Kuka esitti Pätkää Pekka ja Pätkä elokuvissa?
Pekka ja Pätkä -elokuvat
Pekka ja Pätkä -elokuvat ovat Suomen Filmiteollisuuden vuosina 1953–1960 tuottama sarja humoristisia elokuvia, joissa esiintyivät Pekka Puupää -sarjakuvan hahmot. Pekka Puupäätä esitti kaikissa elokuvissa Esa Pakarinen, hänen ystäväänsä Pätkää Masa Niemi ja vaimoaan Justiinaa Siiri Angerkoski. Pekka ja Pätkä -elokuvia tehtiin kaikkiaan kolmetoista, ja niistä suurimman osan ohjasi Armand Lohikoski. Lisäksi 1980-luvulla ohjaaja Visa Mäkinen teki Pekka Puupäästä tv-sarjan ja kaksi elokuvaa. Pekka ja Pätkä -elokuvat
Ensimmäinen elokuva "Pekka Puupää" tehtiin 1953, ohjaajana Ville Salminen, käsikirjoittajana Helismaa ja päärooleissa Esa Pakarinen (Pekka), Masa Niemi (Pätkä) ja Siiri Angerkoski (Justiina). Kun elokuva sai suuren suosion ja sille ryhdyttiin suunnittelemaan jatko-osaa "Pekka Puupää kesälaitumilla", Ville Salminen kieltäytyi koska ei halunnut jumiutua ”Puupää-ohjaajaksi” ja siirtyi toiseen elokuvayhtiöön. Tilalle otettiin SF:n palvelukseen juuri tullut Armand Lohikoski, joka sittemmin ohjasi sarjan kaikki elokuvat viimeistä lukuun ottamatta ja sai harteilleen ”Puupää-ohjaajan” viitan.
Petteri Jamalainen
Petteri ”Jama” Jamalainen (s. 4. huhtikuuta 1979 Kemi) on suomalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Hessu Pennasena draamasarjassa "Kotikatu", jossa hän näytteli vuosina 1996–2009. Hän on näytellyt myös muun muassa elokuvissa "Rosa Was Here" ja "Pikkusisar". Jamalainen esiintyi televisiossa Subilla sarjassa "Paratiisi", jossa kuvattiin Thaimaassa asuvien suomalaisen arkea. Pekka ja Pätkä (televisiosarja)
Visa Mäkinen teki ensimmäisen "Pekka Puupää"-elokuvansa, "Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti" vuonna 1985. Elokuva ei menestynyt, sitä kävi teattereissa katsomassa vain noin 4000 katsojaa. Elokuvasta pilkottiin 3-osainen sarja liitettiin tv-sarjaan, jossa Esko Roinen esittämä Pekka näkee unta toisesta Pekasta. Keväällä 1986 esitetty televisiosarja oli menestys. Televisiosarjan suosio rohkaisi Mäkistä tekemään vielä toisen elokuvan "Pekka Puupää poliisina" (1986). Patricia Routledge
Dame Katherine Patricia Routledge DBE [ˈraʊtlɪdʒ] (s. 17. helmikuuta 1929 Birkenhead, Cheshire) on englantilainen näyttelijä ja laulaja. Hänet tunnetaan parhaiten komediasarjasta "Pokka pitää", jossa hän esiintyi Hyacinth Bucketin roolissa. Suomessa on esitetty myös etsiväsarjaa "Hetty ratkaisee" ("Hetty Wainthropp Investigates"), jossa Routledge esitti nimiroolia. Visa Mäkinen
Mäkinen käytti elokuvissaan säännöllisesti pääasiassa Porin teatterin näyttelijöitä, mutta sai mukaan myös kuuluisia ja arvostettuja näyttelijöitä, kuten Tenho Saurénin, Kauko Helovirran, Ilmari Saarelaisen ja Esko Roineen. Mäkisen luottonäyttelijöitä olivat muiden muassa Allu Tuppurainen, Matti Ruohola ja Matti Mäntylä. Mäkinen myös tuotti televisiosarjoista "Tankki täyteen" ja "Reinikainen" tutuksi tulleen Tenho Saurénin huumorikasetteja 1980-luvun puolivälissä. Mäkinen teki myös uusia "Pekka Puupää" -elokuvia: "Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti" (1985) ja "Pekka Puupää poliisina" (1986). Hän ohjasi myös "Pekka ja Pätkä" -televisiosarjan, joka oli katsojamenestys. Pekka Puupää
Pekka Puupää on sarjakuvapiirtäjä Ola Fogelbergin luoma hahmo, joka esiintyi 1925–1975 samannimisessä suositussa sarjakuvassa. Ola Fogelbergin eli Fogelin kuoltua vuonna 1952 sarjan piirtämistä jatkoi hänen tyttärensä Toto Fogelberg-Kaila. Sarjasta koottiin vuosina 1943–1976 yhteensä 34 albumia. Pekka Puupää on hyväntahtoinen mutta jokseenkin tyhmä miekkonen, jota muiden on helppo jymäyttää ja käyttää hyväkseen. Sarjan tärkeimmät sivuhenkilöt ovat Pekan pirttihirmuvaimo Justiina ja hänen ovela kaverinsa Pätkä. Tämä kolmikko esiintyi myös vuosina 1953–1960 kolmessatoista Suomen Filmiteollisuuden tuottamassa "Pekka ja Pätkä" -elokuvassa, joissa heitä näyttelivät Esa Pakarinen, Siiri Angerkoski ja Masa Niemi. Lisäksi 1980-luvulla ohjaaja Visa Mäkinen teki Pekka Puupäästä televisiosarjan ja kaksi elokuvaa. Suomen sarjakuvaseuran vuosittain jakama Puupäähattu-palkinto perustuu Pekka Puupään tunnusomaiseen hattuun. Juhani Kumpulainen
Juhani Kumpulaisen ensimmäinen elokuvaroolin oli vuonna 1950 elokuvassa "Maija löytää sävelen". Kumpulainen tuli tunnetuksi 1950-luvulla Pekka ja Pätkä -elokuvista, joissa hän esitti sivurooleja. Hän näytteli aikoinaan myös Ylioppilasteatterissa. 1950–1960-luvuilla Kumpulainen esiintyi useissa sotilasfarsseissa. Niskavuori
Tauno Palo oli mukana kaikissa mustavalkoissa "Niskavuori"-elokuvissa lukuun ottamatta "Niskavuoren Hetaa". Palo näytteli Aarnen lisäksi Aarnen isää Juhania ja Juhanin aviotonta poikaa eli Aarnen velipuolta Juhani Mattilaa. Loviisaa ovat näytelleet muun muassa Emma Väänänen ja Elsa Turakainen. Rauni Luoman näyttelemä Heta on suomalaisen elokuvan arvostetuimpia roolisuorituksia. Luoma näytteli Loviisaa vuonna 1984 valmistuneessa Matti Kassilan elokuvassa "Niskavuori". Hän oli tuolloin roolihenkilönsä ikäinen päinvastoin kuin Elsa Turakainen ja Emma Väänänen 1950-luvulla. Näyttelijä Olga Tainio oli ensimmäinen Loviisan roolissa. Hänet Vaala löysi Kansanteatterin lippukassalta. Pekka ja Pätkä pahassa pulassa
Pekka on jälleen työnhaussa Justiinan patistamana. Hän kokeilee puutöitä, joista ei taaskaan tule mitään, sillä Pätkä onnistuu naulaamaan johtajattaren hameen helman lattiaan. Pätkä ryhtyy katulaulajaksi Pekka säestäjänään, kunnes hänen leukansa menee sijoiltaan. Se loksahtaa takaisin, kun hän näkee lääkärin hänelle ojentaman laskun hoidosta. Justiina saa käsiinsä nipun kirjeitä, jotka ovat vastauksia Pekan kirjeenvaihtoilmoitukseen. Ilmoituksen takana on kuitenkin salanimellä esiintynyt Pätkä, ja vastattuaan kaikille naisille hän joutuu pakenemaan heitä Pekan kanssa. Justiina (Pekka Puupää)
Justiina on kuvattu helposti suuttuvana eikä erityisen kauniina. 1950-luvulla tehdyissä Pekka ja Pätkä -elokuvissa Justiinaa näytteli Siiri Angerkoski, Visa Mäkisen 1980-luvulla ohjaamissa Pekka Puupää -elokuvissa puolestaan Kristiina Elstelä. Pekka ja Pätkä -elokuvissa Justiina oli hyvin puhelias ja piti usein järjestystä yllä heiluttamalla kaulinta. Justiina oli usein vihainen Pekalle ja Pätkälle, jotka eivät välittäneet erityisemmin työnteosta. Pekka ja Pätkä pahassa pulassa
Aikalaisarvioissa pidetään elokuvaa jokseenkin yksimielisesti ala-arvoisena. Tomira Savtschenko (Työkansan Sanomat) pitää ikävänä, että "lapsille jatkuvasti tyrkytetään tämänkaltaisia tekeleitä". Myös Valma Kivitie (Elokuva-Aitta) ihmettelee, että elokuvaa tarjotaan nimenomaan lapsille: "Pahinta on, että kun nämä Pekka ja Pätkä filmit kerran tuottajankin taholta tahdotaan leimata lapsi-filmeiksi (jota ne eivät suinkaan ole), niiden käsikirjoitukseen kuitenkin sijoitetaan naimailmoituksia ja höökiviä, miehenkipeitä vaimonpuolia."Juha Nevalainen (Ilta-Sanomat) on samalla linjalla: "Se epäesteettinen porsastelu, jota Pekka ja Pätkä on pantu valkokankaalle esittämään, ei voi vilpittömästi ilahduttaa yhtäkään Pekka &amp; Pätkä ja tuplajättipotti
