Milloin KGB lakkautettiin?
KGB
KGB ( ), "SNTL:n valtion turvallisuuskomitea" oli Neuvostoliiton valtiollinen turvallisuuspoliisi vuodesta 1954 vuoteen 1991. Se vastasi ulkoisesta turvallisuudesta ja tiedustelusta lukuun ottamatta sotilastiedustelua, joka kuului GRU:lle.
Polícia Internacional e de Defesa do Estado
DGS:n päämaja oli Estado Novon viimeinen tukikohta. Kun vallankaappaajat valtasivat rakennuksen, suurin osa nauhoista ja arkistosta oli tuhottu. DGS:n etsivät ja poliisit pakenivat vallankumouksen jälkeisinä päivinä ulkomaille, kuten Espanjaan. Portugalin kommunistinen puolue taas luovutti osan DGS:ltä haltuunsa saamia arkiston osia neuvostotiedustelulle. Vuodesta 1990 lähtien PIDE:n jäljelle jäänyt arkisto löytyy Portugalin kansallisarkistosta. DGS kuitenkin jatkoi toimintaansa Portugalin siirtomaissa nimellä "Polícia de Informação Militar" ("Armeijan tiedustelupoliisi"). Kulttuurivallankumous
Kulttuurivallankumous lopetettiin virallisesti Kiinan kommunistisen puolueen 9. puoluekokouksessa huhtikuussa 1969. Kulttuurivallankumouksen pienryhmä lakkautettiin saman vuoden lopussa. Noihin aikoihin Maon henkilökultti saavutti kaikkien aikojen huippunsa ja häneen kohdistettiin lähes uskonnollista palvontaa. Vallankumous oli vaikuttanut merkittävästi puolueen toimintaan. Vuoden 1969 puoluekokouksessa peräti 70 % jäsenistä oli uusia. Keskuskomiteaan valituista 40 % oli sotilaita. Mao halusi että Kiinaa rakennettaisiin uudelleen samalla tavalla kuin vallankumouksen aikana, eli pikemminkin kannustamalla kuin byrokraattisesti ohjaamalla. KGB
Yksi KGB:n historian merkittävimmistä ja eriskummallisimmista onnistumisista tapahtui 1967, kun kolme KGB:n hyväksi toiminutta miestä varasti Sidewinder-ohjuksen Zellin Nato-tukikohdasta, jonka piti olla läpitunkemattomasti vartioitu. Varkaat eivät saaneet saalistaan kunnolla mahtumaan autoonsa ja joutuivat ajamaan noin 480 kilometrin matkan länsisaksalaista autobahnia 3-metrinen ohjus avoimesta ikkunasta ulos törröttäen. Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Perestroikasta huolimatta Neuvostoliiton sotateollisuus ja KGB toimivat täydellä teholla. Vielä kolme vuotta Gorbatšovin valtaannousun jälkeen ihmisiä vainottiin uskonnollisen mielipiteensä takia. Adolf Hitlerin kuolema
Arkistotietojen mukaan Hitlerien ruumiit haudattiin aluksi Magdeburgiin merkitsemättömään hautaan asfaltin alle. Vuonna 1970 rakennus oli siirtymässä Itä-Saksan hallitukselle, ja KGB:n johtaja Juri Andropov määräsi ruumiit kaivettavaksi ylös ja tuhottavaksi. KGB:n ryhmä poltti ruumiit 4. huhtikuuta 1970 ja tuhkat siroteltiin Elbeen. Aleksandr Dugin
Keskinkertaisesti suoritetun lukion jälkeen hän aloitti isänsä toiveista opiskelun Moskovan ilmailuinstituutissa. Hän kuitenkin keskeytti opintonsa huonojen tulosten, oman tahtonsa tai toisinajattelusta johtuneen pidätyksensä vuoksi. Vuonna 1983 KGB pidätti Duginin, kun hän oli ollut maalariystävänsä juhlissa soittamassa kitaraa ja laulamassa "mystisiä antikommunistisia lauluja". KGB löysi myös kiellettyä kirjallisuutta hänen huoneestaan, pääasiassa Aleksandr Solženitsynin ja Juri Mamlejevin teoksia. Dugin erotettiin ilmailuinstituutista. Ivan Serov
Ivan Aleksandrovitš Serov (, 13. elokuuta 1905–1. heinäkuuta 1990) oli neuvostoliittolainen kenraali, joka toimi KGB:n päällikkönä vuosina 1954–1958 ja GRU:n päällikkönä vuosina 1958–1963. Sitä ennen hän oli NKVD:n johtavia komissaareja Lavrenti Berijan alaisuudessa, ja vaikutti merkittävästi Neuvostoliiton poliittisiin tapahtumiin Josif Stalinin kuoleman jälkeen. Hän myös järjesteli salaisen poliisin organisaatioita Itä-Euroopan maihin, ja vaikutti merkittävästi rautaesiripun syntyyn. Neuvostoliiton kommunistinen puolue
Eräiden NKP:n johtohenkilöiden tekemän vallankaappausyrityksen jälkeen maan parlamentti, korkein neuvosto kielsi puolueen elokuussa 1991 ja saman vuoden lopulla Neuvostoliitto lakkasi olemasta. Kommunistiset puolueet olivat Venäjällä kiellettyjä marraskuuhun 1992 asti. KGB
KGB:n toimialue vastasi karkeasti ottaen Yhdysvaltain CIA:ta ja FBI:n vastavakoiluosastoa, mutta KGB:n alaisuuteen kuului myös esim. Neuvostoliiton rajavartiolaitos. Vuonna 1978 KGB:n nimeksi tuli "SNTL:n valtion turvallisuuskomitea", (lyh. "KGB SSSR") ja sen puheenjohtajasta ministeriin rinnastettava henkilö. Jack Barsky
FBI:n tekemä tutkimus kiihtyi nopeasti vuonna 1997, kun Barskyn ja hänen vaimonsa kanssa syntyneessä riidassa Barsky myönsi, että hän on vakooja; FBI sai tämän nauhalle. Pian kyseisen riidan jälkeen, Barskyn pidätti poliisi, kun hän oli matkalla kotiin töistä; hänet laitettiin FBI:n hallussapitoon. Kesken kuulustelun, Barsky myönsi nopeasti hänen oikean identiteetin; hänen vakoilunsa loppui vuonna 1988. Hän jakoi hänen tietonsa KGB:n koulutuksesta ja Venäläisten "nukkuva agentti"-nimisestä toimintatavasta. FBI päätyi päätökseen, että hän ei ole enää aktiivinen vakooja ja että hän on arvokas lähde tiedolle vakoilutavoista. Hän ei ikinä saanut syytteitä hänen vakoilustaan. Leonid Zakovski
Zakovski nimitettiin NKVD:n (ent. OGPU) Leningradin-alueen johtajaksi 10. joulukuuta 1934, vain yhdeksän päivää Leningradin puoluejohtaja Sergei Kirovin salamurhan jälkeen. Saamiensa määräysten mukaisesti Zakovski aloitti väitetyn murhasalaliiton paljastamisen varjolla Leningradissa puoluepuhdistuksen, joka kohdistui varsinkin Kirovin edeltäjän Grigori Zinovjevin kannattajiin. Pelkästään vuoden 1935 alussa vangittiin parissa kuukaudessa yli 11 000 ihmistä ja vielä rajumpia toimia seurasi Stalinin puhdistusten päästyä toden teolla käyntiin seuraavan kolmen vuoden aikana. Korkeatkaan puoluejohtajat eivät olleet turvassa Zakovskilta. Monissa muistelmateoksissa kerrotaan Zakovskin vitsailleen, että hän saisi jopa Karl Marxin tunnustamaan olleensa Bismarckin agentti. Kaikkiaan Zakovskin toimikautena NKVD:n arvellaan teloittaneen Leningradin alueella noin 45 000 ihmistä. Nikolai Skoblin
Skoblin salakuljetettiin pois Ranskasta marraskuussa 1937, mutta hänen myöhempää kohtaloaan ei tiedetä varmuudella. Erään tiedon mukaan hänet vietiin Espanjaan ja hän olisi kuollut vuonna 1938 Barcelonassa joko sisällissodan ilmapommituksessa tai NKVD:n tiedustelupalvelun GUGB:n salamurhaamana. Muun muassa entinen KGB-komentaja Oleg Gordijevski on tukenut teoriaa, jonka mukaan Skoblin olisi likvidoitu. Toinen länteen loikannut neuvostovakooja Aleksandr Orlov väitti muistelmissaan, että Skoblin olisi teloitettu matkalla Neuvostoliittoon. Kiinni jäänyt Plevitskaja sai Ranskassa 20 vuoden vankeustuomion osallisuudesta Millerin sieppaukseen. Hän kuoli ranskalaisessa vankilassa Elsassissa toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana. Genrih Jagoda
Genrih Grigorjevitš Jagoda (; 1891 Rybinsk – 15. maaliskuuta 1938 Moskova, alun perin Enon Geršonovitš Jehuda) oli Neuvostoliiton salaisen poliisin NKVD:n päällikkö vuosina 1934–1936. Jagoda oli syntyperältään juutalainen. Brežnevin oppi
Itä-Euroopan vapautumispyrkimyksiä Neuvostoliitto oli hillinnyt asevoimin jo useita kertoja aiemminkin, esimerkiksi Unkarin kansannousun aikaan vuonna 1956, mutta 1960-luvun lopun ilmapiirissä Tšekkoslovakian kriisi aiheutti valtavan kansainvälisen paheksunnan. Neuvostoliiton uskottiin jo vapautuvan tiukasta stalinismista, mutta Brežnevin oppi osoitti puna-armeijaan nojaavan linjan, ”haukkojen”, olevan vahvoilla Kremlissä. Lännessä konvergenssiteoriaan, sosialismin ja kapitalismin vääjäämättömään lähentymiseen, uskovat yhteiskuntatieteilijät saivat kovan iskun. Olihan juuri Tšekkoslovakia ollut esimerkki tästä ilmiöstä Itä-Euroopassa, euro­kommunistiset puolueet lännessä. Neuvostoliitossa Brežnevin oppi olikin vain osa ohjelmaa, joka pyrki säilyttämään vanhakantaisen neuvostokommunismin ja estämään uudistukset ja kritiikin liikkeen sisällä. Neuvostojohdon muita toimia 1960-luvun lopulla oli muun muassa Josif Stalinin rehabilitointi ja toisinajattelevien kirjailijoiden oikeudenkäynnit ja vankileirituomiot, jotka 1966 lopettivat kulttuurin vapautumisen. Juri Andropovin johtama turvallisuuspalvelu KGB sai jälleen valtaa, jota se oli menettänyt Stalinin kuoleman jälkeen. Felix Karasev
