuudet, minkä vuoksi Gunnar Mörn syytti Boldtia vallankumouksen jarruttamisesta. Huhtikuussa Boldt pakeni Helsinkiin, missä hänet vangittiin toukokuun lopussa. Hän kuoli turkulaisessa mielisairaalassa muutamaa viikkoa myöhemmin kesäkuussa 1918. Boldtin kerrotaan olleen murtunut sodan molempien osapuolten tekemistä kauheuksista. Hans Arp
Hans Arp eli Jean Arp (16. syyskuuta 1886 Strassburg, Saksa – 7. kesäkuuta 1966 Basel, Sveitsi) oli saksalais-ranskalainen kuvanveistäjä, taidemaalari, runoilija ja abstrakti taiteilija, joka käytti muun muassa revittyä ja liisteröityä paperia. Johan Albrecht Ehrenström
Ehrenström sai 1812 valtioneuvoksen ja 1814 todellisen valtioneuvoksen arvonimen sekä 1818 Pyhän Annan 1. luokan ritarimerkin. Suomen asiain komitean puheenjohtajaksi tullut Armfelt turvautui hänen taitoihinsa muistioiden kirjoittamisessa. Esimerkiksi vuonna 1812 Ehrenström laati Suomen keskushallinnon uudistamista koskeneen suunnitelman, jossa hallituskonselji olisi korvattu neljällä erillisellä viranomaisella. Suunnitelma kuitenkin raukesi Armfeltin kuollessa kaksi vuotta myöhemmin. Tämä toteutumaton suunnitelma on joskus nähty vanhojen kustavilaisten pyrkimyksenä korvata Suomen suuriruhtinaskunnan 1808–1809 muotoutunut keskushallinto uudella, Kustaa III:n ajan Ruotsia muistuttavalla hallinnolla. Jälkeenpäin on arveltu, että keskitetyn hallituskonseljin hajottaminen olisi toteutuessaan saattanut heikentää Suomen autonomiaa. Vuonna 1820 Ehrenström nimitettiin itse keisarillisen senaatin (ent. hallituskonselji) talousosastoon, jossa hän toimi salkuttomana senaattorina ja 1822 alkaen varapuheenjohtajan sijaisena. Hänen on kuitenkin arvioitu olleen senaatissa vaikutusvallaltaan melko heikko ja keskittyneen vähemmän tärkeisiin asioihin. Senaattorius kohensi kuitenkin hänen taloudellista asemaansa, sillä 1000 hopearuplan vuotuisen virkaeläkkeensä takia hänelle ei ollut maksettu erikseen palkkaa Helsingin jälleenrakennuskomitean johtamisesta.
Ehrenström johti jälleenrakennuskomiteaa, kunnes se hänen ehdotuksestaan lakkautettiin keisarin päätöksellä lokakuun 1825 alusta. Samassa yhteydessä hän erosi myös senaatista, josta oli pyytänyt eroa jo tammikuussa. Elämänsä viimeiset 20 vuotta hän vietti synnyinkaupungissaan Helsingissä eräänlaisena kaupungin kunniavanhuksena. Vuosien 1827 ja 1830 välillä hän kirjoitti myös muistelmansa, joiden käsikirjoitus talletettiin Uppsalan yliopiston kirjastoon. Ehrenström kuoli 84-vuotiaana vuonna 1847. Hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle ja hautajaiskulkueeseen osallistui lähes koko Helsingin porvaristo. Muistelmakäsikirjoitus julkaistiin 1882–1883 kahdessa osassa nimellä "Statsrådet Joh. Alb. Ehrenströms Efterlemnade Historiska Anteckningar". Muistelmissaan hän liioitellen korosti olleensa nuoruudessaan tiukasti oppositiossa kuningas Kustaa III:n hallintoa vastaan. Heinrich zu Sayn-Wittgenstein
Heinrich Alexander Ludwig Peter Prinz zu Sayn-Wittgenstein (14. elokuuta 1916 Kööpenhamina, Tanska – 21. tammikuuta 1944 Stendal, Saksa) oli saksalainen toisen maailmansodan aikainen yöhävittäjälentäjä. Hän palveli Saksan ilmavoimissa Luftwaffessa ja oli majurin arvoinen. Kuolemansa hetkellä hän oli Luftwaffen korkeimman pudotusmäärän saavuttanut yöhävittäjälentäjä sekä koko toisen maailmansodan lopussa kolmanneksi korkeimman pudotusmäärän saavuttanut. Hänellä oli 83 ilmavoittoa. Johann von Werth
Johann von Werth () (1591/n. 1595, Kaarst – 16. syyskuuta 1652, Königgrätz) oli saksalainen palkkasotilas ja ratsuväenkenraali kolmikymmenvuotisessa sodassa. Karl Amadeus Hartmann
5. joulukuuta 1963 Hartmann kuoli syövän seurauksena kotikaupungissaan Münchenissä.Dibelius, Ulrich (2004). "Karl Amadeus Hartmann. Komponist im Widerstreit". Kassel: Bärenreiter.
