Mitä on käytetty tiedon tallentamiseen manuaalisten reikäkorttien jälkeen?
Tekniikan historia
1820-luvulla Charles Babbage (1791–1871) pystyi esittämään tietokoneen toimintaperiaatteen. Babbage laati suunnitelman mekaanisesta laskukoneesta logaritmitaulukoiden laskemiseksi ja onnistui saamaan sille rahoituksen Englannin valtiolta. Babbage ei koskaan saanut valmiiksi differenssikonetta, kun hän keskittyi analyyttiseksi koneeksi kutsutun ohjelmoitavan koneen kehittämiseen. Siinä oli nykyaikaisen tietokoneen pääosat kuten tiedon syöttö, ohjelma, muisti ja tulostin. Kirjeenvaihdossa Ada Lovelacen (1815-1852) he keskustelivat sellaisista tietotekniikan käsitteistä kuin operaatio ja muuttuja. Babbage keksi reikäkorttien avulla kaksi ohjelmoitavan tietokoneen periaatetta, reikäkorttien sisällön määrämän suoritusjärjestyksen eli pakotetun hypyn sekä ehdollisen hypyn. Babbagen keksintö avasi automaatiolle rajattomien toimintamahdollisuuksien maailman. Babbagen poika Henry Babbage rakensi tietokoneen keskusyksikön osajärjestelmän, joka toimi kuten oli suunniteltu. Tämä laite lahjoitettiin Harvardin yliopistolle 1886. Yli puolivuosisataa myöhemmin sen löysi Howard Aiken. Aiken paneutui Babbagen julkaisuihin ja oivalsi, että uusilla sähköisillä ratkaisuilla Babbagen ideat voidaan toteuttaa. Aiken meni keskustelemaan ideoistaan IBM:n pääjohtajan Thomas Watsonin kanssa. IBM:stä tuli 1950-luvulla johtava tietokoneiden valmistaja.
Manuaaliset reikäkortit
Yksi reikäkorttien käytetyimmistä koneellisesti käytettävistä sovellutuksista oli ns. Mark Sensing-kortti. Mark Sensing-kortti oli normaali reikäkortti, johon oli painettu näkyviin Mark Sensing-merkkien paikat. Näihin paikkoihin voitiin erityisellä Mark Sensing-kynällä viivata kuhunkin sarakkeeseen haluttu arvo. Kortin lukeminen perustui kynällä tehdyn viivan sähköiseen johtavuuteen, näin kortit pystyttiin lukemaan koneellisesti reikäkorttilaitteella ja käsittelemään tietoa. Kyseisiä kortteja käytettiin paljon tilanneissa, jossa tietoa kerättiin muualta. Esimerkiksi sähkömittarin lukijoilla oli mukanaan kyseisiä reikäkortteja, joihin he viivasivat Mark Sensing-kynällä uuden mittarilukeman. Tämän jälkeen jatkokäsittely laskuksi asti suoritettiin koneellisesti. Spatiaalinen tietokanta
Spatiaalisia tietokantoja käytetäänkin useimmiten mm. maantieteellisen ja kartografisen tiedot tallentamiseen, kuten teiden, järvien, talojen sijainti- ja ominaisuustietojen tallentamiseen. VHS
2000-luvun alussa tallentavan DVD-videon, digitaalivideon ja kiintolevytallentimien yleistyminen oli lopullisesti syrjäyttämässä mekaaniselta käyttöiältään, käytettävyydeltään ja kuvanlaadultaan selvästi heikomman VHS-formaatin. Vuonna 2006 useimmat merkittävät elokuvien julkaisijat olivat lopettaneet tuotteidensa VHS-jakelun. Lokakuussa 2008 JVC ilmoitti viimeisenä lopettavansa yksinomaan VHS-formaattia käyttävien nauhureiden valmistamisen. 2010-luvulla videot ovat siirtymässä verkkoon ja siirrettävänä tallennusmuotona on Flash-muistiin perustuvat muistitikut. Myös videokameroiden ja puhelimien, jotka usein sisältävät videokuvausmahdollisuuden, tallettavat Flash-muistipiireille. Herman Hollerith
Herman Hollerith (29. helmikuuta 1860 Buffalo, New York, Yhdysvallat – 17. marraskuuta 1929 Washington D.C., Yhdysvallat) oli amerikkalainen tilastotieteilijä, joka kehitti reikäkorttikoneen suurten tietomäärien käsittelyyn ja perusti "Tabulating Machines Company" -nimisen yrityksen, joka oli nykyisen IBM:n edeltäjä. Hän opiskeli New Yorkin Columbian yliopistossa ensin kaivosinsinööriksi ja suoritti filosofian tohtorin tutkinnon vuonna 1890. Manuaaliset reikäkortit
Alkuperäisen keksinnön jälkeen muutkin kehittelivät tirkistyskorteista omia mallejaan, jotka toimivat samalla periaatteella kuin alkuperäinen tirkistyskorttikin. Erooppalaiset tiedonhaku- ja organisointijärjestelmät Selecto, Sphinxo ja Ekaha ovat esimerkkejä näistä. Selecton luoja oli ranskalainen insinööri G. Cordonnier ja tuotetta myi pariisilainen Mirodoc-yhtiö noin vuodesta 1950 lähtien. Selecton 15x21cm kortti piti sisällään 12500 dokumenttia ja oli näin hyvin edistynyt järjestelmä. Toinen pariisilaisfirma tuotti tirkistyskortti Sphinxoa vuodesta 1957, mutta korttiin mahtui vain 1000 dokumenttia. Ekaha-tirkistyskortin tuottaja oli saksalainen Edler & Krische –yhtiö. Sen kapasiteetti oli 7000 dokumenttia. Berliiniläinen Allfrom Buro -organisaatio tuotti myös tirkistyskortteja. Lisäksi Malcolm Ferguson niminen kirjastonhoitaja kehitti Termatrex-nimisen mallin tirkistyskorteista. Battenin tirkistyskorteilla ei missään vaiheessa ollut myyjiä tai sponsoreita. Vasta Selecto- ja Sphinxo-tirkistyskorttien ilmestyessä markkinoille 1950-luvulla varsinainen tuotanto alkoi.
Battenin tirkistyskortit olivat pohjana Mortimer Tauben vuonna 1952 kehittelemälle Uniterm-systeemille. Ne olivat kapasiteetiltaan 10,2 kertaa suurempia kuin Battenin kortit. Taube suunnitteli systeeminsä organisaatioita varten eikä niinkään pienten kokoelmien käyttöön. Sekä Tauben Uniterm-järjestelmä että Battenin tirkistyskortit ajautuivat kehittyksessään lopulta pelkkien numeroiden antamiseen vastaukseksi dokumenttien nimekkeiden sijaan, mikä pidensi ja hankaloitti tiedonhakua. Massamuisti
1970-luvulla kehitettyä SSD puolijohdemuistia eli muistikortteja käytetään kameroissa ja puhelimissa pienten tietomäärien tallennukseen ja siirtoon eri laitteiden välillä. Muistikorttien tallennuskapasiteetit kasvavat jatkuvasti, joka mahdollistaa niiden käytön myös kiintolevyn kaltaisena primäärisenä massamuistina. Puolijohdelevyä käytetäänkin nykyään myös kiintolevyn korvaajana. Tiedot säilyvät SSD:lla koska Flash-muisti on haihtumaton muistityyppi, jossa tieto säilyy jopa 10 vuotta ilman sähkönsyöttöä. Laitteen virrankulutus on kiintolevyä pienempi, hakuaika nopeampi ja se on äänetön. Laitteen iskunkestävyys on myös paljon suurempi kuin kiintolevyllä, mikä on tärkeää esimerkiksi kannettavissa tietokoneissa. Laitteen liitäntä tietokoneisiin tapahtuu samoilla liitäntätavoilla kuin kiintolevynkin (Serial ATA ja PATA), tai USB- väylän kautta. Kuljetusliike P. Lumiaho
1970-luvulla pankkien tilitapahtumien tietojenkäsittely perustui paperisiin tai magneettinauhalle tallennettuihin dokumentteihin. Ne oli kuljetettava kaikista maan pankkikonttoreista päivittäin Helsinkiin, jossa niiden perusteella tehtiin yöaikaan eri pankkien keskustietokoneilla suuria eräajoja. Ajantasaiset tilitiedot toimitettiin sitten paluukuljetuksina pankkikonttoreihin mikrofilmiasiakirjoina. Tätä varten pankit tarvitsivat nopean ja tehokkaan, sisäisen postin kaltaisen järjestelmän toimipisteiden ja tietokonekeskuksen välille. Manuaaliset reikäkortit
Nykyään käytössä oleva Memo Magister on tavallaan neulakorttien tietokoneella käytettävä vastine, digitaalinen muistiinpanokortisto. Se on suunniteltu apuvälineeksi mm. tutkijoille ja kirjoittajille, jotka joutuvat tekemään laajoja muistiinpanoja. Tässä kortisto-ohjelmassa voit tehdä muistiinpanosi korttiin, koodata kortit, poimia niitä tietyin hakusanoin kokonaiskortistosta ja lajitella järjestykseen oman makunsa mukaan. Memo Magister- ohjelman lomakkeella (kortilla) on 18 kenttää, joihin voi kirjoittaa tekstiä. Haluamansa kortit voi myös tulostaa paperille tai tallentaa yhdeksi tekstitiedostoksi. Esimerkiksi tutkielmaa tehtäessä voi tietokoneen ruudulle hakea kyseiseen lukuun liittyvät muistiinpanokortit ja selata niitä ruudulla, aikaa säästyy ja paperitulosteen määrä vähenee. Digitaalinen vallankumous
Tekniikan historian näkökulmasta tietotekniikan kehitys on alkanut helmitaulusta ennen ajanlaskun alkua ja jatkui ensin mekaanisten laskentavälineiden, kuten astronomisten kellojen, laskutikun ja 1800-luvun alussa nauhaohjatun Jacquard-kutomakoneen avulla. tietokoneiden historia katsotaan alkavan 1830-luvulla Charles Babbagen ja Ada Lovelacen yhteistyöstä tietokoneen kehittämiseksi, joka löydettiin 1940-luvulla, kun kehitettiin laskentakoneita sodankäynnin avuksi tykistölle ja salaustekniikoiden murtamiseen. Tehokkaiden sähköisten tietokoneiden rakentamisessa kulmakivi oli transistorin keksiminen 1947 ja niiden yhdistäminen yhdelle piikiekon sirulle 1958. Vuonna 1971 Intel sai rakennettua yhdelle sirulle 4004:stä transistorista ensimmäisen mikroprosessorin, nykyaikaisen tietokoneen ytimen. Tämän jälkeen kehitys eteni 2000-luvun alkuun Mooren lain mukaan kaksinkertaistaen mikropiirille mahtuvien komponenttien määrän joka toinen vuosi. 2010-luvulla transistoreja on mikropiirillä miljardeja, mutta piipohjaisen tekniikan lähestyessään rajojaan prosessorien tehokkuuden kasvu on hidastunut. Prosessorien hinnan lasku on johtanut siihen, että niitä löytyy paitsi tietokoneista, niin myös lähes kaikista koneista, kuten kodinkoneista ja autoistakin.
