Ovatko kaikki gasellit onttosarvisia?
Onttosarviset
Onttosarviset ("Bovidae") on sorkkaeläinten lahkoon kuuluva laaja ja monimuotoinen nisäkäsheimo. Siihen kuuluu noin 140 lajia, joita elää luonnonvaraisena kaikilla muilla mantereilla paitsi Australiassa ja Antarktiksella. Onttosarvisiin kuuluvat muun muassa nautaeläimet, vuohieläimet ja erilaiset antiloopit ja gasellit. Niistä on fossiilijäänteitä varhaiselta mioseenikaudelta alkaen. Gasellit
Gasellit (Antilopinae, kreikan sanasta 'kukkasilmäiset') on onttosarvisten (Bovidae) alaheimo, johon kuuluu useita Aasiassa ja Afrikassa eläviä lajeja. Useimmilla lajeilla on kevyt ruumiinrakenne ja erityisen sirot jalat.
Vuohieläimet
Vuohieläimet (Caprinae) on sorkkaeläimiin kuuluvan onttosarvisten (Bovidae) heimon alaheimo. Vuohieläimiä esiintyy sekä kotieläiminä että luonnonvaraisina. Yleisimpiä kotieläiminä pidettäviä vuohieläimiä ovat lammas ja vuohi. Onttosarvisina vuohieläimet kuuluvat märehtijöihin. Sorkkaeläimet
Sorkkaeläimiä voi tavata kaikilla mantereilla Australiaa ja napa-alueita lukuun ottamatta. Luonnonvaraisia sorkkaeläimiä ei voi tavata merellisillä saarilla, kuten vaikkapa Uudessa-Seelannissa. Ihmiset ovat sittemmin kuljettaneet sorkkaeläimiä näillekin alueille. Evoluutiohistoriallisesti ajateltuna sorkkaeläimet ovat varsin uusia lajeja myös Etelä-Amerikassa. Monipuolisin sorkkaeläinlajisto löytyy Afrikasta. Sorkkaeläimiin kuuluu hyvin erilaisiin olosuhteisiin sopeutuneita lajeja ja sorkkaeläimet ovat asuttaneet kaikki kasvillisuusvyöhyketyypit. Sorkkaeläimiä voi tavata hyvinkin korkealla vuoristossa ja toisaalta makeissa vesissä sukeltelemassa. Koska lajit ovat sopeutuneet elämään niin erilaisille alueille, ovat sorkkaeläimet nykyään hallitsevia kasvinsyöjiä. Kokonsa ansiosta ne eivät joudu juurikaan kilpailemaan muiden kasvinsyöjien kanssa ravinnosta. Suurempina ne kilpailisivat norsujen ja sarvikuonojen kanssa ja pienempinä jäniseläinten tai jyrsijöiden kanssa. Runsaslajisuudesta huolimatta sorkkaeläimet ovat erikoistuneet elämään vain tietyntyyppiseen ympäristöön, muilla nisäkäslajeilla sopeutumiskyky on suhteessa parempi.
Virtahevot, kirahvit ja okapit ovat eläimiä, joita ei elä luonnonvaraisena Afrikan ulkopuolella. Kameleja ja muita kamelieläimiä (esim. laama) tavataan nykyään Pohjois-Afrikassa, Arabian niemimaalla ja Etelä-Amerikassa. Sikoja elää laajemmin Afrikassa, Aasiassa ja Euroopassa. Etelä- ja Väli-Amerikassa elää kovasti sikoja muistuttavia pekareja. Onttosarvisia sorkkaeläimiä on levinnyt muutamia lajeja Pohjois-Amerikkaan, mutta runsaslukuisemmin niitä on Afrikan ja Euraasian puolikuivilla ja ruohoalueilla. Korpiselkä
Maaperä koostuu yleisimmin murtosorasta, mutta myös vierinsoraharjuja on runsaasti. Korpiselän alueen kallioperä on pääasiassa gneissigraniittia. Eloperäisistä maalajeista yleisin on suoturve. Korpiselän alueen suot olivat yleensä soistuneita metsiä ja yleisimpiä suotyyppejä olivat karut rämeet ja rahkanevat. Harjut ovat yleensä luode–kaakko-suuntaisia ja niiden korkeus vaihtelee muutamasta metristä pariinkymmeneen metriin. Selkeäpiirteisimmät harjut sijaitsevat Tolvajärven ja Muntaanjärven välisellä alueella, joista huomattavin alkaa Tolvajärven Hirvasjärvenselältä Muntaanjärven länsipuolitse ja Tulemusjärven luoteispuoliselle aiemman Kuopion läänin rajalle. Muntaanjärven kohdalla harju kohoaa ympäristöään noin 25 metriä korkeammalle ja Tulemusjärven jälkeen sillä on korkeutta noin 20 metriä. Tällä harjumuodostumalla on useita nimiä, jotka etelästä lueteltuna ovat: "Kossumyllynsärkkä, Myhyjärvensärkkä, Pajassalmensärkkä, Hiirenlammensärkkä, Koveransärkkä, Kaidanlammensärkkä, Muntaansärkät ja Multisärkkä". Toinen huomattava harjujakso kulkee edellisen koillispuolella ja saa alkunsa Tolvajärven Taikinajärvenselältä ja ylittää Kuohajärven ja Paastojärven saarijonoina. Tälläkään harjumuodostumalla ei ole yhtä nimeä, vaan sen korkeimmilla harjanteilla on eri nimet: "Kuikkajärvensärkkä, Kuohajärvensärkkä, Törsöttäjänsärkkä ja Rautaveräjiinsärkkä". Kolmas merkittävä harjumuodostuma on Kilpijärvensärkät, joka alkaa Kilpijärven alueelta ja kulkee Kokkarin ohitse Viiksinselälle. Ophioglossales
Ophioglossales on itiökasvilahko saniaisten "Psilotopsida"-luokassa. Siihen sisältyy Smithin luokittelussa (2006) yksi heimo: Ophioglossaceae. Tästä on joissain luokitteluissa erotettu "Botrychiaceae" omaksi heimokseen. Lahkossa on melko alkeellisia saniaisia, jotka nykyisen käsityksen mukaan ovat kehittyneemmille saniaisille (heimo Marattiaceae ja luokka Pteridopsida) etäisempää sukua kuin kortteet (Equisetopsida, "Equisetum"). Agaricales
Agaricales on nykykäsityksen mukaan sienten geneettinen kladi – tarkemmin sienilahko, joka vastaa osittain helttasienten määritelmää, mutta siitä puuttuvat muun muassa rouskut ("Lactarius") ja haperot ("Russula"), ja toisaalta siihen kuuluu esimerkiksi kääväkkäitä kuten häränkieli ("Fistulina hepatica") ja kupusieniä kuten tuhkeloiden ("Lycoperdon") suku. Kuningasantilooppi
Kuningasantilooppi on maailman pienin onttosarvinen ja "Tragulus"-suvun kääpiökauriiden ohella pienin sorkkaeläin. Se on myös maailman pienin sarvellinen eläin. Aikuisen kuningasantiloopin paino on 1,5–3 kiloa. Pään- ja ruumiinpituus on 38–51 senttiä ja säkäkorkeus noin 25 senttiä. Ohuen hännän pituus on 5–8 senttiä. Turkki on pehmeä ja sileä. Yläruumis on kullanruskea, kanelin värinen tai punaruskea. Väri on alempana hieman vaaleampi kuin kyljissä. Vatsapuoli on valkoinen. Kaulus on punertava ja kurkku on valkoinen. Hännän yläosan puolikas on punertava ja alaosan puolikas valkoinen. Naarailla on neljä nisää. Jalat ovat melko pitkät ja ohuet, mutta takajalat ovat pidemmät kuin etujalat. Kuningasantiloopit pitävät jalkojaan yleensä vartalon alla. Tämä virtaviivaistaa ruumista ja antaa takajalkoihin työntövoimaa, jolloin eläin pystyy pakenemaan nopeammin. Jokaisen jalan etuosan pinnalla on heti sorkan yläpuolella valkoinen täplä. Kuningasantiloopin jaloista puuttuvat kannukset, mutta hajurauhaset sillä on. Kuono on pieni ja siinä on suuri harmaanpinkki kirsu. Korvat ovat suuret, pyöreät ja läpikuultavat. Niiden ulkopinta on tummanruskea ja sisäpinta lihanvärinen. Toisinaan kuningasantiloopille kehittyy alkeelliset yläkulmahampaat. Koirailla mustat 1,2–3,5 sentin pituiset sarvet. Sarvet ovat sileät, kartiomaiset ja osoittavat taaksepäin seuraten otsan kulmaa. Gasellit (yhtye)
Yhtye on julkaissut yhden EP:n ja viisi pitkäsoittoa. Gaselleiden levy-yhtiönä toimii Universal Music Finlandin alainen Johanna Kustannus ja sen keikkamyynnistä vastaa All Day Entertainment. Lehmäantiloopit
Lehmäantiloopit ("Alcelaphinae") on onttosarvisiin kuuluva sorkkaeläinten alaheimo, johon nykykäsityksen mukaan kuuluu neljä sukua ja kymmenen suurikokoista lajia. Joidenkin auktorien mukaan lajeja olisi vain viisi. Kaikki lajit elävät Afrikassa. Varhaisimpien tunnettujen lehmäantilooppien fossiilit ovat 4,5—5,0 miljoonan vuoden takaa Afrikasta. Alaheimo moninaistui ilmestymisensä jälkeen epätavallisen nopeasti. Niiden monimuotoisuus oli laajimmillaan kaksi miljoonaa vuotta sitten, jolloin eli vähintään 8 sukua ja 15 lajia. Annonakasvit
