Milloin naiset saivat äänioikeuden Suomessa?
Naisasialiike Suomessa
Suomessa naiset saivat ensimmäisenä Euroopassa sekä äänioikeuden että vaalikelpoisuuden 1906. Poliittinen innostus sukupuolten tasa-arvon puolesta jäi laimeaksi äänioikeudesta huolimatta. Poliittisiin puolueisiin perustetut naisosastot ja -järjestöt toimivat kuitenkin sosiaali- ja kulttuurivalistustyön kautta. Suomen poliittinen historia
Suomessa säädettiin 1906 yleinen ja yhtäläinen äänioikeus – sekä naisille että miehille. Naiset käyttivät äänioikeuttaan ensimmäisenä maailmassa 1907 valtiopäivän vaaleissa. Tuolloin oli vielä "Suomen Suuriruhtinaan Valtiopäiväjärjestyksessä" rajattu äänioikeuden ulkopuolelle esimerkiksi vaivaisapua saavat henkilöt. Nykyisessä perustuslaissa äänioikeus on yleinen ja yhtäläinen kaikille 18 vuotta täyttäneille. Suomen äänioikeuden historia
Suomen äänioikeuden historia alkaa jo sääty-yhteiskunnan ajalta. Varsinkin 1900-luvun aikana äänioikeutta on Suomessa merkittävästi laajennettu. Ruotsin vallan ja autonomian aikana Suomen kansanedustuslaitoksena toimivat nelisäätyiset säätyvaltiopäivät. Porvarissäädyssä äänioikeus määräytyi veronmaksukyvyn, talonpoikaissäädyssä maaomistuksen ja pappissäädyssä virka-aseman perusteella. Aatelissäädyn edustajia ei valittu lainkaan vaaleilla. Yleinen ja yhtäläinen äänioikeus toteutettiin Suomessa valtiollisella tasolla vuonna 1906 samassa yhteydessä kun säätyvaltiopäivät korvattiin eduskunnalla. Tuolloin naiset ja myös suurin osa miespuolista väestöä saivat ensi kertaa äänioikeuden ja äänioikeutettujen määrä kymmenkertaistui. Kunnallisella tasolla vastaava uudistus toteutettiin 1917. Myöhemmin äänioikeudesta on vielä poistettu eräitä rajoituksia sekä äänioikeusikärajaa alennettu. Naisten äänioikeus
Suomi antoi kolmantena maailmassa ja ensimmäisenä Euroopassa naisille äänioikeuden vuonna 1906 osana yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta. Samalla sallittiin naisille myös oikeus asettua ehdolle vaaleissa ja vuonna 1907 eduskuntaan valittiin maailman ensimmäiset naisparlamentaarikot.
Ida Husted Harper
Vuonna 1887 Harper auttoi organisoimaan indianalaisen naisten äänioikeusyhdistyksen. Hänestä tuli uuden yhdistyksen sihteeri. Vuonna 1896 Harper liittyi National American Woman Suffrage Associationiin, kansalliseen naisten äänioikeuden yhdistykseen, eli NAWSA:an. Yhdessä Susan B. Anthonyn, Elizabeth Cady Stantonin ja Matilda Joslyn Gagen kanssa Harper kirjoitti neliosaisen teossarjan "History of Woman Suffrage", joka kertoi nimensä mukaisesti naisten äänioikeuden historiasta. Myöhemmin Harper myös kirjoitti elämäkerran Anthonysta. "The Life and Work of Susan B. Anthony" julkaistiin kolmena osana vuosien 1898–1908 välisenä aikana. Vuonna 1922 naiset saivat äänioikeuden Yhdysvalloissa, ja Harper päivitti teosta "History of Woman Suffrage" kahdella uudella osalla, jotka julkaistiin molemmat vuonna 1922. Naisten äänioikeus
Vuonna 2015 maailmassa ei ole käytännössä enää yhtäkään valtiota jossa naisten äänioikeus olisi täysin kielletty lailla, Saudi-Arabian annettua naisille vaalikelpoisuuden paikallisvaaleissa . Tähän ei kuitenkaan lueta valtioita joissa äänestyksiä ei yleisesti pidetä (eikä näin ollen myös miehilläkään ole oikeutta äänestää). Vatikaanin vaaleissa valittava Paavi valitaan miesedustajien kesken uskonnollisista syistä. La Citoyenne
La Citoyenne oli ranskalainen feministinen sanomalehti, jota Hubertine Auclert julkaisi Pariisissa 1881–1891. Se alkoi ilmestyä 13. helmikuuta 1881 ja ilmestyi joka toinen kuukausi. Lehti oli ensimmäinen naisten äänioikeutta ajava lehti. Se ajoi hyvin voimakkaasti naisten vapautusta ja lainsäädännön muuttamista niin, että naisen asema olisi tasa-arvoinen. Lehti vaati naisille oikeutta toimia julkisissa viroissa ja esitti, että naista alentavat lait olisivat jääneet hyväksymättä, jos niitä säädettäessä olisi kuultu naisia. Lehteen kirjoittivat monet huomattavat feministit kuten Marie Bashkirtseff. Naisen valta
"Naisen valta" sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 25. toukokuuta 1944 New Yorkissa. Maanlaajuiseen teatterilevitykseen elokuva pääsi 12. elokuuta 1944. Suomessa elokuva julkaistiin 23. syyskuuta vuonna 1945. Warner Brothers toimi elokuvan levittäjänä. Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen oikeudet Suomessa
Suomi laillisti parisuhteen rekisteröimisen samaa sukupuolta oleville pareille vuonna 2002, joka antoi samaa sukupuolta oleville pareille kaikki samat oikeudet paitsi oikeuden adoptioon ja samaan sukunimeen. Koeputkihedelmöitys sallittiin naispareille vuonna 2007 ja perheen sisäisestä adoptiosta tuli mahdollista kaikille samaa sukupuolta oleville pareille vuonna 2009. Kannatus samaa sukupuolta olevien parien oikeudesta avioliittoon on kasvanut vähitellen 2000-luvulla, suomalaisten enemmistön kannattaessa ajatusta. Naisten äänioikeus
Yhdysvalloissa naisten äänioikeus oli New Jerseyn osavaltion perustuslaissa jo vuonna 1776, mutta se kumottiin 1807. Myöhemmin naiset saivat äänioikeuden Yhdysvalloissa vuonna 1920. George Washington
Myös äänioikeutta oltiin vähitellen laajentamassa. Vuonna 1789 vain noin 50–75 % Yhdysvaltain aikuisista, valkoisista miehistä sai äänestää. Vuonna 1790 Vermontin osavaltio kuitenkin antoi äänioikeuden kaikille vapaille miehille, ja sitä seurasivat Kentucky (1792) ja Tennessee 1796. Tosin Tennesseessä äänioikeuden sai vasta puolen vuoden kyläyhteisössä asumisen jälkeen. Vuoden 1792 presidentinvaaleissa vain kuusi viidestätoista osavaltiosta valitsi valitsijamiehet vaaleilla ja äänioikeuden määritelmä vaihteli osavaltioittain. Yhteensä ääniä annettiin vain 13 000. Washington suuntautui yhä enemmän Hamiltonin federalistien linjalle, mutta Jeffersonkin myönsi, että hän oli tärkeä kansakunnan yhdistäjä. Washingtonin valinta toiselle kaudelle oli yksimielinen. Eduskunta
Eduskuntauudistuksessa korvattiin tuolloin Euroopan vanhanaikaisimmat, 1600-luvulta periytyvät säätyvaltiopäivät aikansa uudenaikaisimmalla yksikamarisella eduskunnalla. Yleinen ja yhtäläinen äänioikeus sekä suhteellinen vaalitapa olivat vielä varsin harvinaisia ja naisten äänioikeus valtiollisissa vaaleissa toteutui ensimmäisenä maana Euroopassa juuri Suomen eduskuntauudistuksessa. Samalla naiset saivat myös vaalikelpoisuuden ensimmäisenä maailmassa. Äänioikeutettujen suomalaisten määrä kymmenkertaistui 1 272 873 äänioikeutettuun, kun kaikki naiset ja säätyihin kuulumattomat miehet saivat äänioikeutensa. Äänioikeus- ja vaalikelpoisuusikärajaksi asetettiin 24 vuotta. Hubertine Auclert
Pariisissa hän meni mukaan feministien toimintaan ja ryhtyi ajamaan naisille oikeutta julkisiin virkoihin. Vuonna 1876 hän perusti Société le droit des femmes -järjestön, joka kannatti naisten äänioikeutta. Vuonna 1883 järjestön nimeksi tuli Société le suffrage des femmes. Feminismi
Vuonna 1903 Emmeline Pankhurst oli aloittamassa Isossa-Britanniassa suffragettien liikettä. Eräs brittiläinen sanomalehti käytti vuonna 1905 sanaa suffragetti (englannin sanasta "suffrage") pilkatakseen naisia, jotka vaativat äänioikeutta. Pian suffragetit alkoivat itsekin käyttää tätä nimeä. Vähitellen suffragettien keinot äänioikeustaisteluissa muuttuivat rajuiksi. He saattoivat muun muassa kahlehtia itsensä julkisiin rakennuksiin ja lakiakin rikottiin. Monet joutuivat vankilaan. Suffragetit ryhtyivät nälkälakkoon vuonna 1909, ja heitä pakkoruokittiin nieluun työnnetyn letkun avulla. Toimenpide aiheutti naisille pysyviä vammoja, ja pakkoruokinta kiellettiin vuonna 1913. Tunnetuin suffragetin tempaus on brittiläisen Emily Davisonin heittäytyminen vuonna 1913 hevoskilpailuissa kuninkaan hevosen alle. Davison kuoli, mutta teko toi paljon huomiota naisten äänioikeustaistelulle. Kun miehet ensimmäisessä maailmansodassa olivat rintamalla, naiset tekivät töitä. Britannian naiset saivat rajatun äänioikeuden vuonna 1918 ja täyden äänioikeuden 1928. Yhdysvalloissa vuonna 1920 annettiin äänioikeus 30 vuotta täyttäneille naisille. Romanien syrjintä
Ennen vuotta 1919 Suomi ei myöntänyt Suomen kansalaisuutta romaneille. Siksi he eivät saaneet asettua vaaleissa ehdolle eivätkä äänestää. Suomessa äänioikeus kiellettiin ihmisiltä irtolaisuuden perusteella eduskunta- ja presidentinvaaleissa vuosina 1906–1972 ja kunnallisvaalissa vuonna 1919. Kielto oli voimassa kolme vuotta pakkolaitostuomion jälkeen. Irtolaisten äänioikeuskielto kohdistui asunnottomiksi jääneisiin, osaan romaneista ja seksiä julkisilla paikoilla myyneisiin ihmisiin. Suomen äänioikeuden historia
Kaksikamariseen parlamenttiin siirtymisestä oli tehty aloitteita valtiopäivillä jo 1860-luvulta alkaen, mutta ne eivät olleet koskaan johtaneet mihinkään. Säätyvaltiopäivien edustavuus heikkeni koko 1800-luvun jälkipuoliskon ajan, sillä teollisuustyöläisten ja varsinkin maaseudun tilattoman väestön suhteellinen osuus kasvoi huomattavasti. Maataomistavia talonpoikia oli 1900-luvun alussa enää noin kaksi viidesosaa maataloudessa toimivasta väestöstä. Vaalisalaisuus
Suomen ensimmäisissä yleisissä eduskuntavaaleissa 1907 otettiin käyttöön salainen lippuäänestys. Vaalisalaisuus määrättiin Suomen Suuriruhtinaanmaan Vaalilain 38. pykälässä.