Tiedon tallennuksessa suuria datamääriä edustavat ääni- ja kuvatallenteet, jotka tallennettiin magneettinauhoille, kuten C-kasetille tai videonauhalle, alkoivat siirtymään digitaaliseen muotoon 1980-luvun alussa CD-levyn tullessa markkinoille. Valokuvaus
1990-luvulta alkaen ovat yleistyneet digitaalikamerat, jotka osin ovat syrjäyttäneet filmikamerat. Yleisimmät digikameroissa käytetyt tekniikat ovat CCD-kenno ja CMOS-kenno. Digitaalitekniikan avulla tavallisen kuluttajankin on helppo jälkikäsitellä ja arkistoida kuvia. Digitaalikameralla kuvattaessa kuva siirtyy puolijohdemateriaalista valmistetulta valoherkältä sensorilta sähköiseksi tiedostoksi kameran muistikortille. Filmikameroilla (analogisilla kameroilla) kuva tallentuu suoraan valoherkälle filmille, joka on myöhemmin kehitettävä. Manuaaliset reikäkortit
Reikäkorteista oli käsin käytettävien mallien lisäksi versioita, joita käytettiin koneistetussa tiedon käsittelyssä. Nämä kortit olivat osa reikäkorttikoneita, jotka toimivat sähkövirran avulla. Yhdysvaltalaisen Herman Hollerithin perustama yritys IBM (International Business Machines) oli reikäkorttikoneiden merkittävin tuottaja ja se tarjosi koneista useita eri malleja. Ensimmäiset IBM:n reikäkorttikoneet otettiin Suomessa käyttöön vuonna 1923. Niitä toi maahan konttorivälineitä välittänyt Systema-yhtiö. M-Files (tiedonhallintaohjelmisto)
M-Files tarjoaa yrityksille ratkaisuja muun muassa dokumenttienhallintaan, tiedonhallintaan, yritystietojen hallintaan, laadunhallintaan, sopimuksen elinkaaren hallintaan, asianhallintaan, projektinhallintaan, henkilöstöhallintoon, tietueiden hallintaan, arkistointiin sekä henkilöstön koulutukseen. M-Files-tiedonhallintaohjelmisto auttaa yrityksiä käsittelemään ja hallitsemaan tietoja, kuten tiedostoja, dokumentteja, projekteja ja liiketoimintaprosesseja. Sähköiset asiakirjat tallennetaan perinteisesti tietokoneen kansioihin, josta M-Filesin ohjelmisto etsii niistä asioita metatietojen eli sisältöä kuvailevien tietojen avulla, ilman, että niitä täytyy siirtää mihinkään. Käyttäjän ei siis tarvitse muistaa, mihin kansioon jokin tieto on tallennettu, vaan tietoa hallitaan sen perusteella, mitä se on. Tieto voidaan etsiä esimerkiksi asiakkaan, projektityypin, päivän, tilan tai muun kriteerin perusteella. Tiedot löytyvät myös mobiilisti, vaikka ne olisivat verkkolevyllä, Sharepointissa, Salesforcessa tai Boxissa. Metatietojen ansiosta dokumentit linkittyvät muihin asiaan liittyviin sisältöihin. Esimerkiksi myyntijärjestelmän asiakastietoja haettaessa järjestelmä näyttää myös verkkolevyllä olevan asiakassopimuksen. Massamuisti
Massamuisti, on tietokoneen kestomuisti. Se voi olla "mekaanista, optista, sähkömagneettista tai puolijohdemuistia." Tavallisesti massamuistina toimii tietokoneen oheislaite, joka yleensä käsitetään kiintolevyksi. Viime aikoina massamuistina ovat yleistyneet puolijohdemuistit, joita käytetään mm. muistikorteissa. Tallennemuotojen määrä on suuri, koska jokaisen käyttötarkoitus on hieman erilainen. Taulukkolaskentaohjelma
Taulukkolaskentaohjelma on tietokoneohjelma, joka on tarkoitettu numeerisen datan käsittelyyn. Ennen Applen ja PC:iden yleistymistä piti suuret numeeriset laskutoimitukset suorittaa keskustietokoneiden päätteillä, mikäli teknisten taskulaskinten suorituskyky ei riittänyt. Mikrotietokoneiden yleistymisen myötä teknisten laskinten rajoituksia voitiin korvata ohjelmoimalla itse BASIC:lla tarvittavat laskukaavat. Mikrotietokoneenkin muisti oli suuri verrattuna saman aikakauden teknisiin taskulaskimiin. Yleistyttyään teknisiä taskulaskimia alettiin kutsua niiden sisältämien runsaiden valmiiden funktioiden vuoksi funktiolaskimiksi, joiden käyttöä peruskouluissa, lukioissa ja ammattillisissa oppilaitoksissa alettiin sallia. Tiedontallennusväline
Audiotekniikassa käytettyjä tallennusvälineitä: Rekisteri (tietokonetekniikka)
Oheislaitteet tarjoavat omaa toiminnallisuuttaan sovelluksille rekisterien avulla. Rekistereitä on kahta lajia tähän tarkoitukseen. Jotkin oheislaitteet tarjoavat tietyn I/O-portin, johon ohjelmoijan täytyy kirjoittaa kaikki käskynsä. Uudemmat laitteet tarjoavat yleensä I/O-muistiavaruuden, jonne ohjelmoija voi kirjoittaa komentonsa. I/O-muistiavaruus näyttää ohjelmoijalle tavalliselta muistilta, mutta I/O-porttien tapauksessa komentojen antaminen ei välttämättä onnistu tavallisilla muistinkirjoituskomennoilla (store), vaan ohjelmoija joutuu käyttämään erikoiskäskyjä suorittimesta. Maakunta-arkisto
Entisissä maakunta-arkistoissa on myös runsaasti mikrofilmijäljennöksiä muissa arkistoissa säilytettävistä asiakirjoista. Mikrofilmaus on kuitenkin jäämässä taka-alalle ja sen korvaa asiakirjojen digitointi. Suuri osa mikrofilmeistä onkin jo digitoitu. Digitoidu aineisto on käytettävissä verkkopalveluna Kansallisarkiston Digitaaliarkistossa. Muisti
Muistitoiminnot voidaan jäsentää esimerkiksi muistin laajuuden ja muistiaineksen säilyvyyden mukaan tai informaation käsittelyn prosessien mukaan.
Säilömuisti voidaan jakaa myös deklaratiiviseen muistiin: tapahtuma- ja asiatiedot sekä proseduraaliseen muistiin: opitut taidot.
Deklaratiivinen muisti on ihmisen säilömuistin osa, johon tallennetaan erilaiset tiedot ja tapahtumat; asiat, jotka voidaan tietoisuudella tavoittaa.
Endel Tulvingin mallin mukaan semanttinen muisti ja episodinen muisti ovat deklaratiivinen muistin osia. Semanttiseen muistiin tallennetaan asiat, joiden merkitys ymmärretään, episodimuistiin puolestaan salamavalomuistojen kaltaiset muistot tapahtumista. Tieto tallentuu deklaratiiviseen muistiin eri tavoin, esimerkiksi visuaalisina tai akustisina symboleina. Visuaalisia symboleita voivat olla muun muassa numerot ja kirjaimet.