Annonakasvit ovat puuvartisia, joskus köynnöstäviä, ja niiden varsissa on hartsikäytäviä. Lehdet ovat yleensä ainavihantia; lisäksi ne ovat ehyitä, korvakkeettomia, kahdessa rivissä sijaitsevia ja sinertävän- tai metallinkiiltoisia. Kukat ovat tuoksuvia, usein nuokkuvia, ja niissä on erikoista se, että ne avautuvat usein nupustaan jo ennen kuin niiden kaikki osat ovat kehittyneet täydelleen. Kukat houkuttelevat kovakuoriaisia, jotka suorittavat pölytyksen; useilla lajeilla kukasta muodostuu niille loukku terälehtien karisemiseen asti. Kukan osia on epämääräinen luku. Kehälehtikiehkuroita on tavallisesti kolme. Heteet sijaitsevat kierteisesti. Emilehdet ovat yleensä täysin erillään, ja hedelmä koostuu useiden marjojen yhteen kasvusta. Siemenessä on kirjava siemenvalkuainen. Vain lajilla "Anaxagorea javanica" on avautuva hedelmä ja avautuminen tapahtuu räjähdysmäisesti. Thomsoningaselli
Thomsoningasellin turkki on ylhäältä vaaleanruskea ja alta valkoinen. Kupeella on leveä musta juova, naama on raidallinen ja silmien ympärys valkoinen. Thomsoningasellin sarvet ovat poikkiharjanteiset, takaviistossa, ja niiden kärjet taipuvat eteenpäin. Sekä uroksella että naaraalla on sarvet, mutta uroksen sarvet ovat pitemmät ja paksummat. Urokset käyttävät sarviaan taisteluissa reviiristä, jolloin ne voivat aiheuttaa toisilleen vakaviakin vammoja. Przewalskingaselli
Przewalskingaselli ("Procapra przewalskii") on onttosarvisiin kuuluva antilooppilaji. Lajia tavataan vain Kiinassa. Vuonna 1875 venäläinen tutkimusmatkailija Nikolai Prževalski löysi lajin ja vei keräämänsä näytteet Pietariin. Przewalskingasellia pidetään joskus myös tiibetingasellin alalajina, mutta yleensä se luokitellaan omaksi lajikseen. Orjanlaakerikasvit
Orjanlaakerit ovat tavallisesti ainavihantia puuvartisia kasveja, joissa on myös jokunen liaanilaji. Kasvit sisältävät tanniineja, mutta iridoidit (välkehtivät yhdisteet) puuttuvat. Varren solukoissa esiintyy ympäristöstään erottuvia pihkaa ja maitiaisnestettä sisältäviä soluja. Nivelten anatomia on vaihteleva. Orjanlaakerit kasvattavat uusia haaroja edellisvuotisista versoista. Lehtilavan laitahampaissa on yksi suoni ja läpikuultava, rauhasmainen ja pian kariseva kärki. Kasvit ovat usein kaksikotisia ja kukkalehtien määrä kussakin kiehkurassa vaihtelee neljästä yhdeksään. Teriö on usein tyvestään yhdislehtinen ja heteet tavallisesti kiinnittyvät sen tyveen. Yhdislehtinen emiö koostuu kahdesta tai useammasta, tavallisesti neljästä, viidestä tai kuudesta emilehdestä, jotka sijaitsevat kohdakkain terälehtien kanssa. Sikiäimessä on mesiäinen eli nektaario. Luotti on leveä. Siemenaiheet kiinnittyvät sikiäimen alaosassa aksiletyyppiseen keski-istukkaan, yläosassa vapaaseen keski-istukkaan. Siemenaiheessa on 12–15 solukerrosta käsittävä kalvo eli integumentti, sen sydämessä noin yhden solukerroksen paksuinen reunasolukko ja eräitä muita erilaistuneita solukoita (ns. hypostaasi ja obturaattori). Siemenkuoressa on mm. tanniinipitoinen kerros ja siemenvalkuainen on hemiselluloosapitoinen. Orjanlaakereiden kromosomiluku on n = 9, 10. Orthoceras
"Orthoceras" oli "oikosarvi", jolla oli suora kalkkikuori. Kuori koostui kaasutäytteisistä erillisistä kammioista. Kuoren peräpäässä oli paksumpi kerros kalkkia. Kaasutäytteinen kuori nosti oikosarvea ylöspäin ja kalkki tasapainotti kuoren asentoa ja näin helpotti liikkumista. Termi oikosarvi viittaa kuoren muotoon; oikosarvia on muissakin fossiilisissa helmiveneryhmissä "Orthoceras"-suvun lisäksi. Grantingaselli
Grantingaselli ("Nanger granti", syn. "Gazella granti") on itäisessä Afrikassa elävä gasellilaji. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut lajille uutta suomenkielistä nimeä "isogaselli". Lehmäantiloopit
Kaikilla lajeilla on kömpelö ja kankea ulkomuoto. Pitkät ja hoikat jalat ovat mukautuneet hyvin niiden elintapoihin avoimilla tasangoilla. Niiden etujaloissa on hajurauhaset. Pidentynyt turpa tasapainottaa suhteettoman lyhyttä kaulaa ja selän kyttyrää mahdollistaen laiduntamisen. Lehmäantilooppien keskuudessa urokset ovat 10–20 % naaraita suurempia, mutta sukupuolet eroavat muutoin vain vähän toisistaan. Molempien sukupuolten silmänedusrauhaset ovat hyvin kehittyneet. Sarvet ovat lyyramaiset tai tuplakiertyneet, ja sekä uroksilla että naarailla on sarvet, joskin uroksilla ne ovat yleensä pidemmät ja paksummat. Lehmäantilooppien poikaset syntyvät vaaleanruskeina ja pysyttelevät tiiviisti emonsa luona heti syntymänsä jälkeen. Monilla lajeilla kuten gnuilla ei ole lainkaan piilotteluvaihetta. Sarjakukkaiskasvit
Monimuotoisuutta esiintyy myös kasvullisissa osissa. Lehtimuotojen vaihtelevuus on huomattavaa sarjakukkaiskasvien heimon kasveissa. Esimerkkinä mainittakoon Tyynenmeren ympärysmaissa kasvava pieni "Oreomyrrhis"-suku, jossa on lajeja, joilla on neljänlaisia lehtiä: hyvin hienojakoisiksi lehdyköiksi jakautuneita ja lehtiä, joiden ruodin molemmin puolin on lähes hammasmaisia lehdyköitä, nauhamaisia lehtiä, jotka toisinaan ovat kärjestä liuskoittuneet, sekä pieniä, ehyitä lehtiä. Vm. tapauksessa kasvi on mättäitä muodostava ja melkein sammalmainen, ja sen voi helposti sekoittaa yksisirkkaisiin kuuluvan Centrolepidaceae-heimon kasveihin. Lajeja, joilla on kaikkia näistä lehtityypeistä, löytyy Uuden-Guinean vuorilta. "Oreomyrrhis" on todennäköisesti monofyleettinen suku, mutta se sijoittuu hyvin osaksi kirvelien sukua ("Chaerophyllum"), jota on pidetty hyvin tunnettuna. Kääpioruoholajilla "Lilaeopsis occidentalis" ja lajilla "Oxyopolis greenmanii" on tasasoukat lehdet, joissa on nivelkohtia. Nämä lehdet ovat verrattavissa kerrannaislehtien keskiruotiin, jonka nivelissä on vettä erittäviä hydatodi-rauhasia, jotka edustavat hyvin surkastuneita lehdyköitä. Tämänkaltaisia lehtiä näyttä kehittyneen monta kertaa sarjakukkaiskasvien evoluutiossa. Jänönputkilla ("Bupleurum") on eheät lehdet, pyöröjänönputkella ("B. rotundifolium") ne ovat melkein pyöreitä, ehyitä ja vartta ympäröiviä. Valkogaselli
Valkogaselli ("Gazella leptoceros") on gasellien sukuun kuuluva onttosarvinen. Se elää Saharan aavikolla Afrikassa. Valkogaselli oli aikaisemmin Saharan yleisin gasellilaji, mutta metsästyksen takia se on harvinaistunut ja sen levinneisyys on muuttunut hyvin laikuttaiseksi. Laji onkin erittäin uhanalainen. Valkogaselli
Valkogaselli muistuttaa dorkasgasellia, mutta sen väritys on tummempi ja sarvet paksummat. Se on myös dorcasgallia hieman suurempi. Vuorigaselli eroaa valkogasellista siinä, että sen sarvet paljon lyhyemmät ja pölkkymäisemmät. Sen väritys on myös tummempi ja naamajuovat paremmin erottuvat. Kivisammalet (heimo)
Kivisammalten heimo ("Grimmiaceae") kuuluu kivisammalten lahkoon. Siihen kuuluu monenkokoisia, yleensä tummanvihreitä sammalia. Kivenpintakasvi, litofyytti, on kasvilaji, jonka kasvualustana on kiinteä kivipinta. Suomessa kivenpintakasveja ovat mm. kivisammalet. Niiden lehdet ovat kuivana varrenmyötäisiä ja kosteina harittavia. Kivisammalten luokittelu on kiistanalaista, mutta siihen katsotaan kuuluvan noin 11 sukua ja noin 325 lajia. "Grimmioideae"-alaheimoon kuuluvat paasisammalet, kivisammalet ja kolusammal. "Racomitrioideae"-alaheimoon kuuluu tierasammalten suku. Griselinia
Aiemmin "Griselinia"-sukua on pidetty kanukkakasvien (Cornaceae) sukulaisena. Nykyisten tutkimusmenetelmien johdosta se liitetään Apiales-lahkossa osaksi ryhmää, johon kuuluvat myös kielopuukasvit (Pittosporaceae), araliakasvit (Araliaceae), heimo Myodocarpaceae ja sarjakukkaiskasvit (Apiaceae). Tämän ryhmän ominaisuuksia ovat petroseleenihapon esiintyminen, tanniinien puuttuminen, erittävien karvojen harvinaisuus, tietynlainen lehden silmuasento (vernaatio) ja siemenaiheen sisäisen päällysketon (endoteelin) olemassaolo. Ketokatkerot