Elokuvan teon jälkeen Mäkinen tuotti "Pekka ja Pätkä" -televisiosarjan. Televisiosarjassa tämä elokuva liitettiin 3-osaiseksi televisiosarjaksi "Pekka ja Pätkä: Pekan painajainen", jossa Esko Roinen esittämä Pekka näkee unta toisesta Pekasta. Televisiosarjan jälkeen Visa Mäkinen teki vielä toisen Pekka Puupää-aiheisen elokuvan "Pekka Puupää poliisina". Pekka ja Pätkä miljonääreinä
Perinnönjättäjän nimi Lillukka viittaa todennäköisesti viipurilaiseen mesenaattiin Juho Lallukkaan, perinnön peruste, ilon tuottaminen elokuvilla Lillukalle taas on piikki Puupää-elokuvia halveksineiden kriitikoiden suuntaan. Esko Mattila
Mattila on näytellyt myös elokuvissa ja televisiosarjoissa. Hänen tunnetuimmat roolinsa ovat punapäällikkö Kalle Ylöstalo elokuvissa "Täällä Pohjantähden alla" ja "Pohjantähti", kirkkoherran rooli elokuvassa "Mies joka ei osannut sanoa ei" sekä Vorošilovin rooli minisarjassa "Sodan ja rauhan miehet". Hän oli aviossa Raija Järvisen kanssa vuodesta 1950 alkaen. Kiinni on ja pysyy
Johtaja Kiivas usuttaa konstaapeli Kankaan Puupäiden kimppuun, mutta konstaapeli vain ihastuu heidän taloudenhoitajaansa. Pekka ja Pätkä keksivät aineen, joka tekee astioista särkymättömiä, menevät esittelemään sitä posliinikauppaan ja onnistuvat särkemään suuren osan kaupan sisällöstä. Pätkä ryhtyy katuvalokuvaajaksi ja kuvaa tietämättään kolme pankkirosvoa näiden poistuessa pankista. Rosvot yrittävät saada kuvan haltuunsa kutsumalla Pekan ja Pätkän luokseen, mutta nämä pääsevät karkuun liimaamalla rosvot kiinni lattiaan. Impi Aro
1950-luvun loppupuolella Aro näytteli sivuosia elokuvissa "Lain mukaan" (1956), "Juha" (1956), "Pikku Ilona ja hänen karitsansa" (1957), "Herra sotaministeri" (1957), "Pekka ja Pätkä miljonääreinä" (1958) ja "Pekka ja Pätkä mestarimaalareina" (1959). Reino Helismaa
Samoihin aikoihin tehtiin runsaasti elokuvia, joihin Helismaa teki käsikirjoituksen ja Kärki musiikin. Lähes kaikki näistä lytättiin suoralta kädeltä, koska tekijänä oli Helismaa. Esimerkiksi Helismaan salanimellä kirjoittamaa näytelmää aluksi kehuttiin, mutta kun selvisi, että nimen takana olikin Helismaa, sen esittäminen lopetettiin. Moni silloinen suosikki-iskelmä oli joko elokuvasta peräisin tai antoi elokuvalle aiheen. Pekka Puupää -elokuvien pitkä sarja alkoi 1953. Suosittu elokuvasarja sai kuitenkin päätöksen vuonna 1960, kun Pätkää näytellyt Masa Niemi teki itsemurhan. Pekka ja Pätkä ketjukolarissa
"Ketjukolari"-elokuva oli ensimmäinen Puupää-elokuva, jonka käsikirjoitus pantiin Armand Lohikosken nimiin. Elokuvaa tehtiin Yyterin hiekkarannoilla, ja käsikirjoitus valmistui vähin erin kuvausten edetessä, minkä huomaa helposti elokuvaa katsoessa. Saluunakohtauksessa esiintyy statistina Spede Pasanen, joka näyttelee kolmessa "Pekka Puupää" -elokuvassa. Elokuvan ensi-ilta oli 1. maaliskuuta 1957 Helsingissä Tuulensuussa ja Turussa Bio-Bio-teatterissa. Lumimies
1950-luvun jälkeen lumimiehestä on tullut merkittävä hahmo länsimaiseen viihdeteollisuuteen. Armand Lohikosken ohjaama ja Reino Helismaan käsikirjoittama suomalainen elokuva "Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä" vuodelta 1954 sisältää useita lumimieskohtauksia. Nimihenkilöä esitti Vihtori Välimäki, joka valittiin rooliin pituutensa takia lehdistöhaun jälkeen (Välimäki esiintyi myöhemmin myös kolmessa muussa Pekka ja Pätkä -elokuvassa muissa rooleissa). Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä
Elokuvan tyylissä on kauhuelokuviin viittaavia piirteitä. Muita sen keskeisiä seikkoja ovat Pätkän kiipeily kotitalon seinällä ja Justiinan käyttäminen lumimiehen syöttinä. Pekka ja Pätkä pahassa pulassa
Pekka ja Pätkä pahassa pulassa on Armand Lohikosken ohjaama komediaelokuva vuodelta 1955. Se on kaikkiaan 13-osaisen Puupää-elokuvasarjassa kuudes. Kiinni on ja pysyy
Kiinni on ja pysyy poikkeaa sekä nimeltään että tyyliltään muista Puupää-elokuvista. Reino Helismaa halusi vaihtelua Puupäihin ja kirjoitti tarinan kahdesta tohelosta keksijästä nimeltä Julius ja Jallu. Tuottaja T. J. Särkkä kuitenkin katsoi, että suosittuja hahmoja käytetään. Elokuvan nimi säilyi, mutta sille lisättiin päähenkilöihin viittaava alaotsikko ja käsikirjoitus muokattiin Pekka ja Pätkä -elokuvaksi. Koska tarinan juoni ei sallinut Justiinan tuomista mukaan, hän on ainoastaan kuvana seinällä. Talonmies Pikkarainenkaan ei kuulu elokuvan henkilöihin. Pekka Puupää
Suomen Filmiteollisuuden (SF) johtaja Toivo Särkkä osti Pekka Puupää -hahmon elokuvausoikeudet pian Fogelbergin kuoleman jälkeen tämän leskeltä Laura Fogelbergiltä. Maksettuaan oikeuksista 50 000 markan kertakorvauksen Särkkä tuotti vuosina 1953–1960 yhteensä kolmetoista "Pekka ja Pätkä" -elokuvaa, joissa sarjan päähahmot esiintyivät. Särkkä mitä ilmeisimmin huijasi leskeä kaupanteossa: suullisesti puhuttiin vain yhdestä elokuvasta, mutta tammikuussa 1953 allekirjoitettu sopimuspaperi antoi SF:lle pysyvät oikeudet Pekka Puupäähän ja muihin Fogelin luomiin hahmoihin. Ensimmäinen, Reino Helismaan käsikirjoittama ja Ville Salmisen ohjaama elokuva "Pekka Puupää" saattiin teattereihin jo vapuksi 1953. Kun aikanaan yhä uusia Pekka ja Pätkä -elokuvia ilmestyi teattereihin, Laura Fogelberg otti yhteyttä ohjaaja Armand Lohikoskeen ja kertoi tulleensa petetyksi. Lohikoski ei kuitenkaan voinut tehdä asialle mitään, ja lisäksi sopimus elokuvaoikeuksista oli laadittu rajattomaksi ajaksi, minkä myöhemmin tulkittiin kattavan myös erilaiset tallenteet kuten videojulkaisut. Fogelbergin perikunnan palkkaama lakimies totesi vielä 1980-luvulla, ettei sopimusta voitu kumota. Tatu Pekkarinen
Taavetti ”Tatu” Pekkarinen (6. joulukuuta 1892 Kuopio – 4. heinäkuuta 1951 Helsinki) oli kuopiolainen laulusanoittaja, kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja. Pekkarinen tunnetaan ennen kaikkea iskelmä- ja kuplettisanoittajana, jonka tunnetuimpia sanoituksia ovat muun muassa ”Väliaikainen”, ”Kaunis Veera”, ”On lautalla pienoinen kahvila”, ”Nikkelimarkka”, ”Soita Humu-Pekka” ja ”Tää on vain maailmaa”. Pekkarinen lauloi omia kuplettilaulujaan myös levylle 1920-luvun lopulla. Armas Jokio