Hartmann, Karl Amadeus (1965). "Kleine Schriften". Mainz: Schott's Söhne. Hermann Broch
Broch viimeisteli romaaninsa "Der Tod des Vergil" (Vergiliuksen kuolema) maanpaossa, ja se julkaistiin englanninkielisenä käännöksenä sekä saksaksi vuonna 1945. Elias Canettin lailla hän ryhtyi valmistelemaan laajaa tutkielmaa joukkoilmiöistä, mutta käsikirjoitus jäi keskeneräiseksi, kun Broch kuoli Yhdysvalloissa vuonna 1951. Hans Prinzhorn
Työskenneltyään lyhyitä aikoja parantoloissa Zürichissä, Dresdenissä ja Wiesbadenissa hän avasi 1925 psykoterapeuttisen vastaanoton Frankfurtiin, mutta menestys ei ollut kehuttava. Hän jatkoi kirjojen kirjoittamista, ja hänen eläessään niistä julkaistiin kuusi. Hänen toiveensa saada pysyvä työpaikka jossakin yliopistossa ei toteutunut. Ammatillisten epäonnistumisten aiheuttaman pettymyksen ja kolme epäonnistunutta avioliittoa koettuaan hän muutti asumaan tätinsä luokse Müncheniin ja vetäytyi julkisuudesta. Hän ansaitsi elantonsa luennoimalla, muun muassa Yhdysvalloissa, josta hänelle tuli uusikin kutsu, johon hän ei kuitenkaan masennuksen vuoksi vastannut, ja kirjoittamalla esseitä. Hän kuoli 1933 Münchenissä kuumetautiin. Johann van Beethoven
Vuonna 1787 vanhin poika Ludwig lähti Wieniin opiskelemaan Mozartin ohjauksessa, mutta joutui jo kahden viikon kuluttua palaamaan Bonniin. Hän sai isältään kirjeen, jossa tämä kertoi, että äiti Maria Magdalena oli kuolemaisillaan. Äiti oli tuolloin vielä elossa mutta surkeassa kunnossa. Ludwigin palattua Bonniin kaikki oli pahempaa kuin hän oli kuvitellut: Maria Magdalena oli kuolemaisillaan ja Johann tukkihumalassa aamusta iltaan. Maria Magdalenan kuoleman jälkeen perheen taloudellinen asema oli kehnossa kunnossa. Ludwig oli käyttänyt kaikki rahansa Wienin matkallaan ja Johann kaikki rahansa Maria Magdalenan hoitoon. Vaaliruhtinas suostui kuitenkin maksamaan pientä eläkettä Johannille. Ludwig palasi Wieniin marraskuussa 1792. Johann kuoli pian Ludwigin lähdön jälkeen 18. joulukuuta 1792. Rudolph Amandus Philippi
Rudolph Amandus (tai espanjaksi Rodolfo Amando) Philippi (14. syyskuuta 1808 Charlottenburg [nyk. osa Berliiniä], Saksa – 23. heinäkuuta 1904 Santiago de Chile) oli saksalais-chileläinen paleontologi ja luonnontieteilijä. Ardennien taistelu
Ardennien taistelu (, myös operaatio Wacht am Rhein) oli viimeinen merkittävä saksalaisten hyökkäys länsirintamalla toisessa maailmansodassa. Hyökkäys alkoi 16. joulukuuta 1944 ja kesti 25. tammikuuta 1945 asti. Se yllätti liittoutuneet, jotka odottivat saksalaisten hyökkäävän pohjoisemmasta Belgian läpi Ranskaan, kuten he olivat tehneet Liègen taistelussa ensimmäisessä maailmansodassa. Saksalaiset kuitenkin hyökkäsivät etelempää läpi Ardennian, joka on metsäinen vuoristoalue Belgian ja Luxemburgin alueella ulottuen myös Ranskan puolelle. Heidän ajatuksenaan oli erottaa brittien ja yhdysvaltalaisten puolustuslinja kahtia, ja pakottaa liittoutuneet rauhansopimukseen, jotta Adolf Hitler voisi keskittyä itärintamaan. Tavoite ei kuitenkaan toteutunut ja saksalaiset kärsivät raskaita tappioita. Edgar Julius Jung