Ketokatkerot ("Gentianella") on katkerokasvisuku, jonka 250 lajista kasvaa Suomessa viisi, yleisimpänä ketokatkero ("Gentianella campestris"). Kaksi kasvaa vain tunturialueella. Ne ovat pieniä yksi- tai kaksivuotisia ruohokasveja. Kehtokatkeroa lukuun ottamatta ne ovat uhanalaisia, horkka-, keto- ja rantakatkero erityisesti suojeltavia lajeja. Onttosarviset
Useita onttosarvislajeja, kuten nauta, vesipuhveli, jakki, lammas ja vuohi, on kesytetty kotieläimiksi. Chilentuoksusetri
Chilentuoksusetri ("Austrocedrus chilensis") on sypressikasvien heimoon (Cupressaceae) kuuluva havupuulaji. Se on sukunsa ainoa laji. Chilentuoksusetri on ainavihanta puu, joka kasvaa luonnonvaraisena Etelä-Amerikan eteläosien Andien rinteiden vuoristometsissä. Suotuisalla paikalla se voi kasvaa noin 25-metriseksi puuksi, mutta voi esiintyy kuivilla ja kallioisilla rinteillä pensasmaisenakin. Lajin piirteitä ovat pienet nelisuomuiset kävyt ja litteät versot, joiden laitalehdet ovat huomattavasti niiden keskilehtiä suurempia. Nimestään huolimatta chilentuoksusetri ei ole sukua mäntykasveihin (Pinaceae) kuuluville varsinaisille setreille, eikä nykytieteen käsityksen mukaan kovin läheistä sukua edes sypressikasvien tuoksusetreille ("Calocedrus"). Grossulaari
Grossulaari on silikaattimineraaleihin kuuluva ryhmä mineraaleja. Grossulaarit kuuluvat granaatteihin. Grossulaarien kemiallinen kaava on CaAl(SiO), mutta kalsium tai alumiini voi olla korvautunut rauta- tai kromi-ionilla. Grossulaarit voivat olla värittömiä, ruskeita, punaisia, oransseja, keltaisia, valkoisia tai vihreitä. Nimensä grossulaari on saanut karviaismarjalta ("Ribes grossularium"). Tsavoriitti ja kanelikivi (hessoniitti) ovat grossulaarin eri muotoja. Kanelikivi on grossulaarin puna-ruskea muoto. Kierteisgalaksi
On syytä olettaa, että kaikki galaksit ovat olleet alun perin kierteisgalakseja. Elliptisten galaksien tähtien kaoottiset kiertoradat ja epäsäännöllisten galaksien häiriintynyt muoto viittaavat siihen, että ne ovat syntyneet kahden tai useamman galaksin vuorovaikutuksen seurauksena, jolloin tähtien tasaiset kiertoradat ovat peruuttamattomasti muuttuneet. Esimerkiksi Linnunrata ja Andromedan galaksi tulevat törmäämään noin 3 miljardin vuoden kuluttua, jolloin ne todennäköisesti muodostavat suuren elliptisen galaksin. Algarve
Algarve on aikoinaan ollut merkittävää mantelien viljelyaluetta. Sata vuotta sitten Portugali oli maailman tärkein mantelinviejä, ja keväällä varisevia mantelinkukkia sanottiin ”Algarven lumeksi”. Algarvessa tuotettiin 10 000 tonnia manteleita vuodessa vuoteen 1965 asti, mutta sitten matkailu syrjäytti viljelyn elinkeinona, mantelitarhoja raivattiin turismin tarpeisiin ja 1980-luvun jälkeen mantelintuotantoa ei ole enää tilastoitu. Alueen uusi viljelykasvi on johanneksenleipäpuu, jota hyödynnetään biopolttoaineiden tuotannossa. Myös mantelien kuoria käytetään polttoaineena. Orangit
Orankien levinneisyys kattoi aiemmin lähes koko Kaakkois-Aasian, mutta nykyään orankeja elää luonnossa vain Borneon ja Sumatran saarten sademetsissä. Borneon ja Sumatran orankeja pidettiin pitkään saman lajin alalajeina, mutta nykyään ne luokitellaan eri lajeiksi. Borneonorankeja on arviolta 41 000 ja ne ovat erittäin uhanalaisia. Sumatranorankeja on noin 7 000 ja ne ovat äärimmäisen uhanalaisia. Eräät tutkijat arvelevat, että elinkykyiset kannat menetetään vuonna 2020. Metsänhakkuut, kaivostoiminta ja metsäpalot tuhoavat niiden elinympäristöä. Orankien asuttamia metsiä on raivattu riisipelloiksi ja öljypalmun viljelyyn. Nämä ongelmat ovat lisääntyneet kuluneen vuosikymmenen aikana. Usein orankeja haittaava toiminta on laitonta ja tapahtuu kansallispuistoissa, joissa hakkuut ja kaivokset ovat kiellettyjä. Edellä mainittujen ongelmien lisäksi orankivauvoja pyydystetään, jotta ne voitaisiin myydä lemmikeiksi. Kierteisgalaksi
Kierteisgalaksi eli "spiraaligalaksi" on eräs Hubblen luokittelun mukainen galaksityyppi, jonka silmiinpistävin ominaisuus on kierteinen rakenne. Kierregalaksille on ominaista sen pyöriminen; kaikki galaksin ympärillä olevaat tähdet sekä kaasu- ja pölypilvet kiertävät galaksin keskustan ympäri. Nykyään tunnetuista galakseista noin 35 % on kierteisgalakseja. Kotigalaksimme Linnunrata on kierteisgalaksi. Valkogaselli
Valkogaselli on gaselliksi keskikokoinen. Sen ruumiinpituus on 100–110 senttiä, säkäkorkeus 65–72 senttiä ja paino 14–30 kiloa. Hännän pituus on 15–20 senttiä. Valkogaselli on väritykseltään gaselleista vaalein. Lajin turkki sulautuu hyvin ympäristöön. Sen turkki on vaaleankeltainen ja lähes valkoinen. Kylkijuovat ovat muuta ruumista hieman tummemmat, mutta silti heikosti erottuvat. Vatsapuoli on täysin valkoinen. Musta häntä korostuu valkoista takapuolta vasten. Naaman juovat ovat melko heiveröiset. Silmästä kuonoon kulkee tumma viiru, ja myös silmien välissä on kuonoon asti ulottuva punaruskea juova. Korvat ovat isot ja kapeat. Sekä koirailla että naarailla on sarvet, jotka sijaitsevat korvien edessä. Ne ovat pitkät, kapeat, miltei suorat ja rengasharjanteiset. Harjanteita on sarvessa 20–25. Koiraiden sarvet ovat pidemmät, paksummat ja enemmän S:än muotoiset kuin naarailla. Koirailla sarvien pituus on 30–41 senttiä, kun taas naarailla yleensä 20-38 sentin pituiset. Naaraiden sarvet ovat myös sileämmät kuin koiraiden. Valkogasellin pitkät sorkat ovat leventyneet siten, että niiden kantokyky hiekassa paranee. Hevosantiloopit
Hevosantiloopit (Hippotraginae) on onttosarvisiin kuuluva sorkkaeläinten alaheimo, johon kuuluu 3 sukua ja 7 lajia. Eri hevosantilooppilajit muistuttavat paljon toisiaan. Ne ovat hyvin kookkaita, suunnilleen hirven tai hevosen kokoisia. Hevosantilooppien selkä kohoaa hieman sään kohdalta, utareet ovat nelinisäiset ja turpapeili on hyvin pieni. Kummallakin sukupuolella on pitkät, pituussuunnassa loivakierteiset sarvet, jotka sojottavat joka pystyssä keihäsmäisesti tai kaartuvat sapelimaisesti taaksepäin. Sarvissa on voimakkaita ja poikittaisia harjanteita. Naaraiden sarvet ovat tavallisesti ohuemmat kuin uroksilla. Sukupuolten koko ja tavallisesti myös väritys ovat molemmilla hyvin samanlaisia. Niskassa on hevosmainen, pysty harja, mistä alaheimon nimi "hevosantiloopit" juontuu. Useimmilla lajeilla on värikkäitä naamakuvioita. Kaikkien hevosantilooppilajien poikaset ovat väritykseltään vaaleanruskeita, joilla on vain heikkoja kuvioita. Sorkkaeläimet
Suurimmalla osalla sorkkaeläinlajeista on jonkinlainen ulkoinen puolustusmekanismi. Eittämättä yleisin ja silmiinpistävin ovat niiden yksihaaraiset suorat tai kippurat sarvet tai monihaaraiset, kuten hirvieläimillä. Vain onttosarvisilla on varsinaisiksi sarviksi luokiteltavat sarvet. Varsinaisten sarvilta vaaditaan, että ne eivät ole monihaaraiset ja ne kasvavat suoraan otsaluusta. Kirahvien sarvet kasvavat päälaen luista, joten ne eivät ole varsinaisia sarvia, vaikka ovatkin yksihaaraisia. Sikaeläimistä löytyy myös lajeja, joilla on ylipitkät kulmahampaat. Näitä puolustusvälineitä eläimet eivät käytä suojana petoja vastaan, kuten esimerkiksi Charles Darwin arveli, vaan ainoastaan lajinsisäisissä välienselvityksissä. Urosten sarvet ovat naaraita pidemmät, koska urokset kilpailevat naaraista paritteluaikana puskemalla päitään toisiaan vastaan.