Proseduraalinen muisti on ihmisen säilömuistin osa, joka huolehtii fyysisten ja motoristen taitojen muistamisesta. Monet proseduraalisen muistin tiedoista ovat tietoisuudesta riippumattomia, kuten esimerkiksi käveleminen. Proseduraalisen muistin tieto ilmeneekin usein juuri suorituksissa. Proseduraalinen muisti sai paikan deklaratiivisen muistin rinnalla säilömuistin osa-alueena, kun tutkittiin muistinmenetyksestä kärsiviä potilaita. Deklaratiivisen muisti eroaa jossain määrin proseduraalisesta, sillä tutkitut potilaat saattoivat kyetä oppimaan uusia pelejä, mutta eivät muistaneet pelaamisestaan mitään.Jotkin eliöt, kuten monet selkärankaiset, opettavat poikasilleen asioita, jotka sitten tallentuvat näiden muistiin. Ihminen pystyi kielensä kautta viestittämään huomattavan tehokkaasti muistamiaan asioita muille, jolloin syntyi kulttuuri. Kielen avulla asioiden opettaminen jälkeläisille helpottui huomattavasti. Opettaminen työnä keksittiin jo ennen kirjoitustaitoa: jo varhaisissa ihmisyhteisöissä on ollut käytäntöjä, joissa tietävämpi tai taitavampi henkilö, opettaja, siirtää suullisesti tai esimerkin avulla tietojaan ja taitojaan niitä kartuttaville oppilaille. Ihmisen muistin määrä on enemmän kuin 500 000 paksun tietosanakirjan sisältämä tieto. Työajanseuranta
Suomessa eräs vanhimpia työajanseurantajärjestelmiä oli päiväpulkka. Teollistumisen myötä keksittiin kellokortti. Käyttöön otettiin kellokorttikoneet, joissa työntekijä leimasi oman kellokorttiliuskansa. Kone leimasi aikaleiman liuskaan, mutta laskenta tehtiin silti käsin. Perinteisiä kellokorttilaitteita ei juurikaan enää käytetä. Niiden tilalle ovat tulleet digitaaliset leimauspäätteet ja työajanseurantajärjestelmät, joista saadaan työajat tietokoneelle valmiiksi laskettuina. Tietokoneohjelmiston avulla työaikaraportit pystytään tulostamaan suoraan tallennetuista työajoista. Haihtuva muisti
Rakenteellisesti yleisimpiä haihtuvia muisteja ovat dynaamiset RAM-muistit eli DRAM-muistit. Näissä muisteissa tieto on talletettu kondensaattoreihin, joita pitää virkistää säännöllisesti tiedon säilyttämiseksi ja aina lukuoperaation jälkeen. Ensimmäisten DRAM-muistien virkistämisestä huolehti suoritin, mutta nykyisissä muisteissa virkistäminen on rakennettu muistiin. DRAM-muisti vie suhteellisen vähän piipinta-alaa mikropiirillä, joten muisti on edullista. Registratuura
Vanhimmat tunnetut kirjaustavat on löydetty mesopotamialaisista savitauluista nuolenpääkirjoituksineen 2600-luvulta eaa. Kreikassa puiset ja paperiset sopimukset ja omistusasiakirjat tuli luovuttaa neuvoston arkistoon. Tärkeimmät asiakirjat kopioitiin lisäksi kiveen. Antiikin Roomassa virkamiehet sekä kauppiaat säilyttivät kivi- sekä myöhemmin papyrusasiakirjoja kotonaan. Tämän vuoksi asiakirjat tuhoutuivat helposti. Virkakauden jälkeen tiedot tallennettiin Aerariumiin eli keskuskirjaamoon. Tiedot kirjattiin juoksevalla numeroinnilla. Organisaation muisti
Informaatioteknologia voi tukea organisaation muistia sekä tallentamalla tietämystä että antamalla yksilöille mahdollisuuden tiedon käyttöön. Tämä tarvitsee luonnollisesti tietokantoja sekä kommunikaatiota tukevia työkaluja. Tekniikoita organisaation muistin säilyttämiseen ja jakeluun on muun muassa tietokannat, tiedonjakelujärjestelmät (esimerkiksi intranet), multimediajärjestelmät ja kommunikaatiota tukevat CSCW -järjestelmät. Näiden tarkoituksena on tukea, jakaa ja tallentaa organisaation tietoa. C-kasetti
Monissa 1980-luvun 8-bittisissä kotitietokoneissa C-kasetteja käytettiin ohjelmien ja datan tallennusvälineenä. Menetelmän etuna oli kasettien halpa hinta ja hyvä saatavuus. Joidenkin tietokonemallien kanssa voitiin käyttää tavallista kasettinauhuria, toiset mallit taas toimivat vain erityisen kasettiaseman kanssa. Muistikortti
Muistikorteissa tietoa tallennetaan elektroniseen Flash-muistiin. Tällaiset muistit ovat käytössä mm. digitaalikameroissa, PDA -laitteissa sekä useimmissa matkapuhelimissa. Myös useisiin tietokoneisiin voidaan liittää erityyppisiä muistikortteja. Useimmissa uusissa PC-koneissa on muistikortinlukija valmiina. Reikänauha
Nykyinen kynnen kokoinen 8 gigatavun muistikortti vastaa noin kolmen miljoonan kilometrin pituisen reikänauhan tallennuskapasiteettia. Kirjoituskone
Pian kiekkokirjoituskoneita alettiin ohjata tietokoneilla RS-232-sarjaliikenneportin tai rinnakkaisliitännän (LPT) kautta ja niistä tuli kiekkotulostimia ja tekstin tuottaminen eriytyi sen tulostamisesta. Vähitellen myös kirjoituskoneisiin tuli muistia ja ne alkoivat saada puskurimuistilla varustetun tietokonetulostimen piirteitä, minkä vuoksi niitä alettiin kutsua tekstinkäsittelylaitteiksi. Varhaisissa tekstinkäsittelylaitteissa tekstiä pystyi muokkaamaan pienessä nestekidenäytössä ennen sen tulostamista paperille. Tietokonetekniikan historia
Varhaisin muistitekniikka oli jo 1940-luvulla käytetty viivelinjoihin perustuva muisti. Muisti perustui pyöreissä putkissa vesi-metanoli-seoksessa tai elohopeassa kulkevaan aaltoon, joka voitiin lukea sen kuljettua putken läpi.
Manchesterin yliopistossa Freddie Williams kehitti 1940-luvun lopulla katodisädeputkeen perustuvan muistitekniikan Manchester Mark I -konetta varten. MagicGate
MagicGate-teknologiaa käytetään mm. PlayStation 2:ssa ja sen muistikorteissa. Vuodesta 2004 lähtien teknologia on sisällytetty myös Memory Stick-muistikortteihin. Jotkin laitteet, kuten Sonyn Network Walkman, sallivat ainoastaan MagicGate-teknologialla varustettujen Memory Stick-muistikorttien käytön. Muistikortinlukija
Aikaisemmin kannettavissa tietokoneissa ainoa laajennuskorttipaikka oli PCMCIA, nykyään se on korvautunut lähes kokonaan ExpressCard -laajennuskorttipaikalla ja useimpia muistikorttityyppejä tukevalla lukijalla. Vanhemmissa digitaalikameroissa, joissa tiedonsiirto tapahtuu USB version 1.1 nopeudella, kuvatiedostojen siirto tietokoneeseen nopeutuu kun kortti luetaan kameran sijasta versio 2.0:aa käyttävällä muistikortinlukijalla. MARC 21
MARC 21 (MARC = MAchine Readable Cataloguing) on kirjastoissa, arkistoissa ja museoissa aineistojen luettelointiin ja luettelotietojen vaihtoon käytettävä kansainvälinen formaatti. MARC 21 korvaa vähitellen MARC:in aikaisempia, kansallisia versioita. Kartoitus
Kartat on perinteisesti valmistettu kynän ja paperin avulla, mutta nykyisin tietokoneet ovat mullistaneet kartografian. Karttoja on hyvin erityyppisiä, ja ne voidaan jaotella esimerkiksi pieni- ja suurimittakaavaisiin. Manuaaliset reikäkortit
Tirkistyskortit (eng. peek-a-boo cards tai optical coincidence cards) kehiteltiin neulakorttien jälkeen 1940-luvulla. Tirkistyskorttien tunnetuin kehittäjä oli brittiläinen W.E. Batten. Batten työskenteli toisen maailmansodan aikana vuonna 1944 kemianteollisuuden patenttien parissa, kun hän keksi uudenlaisen tavan indeksoida ja hakea dokumentteja. Keksintö sai nimen tirkistyskortti. Korttiluettelo
Marc-standardit on Yhdysvaltalaisen Henriette Avramin 1960-luvulla kehittämä standardi kirjastojen luettelotietojen tallennukseen ja vaihtamiseen. Niiden avulla kirjastot pystyivät luomaan yhtenäisiä luettelotyyppejä ja ne omalta osaltaan vauhdittivat sähköisen luettelon kehittymistä. MARCista tuli vuonna 1973 kansainvälinen standardi tallentaa bibliografisia tietoja. Tätä nykyä jokainen laajalti käytössä oleva kirjastojärjestelmä tukee MARC-formaattia. Nykyään käytössä on MARC21- formaatti, joka on käytössä kansainvälisesti monissa maissa. Deflate
Deflate-algoritmia pidetään yleisesti vapaana voimassa olevista patenteista. Tämä on ollut algoritmin merkittävä etu verrattuna etenkin GIF-kuvien pakkaamisessa käytettyyn LZW-pakkausmenetelmään, joka on ollut patentoitu useissa länsimaissa 2000-luvun alkuun saakka. Nykyisin Deflate on saanut hyvin vankan aseman tietotekniikassa ja sitä sovelletaan monissa tallennusmuodoissa ja tiedonsiirrossa. Suosittuja Deflateen pohjautuvia tallennusmuotoja ovat ZIP-tiedostomuodon lisäksi esimerkiksi Gzip ja PNG-kuvatiedostot. Kartta
Karttojen tuotanto ja jakelu on muuttunut tietotekniikan ja tietoliikenteen kehittyessä paikkatiedon käsittelyksi ja digitaaliseksi tiedonsiirroksi. Digitaalisessa paikkatietomuodossa oleva kartta voi pelkän karttakuvan ohella sisältää myös tietoa karttakohteiden ominaisuuksista ja niiden välisistä suhteista. Digitaalista paikkatietoa on mahdollista tarkastella joustavasti esimerkiksi tietokoneessa tai matkapuhelimessa tai satelliittipaikantimessa tai internetissä toimivissa karttapalveluissa. Maailmanlaajuisia karttapalveluita ovat esimerkiksi Google Maps ja Google Earth. Esimerkkejä paikallisemmista karttapalveluista ovat eri maiden viranomaisten kansalliset karttapalvelut, alueelliset karttapalvelut eri aluetasoilla, kaupalliset maanlaajuiset opaskarttapalvelut ja eri maiden viranomaisten karttapalvelut omilta toimialoiltaan. Numeerinen ohjaus