Nykyisin säännökset vaalisalaisuudesta ovat vaalilaissa sekä perustuslain 25. pykälässä. Naisten puolue
Naisten puolue (Naisp.) oli suomalainen 1990-luvun alkupuolella toiminut puolue. Naisten asiaa ajanut puolue osallistui kahdesti eduskuntavaaleihin ja kerran kunnallisvaaleihin, mutta sen listoilta ei valittu kansanedustajia tai valtuutettuja. Demokratian historia
Siirtymät liberaaliin demokratiaan ovat tapahtuneet perättäisinä “demokratian aaltoina”, vaihtelevasti sotien, vallankumousten, siirtomaavallan purkautumisen ja taloudellisten asianhaarojen seurauksena. Suomessa otettiin käyttöön yleisillä vaaleilla valittu sukupuolia erottelematon yksikamarinen kansaneduskunta vuonna 1906. Tällöin Suomi oli vielä autonominen Venäjän suuriruhtinaskunta, ja suuriruhtinaalla oli veto-oikeus kansaneduskunnan säätämiin lakeihin. Tilanne muuttui oleellisesti vuoden 1917 vallankumouksen yhteydessä, minkä seurauksena Suomesta tuli itsenäinen tasavalta. Ensimmäinen maailmansota sekä Ottomaanien valtakunnan ja Itävalta-Unkarin hajoaminen johtivat uusien kansallisvaltioiden luomiseen Eurooppaan, ja useimmat uusista valtioista olivat ainakin nimellisesti demokraattisia. 1920-luvulla demokratia kukoisti, mutta Suuri lama aiheutti pettymystä ja useimmat Euroopan, Latinalaisen Amerikan ja Aasian maat muuttuivat vahvan miehen valloiksi tai diktatuureiksi. Fasismi ja diktatuurit rehottivat natsi-Saksassa, Italiassa, Espanjassa ja Portugalissa sekä muissakin epä­demo­kraattisiksi kehittyneissä maissa kuten Baltian ja Balkanin maissa, Brasiliassa, Kuubassa, Kiinassa ja Japanissa. Samaan aikaan myös Josif Stalin sai Neuvostoliitossa diktaattorin aseman. Niinpä 1930-luku tunnetaankin “diktaattoreiden aikakautena”. Elin Holmberg
Elin Constance (o.s. Lindfors) toimi Helsingin kaupunginvaltuutettuna vuodet 1919–1921. Leskirouva Elin Holmberg valittiin valtuustoon ensimmäisissä yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuvissa kunnallisissa vaaleissa Helsingissä 27.–28. joulukuuta 1918, jolloin naisilla oli ensimmäistä kertaa mahdollisuus asettua ehdokkaaksi. Hänet valittiin ruotsalaisen ryhmän eli käytännössä Ruotsalaisen kansanpuolueen listalta Helsingin kaupunginvaltuustoon. Bermuda
Toisen maailmansodan jälkeen Bermudalla nousivat esiin poliittiset uudistukset mustien ja naisten oikeuksien saralla. Mustat olivat saaneet äänestää 1800-luvulta lähtien, mutta Bermudan parlamentissa oli ollut koko sen historian aikana vain tusina mustia. Mustia vastaan oli tehty myös rotuerottelulakeja, jollaisia oli käytössä myös Yhdysvalloissa. Naiset saivat äänestysoikeuden vasta vuonna 1944. Senkin jälkeen äänestysoikeus koski vain maanomistajia ja äänestysoikeutettuja oli vain noin 3 000. Vuonna 1959 mustat boikotoivat muun muassa elokuvateattereita ja ravintoloita, mikä pakotti ne luopumaan rotuerottelusta. Boikottien jälkeen mustia alettiin myös palkata töihin enemmän kuin ennen. Vuonna 1960 aloitettiin kampanjointi äänioikeuden puolesta niille, joilla ei olut siihen oikeuttavaa omistusta. He käsittivät noin 75 % väestöstä. Yleinen äänioikeus tuli Bermudalle vasta vuonna 1963. Vuonna 1968 maahan tuli uusi perustuslaki, jonka mukaan Bermuda vastasi itse sisäpolitiikastaan ulkopolitiikan ja puolustuksen jäädessä kruunun hoidettaviksi. 1970-luvun aikana maassa oli rotujännitteitä, jotka purkautuivat mellakoinnilla ja silloisen kuvernöörin murhalla. Uuden perustuslain jälkeen kysymys itsenäisyydestä tuli merkittäväksi poliittiseksi aiheeksi. Asiasta järjestettiin kansanäänestys vuonna 1995, mutta vain 25 % äänestäneistä oli itsenäisyyden kannalla. Kysymys heräsi uudestaan vuonna 2004, kun silloinen pääministeri kehotti itsenäisyydestä käytävään keskusteluun. Kyselyt ovat yleensä näyttäneet edelleen, että suurin osa bermudalaisista vastustaa itsenäistymistä. Naisten äänioikeus Ruotsissa
Papinvaaleissa maaseudulla naiset saivat äänioikeuden, kun asteittainen äänioikeus tuli voimaan 1734. Maaseudulla oli vähemmän äänioikeutettuja naisia, mutta heidän äänioikeutensa koettiin vähemmän kiistanalaiseksi. Naiset säilyttivät oikeuden äänestää papinvaaleissa vuoden 1862 uudistukseen asti. Osallistumista pitäjänkokouksiin ei ollut säännelty lainsäädännössä, ja jo 1600-luvulla naiset, erityisesti ne, jotka hallitsivat kotitalouksia, osallistuivat aktiivisesti. Heillä oli korkeintaan epäsuora vaalioikeus säätyedustustoon tätä kautta, koska naispuolisia pappeja ei hyväksytty eivätkä nämä siksi voineet osallistua, kun papit keskenään nimittivät valtiopäiväedustajansa. Naisten äänioikeus
Neuvosto-Venäjällä naisten äänioikeus annettiin lokakuun vallankumouksessa vuonna 1917. Naisasialiitto Unioni
Unioni Naisasialiitto Suomessa ry perustettiin 10. helmikuuta 1892 Helsingissä Kämpin Peilisalissa. Unionin ensimmäisiin vaikuttajanaisiin lukeutuivat Maikki Friberg (1861–1927), taidemaalari ja kirjailija Helena Westermarck (1850–1938), Unionin ensimmäinen puheenjohtaja Lucina Hagman (1853–1946) sekä Annie Furuhjelm (1854–1937), Helmi Tengen (1875–1971), feministi Gerda von Mickwitz ja Ida Sofia Salin (1865–1952). Lucina Hagman oli mukana perustamassa Marttaliittoa toukokuussa 1899. Voimistelunopettaja Helmi Tengen sai ensimmäisenä naisena ajokortin Suomessa. Venäjän keisarikunnan valtakunnanduuma
Joulukuussa 1905 julkaistiin vaalilaki. Sen mukaan äänestäjät jaettiin maanomistajiin, kaupunkilaisiin, talonpoikiin ja työläisiin. Viimeksi mainituista äänioikeus oli niillä, joiden työnantajan yrityksessä oli vähintään 50 työntekijää. Erona yleiseen äänioikeuteen tällä säännöksellä äänioikeuden ulkopuolelle jäi 2 000 000 työläismiestä. Äänioikeutta ei myöskään ollut naisilla, alle 25-vuotiailla, asepalveluksessa olevilla eikä suurella joukolla kansallisia vähemmistöjä. Äänioikeus ei ollut yleinen, mutta ei myöskään äänestäjäryhmissä yhtäläinen. Maanomistajan valitsemiseen tarvittiin 2000, kaupunkilaisen 4000, talonpojan 30 000 ja työläisen 90 000 ääntä äänestäjäluokkansa sisällä. Valtioduuman edustajamäärä vaihteli 480:stä 520:een. Säätyvaltiopäivät 1897
Vuoden 1897 valtiopäivät käsittelivät ensimmäistä kertaa kysymystä naisten äänioikeudesta. Valtiopäivät teki päätöksen Helsingin ja Turun välisen rantaradan jäljellä olevan osan Helsinki–Karjaa välillä rakentamisesta. Äänioikeus
Ensimmäisissä eduskuntavaaleissa 15.–16.3.1907 valittiin 19 maailman ensimmäistä naiskansanedustajaa (eduskunnan ensimmäinen täysistunto oli 23.5.1907). Heistä tunnetuimpia olivat kenties kolme naisasianaista: Nuorsuomalaisen puolueen Lucina Hagman (1853–1946), Sosialidemokraattisen puolueen Miina Sillanpää (1866–1952) ja Suomalaisen puolueen Aleksandra Gripenberg (1857–1913). Ensimmäinen sortokausi
Heinäkuussa 1906 päätetty eduskuntalaitoksen uudistus oli laajentanut äänioikeutettujen määrän miljoonaan. Äänioikeus myönnettiin naisille ja alemmille yhteiskuntaluokille ja niille ylempien luokkien edustajille, jotka eivät olleet mahtuneet entisten säätyjen puitteisiin. Norjan perustuslaki
Alun perin äänioikeus riippui varallisuudesta, mutta oman aikansa mittapuulla raja oli asetettu alas. Lähes puolet aikuisista miehistä sai äänioikeuden. Tästä poikkeuksena virkamiehistön asemaa korostettiin. Kaikilla virkamiehillä oli äänioikeus, ja virkamies voitiin irtisanoa vain lainvoimaisen tuomion pohjalta. Naisilla ei alkujaan ollut äänioikeutta, kuten ei tuohon aikaan missään muussakaan maassa, mutta he saivat sen vuonna 1913. Naisten äänioikeus
Uusi-Seelanti antoi ensimmäisenä naisille äänioikeuden vuonna 1893. Australiassa myönnettiin vuonna 1902 rajoitettu äänioikeus ja vaalikelpoisuus, jotka kuitenkin koskivat vain valkoista väestöä. Suomen äänioikeuden historia
1880-luvulta alkaen fennomaanit alkoivat vaatia porvarissäädyn vaaliin yleistä 10 äänen äänikattoa, kun taas ruotsinkieliset liberaalit olivat äänioikeusreformien suhteen varsin pidättyväisiä ja konservatiivisimmat svekomaanit kannattivat pääsääntöisesti rajattomia ääniasteikkoja. Fennomaanien päätavoite oli vallata enemmistö porvarissäädyssä, koska hallitsemalla tämän jälkeen kolmea säätyä he olisivat saaneet suvereenin vallan valtiopäivillä. Vastaavasti yleinen 25 äänen äänikatto vastasi liberaalien keskivertokannattajien tulotasoa, joten heillä ei ollut syytä vaatia radikaaleja muutoksia. Vuoden 1885 valtiopäivillä nuorten fennomaanien johtajat nostivat jo esiin ajatuksen yhtäläisestä äänioikeudesta, mutta vielä seuraavan kahden vuosikymmenen ajan kamppailu käytiin lähinnä porvarissäädyn ääniasteikoista. Useat suomenkieliset kaupungit siirtyivät yksitellen alempiin äänikattoihin 1800-luvun loppuvuosina. Aivan viimeisissä säätyvaltiopäivien vaaleissa vuonna 1905 muutama kaupunki käytti peräti kahden äänen äänikattoa. Valtiopäivillä esitykset äänioikeuden laajentamisesta eivät kuitenkaan menestyneet säätyjen jarrutuksen ja osaksi myös Venäjän vanhoillisuuden vuoksi.
