Mikä on ammoniakin kemiallinen merkki?
Ammoniakki
Ammoniakki on huoneenlämmössä olomuodoltaan pistävänhajuinen, väritön kaasu. Ammoniakin läpitunkeva, pistävä haju muistuttaa voimakasta virtsan hajua. Ammoniakin kemiallinen kaava on NH, moolimassa 17,03 g/mol, sulamispiste −78 °C, kiehumispiste −33 °C, itsesyttymislämpötila 651 °C ja CAS-numero 7664-41-7. Ammoniakki on emäksinen aine, ja sen kaasumuoto on ensimmäisen luokan myrkky ja vesiliuos toisen. Ammoniakin liittohappo on ammoniumioni NH, joka esiintyy monissa suoloissa, kuten ammoniumkloridissa.
Emäs
Heikko emäs on emäs, joka ei vastaanota vesiliuoksessa juurikaan vetyioneja; toisin sanoen emäksen konsentraatio liuoksessa on suurempi kuin sitä vastaavan konjugoituneen hapon konsentraatio. Heikkoja emäksiä ovat muiden muassa ammoniakki (NH) ja amiinit eli ammoniakin orgaaniset johdannaiset. Ammoniumsulfaatti
Ammoniumsulfaatti ((NH)SO) on ammonium- ja sulfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Ammoniumsulfaatilla on useita käyttökohteita ja yleisin on lannoitekäyttö. Ammoniumsulfaattia esiintyy luonnossa ilmakehässä pieninä partikkeleina ja maaperässä harvinaisena mascagniittimineraalina Amiinit
Amiinit ovat ammoniakin (NH) kaltaisia yhdisteitä, joissa on vetyatomin tai -atomien tilalla orgaaninen ryhmä. Amiinit luokitellaan typpeen sitoutuneiden orgaanisten ryhmien lukumäärän perusteella: Koska tertiäärisessäkin amiinissa on vielä vapaa elektronipari, voi typpeen sitoutua neljäskin orgaaninen ryhmä. Näin syntyy kvaternäärisiä ammonium­yhdisteitä, jotka eivät ole neutraaleja amiineja, vaan positiivisia ioneja. Ne muodostavat suoloja, joissa on pakko olla mukana varaukseltaan negatiivinen anioni. Argon
Argonin löysi tietämättään brittiläinen kemisti Henry Cavendish 1700-luvun lopussa, kun hän tutki ilmakehän koostumusta. Hän huomasi, että yksi prosentti ilmasta ei reagoinut, mutta hän ei tutkinut kyseistä osuutta. Sata vuotta myöhemmin 1892 Lordi Rayleigh ja William Ramsay huomasivat, että ilmasta eristetyn typen tiheys oli suurempi kuin ammoniakista synteettisesti valmistetun typen. Myöhemmin Ramsay toisti Cavendishin kokeen, mutta analysoi reagoimattoman kaasun. Hän määritti sen spektrin, ja 1895 Ramsay ja Rayleigh julkistivat löytäneensä uuden alkuaineen. He nimesivät aineen kreikankielen sanan "argos" mukaan, joka tarkoittaa suomennettuna epäaktiivista tai laiskaa. Argon oli ensimmäinen jalokaasu, joka löydettiin, mutta loput jalokaasut löytyivät viidessä vuodessa. Molemmat palkittiin Nobelilla 1904. Amidiinit
Amidiinit ovat hyvin voimakkaasti emäksisiä yhdisteitä, koska amidiinin deprotonoituessa muodostuvassa amidiniumionissa konjugoituneet typpiatomit kykenevät stabiloimaan positiivista varausta ja niiden pK-arvo on luokkaa 13–14.. Erityisesti heterosykliset amidiinit kuten DBU ovat yleisesti käytettyjä emäksiä orgaanisen kemian synteeseissä. Amidiinit hydrolysoituvat veden vaikutuksesta amideja ja amiineja tai ammoniakkia. Claude Louis Berthollet
Berthollet keksi myös räjähdyselohopean. Vuonna 1785 hän osoitti ensim­mäi­senä, että ammoniakki on typen ja vedyn yhdiste. Jamesoniitti
Jamesoniitti (PbFeSbS) on antimonisulfidimineraali. Sen tunnusmerkki ovat kiteet. Se on syntynyt vesiliuoksista matalassa lämpötilassa. Se on juonissa muiden antimonia sisältävien sulfidien kanssa. Antimonitrioksidi
Antimonitrioksidilla on kiinteässä olomuodossa kaksi alkeiskopiltaan eroavaa kidemuotoa, jotka muodostuvat SbO-yksiköistä. Näistä huoneenlämpötilassa stabiilimpi on kuutiollinen muoto, joka esiintyy luonnossa senarmontiittimineraalissa. Kuutiollinen antimonitrioksidi muuntuu alkeiskopiltaan ortorombiseksi yli 570 °C:n lämpötilassa. Ortorombista antimonitrioksidia esiintyy luonnossa valentiniittimineraalissa. Kuumennettaessa yhdistettä se muuttuu väriltään kellertäväksi, mutta palautuu valkoiseksi jäähdytettäessä. Nestemäisessä ja kaasumaisessa olomuodossa antimonitrioksidi esiintyy dimeerisenä SbO-molekyylinä. Antimonitrioksidi liukenee erittäin huonosti veteen. Happoihin se liukenee sen sijaan hyvin. Yhdiste on luonteeltaan amfoteerinen ja emäksiin se liukenee heksahydroksoantimonaatti- eli antimoniitti-ionina ([Sb(OH)]). Kuumennettaessa antimonitrioksidia 700–1 000 °C:n lämpötilaan hapen läsnä ollessa se hapettuu antimonitetroksidiksi. Hydroksyyliammoniumsulfaatti
Huoneenlämpötilassa hydroksyyliammoniumsulfaatti on väritöntä ja hygroskooppista kiteistä ainetta. Se liukenee hyvin veteen, mutta on useisiin orgaanisiin liuottimiin liukenematon. Hydroksyyliammoniumsulfaatti on keskivahva happo ja 1 massaprosenttia hydroksyyliammoniumsulfaattia sisältävän vesiliuoksen pH on 3,6. Kuumennettaessa yhdiste alkaa hajota yli 120 °C:n lämpötilassa. Hydroksyyliamiinin tavoin myös hydroksyyliammoniumsulfaatti on pelkistin. Nitrilaasi
Nitrilaasi on hydrolaaseihin kuuluva entsyymi, joka hydrolysoi nitriilejä karboksyylihapoiksi ja ammoniakiksi ilman, että välivaiheena muodostuu amidia. Nitrilaasia esiintyy niin arkeoneissa, prokaryooteissa kuin eukaryooteissakin myös ihmisen elimistössä. Entsyymiä hyödynnetään merkittävissä määrin orgaanisen kemian synteeseissä. Nitrilaasin EC-numero on EC 3.5.5.1. Joskus nitrilaaksiksi kutsutaan myös toista entsyymiä nitriilihydrataasia (EC 4.2.1.84). Hydroksyyliammoniumsulfaatti