Felix (Feliks) Dmitrijevitš Karasev (myös Feliks Sutyrin; s. 1929) on venäläinen diplomaatti, joka toimi Neuvostoliiton Suomen-suurlähetystössä kolmeen otteeseen yhteensä 15 vuoden ajan vuosina 1963–1992, viimeksi ministerineuvoksena vuosina 1985–1992. Karasev oli KGB:n viimeinen Helsingin-päällikkö kylmän sodan aikana. Hän julkaisi vuonna 1998 muistelmateoksen "Naapurinpojan muistelmat" (Otava), jossa hän kertoo kokemuksistaan Suomessa. Karasevilla ei ollut merkittäviä yhteyksiä suomalaisiin kommunisteihin, mutta sosiaalidemokraatteihin ja kokoomuslaisiin kylläkin, mm. Mauno Koivistoon, Juha Vikatmaahan ja Ilkka Suomiseen. Kommunistinen nuorisointernationaali
KNI:n toinen kongressi pidettiin monien vaikeuksien jälkeen 1921 Moskovassa juuri ennen Kominternin vastaavaa kongressia. Komintern päätti alkaa suhtautua tiukemmin jäsenjärjestöjensä politiikkaan ja KNI noudatti tapojensa mukaan isoveljensä ohjeita. Komintern ohjeisti myös kaikkien KNI:n jäsenjärjestöjen nimien muuttamisen muotoon "x:n kommunistinen nuorisoliitto". Kommunistiset nuorisoliitot seurasivat maidensa kommunististen puolueiden linjauksia varsin uskollisesti. Pääsihteerin tehtävissä Münzenbergiä seurasi Voja Vujovic. KNI lakkautettiin Kominternin lakkauttamisen yhteydessä 1943. Saksan demokraattinen tasavalta
Stasi, "Ministerium für Staatssicherheit" oli DDR:n turvallisuus- ja tiedusteluorganisaatio, ja sitä pidettiin yhtenä maailman tehokkaimmista tiedustelupalveluista. Stasi perustettiin 1950 ja se järjestettiin Neuvostoliiton KGB:n mukaan, historiallisen esikuvan ollessa Neuvostoliiton ensimmäinen salainen poliisi, vuonna 1917 perustettu Tšeka. Stasin tehtävänä DDR:n rajojen sisällä oli ulkomaalaisvalvonnan lisäksi erittäin laajalle ulottunut omien kansalaisten seuraaminen. Tällä pyrittiin ensisijaisesti kontrolloimaan kansalaisten epäsopivaa poliittista käyttäytymistä, mutta Stasin huomio kiinnittyi myös usein ihmisten arkipäiväiseen kanssakäymiseen. Luottamus tai kuolema!
KGB:n toimeksiannot Assmannille loppuivat Bodominjärven murhien jälkeen. Hän sai edelleen rahaa ja huumeita. NKVD
Venäjän NKVD lakkautettiin vuonna 1934, jolloin perustettiin Neuvostoliiton NKVD. Tällöin myös GPU:n seuraaja OGPU siirtyi osaksi NKVD:tä saaden uudeksi nimekseen "Valtion turvallisuuspäähallinto", lyh. GUGB. 1930-luvulla Josif Stalinin johtaman suuren terrorin aikana NKVD nousi valtioksi valtion sisällä ja sen lonkerot ulottuivat syvälle yhteiskuntaan koskien kaikkia elämänalueita. Stalin käytti NKVD:tä terrorin työvälineenä ja se teloitti ja vei Gulag-vankileireille miljoonia ihmisiä. Suuresta vankimäärästä johtuen NKVD saattoi ryhtyä urakoitsijana suuriin julkisiin rakennushankkeisiin, kuten Stalinin kanavan rakentamiseen. Rakentamisen tarkoituksena ei ollut pelkästään tuottaa pakkotyöllä halpaa perusrakennetta kansantalouteen, vaan myös tappaa vankeja. Aleksandr Godunov
23. elokuuta vuonna 1979, kun Bolšoi-teatteri oli kiertueella New York Cityssä, Godunov otti yhteyttä viranomaisiin ja anoi poliittista turvapaikkaa. Kun KGB oli kuullut tempauksesta, Bolšoi oli juuri lentokentällä matkalla takaisin. KGB päätti estää Godunovin vaimon, mukana kiertueella olleen solisti Lyudmila Vlasovan, loikkauksen. Rouva Vlasovaa pidettiin Aeroflotin Moskovan koneessa, mutta koneelta evättiin lähtölupa kolmeksi vuorokaudeksi, koska maahanmuuttovirasto halusi tietää, lähteekö tämä maasta vapaaehtoisesti eikä pakosta. Presidentti Jimmy Carter ja neuvostojohtaja Leonid Brežnev joutuivat kriisiin mukaan. Calin kartelli
Kartellilla oli yhteyksiä brittiläisiin palkkasotureihin, liittolaisia eri maissa, lukemattomia vakoojia ja ilmiantajia hallituksen joukoissa, ja sen laaja tiedustelu- ja valvontaverkosto kattoi koko Calin kaupungin. Kartellia verrattiin venäjän KGB:hen ja yhdysvaltalainen DEA kutsui sitä nimellä "historian tehokkain rikollisjärjestö", myöhemmin lempinimellä "Cali-KGB". FSB
Vuonna 1998 Aleksandr Litvinenko ja seitsemän muuta FSB:n 1990-luvulla perustetun "tappohallinto" Urpon miestä kertoi sotilassyyttäjänvirastossa saaneensa tehtäväkseen surmata Mihail Trepaškinin. Myöhemmin Urpo lakkautettiin mutta vuonna 2006 laillistettiin terroriepäiltyjen murhat ulkomaillakin. Urpon alkuperäinen tehtävä oli tuhota Venäjän rikollisorganisaatioita, jolloin se alkoi murhata rikollisia ilman tuomioita. Vladimir Putin
Kesken Putinin opintojen neljättä vuosikurssia KGB:n värvääjä otti Putiniin yhteyttä keskustellakseen tämän uranvalinnasta. Putin liittyi KGB:hen kesällä 1975 ja aloitti sen Leningradin-päämajan henkilöstöosastolla toimistotöissä. Pian hän meni upseerikoulutukseen, jossa hän oppi kuulustelutekniikoita ja muita tiedustelutoiminnan perusteita. Hän valmistui yliluutnantiksi ja siirtyi KGB:n vastavakoiluosastolle virkamieheksi, jonka tehtävänä oli pitää yllä yhteiskuntajärjestystä ja poliittista kontrollia. Hänen toiminnastaan tuolloin ei tiedetä paljoa, mutta ilmeisesti hän värväsi ja valvoi informantteja. CBGB
Klubi suljettiin estoyrityksistä sekä maailmanlaajuisesta vastalausekampanjasta huolimatta 15. lokakuuta 2006. Syy sulkemiseen oli vuokranantajan halu käyttää tilaa muuhun tarkoitukseen. Viimeisenä viikonloppuna (13.-14. lokakuuta 2006) CBGB:n pääesiintyjänä oli The Dictators. Lauantaina 14. lokakuuta lavalla nähtiin Blondien Debbie Harry ja Chris Stein, jotka esittivät akustisen setin. Viimeinen konsertti CBGB:ssä pidettiin 15. lokakuuta 2006, ja viimeisenä esiintyjänä nähtiin Patti Smith. CBGB Fashions niminen liike myy vielä klubiin liittyviä vaatteita ja muita oheistuotteita. Mitrohinin lista
Mitrohinin lista on 38 nimeä sisältävä lista suomalaisista KGB-kontakteista vuosina 1972–1984. Listan kokosi toimittaja Juha-Pekka Tikka Vasili Mitrohinin arkiston pohjalta, ja se julkistettiin syyskuussa 2014 Verkkouutisissa ja Nykypäivässä. Lista perustuu KGB:n arkistonhoitajan Vasili Mitrohinin (1922–2004) arkistoon. Loikatessaan länteen 1992 hän toi mukaan kopioimiaan KGB:n dokumentteja. Hitler-Jugend
Sodan päätyttyä Hitler-Jugend lakkautettiin. Silloisen Hitler-Jugendin jäsenyys on kuitenkin ollut pakollisesta luonteestaan huolimatta raskas taakka monelle siihen kuuluneelle saksalaiselle. Kuuluisimpia Hitler-Jugendin jäseniä ovat entinen liittokansleri Helmut Kohl ja paavi Benedictus XVI. Konstantin Tšernenko
Tšernenko liittyi Komsomoliin vuonna 1926 ja kommunistipuolueeseen vuonna 1931. Hän palveli rajavartiostossa Neuvostoliiton Kiinan-vastaisella rajalla ja toisen maailmansodan ajan Leonid Brežnevin adjutanttina. Poliittisen uransa hän aloitti paikallistasolla. Hänet kutsuttiin vuonna 1960 Moskovaan, jossa hän työskenteli Leonid Brežnevin lähimpänä alaisena. Hänestä tuli kommunistisen puolueen keskushallinnon henkilöstöjohtaja vuonna 1965. Tšernenko jatkoi työtään sihteerinä ja vahvisti poliittista asemaansa. Hänellä oli tietoa kaikista kommunistipuolueen johtohenkilöistä, ja hän muodosti oman poliittisen suhdeverkostonsa. Hänen päätyönään oli satojen dokumenttien allekirjoittaminen joka päivä: hän teki tätä työtä 20 vuotta. Brežnevin kuoltua vuonna 1982 Tšernenko menetti poliittisen valta-asemansa KGB:n ja puna-armeijan antibrežneviläisille voimille. KGB:n muodollinen johtaja Juri Andropov nimitettiin pääsihteeriksi Brežnevin jälkeen. Andropov kuitenkin kuoli hoidettuaan virkaa alle 13 kuukautta. Tšernenko valittiin hänen tilalleen huolimatta huonosta terveydentilasta. Neuvostoliiton politiikka
