Mistä materiaalista ensimmäinen laiva on rakennettu?
Laivanrakennus
Ensimmäisen dynastian ajalta on jo kuvia puulaivojen valmistamisesta. Egyptistä ei löydy juurikaan laivanrakennukseen sopivaa puuta, sillä paikallista sykomori- ja akaasiapuusta saadaan vain lyhyitä lautoja. Tämän vuoksi puuta alettiin tuoda muualta. Puupalaset sidottiin toisiin tiimalasia muistutavilla puupalasilla tai ommeltiin yhteen köysillä. Puskusaumat tiivistettiin piellä ja kasvikuiduilla tai ruoholla . Lisäksi aluksen koossa pitämiseen käytettiin laivan ulkopuolisia kiristettäviä vöitä ja sidoksia. Vedessä vedenpaine puristaa liitoksia yhteen. Suurimmissa aluksissa melat korvattiin airoilla.. Abydosin kaupungin läheltä on löydetty rituaalihautauksissa käytettyjä veneitä, jotka on ajoitettu ensimmäisen dynastian ajalle. Näistä on saatu tärkeitä tietoja laivanrakennustekniikasta. Lautojen liitoksissa on käytetty tappi-reikätekniikkaa. Laivojen materiaaliksi on tunnistettu paikallinen tamariskipuu.
Regio Cantiere di Castellammare di Stabia
Regio Cantiere di Castellammare di Stabia eli Castellammare di Stabian kuninkaallinen telakka oli Napolin kuningaskunnan laivaston telakka. Sen perusti Ferdinand IV:n määräyksestä pääministeri Sir John Acton vuonna 1783. Ensimmäinen telakalta valmistunut alus oli Napolin laivaston linjalaiva "Partenopea", joka valmistui 1786. Telakka kykeni valmistamaan saman aikaisesti sekä linjalaivan että fregatin ennen kuin sitä laajennettiin 1808 kuningas Joachim Muratin käskystä. Telakalta valmistui ensimmäinen höyrykäyttöinen alus 1840-luvun alussa. Khufun aurinkolaiva
Aluksen löysi arkelogi Kamal el-Mallakh, joka alkoi ihmetellä Kheopsin pyramidin ympäristöä puhdistettaessa löytynyttä muuria. Hänellä heräsi epäily, että epätavallisen lähellä pyramidia olevalla muurilla haluttiin piilotella jotakin. Aikaisemmin vastaavista paikoista oli löytynyt kuiluja, jotka todennäköisesti oli tarkoitettu faaraon tuonpuoleisen elämän tavaroille, kuten laivoille, mutta haudanryöstäjät olivat nämä ehtineet aikaisemmin tyhjentää. Kamal el-Mallakh arveli muurin olevan kuilun katto, ja hän porautti kattoon reiän. Siitä näkyi airo. Kun kaivanto avattiin, löydettiin mattojen ja köysien alta laiva, joka oli 1 224 osassa. Osien nostaminen kesti kaksi vuotta ja niiden konservointi ja laivan kokoaminen kymmenen vuotta. Irtolastialus
Maailman ensimmäinen irtolastialus valmistui vuonna 1852. Tätä ennen ei ollut irtolastin kuljettamiseen erikoistuneita laivoja, vaan lasti pakattiin säkkeihin ja säkit pakkauslavoille, jotka sitten nostettiin nosturilla laivaan. Materiaali
Ensimmäiset ihmisen käyttämät materiaalit olivat komposiitteja: puuta, nahkaa ja erilaisia kasvikuituja, joilla voitiin vahvistaa toisiaan. Keraamit (keramiikka) ilmestyivät viimeistään 25000 eaa. ja metalleista ensimmäisiä oli pronssi, jonka käyttäminen aloitti pronssikauden kolmannella vuosituhannella eaa. Mahdollisesti ennen pronssia on käytetty kultaa, jota löytyy luonnosta puhtaana. Kulta on kuitenkin liian pehmeää työkaluihin, mutta koruihin hyvinkin sopivaa. Lauttasaaren vesitorni
Vesisäiliön ulkokuori ja tukirengas olivat esijännitettyjä betonissa esiintyvien vetojännitysten ja siitä aiheutuvien vaurioiden ehkäisemiseksi. Jännitys toteutettiin Dywidag-järjestelmän mukaisesti, jossa jännitysteräs on halkaisijaltaan 26 mm. Lauttasaaren vesitorni oli ensimmäinen Suomessa rakennettu vesitorni, jossa on käytetty betonin esijännitystä. Betoniseinien paksuus oli 25 cm. Ulkoseinät ja tukirengas valettiin keskeyttämättä töitä, jolloin vältyttiin saumojen muodostumiselta rakenteiden välille ja näin varmistettiin rakenteiden vedenpitävyys. Työ suoritettiin kolmessa vuorossa, ja se kesti yhteensä neljä vuorokautta. Vesitornin katto on valmistettu kuparista. Magur
Myös puusta rakennettuja laivoja sanottiin magureiksi tai makurruiksi. Sumerilainen laivanrakennustaito oli pitkälle kehittynyt, rakenteen pohjana oli "nykyaikaiseen" tapaan köli ja kaaripuut, saman ajan Egyptissä laivat tehtiin raskaista pitkittäisistä hirsistä tai lankuista. Puiset alukset saattoivat helposti upota ylilastissa. Nykyirakissa käytetään "muhēle"-alusta ja "džaijārīe"-alusta.