Hydroksyyliammoniumsulfaatti ((NHOH)SO) on hydroksyyliammonium- ja sulfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste eli siis hydroksyyliamiinin ja rikkihapon suola. Yhdistettä voidaan käyttää hydroksyyliamiinin tavoin muun muassa orgaanisissa synteeseissä. Dimetyyliamiini
Dimetyyliamiini on orgaaninen yhdiste (sekundäärinen amiini), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä kaasua, jolla on pistävä haju. Sen kemiallinen kaava on CHN ja rakennekaava on (CH)NH. Dimetyyliamiinista käytetään myös nimityksiä "DMA", "metaaniamiini" ja "N-metyyli". Ureakierto
Eliöt tuottavat ammoniakkia aminohappojen aineenvaihdunnan seurauksena. Ammoniakin kertyminen elimistöön eli hyperammonemia aiheuttaa vaurioita muun muassa eläinten keskushermostossa. Kalat ja eräät muut vesieläimet pystyvät erittämään ammoniakin veteen, mutta nisäkkäät, matelijat ja linnut muuttavat sen vähemmän myrkyllisiksi yhdisteiksi. 1-naftoli
Toinen tapa, jota käytetään teollisuudessa on 1-naftyyliamiinin kuumennus 290 °C:n lämpötilaan laimean rikkihapon kanssa. Tällöin muodostuu lisäksi ammoniakkia. Ammoniumioni
Ammoniumionin vety­atomit voidaan korvata alkyylilla tai muulla orgaanisella ryhmällä, jolloin saadaan "substituoituja ammonium­ioneja" eli IUPACin nimistön mukaan aminium-ioneja. Orgaanisten ryhmien lukumäärästä riippuen näitä ioneja sanotaan "primaarisiksi", "sekundaarisiksi", "tertiaarisiksi" tai "kvaternäärisiksi" ammoniumkationeiksi. Kvaternäärisiä ammoniumioneja lukuun ottamatta ne ovat heikkoja happoja. Koliini
Koliinista käytetään myös nimeä "2-hydroksietyyli-"N","N","N"-trimetyyliammonium". Koliinin kemiallinen kaava on CHNO, rakennekaava (CH)NCHCHOH, moolimassa 104,17 g/mol ja CAS-numero 62-49-7. Ammoniumperkloraatti
Ammoniumperkloraatti (NHClO) on kiinteäpolttoaineisissa raketeissa käytetty polttoaineen hapetin. Sen on perkloorihapon (HClO) ammoniumsuola. Ammoniumperkloraatin CAS-numero on 7790-98-9. Hydroksyyliammoniumkloridi
Hydroksyyliammoniumkloridi on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja hieman niukemmin metanoliin ja etanoliin. Se on keskuvahva happo ja 1 massaprosenttisen hydroksyyliammoniumkloridivesiliuoksen pH on 3,2. Kuumennettaessa hydroksyyliammoniumkloridia se alkaa hajota jo noin 120 °C:n lämpötilassa ennen sulamispistettään. Aine on hydroksyyliamiinin tavoin voimakas pelkistin. Haber–Bosch-menetelmä
Ammoniakin saanto on lämpötilasta ja paineesta riippuvainen. Suuri paine on eduksi, samoin matala lämpötila. Matala lämpötila toisaalta taas hidastaa prosessia merkittävästi. Tämän takia tekniikassa käytetään suhteellisen korkeita lämpötiloja, jotta reaktionopeus saadaan riittävän suureksi, vaikka ammoniakkipitoisuus jääkin matalaksi per kontaktiuunikierros. Vähitellen monen kontaktiuunikierroksen jälkeen liki kaikki kaasut muuttuvat ammoniakiksi. Ammoniakki
Sisältämiensä ionien vuoksi ammoniakin vesiliuosta sanotaan usein myös ammoniumhydroksidiksi. Varsinaista ammoniumhydroksidia, ammonium- ja hydroksidi-ionien muodostamaa ioniyhdistettä NHOH, ei kuitenkaan ole voitu eristää puhtaana tai kiteyttää, vaan se esiintyy ainoastaan liuoksissa. Ammoniumformiaatti
Ammoniumformiaatti eli ammoniummetanoaatti (CHONH) on ammonium- ja formiaatti-ionien muodostama epäorgaaninen yhdiste. Sitä käytetään muun muassa analyyttisessä kemiassa. Pii (alkuaine)
Pii on puolimetalli, joka on maankuoren toiseksi yleisin alkuaine. Piin kemiallinen merkki on Si (). Alkuaineen atomimassa IUPACin standardin mukaisesti on [28,084;28,086] amu. Amfolyytti
Amfolyytti on kemiassa aine, joka voi toimia sekä happona että emäksenä. Haber–Bosch-menetelmä
Ammoniakki on yksinkertainen typen ja vedyn yhdiste: NH, jossa on "yksi osa" typpeä ja "kolme osaa" vetyä. Ammoniakki valmistetaan näistä kaasuista samassa annostelusuhteessa: kolme osaa puhdasta vetyä ja yksi osa puhdasta typpeä. Bentsyylikloridi
Bentsyylikloridi on orgaaninen yhdiste, joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on pistävä haju. Sen kemiallinen kaava on CHCl ja rakennekaava on CHCHCl. Bentsyylikloridista käytetään myös nimityksiä "alfa-klooritolueeni", "kloorimetyylibentseeni" ja "tolyylikloridi". Bentsyylikloridia käytetään teollisuudessa hajusteina ja makuaineina käytettyjen bentsyyliesterien valmistamiseen. Sitä voidaan käyttää myös amfetamiini-tyyppisten huumeiden valmistukseen, minkä takia sen myyntiä on monissa maissa rajoitettu. Anisoli
Anisoli on orgaaninen yhdiste (eetteri), joka on syttyvää, huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä - keltaista nestettä, jolla on tunnusomainen haju. Sen kemiallinen kaava on CHO ja rakennekaava on CHOCH. Anisolistä käytetään myös nimityksiä "fenyylimetyylieetteri" ja "metoksibentseeni". Kromi
Kromi on järjestysluvultaan 24. alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Cr () ja CAS-numero 7440-47-3. Aineen nimesi sen vuonna 1798 Pariisissa eristänyt Louis Nicolas Vauquelin todettuaan, minkälaisen värikirjon se sai aikaan mineraalista valmistettuun liuokseen. Hän totesi myös, että smaragdin vihreä väri johtuu kromista. Nimi on johdettu kreikankielisestä sanasta "χρωμα (khroma)", ’väri’. Ammoniumioni