Vuonna 1932 Jungista tuli kansleri Franz von Papenin puheiden kirjoittaja. Natsien vuoden 1933 tammikuun valtaannousun jälkeen Jung kirjoitti puheen, jonka Papen piti Marburgin yliopistossa 17. kesäkuuta 1934. Puhe toi ilmi konservatiivien kriittisyyden kansallissosialismin väkivaltaisuutta kohtaan. Adolf Hitler raivostui kuullessaan puheesta ja antoi SS:n johtajalle Heinrich Himmlerille tehtäväksi pidättää Jungin 25. kesäkuuta. SS vangitsi hänet vielä samana päivänä ja hänet teloitettiin pitkien puukkojen yön väkivaltaisessa puhdistuksessa, jonka avulla natsihallinto pyrki pääsemään eroon poliittisista vastustajistaan. Jungin ruumis löytyi ojasta Oranienburgissa. Gondor
1636 Kolmatta Aikaa saapui Mordorista rutto, joka pyyhkäisi koko Keski-Maan yli. Jopa pohjoisessa eläneet Arnorin ihmiset ja Konnun hobitit kärsivät suuresti. Gondorissa kuningas Telemnar kuoli lapsineen ja varsinkin Osgiliathissa kuoli paljon ihmisiä. Minas Anorissa Valkoinen Puu kuihtui ja kuoli, mutta Gondorin ihmiset kasvattivat tilalle uuden. Rutto tappoi myös paljon Gondorin vihollisia, kuten itäläisiä ja "haradrim"ia. Sairaus sai nimekseen Suuri Rutto. Suuren Ruton takia kaikki Mordorin vartioasemat, kuten Hammastornit, Durthang ja Cirith Ungolin Torni hylättiin lopullisesti ja ne joutuivat Sauronin örkkien haltuun. Juhana (Itävallan arkkiherttua, s. 1852)
Liberaalien mielipiteidensä vuoksi Juhana ajautui riitoihin keisari Frans Joosefin kanssa, ja vastaavassa tilanteessa olleen kruununprinssi Rudolfin tehtyä vuonna 1889 itsemurhan Juhana päätti jättää kaiken. Lokakuussa 1889 hän lähti maasta, luopui ruhtinaallisesta arvostaan, otti Sveitsin kansalaisuuden ja vaihtoi nimekseen Johann Orth, asuinpaikkanaan sitä ennen toimineen Ortin linnan mukaan. Hän meni Lontoossa naimisiin rakastettunsa, balettitanssija Ludmilla ”Milli” Stubelin kanssa. Juhana osti Hampurista itselleen "Margherita"-nimisen höyrylaivan ja lähti sillä vaimoineen kohti Chilen Valparaisoa. Heidät nähtiin viimeisen kerran Argentiinan Kap Tres Puntasin luona 12. heinäkuuta 1890, mutta sen jälkeen koko alus katosi matkustajineen, upoten luultavasti 20. tai 21. heinäkuuta. Juhana julistettiin virallisesti kuolleeksi vuonna 1911. Günther Anhalt
Günther Anhalt (23. tammikuuta 1906 - 27. huhtikuuta 1945) oli saksalainen SS-mies toisen maailmansodan aikana. Hänen on epäilty osallistuneen Wormhoudtin joukkomurhaan vuonna 1940. Johan Printz