Nuorsuomalaisten tavoitteeksi tuli 1890-luvulla ääniasteikkojen korvaaminen yhtäläisellä äänioikeudella porvaris- ja talonpoikaissäädyssä, joskaan ei vielä yleinen äänioikeus. Naisten äänioikeus nousi valtiopäiväkeskusteluun vasta 1890-luvun jälkipuoliskolla ja ensimmäinen aloite siitä tehtiin vuonna 1897. Aloitteen tekijä oli porvarissäätyä edustanut Ivar Alexander Kyander. Vuonna 1884 perustettu Suomen Naisyhdistys oli jo aiemmin vaatinut naisille kunnallista vaalikelpoisuutta ja valtiollista äänioikeutta. Yleistä, yhtäläistä ja välitöntä ääni- ja vaalioikeutta sekä miehille että naisille asettui ensimmäisenä vaatimaan Suomen Työväenpuolue perustavassa kokouksessaan Turussa 1899. Forssan kokouksessa 1903 listalle lisättiin vielä parlamentin yksikamarisuus. Porvarillisista puolueista yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden sisällytti ohjelmaansa ensimmäisenä Suomalainen puolue lokakuussa 1904. Suomen puolustusvoimat
Naisten vapaaehtoinen asepalvelus aloitettiin vuonna 1995. Kuwait
Kuwait oli ensimmäinen Persianlahden arabimaa, joka järjesti parlamenttivaalit, ja se myönsi naisille äänioikeuden 2005. Vuodesta 2010 alkaen maassa on ollut ajoittain väkivaltaisuuksia ääri-islamistien ja sotilasjoukkojen välillä. Action française
Jo vuonna 1919 Maurras vaati naisille äänioikeutta, joka toteutui vasta 21. huhtikuuta 1944 Ranskan väliaikaishallituksen määräyksestä. Maurrasin mukaan naiset olisivat taipuvaisempia traditionalistisille ja katolisille äänenpainoille kuin miehet. Emmeline Pankhurst
Aviopari toimi aktiivisesti politiikassa. Richard Pankhurst pyrki useita kertoja parlamenttiin, ja Emmeline Pankhurst tuki hänen poliittista uraansa. Miehensä kuoleman jälkeen hän ryhtyi jatkamaan miehensä työtä politiikan parissa. 1903 hän perusti kahden tyttärensä Christabel ja Sylvian kanssa WSPU:n. Järjestö toimi hyvin näkyvästi ja käytti väkivaltaisiakin toimintamuotoja. Ensimmäinen maailmansodan aikana WSPU muuttui naisten puolueeksi, Women's Party, joka ajoi naisten tasa-arvon edistämistä, ja Pankhurst osallistui sotaponnisteluihin. Muu naisliike ajoi rauhan asiaa. Vuonna 1918 saivat yli 30-vuotiaat naiset Britanniassa äänioikeuden, ja siitä kymmenen vuoden kuluttua äänioikeusikäraja laskettiin 21 vuoteen. Me Naiset
"Me Naiset" alkoi ilmestyä vuonna 1952 tunnuslauseenaan "nykyaikaisen naisen nykyaikainen lukemisto". Vuonna 1957 Sanoma Osakeyhtiö osti sen julkaisuoikeudet. Vasta 1960-luvulla lehden konsepti vakiintui, ja lehdestä tuli Suomen ensimmäinen naisten viikkolehti. "Eevan" ja "Kotilieden" lukijoita nuoremmalle yleisölle suunnatun "Me Naisten" levikki alkoi nousta nopeasti. Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen oikeudet Suomessa
Mahdollisuus rekisteröityyn parisuhteeseen annettiin samaa sukupuolta oleville pareille vuonna 2002. Lainsäädäntö, joka takaa samanlaiset oikeudet samaa sukupuolta oleville pareille kuin eri sukupuolta oleville aviopareille hyväksyttiin eduskunnassa syyskuussa 2001 äänin 99–84. Toukokuussa 2009 eduskunta antoi samaa sukupuolta oleville pareille oikeuden perheen sisäiseen adoptioon. Naisten äänioikeus Ruotsissa
Parlamentarismi otettiin käyttöön vapaudenajan perustuslain yhteydessä 1718. Naisilla oli vapauden aikana rajoitettu äänioikeus, jonka he sittemmin menettivät. Kysymys naisten äänioikeudesta herätti paljon keskustelua 1800-luvun lopussa. Valtiopäivillä oli annettu esitys 1884, mutta se äänestettiin nurin äänin 53 vastaan 44. Myös 1912 esiteltiin uusi lakiesitys, joka myös äänestettiin nurin. Vasta 1919 meni lopulta lakiesitys läpi, ja usein sanotaan, että ensimmäiset vaalit, joissa oli yleinen ja yhtäläinen äänioikeus sekä miehille että naisille, toiseen kamariin pidettiin 1921, mutta se ei ole aivan totta, sillä vasta sen jälkeen kun laki oli muuttunut (1922) niin, että jopa miehet, jotka eivät olleet suorittaneet asepalvelusta, saivat oikeuden äänestää, sukupuolineutraali äänioikeus otettiin käyttöön. Naisten äänioikeus Ruotsissa
Vuosien 1726 ja 1742 välillä naiset osallistuivat 17 pormestarinvaaliin 31 tutkitusta. Pormestarinvaalien äänioikeus oli vuoteen 1734 saakka liitetty porvarioikeuksiin, jolloin se, joka omisti porvarioikeuden, oli määritelty porvariksi ja siksi omisti äänioikeuden. 