120 kur-mitan alus oli 14 m pitkä, 5 m levä. Normaali 60 kur-alus oli 11 m pitkä, 4 m leveä.
120 kur-laivan teko vei 1800 miestyöpäivää, eli 10 miehen voimalla puoli vuotta"džaijārīe"-alusta . Laivan hinta oli 1/2-2 hopeaminaa. Alen kivet
Alen kivet kuuluu niin sanottuihin monumentaalisiin laivalatomuksiin. Ne ovat selvästi suurempia kuin tavanomaiset laivalatomukset, joita tunnetaan Skandinaviassa lähes 2000, ja ilmeisesti rikkaan eliitin rakennuttamia. Niihin voidaan joissakin tapauksissa liittää joitakin kultillisia piirteitä, ja ne on usein rakennettu tärkeille kohtaamispaikoille. Tanskassa on neljä monumentaalista laivalatomusta ajoitettu riimukivien avulla 900-luvulle eli viikinkiaikaan. Färlövissä on kaksi laivalatomusta, joiden rakentamisajankohdiksi on radiohiiliajoituksien avulla määritelty 750−950 ja 650−850 jaa. Gokstadin laiva
Tammipuinen laiva löydettiin vuonna 1880. Vuosirengasajoituksen mukaan puutavara on kaadettu vuonna 890. Laivan köli on tehty yhdestä 18 metriä pitkästä puusta. Laivan pituus on 23,8 metriä, leveys 5 metriä ja syväys 1,28 metriä. Limilaidoitus on tehty 14 laudasta aironreikien korkeudelle ja kaksi niiden yläpuolelle. Laudat oli kiinnitetty toisiinsa rautaniiteillä. Veneessä on 16 airoparia. Hankainreiät voidaan peittää pienillä puulevyillä estämään veden pääsy sisään. Laivassa ei ollut löydettäessä penkkejä, ja siihen oli kiinnitetty kummallekin puolelle 32 kilpeä laitojen päälle. Joka toinen kilpi oli maalattu mustaksi ja joka toinen keltaiseksi. Nämä kilvet ovat sittemmin tulleet tyyppillisiksi erilaisissa viikinkilaivoista tehdyissä kuvissa. Samasta haudasta löytyi kolme muuta venettä. Muut esinelöydöt olivat vähäisiä, koska hauta oli ilmeisesti ryöstetty jossakin historian vaiheessa. Latinalaispurje
Ensimmäinen kuva latinalaispurjein varustetusta aluksesta on Björn Landströmin mukaan Rooman valtakunnasta, 200-luvulta jaa. Siinä on kuvia kolmiomaisesta purjeesta, joka on viistoon nostetussa raa'assa. Sitä ennen käytettiin raakapurjetta. Ensimmäiset kirjalliset tiedot latinalaispurjeista ovat 800-luvulta. Latinalaispurje nousee raakapurjetta paremmin tuuleen purjehdittaessa hankavastaiseen. LNG-säiliöalus
Gaz Transport (GT) kehitti membraanityypin, joka perustuu 36 % nikkeliä ja 0,2 % hiiltä sisältävän teräksen (invar) käyttöön. Tällaisen teräslevyn lämpölaajeneminen on hyvin vähäistä. Eristeenä on halpa ja tehokas paisutettu perliitti, jonka tukirakenteena käytetään vanerikennostoa. Eriste koostuu kahdesta kerroksesta ja kahdesta kennostosta, joiden välissä on toinen invarlevy. Ensimmäisiä säiliöitä tehtäessä leveimmän markkinoilla olleen 0,5 mm:n paksuisen invarlevyn leveys oli 0,4 m, joten kennojenkin koko oli 0,4 m. Ensimmäinen tällaista eristetyyppiä käyttävä alus, Hypolite Worms, valmistui 1968. Laivanrakennus
1906 Waterman yhtiö Yhdysvalloissa alkoi valmistaa perämoottoreita käytettäväksi pienissä veneissä. Menestynein varhainen perämoottorityyppi oli Ole Evinruden kehittämä ja se tuli markkinoille vuonna 1912. 