Ammonium esiintyy kationina monissa suoloissa kuten ammonium­karbonaatissa, ammoniumkloridissa ja ammonium­nitraatissa. Useimmat yksinkertaiset ammonium­suolat liukenevat runsaasti veteen. Poikkeuksena on ammoniumheksakloroplatinaatti, jota on aikoinaan käytetty ammoniumin tutkimukseen. Ammonium­nitraatti ja varsinkin ammoniumperkloraatti ovat herkästi räjähtäviä, ja niissä ammonium­ioni toimii pelkistimenä. Alumiinifosfidi
Alumiinifosfidi on kemiallinen yhdiste; jonka kemiallinen kaava on AlP ja CAS-numero 20859-73-8. Aine on itsessään väritöntä ja normaalioloissa kiinteää. Kauppatavarana se on yleensä harmahtavankellanvihreätä jauhetta, jonka väri johtuu siihen hydrolyysissä ja hapettumisessa joutuneista epäpuhtauksista. Alumiinifosfidi on laajavyövälinen puolijohde, jota käytetään myös torjunta-aineena. Alumiini
Alumiini on alkuaineiden jaksollisen järjestelmän kolmanteen jaksoon ja 13. ryhmään (eli kolmanteen pääryhmään) kuuluva metalli. Sen kemiallinen merkki on Al () ja järjestysluku 13. Sitä on noin 8 % maankuoresta, jossa se on kolmanneksi yleisin alkuaine (hapen ja piin jälkeen) ja samalla yleisin metalli. Yleisyydestään huolimatta se on tullut tunnetuksi vasta 1800-luvulla, sillä se esiintyy luonnossa ainoastaan yhdisteinä ja vasta elektrolyysin keksiminen teki mahdolliseksi eristää sitä vapaana alkuaineena. Nykyisin se on hyvin yleisesti käytetty metalli, jonka keveys ja lujuus tuovat merkittäviä säästöjä muun muassa kuljetusteollisuudessa. Magnesium
Magnesium () on alkuaine, jonka järjestysluku on 12, kemiallinen merkki Mg ja CAS-numero 7439-95-4. Se on kevyt, kirkkaan hopeanvalkoinen maa-alkalimetalli, jota käytetään esimerkiksi alumiini-magnesium-seosmetallien valmistukseen. Ammoniumdikromaatti
Ammoniumdikromaatti ((NH)CrO) on ammonium- ja dikromaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden kromiyhdisteiden valmistuksessa, katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä, valokuvauskemikaalina ja tekstiilien käsittelyssä. Ammoniumioni
Ammoniumioni esiintyy kationina ammoniumsuoloissa kuten ammoniumkloridissa eli salmiakissa. Ammoniumsuolat muistuttavat ominaisuuksiltaan huomattavasti vastaavia alkalimetallien suoloja, ja sitä kutsutaankin pseudoalkalimetalli-ioniksiksi. Lisäksi ammoniumioneja esiintyy jonkin verran myös ammoniakin vesiliuoksessa, sillä ammoniakki on emäs, jonka molekyyli voi ottaa vesimolekyyliltä vastaan protonin muodostaen ammoniumionin. Neuriini
Neuriini eli trimetyylivinyyliammoniumhydroksidi (CH=CHN(CH)OH) on ruumiissa bakteerien hajotustoiminnan tuloksena syntyvä myrkky. Se on kvaternaarinen ammomiumyhdiste, koostumukseltaan siirappimaista ainetta jota voidaan löytää aivoista, sapesta sekä mätänevästä lihasta. Ammoniumperkloraatti
Yhdiste kiteytyy värittömänä romboedrisena kiderakenteena. Ammoniakin suoloista ammoniumperkloraatti on vähiten liukeneva veteen liukoisuudella 20 g 100 grammaan vettä lämpötilassa 0 °C. Tämä on seurausta anionin suuresta koosta. Kuten kaikki ammoniakin suolat, ammoniumperkloraatti hajoaa ennen sulamista. Mieto lämmitys johtaa kloorin, typen, hapen ja veden tuotantoon, kun taas suurienergiainen lämmitys voi johtaa räjähdyksiin. Ammoniumdikromaatti
Huoneenlämpötilassa ammoniumdikromaatti on oranssinpunaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen ja reagoi orgaanisten liuottimien kanssa. Muiden dikromaattien tavoin ammoniumdikromaatti on hyvin voimakas hapetin. Kuumennettaessa noin 170 °C:n lämpötilaan ammoniumdikromaatti hajoaa kiivaalla reaktiolla ja saattaa syttyä palamaan. Reaktion tuotteina muodostuu dikromitrioksidia, typpeä ja vettä. Tätä reaktiota kutsutaan tulivuorireaktioksi. Ammoniumkarbonaatti
Ammoniumkarbonaatti on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta, joka voi olla myös kokkareista tai levymäistä. Yhdiste liukenee hyvin runsaasti veteen ja saa aikaan emäksisen liuoksen. Kuuma vesi ja kuumennus hajottavat ammoniumkarbonaatin ammoniakiksi, hiilidioksidiksi ja vedeksi. Ensimmäisessä vaiheessa muodostuu ammoniumvetykarbonaattia. Kemiallinen merkki
Kun alkuaineen kemiallisessa merkissä on kaksi kirjainta, on aina ensimmäinen kirjain isolla ja jälkimmäinen pienellä. Täten esimerkiksi Co on koboltin kemiallinen merkki, kun taas CO on hiilimonoksidin eli hiilen (C) ja hapen (O) yhdisteen kemiallinen kaava. Ammoniakki
Eläinten elimistössä ammoniakkia syntyy aminohappojen normaalin hajoamisen tuloksena. Se on myrkyllistä ja poistuu virtsan kautta. Nisäkkäillä se muuntuu ureaksi, mutta matelijoilla ja linnuilla virtsahapoksi. Urea
Urea on nisäkkäiden ja sammakkoeläinten normaalin proteiiniaineenvaihdunnan lopputuote, joksi aineenvaihdunnassa muodostuva ammoniakki muuttuu. Se poistuu elimistöstä munuaisten kautta virtsaan, eli typpi (typpiyhdiste ammoniakki) poistuu elimistöstä. Linnuilla ja liskoilla sen sijaan typen vie pois virtsahappo. Ammoniakki