1734 äänioikeudesta tuli asteittainen, mikä tarkoitti, että jokaisella veroa maksavalla ja täysi-ikäisellä kansalaisella, joka hallitsi omaisuutta, oli äänioikeus. Tämä uudistus lisäsi naispuolisten valitsijoiden äänestämistä 55 prosentista 71 prosenttiin. Vuosien 1743 ja 1758 välillä äänestivät naiset 32 pormestarinvaalissa 45 tutkitusta. Vuoden 1758 asetuksella kumottiin naisten äänioikeus pormestarinvaaleissa, kun naisia ei asetuksen mukaan määritelty enää porvareiksi. Suomen kuntavaalit
Suomen suuriruhtinaskunnassa asetettiin uusi kunnallisasetus vuonna 1873. Sen mukaan kunnalliset oikeudet ja velvollisuudet tulivat kaikkien kuntalaisten yhteisiksi. Kaupunginvaltuutetut valittiin kolmeksi vuodeksi, siten että vuosittain kolmannes valtuutetuista oli erovuorossa. Täten uudet vaalit järjestettiin vuosittain. Ehdokkaaksi saattoi asettua yli 25-vuotias miespuolinen kuntalainen. Äänivalta vaaleissa kuitenkin riippui maksetusta veroäyristä, joten yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta ei ollut. Naisten äänioikeus Ruotsissa
Papinvaaleissa oli kaikilla naisilla, joiden aviomiehet olivat äänioikeutettuja, yhtäläinen äänioikeus kuin heidän aviomiehillään, mikä poikkesi äänioikeudesta muissa Ruotsin yhteiskunnan osissa. Oikeus äänestää papinvaaleissa tuli myös varhain niille naisille, jotka omistivat talon. Papinvaaleista tuli sitten myös ensimmäiset vaalit Ruotsissa, joihin tuli sekä yleinen ja yhtäläinen äänioikeus sekä miehille että naisille. Suomen kuntavaalit
Vuonna 1917 hyväksyttiin uusi kunnallisvaalilaki, joka takasi yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden. Ensimmäiset uuteen vaalilakiin perustuvat kunnallisvaalit pidettiin loppuvuodesta 1918 tai alkuvuodesta 1919 riippuen kunnasta. Lain mukaan pienimmällä vertausluvulla valittu kolmannes valtuustosta oli erovuorossa ensimmäisen toimivuoden lopussa, seuraava kolmannes toisen ja viimeinen kolmannes kolmannen vuoden lopussa. Tästä seurasi, että kunnallisvaalit oli järjestettävä joka vuoden joulukuussa. Näin jatkui vuoteen 1925 saakka, jolloin kunnallislakia muutettiin siten, että koko valtuusto valittiin yhdellä kerralla. Afroamerikkalaiset
Mustat saivat Yhdysvalloissa äänioikeuden orjuuden päättymisen jälkeen perustuslain 15. lisäyksen myötä 1870. Heidän äänestysoikeutensa ei painostuksen johdosta kuitenkaan tuolloin vielä aina toteutunut etenkään Etelävaltioissa. Joillain mustien johtajilla oli kuitenkin merkittävä asema Etelävaltioiden politiikassa jo 1870-luvulla: Robert B. Elliott oli Etelä-Carolinan ja John R. Lynch Mississippin edustajainhuoneen puhemies ja P. B. S. Pinchback toimi Louisianan virkaatekevänä kuvernöörinä. Vuosien 1869–1901 välillä Yhdysvaltain kongressin edustajainhuoneessa istui 20 afroamerikkalaista ja senaatissa kaksi, mississippiläiset Hiram R. Revels ja Blanche K. Bruce. Vuoden 1901 jälkeen kesti kuitenkin kolme vuosikymmentä ennen kuin kongressissa nähtiin jälleen afroamerikkalaisia. Maija Rajainen
Rajainen tutki tyttöjen ja naisten historiaa. Hänen väitöksestään (1940) ilmeni, että tyttöjen koulutus oli Katariina II:n ansiosta niin sanotun Vanhan Suomen alueella vuosina 1788–1806 pitemmällä kuin muualla Suomessa. Hänen myöhempiä naistutkimustaan edustavat 1959 julkaistu artikkeli "Yleiset äänioikeusteoriat ja naisten äänioikeusliike Suomessa", 1973 ilmestynyt tutkimus sukupuolimoraalia koskevasta keskustelusta naisliikkeessä 1800–1900-luvun vaihteessa sekä 1978 julkaistu artikkeli vuotta 1906 edeltävistä porvarillisen ja työläisnaisliikkeen suhteista. Naisten äänioikeus Ruotsissa
On huomattava, että vaalit pidettiin myös talonpoikaissäädyssä, jossa naisten äänioikeus voitiin hyväksyä 1771-1772 jälkeen. Se koski myös talonpoikaissäädyssä leskiä, niitä, joilla oli hallussaan talo, johon liittyi verovelvollisuus tai vastaava, siis samalla tavalla kuin mikä koski miehiä. Hjalmar Branting
Brantingin tavoitteiden mukainen äänioikeusuudistus toteutui Ruotsissa vuosina 1918–1921, jolloin mm. Ruotsin naiset saivat äänioikeuden. Tämä uudistus mahdollisti sosiaalidemokraattisen puolueen äänisaaliin suuren kasvun, ja nosti sen Ruotsin suurimmaksi puolueeksi. Brantingista tuli Ruotsin pääministeri vuonna 1920, mikä merkitsi samalla sitä, että hänestä tuli maailman ensimmäinen demokraattisesti valtaan päässyt vasemmistolainen. (Suomessa oli ollut sosialisti Oskari Tokoin johtama senaatti vuonna 1917, mutta tällä senaatilla ei ollut Venäjän vallan alla samanlaisia valtaoikeuksia kuin Ruotsin hallituksella.) Naisten äänioikeus Ruotsissa
Brusewitz, Axel, 1916, "Frihetstidens grundlagar och konstitutionella urkunder", utgivare Riksarkivet, Stockholm. Suomen kansanäänestys kieltolaista
Kansanäänestys alkoholin kieltolaista, viralliselta nimeltään ”neuvoa-antava kansanäänestys väkijuomalainsäädännön perusteiden selvittämiseksi”, järjestettiin Suomessa 29.–30. joulukuuta 1931. Äänestyksessä, johon osallistui 44,4 prosenttia äänioikeutetuista, yli 70 prosenttia kannatti vuodesta 1919 alkaen voimassa olleen kieltolain kumoamista. Tuloksen seurauksena eduskunta sääti helmikuussa uuden väkijuomalain, jossa alkoholijuomien myynnistä tehtiin valtion yksinoikeus. Sukupuolten tasa-arvo
Euroopan neuvoston yleissopimus naisiin kohdistuvan väkivallan ja perheväkivallan ehkäisemisestä ja torjumisesta (Istanbulin sopimus) on maailman ensimmäinen oikeudellisesti sitova sopimus, joka koskee naisiin kohdistuvaa väkivaltaa. Istanbulin sopimus hyväksyttiin vuonna 2011 ja se astui voimaan 1.8.2014. Sopimus tuli Suomessa voimaan 1.8.2015. Naisten äänioikeus Ruotsissa
Vuonna 1823 Strängnäsin pormestari ehdotti, että naisten äänioikeus porvarissäädyssä palautettaisiin täysivaltaisille naisille (toisin sanoen leskille), jotka maksoivat veroa. 1858 naiset, jotka yrittäjinä tai kiinteistön, tontin, talon tai maa-alueen omistajina kaupungissa voitiin laskea kaupunkikunnan jäseniksi, saivat äänioikeuden porvarissäätyyn. Clara Zetkin
Maailmansodan päätyttyä Saksan vallankumoukseen myös naiset saivat Saksassa äänioikeuden. Zetkin valittiin tammikuussa 1919 USPD:n edustajana Weimarin kansalliskokoukseen, jossa hän 29. tammikuuta käytti Saksan historian ensimmäisen puheenvuoron naispuolisena kansanedustajana – puheenvuorossa hän arvosteli jyrkästi oikeistososiaalidemokraatti Friedrich Ebertin hallitusta spartakistikapinan tukahduttamisesta. Naisten äänioikeus Ruotsissa
"Förslag till valordning för bondeståndet vid riksdagen 1771-1172 "(ks. Brusewitz). Liechtensteinin maapäivävaalit 1974–1997
Liechtensteinin ruhtinaskunnan maapäivävaaleja on järjestetty vuodesta 1918; maapäivät instituutiona perustettiin kuitenkin jo vuoden 1818 perustuslaissa. Vaalit ovat yleiset, yhtäläiset, salaiset ja suorat. Äänioikeutettuja ovat kaikki 18 vuotta täyttäneet Liechtensteinin kansalaiset. Naiset saivat äänioikeuden tosin vasta 1984. Punainen viiva (elokuva)
Elokuva ajoittuu Suomen historian kriittisiin kohtiin, vuoteen 1906, jolloin uusi yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden takaava laki säädettiin, ja vuoteen 1907, jolloin kansa lähti ensi kerran äänestämään eduskuntavaaleissa, vetämään punaisen viivan. Päähenkilöitä ovat Romppaisen pariskunta Topi ja Riika, jotka asuvat viiden lapsensa kanssa korpimökissä. Tieto vaaleista ja toivo muutoksesta tuo uskoa tulevaisuuteen köyhän perheen jouluna. Kieltolaki (Suomi)
Suomessa oli voimassa alkoholijuomia koskeva kieltolaki vuosina 1919–1932. Tänä aikana Suomessa ei saanut myydä eikä itse valmistaa alkoholijuomia. Viinan kotipoltto-oikeus oli viety kansalaisilta jo vuonna 1866. Kieltolain suorana seuraksena oli, että alkoholia alettiin salakuljettaa ulkomailta ennennäkemättömiä määriä. Kieltolain voimaantulo liittyi yleiseen äänioikeuteen, sillä naisäänestäjät kannattivat kieltolakia suuremmissa määrin. Kieltolaki on usein nähty ”naisten lakina”. Helsingin yliopisto
Naisten opiskelu yliopistossa tuli mahdolliseksi 1870-luvulla. Helsingin yliopiston ensimmäinen naisopiskelija Emma Irene Åström aloitti opintonsa vuonna 1872, ja hänet promovoitiin maisteriksi 1882. Vuoteen 1901 saakka naisopiskelijoiden oli anottava erillistä opiskeluoikeutta eli "vapautusta sukupuolestaan", jonka myönsi ensin keisari ja myöhemmin yliopiston sijaiskansleri. 1901 naisten opiskelu yliopistossa vapautettiin täysin, ja vuonna 1916 myös yliopiston opetus- ja tutkijanvirat avattiin naisille. Eduskuntavaalit 1907
Suomen yksikamarisen eduskunnan ensimmäiset vaalit järjestettiin 15. ja 16. maaliskuuta 1907. Eduskuntaan valittiin 181 miestä ja 19 naista. Ensimmäiset kansanedustajat ehtivät istua täysistuntojaan vain runsaan vuoden ajan, sillä eduskunta hajotettiin 6. huhtikuuta 1908. John Stuart Mill
Mill työskenteli 35 vuoden ajan Englannin Itä-Intian kauppakomppanian palveluksessa ja toimi parlamentin sitoutumattomana liberaalina jäsenenä 1865–1868. Toimiessaan parlamentissa Mill ehdotti äänioikeuden myöntämistä naisille samoin perustein kuin miehillekin, tosin äänioikeudella tuli olla tarkat ehdot, jotta parhaimmisto valikoituisi parlamenttiin ("Considerations on Representative Government", 1861). Aloite hävisi parlamentissa äänin 196–73. Mill toimi "The Westminster Review" -lehden päätoimittajana ja omistajana 1836–1840. Naisten äänioikeus Ruotsissa
Naispuoliset äänestäjät toimivat sen mukaan, miten säännöt muuttuivat ja miten nämä tulkittiin paikallisesti. Naiset saattoivat liittyä kiltoihin ja saada porvarioikeuden, varsinkin vuoden 1720 kilta-asetuksen jälkeen, vaikka tämä oli harvinaista ja tapahtui usein erivapaudella tai eri ehdoin kuin jollekin miehelle. Nainen saattoi myös sekä omistaa että itse hallita omaisuutta ja maksaa veroja täysivaltaisena kansalaisena, joko leskenä tai tulemalla täysivaltaiseksi julistetuksi kuninkaan antamalla erivapaudella. On raportoitu, että suurin osa kaikista naisäänestäjistä oli leskiä, mutta oli myös vähemmistö naimattomia täysivaltaisiksi julistettuja naisia. Naiset käyttivät äänioikeuttaan vähemmän kuin miehet: käyminen raastuvassa henkilökohtaisesti äänestämässä koettiin selvästi noloksi asiaksi, ja oli yleistä, että naispuoliset äänestäjät valitsivat miespuolisen edustajan, joka kävi viemässä heidän äänensä. Samaan aikaan oli mahdollista, että naimisissa oleva nainen sai toimia asiamiehenä aviomiehelleen ja antaa hänen äänensä, kun hän oli sairas tai poissa. Jenny Upari