KGB oli Neuvostoliiton valtiollinen turvallisuuspoliisi vuosina 1954–1991. Sen tehtävä oli hoitaa ulkoista turvallisuutta ja tiedustelua lukuun ottamatta sotilastiedustelua, mikä kuului GRU:lle. KGB:n toimialue vastasi karkeasti ottaen Yhdysvaltojen CIA:ta ja FBI:n vastavakoiluosastoa, mutta KGB:n alaisuuteen kuului myös esimerkiksi Neuvostoliiton rajavartiolaitos. Neuvostoliiton purkautuessa 1991 Neuvostoliiton KGB:n seuraajaksi perustettiin Venäjällä FSB. Valko-Venäjällä turvallisuuspoliisi toimii edelleen KGB:n nimellä. Saksan kansallisdemokraattinen puolue (DDR)
Puolueen yritykset tehdä yhteistyötä muiden ryhmittymien kanssa jäivät tuloksettomiksi. Puolue lopetti toimintansa 12. elokuuta 1990 hajottaen organisaationsa. Suurin osa jäsenistä olleista liittyi Vapaaseen demokraattiseen puolueeseen. KGB (Valko-Venäjä)
Valko-Venäjän KGB:n päällikkönä on joulukuun 2012 puolivälistä lähtien toiminut kenraalimajuri Valeri Vakultšik (). Raamattujen salakuljetus
Uskonnollisen kirjallisuuden salakuljetus Neuvostoliittoon päättyi 1980-luvun puolivälin jälkeen maan johtajan Mihail Gorbatšovin aloittaman glasnost-politiikan myötä. Virallinen sensuuri lakkautettiin vuonna 1988 ja samana vuonna Suomesta lahjoitettiin 50 000 Raamattua Neuvostoliiton seurakunnille. KGB
Time-lehden tiedustelulähteiden mukaan vuonna 1978 keskimäärin neljäsosa Neuvostoliiton diplomaateista oli KGB:n agentteja, näistä esimerkiksi 98 toimi Suomessa, 87 Länsi-Saksassa ja 53 Italiassa. Arviolta 35 prosenttia Neuvostoliiton Washingtonin lähetystön 136 diplomaatista toimi KGB:n hyväksi, lisää henkilöitä toimi Tassissa, Aeroflotissa, kaupallisissa edustustoissa ja muissa vastaavissa tehtävissä. YK-tehtävissä toimi noin 105–135 KGB-agenttia pelkästään Euroopassa.Vuonna 2014 Verkkouutiset ja Nykypäivä kävivät läpi Vasili Mitrohinin arkistoa ja loivat sen pohjalta 38 nimeä sisältävän Mitrohinin listan suomalaisista KGB-kontakteista vuosina 1972–1984. Listaan tutustuneen Kimmo Rentolan mukaan useimpien henkilönkohdalla arkistomateriaalin tiedot ovat olleet varsin niukat ja henkilöt ovat voineet päätyä myös listalle tietämättään. Listalta myös puuttuvat myös lähes kokonaan poliitikot, talouselämän johto ja tärkeimmät virkamiehet vaikka KGB:lla oli Suomessa 1980-luvulla arviolta hieman alle sata poliittisen linjan kontaktia. Kambodžan kansalliskirjasto
Vaikka punakhmerien hallinto päättyi jo vuonna 1979 kesti vuosia, ennen kuin maan kansalliskirjasto saatiin avattua uudelleen. Eräänä syynä tähän oli, että punaisten khmerien aikana erityisesti koulutettua väkeä surmattiin laajalti ja monet lähtivät maanpakoon. Syyskuussa 1973 kansalliskirjastossa työskenteli yhden lähteen mukaan 36 kirjastotyöntekijää. Heistä vain kaksi palasi Pol Potin hallinnon jälkeen kansalliskirjastoon; muiden kohtalosta ei ollut tietoa. Jarvis raportoi puolestaan vuoden 1987 selvitysmatkansa jälkeen kolmen työntekijän olleen tuolloin töissä kansalliskirjastossa punaisten khmerien aikaa edeltäneestä 43 ihmisen henkilökunnasta. Vuoden 1995 yhteenvetoartikkelissaan hän tarkensi kahden neljästäkymmenestä työntekijästä palanneen punakhmerien kauden jälkeen. Monet työntekijöistä oli pakotettu uudelleenkoulutukseen, ellei heitä ollut teloitettu. Punainen Valpo
Valpon lakkauttaminen merkitsi äärivasemmiston vaikutusvallan kaventumista. Kommunistit hyökkäsivät rajusti lakkauttamista pohjustaneen niin sanotun Ahlbäckin komitean esitystä vastaan. Punaisen Valpon vaikutusvaltaisena apulaispäällikkönä toiminut Aimo Aaltonen syytti komitean työn rikkovan rauhansopimuksen henkeä ja Hertta Kuusinen puolestaan tulkitsi uudistuksen sotasyyllisyysoikeudenkäynnin tulosten vesittämiseksi. Kommunistien mukaan suhteet Neuvostoliittoon vaarantuisivat valtiollisen poliisin muutoksista. Asiasta äänestettiin eduskunnassa 24. lokakuuta 1948 lakkauttamisen voittaessa äänin 134-33. Ratkaisu astui voimaan vuoden 1949 alusta. Informationsbyrån
IB:n edeltäjäorganisaatio oli vuosina 1946-1965 toiminut T-toimisto (T-kontoret). IB perustettiin, koska Säpon uskottiin olevan KGB:n soluttama. IB:n toiminta laajeni Suomeen ja herätti epäilyksiä Suomen puolueettomuudesta, mikä kiristi presidentti Kekkosen ja Ruotsin hallituksen välejä. Leonid Šebaršin
Leonid Vladimirovitš Šebaršin (24. maaliskuuta 1935 Neuvostoliitto – 30. maaliskuuta 2012 Moskova, Venäjä) oli Neuvostoliitossa KGB:n ulkomaantiedustelun eli ensimmäisen direktoraatin päällikkö 1989, kun entinen ensimmäisen direktoraatin päällikkö Vladimir Krjutškov ylennettiin KGB:n johtoon. Vuonna 1991 vanhoillisten kaapattua vallan hän ehti olla yhden päivän ajan KGB:n ylin johtaja. Hän luopui virasta seuraavana päivänä, kun kaappaus kukistettiin. Sitä ennen Šebaršin oli palvellut Krjutškovin alaisena huhtikuusta 1987. Hän palveli tiedustelutehtävissä ainakin Intiassa, Pakistanissa ja Afganistanissa. Hän kuoli Moskovassa 30. maaliskuuta 2012. Kuolemaa tutkitaan itsemurhana. Paikalta löytyi ase ja viesti. Neuvostoliiton hajoaminen
Jonkin verran kuolonuhreja tuli tammikuussa 1991 sisäministeriön joukkojen ja joidenkin armeijan yksiköiden hyökättyä Baltian maiden lehdistö- ja televisiokeskuksiin ja vastaaviin vastarintapesäkkeisiin. Monet Neuvostoliiton sotilaskomentajat eivät lähteneet mukaan näihin hyökkäyksiin, jotka tuomittiin pian laajalti niin ulkomailla kuin Venäjälläkin. Jeltsin tuomitsi Baltian kapinoiden kukistamisen tammikuussa 1991 sotilaallisin toimin. Gorbatshovin kannatus romahti entisestään ja 20. tammikuuta kokoontui ainakin 200 000 mielenosoittajaa Moskovan keskustaan vaatimaan Gorbatshovin eroa. Venäjälle alettiin vaatia omaa armeijaa ja KGB:tä. Vladimir Krjutškov
Krjutškov vastusti avoimesti Mihail Gorbatšovin uudistuksia ja tehosti KGB:n sotilaallista ja talousvakoilua. Krjutškov oli yksi Moskovan 1991 elokuun vallankaappauksen päätekijöistä "kahdeksan koplasta", eräiden tietojen mukaan sen todellinen johtaja. Venäjän duuma armahti Krjutškovin 1994. Stepan Bandera
Saksan korkein oikeus päätti Karlsruhessa, että Stašynski oli syyllistynyt Banderan murhaan ja että Neuvostoliiton hallitus oli siihen osasyyllinen. Entinen KGB:n johtaja Vladimir Krjutškov totesi vuonna 2005 "Komsomolskaja Pravda" -lehdessä, että Stepan Banderan murha oli yksi viimeisimmistä, missä KGB ryhtyi epäsuosittujen henkilöiden poistamiseen väkivaltaisesti, minkä jälkeen KGB vaihtoi nimekseen FSB. Georgian vuoden 1978 mielenosoitukset
Vuoden 1977 alussa KGB onnistui tukahduttamaan suurimman osan venäläisistä toisinajattelijaryhmistä ja se siirtyi Georgiaan, jossa georgialaiset oppositiojohtajat Merab Kostava ja Zviad Gamsakhurdia pidätettiin huhtikuussa. Tämä ei kuitenkaan onnistunut vaimentamaan liikettä. Uudet ja vaikutusvaltaiset toisinajattelijat, kuten Tamar Tškheidze, Avtandil Imnadze, myöhemmin Giorgi Tšanturia ja Irakli Tsereteli ryhtyivät tukemaan vankilaan suljettuja johtajia, ja useita maanalaisia julkaisuja (samizdat) perustettiin. Tähän aikaan Georgiasta tuli neuvostotasavalta, jossa kaikkein suurin osuus väestöstä oli saanut korkeakoulutusta koko Neuvostoliitossa. Kasvava määrä opiskelijoita – erityisesti maaseudun koulutetut nuoret, joilla ei ollut juurikaan yhteyttä kommunistiseen puolueeseen ja nomenklaturaan – muodosti hedelmällisen maaperän neuvostovastaisuudelle. Ukrainan turvallisuuspalvelu
Ukrainan turvallisuuspalvelu on perustettu syyskuun 20. päivänä 1991 Neuvostoliiton KGB:n Ukrainan SNT:n haaraosaston työn jatkajaksi. Ukrainan KGB:n aiempi henkilökunta siirtyi käytännössä uuteen organisaatioon sen perustamisen yhteydessä. Vladimir Krjutškov
Krjutškov palveli 1950-luvulla Neuvostoliiton diplomaattijoukoissa Unkarissa Juri Andropovin alaisuudessa vuoteen 1959. Hän työskenteli sen jälkeen kahdeksan vuotta keskuskomiteassa, kunnes liittyi KGB:hen vuonna 1967 yhdessä Andropovin kanssa. Hänet nimitettiin ensimmäisen direktoraatin päälliköksi 1974, vastuullaan ulkomaantiedustelu. Hän tuki mm. innokkaasti hyökkäystä Afganistaniin. Hänestä tuli myös KGB:n varajohtaja 1978 ja johtaja 1988 armeijakenraalin arvolla. NKVD
NKVD toimeenpani sodan aikana useita vankiteloituksia, kuten Katynin joukkomurhan. Sodan jälkeen se hallinnoi miehitetyssä Saksassa .