Ammoniakki on tavallisissa lämpötiloissa pistävänhajuinen, väritön ja ilmaa kevyempi kaasu. Sen sulamispiste on −77,7 °C ja kiehumispiste −33,4 °C. Se on huonosti palavaa, mutta sekoittuessaan ilmaan noin 19–25 % se muodostaa helposti räjähtävän seoksen. Ammoniumkarbonaatti
Ammoniumkarbonaatti ((NH)CO) on ammonium- ja karbonaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään kohotusaineena, hajusuolassa ja kemianteollisuudessa. Pelkistävä aminointi
Reaktiossa typen lähteenä käytetään ammoniakkia tai amiineja. Ammoniakki muodostaa tuotteena primäärisiä amiineja, primääriset amiinit muodostavat sekundäärisiä amiineja ja sekundäärisistä amiineista saadaan pelkistävällä aminaatiolla tertiäärisiä amiineja. Sekundäärisiä amiineja voidaan valmistaa käyttämällä kaksinkertaista määrää ammoniakkia karbonyyliyhdisteen määrään verrattuna. Ammoniakin lähteenä voidaan käyttää myös ammoniumkloridia tai -asetaattia. Kemiallinen kaava
Kemiallinen kaava ilmoittaa kemiallisen yhdisteen koostumuksen eli molekyylin tai kaavayksikön atomit ja niiden määrän. Jokaisella alkuaineella on oma symbolinsa eli "kemiallinen merkkinsä", jossa on yksi iso kirjain tai yksi iso ja pieni kirjain (poikkeuksena keinotekoiset alkuaineet alkaen järjestysluvusta 117 (mukaan lukien 115), jotka tunnetaan väliaikaisnimillään ja -merkeillään). Kunkin alkuaineen atomien lukumäärä yhdisteessä tai kaavayksikössä ilmoitetaan alaindeksillä. Ammoniumsyanidi
Ammoniumsyanidi (NHCN) on ammonium- ja syanidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä. Ammoniumnitriitti
Ammoniumnitriittiä muodostuu hieman ilmakehässä ammoniakin, typenoksidien ja veden reagoidessa. Teollisesti yhdistettä valmistetaan johtamalla typpimonoksidin ja -dioksidin seosta ammoniakkia ja ammoniumkarbonaattia sisältävään vesiliuokseen. Reaktiossa lämpötila pidetään välillä 0–5 °C ja pH välillä 8–9. Laboratoriomittakaavassa yhdistettä voidaan syntetisoida bariumnitriitin ja ammoniumsulfaatin vesiliuosten välisellä reaktiolla ja sivutuotteena muodostuva veteen liukenematon bariumsulfaatti suodatetaan pois. Livermorium
Livermorium, aiemmin väliaikaisesti ununheksium () on IUPACin alkuaineelle 116 antama nimi. Alkuaineen kemiallinen merkki on Lv, aiemmin väliaikaisesti Uuh. Arseeni
Arseeni on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on As (), järjestysluku 33 ja CAS-numero 7440-38-2. Arseeni on myrkyllinen typpiryhmään kuuluva puolimetalli. Arseenia ja sen yhdisteitä käytetään kasvi- ja hyönteismyrkkynä ja erilaisissa lejeeringeissä. Arseenista on aikaisemmin käytetty nimitystä arsenikki, joka nykyään kuitenkin tarkoittaa arseenitrioksidia AsO. Ammoniumvetysulfidi
Ammoniumvetysulfidi on kiinteänä melko pysymätön yhdiste, joka sublimoituu jo huoneenlämpötilassa merkittävästi. Kuumennettaessa 57 °C:n lämpötilaan se hajoaa muodostaen ammoniakkia ja divetysulfidia. Yhdiste liukenee hyvin veteen, etanoliin ja nestemäiseen ammoniakkiin ja liuokset ovat pysyvämpiä kuin kiinteä ammoniumvetysulfidi. Liuosten seisoessa pitkään liuoksen väri muuttuu keltaiseksi, koska liuokseen muodostuu polysulfidi-ioneja. Ammoniumvetykarbonaatti
Ammoniumvetykarbonaatti eli ammoniumbikarbonaatti eli hiilihapon ammoniumsuola on yhdiste, jonka kemiallinen kaava on NHHCO. Sitä käytetään kohotusaineena leivonnassa, muoviteollisuudessa ja lannoitteiden tuotannossa. Se on ärsyttävää silmille, iholle ja hengityselimille. Fluori
Fluori on halogeeneihin kuuluva alkuaine, jonka kemiallinen merkki on F (), järjestysluku 9 ja CAS-numero 7782-41-4. Esiintyessään vapaana alkuaineena se on myrkyllinen, kalpean kellanvihreä, pistävänhajuinen kaasu. Fluori on kemiallisesti kaikkein reaktiokykyisin alkuaine ja vastaavasti sen metallisuolat ovat kaikkein vakaimpia. Ammoniakki
Sisäilman korkea ammoniakkipitoisuus voi aiheuttaa sekä esteettisiä ongelmia että terveysoireita. Vaikka sisäilman ammoniakkipitoisuudelle ei ole määritetty terveysperusteista ohjearvoa, voidaan Asumisterveysoppaan mukaan ammoniakin sisäilmapitoisuudet luokitella tavanomaisiksi (10–20 μg/m) tai tavanomaisista poikkeaviksi (yli 40 μg/m). Ammoniakki aiheuttaa ärsytysoireita pitoisuuksien kohotessa yli 160–410 μg/m. Kohonneiden arvojen syy tulisi selvittää, koska kemikaalin lähteenä voivat toimia esimerkiksi kosteusvaurioiset rakenteet tai vaurioituneet viemärit. Tämänkaltaiset vauriot voivat olla itsessään merkittäviä terveyshaittoja. Sisäilman ammoniakkipitoisuus tulee määrittää esimerkiksi silloin, kun sisäilmassa tuntuu pistävä tai mädän haju. Haju voi vaihdella lämpötilan ja kosteuden mukaan. Ammoniakin hajukynnys vaihtelee suuresti (100–37 000 μg/m). Vaihtoehtoinen biokemia
Ammoniakkielämä ei silti merkitse välttämättä elämää kylmässä. Suuressa 60 ilmakehän (atm) paineessa ammoniakki on nestemäinen laajalla lämpötilavälillä −77 °C–98 °C (196–371 K). Tämä voisi lisätä ammoniakkielämän todennäköisyyttä. Ammoniakin lisäksi sopiva voisi olla ammoniakki-vesiseos, joka kiinteytyy alemmassa lämpötilassa kuin vesi. Tämä voisi lisätä elämän todennäköisyyttä siellä, missä vesi muuten jäätyy, esimerkiksi Saturnuksen kuussa Titanissa. On arvailtu, että polylipidit voisivat korvata proteiinit ei-polaarisissa nesteissä muun muassa ammoniakissa ja nestemäisessä vedessä tai vaikkapa metaanissa/etaanissa. 