Jokio esiintyi kaikkiaan 55 elokuvassa, joista merkittävä osa on lähinnä tukkilaiselokuvia. Hänet tunnettiin verrattomana koomikkona, joka vaikutti enemmän ilmeillään ja olemuksellaan kuin sanoillaan ja tunneilmaisullaan. Jokio esitti talonmies Pikkaraista miltei kaikissa 1950-luvun "Pekka ja Pätkä" -sarjan elokuvissa. Muita hänen elokuviaan ovat esimerkiksi "Lentävä kalakukko" (1953), "Majuri maantieltä" (1954), "Kaksi vanhaa tukkijätkää" (1954) ja aivan uran lopussa "Kiljusen herrasväki" (1981). Jokio näytteli myös teatterissa. 1960-luvun puolivälissä hän jatkoi Hilkka Kinnusen Operettiteatterissa ja televisiossa. Sen jälkeen vietti eläkepäiviään Vantaalla Koivukylässä. Ulosottomiehenä hän esiintyi elokuvissa, mutta ei todellisuudessa ollut ulosottomiehenä. Pirkko Mannola
Kesällä 1959 alkoi myös Mannolan elokuvaura Ville Salmisen ohjaamassa musiikkikomediassa "Yks' tavallinen Virtanen". Elokuvassa Mannola lauloi muutaman laulun, mutta äänenä toimi Eila Pellinen, koska Mannolalla oli sopimus toisen yhtiön kanssa eikä siksi voinut esittää Toivo Kärjen ja Reino Helismaan materiaalia. Elokuvan muissa pääosissa nähtiin Eemeli (alias Esko Toivonen), Hannes Häyrinen, Göran Cederberg, Martti Katajisto ja Leni Katajakoski. Elokuva sai ensi-iltansa Capitolissa ja Tuulensuussa Helsingissä 14. elokuuta 1959. Samoihin aikoihin Mannola muutti äitinsä kanssa Helsingin Maunulaan. Veijo Pasanen
Pasanen muistetaan kenties parhaiten "Pikku Kakkosen" Sirkuspelle Hermannina sekä "Pertsa ja Kilu" -televisiosarjan Manki-konnana. Hän näytteli myös suosituissa "Heikki ja Kaija"- sekä "Rintamäkeläiset"-sarjoissa, joissa hän toimi myös ohjaajana yhdessä Pertti Nättilän kanssa. Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä
Tässä Lohikosken yhdessä Reino Helismaan kanssa käsikirjoittamaksi merkityssä elokuvassa olivat päähenkilöinä aiemmista sarjan elokuvista tutut henkilöhahmot, mutta Pätkä esiintyi ensi kerran elokuvan nimessä. Sarjan elokuville tyypillisesti tekijät pyrkivät mahdollisimman nopeaan ja halpaan tuotantoon. Lohikosken mukaan Reino Helismaalla ei kuitenkaan ollut mitään tekemistä tämän sen paremmin kuin eräiden muidenkaan Pekka ja Pätkä -elokuvien kanssa. Veikko Linna
Linnan ensimmäinen elokuvarooli oli Moision isäntä elokuvassa "Laulu tulipunaisesta kukasta". Linna ei urallaan saanut pääosia eikä romanttisia sankareita näyteltäväkseen, ehkä pyknisen ulkomuotonsa tai myöhään alkaneen elokuvauransa takia, mutta hän raivasi tietään luonnerooleissa. Linnan tehtävänä oli yleensä jämerien, jääräpäisten isäntämiesten ja demokraattisessa asemassa olevien kansanjohtajien tulkitseminen. Linna muistetaan muun muassa rooleistaan useissa 1950-luvun rillumarei-elokuvissa sekä rooleistaan Pekka ja Pätkä -elokuvissa. Pekka ja Pätkä salapoliiseina
Laivaan saavuttuaan he käyvät sen järjestelmällisesti suurennuslasin kanssa läpi. Elokuvassa näytetään paljon kaunista järvimaisemaa. Ajan mittaan Pätkä paljastuu laivan henkilökunnalle aikuiseksi mutta laivalippu olikin kahdelle. Pätkä pukeutuu omiin vaatteisiinsa. Pekka ja Pätkä puistotäteinä
Pekka ja Pätkä etenevät tässäkin elokuvassa kommelluksesta toiseen. He kokeilevat useita töitä, ensin autonkorjaajana, sitten puutarhurina, maalarina, myymäläapulaisena, hengenpelastajana, ja mukaan mahtuu myös elokuvalle nimen antanut naiseksipukeutumiskohtaus, jossa he kokeilevat puistotädin ammattia. Pekka ja Pätkä -elokuvat
Itsenäinen elokuvatuottaja Visa Mäkinen yritti 1980-luvun puolivälissä elvyttää Pekka Puupään hahmoa ja teki televisiosarjan "Pekka ja Pätkä" (1986) sekä elokuvat "Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti" (1985) ja "Pekka Puupää poliisina" (1986). Televisiosarja menestyi kohtalaisen hyvin, mutta elokuvat menestyivät huonosti ja moni piti niitä ”alkuperäisten” Puupäiden halventamisena. Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä
Puupäät lähtevät kohti Lappia lumimiestä etsimään. Pekka ja Pätkä arvelevat Justiinan olevan siinä avuksi syöttinä. Junamatkalla pohjoiseen Pekka ja Pätkä kohtaavat Olavi Virran esittämän Timo Vasken (edellisessä elokuvassa olleen Kalevi Vasken identtisen kaksoisveljen, jota Pekka ensi alkuun luuleekin Kaleviksi) ja Anneli Saulin esittämän Katriina Sirkkusen. Kilpisjärvellä joukko majoittuu tunturihotelliin. Siellä odottaa myös Timon tyttöystävä Irmeli Laavu (Tuija Halonen), jota kosiskelee hiihdonopettaja Riku Sundman (Åke Lindman). Suhdesotkujen selvittelyyn antavat apua myös Pekka jä Pätkä. Lopulta kaikki kuitenkin järjestyy, kun Timo saa Katriinan ja Riku Irmelin. Pirkko Hämäläinen
Ensimmäinen pitkä elokuva, jossa Hämäläinen näytteli, oli Mika Kaurismäen ohjaama lyhytelokuva "Valehtelija" vuodelta 1981. Lisäksi hän on näytellyt Mika Kaurismäen ohjaamissa elokuvissa "Arvottomat" (1982), "Paperitähti" (1989), josta hänet palkittiin parhaan naispääosan Jussi-palkinnolla, "Amazon" (1990) ja "Kolme viisasta miestä" (2008). Hän on näytellyt myös monissa muissa elokuvissa ja esiintynyt useissa televisiosarjoissa, muun muassa komediasarjoissa "Kaverille ei jätetä" ja "Me Stallarit" (2004) sekä draamasarjoissa "Uudisraivaaja" (2006) ja "Vuoroin vieraissa" (1997). Juhana Rantala
Rantala esiintyy usein taiteilijanimellä Pätkä, ja Spiha-yhtyeessä hänet tunnettiin nimellä Ringo Deathstarr. Pekka ja Pätkä puistotäteinä
Pekka ja Pätkä puistotäteinä (1955) on Armand Lohikosken ohjaama Puupää-elokuvasarjan neljäs elokuva. Kaikkiaan Suomen Filmiteollisuuden tuottamaan sarjaan tehtiin 13 osaa. Tässä elokuvassa Puupää-sarjaan tulee uusi hahmo, talonmies Pikkarainen, jota esittää Armas Jokio. Pikkarainen oli tosin elokuvan "Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä" käsikirjoituksessa, mutta osuutta ei kuitenkaan kuvattu. Jokio on tätä ennen esittänyt pientä sivuosaa päivällisvieraana vuonna 1953 valmistuneessa Puupää-elokuvassa "Pekka Puupää kesälaitumilla". Pekka Puupää kesälaitumilla
Käsikirjoituksen teki ensimmäisen elokuvan tapaan Reino Helismaa. Myöhemmistä Puupäistä poiketen elokuvaa ei suunnattu yksinomaan lapsille, joten siihen lisättiin Olavi Virran ja Ruth Johanssonin välinen romanssi aikuisyleisöä varten. Virta korvasi ensimmäisessä Puupäässä vastaavaa roolia esittäneen Tapio Rautavaaran. Virta myös laulaa elokuvassa useita ikivihreitä, kuten "Sinun silmiesi tähden" (tekijöinä Helismaa ja Toivo Kärki, joka myös sävelsi "Puupää"-filmien musiikin). Alkuperäisestä juonesta saksittiin pois pahinta konjakin kanssa rellestystä ja humalahuumoria, jotta filmistä saatiin myös lapsille sopiva. Elokuvassa näyttelee sivuosassa myös myöhemmissä Puupää-elokuvissa talonmies Pikkaraista esittänyt Armas Jokio. Kauko Kokkonen
Kokkosella oli pitkä ura, joka kesti yli 50 vuotta. Hän esiintyi sivurooleissa Komisario Palmu -elokuvissa, "Kaasua, komisario Palmu!" ja "Tähdet kertovat, komisario Palmu". Kokkonen esiintyi myös elokuvissa "Täällä Pohjantähden alla", "Kankkulan kaivolla", "Pieni luutatyttö", "Pekka Puupää", "Villin Pohjolan salattu laakso", "Pekka ja Pätkä Suezilla", "Pekka ja Pätkä mestarimaalareina", "Radio tekee murron" ja "SF-paraati". 