1920-luvun lopulla Saksassa rakennettiin Versailles'n sopimuksen mukaan kooltaan rajoitettuja taistelulaivoja ja sen vuoksi englantilaiset kutsuivat niitä "liivintaskutaistelulaivoksi, joista tunnettu on Admiral Graf Spee. Nämä olivat ensimmäisiä aluksia, jotka rakennettiin lohkoista ja joiden kokoamisessa käytettiin suurelta osin hitsausta. Toisen maailmansodan aikana Saksan sukellusveneet pystyivät tuhoamaan liittoutuneiden kauppalaivoja suuressa määrin. Vastauksena tähän hävikkiin Yhdysvalloissa Henry J. Kaiser ehdotti standardilaivoja, minkä johti liberty-aluksien rakentamiseen. Nämä olivat rakenteiltaan yksinkertaistettuja höyrylaivoja, joiden runko tehtiin lohkoista ja laivat koottiin hitsaamalla. Tämä tehosti rakennusta suuresti ja nopeimmillaan laiva koottiin kymmenessä päivässä. Näitä kantavuudeltaan 14 000 tonnin aluksia rakensi vuosina 1941–45 18 telakkaa kaikkiaan 2710 kappaletta. Rakennusmenetelmä oli uusi ja hitsausjännitykset aiheuttivat ongelmia. Kaikkiaan 12 alusta katkesi merellä. Syyksi todettiin haurasmurtuma, jonka aiheutti materiaalin säröherkkyys kylmissä vesissä, ja murtumaa edesauttoivat ylisuuret lastit. Sodan lopulla alettiin valmistaa Victory-aluksia, jotka olivat hieman suurempia ja tukevampia. Näitä rakennettiin 531 kpl. Sodan jälkeen hitsaus vakiintui laivarunkojen kokoonpanomenetelmäksi. Höyrylaiva
Toisen maailmansodan aikana Saksan sukellusveneet pystyivät tuhoamaan liittoutuneiden kauppalaivoja suuressa määrin. Vastauksena tähän hävikkiin Yhdysvalloissa Henry J. Kaiser ehdotti standardilaivoja, minkä johti liberty-aluksien rakentamiseen. Nämä olivat rakenteiltaan yksinkertaistettuja höyrylaivoja, joiden runko tehtiin lohkoista ja laivat koottiin hitsaamalla. Tämä tehosti rakennusta suuresti ja nopeimmillaan laiva koottiin kymmenessä päivässä. Näitä kantavuudeltaan 14000 tonnin aluksia rakensi vuosina 1941-45 18 telakkaa kaikkiaan 2710 kappaletta. Sodan lopulla alettiin valmistaa Victory-aluksia, jotka olivat hieman suurempia, tukevampia ja osassa oli myös dieselmoottori. Näitä rakennettiin 531 kpl. Sodan jälkeen hitsaus vakiintui laivarunkojen kokoonpanomenetelmäksi.