Alussa NC:llä ("numerical control") tarkoitettiin työstökonetta, jota ohjatiin reikänauhalla tai reikäkortilla: työstökoneessa oli vain lukija reikänauhalle tai -kortille. Noin vuoden 1974 jälkeen alettiin valmistaa CNC-työstökoneita ("computerized numerical control - tietokoneistettu numeerinen ohjaus"), joiden ohjaukseen kuului pientietokone ja ohjelmamuisti. CNC-termin on nykyisin korvannut NC. . Minitietokone-CNC-työstökoneissa saattoi olla esimerkiksi PDP-8. Kellokortti
Nykyisten elektronisten työajanseurantajärjestelmien avulla työnantaja voi kerätä ja tallentaa monipuolista tietoa toiminnanohjauksensa tarpeisiin. Kun työntekijä leimaa kellokorttinsa, tiedot tallentuvat yrityksen toiminnanohjausjärjestelmään, tietokoneohjelmistoon, johon syötettyä informaatiota organisaatio käyttää toimintansa suunnitteluun ja tehostamiseen. Esimerkiksi leimauksista kirjautuneet työtunnit ovat tulostettavissa järjestelmästä raporteiksi ilman tietojen erillistä käsittelyä, sillä ohjelmisto laskee työtunnit yhteen automaattisesti. Työajanseurantajärjestelmä pystyy kokoamaan tietoa paitsi työntekijän ajankäytöstä ja olinpaikasta myös esimerkiksi tämän työn tuloksista ja kontakteista. Vartija
Aiemmin kelloissa oli päivittäin vaihdettava paperikiekko, johon kello merkitsi avaimen käyttöajat, mutta sittemmin käyttöön otettiin pitempiä ajanjaksoja rekisteröivä kello jossa merkinnät tulivat erilliselle paperinauhalle. Nykyään käytössä on pääasiassa tietokonepohjaisia laitteita, joilla luetaan entisten avainten paikalle sijoitettuja viivakoodeja tai magneettisia merkkejä. Digitaalisen signaalinkäsittelyn historia
Digitaalisen signaalinkäsittelyn historia ulottuu aikaan ennen varsinaisia signaaliprosessoreita, mutta sovelluksia alkoi tulla 1980-luvulla, jolloin tulivat ensimmäiset digitaaliset signaaliprosessorit. Etenkin alkuvaiheessa digitaaliseen signaalinkäsittelyyn käytettiin yleiskäyttöisiä 8-bittisiä, 8/16-bittisiä ja 32-bittisiä mikroprosessoreita. Sen jälkeen signaalinkäsittelyä on tehty paljon DSP-piireillä (digitaalinen signaaliprosessori) ja myöhemmin myös FPGA-piireillä (Field-programmable gate array). Lukumuisti
Lukumuisti eli ROM () on suoritinta käyttävän laitteen, esimerkiksi tietokoneen pysyväismuisti, johon ei voi tehdä muutoksia normaalikäytön aikana. Sen tiedot säilyvät silloinkin, kun koneesta kytketään virta pois. Varsinaisen, tehtaalla ohjelmoitavan, ROM:n tilalla on usein ohjelmoitava PROM, EPROM, EEPROM tai Flash-muisti, joista nykyään käytetään yleensä viimeksi mainittua. Ohjelmointiympäristö
Tietokoneiden alkuaikoina komentojen antaminen tietokoneelle oli hyvin vaivalloista. (kts. Käyttöliittymän historia) Tietokone saatettiin käynnistää suorittamaan yksi laskutoimitus, jonka arvoja oli kytkimillä syötetty bitti kerrallaan. Myöhemmin tietokoneet alkoivat ymmärtää komentosarjoja ja näiden syöttämiseen käytettiin vielä toisen maailmansodan aikaan isoa nippua reikäkortteja, mutta tiedot syötettiin edelleen bitti kerrallaan konekielisiksi komennoiksi. Kun tietokoneisiin lopulta saatiin kehitettyä suhteellisen halvat magneettiset massamuistit ja tietokoneet saatiin ymmärtämään merkkipohjaisia syötteitä, alkoi varsinaisten ohjelmointiympäristöjen ja ensimmäisten konekieliseksi suoraan käännettävien pseudokielisten ohjelmointikielien kehittäminen. (kts. Assembly (ohjelmointikieli)) Tarvittiin jokin keino järjestää tietokoneita ohjaavat bitit nopeammin ja tiheämpään. Tällöin ohjelmointiympäristöt alkoivat ymmärtää heksoja ja myöhemmin kokonaisia sanoja, jotka sitten kirjoitettiin bitti kerrallaan halvalle uudelleenkirjoitettavalle massamuistille. Tämän bittijonon tietokone sitten käänsi konekielisiksi komennoiksi. Massamuisti
Magneettinauha on ollut osa tietotekniikkaa lähes tietokoneiden keksimisestä asti. Magneettinauhajärjestelmiä on käytetty erityisesti varmuuskopioiden tekemiseen, sillä nauhan käyttökustannukset ovat alhaiset ja tallennuskapasiteetti suhteellisen suuri. Aiemmin magneettinauhaa on käytetty myös tietokoneen ainoana massamuistina. Hitautensa vuoksi nauha kuitenkin soveltuu huonosti jatkuvaan kirjoittamiseen ja lukemiseen. Tietokoneissa käytettyjä magneettinauhoja ovat mm. kelanauhat, DAT-nauha, Travan ja vanhoissa kotitietokoneissa C-kasetti. Tietokonetekniikan historia
Tietotekniikan kehityksen ensi askeleena voidaan pitää puhutun kielen kielioppia, joka laajensi kielen ilmaisukykyä. Sivilisaatioiden syntyessä hallinnolle ja kaupalle tärkeämmät numerot ja laskenta kehittyivät usein ennen kirjoitustaitoa. Ensimmäisenä laskukoneena voidaan pitää helmitaulua. Seuraava askel automaation suuntaan oli reikäkortin käyttöönotto Joseph Marie Jacquardin kutomakoneissa. Herman Hollerith sai vuoden 1890 Yhdysvaltain väestönlaskennan johtajalta tehtäväksi mekanisoida tiedonkäsittelyä. Hollerith tunsi Jacguardin kutomakoneen. Hollerith kehitti menetelmän, jossa korttien reikien läpi menevä tikku kytki sähköimpulssit, joita sitten laskettiin. Vuoden 1880 väestön laskennan tuloksia oli laskettu 7 vuotta ja nyt päästiin kahteen ja puoleen vuoteen, vaikka henkilöä kohti kerättiin aikaisemman viiden kysymyksen sijasta 200 kysymystä. Hollerith perusti yrityksen nimeltä "Tabulating Machine corporation" TMC. Vuoden 1910 väestönlaskenta annettiin hintasyistä toisille yrityksille ja TMC joutui taloudellisiin vaikeuksiin. TMC yhdistyi kolmen muun alan yrityksen kanssa, jolloin toimitusjohtajaksi ja pääomistajaksi tuli Thomas J. Watson. Hän muutti yrityksen nimeksi myöhemmin "International Business Machines" IBM. Aikavälikertaus
Siihen aikaan aikavälikertauksen oppiminen toteutettiin pääsääntöisesti flash-korttijärjestelmillä. Järjestelmien käyttöä hankaloitti se, että merkittävä opiskelu vaatii monta tuhatta flash-korttia. Henkilökohtaisten tietokoneiden yleistyessä 1980-luvulla aikavälikertausta aloitettiin toteuttaa ohjelmistolla. Ohjelmat pyrkivät sitomaan aikavälikertauksen oppijan tuloksiin. Ohjelmisto vaihtelee kertausten aikaväliä tietyn muistitason, esimerkiksi 90 prosenttia kaikesta tiedosta, saavuttamiseksi. Vaikeammat tiedot näytetään useammin ja helpommat tiedot harvemmin. Vaikeutta määrittää se, kuinka helposti käyttäjä omasta mielestään muistaa oikean vastauksen. Tietokone
Tietokoneiden edeltäjinä voidaan pitää yhtäältä reikäkorttien käsittelyyn tarkoitettuja reikäkorttikoneita ja toisaalta esimerkiksi mekaanisia laskimia. Ensimmäiset varsinaiset ohjelmoitavat tietokoneet rakennettiin 1940-luvulla ja niitä käytettiin muun muassa toisen maailmansodan aikaan salakirjoitusten murtamiseen (brittiläinen Colossus), tykistön ammusten ratojen laskentaan (yhdysvaltalainen ENIAC) ja lentokonesuunnittelun lujuuslaskentoihin (saksalainen Z3). EEPROM
EEPROM tai E²PROM () on haihtumatonta puolijohdemuistia, joka voidaan uudelleenkirjoittaa n. 10 000 - 100 000 kertaa. EEPROM-muistia käytetään pääasiassa asetustietojen tallentamiseen mikroprosessorin tai mikrokontrollerin sisältävissä laitteissa. Paikkatieto
Teknisesti paikkatieto on joko ns. rasterimuotoista tai ns. vektorimuotoista. Rasterimuotoinen paikkatieto on säännöllisen hilan muotoon tallennettua tietoa. Sijaintitieto on hilassa joko hilan solujen alue tai hilan jokin piste (yleensä keskipiste tai vasen ylänurkka). Ominaisuustieto on hilassa tallennettu lukuarvona ja lukuarvo voi olla suoraan ko. tieto (esimerkiksi lämpötila) tai sitten se voi olla kokonaisluku, joka viittaa varsinaiseen ominaisuustietoon (esimerkiksi numero 12 voisi tarkoittaa lehtimetsää). Vektorimuotoinen paikkatieto on geometriatietoa ja geometrioihin liittyvää ominaisuustietoa. Geometria on yleensä piste, murtoviiva, polygoni tai joukko niitä. Vektorimuotoinen paikkatieto perustuu yleensä pisteisiin ja niiden välisiin suoriin. Käyriä viivoja ei käytetä siinä määrin kuin esimerkiksi CAD-tekniikassa. Reikäkortti
Reikäkortit ja reikänauhat olivat merkittävä tallennusväline tietotekniikan ensimmäisinä vuosikymmeninä. 1980-luvulle tultaessa magneettiset tallennusvälineet, kuten levykkeet ja nauhat, olivat kuitenkin jo syrjäyttäneet reikäkortit ja -nauhat lähes täysin. Nauha-asema
Nauha-asema on tallennusväline, joka lukee ja kirjoittaa magneettinauhalle tallennettua tietoa. Nauha-asemia on käytetty suurtietokoneissa ennen kiintolevyjen yleistymistä.