Isokokoinen ja roteva Kokkonen nähtiin usein poliisin sivuroolissa. Marko Putkonen
Vuonna 1984 Putkonen esitti Simana Arhippainia Kalle Holmbergin ohjaamassa "Punainen viiva" -oopperan televisioversiossa. Vuonna 1989 hän ääninäytteli Gaattoria animaatioelokuvan "Kaikenkarvainen Charlie" suomenkielisessä versiossa. Matias Hangasmaa
Hangasmaa näytteli myös Matti Nykäsen valmentajan veljenpoikaa Anttia Matti-elokuvassa Lisäksi Hangasmaa näytteli MTV3-kanavalla Käenpesä-sarjan Petteriä, jonka sarjan päähenkilöt Jussi ja Kaisa aikoivat adoptoida. Hän on ollut mukana myös sarjassa Jako kahteen, ja on ääninäytellyt useissa lastenelokuvissa. Syksyllä 2008 Hangasmaa juonsi Jackpot-perheohjelmaa MTV3:lla yhdessä Marco Bjurströmin kanssa. Pekka ja Pätkä neekereinä
Eräissä arvioissa elokuvaan on suhtauduttu lempeämmin. Taru Mäkelä ("Katso" 1982) näkee siinä ”hauskaa ja nykyisestä perspektiivistä myös nostalgista kuvaa television alkuvuosista”. Vuonna 2012 kritiikissä todetaan, että elokuva testaa korrektiutta mutta nimi ei ollut aikanaan provosoiva sillä tavalla kuin se nykykatsojan silmissä on. Arto Pajukallio toteaa arviossaan ("Helsingin Sanomat"), että itse elokuva kuitenkin henkii ajattelematonta rasismia. Kriitikko nostaa esiin elokuvan merkittävänä hetkenä kohtauksen, jossa Pätkä roikkuu kellotornin viisareissa, ja kiittää sen toteutusta. Elokuvassa on katsojan iloksi runsain määrin Aku Ankka -lainoja. Pekka ja Pätkä -elokuvat
Puupää-elokuvat tehtiin SF:n tyyliin nopeasti ja halvalla. Esimerkiksi elokuvan "Pekka ja Pätkä Suezilla" aavikkokohtaukset kuvattiin helsinkiläisissä sorakuopissa, ja kaupunkinäkymät rakennettiin pahvista SF:n studioon. Elokuvan "Pekka ja Pätkä ketjukolarissa" käsikirjoituksesta ei ollut kuvausten alkaessa valmiina riviäkään, vaan se valmistui vasta kuvauspaikalla Porin Yyterissä sitä mukaa kuin kuvaukset etenivät. Ohjaaja Armand Lohikoski riiteli T. J. Särkän kanssa, koska hän olisi halunnut tehdä elokuvat huolellisemmin; Särkkä puolestaan muistutti Lohikoskea alituisesti kovasta kiireestä. Lisäksi Lohikoski piti Reino Helismaan käsikirjoituksia kehnoina ja hutaistuina, ja elokuvasta "Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä" lähtien hän käsikirjoittikin itse useimmat Puupäät. Helismaalla oli samaan aikaan useita muitakin sitoumuksia eikä hän ehtinyt paneutua Puupää-elokuvien tekoon kovin syvällisesti. Helismaa oli nopea ja verbaalisesti nokkela kirjoittaja, mutta häneltä puuttui elokuvien vaatima visuaalisen huumorin taito, minkä hän itsekin myönsi. Niinpä hän jättikin käsikirjoitusten ongelmakohdat ohjaajien ratkaistaviksi. Ylipäänsä Helismaan ja Lohikosken huumorikäsitykset eivät käyneet yksiin: se, mitä Helismaa piti hauskana, oli usein Lohikosken mielestä ”banaalia”, latteaa ja halpahintaista. Lohikoskea harmitti myös toisen pääosan esittäjän Masa Niemen runsas alkoholinkäyttö, jonka vuoksi menetettiin usein kokonaisia kuvauspäiviä. Joskus Niemi saattoi jopa linnoittautua kesken kuvausten päiväkausiksi kotiinsa ryypiskelemään eikä suostunut keskustelemaan Lohikosken tai kenenkään muunkaan kanssa edes postiluukun kautta. Myös Niemen ja Esa Pakarisen välit kiristyivät Pakarisen joutuessa paimentamaan häntä, jopa siinä määrin, että Lohikoski joutui sovittelemaan parivaljakon riitoja. Pekka &amp; Pätkä ja tuplajättipotti
Poikamiehet Pekka Puupää ja Pätkä menevät tansseihin. Siellä he tapaavat Justiina Pöntön ja saman tien lempi leiskahtaa Pekan ja Justiinan välillä. He menevät oitis naimisiin ja Justiina muuttaa Pekan luokse asumaan. Pekka saa tiedon, että hänen Amerikan tätinsä Pimpinella on kuollut. Pekalle on tiedossa kahdeksan miljoonan markan perintö, mutta vain jos tämä onnistuu tuhlaamaan viikossa miljoona markkaa huvituksiin. Pekka ja Pätkä onnistuvat tuhlaamaan 100 000 markkaa ja lopuilla rahoilla Justiina maksaa asunnon vuokran 40 vuodeksi. Kuitenkin Pätkän taskuun jäi pahan päivän varalle jätetty markan kolikko ja perintö jää saamatta. Miroslav Hájek
Miroslav Hájek on tšekkoslovakialainen elokuvaleikkaaja. Hájek oli Tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon merkittävä elokuvantekijä ja muun muassa ohjaaja Miloš Formanin leikkaaja elokuvissa "Musta Pekka" (1964), "Vaaleaverikön rakkaus" (1965) ja "Palaa, palaa!" (1967) Pätkä
Alun perin Pätkä esiintyi "Herra Pätkä" -nimisessä omassa sarjakuvassaan, joka ilmestyi Elannon henkilöstölehdessä "Työtoverissa" vuosina 1929–1943. "Kuluttajain Lehden" sivuilla ilmestyneessä "Pekka Puupää" -sarjakuvassa Pätkä nähtiin ensi kerran vuonna 1931, ja Pekka ja Pätkä alkoivat pian esiintyä säännöllisesti toistensa sarjoissa. Lopulta Pätkä jäi yhdeksi "Pekka Puupään" vakiohahmoista, kun hänen oma sarjakuvansa lakkasi. Heikki Heino
Heino esiintyi pitkään Radioteatterissa ja radioviihteessä. Muuttaessaan Helsinkiin vuonna 1952 Heino alkoi saada elokuvarooleja, ensimmäinen niistä oli Valentin Vaalan ohjaamassa "Kulkurin tytössä". Heino esiintyi noin 20 elokuvassa, joista tunnetuimpia olivat "Lumikki ja 7 jätkää", "Hei, rillumarei!", "Vääpelin kauhu" sekä "Pekka ja Pätkä miljonääreinä". Heino tuli tunnetuksi myös operettilaulajana. Hän vieraili Kansallisoopperassa parinaan muun muassa Tamara Lund. Heinon lupaavasti alkanut elokuvaura katkesi vuosien 1963–1965 näyttelijälakkoon. Martti Pennanen
Martti Asser Pennanen (8. joulukuuta 1923 Tervola – 17. joulukuuta 2010 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Suurelle yleisölle hän tuli tunnetuksi 1970- ja 1980-luvuilla tehtyjen elokuvien ja televisionäytelmien ansiosta. Pennasen muistetuimpia esiintymisiä ovat olleet roolit elokuvissa "Päämaja", "Kun taivas putoaa", "Yhden miehen sota", "Meiltähän tämä käy", "Loma" ja "Pedon merkki" sekä televisionäytelmissä "Lyhyet erikoiset", "Hänen olivat linnut" sekä "Sodan ja rauhan miehet", jossa hän näytteli Väinö Tanneria. Pekka Puupää
Ohjaaja Pekka Lehto sai vuonna 2005 Suomen elokuvasäätiöltä 10 000 euron kehittämistuen elokuvaan, jonka työnimenä oli "Pekka ja Pätkä levottomina". Sen oli tarkoitus kertoa kansankomediamaisesti homoseksuaalisuuteen kohdistuvista peloista. Elokuvaa ei koskaan tehty. Kiinni on ja pysyy
Köykäiseksi farssiksi luonnehdittua elokuvaa ei pääosan esittäjistä huolimatta alkujaan ollut tarkoitus tehdä Pekka ja Pätkä -sarjan jatkoksi. Rose-Marie Precht