Charles A. Parsons oli irlantilainen insinööri, joka kehitti laivakäyttöön sopivan höyryturbiinin. Ensimmäinen turbiinikäyttöinen jahti Turbinia oli koekäytössä 1893, mutta ongelmaksi osoittautui potkurien kavitointi hieman ennen täyttä nopeutta 19,5 solmua. Amiraliteetti ei kiinnostunut uudesta koneesta, minkä vuoksi Parsons järjesti mielenosoituksen vuoden 1897 laivastoparaatissa. Turbinia-aluksen potkurijärjestelyä oli parannettu ja nyt se kulki 34 solmua, mikä oli ennennäkemätön nopeus. Parson ajoi aluksellaan ankkurissa olleiden sotalaivojen välistä, jolloin yksi alus lähti seuraamaan, mutta joutui naurunalaiseksi jäätyään huomattavasti jälkeen. Tämän seurauksena rakennettiin ensimmäinen turbiinikäyttöinen hävittäjä HMS Viper. Höyrykonetta värinättömämpi höyryturbiini tuli käyttöön sota- ja matkustajalaivoissa. Dreadnought-alus vuodelta 1906 oli ensimmäinen höyryturbiinilla varustettu taistelulaiva ja se kulki 23000 hevosvoimalla 21 solmua. Aseistus oli pääasiassa raskasta tykistöä. Torpedovaara teki pitkän matkan tykistötaisteluista välttämättömyyden. Esimerkiksi Tsushiman meritaistelussa venäläiset olivat avanneet torpedovaaran vuoksi tulen 16 km päässä kohteesta. 1908 englantilaiset loivat vielä suuremman aluksen, jota sanottiin taisteluristeilijäksi. Näillä sitten käytiin niin ensimmäinen kuin toinen maailmansotakin. Laivanrakennus
Hansaliiton piirissä kehittyi oma laivatyyppinsä, koggi, jolle oli tyypillistä perävantaaseen saranoitu peräsin. Tällaisista peräsimistä on vanhin kuva säilynyt Gotlannissa Fiden kirkossa 1200-luvun alusta. Koggi oli korkealaitainen ja syvällä uiva, jolloin siihen saatiin paljon lastia. Syväkulkuinen alus johti siihen, että aikaisemmin sisämaassa sijainneet jokien rannalla olleet kaupungit siirtyivät lähemmäksi merta. Korkeat laivat auttoivat puolustautumaan merirosvoja vastaan. Koggi voitiin varustaa kastelleilla eli puolustukseen sopivilla torneilla keulassa ja perässä. Kastellit tulivat myöhemmin osaksi runkoa. Masto oli suhteellisen keskellä, mikä teki luovimisesta vaikeaa, mutta rungon syväys ja keulan ja perän suippous veden alla paransivat purjehdusominaisuuksia. 1300-luvun lopulla koggin syrjäytti suurempi laivatyyppi, holkki, joka laivana oli hyvin samantapainen kuin välimeren karakki.
Välimerellä tuli käyttöön 800-luvulla latinalaispurje arabien vaikutuksesta. Latinalaispurjeella pystyttiin purjehtimaan myös etuviistosta puhaltavaan vastatuuleen. Latilaispurjeesta tuli yleisin purje sadoiksi vuosiksi Välimerellä, mutta vuoden 1300 tienoilla alettiin suurimmissa laivoissa käyttää enemmän raakapurjetta. Vuoden 1000 tienoilla arabien aluksiin tuli peräsin ohjausairon sijaan. Kiinasta käyttöön otettu peräsin nivelöitiin perävantaaseen. Perämisestä kulkivat köydet aluksen kummallakin puolella ja peräsintä käännettiin vetämällä köysistä. Peräsin oli avomerellä kestävämpi ratkaisu kuin ohjausairo. Terhi (yritys)
Silver-veneiden tuotanto alkoi 1990-luvun alussa ja ensimmäinen Silver-vene (Silver Hawk) esiteltiin Helsingin venemessuilla vuonna 1991. Silver-veneet tehdään käyttämällä niin sanottua AluFibre-rakennetta, jossa on yhdistetty merialumiinin ja lujitemuovin hyvät ominaisuudet. Silver oli ensimmäinen venemerkki, joka hyödynsi tätä teknologiaa venevalmistuksessa ja on edelleenkin selkeä johtaja AluFibre-venemarkkinoilla. Mallistoon kuuluu 16 venettä, joista 13 on avomallisia moottoriveneitä, pituudeltaan 4,85–7,30 metriä. Kolme on kattettuja malleja, kaikki pituudeltaan 6,50 metriä. Höyrylaiva