Ruotsiin palattuaan Printz palkittiin vuonna 1654 everstin arvolla ja hän osallistui uuteen sotaan Puolassa sekä toimi 1657 Jönköpingin kaupungin komendanttina. Hän oli myös edustajana säätyvaltiopäivillä 1654–1660 ja johti salaista valiokuntaa. Vuonna 1658 Printz nimitettiin Jönköpingin läänin maaherraksi. Ollessaan ratsastamassa maatilallaan keväällä 1663 hevonen heitti hänet selästään. Printz ei toipunut vammoistaan vaan kuoli niiden seurauksena 3. toukokuuta 1663. Hän oli kuollessaan 71-vuotias. Carl Robert Jakobson
Yksi virolaisen kansallisen liikkeen suurista hankkeista aikanaan oli niin sanotun Aleksanterin-koulun hanke, jonka rahankeräystä varten perustetun pääkomitean johdossa istui Jakob Hurt. Komitean toimintaan osallistuivat lukuisat kansallisen liikkeen vaikuttajat ja heidän joukossaan Jakobson. Hurt edusti Janssenin tapaan maltillisempaa linjaa ja Jakobson joutui lopulta riitoihin hänenkin kanssaan. Hurt oli toiminut avustajana Sakalassa, mutta vuonna 1878 hän erosi avoimella kirjeellä lehden toiminnasta ja teki myös eron Jakobsonin radikaalimpaan linjaan. Jakobson oli puolestaan valmistellut salaa anomuskirjelmää, joka luovutettiin äskettäin murhatun tšaarin seuraajalle Aleksanteri III:lle vuonna 1881. Kirje noudatteli Jakobsonin Sakala-lehden linjauksia ja kirjelmässä vaadittiin esimerkiksi semstvo-laitoksen ulottamista Itämeren provinsseihin. Lisäksi vaadittiin kahden Itämeren provinssin yhdistämistä kahdeksi kuvernementiksi, joiden rajat vedettäisiin virolaisten ja lättiläisten asuinalueiden mukaan. Hurt oli mukana luovuttamassa anomuskirjelmää Eesti Kirjameeste Selts -seuran ja Aleksanterin-koulun pääkomitean nimissä, mutta hän ei ollut allekirjoittanut kirjettä, joka olisi merkinnyt kirkon aseman heikentymistä kansakoululaitoksessa, Hurt kun oli ammatiltaan pappi. Anomuskirjeen vauhdittamana Jakobson otti elokuussa 1881 haltuunsa Eesti Kirjameeste Selts-seuran ja Hurt erosi ennen johtamastaan seurasta tukijoineen. Jakobson oli valtauksensa myötä nyt kiistaton virolaisen kansallisen liikkeen johtaja, mutta hän kuoli yllättäen 19. maaliskuuta 1882 Kurgjan kylässä. Jean Anthelme Brillat-Savarin
Brillat-Savarin palasi 1778 Belleyyn ja jälleen kansalliskokouksen jälkeen 1791 ja toimi joulukuusta 1792 vuoden ajan kansan valitsemana pormestarina. Vallankumouksen myöhemmässä vaiheessa niin sanottuna terrorin aikana hän totesi olevansa hengenvaarassa ja hakeutui turvaan sukulaisten luokse Sveitsiin Moudoniin ja sitten Lausanneen "hôtel du Lion d'Argentiin". Myöhemmin hän muutti Hollantiin ja sieltä vasta perustettuun Yhdysvaltoihin, missä hän asui kolme vuotta Bostonissa, New Yorkissa, Philadelphiassa ja Hartfordissa ja hankki elantonsa antamalla ranskantunteja. Jonkin aikaa hän soitti ensi viulua New Yorkissa John Street Theatressa.