Hampaat ovat kasvinsyömiseen ja eri tehtäviin erikoistuneita. Suurimmalla osalla märehtijöistä yläetu- ja yläkulmahampaat ovat hävinneet ja kasvinosien leikkaamiseen ne käyttävät alakulmahampaita. Kääpiökauriilla ja myskihirvillä yläkulmahampaat eivät ole hävinneet, vaan pikemminkin suurentuneet. Muilla sorkkaeläimillä kulmahampaissa ei ole havaittavissa minkäänlaisia surkastumisia. Joillakin sioilla hampaat ovat kasvaneet hyvin suuriksi, ulos suusta. Esimerkiksi pahkasialla on komeat kaarevat kulmahampaat. Kitaluun siiven kanava () puuttuu niiltä kokonaan, eikä niiden nenäluissa ole takaosan laajennusta. Sorkkaeläinten hampaiden määrä vaihtelee välillä 30–44. Matarakasvit
Ryhmään kuuluu yli puolet heimon lajeista ja se on kosmopoliittinen. Kasvit ovat tavallisesti ruohoja ja erityisesti puuvartisiin lajeihin kerääntyy alumiinia. Soluissa esiintyy oksalaattikiteitä. Karvat ovat nivelikkäitä. Erilaisvartaloisuus on yleistä. Monosakkaridi
Monosakkaridit voivat olla joko avoketjuisia tai renkaita, mutta elimistössä monosakkaridien vallitsevana muotona on rengasmainen rakenne. Rengasmaisessa rakenteessa anomeerihiileksi kutsutaan hiiltä, joka on lähimpänä karbonyyliryhmää muodostavaa hiiltä. Tästä samaisesta karbonyyliryhmää muodostavasta hiilestä aloitetaan monosakkaridin hiilten numerointi. Hiiliketjun pituus monosakkaridissa voi olla kolme tai suurempi. Tärkeimpiä elimistössä esiintyviä monosakkarideja ovat kuitenkin heksoosit, joissa on kuuden hiiliatomin ketju. Aldoheksooseiksi kutsutaan heksooseja, joissa anomeerihiili on ensimmäinen hiili. Ketoheksooseja ovat puolestaan sellaiset heksoosit, joissa anomeerihiili on toinen hiili. Monosakkaridi on beetamuoto anomeerihiileen liittyvän OH-ryhmän ollessa samalla puolella CHOH-ryhmän kanssa. Jos taas CHOH-ryhmä on eri puolella kuin anomeerihiileen liittynyt OH-ryhmä, kyseessä on alfamuoto. Lisäksi rengasrakenteinen monosakkaridi voi olla joko D- tai L-muoto. Kaikki elimistössä esiintyvät monosakkaridit ovat D-sokereita. Octoknemaceae
"Octoknema"-lajit ovat ilmeisesti loiskasveja. Ne sisältävät haihtuvia öljyjä. Nivelten sisärakenteessa näkyy viisi lehtiaukkoa johtojännelieriössä, ja kustakin aukosta lähtee viisi johtojännettä lehteen. Karvat ovat tähtikarvoja tai haaraisia. Lehdissä on korkkiutumia. Kasvit ovat kaksikotisia. Kukinnot ovat toisinaan haaraisia ja sijaitsevat ryhminä. Joskus kukat ovat kolmilukuisia. Hedekukissa on emiön jäänne ja joskus pohjuskehrä. Emikukissa on joutoheteitä, joiden väleissä voi olla rauhasia. Emilehtiä on kolme tai harvemmin viisi, sikiäimet kehänalaisia, vartalo lyhyt ja luotti läppämäinen ja moniliuskainen. Siemenaiheet ovat kaksi- tai yksikalvoisia. Hedelmä on luumarjamainen. Siemenen endospermi on kirjava, sirkkajuuri melko pitkä ja sirkkalehtiä on peräti kuusi. Ansongon piiri
Ilmasto on erittäin kuiva ja kuuma. Pohjoisin osa on autiomaata ja loput Sahelin vyöhykettä. Nigerjoella on oma pienoisilmastonsa. Kasvillisuus koostuu egyptintokopuista, matalista pensaista ja jokikananhirssin kaltaisista heinäkasveista. Eläinkuntaan kuuluvat gasellit, harvinaiset kirahvit ja strutsit sekä Nigerin jokilaakson virtahevot, manaatit ja krokotiilit. Ansongon–Ménakan eläintensuojelualue kattaa lähes puolet piirin pinta-alasta. Sienet
Kantasieniä ("Basidiomycota") pidetään sienten kehittyneimpänä kaarena, ja tutkimuksissa on todettu niiden kehittyneen kotelosienten kanssa samasta kantamuodosta. Kantasienten itiöt kehittyvät basidion eli itiökannan ulkopintaan. Kantasienten joukossa on saprotrofeja, patogeeneja, ektomykorritsasieniä ja hiivamaisia sieniä. Kantasienissä on mikrosieniä, kuten noet ja ruosteet ja suursieniä kuten hytykät eli hyytelösienet ("Tremelalles") ja ehytkantaiset kantasienet, jotka tavataan jakaa itiöemän perusteella kääväkkäisiin, helttasieniin ja tatteihin sekä kupusieniin. Jaottelu on käytännöllinen, mutta se ei enää vastaa sienten tieteellistä luokittelua. Kääväkkäät on kokonaan vanhentunut lahko, johon kuuluvat sienet jaetaan nykyisin muihin lahkoihin. Kantasienten ryhmään kuuluu muun muassa suurin osa suomalaisista ruokasienistä, mutta myös ruoste- ("Uredinales") ja nokisienet, kuten esimerkiksi männyn tervaroso ja viljanoet. Gasellikotka
Gasellikotkia elää kaikkialla Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, missä vain ruokaa on riittävästi ja elinympäristö sopiva. Lintu ei ole yleinen missään, mutta eteläisessä Afrikassa kuten Zimbabwessa ja Etelä-Afrikassa on tiheämpiä populaatioita, erityisesti luonnonsuojelualueilla. Märehtijät
Lähes kaikilla "Pecora"-osalahkon märehtijöillä on sarvet. Sarvet eivät kuitenkaan ole ryhmää määrittävä yhteinen ominaisuus, vaan ne ovat kehittyneet itsenäisesti eri heimoissa. Onttosarvisia ("Bovidae") lukuun ottamatta märehtijöiden sarvia ei luokitella todellisiksi sarviksi, koska ne ovat joko haarautuneita (esim. hirvi) tai ne eivät kasva otsaluusta (kirahvit). Sorkkaeläinten ulkopuolella sarvikuonoilla on myös nenäluusta kasvavat sarvet, jotka eivät tosin ole todellisia sarvia. Nisäkkäistä vain onttosarvisilla on todelliset sarvet. Helttasienet
Agaricales on puolestaan nykykäsityksen mukaan sienten geneettinen kladi, joka vastaa osittain helttasienten määritelmää, mutta siitä puuttuvat muun muassa rouskut ja haperot, ja toisaalta siihen kuuluu esimerkiksi kääväkkäitä kuten häränkieli ja kupusieniä kuten tuhkelot. Sapet
Sapet, aiemmin "rantasapet", ("Centaurium") on kasvisuku katkerokasvien heimossa. Se sisältää ainakin kaksikymmentä lajia. Suvun tieteellinen nimi tulee kreikan sanasta "kentaurion", joka on jo Hippokrateen käyttämä kasvinimi. Pohjoismaissa esiintyy kolme sappilajia: rohtosappi, isosappi ja pikkusappi. Ne ovat yksi- tai kaksivuotisia matalakasvuisia vaaleanpunakukkaisia ruohoja. Suomessa kasvaa kaksi luonnonvaraista sappilajia, isosappi ja pikkusappi. Ne ovat melko yleisiä merenrantakasveja, joita esiintyy runsaimmin lounaisrannikolla. Torricelliaceae
Varren anatomiaa: Putkiloelementtien perforaatiot ovat yksinkertaiset ja itse putkiloelementit ovat nilassa ryhmittäin. Syysolujen huokosissa on vähäpätöiset reunukset. Putkiloiden viereinen perussolukko eli parenkyymi on niukka. Soluissa on oksalaattihiekkaa ja limasoluja on. Ilmaraot ovat tavallisesti anomosyyttisiä, so. apusolujen määrä ja suunta on epämääräinen. Erittäviä karvoja on. Grantingaselli
Grantingasellin ruumis on 140–170 cm pituinen ja eläin painaa 60–82 kg. Sen säkäkorkeus on 85–95 cm ja hännän pituus 25–35 cm. Kyljissä on selvä värien rajaviiva, joskin musta juova puuttuu. Päässä on valkeat juovat sarvien tyveltä silmien molemmille puolille. Uroksella on noin 60 cm:n mittaiset S-kirjaimen muotoiset sarvet. Naaraan sarvet ovat hieman edellistä lyhyemmät. Trooppinen sademetsä
Afrikassa Kongon altaan sademetsät ovat vaikeakulkuisia, eikä niitä tunneta vielä kokonaan. Afrikan häntäapinat ja ihmisapinat, kuten mandrilli ja gorilla, ovat hyvin kookkaita. Metsänorsut vaikuttavat huomattavasti Afrikan sademetsiin. Ne tallaavat, raivaavat ja syövät aluskasvillisuutta ja taimia niin, että metsiin jää pysyvästi harvoja tai kokonaan paljaita kohtia ja polkuja. Norsut myös mylläävät maata, minkä seurauksena metsään kasvaa tiheitä aluskasvillisuusviidakkoja. Avosetit
Avosetit ("Recurvirostridae") on rantalintujen lahkoon kuuluva lintuheimo. Avosetit ovat pitkäjalkaisia ja -nokkaisia, tavallisesti mustavalkoisia kahlaajia. Niitä tavataan kaikissa maanosissa Antarktista lukuun ottamatta. Parareptilia
Parareptiilit (Parareptilia, ”lähes matelijat”) on matelijoiden alaluokka tai kladi, jota voidaan käyttää perinteisesti anapsideinä pidettyjen matelijoiden tilalla – matelijoiden primitiivisimmän ryhmän, niihin joiden kallossa ei ole aukkoja silmien takana. Nykyään tätä luokittelua ei kuitenkaan pidetä luonnollisena, sillä anapsidiset piirteet kehittyivät erikseen monille ryhmille. Siksi luokittelun tilalla käytetään nykyään parareptiilejä erilaisin määritelmin. Eräs määritelmä sisältää Parareptiliaan kaikki anapsideinä pidetyt matelijat, paitsi mesosaurit. Toinen sisältää mesosaurit muttei kilpikonnia. Vielä eräs mahdollisuus ei sisällä kumpiakaan. Termi ”parareptiili” merkitsee että kaikkia muita matelijaryhmiä tulisi pitää ”eureptiileinä” (varsinaiset matelijat) joka myös sisältäisi linnut. Tarvitaan lisätutkimuksia asian selkeyttämiseksi. Gunnerakasvit
Gunnerat ovat tavallisesti monivuotisia, harvoin yksivuotisia, ja juurakollisia tai rönsyllisiä ruohoja, joskus hyvinkin kookkaita. Niiden varsissa ja juurissa on läheinen yhteys ilmakehän vapaata typpeä sitoviin "Nostoc"-syanobakteereihin. Suomumaiset alalehdet yleisiä juurakossa ja rönsyissä, joissa ne ovat vastakkaisia. Lehdet ovat kierteisesti ja niissä on korvakemaisia rauhasia. Lapa on hammaslaitainen ja kourasuoninen; suonet ovat voimakkaasti esillä alapinnalla. Kukinto on tavallisesti haarainen ja terttumainen, ja siinä on runsaasti pieniä ja huomaamattomia kukkia. Joskus kasvi on sekasopuinen. Kukassa on kaksi tai harvemmin kolme kehälehteä, yksineuvoisessa hedekukassa niitä saattaa olla neljä tai ne voivat puuttua kokonaan. Heteitä on yksi tai kaksi, ja hedekukassa on emiön jäänne. Emikukissa on vastaavasti joutoheteitä ja kahden yhteen kasvaneen emilehden muodostama kehänalainen sikiäin, jonka yhdessä tai harvemmin kahdessa lokerossa on kaksi tai harvemmin enintään neljä kärki-istukasta riippuvaa siemenaihetta. Hedelmä on luumarjamainen, joskus pähkinä. Tunkioliero