Ensimmäisiä tietokoneissa käytettyjä nauha-asemia oli UNIVAC I:n UNISERVO. Suomen kartoitus
1900-luvun loppupuolelle asti kartat valmistettiin käsin piirtämällä, mutta nykyään käytännössä kaikki painettavat kartat tuotetaan digitaalisena paikkatietona. Tällöin painetut kartat muodostavat enää osan kaikesta paikkatiedosta, josta suuri osa on käytössä suoraan digitaalisessa muodossa. Maanmittauslaitoksen tärkeimpiä paikkatietotuotteita ovat muun muassa Peruskarttarasteri 1:20 000 ja vektorimuotoinen Maastotietokanta 1:5000. Muuta paikkatietoaineistoa tuotetaan eri teemoista, kuten merikartat (Merenkulkulaitos), geologia (Geologian tutkimuskeskus), ympäristö (Valtion ympäristöhallinto), tiestö (Tiehallinto) jne. Eri tuottajien paikkatietoaineistoihin voi tutustua esimerkiksi Maanmittauslaitoksen Paikkatietoikkuna-palvelussa. Jälleenvalokuvaus
Vuodesta 1850 alkaen on kehitetty valokuvaustekniikoita erityisesti tieteelliseen tutkimukseen ja fotogrammetriaan, joissa on valmistettu tarkkoja mittauksia esimerkiksi triangulaatiopisteitä numeroimalla, joissa valokuvatallenteiden avulla voidaan seurata muutoksia ekologisissa järjestelmissä. Jälleenvalokuvausta  käytetään yhä tieteissä tallentamaan vähittäisiä tai syklisiä tapahtumia (esimerkiksi eroosiota, tai jäätikön virtausta), mittaamaan joen hiekkapankkien laajuutta tai muita ajan myötä hitaasti muuttuvia ilmiöitä. Automaattisesti tunnistettu sarja
Kun moderni tietokone käynnistetään, se suorittaa POST-testin. 1990-luvun puolivälin jälkeen testi on kyennyt kokeilemaan, onko laitteisto konfiguroitu oikein. SDP on muistin raudassa oleva ominaisuus, joka mahdollistaa tietokoneen tietää, mitä muistia koneeseen on asennettu ja onko se konfiguroitu oikein. Tämä ominaisuuden sisältävä piiri tuotiin osaksi JECED standardia ja Intel toi standardin osaksi sdram muistia. Paperi
Tietokoneiden siirtyessä kuvaputkinäyttöihin ja rivikirjoittimien kadotessa ennustettiin "paperittoman toimiston" ja jopa paperittoman yhteiskunnan tuloa, mutta päinvastoin tietotekniikan aikakaudella kulutus on moninkertaistunut. 1980-luvulla jotkut ennustivat jopa paperisen kirjan katoamista ja korvaamista sähköisillä näytöillä, mutta 2000-luvulla tällaista ei ole ollenkaan näkyvissä. PDAt ja kännykkäkalenterit ovat tulleet muistilehtiöiden rinnalle, mutta paperin katoamista ei ole silti näköpiirissä. Reikäkortti
Reikäkortti on yksi vanhimmista tavoista koneellisesti käsiteltävän tiedon tallentamiseen. Reikäkortti on yleensä vakiomuotoinen neliskulmainen kartonginpala, jossa on muutamia satoja mahdollisia lävistyskohtia. Osa rei'istä tehdään sen mukaan, mitä tietoa kortin halutaan ilmaisevan. MIDI
Nykyisin yleisesti käytössä ovat tietokoneissa VST-instrumentit ja -efektit. Niitä ohjataan joko MIDI:llä tai sekvensseri-ohjelman automaatio-toiminnolla. Sekvensseriin voi nykyisin syöttää nuottidataa vaikkapa pelkästään kanavalla yksi. Sekvenseriohjelmassa näitä kanavia tai raitoja voi olla esimerkiksi 48, tai rajattomasti, riippuen tietokoneen tehosta. Yleisimpiä MIDI-sekvenssereitä ovat Cubase, Reason, Ableton Live, Reaper, SONAR, FL Studio sekä LMMS. 1970-luvun lopulla elektroniset musiikintekovälineet alkoivat yleistyä niiden hinnan laskemisen seurauksena. Kuitenkin useimmat laitteet eri valmistajilta olivat yhteensopimattomia keskenään ja ne tarvitsivat useita lisälaitteita toimiakseen yhdessä. Vuonna 1981 ääni-insinööri ja syntetisaattorisuunnittelija Dave Smith esitteli Audio Engineering Societylle suunnittelemansa MIDI-standardin ratkaisuna tähän ongelmaan. Ehdotus herätti laajaa kiinnostusta. MIDI-standardimäärittely 1.0 on kirjoitettu vuonna 1982, mutta on päivitetty useita kertoja sen jälkeen. Manuaaliset reikäkortit
Reikäkorttikoneissa tiedot ja koneen suorittamat ohjelmat tallennettiin pahvikorteille. Reikäkorteissa olevat reiät esittivät jonkin vaihtoehdon toteutumista. Näistä kohdista sähkö pääsi kulkemaan korttipakan läpi laitteen laskuriin. Erilaisia tehtäviä reikäkorttikone määrättiin suorittamaan kytkemällä useita kaapeleita sen paneeliin kiinni. Reikäkorttikoneella ei kuitenkaan ollut omaa muistia, joten johdot jouduttiin aina kytkemään uudelleen jokaista tehtävää varten. Tämä teki reikäkorttikoneen käytöstä vaivalloista ja aikaa vievää. Reikäkorttikoneista alkunsa saaneet varsinaiset tietokoneet erosivatkin juuri muistin osalta edeltäjistään. Vuonna 1952 markkinoille tullut IBM 701 Calculator oli ensimmäinen IBM:n koneista, jota voitiin kutsua tietokoneeksi sen perusteella, että sillä oli koneellinen muisti, johon voitiin asentaa ohjelmia. Se oli ensimmäinen tietokone, jota käytettiin tiedonhakuun, jossa haettiin usealla asiasanalla samanaikaisesti. MARC 21
MARC on kirjastojen luettelotietojen tallennukseen ja vaihtamiseen määritelty standardi eli bibliografisten tietojen vaihtomuoto (Machine Readable Cataloguing). MARC:in kehitys alkoi Yhdysvaltain Kongressin kirjastossa vuosina 1967–1968. Kongressin kirjasto vastaa edelleen standardista. Lisäksi kehitystyössä on mukana muita kansainvälisiä ja kansallisia organisaatioita.. Suomessa MARC-formaatista vastaa Kansalliskirjasto. Glasshouse (romaani)
Tulevaisuudessa ihmiset ja muut älylliset lajit elävät madonreikien avulla kytketyssä galaksissa. Henkilö, ja samalla hänen tietoisuutensa, voidaan "A-portin" (engl. "A-gate") avulla muuntaa digitaaliseksi ja lähettää madonreiän avulla hetkessä valovuosien päähän, jossa ruumis kootaan uudelleen. A-portteja voi käyttää tavaroiden valmistukseen ja esimerkiksi henkilön itsensä varmuuskopioimiseen. Keinotekoinen niukkuus on kadonnut lähes kokonaan teknologian myötä. A-portit ovat edullisia ja niitä on kaikkialla. Tällä teknologialla henkilö voi tehdä itsestään useita kopioita, joiden muistiosaset ja ymmärrys voidaan jälkikäteen integroida yhdeksi henkilöksi. Kuolemaa ei enää pidetä vakavana rikoksena, koska lähes kaikki tekevät itsestään varmuuskopioita. Henkilön ikä ei ole enää biologisesti rakennettu, koska henkilö voi A-portin avulla valmistaa uuden kehon ja siirtää siihen tietoisuutensa. Tässä todellisuudessa ei ole myöskään epätavallista, että henkilö kokeilee elää toisena lajina ja/tai toisena sukupuolena elämänsä aikana. Musta laatikko
Flight Data Recorder (FDR) tai Digital Flight Data Recorder (DFDR) on laite, joka tallentaa tasaisin aikavälein tietoja lentokoneen tilasta. Lentoarvotallennin tallentaa muutamia kertoja sekunnissa tiedot muun muassa lentokoneen nopeudesta, moottoreiden tilasta, siivekkeiden asennoista, korkeudesta ja tiettyjen kriittisten järjestelmien tilasta. Nykyaikainen DFDR on liitetty yleensä suoraan lentokoneen fly-by-wire-järjestelmään, jossa koneen ohjausimpulssit ja lentoarvot kulkevat valmiiksi sähköisessä muodossa. FAA:n vaatimusten mukaan vuodesta 2002 lähtien on FDR:n tallennettava 88 eri lentoarvoa. IBM 7030
Monet IBM S/360:n konsepteista kehitettiin 7030:tä varten. Tietokone oli yksi ensimmäisiä, joissa oli käytössä 8-bittinen tavu. Tietokone tukee muun muassa muistinsuojausta ja virheenkorjaavaa muistia Hamming-koodilla. Muistina käytettiin vielä ferriittirengasmuistia. Tietopalvelu
Tietopalvelu käyttää työvälineinään mm. aineistoluetteloita, kuten kirjastojen luetteloita, bibliografioita ja tiivistelmäjulkaisuja sekä viite- ja kokotekstitietokantoja, jotka sisältävät sähköisessä muodossa olevia julkaisuja ja niiden sisältöön liittyvää kuvailuaineistoa eli metadataa. Aikaisemmin bibliografiat ja luettelot olivat painettuja, kortistomuotoisia tai mikrofilmattuja, sittemmin CD-rom-muotoisia ja nykyään enimmäkseen online-tietokantoja. Programma 101