Rose-Marie Precht teki uraa myös elokuvissa, ja hänen pisin elokuvataipaleensa sijoittui 1960-luvulle. Alkuaikoina hänen elokuvaroolinsa olivat vaatimattomia sivuosia muun muassa Aarne Tarkaksen elokuvissa. Precht esiintyi kaikkiaan 26 elokuvassa vuosina 1960–1998. Hänen kenties tunnetuin roolinsa on ruustinna Ellen Salpakari Edvin Laineen elokuvissa "Täällä Pohjantähden alla" ja "Akseli ja Elina". Hän esiintyi myös muutamissa Spede Pasasen elokuvissa sekä erinäisissä televisio-ohjelmissa. Prechtin viimeisten vuosien tunnetuimmaksi työksi nousi ivallinen ja alkoholisoitunut Victoria-täti Yle TV2:n sarjassa "Hovimäki". Suomi 1980-luvulla
Edvin Laine teki viimeiset elokuvansa "Akaton mies" (1983) ja "Akallinen mies" (1986), joissa käsiteltiin katoavaa maalaiselämää. Hänen jälkeensä perinteikkään eeppisen realismin lippua kantoi Pekka Parikka Antti Tuurin romaanien pohjalta ohjaamissaan elokuvissa "Pohjanmaa" (1988) ja "Talvisota" (1989). Laineen päätettyä uransa alalla toimi studiokauden aktiiviohjaajista enää vain Matti Kassila, joka toi vielä kerran valkokankaalle Hella Wuolijoen ja F. E. Sillanpään tuotannon elokuvissaan "Niskavuori" (1984) ja "Ihmiselon ihanuus ja kurjuus" (1988). Mikko Niskanen palasi myös kadonneeseen talonpoikais-Suomeen viimeisissä töissään, Kalle Päätalo -filmatisoinneissa "Elämän vonkamies" (1986) ja "Nuoruuteni savotat" (1988). Pirjo Määttä
Pirjo Helena Määttä (s. 24. tammikuuta 1973 Kuhmo) on suomalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa televisiosarjoissa "Ketonen & Myllyrinne, Sydän toivoa täynnä" ja "Harvoin tarjolla" sekä Aleksi Mäkelän elokuvassa "Kaappari", jossa hän esittää kaappari Aarno Lamminpartaan vaimoa. Määttä on ollut Suomen Kansallisteatterin vakionäyttelijä vuodesta 2000 ja esiintynyt siellä muun muassa William Shakespearen näytelmässä "Kesäyön unelma". Määttä on tehnyt myös kuunnelmia ja dubbauksia. Paavo Hukkinen
Hän syntyi Saksassa asuneen toimittaja Eino I. Hukkisen perheeseen, joka muutti Suomeen 1914. Hukkinen näytteli suunnilleen sadassa elokuvassa. Hänet tunnetaan muun muassa monista sivurooleistaan Armand Lohikosken ohjaamissa Pekka ja Pätkä -elokuvissa. Varttuneemmalla iällä hän näytteli myös muutamassa Spede Pasasen elokuvassa. Televisionäytelmäsarjassa "Sodan ja rauhan miehet" (1978) Hukkinen esitti neuvostopoliitikko Andrei Ždanovia. Pekka Puupää
Vakituisia sivuhenkilöitä olivat muun muassa rikas Perintötäti, jota Pekka ja Justiina yrittivät mielistellä erilaisin, tavallisesti katastrofiin päättynein tempuin, sekä paikallinen kartanonomistaja kreivi Pomppalinna. Perintötäti kuoli myöhemmin, ja Pekka ja Justiina odottivat tältä perintöä, mutta hän olikin lahjoittanut maallisen omaisuutensa pakanoille, ja jättänyt Pekalle ja Justiinalle koiransa. Perintötäti esiintyi kuoleman jälkeenkin, ja nimeksi tuli myöhemmin Manta. Toisaalta, Manta ei selvästi ollut aina sukua Puupäille, koska toisinaan esiintyi Mantan sukulaisia joita Puupäät eivät edes tunteneet.Ola Fogelbergin tiedetään tehneen itse keväällä 1927 tarkastetun lyhyen animaation "Vaimo on viisaampi kuin mies", jossa esiintyivät Pekka Puupää ja Justiina. Tarinan lopussa Justiina osoittaa viisautensa tallettamalla Pekan perintörahat osuuskaupan säästökassaan. Filmin pituus oli 240 metriä, joten se lienee kestänyt noin 13 minuuttia. Pahvihahmoihin perustuneessa animaatiossa käytettiin varhaista trikkikuvausta. Se oli Suomen ensimmäisiä piirrosfilmejä, muttei kuitenkaan ensimmäinen, kuten joskus on väitetty. Fogelberg vei filmin samana vuonna esiteltäväksi Yhdysvaltoihin. Animaatiosta on säilynyt käsikirjoitus ja arvosteluita, mutta yhtään filmikopiota ei ole löydetty. Toto Fogelberg-Kaila on muistellut ainoan kopion tuhoutuneen Elannon varaston tulipalossa. Pia Hattara
Hattara näytteli 32 elokuvassa vuosina 1950–1988 ja parissa lyhytelokuvassa. Hän tulkitsi valkokankaalla usein topakkaa naishenkilöä. Hänet nähtiin useissa Aarne Tarkaksen ja Ville Salmisen ohjaamissa elokuvissa. Hattara tunnettiin myös Knalli ja sateenvarjo -radioviihteestä. Hän näytteli Vetterantin Torodeaa elokuvassa "Pikku Pietarin piha". Pekka ja Pätkä -elokuvat
Elokuvan "Pekka ja Pätkä mestarimaalareina" jälkeen Lohikoski suunnitteli poliittista satiiria nimeltä "Pekka ja Pätkä politiikan pyörteissä". Särkkä piti kuitenkin aihetta sopimattomana ja syrjäytti Lohikosken seuraavan Puupään tuotannosta. Tilalle kutsuttiin Reino Helismaa ja ohjaaja Aarne Tarkas, jotka tekivät sarjan kolmannentoista ja viimeisen elokuvan "Pekka ja Pätkä neekereinä". Pätkää esittänyt Masa Niemi teki itsemurhan pian elokuvan valmistumisen jälkeen. Pekka ja Pätkä neekereinä
Tajuttuaan, että kone oikeasti tarkoitti ”lehtineekeriä” Pekka ja Pätkä menevät aikakauslehti "Pupun" toimitukseen. Päätoimittaja lupaa heille paikat, jos Pätkä hyppää lentokoneesta ilman laskuvarjoa. Pätkä lunastaa lupauksensa hyppäämällä lentokentällä paikallaan seisovasta lentokoneesta. Työssään Pekka ja Pätkä sotkeutuvat rikollisjoukkioon ja vangitsevat sen vahingossa, mutta saavat lehdelleen myös skuupin. Puupäät ansaitsevat tapauksesta hyvät rahat, ja myös tietokilpailupalkinto toimitetaan heille. Elokuvan loppuhuipennuksessa talonmies Pikkarainen jahtaa Pätkää yli kattojen, ja Pätkä jää takistaan roikkumaan valtavan tornikellon viisariin, kunnes putoaa kadulle tuoduille patjoille. Pekko Aikamiespoika
Ensimmäisen Pekko-elokuvan, "Pekko Aikamiespojan poikamiesaika", ohjasi Sina Kujansuu. Elokuva esitettiin seuraavana vuonna kahdeksanosaisena, laajennettuna televisiosarjana, jossa itse elokuvaan kuulumattomat kohtaukset oli kuvattu jälkikäteen. Seuraavan neljän vuoden aikana Timo Koivusalo ohjasi ja käsikirjoitti neljä muuta Pekko-elokuvaa: "Pekko ja poika" (1994), "Pekko ja massahurmaaja" (1995), "Pekko ja muukalainen" (1996) sekä "Pekko ja unissakävelijä (1997)". Nämä neljä elokuvaa on esitetty neliosaisina televisiosarjoina ensi-iltaa seuraavana vuonna Yle TV2-kanavalla. Pekka Lehtosaari
Pekka Lehtosaari (s. 1963 Helsinki) on etenkin ääniohjauksistaan tunnettu elokuvantekijä. Hän on käsikirjoittanut elokuvat "Pahat pojat", "Vares – yksityisetsivä" ja "Dark Floors" sekä useita televisiosarjojen jaksoja, kuten sarjaan "Kylmäverisesti sinun" ja "Alamaailma"-sarjaan tarinan . Lisäksi Lehtosaari on esiintynyt animaatiosarjoissa ääninäyttelijänä ja ohjannut yli 50 kokoillan animaation dubbaukset.