Ammoniakkieliö saattaisi ehkä hengittää typpeä. Ammoniakkieliö saattaa olla biokemialtaan hiilipohjainen ja käyttää Steve Bennerin mukaan hiili-happisidospohjaisen aineenvaihdunnan sijasta hiili-typpi-aineenvaihduntaa. Ammonifikaatio
Ammonifikaatio on tapahtuma, jossa mikrobit vapauttavat kuolleista eliöistä typpeä muuttamalla sitä ammoniakiksi. Ammonifikaatio on osa typen kiertoa luonnossa.
Ammonifikaation jälkeen alkaa nitrifikaatio. P-Aminofenoli
Huoneenlämpötilassa puhdas p-aminofenoli on valkoista kiteistä ainetta. Se kuitenkin hapettuu helposti ilman hapen vaikutuksesta violeteiksi hapettumistuotteiksi. p-Aminofenoli on polymorfista ja siitä tunnetaan kaksi kidemuotoa: α- ja β-muodot. Näistä α-muoto on stabiilimpi. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen, paremmin kuumaan kuin kylmään ja helposti polaarisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoli. Poolittomiin orgaanisiin liuottimiin se ei liukene. p-Aminofenoli on amfolyyttinen aine ja esiintyy pH:sta riippuen joko neutraalina molekyylinä, positiivisesti varautuneena ammoniumionina tai negatiivisesti varautuneena fenolaatti-ionina. Yhdiste muodostaa suoloja sekä happojen että emästen kanssa. Ammoniumkarbamaatti
Ammoniumkarbamaatti on huoneenlämpötilassa kiinteää väritöntä tai valkoista voimakkaasti ammoniakilta haisevaa ainetta, joka liukenee erittäin hyvin veteen. Yhdiste on suhteellisen pysymätön, haihtuu herkästi, ja kiinteänä se alkaa hajota jo huoneenlämpötilassa ammoniakiksi ja hiilidioksidiksi. Vesiliuoksessa se hajoaa ammoniumkarbonaatiksi noin 60 °C:n lämpötilassa ja noin 100 °C:ssa siitä muodostuu ureaa. Amiinit
Amiinit ovat ammoniakin tapaan emäksisiä yhdisteitä. Ne liukenevat veteen muodostaen emäksisen liuoksen ja happojen kanssa amiinit muodostavat ammoniumsuoloja. Suurin osa alifaattisista amiineista on likimain ammoniakin vahvuisia emäksiä. Aromaattiset amiinit (aniliinit) ja heterosykliset aromaattiset amiinit ovat sen sijaan huomattavasti heikompia emäksiä kuin alifaattiset amiinit. Primääriset ja sekundääriset amiinit muodostavat vetysidoksia typessä olevien vetyatomien välityksellä, ja siksi niillä on korkeammat kiehumispisteet kuin samanpainoisilla alkaaneilla.Tertiääriset amiinit eivät muodosta vetysidoksia, koska niissä ei ole yhtään typpeen liittynyttä vetyatomia. Siksi trimetyyliamiinin kiehumispiste (3,5 °C) on paljon alhaisempi kuin 1-aminopropaanin (48,6 °C). UPM
Yhtiön liikemerkki on Hugo Simbergin vuonna 1899 silloiselle Kymmene Aktiebolagille suunnittelema aarnikotka. Yhtenä hyvin todennäköisenä selityksenä taruolennon valintaan pidetään aarnikotkan vertauskuvallisuutta: griippi on vartijaeläin, joka Pohjolan oloihin siirrettynä vartioi metsän vihreää kultaa. Nykyisin UPM:n liikemerkki on Suomen vanhin yhtäjaksoisesti käytössä ollut yritystunnus. Magnesiumkloridi
Aineelle on tyypillistä myös muodostaa kompleksiyhdisteitä muun muassa ammoniakin kanssa. Tällainen on esimerkiksi heksa-ammiinimagnesiumkloridi [Mg(NH)]Cl. Orgaanisten yhdisteiden, kuten heksametyleenitetramiinin, dioksaanin ja pyridiinin, kanssa magnesiumkloridi muodostaa additiotuotteita. Cummingtoniitti
Cummingtoniitti on monokliininen amfiboliryhmän mineraali, jonka kemiallinen kaava on (Mg,Fe)(Mg,Fe)SiO(OH). Se on nimetty Cummingtonin kaupungin mukaan, joka sijaitsee Massachusettssa, josta se löydettiin vuonna 1824. Ammoniumformiaatti
Ammoniumformiaatti on huoneenlämpötilassa kiteistä valkoista ja erittäin hygroskooppista ainetta. Se liukenee runsaasti veteen ja myös etanoliin, dietyylieetteriin ja ammoniakkiin. Kuumennettaessa yhdiste hajoaa muodostaen ammoniakkia, hiilidioksidia ja vettä. Hydroksyyliammoniumnitraatti
Hydroksyyliammoniumnitraatti eli HAN (NHOHNO) on hydroksyyliammonium- ja nitraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä tutkitaan käytettäväksi ajoaineena sotilas- ja avaruusteknillisiin käyttötarkoituksiin. Allyyliamiini
Huonelämpötilassa allyyliamiini on väritöntä tai hieman kellertävää nestettä. Yhdisteellä on voimakkaan pistävä ja ammoniakin kaltainen haju. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen sekä useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Sen vesiliuos on keskivahva emäs. Itsessään yhdiste on suhteellisen stabiili polymeroitumista vastaan, mutta sen suolat, esimerkiksi allyyliammoniumkloridi, polymerisoituvat helposti. Esterien, karboksyylihappojen tai happokloridien kanssa se reagoi muodostaen allyyliamideja tai -imidejä. Muuten reaktiot ovat tyypillisiä alifaattisille amiineille. Yhdiste on myrkyllistä ja ärsyttää voimakkaasti hengitysteitä, silmiä ja ihoa ja aineelle altistumisesta voi seurata syövytysvammoja. Antimoni