Laskukone käytti eräänlaista välimuistia varastoimaan viimeisimmän operaation tulos. Tämä tehtiin eräänlaisella pulssinviivästysrivillä, joka muutti datan mekaanisiksi värähdyksiksi johdossa, sarjamuodossa. Muistia kutsuttiin nimellä SAM (Sequentially Accessed Memory). Pulssinviivästysrivi oli keksitty 1940-luvulla ensimmäisiin tietokoneisiin. Vuotta myöhemmin Olivetti julkaisi mallin Programma P102, johon oli lisätty RS-232-sarjaportti, joka salli kirjoittimen, telekirjoittimen tai paperinauhojen lävistäjän tai lukijan liittämisen koneeseen. Manuaaliset reikäkortit
Alkuvuosien reikäkorttikoneet tarvitsivat henkilöstöä operoimaan isoa konetta, niiden reikäkortit vahingoittuivat helposti ja manuaalisiin reikäkortteihin verrattuna ne olivat hitaita ja kalliita. Uusien mallien tullessa markkinoille reikäkorttikoneet ja myöhemmin tietokoneet paranivat erilaisten ominaisuuksien ja toimintojen ansiosta. Näitä paranneltuja versioita manuaaliset reikäkortit eivät pystyneet enää haastamaan. Tietokoneiden mukaan tulon ja niiden kehityksen myötä manuaaliset järjestelmät korvautuivat koneilla. Näppäilytallennin
Näppäilyn tallentaja eli näppäinnauhuri () ovat tietokoneen näppäimistön painalluksia seuraava ohjelma. Ohjelma kirjoittaa kaikki näppäimistössä tapahtuvat painallukset talteen, ja lähettää ne internetin välityksellä ulkopuolisten käsiin. Näppäilyn tallentajan käyttäminen on varsin tehokas tapa saada tietoa tietokoneen käyttäjästä. Esimerkiksi asiakkaiden käyttöön hotellihuoneisiin jätetyissä tietokoneissa on usein näppäinnauhuri. Iomega Zip
Zip on Iomegan kehittämä levykeasema ja suurikapasiteettinen levyke, jolle mahtuu 100 tai 250 megatavua tietoa. Zip-levyke oli datan siirtoon, varastointiin ja etenkin varmuuskopiointiin käytetty muistiväline, joka oli yleisessä käytössä 1990-luvun lopulla. Nykyään tallentavat optiset asemat, USB-muistitikut ja ulkoiset kiintolevyt ovat syrjäyttäneet sen. FRAM
FRAM-muistitekniikan pohjana oleva ferrosähköinen ilmiö havaittiin ensimmäisen kerran 1921, ja 1950-luvulla tehtiin ensimmäiset yritykset valmistaa ferrosähköisiä muisteja paksujen keramiikkafilmien avulla, mutta näitä ei saatu koskaan toimimaan. FRAM-muisteilla on yhteisiä piirteitä muinoin tietokoneissa käytetyn ferriittirengasmuistin kanssa. Suurimman osan nykyisestä FRAM-tekniikasta on kehittänyt vuonna 1984 perustettu Ramtron-yhtiö. Tekniikan historia
Ensimmäinen äänen tallennuslaite oli Edisonin kehittämä fonografi. Sen käyttämiä äänirullia pystyttiin myöhemmin kopiomaan. Gramofoni on samalla periaatteella toimiva laite, mutta se käyttää levykiekkoja eli gramofonilevyjä, jotka valmistettiin savesta ja sellakasta. Gramofonilevyille syntyi varsin suuret markkinat, ja niitä käytettiin aina 1960-luvulle saakka, jolloin vinyylilevy syrjäytti ne. 60-luvulla alkanut nuorisomusiikin aalto ja levysoittimien sekä sähköisten äänentoistolaitteistojen edullisuus kasvatti vinyylilevyjen markkinat huimiksi. 90-luvulla vinyylilevyn on syrjäyttänyt optisesti luettavat CD-levyt, joille voidaan tallettaa myös elokuvia tai muuta dataa. CD-levyn markkinat musiikin tallennusvälineenä kärsivät siitä, että musiikin pystyy ostamaan myös sähköisessä muodossa. DRAM
DDR3:n sisällä on tapahtunut muutoksia. Esihakupuskuri on kahdeksanbittinen. Virtavuotoja on pyritty vähentämään kaksiporttisilla transistoreilla. DDR3-muistipiirit tarjoavat 64-bittisen kaistanleveyden. DDR3-muistikampoja voidaan laittaa kolme rinnakkain ja saada näin 192 bittiä leveä muistiväylä, mikäli emolevy tukee sitä. DDR3-muistipiirissä sisäinen hakuaika on kahdeksasosa dataväylän datansiirtonopeudesta. Muistipiiri kykenee lukemaan jokaisella sisäisellä kellojaksolla kahdeksan bittiä dataa. DDR3-teknologia on muuttunut sisäisesti DDR2-teknologiasta siten että siinä missä DDR2 turvautui T-Branch-arkkitehtuuriin, turvautuu DDR3 Fly-by-arkkitehtuuriin, joka on yksinkertaisempi ratkaisu kuin ensimmäisenä mainittu. Fly-byssä muistipiirit ketjutetaan sarjaan. Ketjun päässä on terminointi, jonka tarkoituksena on estää signaalia heijastumasta takaisin. Fly-bytä käytetään, jotta päästäisiin T-branchin rajoituksista suurilla kellotaajuuksilla. Rekisteri (tietokonetekniikka)
Mikroprosessorit sisältävät tyypillisesti useita eri rekistereitä, joista osa näkyy ohjelmoijalle, mutta osaa käytetään prosessorin sisäiseen toteutukseen. Ohjelmoijan näkökulmasta rekistereihin talletetaan lukuarvoja, jotka ohjaavat konekielikäskyjen toimintaa. Laitteistosuunnittelijan näkökulmasta rekisterit ovat D-kiikkuja, jotka ovat syötteinä piirin sisäiselle tilakoneelle. Muisti (tietokone)
Perinteisessä puolijohdemuisteissa tieto on tallennettu sähkövarauksina ja tieto haihtuu niiltä nopeasti virransyötön katketessa. Levy- ja nauhamuisteissa tieto on tallennettu magneettisesti tai optisesti ja se säilyy ilman tehonsyöttöä. Ne sopivatkin hyvin massamuisteiksi. Piirturi
Raskaan liikenteen kalustossa käytetään ajopiirturia tallentamaan ajoneuvon nopeus ja ajoaika. Vuoden 2006 jälkeen rekisteröidyssä kalustossa perinteinen paperikiekolle piirtävä laite on korvattu tiedot tallentavalla digitaalisella ajopiirturilla. Ensi
Ensi oli käytössä ainoastaan kaksi vuotta. Se korvattiin uudenmallisella transistorikoneella IBM 1401:llä vuonna 1961. Samalla luovuttiin reikäkorteista ja tiedot alettiin tallentaa magneettinauhoille. Rekisteri (tietokonetekniikka)
Rekisteri tietokonetekniikassa tarkoittaa nopeaa muistialuetta, joka on suorittimen sisäistä muistialuetta. Rekisteri sisältää tyypillisesti vain pienen määrän bittejä (1–64). Rekisterissä olevaa tietoa voidaan käsitellä yhden kellojakson aikana, kun muun muistin käsittely voi vaatia useamman kellojakson ajan. Von Neumannin arkkitehtuurissa tieto on aina tallennettava rekisteriin ennen kuin se voidaan käsitellä. Nykyaikaiset suorittimet hyödyntävät useita rekisterejä. Rekisterit ovat toteutettu kiikuilla. Paikannus
Nykyiset paikannusmenetelmät perustuvat hyvin usein erilaisiin radioaaltotekniikoihin. Ilmailussa VOR, DME, LORAN, TACAN jne. järjestelmät ovat olleet käytössä 1930-luvulta nykyaikaan. Satelliittipaikannus, GSM-paikannus ja tutkat perustuvat kaikki radiosignaalin kulkuun. Signaalin kulkua eri pisteistä mitataan, ja näin voidaan laskea vastaanottavan laitteen sijainti vaihtelevalla tarkkuudella. Manuaaliset reikäkortit
Reikäkortit ja filmiteknologia voitiin myös yhdistää. Dokumenttia kuvaava asiasana rei’itettiin korttiin niin kuin reikäkortteihin yleensä, mutta korttiin yhdistettiin myös itse dokumentti filmijaksolla. Nämä paperifilmikortit voitiin järjestää ja organisoida niin kuin reikäkortit yleensä, ja filmiosuudet tarjosivat kortteihin paljon muistia. Paperifilmiä käytettiin myös tekstin varastoimiseen. Lisäksi paperifilmiltä pystyttiin tehtävään varta vasten valmistetun laitteen avulla hakemaan tietoa asiasanojen avulla. Manuaaliset reikäkortit
Kirjastoissa ja tietopalveluissa manuaalisesti käytettävistä reikäkorteista useimmiten käyttöön valittiin tirkistyskortit neulakorttien sijaan. Näillä pystyttiin etsimään neulakortteihin verrattuna nopeammin tietoja suurista tiedostoista. Neulakortit sen sijaan soveltuivat hyvin kohteisiin, joissa oli vain pieni määrä tallennettavia dokumentteja, kuten yksityiseen kokoelmaan, sillä ne veivät tirkistyskortteja vähemmän tilaa ja olivat kustannuksiltaan halvempia. M-Files (tiedonhallintaohjelmisto)