Suluissa on ensiksi mainittu dubbauksen ja sen jälkeen itse elokuvan valmistusvuosi, jos dubbaus on tehty vasta paljon myöhemmin elokuvan julkaisun jälkeen. Pätkä
Pätkä () on Ola Fogelbergin luoma sarjakuvahahmo, joka seikkailee useimmiten yhdessä parhaan ystävänsä Pekka Puupään kanssa. Jalmari Parikka
Myöhemmin hän näytteli noin 50 suomalaisessa elokuvassa, muun muassa Pekka ja Pätkä -elokuvissa. Hän teki ensimmäisen elokuvaroolinsa mainiona vanginvartijana elokuvassa "Varastettu kuolema" vuonna 1938. Samana vuonna hän kirjoitti "Viimeinen taisto" -nimisen kirjan sotakokemuksistaan. Arvo Kuusla
Kuusla toimi myös SF:n järjestäjänä. Kuuslan vaimo oli näyttelijä Irja Kuusla ja hänen lapsiaan olivat näyttelijä Matti Kuusla ja kuvaaja Mauno Kuusla. Arvo Kuusla loi pitkän uran elokuvassa kuin teatterissakin. Kuusla esiintyi muun muassa elokuvissa "Vaimoke", "Seitsemän veljestä", "SF-paraati", "Loviisa - Niskavuoren nuori emäntä", "Pekka Puupää kesälaitumilla", "Tuntematon sotilas", "Pekka ja Pätkä pahassa pulassa", "Kiinni on ja pysyy eli Pekan ja Pätkän uusia seikkailuja", "Majuri maantieltä", "Hei, rillumarei!", "Pikku Ilona ja hänen karitsansa", "Pekka ja Pätkä Suezilla", "Pekka ja Pätkä ketjukolarissa" ja Kuuslan viimeinen elokuva "Komisario Palmun erehdys". Pirkko Mannola
Tuottaja Särkkä päätti lähettää elokuvan edustamaan Berliinin elokuvafestivaaleille. Suomen Filmiteollisuuden PR-päällikkö Olavi Linnuksen ideasta mukaan päätettiin lähettää myös elokuvan laulajatähdet Pirkko Mannola ja Vesa Enne. He esiintyivät Waldbühnen ulkoilmalavalla 20 000 kuulijan edessä. Mannola ei ehtinyt lainkaan harjoitella illan orkesterin kanssa. Hän lauloi Paul Ankan "Dianan". Yleisön joukossa istui kykyjenetsijä Hans Roll, joka kiinnostui suomalaisesta laulajasta. Roll ilmoitti tuntevansa Saksan suurimman levy-yhtiön Teldecin (Telefunken & Decca) levytuottaja-kapellimestari Werner Müllerin. Koelaulu Müllerin kanssa järjestyi, ja Mannola lauloi hänelle kappaleen "Ich tanze mit Dir in den Himmel hinein". Suoritus vakuutti Wernerin ja levytyssopimus solmittiin. Paavo Pentikäinen
Pentikäinen oli Yleisradion Televisioteatterin näyttelijä 1965–1996. Hän näytteli useissa teattereissa, elokuvissa sekä televisio-ohjelmissa 1960-luvulta lähtien. Hänen tunnettuja roolejaan ovat muun muassa Akusti Koskela elokuvassa "Täällä Pohjantähden alla" (1968), pappi elokuvassa "Leikkikalugangsteri" (1969), Reiska Mikko Niskasen "Kahdeksan surmanluotia" -elokuvassa (1972), rakennustyömies Urho Suomalainen elokuvassa "Jouluksi kotiin" (1975), Vilho Lammen rooli elokuvassa "Jumala on kauneus" (1985), Tuure Hilarius Ruokosen rooli elokuvassa "Petos" (1988), rekkakuski TV-teatterin road moviessa "Missä on suuri pohjoinen" (1991) sekä Tauno Tane Lintusen rooli elokuvassa "Pilkkuja ja pikkuhousuja" (1992). Pentikäinen oli myös ääniroolissa piirrossarjoissa "Kaukametsän pakolaiset" ja "Vili Vilperi". Pekka Kotkavuori
Pekka Sulo Veikko Kotkavuori (11. huhtikuuta 1924 Helsinki – 28. toukokuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen mainoselokuvien tuottaja, käsikirjoittaja ja ohjaaja. Pia Latomäki
Pia Latomäki (s. 1968) on lapualainen luokanopettaja, joka on näytellyt kolmessa suomalaisessa elokuvassa: Aleksi Mäkelän elokuvassa "Häjyt" (1999) hänen roolinsa oli uskovainen Paula ja Ilkka Vanteen elokuvassa "Vieraalla maalla" (2003) Kirsi; JP Siilin "Härmässä" (2012) Latomäki näytteli naispäähenkilön Ainon äitiä, Kantolan emäntää. Elina Pohjanpää
Sen jälkeen Pohjanpää näytteli päärooleja sekä draamaelokuvissa, kuten ensimmäisessä suomalaisessa värielokuvassa "Juha", että komedioissa, muun muassa "Rakas varkaani" -elokuvassa. Hänen tunnetuin roolinsa lienee neuvokas vuorineuvoksen tytär Irma Vanne suomi-filmin klassikossa "Komisario Palmun erehdys". Pohjanpään elokuvaura hiljeni 1960-luvun näyttelijälakon myötä. Hän teki viimeisen pääosatehtävänsä avioliittokomediassa "Olin nahjuksen vaimo" vuonna 1961. Arvostelijat pitivät Pohjanpään suoritusta elokuvan parhaana. Lasse Pöysti
Ensimmäiset Suomisen Ollin jälkeiset elokuvatyönsä Pöysti teki 1948. Myös avioliiton ja perhe-elämän rahoittaminen edellytti elokuvien parissa jatkamista. Sekä Intimiteatterin että Lilla Teaternin talous ja sitä myöten palkanmaksuvarmuus horjuivat. Pöysti ei kuitenkaan juuri arvostanut elokuviaan, vaan koki niiden suhteen taiteellista turhautumista. Vuonna 1949 hän teki sivuosan ylioppilas Arvid Molanderina epookkikomediassa "Katupeilin takana" ja Usko Aamusena komediassa "Ruma Elsa". Molemmissa pääosa oli Eeva-Kaarina Volasella. 1950-luvulla Pöysti kunnostautui erityisesti sotilasfarsseissa kuten "Kaikkien naisten monni" (1952) sekä "Miljonäärimonni" (1953). Hän ohjasi ja näytteli myös kartanoromanttisissa Helena-elokuvissa "...ja Helena soittaa" (1952) sekä "Näkemiin Helena" (1955). Roland af Hällströmin kurjalistokuvauksessa "Putkinotko" (1954) Pöystillä oli Malakiaksen osa. Vuonna 1957 hänellä oli pääosa Koikkalaisena komediaelokuvassa "Syntipukki". Vuonna 1958 Pöysti tarttui "Asessorin naishuoliin" ohjaajana ja käsikirjoittajana. Suomisen Olliksi hän palasi vielä 1959 elokuvassa "Taas tapaamme Suomisen perheen". Häntä vastaan näytteli Elina Salo, jonka kanssa hän myöhemmin teki vuosien ajan yhteistyötä Lilla Teaternin näyttämöllä. Vuonna 1979 Pöystillä oli Puntilan osa Ralf Långbackan ohjaamassa elokuvassa "Herr Puntila och hans dräng Matti" ("Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti"). Vuonna 1988 Matti Kassila ohjasi taiteilijaelokuvan "Ihmiselon ihanuus ja kurjuus", jossa Pöysti tulkitsi pääosan kirjailija Martti Hongistona. Åke Lindmanin kullankaivajakuvauksessa "Lapin kullan kimallus" (1999) Pöystillä oli rooli Kittilän kruununvoutina. Hänen viimeisin pääosatyönsä oli Miika Soinin ohjaamassa elokuvassa "Thomas" (2008). Pekka ja Pätkä mestarimaalareina
Pekka ja Pätkä mestarimaalareina on Armand Lohikosken ohjaama ja käsikirjoittama elokuva, joka valmistui vuonna 1959. Se oli Suomen Filmiteollisuuden tuottaman "Pekka Puupää" -elokuvasarjan kahdestoista ja Lohikosken viimeinen Puupää-elokuva. Elokuvan ensi-ilta oli Helsingissä 18. syyskuuta 1959 Rexissä ja Tuulensuussa. Pekka &amp; Pätkä ja tuplajättipotti
Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut Visa Mäkisen elokuva. Jukka-Pekka Palo
Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli vuonna 1961 elokuvassa "Tulipunainen kyyhkynen", jossa hän näyttelee aitaan nojavaa pikkupoikaa. Elokuva jäi hänen isänsä viimeiseksi elokuvaksi. Muista elokuvista Palo muistetaan muun muassa roolistaan Aki Kaurismäen elokuvassa "Varjoja paratiisissa". Palon teatterirooleista muistetaan muun muassa Henrik Ibsenin "Peer Gynt". Anja Hatakka
Kesällä 1959 Hatakka esiintyi pienessä roolissa Aarne Tarkaksen komediassa "Vatsa sisään, rinta ulos", joka oli vuoden katsotuin suomalainen elokuva. Tätä seurasi päärooli "Pekka ja Pätkä mestarimaalareina" -elokuvassa, joka sai ensi-iltansa syksyllä 1959, mutta jäi Lohikosken viimeiseksi Puupää-ohjaukseksi. Saman vuoden aikana Hatakka esiintyi vielä pienissä rooleissa elokuvissa "Lasisydän" ja "Kohtalo tekee siirron". Paavo Kostioja
Paavo Kostioja näytteli useissa teattereissa ja toimi ohjaajana ja oopperalaulajana Suomalaisessa Oopperassa. Kostioja näytteli 16 elokuvassa vuosien 1925–1943 aikana. Hänen tunnetuimpia roolejaan ovat muun muassa Huotari elokuvassa "Tukkijoella" (1928), työnjohtaja Männistö elokuvassa "Kahden tanssin välillä" (1930) sekä toimittaja Iivari Alhola elokuvassa "Olenko minä tullut haaremiin" (1932). Näissä kaikissa elokuvissa hän näytteli nimellä Paavo Costiander. Pekka ja Pätkä neekereinä