Antimonin vanha nimi on "stibium", josta myös sen kemiallinen merkki Sb on peräisin. Nykyinen nimi antimoni ("anti-monakhos" – munkkia vastaan, munkin myrkky) on perimä­tiedon mukaan saanut alkunsa 1400-luvulla tapauksesta, joissa erfurtilainen munkki Basil Valentine myrkytti useita virkaveljiään antimonilla. Tupakka
Savukkeisiin on lisätty ammoniakkia, joka kasvattaa nikotiinin määrää tupakoijan hengittämässä kaasussa. Reynolds alkoi Philip Morrisin Marlboro-savukkeita tutkittuaan 1970-luvulla myös lisätä ammoniakkia savukkeisiinsa ja vuoteen 1989 mennessä tupakanvalmistajat käyttivät 5000 tonnia ammoniakkia vuodessa. Vaihtoehtoinen biokemia
Ammoniakki on maailmankaikkeudessa yleinen yhdiste, ja senkin takia sitä on monesti ehdotettu veden paikalle vaihtoehtoisessa biokemiassa. Ammoniakkiliuoksessa tapahtuu lukuisia kemiallisia reaktioita, ja ammoniakilla on monia yhteisiä kemiallisia ominaisuuksia veden kanssa. Ammoniakkiin liukenee monia orgaanisia yhdisteitä niin kuin veteenkin ja lisäksi monia metalleja. Ammoliitti
Ammoliitti on harvinainen ja arvokas opaalin kaltainen eloperäinen jalokivi, jota tavataan enimmäkseen Kalliovuorilla Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Ammoliitti on peräisin ammoniittien ulkokuoresta, joka koostuu pääasiassa aragoniitista. Ammoliittia esiintyy etenkin pohjois­amerikkalaisissa ammoniiteissa "Placenticeras meeki" ja "Placenticeras intercalare". Lisäksi kanadalaisessa "Caloceras johnstoni" ja iso­britannialaisessa "Psiloceras planorbis"-lajien ammoniiteissa. Jalokivi on kirjava. Asetaatti
Ennen aktinium-nimisen alkuaineen löytymistä lyhennettä "Ac" (tai "AC") käytettiin kemiallisissa kaavoissa osoittamaan asetaatti-ionia. Esimerkiksi natriumasetaatin merkintänä saattoi aiemmin olla "NaAc", mutta nykyisin kyseisen aineen kemiallisina kaavoina käytetään merkintöjä "CHCOONa" tai "NaCHO". Ac-merkintä on yhä käytössä orgaanisessa kemiassa. Litium
Litium on alkalimetalleihin kuuluva alkuaine. Muiden alkalimetallien tavoin litium kuuluu jaksollisessa järjestelmässä ensimmäiseen pääryhmään. Litiumin kemiallinen merkki on Li, järjestysluku on 3 ja atomimassa IUPACin standardin mukaisesti [6,938; 6,997] amu. Alkuaineen CAS-numero on 7439-93-2. Litium on kevyin kaikista metalleista, ja se jopa kelluu vedessä. Keveytensä vuoksi litiumia käytetään kovissa ja kevyissä metalliseoksissa, erityisesti lentokoneissa. Ammoniakki
Teollisesti ammoniakkia valmistetaan Haber–Bosch-menetelmällä ammoniakkiuunissa. Menetelmässä typpi ja vety (suhteessa 1:3) puristetaan katalyyttien (rautaoksidi- tai metallikarbidijauheet) yli 200 baarin paineeseen ammoniakkiuuniin, jonka lämpötila on noin 500 °C. Lämpötila ei saa olla liian korkea, muutoin syntyvä ammoniakki hajoaisi takaisin alkuaineikseen. Katalyyttina käytetään hienojakoista rautaa tai metallikarbideja. Otsoni
Otsonimolekyylin (O) muodostaa kolme happiatomia. Se on kaasuna vaalean sinertävää ja nesteenä voimakkaan sinistä. Sen pistävän raikas tuoksu on tuttu ukonilman jälkeen: nimi otsoni tuleekin kreikan hajua tarkoittavasta sanasta ("ozein"). Otsonin moolimassa on 48,0 g/mol, sulamispiste 
−193 °C, kiehumispiste −112 °C, liukoisuus veteen 0,1 g / 100 ml 0 °C:n lämpötilassa ja CAS-numero 10028-15-6. Urea
Urea on orgaaninen yhdiste, joka on puhtaana valkoista ja kiteistä vesiliukoista ainetta, jolla on ammoniakin haju. Ureasta käytetään myös nimitystä karbamidi tai karbonyylidiamidi. Urean CAS-numero on 57-13-6. Ureaa käytetään muun muassa lannoitteiden valmistuksessa, muovin raaka-aineena, katalyyttina dieselmoottoreiden typpioksidien poistossa ja kosmetiikassa. Vaihtoehtoinen biokemia
Ammoniakin toinen rasite on se, että sen molekyylien väliset vetysillat ovat heikompia kuin vesimolekyylien väliset. Näin ammoniakin höyrystymislämpö on puolet veden höyrystymislämmöstä ja pintajännitys kolmasosa veden pintajännityksestä, jolloin se ei niin helposti keskitä hydrofobisia molekyylejä kuin vesi. N-metyylimorfoliini
Huoneenlämpötilassa N-metyylimorfoliini on väritöntä nestettä. Sillä on voimakas ammoniakin kaltainen haju. N-metyylimorfoliini liukenee hyvin veteen ja useimppiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Aine on heikosti emäksinen. Amodiakiini
Huoneenlämpötilassa amodiakiini on väriltään keltaista kiteistä ainetta. Amodiakiinin vaikutusmekanismi on samankaltainen klorokiinin kanssa. Yhdiste metaboloituu ihmiselimistössä aktiiviseksi metaboliitiksi desetyyliamodiakiiniksi, joka kerääntyy malarialoisioon ja vaikuttaa muun muassa hemin aineenvaihduntaan. Amodiakiini on tehokas "Plasmodium falciparum"- ja "P. vivax"-loisioita vastaan, joskin myös resistenttiyttä esiintyy. Amodiakiinia käytetään tyypillisesti yhdistelmävalmisteena artesunaatin kanssa. Osmium