Monet eliöt käyttävät tunkiolieroa ravinnokseen. Selkärangattomista yleisimpiä lieroja ravinnokseen käyttäviä eliöitä ovat lattanamato ("Planariidae sp, Artiposthia triangulata"), kovakuoriaiset ("Coleoptera"), juoksujalkaiset ("Chilopoda") ja jotkin etanat ("Gastropoda"). Sen luontaisia selkärangallisia vihollisia ovat useat eri lintulajit, pikkunisäkkäät kuten kontiaiset ("Talpidae"), siilit ("Erinaceinae") ja hiiret. Tunkiolierot voivat toimia myös monien loiseliöiden isäntäeliöinä, esimerkkeinä alkueläimet ("Protozoa"), sukkulamadot ("Nematoda") ja tiettyjen kärpäslajien toukat ("Diptera"). Valkogaselli
Valkogaselli luokitellaan gasellien "Gazella"-sukuun. Geenitutkimusten mukaan se muodostaa yhdessä cuvieringasellin ja kuhertajagasellin oman lajiryhmän tämän suvun sisällä. Ne saatetaan tulevaisuudessa siirtää omaan "Trachelocele"-sukuun. Valkogasellista tunnistetaan kaksi alalajia: "G. l. leptoceros" ja "G. l. loderi", jotka eroavat toisistaan sekä ekologialtaan, levinneisyydeltään, että ulkonäöltään. Nimialalaji on pienempi ja tummempi, kun taas "G. l. loderi" on isompi, vaaleampi, lyhytsarvisempi ja kapeakalloisempi. Alalajien eroista huolimatta jotkut auktorit ovat kyseenalaistaneet niiden taksonomisen aseman. Valkogaselli
Valkogasellin elintavat tunnetaan huonommin kuin muiden Saharan gasellilajien. Valkogasellit elävät pienissä laumoissa, joihin kuuluu 2–20 yksilöä. Myös yksin liikkuvia eläimiä on havaittu. Tavallisimmin laumaan kuuluu kolmesta kymmeneen yksilöä: yksi hallitseva koiras, useita naaraita ja niiden poikasia. Koiraat voivat liikkua myös yksikseen. Nuoret koiraat elävät omissa laumoissaan, kunnes ne pystyvät kilpailemaan naaraista. Muille aavikoiden antiloopeille ja gaselleille tyypilliseen tapaan, ilmeisesti myös valkogasellien laumat ovat rakenteeltaan joustavia ja vaihtelevat olosuhteiden mukaan. Lauhkeasta ulkonäöstään huolimatta valkogasellit voivat olla aggressiivisia. Koiraat taistelevat usein rajustikin löyhistä reviireistään. Näkö ja kuuloaistit ovat erittäin hyvät. Valkogasellilla on useita luontaisia vihollisia, joskin osa niistä ei enää esiinny sen elinpaikoilla. Aiemmin gepardit saalistivat valkogaselleja kaikkialla niiden levinneisyysalueella. Levinneisyysalueen eteläosissa niitä ovat saattaneet saalistaa myös hyeenakoirat, leijonat, täplähyeenat ja leopardit. Lehtikuoriaismaiset
Yläheimolle tunnusomaisia ovat salaviisijaokkeiset nilkat ja tuntosarvet, jotka eivät koskaan ole selvästi nuijamaiset. Kaikkien lehtikuoriaismaisiin kuuluvien lajien ollessa kasvinsyöjiä niiden elintavat ovat keskenään samantapaiset. Gasellit (suku)
Gasellit (Gazella) on antilooppisuku johon kuuluu 10 lajia. Gasellit elävät Afrikan savanneilla, mutta niitä on tavattu myös Etu-Intiasta. Monet gasellit ovat uhanalaisia ja joitain lajeja on kuollut sukupuuttoon. Impala
Impala muodostaa oman Aepycerotinae-alaheimonsa onttosarvisten heimossa. Alaheimon levinneisyys on aina rajoittunut Afrikkaan, ja sen kehityslinja erkani muista onttosarvisista jo mioseenikaudella. Vanhimmat löydetyt fossiilit ovat 6,5 miljoonan vuoden takaa, eikä impala ole muuttunut paljoakaan noista ajoista. Jotkut tutkijat jopa luokittelevat mioseenikautisen impalan samaan "A. melampus" -lajiin nykyisten impaloiden kanssa. Koska impala erkani muista onttosarvisista niin varhain, sen liittäminen muihin nykyisiin alaheimoihin on hyvin vaikeaa. Se näyttää ulkoisesti tyypilliseltä antiloopilta ja muistuttaa paljon monia muita onttosarvisia. Sillä on kuitenkin lukuisia ominaisuuksia, joita muilla onttosarvisilla ei ole. Jotkin biologit ovatkin kiistelleet sen luokittelusta omaksi ryhmäkseen. Aikaisemmin eräät tutkijat pitivät sitä gasellien lähisukulaisena, jotkut taas uskoivat ruokoantilooppien olevan sitä lähempänä. Alan Gentry on esittänyt tekemiensä hampaiden, kallon ja sarven tohlojen huolellisten mittausten ja tutkimusten perusteella, että gnuut ja lehmäantiloopit olisivat impalan lähimpiä sukulaisia. Nykyään lähimpinä ryhminä voidaan pitää hevosantilooppien, lehmäantilooppien ja vuohieläinten alaheimoja, mutta kaikki tutkijat eivät hyväksy tätä käsitystä.
Sana "impala" tulee zulun kielen sanasta "im-pala" ja tarkoittaa ”gasellia”. Nimen alkuperänä voi olla myös tswanan kielen sana "phala". Nimitystä on käytetty englannin kielessä ainakin vuodesta 1875. Lajin tieteellinen nimi taas juontuu kreikan kielestä. Suvun nimi tulee sanoista "aipos" (”korkea”) ja "keras" (”sarvi”), joka viittaa uroksen pitkiin, lyyramaisiin sarviin. Lajinimi on peräisin kreikan sanoista "melas" (”musta”) ja "pous" (”jalka”), joka viittaa impalan takajalkojen mustiin karvatupsuihin. Besoaariantilooppi
Besoaariantilooppi ("Antilope cervicapra") on onttosarvisten heimoon kuuluva pienikokoinen intialainen antilooppi ja "Antilope"-suvun ainoa laji. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on ”besoaarigaselli”. Maankuori
Mantereisen kuoren paksuus on 20–70 km. Kuori koostuu monista kivilajeista, myös basaltista; graniitti on yleisin kivilaji. Kevyttä kiveä, jossa on suuria pitoisuuksia piitä ja alumiinia (Si ja Al). Tiheys on 2,7–2,8 g/cm³. SIAL-kuori on paksuinta vuorijonojen kohdalla. Valkogaselli
Ravinto koostuu heinistä, lehdistä, mehikasveista, vihreävartisista kasveista ja pensaista. Nimialalajin "G. l. leptoceros" ravintokasveihin kuuluvat "Nitraria retusa"-pensas, "Pituranthos tortuosus", "Acacia raddiana"-akaasia, "Cornulaca monocantha"-pensas, mykerökukkaismaisiin kuuluva "Launaea capitata", ja tatarkasveihin kuuluva "Calligonum comosum". "G. l. loderi"-alalajin tärkein ravintokasvi "Aristida pungens"-heinä, mutta se syö myös runsaasti vettä sisältäviä kasveja kuten "Anabasis articulata"-revonhäntäkasveja, "Arthrophytum schmittianum"-kasvia, "Helianthemum kahiricum"-päivännoutokasvia sekä vesimeloneja. Valkogaselli saa vettä myös lehtiin kerääntyvästä vesikasteesta. Se saa näin kaiken tarvitsemansa veden, mutta voi myös juoda mikäli vettä on tarjolla. Matelijat
Matelijat on ensimmäinen eläinryhmä, joka sisältää selkeästi maaelämään sopeutuneita lajeja. Toisin kuin niitä edeltäneillä sammakkoeläimillä, matelijoilla on kuoriutumisestaan asti keuhkot. Ne eivät myöskään muni veteen ja niiden alkiota suojaa vesikalvo. Matelijoiden iho ei ole myöskään kostea, vaan se on sarveissuomujen tai -levyjen peittämä. Sisäisen tukirangan rakenne vaihtelee eri lahkoissa. Kilpikonnan kylkiluut ovat sulautuneet selkäkilpeen ja krokotiileilla on vatsakylkiluita. Käärmeet ovat raajattomia ja niiden kylkiluiden ja nikamien määrä on huomattavasti suurempi kuin muilla matelijoilla. Ulkoisia korvia matelijoilla ei ole, sillä ääni välittyy niiden pään sisään suoraan tärykalvon ja kuuloluiden kautta. Silmät ovat hyvin kehittyneet ja näköaisti on matelijoille tärkeä. Useimmilla matelijoilla on melko hidas aineenvaihdunta ja ne ovat siitä syystä pitkäikäisiä; galápagoksenjättiläiskilpikonna voi elää jopa 170-vuotiaaksi. Linnuista ja nisäkkäistä poiketen matelijat ovat vaihtolämpöisiä, eli ne eivät itse pysty säätelemään lämpöään. Espoo
Espoon kallioperän pääkivilajeja ovat gneissit, migmatiitit, graniitit, gabrot, amfiboliitit ja kiilleliuskeet. Nuuksiossa tavataan harvinaista pallokiveä, esiintymä on myös kansainvälisesti arvokas. Useissa kohdin kallioperän päälle on kerrostunut paksua savikkoa ja savisiin laaksopainanteisiin on aikoinaan raivattu peltoja. Savipatjojen paksuus muodostui pääosin Baltian jääjärvi- ja Yoldiamerivaiheessa. Perinteiseen espoolaiseen luonnonmaisemaan kallioperän vaikutus on huomattava: loivasti aaltoilevilta pelloilta kohoaa jyrkästi korkeita kallioseinämiä. Pohjoisen Espoon pitkänomaiset järvet sijaitsevat kallioperän ruhjelaaksoissa. Kallioperän muotoutuminen on määrännyt rannikon suuret muodot, kuten Espoonlahden ja Laajalahden. Maankohoamisen, metsämaan soistumisen ja järvien umpeenkasvun johdosta savikerroksen päälle on paikoin muodostunut soita ja turvekerrostumia. Röyhelökarpeet
Röyhelökarpeet ("Cetrelia") on karpeiden heimoon kuuluva suku. Liuskat ovat lehtimäisiä, pyöreitä, niiden reunat kääntyvät ylöspäin ja ne muodostavat ruusukkeita. Yläpinnalla on valehuokosia. Yläpinta on harmaa ja alapinta on sisempää musta ja reunoilta ruskea. Sukuun kuuluvia lajeja ovat lehtokarve ("C. cetrarioides") ja röyhelökarve ("C. olivetorum"), jotka ovat molemmat erittäin uhanalaisia. Katkerokasvit
Katkerokasvit (Gentianaceae) on kaksisirkkaisten Gentianales-lahkon heimo. Heimoon kuuluu noin 900 lajia, jotka ovat pääasiassa ruohokasveja, jotkin pensaitakin. Lajit jaetaan noin 80 sukuun. Vajaa puolet kasveista on katkeroita ("Gentiana") ja ketokatkeroita ("Gentianella"). Raatekasvit ovat aiemmin kuuluneet tähän heimoon. Koivunhelttakääpä
Koivunhelttakääpä ("Lenzites betulina", joskus "L. betulinus") on sukunsa ainoa Pohjoismaissa esiintyvä yleinen kääpälaji. Se esiintyy lahoilla eri lehtipuiden rungoilla ja maapuilla, kannoilla ja myös majavien kaatamilla puilla sekä halkopinoissa. Sen itiöemät ovat yleensä hyllymäisiä, jalattomia, joskus resupinaatisia eli rungonmyötäisiä. Värissä on vaihtelua, mutta yleensä ne ovat päältä vyöhykkeisiä, usein enemmän tai vähemmän karvapintaisia. Käävile epätavalliseen tapaan niillä on helttamainen itiölavamuodostuma, ei siis pillejä kuten käävissä yleensä. Itse sieni on malloltaan kova. Sieni aiheuttaa valkolahoa. Grantingasellit
Grantingasellit ("Nanger") on onttosarvisten heimoon kuuluva suurikokoisten sorkkaeläinten suku. Aikaisemmin sitä pidettiin suvun "Gazella" alasukuna. Lihansyöjäkasvit
Ansat voivat olla aktiivisia tai passiivisia riippuen siitä, mikä liike auttaa saaliin nappaamisessa. Esimerkiksi kihokit ovat aktiivisia kärpäspaperiansoja, joiden lehdet käyvät läpi nopeaa happokasvua. Syynä on yksittäisten solujen laajentuminen. Tämä nopea kasvu mahdollistaa kihokin lehden taipumisen ja saaliin säilyttämisen ja pilkkomisen.