Vuonna 1946 Neuvostoliiton kansankomissariaatit nimettiin ministeriöiksi, jolloin NKGB:stä tuli "valtion turvallisuusministeriö", lyh. MGB ja NKVD:sta "sisäasiainministeriö", "MVD". Ne liitettiin jälleen yhteen 1953 Stalinin kuoltua, mutta erotettiin lopullisesti 1954, jolloin perustettiin "Valtion turvallisuuskomitea" (lyh. "KGB") ministeriön sijaan. Sisäministeriölle jäivät rikospoliisi, rangaistuslaitokset ja palokunnat. Hohenschönhausenin vankila
Stasi lakkasi toimimasta ja sen vangit vapautettiin kommunistisen diktatuurin kaaduttua syksyllä 1989. Hohenschönhausenin vankila suljettiin lopullisesti Saksojen yhdistyttyä lokakuussa 1990. Yksi viimeisistä vangeista oli entinen Stasin pääjohtaja Erich Mielke, joka oli pian Berliinin muurin murtumisen jälkeen otettu tutkintavankeuteen. Luettelo Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välisistä huippukokouksista
Neuvostoliiton kommunistisen puoleen pääsihteeri Mihail Gorbatšovin pitämässä puheessa New Yorkssa 7. joulukuuta hän arvosteli suurvaltojen välejä rasittuneita asenteita toteamalla ettei suljettu yhteiskunta ollut toiminut ja ettei Neuvostoliitolla olisi yksinoikeus totuuteen. Gorbatšov painotti aserajoituksien jatkamista ja kansainvälisen yhteistyön lisäämistä. Lisäksi Gorbatšov ilmoitti että Neuvostoliitto alkaisi vetää konventionaalista sotajoukkoja pois 500 000 miehellä. Joukot vedettäisiin pois Itä-Euroopasta ja Neuvostoliiton Euroopan puoleisesta osasta ja Mongoliasta. Tähän kuuluisi tankit, tykit, hävittäjät sekä erillisiä laitoksia ja varastoja. Lisäksi Afganistanin joukkojen vetäytymistä nopeutetaan. Näin kylmä sota lopetettiin ilman laukausta. Tämä oli ensimmäinen kerta sitten vuoden 1960 jolloin Neuvostoliiton kommunistipuolueen pääsihteeri esiintyi YK:n yleiskokouksessa edellinen oli Nikita Hruštšov. Lenin-museo
Neuvostoliiton hajottua 1990-luvun alussa Leninin patsaita kaadettiin ja Lenin-museoita lakkautettiin ympäri Eurooppaa. Venäjällä alkoi kiistely siitä, pitäisikö Leninin palsamoitu ruumis haudata vai ei. Lenin-museon johtaja Aimo Minkkinen vitsaili 1993, että museo voisi ottaa Leninin ruumiin kokoelmiinsa. Vitsi levisi maailmalle uutistoimisto Reutersin kautta. Moskovan Lenin-keskusmuseon suljettua ovensa 1993 Tampereen museo jäi maailman viimeiseksi säännöllisesti toimivaksi Lenin-museoksi. Myös Tampereen museon kävijämäärät romahtivat ja se joutui lakkautusuhan alle; Helsingin Lenin-muistohuone suljettiin 1995. Samalla Neuvostoliitosta johdetun Lenin-kultin romahtaminen kuitenkin myös vapautti museon toimintaa, ja se saattoi suhtautua näyttelyissään kriittisesti Leniniin ja Neuvostoliittoon. 1990-luvun lopulta lähtien museo jälleen kasvatti kävijämääriään ja saavutti kansainvälistä kuuluisuutta ”maailman ainoana Lenin-museona”. Museon omistaja oli Werstaaseen liittämiseen saakka Suomi-Neuvostoliitto-Seuran työn jatkaja Suomi–Venäjä-Seura. Museon johtaja oli vuoden 2013 loppuun asti filosofian tohtori Aimo Minkkinen. Zveno
Zvenon valta päättyi kun kuningas Boris III syrjäytti lojaalien upseerien tuella Georgievin hallituksen 22. tammikuuta 1935. Boris nujersi pian myös muut vallasta kilpailleet ryhmät ja loi vuoden 1935 loppuun mennessä eräänlaisen sotilasjohdon tukeen perustuneen kuninkaallisen diktatuurin. Zvenoa ei kuitenkaan lakkautettu. Toisen maailmansodan aikana järjestö liittyi yhteistyötä Saksan kanssa vastustaneeseen isänmaalliseen rintamaan, joka kohosi valtaan sodan jälkeen ja Georgiev toimi uudelleen pääministerinä 1944–1946. Kommunistien otettua vallan Zvenon toiminta itsenäisenä organisaationa lopetettiin 1949. Sokos Hotel Viru
Neuvostoaikana hotellin 23. kerroksessa sijaitsi KGB:n käytössä ollut radiokeskus, josta käsin harjoitettiin hotellivieraiden salakuuntelua ja tarkkailua. 60 hotellihuoneessa oli salakuuntelulaitteet, ja myös joissakin Viru-hotellin ravintolan pöydissä oli mikrofoneja. KGB poistui hotellista Viron jälleenitsenäistyttyä vuonna 1991, mutta salainen huone paljastui vasta vuonna 1994. Entinen radiohuone on nykyisin museona. Etsivä keskuspoliisi
Kyösti Kallion johtama maalaisliiton ja edistyspuolueen keskustahallitus päätti yhdessä EK:n kanssa aloittaa keväällä vuonna 1923 hyökkäyksen äärivasemmistoa vastaan. Huhtikuussa kommunistien haltuunsa ottama sosiaalidemokraattinen nuorisoliitto lakkautettiin. Toukokuussa SSTP muutti nimensä neutraalimmaksi Suomen Työväenpuolueeksi (STP), mutta elokuussa oikeusministeri Otto Åkesson määräsi EK:n pidättämään yli 200 puolueen aktiivia ja takavarikoimaan STP:n kirjapainot. Myös kaikki 27 STP:n kansanedustajaa pidätettiin. Turun hovioikeus tuomitsi 189 pidätettyä eripituisiin vankeusrangaistuksiin valtiopetoksen valmistelusta, ja määräsi STP:n lakkautettavaksi. Sen sijaan kirjapainojen takavarikoinnille ei löytynyt laillista syytä. Klemetin kausi päättyi hänen yllättävään kuolemaansa 19. elokuuta 1923 pian tämän "Kallion leikkaukseksi" kutsutun operaation jälkeen. Inkeri Lehtinen
Inkeri Lehtinen (7. maaliskuuta 1908 Helsinki – 1. maaliskuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, Terijoen hallituksen valistusasiain ministeri ja Suomen kommunistisen puolueen (SKP) pitkäaikainen johtohenkilö. Hän käytti myös puolue- eli peitenimiä Helga Strom ja Maija Falk. Lehtinen toimi 1930- ja 1940-luvulla Kommunistisen internationaalin palveluksessa, ja hän oli yksi Kominternin lakkautuspäätöksen (1943) allekirjoittajista. Lehtinen oli viimeinen elossa ollut Terijoen hallituksen ministeri. Lehtinen oli 1960- ja 1970-luvulla Neuvostoliiton tiedustelupalvelu KGB:n asiamies, jota valvoi Sergei Istomin. Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991
Gorbatšov oli tuolloin loma-asunnollaan Forosissa Krimillä. Vanhoilliset sulkivat Gorbatšovin sinne kotiarestiin, mutta Jeltsinin pidättämistä viivyteltiin ja se kangerteli. Jeltsinin henkivartijan Koržakovin ja Jeltsinin mukaan KGB:n erikoisoperaatioihin valmistettu Alfa-yksikkö vain tarkkaili Jeltsinin toimia metsästä ja oli juonut alkoholia ainakin jonkin verran. Eräiden tietojen mukaan Alfan miehet olisivat radioteitse kyselleet monta kertaa KGB:n päällikkö Krjutškovilta lupaa pidättää Jeltsin, mutta saivat aina käskyn odottaa. Tämän lähteen mukaan juovuksissa ollut kaappauksen johtaja Janajev ei olisi uskaltanut antaa pidätysmääräystä. Krjutškov saattoi tarkoituksella viivytellä Alfan operaatiota, haluten tehdä tämän ensin lainsuojattomaksi ja pidättää vasta sitten. Keskipäivän aikoihin, Jeltsinin jo lähdettyä Valkoiselle talolle, huvilan ympärillä olleet KGB-miehet olisivat tulleet laskuvarjojääkäreiksi pukeutuneina Jeltsinin huvilalle, missä Koržakov olisi ottanut vieraat vastaan vieraanvaraiseen venäläiseen tapaan. Koržakov syötti nämä everstiluutnantti Zaitzevin miehet, ja nämä lähtivät muutaman tunnin päästä unisina pois, istuttuaan ensin bussissaan. Neuvostoliiton hajoaminen
Lopulta monet tasavallat halusivat irtautua Neuvostoliitosta. Baltian maat antoivat ensin itsenäistymisjulistuksen. Valta alkoi luisua Gorbatšovilta tasavalloille. Käytännössä parlamentin puhemies Boris Jeltsinin johtama Venäjäkin julistautui suvereeniksi kesällä 1990. Vanhoilliset sotilaat ja kommunistit vastustivat Neuvostoliittoa uhannutta hajoamista ja Gorbatšovin uudistuksia. Näin Gorbatšov joutui poliittisesti Jeltsinin demokraattien ja vanhoillisten väliin. Vanhoilliset kaappasivat vallan elokuussa 1991. Kaappaus kukistui pian Jeltsinin vastarintaan, ja Krimillä kotiarestissa ollut Gorbatšov menetti lopunkin valtansa. Tasavaltojen johtajat hajottivat Boris Jeltsinin johdolla Neuvostoliiton, joka lakkasi virallisesti olemasta 25. joulukuuta 1991. Neuvostoliiton kansainvälisen aseman peri Venäjän federaatio. Georgi Markov (toisinajattelija)
Tunnettut KGB-loikkarit Oleg Kalugin ja Oleg Gordievski kertoivat, että Bulgarian salainen poliisi oli suunnitellut murhan. Asiakirjat Markovin murhasta tuhottiin, kun kommunistinen hallinto menetti vallan maassa vuonna 1989, joten todisteita puuttuu paljon. Lavrenti Berija