Ongelmina alkuaikojen höyryaluksissa olivat siipirattaan huono kesto merenkäynnissä ja hiilen runsas kulutus. Ensimmäinen parannus höyrykoneissa oli korkeapainekattiloiden käyttö, mikä pudotti hiilen kulutuksen kolmasosaan. Toinen parannus oli kaksivaiheinen paisunta, jolla kulutus laski vielä lähes puoleen. Ruuvimainen potkuri on ideana vanha. Amerikkalainen keksijä David Bushnell suunnitteli 1775 puisen sukellusveneen "Turtle", jossa oli käsikäyttöiset ruuvimaiset potkurit. Vanhimpia patentteja on Joseph Bramahin vuodelta 1785. Potkurin käyttöön höyrykoneiden teho ei vielä ollut riittävä. Ensimmäisen toimivan potkurin rakensi Josef Ressel Triestessä, Itävalta-Unkariissa ja sai sille patentin 1827 Itävalta-Unkarissa. 1836 sai kaksikin potkuria patentin: ruotsalaisen John Ericssonin (1803–1889) rataspotkuri ja englantilaisen Francis Pettit Smithin ruuvipotkuri. Isambard Kingdom Brunel rakensi 1843 ensimmäisen potkurikäyttöisen aluksen, SS Great Britainin, joka ylitti Atlantin. Alus oli 98,2 metriä pitkä. Laivasto oli kuitenkin yhä epäileväinen potkurien suhteen. Vuonna 1845 Britannian amiraliteetin järjestämässä kilpailussa samantehoiset sluupit, potkurilla varustettu HMS "Rattler" ja siipirattailla varustettu HMS "Alecto", vetivät toisiaan. "Rattler" pystyi vetämään "Alectoa" 2,5 solmun nopeudella. Tämän jälkeen epäluulo potkureita kohtaan poistui. Potkurit ja höyrykoneet olivat nyt niin voimakkaita, että alusten puurunko ei enää kestänyt. Tähän lujuusongelmaan otettiin avuksi rauta. Rautalevyjä oli alettu valssata 1780-luvulla ja ensimmäinen rautainen alus rakennettiinkin jo 1787. Rauta oli kuitenkin haurasta, ja 1870-luvulle saakka laivat tehtiin puusta rautavahvisteisina. Esimerkiksi klipperit tehtiin rautakaarilla, mutta puulaudoituksella. Laudoitus voitiin myös peittää rautalevyillä kuten Nansenin "Fram". 1800-luvun puolenvälin jälkeen höyrylaivoista tuli kilpailukykyisiä purjelaivoihin nähden. Britannian kauppalaivastosta vuonna 1885 yli puolet kulki höyryllä. Purjelaivatkin vielä kehittyivät ja kokivat pienen nousukauden 1850-luvulla, kun amerikkalaiset kehittivät kapearunkoisen ja nopean laivatyypin, klipperin. Suezin kanavan avaaminen 1869 antoi höyrylaivoille niin suuren edun klippereihin nähden, jotka joutuivat kiertämään Afrikan, että purjelaivoille jäivät enää pisimmät Australian ja Etelä-Amerikan reitit. Viimeinen purjelaivojen kehitysaskel oli teräsrunkoinen rakenne ja vahvistetut mastot, mikä piti purjelaivoja vielä jonkin aikaa kilpailukykyisenä höyryaluksiin nähden. Wayfarer
Sitten alkuvuosiensa Wayfarer on nähnyt monta sukupolvea. Mark 1 oli näistä ensimmäinen ja valmistettu puuvanerista. Viimeisin Mark 4 on tehty ensisijaisesti kilpapurjehtijoiden ehdoilla, ja sitä saa vain lasikuituisena. 1980-luvun lopulla valmistettiin puuvanerista erikoiserä Mark 1 -veneitä kilpakäyttöön. Majakkalaiva Äransgrund
Majakkalaiva Äransgrund rakennettiin teräksestä Turussa W:m Crichton & Co:n telakalla vuonna 1892; se oli hiukan muita samanikäisiä isompi eli mitoiltaan 29 × 6 × 2,7 metriä, uppoamaltaan 223 tonnia. 