Aiemmin M-Files toimi niin, että erilaisissa järjestelmissä oleva tieto tallennettiin M-Files-ohjelmaan, mutta vuonna 2016 M-Filesiin lisättiin niin kutsuttu älykerrosratkaisu, teknologia, joka mahdollistaa tiedon löytämisen ja hallinnan tiedon merkityksen ja sisällön perusteella riippumatta siitä, sijaitseeko tieto esimerkiksi verkkolevyillä tai pilvipalveluissa. Älykerros on ikään kuin tietojärjestelmien päällä ja se yhdistää useat eri järjestelmät ja tietovarastot asiayhteyden perusteella niin, että itse tiedostot on mahdollista säilyttää alkuperäisillä sijaintipaikoillaan. Näin muissa tiedonhallintajärjestelmissä tai verkkolevyillä olevia dokumentteja voidaan katsella myös M-Filesin kautta. Metatietoihin perustuva älykerros hyödyntää tehokasta hakumoottoria, automaattista luokittelua, luonnollisen kielen käsittelyä (NLP) ja koneellista oppimista, joiden avulla tieto voidaan jäsentää sen merkityksen ja arvon mukaan. Ohjelmisto osaa myös ymmärtää, onko tieto arvokasta tai kriittistä tai vähemmän arvokasta. Muisti (tietokone)
Magneettiset muistit syrjäyttivät muut muistitekniikat 1950-luvun lopulta lähtien. Keskusmuistina käytettiin aluksi rumpumuistia, jossa tieto tallennetaan nopeasti pyörivän rummun pinnalle. Ne hävisivät kuitenkin nopeasti rengasmuistille (engl. core memory). Rengasmuisti koostuu pienistä ferriittirenkaista, joissa oleva magneettikenttä voi vaihtaa suuntaa myötäpäivään tai vastapäivään. Jokaiseen renkaaseen voidaan siis tallentaa yksi bitti. Muistikortti
Käytettäviä erilaisia muistikorttitekniikoita:
Muistikortit ovat näppäriä ja kestäviä, mutta väärällä käsittelyllä kortti saattaa tulla lukukelvottomaksi. Yleensä seuraavat syyt aiheuttavat tietojen häviämistä tai kortin muuttumisen lukukelvottomaksi joko osittain tai kokonaan: sormien rasva kontaktipinnoilla, kosteus, hankaussähkö, taivutus ja rajut lämpötilan vaihtelut. Myös kesken kortin lukemisen tai kirjoittamisen aikana tehty irrotus yleensä viottaa korttia. Yleisin tiedostojen hukkaamistapa on kuitenkin kortin käyttäjä itse; vahingossa tehdyt tiedostojen tuhoamiset, kortin tahaton alustus tai epäonnistunut siirto toiselle laitteelle ovat yleisiä. Tietojen hukkuminen ei läheskään aina ole lopullista, vaan sopivilla laitteilla ja ohjelmilla tiedot pystytään usein kaivamaan esiin. Tiedot eivät varsinaisesti katoa kortilta, vaan niiden lukemiseen tarvittavat tiedot ovat näissä tapauksissa saattaneet vioittua. Digitaalikamera
Useimmat muistikortit perustuvat flash-muistiin. Poikkeuksena on IBM:n kehittämä MicroDrive, joka on CompactFlash-korttia ulkoisesti muistuttava erittäin pienikokoinen kiintolevy, jota aiemmin käytettiin. MicroDriven haittapuolia flash-muistiin perustuviin kortteihin verrattuna olivat tallennuksen suhteellinen hitaus, suurempi virrankulutus sekä mekaanisista osista johtuva huono iskunkestävyys. Kirjoituskone
Tekstinkäsittelylaitteet (tunnetaan myös nimellä sähkökirjoituskoneet) ovat asiakirjojen muokkaamiseen tarkoitettuja erikoistuneita tietokoneita, joissa teksti voidaan tallentaa massamuistiin (levykkeelle) ja sitä muokataan näytöllä. Lisäksi kokoonpanoon kuuluu integroitu tulostin. Tekstinkäsittelylaitteiden valtakautta oli 1980-luku.
1990-luvun aikana henkilökohtaiset tietokoneet tekstinkäsittelyohjelmineen ja tulostimineen käytännössä kokonaan syrjäyttivät kirjoituskoneet. Tietokoneiden näppäimistöt kuitenkin pohjautuvat edelleen kirjoituskoneiden näppäimistöön. Esimerkiksi yläreunan QWERTY-järjestys perustuu siihen, että mekaanisten kirjoituskoneiden aikana haluttiin välttää kirjainvarsien takertuminen toisiinsa englanninkielistä tekstiä naputeltaessa sijoittamalla harvemmin käytetyt näppäimet useammin käytettyjen väliin. Massamuisti
Massamuistille tallennettu data on binäärimuodossa eli se on koodattu ykkösiksi ja nolliksi. Data ei suoraan ole ihmisen ymmärrettävissä mutta tietotekniset laitteet ja niiden käyttöjärjestelmät sekä muut ohjelmat muuntavat sen ihmiselle järkevään muotoon, kuten dokumenteiksi, musiikiksi ja ohjelmiksi. Massamuistien toiminta ja datan taltiointi on käyttäjälle näkymätöntä ja massamuisteja hallinnoidaan pääasiassa tiedostojärjestelmän metatietojen perusteella tai erilaisia ohjelmia käyttäen. Nauha-asema
Nykyisin nauha-asemia käytetään kiintolevyille tallennetun tiedon arkistointiin ja varmuuskopiointiin. Nauhat ovat tallennusmediana kapasiteettiinsa nähden edullisia ja niiden luotettavuus arkistointivälineenä on hyvä oikeissa olosuhteissa säilytettynä. C-kasettia käyttävä kasettiasema oli 1980-luvulla yleinen kotitietokoneissa. Vanhemmat teknologiat, kuten c-kasetti, ovat analogisia ja niistä otettu signaali muunnetaan digitaaliseksi dataksi, jotta tietokone voisi käsitellä sitä. Jo 1980-luvulla yleistyivät nauhat, joissa data on suoraan digitaalisessa muodossa (ks. DAT-nauha). Manuaaliset reikäkortit
Suosittuja tiedonhaun järjestelmiä olivat mm. mikrofilmiin perustuvat hakuvälineet. Niissä tiedot dokumenteista talletettiin mikrofilmikeloille indeksointitietojen kanssa. Mikrofilmiltä pystyttiin jälkeenpäin tunnistamaan välineistön avulla automaattisesti haluttuja asiasanoja. Yksi tällaista tekniikkaa käyttävistä laitteista oli the Rapid Selector, joka pystyi pyörittämään 60m pituisia mikrofilmikeloja, joihin mahtui 72000 kehyksen verran tietoa. Manuaaliset reikäkortit
Reikäkorttien keksimisen aikaan oli käytössä tai kehitteillä myös useita muita tiedontallennus ja -hakumenetelmiä. Yleisesti ottaen tiedontallennus- ja organisointityötä, niin reikäkorttien kuin muidenkin järjestelmien osalta, vauhditti merkittävästi toinen maailmansota. Osapuolivaltioiden oma tieteellinen kehitys vilkastui huomattavasti tänä aikana ja sodan jälkeen. Uuden tiedon tallentamiseen ja organisoimiseen tarvittiin uusia tehokkaita järjestelmiä. Tiedon organisointia vaati myös vastapuolelta kerätty tieto, joka haluttiin hyödyntää. Aihekartat
Aihekarttastandardi ei määrittele aihekartan esitys- tai tallennusmuotoa ja aihekartoille onkin kehitetty useampia erilaisia talletusmuotoja. Keskeisimpiä näistä ovat Aihekarttoja käytetään mm. verkkojen mallintamiseen, tietämyksen esittämiseen ja dokumenttikokoelmien hallinnointiin. Hieman konkreettisempia esimerkkisovelluksia ovat: Muisti (tietokone)
Nykyiset puolijohdemuistit kehitettiin 1970-luvulla. Yhdelle mikropiirille saatiin aluksi tallennettua 1024 bittiä. Se oli huima parannus rengasmuisteihin verrattuna ja mikropiirit syrjäyttivät nopeasti rengasmuistit. Macintosh Toolbox
Macintosh-projekti kehitti User Interface Toolboxin ("käyttäjärajapinnan työkalut") tarjoamaan graafisen käyttöliittymän tarvitsemia aliohjelmia ja yleisiä muuttujia. Työkaluohjelmaa kehittivät 80-luvun alussa muun muassa Andy Hertzfeld ja Bruce Horn. Macintosh 128K:n suunnittelun vuosina pelkästään tiedon lukemista varten tarkoitettu ROM-muisti oli edullisempaa ja nopeampaa kuin tiedon lukemisen ja kirjoittamisen mahdollistava RAM-muisti. Osa Macintosh System Software -käyttöjärjestelmästä päätettiin kirjoittaa suoraan ROM-muistille, jolloin järjestelmät yleiset rutiinit olivat käytössä ilman niiden lataamista käyttöjärjestelmätiedostosta keskusmuistiin. Toolbox-ohjelma tallennettiin myös ROM-muistiin ja Macintosh 128K:ssa se ei sisältänyt varsinaisen käyttöjärjestelmän rajapintoja, vaan tarjosi ainoastaan rajapinnan graafisen käyttöliittymän ohjelmointiin. Varhaisissa Macintosh-käyttöjärjestelmissä käyttöjärjestelmän arkkitehtuuri ei erottanut käyttöjärjestelmän osia toisistaan tämän selkeämmin. Motorola 68000-suorittemen käyttämää poikkeustenkäsittelymekanismia käytettiin lähettämään Toolboxin järjestelmäkutsuja ROM-muistiin. Mekanismin avulla ROM-muistiin kirjoitettua koodia voitiin ajonaikaisesti päivittää reitittämällä järjestelmäkutsut ROM-muistin sijaan tiettyyn RAM-muistin kohtaan. Tietojenkäsittely