Osmium () on siirtymäalkuaineisiin kuuluva metallinen alkuaine. Se on jaksollisessa järjestelmässä 76. alkuaine. Sen kemiallinen merkki on Os, sulamispiste 3 030 °C, ja atomipaino 190,23. Se on tihein luonnollisesti esiintyvä alkuaine. Amoksisilliini
Amoksisilliini (engl. amoxicillin) on beetalaktaamiryhmään kuuluva antibiootti, joka luokitellaan penisilliinin puolisynteettisiin johdannaisiin aminopenisilliineihin. Amoksisilliinin teho perustuu muiden beetalaktaamien tavoin bakteerin soluseinän rakentamisessa tarvittavan peptidoglykaanin synteesin estoon. Amoksisilliinin kemiallinen kaava on CHNOS, moolimassa 365,4 g/mol ja CAS-numero 26787-78-0. Typpipitoisuus (limnologia)
Ammoniakin pitoisuuden mittauksessa käytetään Nesslerin reagenssia (K[HgI]), jonka keksi Julius Nessler. Se sisältää ongelmajätteeksi luokiteltua elohopea(II)jodidia. Vesinäyte saatetaan alkaaliseksi ja siihen lisätään reagenssia. Silloin liuokseen muodostuu vaikealiukoinen aminoelohopeajohdin, jonka sakan väri on kellanruskea. Liuoksen värivoimakkuus on verrannollinen ammoniakkipitoisuuteen, joka halutaan selvittää. Värin määrä tutkitaan spektroskopisesti valon 436 nm aallonpituudella. Tämän jälkeen saatu tulos ilmoitetaan yksiköissä mgNH3-N/l tai μgNH3-N/l. Menetelmän tarkkuus ei alita 0,1 mgNH3-N/l. Vaihtoehtoinen biokemia
Maan ilmanpaineessa ammoniakki on nestemäistä vain alhaisessa lämpötilassa, mikä tuottaisi ongelmia eliöille, sillä kylmässä kaikki kemialliset reaktiot hidastuvat. Ammoniakkielämä olisi lämpötilavälillä −78 °C–−33 °C (195–240 K). Adenosiinideaminaasi
Adenosiinideaminaasi (ADA) on entsyymi, joka katalysoi adenosiinin hajoamisreaktiota. Hajoamistuotteena muodostuu inosiinimolekyyli ja ammoniakkia . Entsyymin puutos johtaa useimmiten SCID-oireyhtymään.Koholla olevat pitoisuudet voivat puolestaan olla merkki maksan sairauksista tai aivokalvontulehduksesta. Ammoniumsyanidi
Huoneenlämpötilassa ammoniumsyanidi on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Ammoniumsyanidi on suhteellisen pysymätön yhdiste ja hajoaa kuumennettaessa jo 36 °C:n lämpötilassa ammoniakiksi ja vetysyanidiksi. Ammoniumsyanidi reagoi ketonien kanssa muodostaen aminonitriilejä. Ammoniakki
Ammoniakin väkevä (yli 25 %) vesiliuos on voimakkaasti syövyttävää ja erittäin myrkyllistä vesieliöille. Sen vuoksi sitä käsiteltäessä on käytettävä suojakäsineitä ja -vaatetusta, ja erityisesti silmät on suojattava, eikä sitä saa päästää ympäristöön. Ammoniumnitraatti
Ammoniumnitraatti on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritöntä, hygroskooppista (ilmasta kosteutta helposti imevää), valkoista kiinteää ainetta. Sen kemiallinen kaava on NHNO. Se on typpihapon (HNO) ammoniumsuola. Mannich-reaktio
Mannich-reaktio on formaldehydin, karbonyyliyhdisteen, kuten aldehydin tai ketonin ja ammoniakin tai amiinin välinen reaktio. Tuotteena muodostuu β-aminokarbonyyliyhdiste, jota usein nimitetään Mannichin emäkseksi. Mannich-reaktio on tärkeä monien lääkeaineiden ja luonnonaineiden synteesimenetelmä erityisesti biosynteesiä matkivissa niin kutsutuissa biomimeettisissä synteeseissä. Reaktio on nimetty saksalaisen kemistin Carl Mannichin mukaan. Ammoniumkarbonaatti
Ammoniumkarbonaattia käytetään kohotusaineena leivottaessa. Kuumuus hajottaa sen hiilidioksidiksi, mikä kohottaa leipomuksen. Yhdisteen E-koodi on E503. Ammoniumkarbonaatti toimii hajusuolassa ammoniakin vapauttajana ja ammoniakki saa aikaan elpymisen. Yhdistettä käytetään lisäksi tekstiiliteollisuudessa ja metallurgiassa. Arginiinimeripihkahapposyntetaasi
Arginiinimeripihkahapposyntetaasi on entsyymi, joka osallistuu eliöissä solujen sisältävän liiallisen ammoniakin poistoon osana ureakiertoa. Entsyymi katalysoi arginiinimeripihkahapon muodostumista kahdesta aminohaposta: sitrulliinista ja asparagiinihaposta. Energian lähteenä reaktiossa toimii ATP-molekyyli, joka hydrolysoituu AMP:ksi ja pyrofosfaatti-ioniksi. Arginiinimeripihkahapposyntetaasin EC-numero on EC 6.3.4.5 ja CAS-numero 9023-58-9. Atamon
Atamon on natriumbentsoaatista ja bentsoehaposta valmistettu hajuton ja mauton säilöntäaine. Sitä käytetään ehkäisemään vähäsokeristen ja sokeroimattomien marja-, hedelmä- ja etikkasäilykkeiden käymistä ja homehtumista. Tuotemerkin omistaa tanskalainen yritys Haugen Gruppen. BASF