Suomen ensimmäiset eduskuntavaalit toimitettiin 15.–16.3.1907. Tuolloin Upari oli täyttänyt juuri 25 vuotta. 24 vuoden ääni- ja vaalioikeusikärajan hän oli ylittänyt edellisenä vuonna. Reform Act (1884)
Vuonna 1918 toteutettu neljäs vaaliuudistus antoi lopulta äänioikeuden käytännössä kaikille miehille ja pääosalle naisista. Naisasialiike Suomessa
Itsekin 1960-luvulla suomalaisessa tasa-arvoliikehdinnässä aktiivisesti toimineen Margaretha Mickwitzin mukaan varsinaisen sukupuoliroolikeskustelun voidaan Suomessa katsoa alkaneen vuonna 1965, jolloin useita aiheeseen liittyviä artikkeleita julkaistiin suomalaisissa sanomalehdissä. Keskusteluun sytykettä antoivat muun muassa ruotsinkielellä julkaistut naisen asemaa käsittelevät kirjat, sekä Anna-Liisa Sysiharjun vuonna 1960 julkaistu väitöskirja "Home, Equality and Work". Vuonna 1968 julkaistiin ensimmäinen kattava esitys sukupuolten asemista ja rooleista Suomessa, Elina Haavio-Mannilan teos "Suomalainen nainen ja mies", joka mahdollisti kunnollisen tietopohjan sukupuolten epätasa-arvon tarkasteluun. Vaalioikeuden menettäminen
Vaalioikeuden menettäminen oli aiemmin Suomessa seuraamus, jonka joutui kärsimään henkilö, joka kansanedustajien vaalissa osti tai myi ääniä tai sellaista yritti, äänesti useammassa paikassa tai väkivallalla tai uhkauksella häiritsi vaalivapautta. Syyllisyys tuli todistaa tuomioistuimessa, mutta tuomioistuin ei tällöin julistanut vaalioikeutta menetetyksi, vaan se seurasi suoraan lainsäädännöstä. Pisin mahdollinen vaalioikeutta vailla oleminen kesti lopullisen tuomion antamisesta kuudennen kalenterivuoden loppuun. Vuodesta 1991 lähtien vaalioikeutensa menettänyt henkilö oli vailla vaalioikeutta myös tasavallan presidentin vaalissa. Vaalioikeuden menettäminen
Asiaa koskevat säännökset olivat erilaiset valtiollisissa ja kunnallisissa vaaleissa. Vuosina 1949–1976 voimassa ollut kunnallislaki (642/1948) sisälsi vastaavan säännöksen vaalioikeuden menettämisestä, mutta 1977–1995 voimassa ollut kunnallislaki (953/1976) ei sellaista sisältänyt. Vaalioikeuden menettämistä koskeva sääntely oli muutenkin epäjohdonmukaista. Jos henkilö syyllistyi tällaisiin vaalirikoksiin tasavallan presidentin vaalissa, siitä ei seurannut vaalioikeuden menettämistä missään vaaleissa. Vuonna 1995 voimaan tulleessa Suomen rikoslainsäädännön kokonaisuudistuksen toisessa vaiheessa poistettiin vaalirikosten rangaistavuutta koskevat erot eri vaalien välillä. Samassa yhteydessä poistettiin myös vaalioikeuden menettämistä koskevat säännökset kokonaan, sillä niillä ei koettu olevan käytännön merkitystä. Suomi
Suomi siirtyi ensimmäisten maiden joukossa yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen 1905. Suurimmat puolueet ovat pitkään olleet Kansallinen Kokoomus, Suomen Keskusta ja Suomen Sosialidemokraattinen Puolue. Muut nykyiset eduskuntapuolueet ovat Perussuomalaiset, Sininen tulevaisuus, Suomen Kristillisdemokraatit, Suomen ruotsalainen kansanpuolue, Vasemmistoliitto ja Vihreä liitto. Eduskuntavaaleissa 2015 suurimmaksi puolueeksi nousi keskusta. Hallitukseen kuuluvat keskustan lisäksi kokoomus ja siniset. Suomen äänioikeuden historia
Ruotsin säätyvaltiopäivillä porvarissäädyssä olivat edustettuina kaupungeittain porvarinoikeuksien haltijat, talonpoikaissäädyssä kihlakunnittain perintö- ja kruununtilalliset, mutta eivät rälssitalonpojat tai maattomat. Talonpoikien asema neljäntenä säätynä oli muualla Euroopassa tuntematon ruotsalainen erikoisuus. Porvarissäädyn vaalissa äänimäärä määräytyi vero-osuuden mukaan ilman ylärajaa. Pappissäätyyn saivat virassa olevat papit ja kappalaiset valita rovastikunnittain edustajansa, minkä lisäksi piispat olivat itseoikeutettuina paikalla. Aatelissäätyyn oli jokaisella ritarihuoneeseen merkityllä aatelissuvulla oikeus lähettää yksi edustaja, yleensä vanhimman sukuhaaran vanhin miespuolinen jäsen tai tämän valtuuttama henkilö. Vuonna 1750 aateli käsitti koko valtakunnan väkiluvusta noin 0,5, papisto 0,9 ja porvaristo 2 prosenttia. Valtiopäivillä päätöksen tekeminen edellytti vähintään kolmen säädyn hyväksyntää, perustuslakiasioissa kuitenkin kaikkien neljän säädyn yksimielisyyttä. Appenzell Innerrhoden
Appenzell Innerrhodenin naiset saivat vuonna 1990, viimeisenä Sveitsissä, äänioikeuden kantonitasolla, kun liittovaltion tuomioistuin tulkitsi paikallisen lainsäädännön perustuslain vastaiseksi. Naisten äänioikeus Ruotsissa
Kun naisten äänioikeus lakkautettiin 1772, se poistettiin ensimmäisenä veroja maksavilta naimattomilta naisilta, joilla oli omaisuutta, ja sitten leskiltä.
Asenne naisten äänioikeuteen vaihteli paikallisesti: Eskilstunassa ja Landskronassa äänesti 90 prosenttia kaikista äänioikeutetuista naisista, ja Kalmarissa, Växjössä, Västervikissä, Simrishamnissa, Ystadissa, Åmålissa, Karlstadissa, Bergslagenissa, Taalainmaalla ja Pohjois-Ruotsissa paikalliset viranomaiset hyväksyivät edelleen sen, että naiset äänestivät valtiopäivävaaleissa vuoden 1772 kiellosta huolimatta, mikä johtui erilaisista paikallisista kansalaisuuden tulkinnoista. Lundissa, Upsalassa, Skarassa, Turussa, Göteborgissa ja Marstrandissa noudatettiin kuitenkin vuoden 1772 naisten äänioikeuskieltoa tiukasti. Japanin parlamentti
Sodan jälkeen vuonna 1947 hyväksytty uusi Japanin perustuslaki loi aiempaa demokraattisemman järjestelmän ja sen mukaan parlamentti nimettiin "Valtionkokoukseksi". Äänioikeus laajennettiin ensimmäistä kertaa koskemaan naisia, Kizoku-in lakkautettiin ja sen tilalle perustettiin suorilla vaaleilla valittava ylähuone. Keisarin valtaoikeuksia supistettiin ja hänelle jäi vain nykyinen seremoniallinen rooli. Parlamentti julistettiin "valtiovallan korkeimmaksi elimeksi" (artikla 41). Kaikki parlamentin vaalit järjestettiin siirtämättömän yhden äänen vaalitavalla. Suomen äänioikeuden historia
Vuoden 1865 asetus maalaiskuntien itsehallinnosta määräsi kuntien päättäväksi elimeksi kuntakokouksen, johon saivat osallistua kaikki kunnallisveroa maksavat asukkaat, jotka eivät olleet toisen isäntävallan alaisia. Myös kunnallisvaaleissa sai käyttöönsä yhden äänen veroäyriä kohden, mutta yhdellä henkilöllä sai olla enintään 1/6 kaikista äänistä. Vaikka varakkaimmilla oli edelleen suurin vaikutusvalta, maaseudun kunnallishallinnon äänioikeus oli selvästi laajempi kuin talonpoikaissäädyn vuoteen 1906 saakka ja talonpojille aukeni tilaisuus päästä paikallistasolla entistä keskeisempiin luottamustehtäviin. Vastaavasti kaupungeissa kunnallishallintoon saivat ennen vuoden 1875 asetusta osallistua vain porvarinoikeuksien haltijat, sen jälkeen kaikki hyvämaineiset, omaisuuttaan hallitsevat kunnallisveronmaksajat – miehet, naiset ja myös yhtiöt. Naimattomilla, veroa maksavilla naisilla oli siis kunnallinen äänioikeus, mutta he olivat vaalikelpoisia eli oikeutettuja asettumaan ehdolle ainoastaan lautakuntiin, eivät valtuustoihin. Äänikatto oli 25 äänessä ja yhdellä äänestäjällä sai olla enintään 1/50 osa kaikista äänistä. Myös kaupungeissa valitsijoiden piiri oli tämän jälkeen selvästi laajempi kunnallisvaaleissa kuin porvarissäädyn vaaleissa, vaikka sen ulkopuolelle jäivät edelleen muun muassa naimisissa olleet naiset ja suuri osa työväestöä joko toisen alaisuuden tai köyhyyden vuoksi – vuonna 1900 kaupunkien henkikirjoitetusta väestöstä noin viidennes oli äänioikeutettuja. Uusi kunnallishallinto muodostui kuitenkin varhaisten äänioikeusreformipyrkimysten esikuvaksi. Leo Mechelin
Vaikka Mechelin suhtautui itsekin edelleen varauksellisesti eduskunnan yksikamarisuuteen ja naisten äänioikeuteen, juuri hän ajoi arvovallallaan lopulta molemmat senaatissa läpi ja puolusti sitten lakiesityksiä sekä venäläisten tarkastuskomiteassa että valtiopäivillä. Erityisesti oikeusoppineet senaattorit Mechelin, Ståhlberg ja Wrede korostivat, että naisten ääni- ja vaalioikeutta ei saa erottaa toisistaan. Vaalioikeus
Vaalioikeus tarkoittaa oikeutta äänestää vaaleissa ja olla niissä ehdokkaana eli äänioikeutta ja vaalikelpoisuutta. Suomessa vaalioikeus on kaikilla yhtäläinen, ja se vahvistettiin sekä äänioikeuden että vaalikelpoisuuden osalta, kun valtiopäiväjärjestys ja vaalilaki hyväksyttiin 1. kesäkuuta 1906 ja Suuriruhtinas vahvisti ne 20. heinäkuuta 1906. Naisten äänioikeus Ruotsissa
Ensimmäinen esitys naisten äänioikeudesta tuli Ruotsin valtiopäivillä toiseen kamariin 1884, mutta ehdotus sai heikon tuen. Todellinen taistelu naisten äänioikeuden puolesta aloitettiin noin vuonna 1900, ja vuonna 1903 perustettiin LKPR, Naisen poliittisen äänioikeuden yhdistys. Yhdistys perustettiin sekä liberaalien että sosiaalidemokraattisten naisten aloitteesta. Se oli arkoitettu yksinomaan naispuolisille jäsenille, ja se organisoi naisia yli poliittisen kentän. Yhdistyksellä oli enimmillään 17 000 jäsentä ja sen onnistui suuressa joukkoanomuksessa 1913 kerätä 350 000 allekirjoitusta vetoomukseen naisten äänioikeudesta. Kun naisten äänioikeus otettiin käyttöön, liitto hajosi, ja osa jäsenistä meni mukaan Fredrika Bremer -yhdistykseen, kun taas yhdistyksen johto muodosti Ruotsin Naisten Kansalaisuusliiton. Miina Sillanpää
Sillanpää oli yksi yhdeksästätoista Suomen ensimmäisestä naiskansanedustajasta, jotka valittiin vuonna 1907. Hän toimi kansanedustajana kaikkiaan 38 vuotta: 1907–1911, 1914–1917, 1919–1933, 1936–1948 ja istui 39 valtiopäivät. Miina Sillanpää onkin Suomen pitkäaikaisin naiskansanedustaja. 1960-luku
Naisetkin vaativat yleistä tasa-arvoa. Feminismi alkoi 1960-luvulla. Kansalaisoikeuksien ja äänioikeuden saavuttamisen jälkeistä aikaa pidetään naisasialiikkeenliikkeen hiljaisena kautena, vaikkakin naisten osallistuminen muissa kansalaisliikkeissä lisääntyi. Feministinen nousi pinnalle 1960-luvulla Yhdysvalloissa, josta se levisi Eurooppaan. Feminismi nosti esiin muun muassa naisten huonon aseman työpaikoilla ja yksityiselämässä; ajan kuuluisin feministinen tunnuslause oli ""henkilökohtainen on poliittista"". Liberaalifeministisen ajattelun rinnalle nousi radikaalifeminismi, joka pyrki painottamaan naisten kokemuksia ja aktiivista toimintaa. Jyrkimmillään liikkeen on katsottu sortuneen miesvihamielisyyteen, mutta liikkeen ansiosta sellaiset asiat kuin esimerkiksi raiskaukset ja seksuaalinen häirintä tuotiin entistä näkyvämmin esille. Toisen aallon feministinen liike vaikutti myös naisten rooliin konservatiivista naiskäsitystä vastustamalla.