Berija tuomittiin erityistuomioistuimessa, eikä hänelle sallittu edustajaa eikä valitusoikeutta. Kun kuolemantuomio julistettiin, Berija anoi Moskalenkon mukaan armoa polvillaan, mutta hänet ja hänen alaisensa teloitettiin välittömästi. Hänen vaimonsa ja poikansa lähetettiin työleirille. Berijan kuoleman jälkeen MVD hajotettiin ja salainen poliisi alennettiin ministeriöstä komiteaksi (nimellä KGB), eikä kukaan tiedustelujohtaja enää saanut samanlaista valta-asemaa kuin Berija. Iosif Grigulevitš
Iosif Grigulevitš kuoli vuonna 1988. Hänen NKVD-jäsenyytensä tuli esille vasta, kun Neuvostoliitto hajosi ja kun niin kutsuttu Mitrohinin arkisto tuli 1990-luvun puolivälissä lännessä julkiseksi. Špalernajan tutkintavankila
Helmikuun vallankumouksen aikana 1917 kapinalliset vapauttivat kaikki vangit. Vankila otettiin uudestaan käyttöön vuonna 1920, minkä jälkeen se kuului KGB:lle ja FSB:lle. Neuvostovallan aikana vankien olot ja kohtelu heikkenivät. Pietarilaiset eli silloiset leningradilaiset kutsuivat sitä nimellä ”Špalerka”. Vielä 1980-luvulla KGB säilytti siellä kuulusteltavina kolmeakymmentä poliittista vankia, joihin lukeutui muun muassa ihmisoikeusaktivisteja. Rakennus on purettu uudisrakentamisen tieltä. KGB (Valko-Venäjä)
Komitet Gosudarstvennoi Bezopasnosti, KGB eli Valko-Venäjän valtion turvallisuuskomitea (, , (latinalainen), Камітэ́т дзяржа́ўнай бя́сьпекі, "Kamitet dziaržaŭnaj biaśpieki") on Valko-Venäjän valtion turvallisuuspalvelu. Se perustettiin maahan Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen jatkamaan Tšekasta välivaiheiden kautta kehittyneen KGB:n toimialoihin kuuluvaa toimintaa. Wadie Haddad
Entisen KGB:n agentin Vasili Mitrotšinin, joka loikkasi Englantiin vuonna 1992, mukaan Haddad olisi palkattu 1970-luvun alussa KGB:n vakoilijaksi. Hänen mukaansa Neuvostoliitto rahoitti PFLP:tä. Juri Andropovin kirjeen mukaan Haddad oli itsenäisesti halunnut olla KGB:n agentti ja toimi itsenäisesti ilman Moskovan neuvoa. Kaitsepolitseiamet
Kaitsepolitseiamet perustettiin ensimmäisen kerran 12. huhtikuuta 1920. Vuosina 1925–1940 se tunnettiin nimellä Poliitiline politsei (PolPol). Neuvostovallan aikana sen tilalla oli neuvostotasavallan KGB. Neuvostoliitto
Elokuussa 1991 joukko kovan linjan kommunisteja varapresidentti Gennadi Janajevin johdolla yritti tehdä vallankaappauksen. He tahtoivat estää enempien maata hajaannuttavien ja epävakauteen johtavien muutosten jatkumisen Neuvostoliitossa. Vallankaappauksen aikana Gorbatšov vangittiinkin kolmeksi päiväksi Krimin niemimaalle valtion loma-asunnolleen. Kaappaus kuitenkin kuihtui kokoon, kun Boris Jeltsin keräsi kansalaisia ja sotilaita puolelleen vastustamaan vallankaappausta. Vallan ottanut poikkeustilakomitea edusti ylintä laillista valtaa: varapresidentin lisäksi pääministeri, puolustusministeri, sisäasiainministeri, KGB:n puheenjohtaja, puolustusneuvoston varapuheenjohtaja ja presidentinviraston päällikkö olivat poikkeustilakomitean jäseniä. Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Perestroika alkoi varsinaisesti vuoden 1986 keskivaiheilla, ja tammikuussa Gorbatšov puhui laajalle kansalle ohi uudistuksia vastustavien puoluepomojen "demokratizatsija"sta, kansanvaltaistamista. Vuonna 1986 alkoi myös "glasnost", tiedonvälityksen vapaus ja avoimuus. Vapaus ei tosin näkynyt heti kaikkien toisinajattelijoiden vainon pysähtymisenä, salainen poliisi KGB toimi yhä täydellä teholla. Mutta esimerkiksi toisinajattelija Andrei Saharov kutsuttiin takaisin Gorkista Moskovaan. Jack Barsky
Vuonna 1989 Berliinin seinä murrettiin, ja Neuvostoliitto romahti kaksi vuotta myöhemmin. Vuonna 1992 KGB:n petturi nimeltä Vasili Mitrokhin antoi tietoa MI6:lle Neuvostoliiton vakoilutoiminnasta ympäri maailmaa, mukaan ottaen Barskyn vakoilu tehtävät Yhdysvalloissa. Neuvostoliiton hajoaminen
Neuvostoliitto lakkautettiin virallisesti 21. joulukuuta 1991, ja pian Gorbatšov erosi 25. joulukuuta 1991. Neuvostoliiton korkein neuvosto lakkautti itsensä 26. joulukuuta 1991. Neuvostoliiton hajoaminen
Kaappauksen jälkeen Moskovassa kaadettiin kommunistijohtajien patsaita samaan aikaan kun vapautettu Gorbatšov puhui kansalle perinteistä liturgiaa marxismi-leninismin erinomaisuudesta. Gorbatšov oli menettänyt valtansa ja erosi pian kommunistipuolueen johdosta. Jeltsin oli Venäjän alueella maan todellinen johtaja. Turvallisuuspalvelu KGB:n johtajan Feliks Dzeržinskin patsaan kaatamiseen tarvittiin kaupungin nosturiauto. Kommunistien arkistot avautuivat, ja ne kertoivat rikollisen neuvostohallinnon toimista. Kaappauksen takia kaikki tasavallat itsenäistyivät. Jeltsin julisti kommunistipuolueen laittomaksi, takavarikoi sen omaisuuden ja lupasi Venäjän alueille vapautta niin paljon kuin ne tarvitsevat. Gorbatšov erotettiin kaikista puoluetoimistaan, mutta hän oli yhä muodollisesti maan presidentti. Kommunistipuolueen omaisuutta oli onnistuttu siirtämään turvaan ulkomaille. Ukraina itsenäistyi joulukuussa 1991 Neuvostoliitosta. Baltian maat, Ukraina, Valko-Venäjä, Uzbekistan ja Kirgisia itsenäistyivät 6. syyskuuta 1991 Leningradin nimi muutettiin Pietariksi ("Sankt-Peterburg"). Syyskuussa 1991 Neuvostoliitto tunnusti Baltian maat itsenäisiksi, Armenia ja Tadžikistan itsenäistyivät, lokakuussa myös Azerbaidžan ja Turkmenistan itsenäistyivät. Leonid Brežnev
Toukokuussa 1965 Saksan häviön 20-vuotisjuhlassa pitämässään puheessa Brežnev uudelleenarvioi ja mainitsi Stalinin myönteisesti ensimmäisen kerran. Toisinajattelevien kirjailijoiden Juli Danielin ja Andrei Sinjavskin oikeudenkäynti 14. helmikuuta 1966 oli ensimmäinen sitten Stalinin päivien, ja se merkitsi rajoituksia kulttuuripolitiikkaan. Huhtikuussa 1966 Brežnev sai pääsihteerin viran, joka oli ollut Stalinin virkana vuoteen 1952 asti. Juri Andropovin hallitsema KGB sai enemmän valtaa kuin Stalinin aikana, vaikka maassa ei ollutkaan paluuta 1930- ja 40-luvun vainoihin. Paavi
Vielä 1900-luvun alkupuoliskolla paavien moraalista vaikutusvaltaa väheksyttiin, mistä kertoo esimerkiksi Josif Stalinin vuonna 1935 esittämäksi väitetty kysymys Ranskan ulkoministerille Pierre Lavalille: ”Montako divisioonaa paavilla on?” Muutamaa vuosikymmentä myöhemmin Johannes Paavali II vaikutti ratkaisevasti kommunismin kaatumiseen Puolassa, minkä vuoksi hänet noteerattiin Neuvostoliitossa selvänä uhkana. Italian poliisin selvityksen mukaan juuri KGB oli turkkilaisen Mehmet Ali Ağcan vuonna 1981 tekemän Johannes Paavali II:n murhayrityksen takana. Komintern
2.–7. maaliskuuta 1919 Moskovassa perustettu Komintern piti yhteensä seitsemän maailmankongressia, joista viimeisen 1935. Järjestö lakkautettiin Stalinin aloitteesta 1943, kun sitä ei enää pidetty hyödyllisenä sen jäsenjärjestöjen tai Neuvostoliiton politiikan kannalta. Lakkauttamista kannatti Neuvostoliiton kommunistisen puolueen lisäksi etenkin verrattain itsenäisesti toiminut Jugoslavian kommunistinen puolue, kun taas Neuvostoliitosta riippuvaiset puolueet Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen pääsihteerin Klement Gottwaldin johdolla pelkäsivät menettävänsä lakkauttamisen myötä viimeisenkin itsemääräämisoikeutensa. Neuvostoliiton historia
Hruštšovin aikana Brežnev oli tukenut Hruštšovin aloittamaa Stalinin henkilökultin purkua, mutta astuttuaan valtaan aloitti puolestaan Stalinin rehabilitoinnin. Toukokuussa 1965 hän mainitsi puheessaan ensimmäisen kerran Stalinin positiivisessa sävyssä. Hän otti itselleen Stalin tittelin, ja toisinajattelevien kirjailijoiden oikeudenkäynnit 1966 lopettivat kulttuurin vapautumisen. Juri Andropovin johtama KGB sai jälleen valtaa, jota se oli menettänyt Stalinin kuoleman jälkeen. Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991