Pekka ja Pätkä livistävät tiskien äärestä mennäkseen kilpailijoiksi television tietokilpailuun. Kaksikko vastaa vahingossa oikein kaikkiin kysymyksiin, mutta Justiina näkee heidät televisiosta ja käy kiskomassa pois studiosta ennen kuin palkintorahoja ehditään antaa. Vihainen Justiina lähtee maalle sukuloimaan, mutta Pekka ja Pätkä eivät silti voi poistua asunnostaan kuin ikkunan kautta, koska kaksikon suututtama talonmies Pikkarainen on leiriytynyt heidän ulko-ovensa eteen. Spede Pasanen
1950-luvulla Spede Pasasesta tuli Fennada-Filmin vakituinen avustaja. Statistintehtävien jälkeen hän sai ensimmäisen merkittävän puheroolinsa Aarne Tarkaksen ”Suomi-westernissä” "Villi Pohjola" (1955). 1950-luvun aikana Pasanen näytteli sivurooleja useissa komedioissa sekä Fennadan että Suomen Filmiteollisuuden puolella, kuten "Tyttö lähtee kasarmiin" (1956), "Vääpelin kauhu" (1957) ja "Asessorin naishuolet" (1958). Armand Lohikoski otti Pasasen pikkurooleihin kolmeen Pekka ja Pätkä -elokuvaansa: "Pekka ja Pätkä ketjukolarissa" (1957), "Pekka ja Pätkä sammakkomiehinä" (1957) ja "Pekka ja Pätkä Suezilla" (1958). Pekka Sahenkari
Pekka Tapio Sahenkari (10. helmikuuta 1939 Helsinki – 5. toukokuuta 2016 Espoo) oli suomalainen amatöörinäyttelijä, joka näytteli miespääosan Aito Mäkisen elokuvassa "Vaaksa vaaraa" (1965) ja Pentti Lähteenmäen ohella toisen miespääosan Erkko Kivikosken elokuvassa "Käyntikorttini..." (1964). Hän teki pieniä rooleja myös Aarne Tarkaksen elokuvassa "Tyttö ja hattu" (1961), Erkko Kivikosken elokuvassa "Kesällä kello 5" (1963) sekä neljän ohjaajan episodielokuvassa "Tunteita" (1965). Elokuvarooleja Sahenkari alkoi saada yhä enemmän vuonna 1963 alkaneen näyttelijälakon aikana näyteltyään muun muassa Helsingin Nuorisoteatterin ja Teatteri Jurkan tuotannoissa. Pr1
765 nähdään elokuvassa Pekka ja Pätkä miljonääreinä. Toivo Mäkelä
Mäkelä muistetaan erityisesti persoonallisesta, tiettyjä maneereja hyväksi käyttävästä näyttelijätyylistään. Elokuvayleisölle hän tuli tunnetuksi Matti Kassilan draamojen ja Aarne Tarkaksen komedioiden luottonäyttelijänä. Tunnetuimmat roolinsa hän tekikin Kassilan ohjaamissa elokuvissa "Elokuu" (1956), Komisario Palmun erehdys (1960) ja "Kaasua, komisario Palmu!" (1961). Ensimmäisessä hän esitti juoppoa kanavanvartijaa, toisessa ravintolan pianistia ja kolmannessa hieman homssuista tuomaria. Muistettava on myös pääministerin rooli Spede-elokuvassa "Pähkähullu Suomi" (1967). Hänen viimeiseksi suureksi elokuvaroolikseen jäi valokuvaajan (sekin alkoholistin) rooli Rauni Mollbergin lämminhenkisessä komediassa "Aika hyvä ihmiseksi" (1977), jossa Irma Seikkula esitti hänen vaimoaan. Elokuva toi Mäkelälle hänen ainoan Jussi-patsaansa. Pekka Puupää
SF:n elokuvissa Pekka Puupäätä näytteli Esa Pakarinen, Pätkää Masa Niemi ja Justiinaa Siiri Angerkoski. Fogelbergin sarjakuvasta oli elokuviin otettu lähinnä hahmojen ulkoinen olemus, muilta osin ne muokattiin uusiksi vastaamaan pääosanesittäjien aiemmista rooleista tuttuja maneereja. Esimerkiksi Pakarinen laittoi Pekan puhumaan Savon murretta. Justiina on kuvattu elokuvissa hurjempana. Pätkän hahmo muuttui eniten, ja hänestä ja Pekasta tehtiin tasaveroinen parivaljakko, kun taas sarjakuvassa Pekka oli ollut selkeästi päähenkilö. Neljänneksi vakiohahmoksi luotiin Armas Jokion näyttelemä talonmies Pikkarainen, joka ei perustunut lainkaan sarjakuvaan. Elokuvissa Pekka ja Justiina asuivat Helsingissä kuvitteellisessa osoitteessa Voikukankatu 5 B 13. Suurimman osan Pekka ja Pätkä -elokuvista ohjasi Armand Lohikoski. Pekka ja Pätkä -elokuvat olivat alkuun suosittuja, mutta kriitikot eivät arvostaneet niitä. Ne yhdistettiin tyyliltään aiemmin tehtyihin rillumarei-elokuviin, joilla oli ollut pitkälti samat tekijätkin. Arvostelun myötä Särkkäkin sai lopulta tarpeekseen elokuvasarjasta ja halusi lopettaa sen. Sarjaa olisi saatettu tekijöiden toiveesta jatkaa vielä sittenkin, mutta tämän esti Masa Niemen itsemurha keväällä 1960. Lohikoski suunnitteli vielä 1973 uutta elokuvaa "Pekka ja Pätkä palokuntalaisina", mutta hanke kariutui, kun Elokuvasäätiö päättikin sen sijaan tukea toista Esa Pakaris -elokuvaa "Meiltähän tämä käy". Pekka ja Pätkä salapoliiseina
Elokuvan tuottaja on T. J. Särkkä, joka luonnehti Elokuvatarkastamolle jättämässään tarkastushakemuksessa elokuvaa harmittomaksi viihteeksi, jossa paha saa palkkansa. Tarkastamo pani sille kuitenkin 15 prosentin veron. Pekka ja Pätkä neekereinä
Myöhemmässä arviossaan Mikael Fränti ("Helsingin Sanomat" 1982) siirtää syyn elokuvan kehnoudesta ohjaajalle ja käsikirjoittajalle, jotka ovat hänen mielestään vastuussa siitä, että ”elokuva loukkaa Esa Pakarisen ja Masa Niemen ammattitaitoa”. Armand Lohikoski
Armand Uolevi Lohikoski (3. tammikuuta 1912 Astoria, Oregon, Yhdysvallat – 20. maaliskuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja media-alan uranuurtaja. Hänet muistetaan erityisesti "Pekka ja Pätkä" -elokuvien ohjaajana. Koulutukseltaan Lohikoski oli filosofian maisteri. Ippe Kätkä
Ismo Paavo Matias ”Ippe” Kätkä (s. 19. maaliskuuta 1948 Seinäjoki) on suomalainen rumpali, miksaaja ja äänilevytuottaja. Hän on vaikuttanut muun muassa yhtyeissä Anssi Tikanmäki Filmorchestra, Royals, Pekka Pohjola Group, Ippe Kätkä Band, Krakatau, Woodoo, Heru, Jazzgansters ja Galaxy. Mikko Niskanen
Mikko Johannes Niskanen (31. tammikuuta 1929 Äänekoski – 25. marraskuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen elokuvaohjaaja, näyttelijä ja professori. Hänen tunnetuimmat elokuvansa "Pojat", "Käpy selän alla" ja "Kahdeksan surmanluotia" kuuluvat suomalaisen elokuvahistorian tärkeimpiin teoksiin. Hän voitti elokuvaohjauksistaan kaikkiaan kuusi Jussi-patsasta – enemmän kuin kukaan muu. Hän ohjasi kaikkiaan 14 pitkää elokuvaa. Pekka ja Pätkä neekereinä
Pekka ja Pätkä neekereinä on Aarne Tarkaksen ohjaama ja Reino Helismaan käsikirjoittama elokuva vuodelta 1960. Kyseessä on alkuperäisen "Pekka Puupää" -sarjan 13. ja viimeinen elokuva. Elokuva kuuluu Suomen Filmiteollisuuden tuotantoon. Pekka Puupää
Porilainen independent-elokuvatuottaja Visa Mäkinen yritti 1980-luvun puolivälissä elvyttää Pekka Puupään ja osti hahmojen oikeudet Särkän vävyltä. Mäkinen teki sen jälkeen elokuvat "Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti" (1985) ja "Pekka Puupää poliisina" (1986) sekä televisiosarjan "Pekka ja Pätkä" (1986). Rahoituksen kerääminen tuotantoihin osoittautui vaikeaksi ja jälkimmäisessä elokuvassa jouduttiin siksi käyttämään sponsoreita ja tuotesijoittelua. Televisiosarja menestyi kohtalaisen hyvin, mutta elokuvat kuitenkin menestyivät huonosti ja moni piti niitä ”alkuperäisten” Puupäiden halventamisena. Pekka Hyytiäinen
Eino Pekka Juhani Hyytiäinen (1950 – 10. tammikuuta 2008) oli suomalainen elokuvaohjaaja, joka ohjasi kolme pitkää elokuvaa vuosina 1978-1982. Elokuvien teossa hän toimi niin käsikirjoittajana, ohjaajana, näyttelijänä kuin leikkaajana. Pekka &amp; Pätkä ja tuplajättipotti
Elokuva on Mäkisen ainoa elokuva, jota ei ole koskaan esitetty kokonaisuudessaan televisiossa. Elokuvateatterilevityksen jälkeen se julkaistiin vuokravideotallenteena. VLMedia julkaisi elokuvan DVD:nä huhtikuussa 2017. Elokuva ei menestynyt teattereissa, sillä sitä kävi katsomassa vain noin 4 000 katsojaa. Seppo Pääkkönen