Vuonna 1961 Yhdysvaltain presidentiksi valittiin 71-vuotiaan Dwight D. Eisenhowerin seuraajaksi 44-vuotias John F. Kennedy. Kennedy kohdisti huomiota mustien oikeuteen saada täydet kansalaisoikeudet. Hän aloitti myös Yhdysvaltain Apollo-avaruusohjelman. Neuvostoliittolainen kosmonautti Juri Gagarin oli kiertänyt 12. huhtikuuta 1961 Maan Vostok 1 -raketilla. Tämä lento kiihdytti Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välistä avaruuskilpailua, joka oli alkanut jo 1957 Neuvostoliiton ensimmäisen Sputnik-satelliitin laukaisusta. Avaruuskilpailu huipentui 21. heinäkuuta vuonna 1969 kun Neil Armstrong astui ensimmäisenä ihmisenä kuun pinnalle. Vaalit Suomessa
Ensimmäistä kertaa tasavallan presidentti valittiin Suomessa suoralla kansanäänestyksellä presidentinvaalissa 1994, kun päätös valitsijamiesjärjestelmästä luopumisesta oli tehty 1991 (valitsijamiesjärjestelmä oli viimeisen kerran käytössä vuoden 1988 vaalissa). Siitä alkaen on tarvittu aina myös toinen kierros, paitsi vuonna 2018. Suomen äänioikeuden historia
Porvoon valtiopäivillä 1809 ja vuodesta 1863 alkaen kokoontuneilla Suomen säätyvaltiopäivillä noudatettiin aluksi Ruotsin aikaista lainsäädäntöä, jonka pohjalle myös vuoden 1869 valtiopäiväjärjestys muotoiltiin. Siihen sisällytettiin muodollisesti myös kansanedustuksen periaate, sillä ensimmäisen pykälän mukaan valtiopäiville kokoontuneet säädyt edustivat Suomen kansaa. Äänioikeusikäraja oli kaikissa säädyissä 21 vuotta, joka oli myös täysi-ikäisyyden raja. Aikajana naisten äänioikeuden historiasta
Tämä on aikanajana naisten äänioikeuden historiasta. Eduskuntavaalit
Aikaisemmin äänioikeudelle oli säädetty eräitä rajoituksia, jotka on nykyisin kumottu. Vuoden 1906 vaalilain mukaan äänioikeutta vailla olivat asepalveluksessa olevat, holhouksen alaiseksi julistetut, viranomaisille rekisteröitymättömät, verot maksamatta jättäneet, pysyvästi köyhäinavun varassa elävät, omaisuutensa velkojille menettäneet, vankeuteen tuomitut, kansalaisluottamuksen menettäneet ja vaalirikoksiin syyllistyneet. Arviolta 13–15 prosenttia ikäkriteerin täyttäneistä kansalaisista jäi rajoitusten vuoksi ilman äänioikeutta. Monet rajoituksista kumottiin vuosina 1928 ja 1944, minkä jälkeen äänioikeudettomien määrä on jäänyt hyvin pieneksi. Suomen äänioikeuden historia
Kunnallisvaalien äänioikeusikäraja oli ollut jo vuodesta 1919 21 vuotta, mutta valtiollisissa vaaleissa se laskettiin takaisin 21 vuoteen vasta 1944. 1960- ja 1970-luvuilla äänestysikärajaa alennettiin vielä neljästi: kunnallisvaalien äänioikeusikäraja alennettiin 20 vuoteen 1968 ja valtiollisten vaalien 1969; vaalioikeuden ikäraja laskettiin kaikissa vaaleissa 18 vuoteen vuonna 1972 ja myös vaalikelpoisuuden vuonna 1976. Vuonna 1995 siirrettiin vielä äänioikeuden määräytymispäivä vaalivuotta edeltävän vuoden viimeisestä päivästä itse vaalipäivään, mikä keskimäärin alensi ikärajaa noin puolella vuodella. Pikemminkin ikärakenteen muutoksen kuin äänioikeusikärajan alentamisen vuoksi on äänioikeutettujen suhteellinen osuus väestöstä kasvanut suuresti: vuonna 1907 heitä oli 45,0 %, vuonna 2003 jo 80,9 %. Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta
Työväen eduskunnan tarkoituksena oli toimia kaikkien työväenjärjestöjen yhteisenä elimenä, jonka tärkeimmäksi tehtäväksi tuli kaupunginhallinnon kansanvaltaistaminen. Vaikka yleinen ja yhtäläinen äänioikeus oli Suomessa tullut voimaan valtiollisissa vaaleissa jo 1906, oli kunnallisvaalien äänioikeus edelleen sidottu henkilön varallisuuteen. Vaaleissa käytössä ollut äänimäärä oli sitä suurempi, mitä enemmän henkilö maksoi kunnallisveroa. Tämän vuoksi esimerkiksi Helsingin kaupunginvaltuustossa ei keväällä 1917 ollut yhtään työläisten edustajaa, vaikka he muodostivat enemmistön kaupungin asukkaista. Kaupunginvaltuustoon ei myöskään kuulunut yhtään naista. Keskustelu ja kritiikki Suomen puolustusvoimista
Ensimmäiset suomalaiset naiset lähtivät rauhanturvaajiksi joulukuussa 1991 ja ensimmäiset naisalokkaat puolestaan astuivat palvelukseen lokakuussa 1995. Päätöstä edelsi vilkas keskustelu 1990-luvun alkupuolella. Vastustajat vetosivat naisten fyysiseen heikkouteen, ”naisen luonteeseen” tai ”naisen tehtävään”. Vastustajien mukaan naisten armeijaan pääsy ei myöskään edistä tasa-arvoa, koska armeija on hierarkinen ja patriarkaalinen järjestelmä, jossa naisten ei ole mahdollista saada tasa-arvoista kohtelua. Lisäksi vedottiin käytännön ongelmiin, jotka voivat liittyä raskauteen, äitiyteen, lastenhoitoon ja hygieniaan sekä naisten asepalveluksesta aiheutuviin kustannuksiin. Naisten asepalvelusta tutkineessa toimikunnassa 60 prosenttia kannatti lopulta asepalveluksen avaamista myös naisille. Pohjois-Karjalan vaalipiiri
Naisia Pohjois-Karjalasta on valittu eduskuntaan vaihtelevasti, 1960-luvun loppuun mennessä ei koskaan yhtä enempää kerrallaan. 1970 jälkeen vaalipiirissä on äänestetty tasa-arvoisemmin, ja 1991 vaaleissa tehtiin eräänlainen ennätys, kun Pohjois-Karjalan seitsemästä edustajasta peräti viisi oli naisia. Suomen äänioikeuden historia
Porvarissääty edusti vuoteen 1879 asti kaupunkien veroa maksavia porvareita ja muita privilegioituja ammatinharjoittajia. Vanhan ammattikuntajärjestelmän lakkauttamisen jälkeen säädyn vaaliin saivat osallistua kaikki kaupunkien muihin säätyihin kuulumattomat miespuoliset veroa maksavat asukkaat, lukuun ottamatta erikseen laissa nimettyjä ryhmiä. Alemmat sosiaaliryhmät pyrittiin rajaamaan valitsijakunnan ulkopuolelle, koska esimerkiksi palkkatyöläiset eivät olleet ”itsenäisessä asemassa”. Väljä lainsäädäntö kuitenkin mahdollisti sen, että vaalikäytännöt muodostuivat eri kaupungeissa voimakkaasti toisistaan poikkeaviksi, varsinkin rajatapauksiksi jäävien ammattiryhmien kohdalla. Monissa kaupungeissa jopa osa työväestöä saattoi päästä äänestämään esimerkiksi talon omistamisen perusteella. Vuonna 1881 äänioikeutettujen osuus henkikirjoitetusta täysi-ikäisestä miesväestöstä vaihteli eri kaupungeissa 15 ja 48 prosentin välillä. Äänimäärä määräytyi veroäyrien mukaan, mutta vuodesta 1869 alkaen kaupungeilla oli halutessaan oikeus asettaa enimmäisäänimäärä eli äänikatto, usein jotain 10 ja 25 äänen väliltä. Viipurissa ennen äänikaton asettamista eräällä yksittäisellä äänestäjällä oli 1830 ääntä. Käytännössä enin osa äänistä kasaantui suurituloisimmille. Käytössä oli yleensä myös sensus eli äänioikeuteen oikeuttava vähimmäistulomäärä. Vuoden 1883 kunnallisasetuksen mukaan alarajana olivat vähintään kahden veroäyrin eli 400–800 markan tulot. Kuwait
Naiset saivat äänioikeuden 16. toukokuuta 2005 kansalliskokouksen hyväksyttyä uuden lain, joka sallii naisten asettua ehdolle ja äänestää vaaleissa. Naisasialiitto Unioni
Unioni naisasialiitto vastusti aluksi Suomen naisyhdistyksen tapaan yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta, mutta vuonna 1904 Ylioppilastalon juhlasalissa pidetyn kokouksen jälkeen päätyi tekemään Miina Sillanpään alustuksen pohjalta ponsia naisten äänioikeuden puolesta. Suomi 1950-luvulla
Kunnallisvaaleja Suomessa järjestettiin 1950-luvulla kolmet:Kunnallisvaaleissa äänestysaktiivisuus oli alempi kuin eduskuntavaaleissa. Naisten osuus valituista oli alle kymmenesosa. Suomen äänioikeuden historia
Keisarikunnan huono menestys sodassa Japania vastaan laukaisi Venäjällä vallankumouksen vuoden 1905 aikana ja lokakuun lopussa tsaari Nikolai II myöntyi antamaan lokakuun manifestin, jossa luvattiin perustaa laajalla äänioikeudella valittava lakia säätävä parlamentti eli duuma. Myös Suomessa puhkesi suurlakko, jonka aikana työväenliike sai ajettua läpi vaatimuksensa äänioikeusuudistuksesta. Asiaa ei osin työväen toiveiden mukaisesti saanut ratkaista kansalliskokous, vaan sen hyväksyminen jäi vanhan järjestelmän käsiin. Tsaarin 4. marraskuuta Suomelle antamaan marraskuun manifestiin sisältyi toimeksianto uudelle senaatille valmistella yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuva valtiopäiväjärjestys, mikä oli perustuslaillisten ja venäläisen esivallan myönnytys työväenliikkeelle ja kansanjoukoille. Poikkeuksellinen kumouksellinen tilanne mahdollisti vain hieman aiemmin mahdottomina pidettyjen uudistusten toteuttamisen ja toisaalta konservatiiviset tahot katsoivat välttämättömäksi taipua radikaalien vaatimuksiin.