Sen ensimmäisiin tutkimuskohteisiin kuului farkkuhousuista myöhemmin tunnettu keinotekoinen indigonsininen väri, joka korvasi kasveista tehdyn alkuperäisen väriaineen. Juuri ennen ensimmäistä maailmansotaa Haber-Bosch-prosessilla pystyttiin valmistamaan ammoniakkia. Keksinnön teki Fritz Haber, sama juutalainen tiedemies, joka kehitti yhtiölle Zyklon B -tuholaismyrkyn. Vaikka ammoniakki tehtiin aluksi lannoitteita varten, sen sotilaallinen merkitys oli suunnaton ensimmäisen maailmansodan alettua ja Englannin estettyä guanon tuonnin Chilestä Saksaan. Saksan tykistö sai ajopanoksensa ilman luonnon omaa ammoniakkilähdettä Basfin avulla. Ammoniumheptamolybdaatti
Huoneenlämpötilassa ammoniumheptamolybdaatti on valkoista tai hieman kellertävää tai vihertävää kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen sekä happo- ja emäsliuoksiin. Kuumennettaessa ammoniumheptamolybdaattia se hajoaa ammoniakiksi, molybdeenitrioksidiksi ja vedeksi. Ammoniumheptamolybdaatilla on kidevedelliset muodot dihydraatti ((NH)MoO·2HO) ja tetrahydraatti ((NH)MoO·4HO). Ammoniumioni
Vaikka puhdasta metallista ammoniumia ei ole voitu valmistaa, ammonium voi monien metallien tavoin muodostaa elohopean kanssa tahdasmaisen seoksen, "ammoniumamalgaamin", jota saadaan elektrolysoimalla ammoniumkloridia elohopean toimiessa katodina. Tämä amalgaami on kuitenkin pysymätön, sillä siinä oleva ammonium hajoaa vähitellen ammoniakiksi ja vedyksi. Formamidi
Formamidi on huoneenlämpötilassa kellertävää nestemäistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin helposti veteen ja alkoholiin. Vesiliuoksissa yhdiste hydrolysoituu ammoniumformiaatiksi. Formamidin kiehumispiste on 210,5 celsiusastetta, mutta aine rupeaa hajoamaan jo sitä ennen ammoniakiksi, vedeksi, hiilimonoksidiksi ja vetysyanidiksi. Kadmium
Kadmium on valkoinen ja pehmeä metalli. Sen kemiallinen merkki on Cd () ja järjestysluku 48. Sen sulamispiste on melko matala, noin 320 °C. Sitä valmistetaan lähinnä sinkin valmistuksen sivutuotteena. Nykyään tärkein käyttökohde on nikkelikadmiumakut. Aikaisemmin kadmiumia on käytetty muun muassa teräksen päällystämisessä, mutta siitä on luovuttu kadmiumin ympäristöhaittojen takia. Kadmium on ihmiselle myrkyllistä ja se aiheuttaa syöpää. Curium(III)hydroksidi
Curiumhydroksidia voidaan saada ammoniakin reaktiolla Cm-suolaliuosten kanssa. Curiumhydroksidi on kidevedetön väritön tai kellertävä kiinteä aine, joka liukenee hyvin vähän veteen. Sillä on uraani(III)kloridin tyyppinen heksagonaalinen kiderakenne (avaruusryhmä P6/m, numero 176, hilavakiot a=639,1 pm ja c=371,2 pm). Fritz Haber
Fritz Haber (9. joulukuuta 1868 – 29. tammikuuta 1934) oli saksalainen kemisti, joka sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1918 kehittämästään ammoniakin valmistusmenetelmästä, Haber–Bosch-menetelmästä. Ammoniakki on tärkeä typpilannoitteiden ja räjähteiden valmistusaine. Pimagediini
Pimagediini on sellaisenaan pysyvä vain hetken aikaa, mutta sen suolat ovat pysyvämpiä. Yhdiste on voimakkaasti emäksinen ja muodostaa suoloja niin orgaanisten kuin epäorgaanistenkin happojen kanssa. Yhdiste liukenee muun muassa veteen ja etanoliin. Kuumennettaessa pimagediinin vesiliuosta se hajoaa, jolloin muodostuu muun muassa ammoniakkia. Yhdiste reagoi muun muassa useiden karbonyyliyhdisteiden kanssa heterosyklisiksi yhdisteiksi. Ammoniumkloridi
Muinaiset kreikkalaiset löysivät ammoniumkloridia Ammonin temppelin läheltä, ja antoivat sille nimeksi "sal ammoniacus", "Ammonin suola", mistä on johdettu sanat "salmiakki" ja "ammonium". Typpipitoisuus (limnologia)
Ammonium on ammoniakin suola. Luonnonvesistöihin on ammoniumia liuennut vain vähän, joten kohonneet pitoisuudet ovat peräisin orgaanisten aineiden hajoamistuotteista, maatalouden lannoitteista sekä teollisuuden ja asutuksen jätevesistä. Luonnossa ammonium hajoaa happea kuluttaen nitraatiksi, jolloin veden happamuudentaso samalla alenee eli se happamoituu. Ammoniumkloridi
Ammoniumkloridia hyödynnetään lannoitteissa, kuivaparistoissa, kylmäseoksissa, puhdistusaineissa ja yskänlääkkeissä. Sitä käytetään myös galvanointiin, juottamiseen, värjäykseen ja muiden ammoniumsuolojen valmistukseen. Salmiakkimakeisten suolainen maku johtuu ammoniumkloridista. Hajusuola on yleensä ammoniumkloridin ja hajuaineiden seos. Ammoniumkloridi ei ole pieninä määrinä myrkyllistä vesieliöille. Emodiini
Emodiini on lääkeaine ja väriaine. Se on oranssi yhdiste, antrakinoniväri. Emodiinin kemiallinen kaava on CHO, moolimassa 270,24 g/mol, sulamispiste 253 °C, liukoisuus veteen < 0,1 g/100 ml ja CAS-numero 518-82-1. Emodiini on franguliinin hajoamistuote. Ammoniumfluoridi
Ammoniumfluoridi (NHF) on fluoridiyhdiste, jota saadaan neutraloimalla ammoniakkia fluorivetyhapolla Se liukenee hyvin veteen hieman happamaksi liuokseksi, mutta hajaantuu kumassa vedessä.