Brillat-Savarin palasi Ranskaan direktorion aikana 1797 ja sai korkeimman muutoksenhakutuomioistuimen tuomarinviran, jossa hän toimi kuolemaansa saakka. Hän kuoli keuhkokuumeeseen. Hän oli mennyt esimiehensä painostuksesta 18. tammikuuta St Denisin kirkossa pidettyyn Ludvig XVI:n muistomessuun, vaikka oli jo pahasti vilustunut. Hautakivessä todetaan hänen kuolinpäiväkseen 1. helmikuuta, vaikka toisinaan hänen sanotaan kuolleen 2. helmikuuta: 
Brillat-Savarin julkaisi teoksia oikeustieteen ja kansantaloustieteen alalta. Hän pysyi naimattomana mutta rakkaus ei kuitenkaan ollut hänelle vieras asia, ja hän kutsui sitä kuudenneksi aistiksi. Teoksensa "Physiologie" omistuskirjoituksessa kauniille serkulleen Juliette Récamierille hän kirjoittaa:
Brillat-Savarinin kuuluisa teos "Physiologie du goût" ("Maun fysiologia") ilmestyi anonyymisti joulukuussa 1825, kaksi kuukautta ennen hänen kuolemaansa, anonyymisti oletettavasti siksi, että hän katsoi, ettei hänen ammattiinsa sovi sen tyylisen teoksen julkaiseminen. Teoksen täydellinen otsikko kuuluu "Physiologie du Goût, ou Méditations de Gastronomie Transcendante; ouvrage théorique, historique et à l'ordre du jour, dédié aux Gastronomes parisiens, par un Professeur, membre de plusieurs sociétés littéraires et savantes" ('Maun fysiologia eli ajatelmia ylivertaisesta gastronomiasta; teoreettinen, historiallinen ja aiheenmukainen teos, jonka omistaa Pariisin gastronomeille professori, monien kirjallisten ja oppineiden seurojen jäsen') Ilmestyttyään teos on ollut jatkuvasti saatavilla. Teoksen on suomentanut ranskalaisen kirjallisuuden suomentaja, gastronomisten kolumnien kirjoittajana tunnettu Jukka Mannerkorpi, joka on myös kirjoittanut teokseen esipuheen. Suomennos on ilmestynyt vuonna 1988, ja siitä on otettu useita painoksia. Johann Heinrich Alsted
Johann Heinrich Alsted (maaliskuu 1588 – 9. marraskuuta 1638) oli saksalainen protestanttinen teologi, filosofi ja ensyklopedisti. Hän toimi jonkin aikaa filosofian ja teologian professorina Herbornissa, Nassaussa, ja myöhemmin Weissenburgissa (nykyisessä Alba Iuliassa) Transilvaniassa, jossa hän pysyi kuolemaansa saakka. Ernst Moritz Arndt
Ernst Moritz Arndt (26. joulukuuta 1769 – 29. tammikuuta 1860) oli saksalainen kirjailija ja runoilija. Nationalistisen kauden ajattelija Arndt piti oppi-isänään Johann Gottlieb Fichteä. Tämän tavoin hän lietsoi saksalaisissa kansallistunnetta ja saavutti suuren suosion. Johann Voldemar Jannsen
Janssen sai aivohalvauksen vuonna 1880 ja siirtyi taka-alalle lehtensä toiminnasta. Lehti ajautui pian vaikeuksiin ja se myytiin vuonna 1882. Janssen kuoli Tartossa 13. heinäkuuta 1890. Horst Arndt
Arndt kuoli 80-vuotiaana 18. lokakuuta 2014. Johan Henrik Martin