Neuvostoliiton johtoon oli vuonna 1985 noussut uudistusmielinen johtaja Mihail Gorbatšov, joka halusi muuttaa diktatuuriin pohjautuvan sosialistisen järjestelmän demokraattiseksi ja inhimilliseksi sekä luoda nykyaikaisen kasvavan talouden. Uudistukset alkoivat toden teolla vuonna 1987, jolloin sensuuri poistettiin, toisinajattelijoita vapautettiin ja yritykset saivat toimia vapaasti. Vapautunut ilmapiiri johti voimakkaiden kansallisten liikkeiden syntymiseen muun muassa Baltian maissa ja Ukrainassa vuosina 1988–1989. Vuonna 1989 pidettiin ensimmäiset osin vapaat monipuoluevaalit. Neuvostoliiton alkava hajoaminen näytti jo vuonna 1989 uhkaavan maata. Samaan aikaan talous luhistui komentojärjestelmän pettäessä ja pula levisi kaupunkeihin. Monet kommunistit olivat vastustaneet uudistuksia alusta asti ja vastustus vain lisääntyi uudistusten mennessä pieleen. Boris Jeltsin
Gorbatšovin valta oli mennyttä. Vaikka hän palasikin Neuvostoliiton presidentiksi, poliitikot eivät enää totelleet häntä. Syksyllä 1991 Venäjä valtasi ministeriön toisensa jälkeen ja marraskuussa 1991 Jeltsin kielsi kommunistipuolueen Venäjällä. Ukraina erosi Neuvostoliitosta kansanäänestyksellä joulukuun alussa 1991, jonka jälkeen Jeltsin tapasi neuvostotasavaltojen johtajat Belavežkaja Puštšassa Valko-Venäjällä. Kokouksessa perustettiin Itsenäisten valtioiden yhteisö ja neuvostotasavallat tunnustivat toisensa itsenäisiksi. Gorbatšov erosi 25. joulukuuta 1991 ja Neuvostoliitto virallisesti lakkasi olemasta. Neuvostoliitto
Vuonna 1991 Neuvostoliitto oli pinta-alaltaan maailman suurin valtio (22,4 miljoonaa neliökilometriä) ja väkiluvultaan kolmanneksi suurin (miltei 300 miljoonaa asukasta). Neuvostoliiton pääkaupunki oli Moskova. Neuvostoliitto koostui neuvostotasavalloista, joiden määrä vaihteli. Neuvostoliiton loppuaikoina niitä oli viisitoista. Baltian maat itsenäistyivät elokuussa 1991, ja loput 12 neuvostotasavaltaa sopivat keskenään Neuvostoliiton lakkauttamisesta 8. joulukuuta 1991. Neuvostoliiton presidentti Mihail Gorbatšov ilmoitti eroavansa virastaan 25. joulukuuta 1991, koska hänen johtamaansa valtiota ei enää ollut. Venäjän federaatio 1993–1999
KGB-eversti Koržakov nimitettiin vuonna 1985 Jeltsinin turvamieheksi. Kun Jeltsin erotettiin puolueen viroista, Koržakov oli ainoa joka tuli tukemaan Jeltsiniä. Koržakov sanoi vapaaehtoisesti jättäytyvänsä KGB:stä vuonna 1987. Normaalistihan vastaavassa tilanteessa olisi Koržakovin kaltainen KGB-mies siirretty muihin tehtäviin epäsuosioon joutuneen puoluepomon rinnalta. Mutta KGB ilmeisesti pyrki Koržakovin avulla pitämään Jeltsiniä silmällä. Koržakovista tuli Jeltsinin päästessä valtaan kenraali, joka alkoi vuonna 1993 antaa neuvoja Jeltsinille ja tämän hallitukselle. Joulukuussa 1994 Koržakovin joukot ratsasivat Jeltsinin vastustajan, Moskovan pormestari Juri Lužkovin liittolaisen Vladimir Gusinskin saattueen. Gusinskin miehet joutuivat makaamaan lumihangessa tunteja, ja Gusinski pakeni vuodeksi Lontooseen. Pian Koržakov ilmoitti "Argumenti i fakti" -lehdessä harrastavansa "hanhenmetsästystä", Gusinski on suomeksi "Hanhela". Glasnost
Virallinen sensuuri lakkautettiin Neuvostoliitossa kolme vuotta ennen maan lakkauttamista, vuonna 1988, jolloin kirjastot siirtyivät uuteen aikaan. Joissakin kirjastoissa se tarkoitti ovien avaamista osastoon, joka oli otsikoitu ”vain viralliseen käyttöön”. Kymmenien vuosien ajan kiellettyinä pidetyt julkaisut tulivat yleisön saataville. Destroy All Humans! 2
Peli sijoittuu vuoteen 1969 eli 10 vuoden päähän ensimmäisen osan tapahtumien jälkeen. Yhdysvaltojen prsidenttinä esiintynyt "Cryptosporidium-137" on kuollut tuntemattomasta syystä. Hänen klooninsa, "Cryptosporidium-138" eli Crypto, ottaa hänen paikkansa ja jatkaa esiintymistä johtajana. KGB paljastaa, että Crypto-138 on ensimmäinen ja ainoa "Furon", jolla on sukupuolielimet, johon viitataan sanalla "The Package" (). KGB pitää avaruusolioita Neuvostoliiton uhkana, joten se tuhoaa avaruusolioiden emoaluksen ydinpommilla. Ku Klux Klan
Ku Klux Klan perustettiin vuonna 1865 Yhdysvaltain sisällissodan ja orjuuden lakkauttamisen jälkimainingeissa. Liikkeen toiminta tukahdutettiin 1870-luvun alkupuolella. KKK perustettiin uudestaan vuonna 1915. Liikkeen kultakausi oli 1920-luvulla, jolloin joka seitsemäs amerikkalainen oli sen jäsen.Alkuperäistä Ku Klux Klania jäljitteleviä ryhmiä on yhä olemassa, mutta niiden jäsenmäärä ja vaikutusvalta ovat nykyisin selvästi vähäisemmät kuin liikkeen suuruudenajalla. Stepan Suhorenko
Kenraaliluutnantti Stepan Nikolajevitš Suhorenko (s. 27. tammikuuta 1957 Zduditši, Svetlogorskin piiri, Gomelin alue, Valko-Venäjän SNT) oli Valko-Venäjän turvallisuuspalvelun KGB:n johtaja. Hän on opiskellut Valko-Venäjän teknologisessa instituutissa, mistä hän valmistui vuonna 1980, ja työskennellyt Neuvostoliiton KGB:n palveluksessa 1980-luvulta puolivälistä lähtien. Stasi
Ministerium für Staatssicherheit, lyhennettynä MfS, kansanomaisesti Stasi, oli DDR:n valtiollinen turvallisuuselin 1950–1989. Se oli kymmenistä osastoista muodostunut organisaatio, jonka toiminta kattoi lähes kaiken mahdollisen DDR:n omien kansalaisten valvonnasta ulkomaanvakoiluun, vastavakoiluun ja radiotiedusteluun. Stasi toimi läheisessä yhteistyössä Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun KGB:n kanssa. KGB
KGB:n ensimmäinen edeltäjä oli neuvosto-Venäjällä bolsevikkijohtaja Vladimir Leninin aloitteesta joulukuussa 1917 perustettu salainen poliisi, "Yleisvenäläinen erityiskomissio vastavallankumousta ja sabotaasia vastaan" (lyh. "Vetšeka" tai "Tšeka"). Leninin mukaan bolsevikkipuolue tarvitsi ”rautaisen käsivarren”, jolla voi suojella ”nuorta vallankumousta” ja taistella ”vastavallankumouksellisia” voimia vastaan sekä pitää kurissa poliittisen opposition. Erityiskomission johtoon valittiin puolalaissyntyinen ammattivallankumouksellinen Feliks Dzeržinski. Dzeržinski esitti pian puolueelle ohjelman, jonka pohjalta uusi komissio toimisi. Ohjelman yhteenvetona oli, että Tšeka nousisi lain ja valvonnan yläpuolelle ja sillä olisi rajattomat pidätys-, kuulustelu- ja rankaisuoikeudet. Puolueen sisällä se herätti suurta hämminkiä ja eripuraa sekä vastustusta, mutta Lenin tukahdutti vastarinnan ja antoi vallankumoussankarina pitämälleen Dzeržinskille tämän vaatimat oikeudet. Ku Klux Klan
Syyttäjänä toimi oikeusministeri Amos Tappan Ackerman. Hallitus toteutti Klaani-lakia noin vuosina 1871–74, jolloin klaani hävitettiin lopullisesti. Joillakin alueilla toiminta, johon kuului uhkailu ja mustien äänestäjien surmat, jatkui paikallisesti erilaisina pienempinä järjestöinä, kuten "Valkoisena liigana" ("White League"), Punapaitoina ("Redshirts") sekä erilaisina sapeli- ja kivääriseuroina. Vaikka varsinainen Ku Klux Klaani ei ollut enää olemassa, oli se saavuttanut monet tavoitteistaan, kuten etelävaltioiden mustien äänioikeuden poistamisen. Porvarihallitus
Syyskuussa 1936 julkisuuteen vuoti Etsivän Keskuspoliisin niin sanottu "kansanrintamamuistio", jossa selvitettiin Moskovasta johdetun kansanrintamapolitiikan mahdollisuuksia Suomessa. Muistiossa mainittiin useita kulttuurielämän, hallituksen ja julkisen elämän vaikuttajia. Kivimäki oli halunnut päästä selville, kuinka laajasti kommunistit olivat onnistuneet soluttautumaan viattomilta näyttäviin kansalaisjärjestöihin. SDP suunnitteli tekevänsä välikysymyksen asiasta, mutta hallitus teki luottamuskysymykseksi rikoslain ja sotaväen rikoslain muutokset, joissa olisi säädetty maan- ja sotapetoksesta annettavat kuolemanrangaistukset. Edes hallituspuolue ei kannattanut esitystä, joten esitys hylättiin äänin 94-93 edistyspuolueen kahden kansanedustajan ollessa poissa. Kivimäen hallitus kaatui 7. lokakuuta 1936 oltuaan vallassa 3 vuotta 9 kuukautta ja 21 päivää. Suomen Kommunistinen Puolue
Suomen Kommunistinen Puolue (lyhenne SKP) oli suomalainen kommunistinen puolue. SKP oli Suomessa kielletty vuoteen 1944 ja sadat sen jäsenet viettivät vuosia vankiloissa. Sotien jälkeen puolueesta kasvoi kymmenien tuhansien jäsenten vaikutusvaltainen joukkojärjestö. SKP liittyi jäsenjärjestönä Suomen Kansan Demokraattiseen Liittoon ja vaaleissa sen ehdokkaat olivat SKDL:n listoilla. Puolueen poliittinen toiminta lopetettiin 1990-luvun alussa Vasemmistoliiton perustamisen jälkeen ja vuonna 1992 se haettiin konkurssiin. Silovikit