Tietojenkäsittely ( tai "information processing") on tiedon keräämistä, muokkaamista, varastoimista ja jakamista. Tietojenkäsittely voi olla manuaalista tai automaattista; edellisessä tapauksessa tietoa käsitellään käsin tai yksinkertaisilla välineillä, kun taas jälkimmäisessä tapauksessa tietojenkäsittelystä on olemassa selkeät säännöt, joita välineet osaavat itsestään noudattaa. Manuaaliset reikäkortit
Toinen tärkeä reikäkorttien parissa työskennellyt henkilö oli Herman Hollerith (1860-1929). Hän oli yksi niistä keksijöitä, joka käytti Joseph Marie Jacguardin kutomakoneessa käyttämää ideaa reikäkorteista hyväkseen omassa keksinnössään. Hollerith oli ensimmäinen, joka käytti reikäkortteja tiedon käsittelemiseen ja tallentamiseen. Hänen keksimänsä kone USA:n väestönlaskentaan voitti kilpailun 1890. Tämän ”taulukointikoneen” avulla pystyttiin käsittelemään rei’itettyjen korttien avulla väestönlaskenta hyvin tehokkaasti. Herman Hollerithilla on ollut suuri vaikutus ohjelmoinnin ja tietokoneiden synnylle ja kehittymiselle. Hänen perustamastaan yhtiöstä on aikojen saatossa tullut IBM. Manuaaliset reikäkortit
Suurimman ongelman reikäkorteille tuotti niiden koko. Yhden neulakortin marginaaliin voi mahduttaa vain tietyn määrän lovia eli toisin sanoen sen muisti ei ollut kovin suuri. Vaikka tirkistyskortteihin mahtui enemmän tietoa, oli senkin ruudukko rajallinen. Jotta reikäkortteihin olisi saatu enemmän muistia, olisi niiden koko kasvanut niin isoksi, että niiden käyttö olisi ollut hankalaa. Tiedonpakkaus
Lempel-Ziv (LZ) -pakkausmenetelmä on suosituin häviötön pakkausmenetelmä. Deflate-algoritmi on LZ:n muunnos, joka on optimoitu nopeaa pakkauksen purkamista ja parempaa tiivistyssuhdetta silmällä pitäen. Tosin pakkausajat voivat olla Deflatella LZ-menetelmää pitemmät. Deflatea käytetään esimerkiksi PKZIP:ssä, PNG-kuvaformaatissa. Lempel-Ziv-Welch-menetelmä (LZW) on ollut Unisysin patentoima useissa länsimaissa kesäkuuhun 2003 saakka ja sitä on käytetty GIF-kuvien pakkaamisessa. Unisysin patentti ei ollut koskaan voimassa Suomessa. Mainitsemisen arvoinen on myös LZR-menetelmä (LZ-Renau), joka on Zip-menetelmän taustalla. Lempel-Ziv-menetelmät taulukoivat usein toistuvaa dataa, joka useimmissa menetelmissä kerätään aiemmasta datasta. Taulukko itsessään on usein Huffman-koodattu (esimerkiksi SHRI ja LZX). LZX on saanut alkunsa Amiga-tietokoneelle tehdyssä pakkausohjelmassa ja on käytössä ainakin Microsoftin Cabinet-pakkausmuodossa. Manuaaliset reikäkortit
Vaikka neula- ja reikäkortit toimivatkin hyvin asiasanoilla, joita niissä käytettiin, systeemi ei kuitenkaan ollut kovin kattava. Dokumentit luokiteltiin niiden aiheiden mukaan asiasanojen avulla. Asiasanat olivat kuitenkin melko yleisiä eivätkä siis kovin tarkkoja Tästä prosessista jäi sivuun dokumentin näkökulma asiasanaan, se miten se aihettaan käsittelee. Tiedon tallennuksessa reikäkortteihin dokumenttia kuvaamaan valitut asiasanat irrotettiin myös luonnollisen kielen kontekstistaan. PhotoReading
Scheelen mukaan PhotoReadingin juuret tai perusta on 1970- ja 1980-luvun aivotutkimuksessa ei-tietoisen mielen (preconscious mind) osalta. PhotoReadingissa hyödynnetään ei-tietoista mieltä ja sen kykyä ottaa vastaan visuaalista informaatiota hyvin suurella nopeudella.. Tarkemmin, aivotutkija Dixonin tutkimustuloksiin mielen ei-tietoisesta prosessoinnista ja Pawel Lewickin tutkimustuloksiin mielen ei-tietoisesta käsittelykyvystä (nonconscious learning and processing). Mm. Dixon esittää tutkimustuloksiinsa nojaten, että informaatiota voi sekä säilöä sekundaariseen muistiin ei-tietoisesti että myös palauttaa sieltä. Tuotetiedon hallinta
Tietokantoihin tallennettava tieto on tyypillisesti jollain suunnitteluohjelmalla luotuja tai muokattuja dokumentteja, kuten CAD-malleja, piirustuksia ja laskentatiedostoja, sekä näihin linkitettyjä dokumentteja, esimerkiksi testiraportteja, spesifikaatiota ja osanimikkeitä. Usein järjestelmään on sisäänrakennettu myös visualisointiominaisuus, jolloin koko työryhmä voi tarkastella dokumenttia vaikkei omaisikaan ohjelmaa millä kyseinen tiedosto on luotu. Tyypillisesti eri käyttäjät voivat lisätä myös "punakynämerkintöjä" visualisointi-ikkunassa tarkasteltuihin asiakirjoihin. Tietokoneavusteinen suunnittelu
Tietokoneavusteisen suunnittelun tuloksia on käytetty valmistustekniikan laitteiden "numeeriseen ohjaukseen" jo 1950-luvulta asti. Tällöin valmistustieto koneelle saadaan ilman välissä olevaa piirustusten tulkintavaihetta, suoraan tiedostoina. Esimerkiksi auton pellit saadaan leikattua teräsrullalta tarkasti oikean kokoisina tiedostojen perusteella. Menetelmästä käytetään lyhennettä "CNC" ( computerized numerical control), laitteesta nimitystä "NC-kone". Tuote- ja pakkausmerkinnät
Tiedon määrän kasvaessa on jouduttu etsimään koko ajan tehokkaampia tapoja pakata tieto tiiviimpään muotoon. Numeraalisesta merkinnästä siirryttiin jo 1920-luvulla viivakoodeihin. 2000-luku on tuonut tullessaan 2D-koodit, joiden tietomäärä on jopa 100-kertainen verrattuna viivakoodeihin. Uutta tuloaan tekevät RFID-tekniikkaan pohjautuvat sähköiset merkintätavat. Myös painettu elektroniikka tekee tuloaan. GPS-navigointilaite
Jo 1990-luvun alkupuoliskolla suurimmissa laivoissa käytettiin yleisesti satelliittipaikannusta ja siihen liitettyä karttanäyttöä, jossa aluksen kulkusuunta- ja nopeus näkyivät vektorina digitaalisessa muodossa olevalla merikortilla. Merenkulkututkan havainnot liitettiin tähän kuvaan, jolloin saatiin havainnollinen kuva liikennetilanteesta. Laitteet olivat kalliita ja aineisto ei ollut kattavaa. Kartta-aineistoa digitalisoitiin voimakkaasti jo 1980-luvulta lähtien, jolloin kaikki uusi paikkatieto tallennettiin sähköisesti. Digitaalisia merikortteja tuli yleisön saataville myöhemmin, mutta niitä hyödyntävät laitteet olivat edelleen kalliita. Digitaalinen signaalinkäsittely
Signaaleja käsitellään usein joko tavallisella tietokoneella tai signaalinkäsittelytarkoitukseen erityisesti suunniteltuja digitaalisella signaaliprosessorilla. Useat reaaliaikaiset säätöjärjestelmät edellyttävät digitaalisen signaalinkäsittelyn keinoin käsiteltyä dataa. Etenkin suuria tai monimutkaista käsittelyä vaativia datamääriä reaaliajassa käsiteltäessä käytetään myös tarkoitusta varten räätälöityjä sovelluskohtaisia mikropiirejä tai FPGA-piirejä. Viestintä
Kestoviestinnässä informaatiota siirretään aineen avulla. Sille on tunnusomaista sanomasta jäävä pysyvä jälki sekä sanoman välityksen suhteellinen hitaus. Kestoviestintää ovat "painoviestintä", jolla aineeseen jätetään pysyvä jälki painamalla, sekä "tallenneviestintä", jossa kestävä jälki saadaan esimerkiksi filmiin, muoviin tai magneettinauhaan. Vanhimpia tallenneviestinnän muotoja ovat valokuva, elokuva ja äänilevy, uusimpia videotallenteet, tietolevyt ja muistikortit. Vaikka painoviestintä onkin tavallaan tallenneviestintää, se erotetaan siitä historiallisista syistä.