Uusi Mechelinin senaatti nimitti 4. joulukuuta 1905 eduskuntauudistusta valmistelemaan 14-henkisen komitean, jonka puheenjohtajaksi tuli professori Robert Hermanson ja jäseniksi ruotsalaisista Emil Schybergson, Felix Heikel ja T. J. Boisman, nuorsuomalaisista P. E. Svinhufvud, Th. Rein, E. N. Setälä ja Santeri Alkio, vanhasuomalaisista J. R. Danielson-Kalmari, J. K. Paasikivi ja Juho Torppa sekä sosiaalidemokraateista Edvard Valpas, Heikki Lindroos ja Yrjö Sirola. Naisten vaalioikeus hyväksyttiin komiteassa lähes keskusteluitta, mutta naisten vaalikelpoisuudesta jouduttiin äänestämään lähinnä ruotsalaisten vastustaessa sitä. Vain puheenjohtaja Hermanson vastusti molempia ja jätti yksinään komiteamietintöön vastalauseensa naisten äänioikeudesta. Miesten osalta yleinen vaalioikeus ja -kelpoisuus oli jo etukäteen selvä komitean toimeksiannon johdosta. Vaalioikeuden alaikärajaksi komitea esitti vanhaa 21 vuotta, mutta vaalikelpoisuuteen 24 vuotta. Pitkän kiistelyn jälkeen komitea pääti myös, että eduskunnasta tulisi yksikamarinen ja vaalitavasta suhteellinen. Se jätti mietintönsä 28. helmikuuta 1906. Lopullisessa laissa äänioikeus toteutui komitean esittämässä muodossa, tosin senaatin esityksestä myös vaalioikeuden ikäraja korotettiin 24 vuoteen – äänioikeutetun tuli olla täyttänyt 24 vuotta ennen vaalivuotta. Viimeiset säätyvaltiopäivät hyväksyivät lopulta uuden valtiopäiväjärjestyksen ja vaalilain 1. kesäkuuta 1906 oleellisilta osiltaan muuttumattomina ja keisari vahvisti ne 20. heinäkuuta. Venäjä hyväksyi radikaalin uudistuksen, sillä se ei kuitenkaan kaventanut hallitsijan valtaoikeuksia Suomessa.
Ensimmäiset eduskuntavaalit pidettiin 15.–16. maaliskuuta 1907. Siihen asti muita Euroopan maita demokratian suhteen jäljessä ollut Suomi siirtyi niiden edelle. Suomessa naiset saivat ensimmäisinä Euroopassa sekä vaalioikeuden että -kelpoisuuden ja uuteen eduskuntaan valitut 19 naisedustajaa olivat maailman ensimmäiset naispuoliset kansanedustajat. Säätyvaltiopäivien ajan lopulla äänioikeutettuja oli Suomessa noin 126 000, mutta ensimmäisissä eduskuntavaaleissa 1 272 873, eli eduskuntauudistus kymmenkertaisti valitsijakunnan. Myös moderni puoluelaitos syntyi Suomessa yleisen äänioikeuden myötä vuoden 1906 aikana. Sukupuolten tasa-arvo
Yleissopimus hyväksyttiin vuonna 1979 YK:n yleiskokouksessa ja se astui voimaan vuonna 1981. Yleissopimus tuli Suomen osalta voimaan 4.10.1986. Suomessa yleissopimuksen määräaikaisraportoinnista vastaa ulkoministeriön ihmisoikeustuomioistuin- ja -sopimusasioiden yksikkö. Suomi 1960-luvulla
Äänioikeusikäraja oli valtiollisissa vaaleissa (presidentin- ja eduskuntavaalit) 21 vuotta vuoteen 1969 asti. Vuosina 1969–1972 ikäraja oli 20 vuotta. Kunnallisvaaleissa äänestysikäraja oli vuoteen 1968 asti 21 vuotta, ja vuosina 1968–1972 20 vuotta. Äänestämään pääsi, mikäli oli täyttänyt kyseisen iän ennen vaalivuoden alkua. Luettelo vaalikauden 1907–1908 kansanedustajista
Tämä on luettelo vaalikauden 1907–1908 kansanedustajista eli ensimmäisistä kansanedustajista. Edustajat valittiin ensimmäisissä eduskuntavaaleissa vuonna 1907. Eduskunta oli vallassa valtiopäivät 1907 – 1908 I eli 22. toukokuuta 1907 alkaen aina 6. huhtikuuta 1908 asti, jolloin se hajotettiin. Avajaisistunto oli 25. toukokuuta 1907 Helsingin Vapaapalokunnan talon juhlasalissa osoitteessa Hakasalmenkatu 3 (nykyään Keskuskatu 3). Eduskunnasta toivottiin lehdistössä yhteiskunnan uudistajaa ja kansan yhdistäjää. Valitut 19 naiskansanedustajaa olivat maailman ensimmäiset naiset parlamentaarikkoina. Äänioikeus
Äänioikeus määrittelee, ketkä saavat päättää yhteisön asioista. Äänioikeus voidaan antaa edustajille, jolloin systeemi on edustuksellinen. Äänioikeus on oikeutta äänestää eduskunnassa, vaaleissa ja kansanäänestyksissä, yhtiö- tai yhdistystoiminnassa yhtiön tai yhdistyksen kokouksissa.
Puolueohjelmissa on esityksiä suorasta demokratiasta, mutta lakiesitystä ei ole tehty.