Silovikkien tausta on Neuvostoliiton hajonneessa turvapalvelussa KGB:ssä. KGB hajotettiin vuonna 1992. Silovikit alkoivat nousta valtaan jo Venäjän ensimmäisen presidentin Boris Jeltsinin valtakaudella, jolloin he toimivat muun muassa presidentin avustajina. KGB:n seuraajajärjestön profiili oli alussa matala, mutta vahvistui vuonna 1995, jolloin FSB perustettiin. Jevgeni Sevastjanov ja "Sergei Stepashin" olivat onnistuneet pelastamaan KGB:n. Vuonna 1995 taas riippumattoman turvapalvelun kasvava merkitys alkoi näkyä virkanimityksissä. KGB
Toisen maailmansodan aikana 1941 NKVD:sta erotettiin sotilaallista turvallisuutta varjeleva osa, joka alistettiin maa-armeijalle ja laivastolle. Valtiollinen turvallisuus erotettiin omaksi "Valtion turvallisuuskansankomissariaatiksi" (lyh. "NKGB"). Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon, NKGB:stä sekä maa-armeijan ja laivaston turvallisuusosista tuli uudelleen GUGB ja osa NKVD:tä. Vuonna 1943 nämä elimet erotettiin jälleen NKVD:sta ja nimettiin taas NKGB:ksi sekä Smeršiksi. Sodan aikana Stalin käytti salaisen poliisin yksiköitä rintamakarkureiden sekä vihollisen kaukopartiomiesten pysäyttämiseen (ja teloittamiseen) sekä laajojen väestön pakkosiirtojen toteuttamiseen. Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991
Mihail Gorbatšov erosi Neuvostoliiton johdosta 25. joulukuuta 1991. Eron jälkeen Neuvostoliiton lippu laskettiin Kremlin salosta pois. Tilalle nostettiin Venäjän federaation valko-sini-punainen trikolori. Neuvostoliitto lakkasi virallisesti olemasta. Sen hajoamista seurasi talousromahdus ja vakavia sosiaalisia ja väestöpoliittisia ongelmia useissa osatasavalloissa ja verisiä aseellisia konflikteja Kaukasiassa, Keski-Aasiassa ja Moldovassa. Jälkikäteen Vladimir Putin on lausunut Neuvostoliiton hajoamisen olleen "vuosisadan suurin geopoliittinen katastrofi." Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991
Georgialaisen epäilyn mukaan Gorbatšov olisi itse ollut mukana hankkeessa, jonka tavoitteena olisi ollut Neuvostoliiton hajoamiskehityksen pysäyttäminen. Gorbatšovin paluun jälkeen Jeltsin syrjäytti Gorbatšovin ja Neuvostoliitto purettiin 25. joulukuuta 1991. Neuvostoliiton hajoaminen
Venäjän, Valko-Venäjän ja Ukrainan johtajat tapasivat Minskissä, jossa he perustivat Itsenäisten valtioiden yhteisön IVY:n. Kommunistien mielestä se oli vallankaappaus, mutta kun Neuvostoliitosta itsenäistyneet Keski-Aasian maat vaativat pääsyä IVY:yyn, sitä ei pidetty vallankaappauksena. Ennen joulua Alma-Atassa pidetyssä kokouksessa yhdeksän maata liittyi IVY:yyn, ja nimenomaan Ukraina teki laajat varaukset liittosopimukseen säilyttääkseen suvereenisuutensa. Tehtaiden toiminta pysähtyi vuoden 1991 lopuilla maksujen ja raaka-aineiden puutteessa, ja kaupoista ei saanut enää ruokaa ja muita tavaroita. 7. marraskuuta 1991 vallankumouksen muistopäivän jälkeen Moskovaan levisi ruokapula. Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu KGB lakkautettiin 6. marraskuuta 1991. IVY perustettiin 1. joulukuuta 1991. Kazakstan itsenäistyi 16. joulukuuta 1991. Suomen Kommunistisen Puolueen historia
Vuosista 1945–1948 on käytetty nimeä "vaaran vuodet" kuvaamaan sitä uhkaa, jonka jotkut näkivät kommunistien kasvaneessa vaikutusvallassa. Kommunistien pelättiin suunnittelevan vallankumousta, jolloin vaarassa olisi arvostelijoiden mielestä ollut Suomen itsenäisyys. Maassa oli samaan aikaan myös Neuvostoliiton johtama valvontakomissio, joka lisäsi SKP:n vaikutusmahdollisuuksia. Kommunisteja otettiin lisäksi esimerkiksi Valtiollisen poliisin (Valpo) palvelukseen. Epäilemättä kommunistit halusivatkin puhdistaa valtion laitokset "fasistisista sotapoliitikoista", jotka heitä olivat vuosikymmenet vainonneet. Jotkut saattoivat toivoa Neuvostoliitolta enemmän avustusta vallankumouksen teossa, mutta konkreettisia vallankumoussuunnitelmia SKP:lla ei ollut ja varsin nopeasti kommunistit sopeutuivat parlamentaariseen toimintaan. Vaaran vuosien katsotaan päättyneen 1948, jolloin SKDL jätettiin ulos hallituksesta. Myös Valvontakomissio poistui maasta ja "punainen" Valpo lakkautettiin. Venäjän liberaalidemokraattinen puolue
Entinen NKP:n politbyroon jäsen Aleksandr Jakovlev väittää puolueen olevan NKP:n ja KGB:n yhteisprojekti. Muistelmissaan Jakovlev kertoo, että KGB:n johtaja Vladimir Kriuzhkov esitteli tämän "nukkepuoluehankkeen" tapaamisessaan Mihail Gorbatšovin kanssa ja informoi tätä puoluejohdon valikoimisesta. Jakovlevin mukaan puolueen nimen keksi KGB-kenraali Philipp Bobkov. Bobkov tosin sanoo vastustaneensa tätä "Zubatov-tyyppistä nukkepuoluetta, joka on KGB:n kontrollissa ja ohjailee tiettyjen sosiaalisten ryhmien mielenkiintoa ja tuntemuksia". Leonid Brežnev
Hruštšovin valta oli turvattu vuoteen 1962, mutta hänen asemansa heikkeni hänen ikääntyessään sekä Neuvostoliiton talousvaikeuksien ja hänen toimintansa herätettyä epäluottamusta vuonna 1963. Brežnev oli pitkään lojaali Hruštšoville, mutta Brežnev oli nimitetty jo keskuskomitean pääsihteeriksi ja oli todennäköinen Hruštšovin seuraaja . Brežnevistä tuli osa valtaryhmää, joka oli poistamassa vanhempaa johtoa vallasta, kuten Gennadi Voronov , Aleksei Kosygin, Nikolai Podgornyi, Aleksandr Šelepin ja Anastas Mikojanin organisoima kaappaus poisti Hruštšovin vallasta tämän ollessa lomalla. Brežnev osallistui kaappaukseen 14. lokakuuta 1964. Brežnev nimitettiin Hruštšovin tilalle Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeriksi, Aleksei Kosygin ministerineuvoston puheenjohtajaksi eli pääministeriksi ja Mikojan korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajaksi ennen jäämistään eläkkeelle 1965. Eläköityneen Mikojanin korvasi niin sanotussa "troikassa" Nikolai Podgornyi. Anatoli Golitsyn
Neuvostoliiton korkeimman oikeuden sotilaskollegio tuomitsi heinäkuussa 1962 Golitsynin ja hänen vaimonsa poissaolevina kuolemaan. KGB:llä oli suunnitelma salamurhata Golitsyn vuonna 1967 Montrealin maailmannäyttelyssä Kanadassa. Uskotaan, että vastuu operaatiosta kuului Viktor Vladimiroville, joka operoi tuolloin KGB:n sabotaasin ja salamurhaosasto Osasto 13:n päällikkönä. Yritys kuitenkin epäonnistui, koska Golitsyn ei mennyt koko näyttelyyn. Securitate
Securitate () oli kommunistisen Romanian salainen poliisi. Se perustettiin 30. elokuuta 1948 Neuvostoliiton NKVD:n avustuksella. Se hajotettiin 30. joulukuuta 1989 pian presidentti Nicolae Ceaușescun syrjäyttämisen jälkeen. Able Archer 83
Suurin katalyytti Able Archerin sodanpelolle oli syntynyt kahta vuotta aiemmin. Suljetussa kokouksessa toukokuussa 1981 Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Leonid Brežnev ja KGB:n puhemies Juri Andropov ilmoittivat yksioikoisesti, että Yhdysvallat valmisteli ydinaseiskua Neuvostoliittoon. Tätä uhkaa vastaan taistellaakseen Andropov ilmoitti, että KGB ja GRU aloittaisivat operaatio RJANin. RJAN oli venäläinen akronyymi ”ydinaseiskusta” (Ракетное Ядерное Нападение); operaatio RJAN oli neuvostohistorian suurin ja kaikkein kokonaisvaltaisin rauhanajan tiedustelutiedon keräysoperaatio. Yhdysvaltain historia
Presidentti George H. W. Bushin kauden (1989–1993) alussa Neuvostoliitto oli jo romahduksen partaalla. Kaikki itäblokin kommunistidiktatuurit luhistuivat vuoden 1989 vallankumouksissa ja kylmä sota päättyi. Sen seurauksena Yhdysvallat ja Venäjä supistivat voimakkaasti sotilaallista läsnäoloaan Euroopassa ja vähensivät ydinaseistustaan. Neuvostoliiton romahdus jätti Yhdysvallat yksin maailman poliittiseksi, taloudelliseksi, sotilaalliseksi ja yhteiskunnalliseksi johtajaksi. Neuvostoliitto
Sensuurin löystyessä media kaivoi nopeasti esiin kansalliset ja taloudelliset ongelmat, joita oli peitelty pitkään. Vaietut asiat, kuten huonot asuinolosuhteet, ruokapula, alkoholismi, laajalle levinneet saasteet ja jatkuvasti nouseva kuolleisuusaste saivat koko ajan enemmän huomiota. Myös Stalinin hallinnon aikaiset hirmuteot tulivat julkisiksi. Vanhoilliset ja uudistusmieliset piirit ottivat rajusti yhteen, ja ääripäiden välillä tasapainoillut Gorbatšov joutui vaikeuksiin yrittäessään hallita itse käynnistämäänsä prosessia.