Martin oli kirkkoherran apulaisena Kangasniemellä 1871 ja Viipurin maa- ja kaupunkiseurakunnassa 1871-1872. Hän oli virka- ja armovuoden saarnaajana Ristiinassa vuodesta 1872. Hän koki hengellisen murroksen 1869 ja tutustui Fredrik Gabriel Hedbergin kirjaan "Uskon oppi autuuteen" joka teki häneen syvän vaikutuksen. Viipurissa asuessaan hän piti hengellisiä kokouksia yhdessä Viipurin diakonissalaitoksen orpokodin opettajan Kaarlo Rahikaisen (1848–1909) kanssa. Kokoukset keräsivät paljon väkeä mutta Martinia alettiin joissain piireissä syyttää antinomismista ja hengellisestä häiriköinnistä. Keuhkotautia sairastanut Martin kuoli kesäkuussa 1873 Viipurissa. Hänet haudattiin Viipuriin Sorvalin hautausmaalle. Jørgen Brønlund
Brønlund oli yksi Ludvig Mylius-Erichsenin Tanska-tutkimusmatkan osanottajista 1906-08. Hän oli jo aikaisemmin ollut mukana tutkimusmatkoilla, muun muassa Knud Rasmussenin kanssa. Sen lisäksi hän oli myös taitava koiravaljakon ohjastaja ja tulkki, siispä hänet valittiin vuonna 1907 Mylius-Erichsenin ja Niels Peter Høeg Hagenin matkaan Pohjois-Grönlantiiin. Tehtävänään hänellä oli pitää tutkimusmatkan päiväkirjaa. Kuten tutkimusmatkan johtajat Mylius-Erichsen ja Høeg Hagen, kärsi myös Brønlund nälästä ja paleltumista. Jørgen Brønlund kuoli kuten muutkin retkikunnan jäsenistä, ja ruumiin löytyessä löytyi myös tutkimusmatkan päiväkirja. Brønlund pääsi silti ainoana perille heidän väliasemallensa. Hän oli ottanut Høeg Hagenin luonnokset mukaansa päiväkirjansa lisäksi. Hänen ruumiinsa löydettiin 13. maaliskuuta 1908 kallionkolosta, joka oli täysin peitetty. Kiitos Brønlundin Høeg Hagenin luonnokset säilyivät. Johann Otto von Spreckelsen
Johann Otto von Spreckelsen (4. toukokuuta 1929, Viborg, Tanska – 16. maaliskuuta 1987, Hørsholm, Tanska) oli tanskalainen arkkitehti. Vuonna 1982 hän voitti Grande Archen kansainvälisen suunnittelukilpailun, mutta hän kuoli ennen kuin ehti nähdä sen rakennettuna. Johann Arndt
Johann Arndtilla on ollut huomattava vaikutus erityisesti pietismin kehityksessä. Häntä on pidetty jopa pietistisen hurskauden isänä. Myös pietistisen liikkeen käynnistäjä Philipp Jakob Spener korosti Arndtin merkitystä. Euroopassa Arndtin "Totisesta kristillisyydestä" levisi laajalle myös kansan keskuuteen. Ruotsissa se oli talonpoikaisväestön keskuudessa Raamatun ja virsikirjan jälkeen yleisin teos. "Totisen kristillisyyden" ensimmäinen ruotsinnos ilmestyi 1647—48, "Paratiisin yrttitarhan" joko 1646 (epävarma tieto) tai varmasti 1648 sekä postilla 1703. Günther Korten
20. heinäkuuta 1944 Hitlerin Itä-Preussissa olevassa päämajassa "Wolfsschanze"ssa pidettiin tilannekatsaus, johon osallistui natsihallinnon vastaisen salaliiton jäsen eversti Claus von Stauffenberg. Stauffenberg asetti suuren karttapöydän alle salkkuun piilotetun pommin. Noin klo 12.45 iltapäivällä Korten oli juuri kumartunut pöydän ylle näyttämään liittoutuneiden ilmahyökkäyksien kohteita kartalta, kun pommi räjähti. Kortenin vatsaan osui räjähdyksen pöydästä irrottama suuri puinen säpäle. Hänet vietiin Rastenburgin sairaalaan, jossa hän kuoli kaksi päivää myöhemmin. Hitler ylensi Kortenin postyymisti kenraalieverstiksi ja hänet haudattiin ensimmäisen maailmansodan Tannenbergin taistelun muistomerkille 28. heinäkuuta. Tammikuussa 1945 Puna-armeija lähestyi Tannenbergia, joten saksalaiset räjäyttivät siellä olleen suuren muistomerkin ja siirsivät joitakin ruumiita uudelleenhaudattavaksi muualle. Kortenin ruumis haudattiin Berliinin Steglitziin, jossa hauta on yhä nähtävillä. Albert Einstein