Pääkkönen on näytellyt elokuvassa "Matti" Matti Nykäsen isää, sekä "Sisko tahtoisin jäädä" -elokuvassa Emilian isää. Hän on toiminut myös "Urpo ja Turpo" -sarjan isän suomenkielisenä äänenä. Hän on näyttelijä Jasper Pääkkösen isä, näyttelijä Antti Pääkkösen isoveli ja taidemaalari Markku Pääkkösen pikkuveli. Lisäksi hänellä on kaksi muuta veljeä, Jukka ja Matti. Pääkkönen on luonut merkittävää uraa myös teattereissa. Pekka ja Pätkä sammakkomiehinä
Sammakkomies-elokuvaa on pidetty sarjan parhaana.Pekka ja Pätkä joutuvat kiertuemuusikkoina kertausharjoituksiin ja edustamaan laivastoa nyrkkeilyottelussa maavoimia vastaan. Eräs kriitikko kehuu elokuvan etenevän sujuvasti ja toteaa, että se sisältää monen tason huumoria, kansanomaista kaskuperinnettä ja alkavaa rockkulttuuria. Toinen kriitikko tunnustaa, että vaikka elokuvassa "ei ole älyn häivääkään", se viehättää häntä omalla omituisella tavallaan. Wilénin merenneitohahmosta hän löytää julkeaa rohkeutta. Visa Mäkinen
PanVision on julkaissut Mäkisen kaikki pitkät elokuvat DVD-muodossa lukuun ottamatta elokuvaa "Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti". VLMedia uudelleenjulkaisi Mäkisen elokuvat DVD:nä vuonna 2017. Samalla myös aikaisemmin DVD:nä julkaisematon "Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti" sai DVD-julkaisun. Mäkinen teki elokuvansa pienellä budjetilla. Elokuvat saivat aikoinaan enimmäkseen varsin kehnot arvostelut, mutta sittemmin ne ovat saavuttaneet jonkinasteista kulttimainetta. Pekka ja Pätkä neekereinä
Pekka ja Pätkä menevät hullun tiedemiehen luo luettuaan lehdestä, että tämän keksimä kone kertoo, mihin ammattiin ihminen parhaiten soveltuu. Sen mukaan Pekalla ja Pätkällä on edessään loistava tulevaisuus ”neekereinä”. Kaksikko mustaa itsensä kenkälankilla ja menee koe-esiintymään hienoon yökerhoon teeskennellen olevansa amerikkalaisia muusikoita puhumalla englantia muistuttavaa siansaksaa. Temppu on vähällä onnistua, kunnes lauenneen palohälyttimen ruiskuttama vesi huuhtoo lankit heidän naamoistaan, ja he joutuvat pakenemaan paikalta. Pekka ja Pätkä salapoliiseina
2000-luvun kritiikeissä elokuvaa ei pidetä kovin onnistuneena eikä hauskana., mutta aikalaiskriitikoista Valma Kivitie näki elokuvassa myönteistäkin: "Ja paha saa [- -] palkkansa, Ami Lovén on komea ja laulaa kauniisti ja hänenkin käy lopuksi hyvin. Sisäveden maisemat ovat kauniita suvisessa sulossaan, Toivo Kärjen musiikki lisää tunnelmaa." Greta Brotherus kiittää Elokuvatarkastamoa siitä, että se pani elokuvalle 15 prosentin rangaistusveron. Pekka Puupää
Ola Fogelberg oli työskennellyt jo vuosikymmenen Elannolle ja "Kuluttajain Lehdelle" sen perustamisesta vuonna 1916 alkaen, kun häntä keväällä 1925 pyydettiin kehittämään lehteen uusi sarjakuva. Ensimmäinen Pekka Puupää -strippi ilmestyi vappuaattona 30. huhtikuuta 1925, ja siinä kerrottiin, kuinka samanniminen hölmö maalaispoika saapuu Helsinkiin kyseisen lehden toimitukseen. Lehti lupasi vastaisuudessa kertoa hänen ”elämyksistään täällä murheenlaaksossa”. Justiina nähtiin ensi kerran elokuussa 1925: Pekka kulki puistossa kaulassaan ”Haluan naimisiin” -lappu ja kolmesta paikalle ilmaantuneesta naisesta Justiina rotevimpana päihitti kaksi muuta. Pätkä tuli mukaan hieman myöhemmin ja hänellä oli vuosina 1929–1943 myös oma sarjakuva ("Herra Pätkä") kuudesti vuodessa ilmestyneessä Elannon henkilöstölehdessä "Työtoverissa". Pekka ja Pätkä vierailivat usein toistensa nimikkosarjoissa. Kummassakin sarjassa nähtiin useasti myös kolmas Fogelin luomus, Pölhö-Kustaa, jolla taas oli oma sarja "Elanto"-lehdessä vuosina 1927–1929. Pätkä korvasi Puupää-tarinoissa vähitellen Pölhö-Kustaan, joka nähtiin viimeisen kerran vuonna 1935. Pekka ja Pätkä mestarimaalareina
Pekka ja Pätkä aloittavat taidemaalariopinnot. Aluksi mallina on Justiina, joka kuitenkin lopettaa poseeraamisen nähtyään ensimmäiset harjoitelmat. Niinpä Pekka ja Pätkä hankkivat tilalle hemaisevan neiti Kaihonkielon. "Mestarimaalarien" ollessa ulkona metsästämässä uusia aiheita talon kauhukakarat tarttuvat maalaustarvikkeisiin. Kun Pekka ja Pätkä kotiin palattuaan löytävät lasten sotkeman Kaihonkielon muotokuvan, he pitävät sitä niin hyvänä, että päättävät viedä sen Taidehalliin näyttelyyn. Koska taulua ei huolita näyttelyyn, he murtautuvat Taidehalliin yöllä ja ripustavat taulun seinälle. Samaan aikaan rakennuksessa on kuitenkin myös varkaita, jotka anastavat "Mona Lisa" -maalauksen. Aamulla Pekkaa ja Pätkää luullaan taidevarkaiksi ja heidät pidätetään. Luettelo Pekko Aikamiespoika -elokuvasarjan hahmoista
Äitee asuu poikansa Pekon kanssa Tyräahon kylässä. Hän pitää Pekkoa kunnon poikana ja puolustaa häntä asiassa kuin asiassa. Hän yrittää naittaa hänet kylän Siiri Saikkoselle, mutta Pekko ei lämpene. Äiteetä esitti televisiosarjassa Helka Kuusiluoto, mutta ensimmäisessä Pekko-elokuvassa hänet korvattiin Orvokki Oksasella. Myöhemmin Kuusiluoto tuli rooliin takaisin ja esitti Äiteetä lopuissa Pekko-elokuvissa. Äiteen nimeksi paljastuu Tyyne elokuvan Pekko Aikamiespojan poikamiesaika loppupuolella. Ilkka Keltanen
Ilkka Keltanen (s. 12. syyskuuta 1936) on suomalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi opettaja Pentti Rautajärven roolissa elokuvassa "Akseli ja Elina". Hän on myös käsikirjoittanut ja ohjannut pari hiihtoaiheista dokumenttielokuvaa 1960- ja 1970-luvuilla. Pekka Heiskanen
Pekka Heiskanen (5. toukokuuta 1929 Lappeenranta – 21. helmikuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen lavastaja. Hän oli kiinnitettynä Suomen Kansallisteatteriin vuosina 1951–1996. Hän myös opetti lavastustaidetta Taideteollisessa korkeakoulussa 1960–1971. Hänen lavastuksilleen olivat ominaista valon käyttö ja yksinkertaistus. Taisto-Bertil Orsmaan kanssa hän toteutti Suomessa ensimmäisenä mustan teatterin esityksen vuonna 1975. Pekka Strang
Pekka Kristian Strang (s. 23. heinäkuuta 1977 Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja. Strang on tullut tunnetuksi Lilla Teaternin ja Helsingin Kaupunginteatterin lavoilta, missä hän on näytellyt sekä suomen- että ruotsinkielisiä koomisia päärooleja. Elokuvataiteessa Strangin tehtäviin lukeutuu muun muassa päärooli elokuvassa "Tom of Finland". Ossi Korhonen
Korhonen näytteli ja ohjasi muun muassa Naamioteatterissa, toimi näyttelijänä Helsingin kaupunginteatterissa ja Suomen Kansallisteatterissa sekä teki vielä 49 elokuvaroolia vuosien 1935–1962 aikana. Korhonen näytteli lisäksi Suomisen Olli- ja Niskavuori-elokuvissa. Hän teki lähinnä sivuosia kuten siisteystuomari Purnu Armand Lohikosken elokuvassa "Pekka ja Pätkä pahassa pulassa" (1955). Todellisuudessa Ossi Korhonen oli myös mainio koomikko. Hän oli Suomen Näyttelijäliiton hallituksen jäsen. Pekka ja Pätkä neekereinä
Elokuvan kantava vitsi, joka voi jäädä nykykatsojalle käsittämättömäksi, perustuu siihen, että sen valmistumisaikana toimittajia kutsuttiin ”sanomalehtineekereiksi” (nimityksen juurista enemmän artikkelissa neekeri). Kone siis suosittelee Pekalle ja Pätkälle toimittajantyötä, mutta he käsittävät sen aluksi väärin. Neekeriteema on poikinut elokuvalle myöhemmin syytöksiä rasismista, mutta toisaalta se kuvastaa tapaa, jolla mustaihoisiin sotien jälkeisessä Suomessa suhtauduttiin. Yökerhon omistaja on haltioissaan ”englantia” puhuvista tummaihoisista muusikoista, koska he toisivat hänen ravintolalleen kansainvälistä leimaa. Kaksi ”surinasussua” puolestaan putoaa ihastuksesta polvilleen nähdessään kadulla ”oikeita neekereitä”. Elokuvassa on viittauksia myös muihin aikansa muoti-ilmiöihin: televisio ja tietokilpailut olivat uutta Suomessa, Pätkän lentokonehyppy puolestaan viittaa sensaatioreportteri Usko Santavuoreen, joka selosti radiossa oman laskuvarjohyppynsä.