Kannukasvit kasvattavat erikoistuneita lehtiä, kannuja, joihin hyönteiset putoavat ja lopulta hukkuvat.
"Heliamphora" on tötterökasvien heimon ("Sarraceniaceae") suku, jota esiintyy Etelä-Amerikassa. Tämän suvun ansat on selvästi johdettu evolutiivisesti pelkästä rullatusta lehdestä, joiden sivut ovat sinetöityneet yhteen. Nämä kasvit elävät runsassateisilla alueilla Etelä-Amerikassa, kuten Mount Roraimalla ja niinpä myös kasveilla on ongelmana varmistaa, etteivät kannut tulvi. Vastapainoksi luonnonvalinta on suosinut kehitystä ylivuoto-ongelmaa vastaan – se on samantyyppinen kuin kylpyammeissa. Se on vetoketjumaisesti vedettyjen lehtien välissä sijaitseva pieni rako, joka mahdollistaa liian veden virtaamisen ulos kannusta. "Heliamphora" turvautuu ainoastaan bakteerien suorittamaan ruoan pilkkomiseen eikä tuota omia ruoansulatusentsyymejä kuten esim. kannukasvit, joka entsyymit pilkkovat proteiineja ja saaliissa olevat nukleiinihapot vapauttavat aminohappoja ja fosfaatti-ioneja, jotka kasvi imee. Kasvilla on myös, ylös yrittävän hyönteisen kannalta ikävät, alaspäin suuntautuvat karvat jotka haittaavat ylös kapuamista.
Kaliforniantötteröllä ("Darlingtonia californica") on sopeutuma, jonka voi löytää myös "Sarracenia psittacina"lta ja vähemmissä määrin myös "Sarracenia minor"ilta. Läppä on ilmapallomainen, ja se sinetöi lähes kokonaan pääsyn kannuun. Hyönteiset, lähinnä muurahaiset, astuvat sisään kammioon alapuolella sijaitsevan aukon kautta. Kammion sisällä ollessaan saalis väsyy yrittäessään päästä pois "valeuloskäynneistä", jotka oikeasti ovat kasvin lehtivihreättömiä kohtia, ja lopulta putoaa kannun pohjalle. Saaliin pääsyä kammioon edistävät ”kalanpyrstöt”, jotka kasvavat ulos alla olevasta uloskäynnistä. Tämä piirre on antanut kasville sen englanninkielisen kutsumanimen "kobrakasvi" (cobraplant). Gorilla
Keskisessä Afrikassa elävä läntinen tasankogorilla ("Gorilla gorilla gorilla") on alalajeista kaikkein laajimmalle alueelle levinnyt ja sen elinalue on kokonaispinta-alaltaan noin 709 000 neliökilometriä. Sitä tavataan seuraavissa maissa:Tarkkoja yksilömääriä on vaikea arvioida siitä syystä, että läntisten tasankogorillojen elinympäristöä ovat tiheät sademetsät. Vaikka läntinen tasankogorilla on gorillalajeista kaikkein runsaslukuisin, on sekin nykyään äärimmäisen uhanalainen ja siihen kohdistuu äärimmäisen suuri uhka hävitä lähitulevaisuudessa luonnosta. Läntisessä Kongossa ja Gabonissa läntisen tasankogorillan lajin yksilöitä on kaikkein eniten, Päiväntasaajan Guineassa oleva populaatio taas lienee äärimmäisen uhanalainen. Koko Afrikassa niitä on mahdollisesti jopa 94 000. Tämä arvio kuitenkin perustuu oletukseen, että gorilloja löytyy koko asuinalueella yhtä tiheästi kuin tutkimuksissa Gabonissa 1980-luvun alussa. Havupuut
Useiden geneettisten tutkimusten mukaan perinteisesti havupuina pidetyt heimot eivät tosiasiassa ole yhtenäinen ryhmä eivätkä siten muodosta tieteellistä taksonia ollenkaan. Monissa tutkimustuloksissa paljassiemenisten kasvien lahko Gnetales, jota ei ole perinteisesti pidetty havupuihin kuuluvana, sijoittuu havupuiden mäntykasvien heimon sisarryhmäksi mäntykasvien ja muiden havupuiden väliin. Tällöin havupuut eivät olisi nykyluokittelun mukainen yksisyntyinen eli monofyleettinen ryhmä ilman Gnetales-lahkon kasveja. Eräät tutkijat ovatkin tämän nojalla määritelleet Gnetales-ryhmän kasvitkin havupuiksi. Gasellikotka
Gasellikotkan ruokavalio vaihtelee suuresti riippuen saatavilla olevasta riistasta. Se voi syödä jopa haikaran kokoisia lintuja, mutta saalistaa yleisemmin maassa pesivä keskikokoisia lajeja kuten frankoliineja, helmikanoja tai trappeja. Joillakin alueilla suurin osa kotkan ruokavaliosta koostuu nisäkkäistä, kuten jäniksistä, nuorista paviaaneista, tamaaneista, mangusteistanuori, sukeltaja-antiloopeista tai nuorista impaloista. Näiden voimakkaiden, aggressiivisten lintujen on havaittu saalistavan jopa 32-kiloisia sukeltaja-antilooppeja, joita ne eivät jaksa kantaa pois, vaan joutuvat palaamaan myöhemmin haaskalle syömään. Gasellikotkat saattavat myös hyökätä karjan, kuten siipikarjan, lampaiden tai nuorten vuohien kimppuun, mutta nämä eivät koskaan muodosta suurta osaa linnun ruokavaliosta. Sorsalinnut
Sorsalinnut ("Anseriformes") on lintulahko, jonka edustajat ovat sopeutuneet hyvin vedessä elämiseen. Sorsalinnut jaetaan sorsiin ("Anatidae"), romiskoihin ("Anhimidae") ja puuhanhiin ("Anseranatidae"). Kaikki Suomessa esiintyvät sorsalinnut kuuluvat sorsien heimoon, romiskoja on vain Etelä-Amerikassa ja puuhanhia Australiassa ja Uudessa-Guineassa. Mantokuoriaiset
Mantokuoriaiset ("Scolytus") on kovakuoriaisten lahkoon kuuluva kaarnakuoriaissuku. Sukuun kuuluu yli 250 lajia, mutta lajimäärä vaihtelee eri lähteissä. Mantokuoriaisten koko vaihtelee lajikohtaisesti 1.5–5.2 mm.