Vuodesta 1362 Suomella oli tasaveroinen edustus maan valtiopäivillä. Suomen siirryttyä Venäjän vallan alle Suomen sodassa (1808–09) Suomi sai itsehallinnon, jossa suuriruhtinas tunnusti Ruotsin-vallan aikaisten perustuslakien sitovan itseään. Vuoteen 1907 asti valtiopäivillä oli kullakin säädyllä yksi ääni, mikä korosti etenkin aatelin valtaa ja jätti mm. torpparit, työläiset ja naiset äänittä. Muissa maissa käytäntö oli pääsääntöisesti samansuuntainen. Suomen äänioikeuden historia
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakuntavaaleissa äänioikeus määräytyi vuoden 1869 kirkkolain mukaisesti perheittäin ja perheenpää äänesti koko perheen puolesta. Äänimäärä oli sidottu siihen osuuteen, jolla perhe osallistui papin palkkaukseen, mutta kenelläkään ei saanut olla enempää kuin 1/6 seurakunnan äänistä. Yleinen äänioikeus tuli seurakuntavaaleihin kirkolliskokouksen päätöksellä 1913. Äänioikeus oli muutoin yhtäläinen, paitsi että yli 40-vuotiaat saivat yhden lisä-äänen ja yli 10 vuotta naimisissa olleet toisen. Naiset hyväksyttiin vaalikelpoisiksi muihin kirkon luottamustehtäviin paitsi kirkolliskokousedustajiksi vuonna 1923. Järjestelmä korvattiin täysin yhtäläisellä äänioikeudella 1953. Vuonna 2008 säädetyllä lailla äänioikeusikäraja alennettiin kirkollisissa vaaleissa kirkkoherranvaalia lukuun ottamatta 16 vuoteen. Naisten äänioikeus
Euroopan maista Sveitsi antoi naisille äänioikeuden vasta vuonna 1971 ja Liechtenstein viimeisenä Euroopassa vuonna 1984. Joissain Sveitsin kantoneissa naisten äänioikeus oli evätty 1990-luvun alkuun asti. Naisten äänioikeus Ruotsissa
Nälänhädän seurauksena oikeisto hävisi toisen kamarin vaalissa 1917, ja niinpä syntyi liberaalien ja sosiaalidemokraattien enemmistö, joka oli naisten äänioikeuden puolesta, ja jopa yhtäläisen äänioikeuden puolesta, joka ei olisi riippunut palkasta. Oikeistovaltainen ensimmäinen kamari kuitenkin kaatoi  tällaisen ehdotuksen keväällä 1917. Mutta koska se ei halunnut ottaa yleislakon, vallankumouksen ja tasavallan tulemisen riskiä, se muutti kantaansa ja äänesti 17. joulukuuta 1918,  jolloin liberaali Nils Edén oli pääministerinä, yhtäläisen ja yleisen äänioikeuden, myös naisille, alkaen  Ruotsin kunnallisvaaleista. Lisäpäätöksen kautta 24. toukokuuta 1919 ja  perustuslain muutoksen kautta 1921 voitiin ottaa käyttöön yhtäläinen ja yleinen äänioikeus naisille myös valtiopäivien toisen kamarin vaaleissa. Toisen kamarin vaalit 1921 olivat siten ensimmäiset toisen kamarin vaalit, joihin naiset osallistuivat. Äänioikeus toisen kamarin vaaleissa oli sillä Ruotsin kansalaisella, joka oli täyttänyt 23 vuotta vaalivuotta edeltävänä vuonna. Äänioikeutta ei ollut sillä, joka ei ollut suorittanut asevelvollisuutta, jota ei ollut julistettu täysivaltaiseksi, joka oli asetettu konkurssiin, joka oli pysyvästi köyhäinhoidon huoltama tai joka oli tuomittu rikoslain nojalla menettämään äänioikeutensa. Suomen sosialidemokraattinen naisliitto
Äänioikeusuudistuksen toteuduttua uudistui myös liiton toiminta. Liitto hyväksyi vaaliohjelman ja päätti järjestäytyä taisteluun vaalipiireittäin. Vaaleihin osallistumista valmistellut ylimääräinen edustajakokous pidettiin 8.10. toukokuuta 1906 Viipurissa. Järjestön nimeksi vaihdettiin "Suomen sosialidemokraattinen naisliitto". Vaalitaistelussa liitto esiintyi omine tunnuksineen ja ehdokasasettelu oli onnistunut, sillä eduskuntavaaleissa 1907 kansanedustajiksi valittiin 9 sosiaalidemokraattista naista 13 ehdolle asetetusta. Helmi Tengén
Helmi Tengénille naisten äänioikeus merkitsi ennen kaikkea oikeudenmukaisuutta, jonka perusteella hän myös vaati naisille samaa palkkaa, naisten nimittämistä korkeisiin virkoihin tai naisten vihkimistä papeiksi. Naisunionin lisäksi hän toimi Helsingin Kansakoulun Naisopettajain Yhdistyksessä, Suomen Naisopettajain Liitossa sekä Autoklubissa ja Helsingin voimistelijain liitossa. Vuonna 1907 hän oli mukana perustamassa Suomalaista Naisliittoa. Naisopettajien yhdistys sai aikaan sen, etteivät miesopettajat saaneet enää ilman valtakirjaa nostaa opettajana toimivan vaimonsa palkkaa. Yliopisto
Naisten yliopistokoulutus tuli yleisesti mahdolliseksi huomattavasti myöhemmin kuin miesten. Suomessa 1850-luvun lopulta naisilla oli vapaa kuunteluoikeus Venäjän yliopistoissa. Helsingissä naisilla oli 1870-luvulta alkaen oikeus anoa erillisoikeutta suorittaa yliopisto-opintoja. Vuonna 1897 he saivat oikeuden liittyä osakuntiin. Oikeuden yliopistossa opiskeluun naiset saivat vasta 1901 ja 1910-luvulla he muodostivat jo 40 % ylioppilaista. Sveitsi
Sveitsin naiset saivat äänioikeuden valtioliiton vaaleissa vuonna 1971, viimeisten valtioiden joukossa Euroopassa. Vielä vuoden 1959 kansanäänestyksessä aiheesta äänioikeus tyrmättiin 67 prosentin äänestäneistä vastustaessa lainmuutosta. Kantonitasolla naisten äänioikeus ulottui koko Sveitsin kattavaksi vasta vuonna 1990, jolloin Appenzell Innerrhodenin naiset saivat äänioikeuden valtioliiton tuomioistuimen tulkittua paikallisen lainsäädännön perustuslain vastaiseksi. Verotuksen historia Suomessa
Suomi itsenäistyi vuonna 1917. Eduskunta hyväksyi heinäkuussa 1917 valtalain, jonka mukaan eduskunta on sisäpoliittisissa kysymyksissä korkein vallankäyttäjä Suomessa. Yhdessä valtalaki ja joulukuussa 1917 annettu Suomen itsenäisyysjulistus tarkoittivat korkeimman valtiovallan siirtämistä Suomen suuriruhtinaan vallan perineeltä Venäjän väliaikaiselta hallitukselta eduskunnalle. Vuoden 1905 suurlakko
Työväestön vaateiden jyrkkyys johtui aiemmin vuoden 1897 ja vuosien 1904-1905 valtiopäivillä äänioikeusasiassa koetuista pettymyksistä. Huhtikuussa 1905 suomalaiset eivät olleet kyenneet hoitamaan äänioikeuskysymystä maltillisesti keskenään, joten puolta vuotta myöhemmin se tapahtui jyrkemmin, ja emämaan myötävaikutuksella. 13.-14. huhtikuuta 1905 säädyt olivat kokoontuneet äänestämään valtiopäiville laaditusta maltillisesta muutosesityksestä, jonka mukaan suomalaisten äänioikeutta olisi laajennettu säätyjärjestelmän sisällä. Senaatin esityksessä olisi annettu aatelittomissa säädyissä yhtäläinen äänioikeus 800 markan tulorajan ylittäville miehille. Äänioikeusikäraja olisi samalla nostettu 24 vuoteen. Säätyjen perustuslakivaliokunta oli mietinnössään valmis korvaamaan kiinteän tulorajan yleisellä veronmaksukyvyllä sekä antamaan äänioikeuden myös palkollisille ja naisillekin vaalioikeuden, joskaan ei vaalikelpoisuutta. Talonpoikaissääty kannatti esitystä sellaisenaan ja pappissääty tuki hanketta osittain, se ei halunnut antaa naisille äänioikeutta. Säätyjen kokoontuessa Säätytalossa työväenliike ja muut kansalaisliikkeet painostivat päättäjiä Helsingin Senaatintorin suuressa joukkokokouksessa, johon osallistui 30 000-40 000 suomalaista. Osa kokousväestä valvoi yön, rauhallisesti, Säätytalon ympäristössä päätöstä odottaen. Suomalaiskansalliseen tapaan 15. huhtikuuta vastaisena yönä Säätytalon liepeillä laulettiin sekä työväen- ja kansanlauluja että virsiä. Aatelisto ja porvarissääty eivät kuitenkaan suostuneet edes käsittelemään mietintöä, sillä varsinkin ruotsinkielisten perustuslaillisten mukaan valtiopäivillä ei ollut oikeutta uusien lakien säätämiseen ennen laillisten olojen palautumista – samat säädyt tosin kyllä hyväksyivät eräitä verotuskysymyksiä ja esityksen ns. sotilasmiljoonien maksamisesta. Suomen europarlamenttivaalit 1996
Vaaleissa saivat äänestää kaikki viimeistään vaalipäivänä 18 vuotta täyttäneet Suomen kansalaiset sekä ne EU-kansalaiset, joiden kotikunta oli Suomessa 51 päivää ennen vaaleja. Äänioikeus oli laajempi kuin koskaan aiemmin valtakunnallisissa vaaleissa. Vielä eduskuntavaaleissa 1995 äänestäjän tuli olla täyttänyt 18 ennen vaalivuoden alkua. Äänestämiseen oikeutettuja muiden jäsenvaltioiden kansalaisia asui Suomessa tuolloin noin 12 000. Ulkomaalaisilta osallistuminen edellytti ilmoittautumista äänioikeusrekisteriin. Samalla äänestäjän tuli vakuuttaa, ettei hän ollut jo äänestänyt toisen EU-valtion vaaleissa. Vaaleissa äänesti hieman alle tuhat muiden EU-maiden kansalaista. Naisten äänioikeus Ruotsissa
Äänioikeuden soveltaminen vapauden aikana( 1718-1772 ei ollut yhtenäistä, ja paikallisia eroja esiintyi. Pidettiin paikallisia vaaleja, joissa maaseudulla valittiin pappi paikalliseksi edustajaksi, ja kaupungeissa pormestari. Pidettiin myös valtiopäivävaaleja, joissa valittiin edustajia valtiopäivien neljälle säädylle. Azerit
Azerinaiset ovat historiallisesti kamppailleet miesten valta-asemaa vastaan mutta saavuttaneet huomattavasti 1900-luvun aikana. Azerbaidžanissa naisille annettiin äänioikeus vuonna 1919. Naiset ovat saavuttaneet länsimaalaistyylisen tasa-arvoisen aseman suurissa kaupungeissa, kuten Bakussa, vaikka maaseudulla vallitsevatkin perinteisemmät näkemykset. Eräs erityisen yleinen ongelma on väkivalta naisia kohtaan, erityisesti maaseutualueilla. Rikoksista, kuten raiskauksista, rangaistaan Azerbaidžanissa ankarasti mutta niitä raportoidaan vain harvoin, samoin kuin monissa muissa entisen Neuvostoliiton osissa. Azerinaiset pakotettiin "luopumaan hunnusta", minkä suhteen käytännöt ovatkin Azerbaidžanin tasavallassa ja Iranin Azerbaidžanissa huomattavan erilaiset. Naiset ovat aliedustettuja politiikassa, mutta he ovat saavuttaneet korkeita asemia parlamentissa. Azerinainen on Azerbaidžanin korkeimman oikeuden päätuomari, ja kaksi muuta naista toimii tuomareina perustuslakituomioistuimessa. 6. marraskuuta 2002 Azerbaidžanin parlamentin edustajista 12 prosenttia oli naisia (15 edustajaa). Azerbaidžanin tasavalta on myös yksi harvoista muslimivaltioista, jossa abortti on saatavilla tarvittaessa.