Vuonna 1988 Gorbatšov julisti Neuvostoliiton hylkäävän niin sanotun Brežnevin opin ja sallivan demokraattiset uudistukset Itä-Euroopassa. Tarkoituksena oli vahvistaa Neuvostoliittoa, joka oli alkanut uhkaavasti natista liitoksistaan, mutta valtio ei kestänyt uudistuksia. Tämä johti vuodesta 1989 alkaen kokonaiseen sarjaan vallan­vaihdoksia Euroopassa. Vallankumoukset olivat enimmäkseen rauhanomaisia Romaniaa lukuun ottamatta. Ne johtivat kommunismin valta-aseman romahtamiseen Euroopassa. Kylmä sota Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä päättyi. Adolf Hitlerin elämäkerta
Ammattiyhdistysliike ADGB ("Allgemeiner Deutscher Gewerkschaftsbund") murskattiin 2. toukokuuta 1933, kun SA ja NSBO ("Nationalsozialistische Betriebszellenorganisation") valloittivat sen tilat ja sen johtajat vangittiin. Tärkeimmät liitot määrättiin yhdistymään virallisesti 10. toukokuuta perustettuun saksalaiseen työläisrintamaan ("Deutsche Arbeitsfront", DAF), joka oli kansallissosialistinen järjestö.
Tammikuun 30. päivänä vuonna 1934 Saksan osavaltiot lopetettiin lailla ja niiden tehtävät siirrettiin keskushallitukselle. Saksan sosiaalidemokraattinen puolue
Keisarikunnan romahtaessa sodan lopussa 9. marraskuuta 1918 valta käytännöllisesti katsoen ojennettiin SPD:lle. Jo ennen sotaa suurimman valtiopäiväryhmän muodostanut puolue sai hallitusvallan käsiinsä, kun Friedrich Ebert muodosti uuden tilapäisen hallituksen, kansanvaltuutettujen neuvoston. Kun spartakistit yrittivät tammikuussa 1919 sosialistista vallankumousta, hallitus torjui sen armeijan ja porvarillisten järjestyskaartien avulla. Spartakistien johtajat Karl Liebknecht ja Rosa Luxemburg murhattiin kansalaislevottomuuden lopussa. Poliittisessa vastuussa spartakistien kapinan tukahduttamisesta oli puolustusministerinä toiminut sosialisti Gustav Noske. Spartakistien kapinan tukahduttaminen teki sosialistien ja entisten vasemmistososialistien, sittemmin kommunistien väleistä sovittamattomat Weimarin tasavallan loppuajaksi. Kommunistisesta näkökulmasta Noske oli luokkapetturi, mikä loi käsitteen noskelaisuus: ministerisosialistit voivat käyttää aseellista voimaa kommunisteja vastaan näiden yrittäessä sosialistista vallankumousta. Kimon Georgiev
Toisen maailmansodan aikana Georgiev ja Zveno liittyivät vasemmistopuolueiden muodostamaan Isänmaalliseen rintamaan, joka vastusti Bulgarian osallistumista sotaan akselivaltojen puolella. Isänmaallinen rintama toteutti syyskuussa 1944 vallankaappauksen, jonka seurauksena Georgievista tuli jälleen pääministeri. Hänen johdollaan Bulgaria irtautui yhteistyöstä Saksan kanssa ja solmi aselevon Neuvostoliiton kanssa puna-armeijan miehitettyä maan. Kommunistit saivat vähitellen vallan Bulgarian hallituksessa, ja marraskuussa 1946 Georgiev korvattiin kommunistijohtaja Georgi Dimitrovilla. Georgiev jatkoi kuitenkin ulkoministerinä ja varapääministerinä. Zveno lakkautettiin vuonna 1949, mutta Georgiev toimi vuoteen 1962 asti eri ministerintehtävissä, ja sen jälkeen kuolemaansa saakka parlamentin puhemiehistön jäsenenä. Saksan liberaalidemokraattinen puolue
Liberaalidemokraattinen puolue oli vuodesta 1945 sosialistien tärkein ja merkittävin vastustaja Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä. Puolue veti puoleensa erityisesti nuoria, jotka suhtautuivat kriittisesti Neuvostoliiton ja saksalaisten sosialistien aloittamaan yhteiskunnan sosialisointiin. Tämän johdosta puolue joutui jo varhaisessa vaiheessa Neuvostoliiton miehitysviranomaisten ja salaisen palvelun erityistarkkailun alle. Useat puolueen "oikeistolaisfraktion" jäsenistä joutuivat Neuvostoliiton salaisen palvelun KGB:n pidättämiksi ja tuomituiksi pitkiin kuritushuonetuomioihin tai vankileireille. Tunnetuimpia tapauksia olivat Leipzigin opiskelijaneuvoston puheenjohtaja Wolfgang Natonek, joka tuomittiin marraskuussa 1948 25 vuodeksi työleirille, ja Mecklenburgin osavaltion nuoriso-osaston johtaja Arno Esch, joka pidätettiin 1949 ja vietiin Moskovaan, jossa hänet teloitettiin ampumalla 1951. Muita "puhdistuksen" kohteeksi joutuneita olivat DDR:n ensimmäisen hallituksen ulkomaankauppaministerinä toiminut Karl Hamann, joka tuomittiin 1952 15 vuodeksi kuritushuoneeseen vastuullisena maan elintarvikepulasta, ja puolueen pääsihteeri Günter Stempel, joka tuomittiin 1950 25 vuodeksi pakkotyöhön, koska tämä "ei suostunut hyväksymään DDR:n vaalilakia". KGB
Venäjän NKVD lakkautettiin 1934, jolloin perustettiin Neuvostoliiton NKVD. Tällöin myös OGPU siirtyi osaksi NKVD:tä saaden uudeksi nimekseen "Valtion turvallisuuspäähallinto" (lyh. "GUGB"). 1930-luvulla Josif Stalinin johtaman suuren terrorin aikana NKVD GUGB:n toiminnan myötä nousi valtioksi valtion sisällä, jonka lonkerot ulottuivat syvälle yhteiskuntaan koskien kaikkia ja kaikkea elämänalueita. Stalin käytti NKVD:tä terrorin työvälineenä ja se passitti vankileireille ja teloitti miljoonia ihmisiä. Suuresta vankimäärästä johtuen NKVD saattoi ryhtyä suuriin julkisiin rakennushankkeisiin urakoitsijana, kuten Stalinin kanavan rakentamiseen. Rakentamisen tarkoituksena ei ollut pelkästään tuottaa pakkotyöllä halpaa perusrakennetta kansantalouteen, vaan myös tappaa vankeja. Salainen poliisi toimi myös aktiivisesti ulkomailla. GUGB:n agentit kidnappasivat venäläisemigranttien valkoisen armeijan komentajan, kenraali Jevgeni K. Millerin Pariisissa vuonna 1937. Miller teloitettiin myöhemmin Moskovassa. GUGB:n agentti murhasi marxilaisen toisinajattelijan Lev Trotskin Meksikossa vuonna 1940. Klement Gottwald
Gottwald oli yksi Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen perustajista. Yhtenä Tšekkoslovakian kommunistipuolueen johtajista Gottwald valittiin maaliskuussa 1945 Edvard Benešin johtamaan pakolaishallitukseen, joka sai maan johtoonsa sen vapauduttua natsimiehityksestä. Eri puolueiden yhteistyö päättyi helmikuussa 1948 hallituksen ei-kommunististen jäsenten eroon. Tällöin kommunistit tekivät Gottwaldin johtamina ns. Prahan kaappauksen eli Tšekkoslovakian vallankaappauksen 1948. Toukokuussa uudet vallanpitäjät hyväksyivät uuden perustuslain. Presidentti Benešiä painostettiin hyväksymään uusi lainsäädäntö, mutta hän kieltäytyi ja hänet erotettiin presidentin virasta 7. kesäkuuta 1948. Kesäkuun 14. päivä kommunistit valitsivat Gottwaldin Tšekkoslovakian presidentiksi.