Mantokuoriaislajit voivat levittää jalaviin Ophiostoma-sienten aiheuttamaa hollanninjalavatautia. Ophiostoma-sienien pääasiallisena levittäjanä eli vektorina toimii "Scolytus multistriatus", joka ei toistaiseksi kuulu Suomen hyönteislajistoon. Norjassa taudin levittäjänä toimii "Scolytus laevis". Valkogaselli
Valkogaselleja elää ympäri Saharaa Niilin länsipuolella. Sen elinpaikat osuvat Saharan suurille hiekka-aavikoille, joskin se on harvinainen tai puuttuu kokonaan alueen kaakkoisosista ja lännen dyynialueelta. Marokosta on vain yksi varmistamaton havainto. Keskeisimmät elinpaikat ovat Itäisen ison ergin ja Läntisen ison ergin hiekka-aavikot, jotka ulottuvat Algerian Hamada de Tinrhertistä Libyan Fezzaniin. Se elää myös Keski-Saharassa sijaitsevien Ahaggarin ja Tassili n'Ajjerin vuoristojen ympäristön hiekka-aavikoilla. Galesaurus
"Galesaurusta" ja muita synapsideja ei kuitenkaan enää luokitella matelijoiksi, sillä ne ovat paljon läheisempää sukua nisäkkäille kuin yhdellekään matelijalle. Itseasiassa nisäkkäät luetaan nykyisin synapsideiksi, sillä ne ovat vain yksi terapsidien kladin synapsidien kehityslinjoista. Tosin ne ovat näistä ainoita jotka eivät ole kuolleet sukupuuttoon. Oxalidales
Seitsemästä heimosta vain yhdellä, nimittäin käenkaalikasveilla, on edustajia Suomessa ja niistä vain käenkaali eli ketunleipä ("Oxalis acetosella") on alkuperäinen ja yleinen. Ilmeniitti
Pääasiassa ilmenomagnetiittia sisältävät V-Ti-Fe-malmit ovat melko yleisiä, koska sekä rauta että titaani ovat yleisiä alkuaineita maapallon kuoressa. Malmit esiintyvät kerrosmyötäisinä ja linssimäisinä ja niiden primäärit isäntäkivet ovat anortosiitit, anortosiittiset gabrot ja gabrot. Tällaisten emäksisien magmojen viskositeetti on niin pieni, että sekä kiteinen että sulakin malmiaines voivat gravitatiivisesti erottua melko helposti intruusion sisäisiksi muodostumiksi, malmeiksi. Ilmeniitin magmakivien malmiot ovat massiivisissa anortosiiteissa. Suuria määriä ilmeniittiä löytyy myös kerrosintruusioista, mutta niiden hyödyntäminen on kaupallisesti haastavaa, koska niissä on mukana paljon magnetiittia. Valkogaselli
Valkogasellin kaksi alalajia elävät selvästi erillään. Nimialalaji "G. l. leptoceros" elää Libyan aavikon Egyptin puoleisessa osassa ja Koillis-Libyassa. "G. l. loderi"-alalajin levinneisyys sijoittuu Saharan länsi- ja keskiosiin. Ingolfiellidea
Ingolfiellidea on kuoriäyriäsiin kuuluva äyräisryhmä, joka yleensä on luettu yhdeksi katkojen lahkon alalahkoista, mutta joka hiljattain siirrettiin omaan lahkoonsa Ingolfiellida. Siihen kuuluvia lajeja tunnetaan vain nelisenkymmentä. Niiden kokonaislevinneisyys on kuitenkin jakautunut laajalle alueelle ja ne esiintyvät kovin monipuolisissa elinympäristöissä. Märehtiminen
Märehtimisestä puhuttaessa on huomattava ero käsitteiden märehtijät ja märehtivät eläimet välillä. Märehtijät ("Ruminantia") on aiemmassa tieteellisessä luokittelussa käytössä ollut sorkkaeläinten alalahko ja yhtenäinen evoluutiolinja, johon kuuluvat muiden muassa onttosarviset kuten nautaeläimet sekä muista sorkkaeläinten heimoista muun muassa hirvieläimet. Märehtiviä eläimiä sen sijaan on myös muissa ryhmissä, kuten esimerkiksi pussieläimiin luetut kengurut tai sorkkaeläimiin mutta ei märehtijöiden alalahkoon luetut kamelit. Kantarellit
Kantarellit (Cantharellaceae) on avokantaisiin kuuluva sieniheimo. Heimoon kuuluu useita arvostettuja ruokasieniä, muun muassa keltavahvero, suppilovahvero ja mustatorvisieni. Heimoon kuuluvia sukuja ovat muun muassa vahveroiden ("Cantharellus") ja mustatorvisienten ("Craterellus") suvut. Valevahvero ei kuulu lainkaan kantarellien heimoon, vaan on saanut nimensä keltavahveroa muistuttavasta ulkomuodosta. Vaahterankäävät
Vaahterankäävät ("Oxyporus") on Hymenochaetales-lahkoon, tarkemmin sen Oxyporaceae-heimoon kuuluva sienisuku. Siihen kuuluu lähinnä vaikeahkosti tunnistettavia valkolahoa aiheuttavia kääpälajeja, jotka on voitu määrittää omaksi suvukseen vain DNA-tutkimusten avulla. Suvun lajeja Suomessa edustavat vaahterankääpä ("O. populinus") ja pallekääpä ("O. obducens"); lisäksi omaan sukuunsa siitä voidaan todennäköisesti siirtää kuorikääpä ("Oxyporus/Chaetoporus corticola") lähilajeineen. Sen sijaan esimerkiksi aiemmin lähisukuisina pidetyt vahakäävät ("Physisporinus") ja rantukäävät ("Emmia") kuuluvat kokonaan eri lahkoon. Galápagossaaret
Galápagossaarilta on tunnistettu yli 2 000 maaselkärangatonta. Niistä yli puolet on kotoperäisiä. Maaselkärangattomien lajimäärä on pieni, sillä Ecuadorin mannermaalla niitä on yli miljoona. Saarilla on yli 400 kovakuoriais-, noin 80 nivelkärsäis- ja noin 100 kärpäslajia. Pistiäiset ovat aliedustettuina muihin selkärangattomiin verrattuna. Niitä on noin 60 lajia. Ainoa saaren alkuperäiseen lajistoon kuuluva mehiläinen on "Xylocopa darwini". Se on tärkeä alkuperäiskasvien pölyttäjänä. Yleisimpiä perhosia ovat "Phoebis sennae" ja "Eumorpha labruscae". Perhosten lisäksi värikkyyttä selkärangattomien lajistoon tuo heinäsirkkalaji "Schistocerca melanocera". Anteosauria
Suurimmat anteosaurit kasvoivat usean metrin pituisiksi. Anteosaurian jäsenillä oli kaikista lihaasyövistä synapsideista raskaimmat kallot, kulmahampaat ja etuhampaat. Toisin kuin myöhemmillä terapsideilla, takahampaiden määrä ei ollut vähentynyt anteosaureilla. Anteosaurien kulmahampaat olivat myös taaksepäin kaareutuvat. Tämä kaarevuus näkyy parhaiten "Syodon"-sukuun kuuluvilla anteosaureilla. Anteosaurit saalistivat todennäköisesti Pareiasauridae-heimon matelioita ja Tapinocephalidae-heimon terapsideja. Anapsidit
Anapsidit on vanhentunut matelijoiden ryhmä, jonka lajien kallosta puuttuu ohimoaukot. Perinteisesti anapsidit olivat yksi matelijoiden neljästä alaluokasta (Anapsida), joka sisälsi kilpikonnat ja niiden sukupuuttoon kuolleet sukulaiset. Nykyään se kuitenkin sisältää monia kaukaista sukua olevia matelijaryhmiä, joista toiset ovat läheisempää sukua diapsideille kuin toisille anapsideille ja joille oli yhteistä vain ohimoaukoton kallo, mikä tekee anapsideista parafyleettisen ryhmän. Gotlanninlammas
Gotlanninlammas on sarveton maatiaisrotu, joka kuuluu pohjoismaisiin lyhythäntäisiin lampaisiin. Rodun alkuperäismuodolla, jota kutsuttiin nimellä "gotländsk utegångsfår", saattoi kuitenkin olla myös sarvet; lisäksi niillä oli moniväristä villaa. 1900-luvun alussa rodusta alettiin valita tuotantoon lampaita, joilla oli kihara tasaisenharmaa turkki. Joidenkin vuosikymmenien päästä moni alkuperäisistä väreistä harmaata lukuun ottamatta oli kadonnut. Uusi rotu sai nimen "pälsfår", joka kuitenkin muutettiin 1900-luvun lopussa kansainvälisemmäksi gotlanninlampaaksi.
Karitsoja syntyy yleensä kaksi vuodessa ja poikiminen tapahtuu keväisin. Planeettojen kaasukehät
missä Rasva
Glyseroli on sama kaikissa rasvoissa, mutta rasvamolekyyleissä esiintyviä rasvahappoja on useita, ja niillä on eroa molekyylin pituudessa sekä tyydyttyneisyydessä. Erilaisia rasvahappoja tunnetaan noin 100, joista 40 esiintyy yleisesti. Palmitiinihappo (C) ja steariinihappo (C) ovat tyydyttyneistä rasvahapoista kaikkein yleisimmät. Yleisin kertatyydyttymätön rasvahappo on oleiinihappo, monityydyttymättömistä yleisin on linolihappo (molemmat C). Rasvahapon hiiliketju on usein haaroittumaton ja koostuu parillisesta määrästä (12,14...,20) hiiliatomeja, joista yksi on karboksyyliryhmässä COOH. Niinpä esimerkiksi steariinihapon kemiallinen kaava on CHCOOH, tyydyttämättömissä rasvahapoissa vetyatomeja on kaksoissidosten vuoksi vähemmän. Mahdollisilla kaksoissidoksilla on useimmissa rasvahapoissa "cis"- tai Z-isomeria, transrasvoissa kuitenkin "trans"-isomeria. Sarsat
Sarsojen heimoon kuuluu 4 sukua ja lähteestä riippuen 18–21 lajia. Lajeja ovat muun muassa sarsa ("Gulaphallus eximius") ja lasisarsa ("G. mirabilis"). Sarsat ovat hyvin pienikokoisia kaloja ja suurimmat lajit saavuttavat vain noin 4 cm:n pituuden. Pienin laji "Phenacostethus smithi" jää noin 1,5 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan sarsat ovat pitkulaisia ja holakoita kaloja ja niiden ruumis on läpikuultava. Etumainen selkäevä koostuu muutamasta piikistä tai puuttuu kokonaan, pyrstöevä on haarautnut ja peräevä pitkä. Vtasaevät puuttuvat naarailta. Sarsalajien koirailla on kurkussaan lihaksikas tarttumaelin jolla se tarttuu naaraaseen parittelun aikana. Monista muista kaloista poiketen sarsoilla on sisäinen hedelmöitys. Sienet