Muutaman päivän kuluttua alkoivat suuret kivut, ja hänen lääkärinsä pelkäsi, että aneurysmassa oli ilmennyt vuoto. Hänet vietiin sairaalaan, jossa tila koheni sen verran, että hän alkoi valmistella radiopuhetta, jota hän ei kuitenkaan ehtinyt saattaa valmiiksi. 18. huhtikuuta kello 1.15 yöllä hän kuoli sanottuaan sitä ennen saksaksi muutaman sanan, joita hoitaja ei ymmärtänyt. Morits
Morits kääntyi pian myös Kaarle V:tä vastaan, sillä hän ei hyväksynyt keisarin pyrkimystä palauttaa katolinen usko väkisin Pohjois-Saksaan. Keisari myös piti vangittuna Schmalkaldenin liiton johtajiin kuulunutta Moritsin appea, Hessenin maakreivi Filip Jalomielistä, vaikka oli luvannut Moritsille taata tämän vapauden. Kun Kaarle V pyysi Moritsia valtaamaan kapinoivan Magdeburgin kaupungin, Morits kokosikin oman armeijansa ja solmi vuonna 1551 salaisen liiton Saksan protestanttisten ruhtinaiden ja Ranskan kuningas Henrik II:n kanssa. Henrik valtasi Metzin ja Verdunin ja Morits piiritti Frankfurtia, mutta ei onnistunut valtaamaan sitä. Keväällä 1552 Moritsin ja hänen uusien liittolaistensa armeijat valtasivat koko eteläisen Saksan ja uhkasivat jo Kaarle V:n päämajakaupunkia Innsbruckia, jolloin keisari joutui pakenemaan ja vapauttamaan vuodesta 1547 vankeina olleet Juhana Fredrikin ja Filip Jalomielisen. Alakynteen joutunut Kaarle oli pakotettu solmimaan elokuussa 1552 Passaun rauhansopimuksen, jolla taattiin protestanttien oikeudet Saksassa. Morits palasi nyt keisarin liittolaiseksi ja osallistui taisteluihin turkkilaisia vastaan Unkarissa. Sen jälkeen hän palasi Saksaan johtamaan sotaa aiempaa liittolaistaan, Passaun sopimuksen ulkopuolelle jättäytynyttä Brandenburg-Kulmbachin rajakreivi Albrekt II Alcibiadesta vastaan. Morits löi Albrektin armeijan Sievershausenin taistelussa 9. heinäkuuta 1553, mutta haavoittui itse kuolettavasti ja kuoli kaksi päivää myöhemmin. Friedrich Karl
Suomen kuningaskuntahankkeen kaaduttua Friedrich Karl vietti enimmäkseen hiljaiseloa. Hänen pääasuntonaan toimi Frankfurt am Mainin lähellä sijainnut Friedrichshofin linna, nykyinen Kronbergin linnahotelli, jonka hänen vaimonsa oli perinyt äidiltään leskikeisarinna Viktorialta. Friedrich Karl menehtyi ensimmäisessä maailmansodassa saamiensa sotavammojen myöhäisseurauksiin Kasselin sairaalassa 28. toukokuuta 1940. Hänet haudattiin linnan kappeliin. Suomen ulkoministeriön toimeksiannosta Suomen Berliinin-lähetystö laski hänen haudalleen Suomen hallituksen seppeleen, Adolf Hitlerin ja Italian kuninkaan Viktor Emanuel III:n seppelten viereen.