Kotelosienet ("Ascomycota") on sienikunnan suurin kaari. Siihen kuuluu noin 30 000 lajia, mutta monia lajeja on yhä löytämättä. Kotelosienten nimi viittaa askukseen eli itiökoteloon, jossa itiöt syntyvät. Kotelosienten luokittelu on vielä kesken, mutta joitakin ryhmiä, kuten härmäsienet ("Erysiphales") ja kotelomaljaiset ("Discomycetes"), on voitu erottaa. Kotelosienet voivat olla saprotrofeja, mykorritsasieniä tai loisia. Monet kotelosienet voivat olla sieniosakkaana jäkälässä. Kotelosienet elävät pääasiassa maaperässä. Ne käyttävät ravinnokseen yksinkertaisia sokereita, jotkut myös selluloosaa, kitiiniä ja pektiiniä. Monet kotelosienistä ovat kasvien tai eläinten patogeeneja. Kotelosieniin kuuluvat Suomen ruokasienistä mörskyt ("Helvella"), huhta- ("Morchella" spp.) ja korvasienet ("Gyromitra"), mutta kotelosieniä ovat myös eräät homeet, hiivat ja härmät (Erysiphaceae) ja muina esimerkkeinä torajyvä ("Claviceps purpurea") sekä koivun tuulenpesäsieni ("Taphrina betulina"). Tässä ryhmässä on monia ihmiselle tärkeitä sieniä, joita käytetään elintarvike- ja lääketuotannossa. Hiivoihin kuuluvat muun muassa jalot viinihiivat ja toisaalta eräät yleiset taudinaiheuttajat, kuten muun muassa emättimen tulehduksesta tunnettu "Candida albicans". Kokkobasillit
Kokkobasillit ("coccobacillus") on bakteerityyppi, jotka ovat muodoltaan kokkien (pallomaisia) ja basillien välillä. Ne ovat hyvin lyhyitä, lähes pallomaisia sauvabakteereita. Esimerkiksi hinkuyskän aiheuttava "Bordetella pertussis" on kokkobasilli. Muita patogeenisia kokkobasilleja ovat muun muassa "Haemophilus influenzae" (influenssa), "Gardnerella vaginalis", "Chlamydia trachomatis" (klamydia), "Aggregatibacter actinomycetemcomitans", "Coxiella burnetii" (Q-kuume) ja "Haemophilus ducreyi" (pehmeä sankkeri). Valkogaselli
Valkogasellin levinneisyys on ollut viime aikoihin asti ilmeisesti hyvin laaja ja lajia on tavattu ainakin Algeriassa, Malissa, Nigerissä, Tšadissa, Tunisiassa, Libyassa, Egyptissä ja Sudanissa, mutta esiintyminen Saharan eteläosien valtioissa on ollut epävarmaa jo 1990-luvulla. Viime vuosina valkogaselleja on löydetty vain Algeriasta, Tunisiasta, Libyasta ja Länsi-Egyptistä. Gasera
Vuonna 2016 Gasera julkaisi GASERA ONE fotoakustisen kannettavan kaasuanalysaattorin ilmanlaadun ja turvallisuuden mittaamiseen. Laite toimii fotoakustisella teknologialla, joka voi hyödyntää useita valonlähdeteknologioita kuten esimerkiksi laajalla aallonpituusalueella toimivia kvanttikaskadilasereita. GASERA ONE mittaa muun muassa haihtuvia orgaanisia yhdisteitä, epäorgaanisia yhdisteitä, hiilivetyjä, fluoriyhdisteitä, anestesiakaasuja ja syövyttäviä yhdisteitä äärimmäisen pienissä pitoisuuksissa. Gasera tarjoaa laitteita myös tutkimuskäyttöön. Gangliosidit
Gangliosideja tunnetaan yli 60 erilaista. Niille tyypillistä on sialihaposta ja glukoosista, galaktoosista ja N-asetyyligalaktosamiinista koostuva rakenne, joka muodostuu usein haarautuneesta oligosakkaridiketjusta, sfingosiinista ja rasvahappo-osasta, joka on tyypillisimmin steariinihappo. Sialihapporyhmien määrä vaihtelee yhdestä kolmeen. Molekyylimassaltaan gangliosidit ovat 200–250 kDa. Fysiologisissa olosuhteissa gangliosidit ovat negatiivisesti varautuneita. Gangliosidit ovat kiteisiä yhdisteitä, jotka liukenevat polaarisiin liuottimiin kuten veteen, metanolin ja kloroformin seokseen, dimetyyliformamidiin ja tetrahydrofuraaniin. Vedessä gangliosidit muodostavat usein misellejä. Capra (suku)
Capra on onttosarvisten heimoon kuuluva nisäkässuku. Sukupolvenvuorottelu
Vaikka jotkut saniaiset elävät vedessä, useimmat ovat maakasveja. Lykofyyttien tapaan saniaisten elinkaareen kuuluu suuri sprofyyttinen sukupolvi, ja huomaamaton luultavasti itsenäinen gametofyytti. Normaalisti havaitsemamme sanikkaisiin kuuluvat kasviyksilöt ovat kaikki "sporofyyttejä", itiöitä tuottavia suvuttoman polven edustajia. Meioosin avulla syntyvät itiöt leviävät ympäristöön ja niistä kasvaa suvullisen polven yksilöitä eli "gametofyyttejä", joita sanikkaisten tapauksessa kutsutaan alkeisvarsikoiksi eli "protallioiksi". Alkeisvarsikko on sekovartinen, lehtivihreällinen, vain muutaman millimetrin levyinen ja yhden solukerroksen paksuinen levy, joka juurtumahapsillaan kiinnittyy alustaansa. Se muodostaa usein symbioosin sienijuuren kanssa. Se sisältää siittiö- ja munapesäkkeet, ja kosteuden turvin siittiöt uivat munasoluihin hedelmöityksen aikaansaamiseksi. Tämän jälkeen uusi sporofyytti alkaa kasvaa alkiosta, ja alkeisvarsikko lakastuu pois. Hyytelösienet
Hyytelösienet (Dacrymycetales) on Dacrymycetes -luokkaan kuuluva sienilahko. Siihen kuuluu heimo Dacrymetaceae. Lahkoon kuuluvia lajeja ovat keltasarvikka ("Calocera viscosa") ja orahytykkä ("Pseudohydnum gelatinosum"). Alveolata
Alveolata eli "alveolaatit" on Chromalveolata-kuntaan kuuluva kaari, johon kuuluu yksisoluisia eliöitä. Pääjakso jakautuu kolmeen selkeään lähinnä alajakson tai alakaaren tasoiseen taksoniin, joihin kuuluvat eliöt eivät yksisoluisuutta lukuun ottamatta ulkoisilta ominaisuuksiltaan muistuta toisiaan. Niiden yhteinen kehityshistoria ja sukulaisuussuhteet voidaan kuitenkin todeta geneettisten ja solun hienorakenteeseen perustuvien yhteisten piirteiden perusteella. Solukalvossa on lajiryhmälle ominaisia litistyneitä onteloita, jotka panssarilevien kehityslinjassa ovat kehittyneet solua suojaavaksi panssariksi. Mustasilmägalaksi
Ensimmäisellä silmäyksellä Mustasilmägalaksi näyttää aivan tavalliselta kierteisgalaksilta. Kuten useimmissa tapauksissa galakseista, kaikki M64:n tähdet "näyttävät" pyörivän samaan suuntaan ja myötäpäivään.
Viimeaikaiset yksityiskohtaiset tutkimukset ovat kuitenkin johtaneet huomattaviin tuloksiin siitä, että tähtienvälinen kaasu M64:n ulkopuolella liikkuu vastakkaiseen suuntaan kuin kaasu ja tähdet galaksin sisemmissä osissa.
Tämän rakenteen uskotaan laukaisevan monien uusien tähtien kehityksen galaksin uloimman ja sisemmän osan välillä olevan kuvitellun rajan alueella eli alueella, jolla vastakkaisiin suuntiin liikkuvat kaasut ovat kontaktissa toisiinsa. Planeettojen kaasukehät
missä Gasellit (yhtye)
Yhtyeen jäsenet Hätä-Miikka ja Musajusa julkaisivat R'n'B ja Folk -vaikutteisen "Haikeat sävelet" -EP:n kesällä 2011. Albumi on julkaistu aliaksen "Zen-Miikka" alla. EP:n kappaleesta "Menetys" on julkaistu musiikkivideo. Gasellien toinen kokopitkä albumi "Aina" julkaistiin Monsp Recordsin kautta 25. lokakuuta 2013. Albumin kappaleista "Jäniksen vuosi", "Mä meen naimisiin", "2006", "Heimo" ja "Millennium" on julkaistu musiikkivideot. "Aina" nousi Suomen virallisen albumilistan 16. sijalle. Planeettojen kaasukehät
missä Kivikorallit
Useimmat korallit ovat tuhansien polyyppien muodostamia yhdyskuntia. Korallipolyyppi on yksittäinen eläinyksilö, ja jokainen uusi yhdyskunta aloittaa kasvunsa yksittäisenä polyyppina. Muiden polttiaiseläinten tapaan korallipolyypit muodostuvat kahdesta solukerroksesta: ulkokuoresta eli ektodermistä ja sisäkerroksesta eli entodermistä (jota kutsutaan myös gastrodermiksi). Ne ympäröivät pussimaista gastraalionteloa (ontelovatsaa). Kahden solukerroksen välissä on mesoglea-nimistä väliainetta, jossa ajelehtii irtosoluja. Suurimmat yksittäiset polyypit voivat olla kymmenien senttimetrien kokoisia kuten "Cynarina lacrymalis" tai "Heliofungia actiniformis". Sarviaaloet
Sarviaaloet ("Gasteria") on kasvisuku, joka kuuluu heinäpuukasvien ("Xanthorrhoeaceae") tai soihtukasvien ("Asphodelaceae") heimoon. Siihen sisältyy muun muassa huonekasvina kasvatettu täpläsarviaaloe ("Gasteria bicolor"). Sienet
Sienet luokitellaan nykyään niiden kehityshistoriallisten sukulaisuussuhteidensa mukaan. Varsinaisiin eli aitosieniin kuuluvat seuraavat kaaret: kantasienet, kotelosienet, piiskansiimasienet ja yhtymäsienet. Kantasienet ja kotelosienet ovat toisilleen läheisintä sukua. Niillä molemmilla on väliseinällinen rihmasto ja molemmat tuottavat suvullisia itiöitä erityisissä itiöemissä. Piiskasiimasienet ja yhtymäsienet ovat ilmeisesti eriytyneet itsenäisiksi ryhmikseen jo ennen kantasienten ja kotelosienten kehityslinjojen eriytymistä toisistaan. Hirvieläimet
Selkein hirvieläinten tuntomerkki, joka erottaa ne muista nisäkkäistä, ovat sarvet, jotka useimmilla lajeilla kasvavat vain uroksille. Toisin kuin onttosarvisilla, hirvieläimillä sarvet ovat umpiluuta, eivätkä ole edes päältä sarveisainetta. Toisilla lajeilla sarvissa on oksamaisia haaroja, kun taas toisilla sarvet ovat pelkät piikit. Joillakin lajeilla, kuten hirvellä ja kuusipeuralla sarvet ovat lapiomaiset. Sarvet ovat kehittyneet urosten välistä mahtailua ja tappeluita varten. Ne eivät ole pysyvät, vaan ne putoavat vuosittain ja tilalle kasvavat uudet, aiempaa suuremmat sarvet. Sarvet kasvavat sitä mukaa, kun uros varttuu ja niistä voidaan nähdä yksilön terveys, kypsyys ja vahvuus.