Alus oli vanhaan tapaan koneeton ja purjeilla varustettu. Valoina oli normaaliin tapaan kaksi mastoihin sijoitettua alas laskettavaa kolmilamppuista öljyvaloa.. Suomen meriteollisuus
Puulaivojen rakentaminen on ollut tunnettua Pohjanmaalla ja Etelä-Suomessa ainakin 1300-luvulta lähtien. Turussa rakennettiin keskiajalla pieniä ja keski suuria aluksia. 1500-luvulla perustettiin laivakartanoita Turkuun, Viipuriin ja myöhemmin Helsinkiin. Ne olivat laivaston tukikohtia ja niihin kuului myös veistämö. Pohjanmaan kruununveistämö perustettiin viimeistään 1540-luvulla Pietarsaareen ja Kustaa Vaasa lähetti Tukholmasta venetsialaisen laivanrakennusmestarin opettamaan kaleerien tekoa. Porin kruununveistämöllä rakennettiin 1560-luvulla ”Finske Swan”, joka kantoi 250 lästiä, 99 ampujaa ja 250 miestä. Olaus Magnuksen laatimassa Carta marinassa vuodelta 1539 on Närpiön ja Porin väliseen mastoon sijoitettu rakenteilla olevan laivan kuva ja teksti ”Hic fabricatur naves”, ”täällä rakennetaan laivoja”. Laivanrakennus
Merelle egyptiläiset ovat lähteneet 3000 eaa. vuosisadalla. Hieroglyfit kertovat faarao Sneferun lähettäneen 2600 eaa. tietämillä 40 laivaa Foinikiaan noutamaan setripuuta laivanrakennukseen. Faarao Sahura lähetti kahdeksan sotalaivaa Syyrian rannikoa tuhoamaan, ja retkikunta palasi vangiksi otettujen foinikialaisten kanssa. Sahuran sotalaiva oli rakennettu kuten aikaisemmatkin laivat ilman köliä ja kaaria. Palaset kiristettiin rungon ulkopuolisilla köysillä ja verkoilla toisiinsa. Kansi tuki rakennetta. Masto oli kaksijalkainen ja se voitiin laskea alas. Masto oli edelleen sijoitettu niin eteen, että purjetta voitiin käyttää vain myötätuulessa. Egyptiläisillä oli tapana sijoittaa hautoihin laivojen pienoismalleja. Näistä käy ilmi, että vuoden 2000 eaa. tienoilla useat ohjausairot korvattiin yhdellä suurella.. Naispuolinen faarao Hatšepsut lähetti 1400 eaa. laivaston Puntin maahaan Afrikan sarveen. Näissä laivoissa oli tukeva köli tai keskirunkopalkki, joka ulottui niin keulan kuin peränkin yli. Purjemasto oli sijoitettu keskilaivaan ja ylempi raakapuu oli laskettava. Tätä laivaa pystyttiin purjehtimaan sivutuuleenkin. Aluksen pituus oli arviolta 25–27 metriä. Kōtetsu
Kōtetsu (, myöhemmin 東, Azuma) oli keisarillisen Japanin laivaston ensimmäinen panssarilaiva. Alus rakennettiin Ranskassa vuonna 1864 ja Japani hankki sen Yhdysvalloilta helmikuussa 1869. Aluksella oli merkittävä rooli Hakodatenlahden taistelussa toukokuussa 1869, joka merkitsi Boshin-sodan loppua ja Meiji-restauraation alkamista. Luettelo kuninkaallisen laivaston panssarilaivoista
Linjalaiva oli termi, jolla kuninkaallinen laivasto määritteli sotalaivan, joka kykeni toimimaan taistelulinjassa. Alukset olivat puurunkoisia vuodesta 1660 alkaen 1800-luvun taistelulaivojen kehittymisen alkuun. Vuodesta 1840 höyryvoimaa käyttävät potkurialukset otettiin käyttöön ja 1860 ensimmäinen panssaroitu puurunkoinen sotalaiva laskettiin vesille. Varsinaisten taistelulaivojen valmistus alkoi 1880-luvulla. Akvamariini
Latinan kielestä tuleva nimi tarkoittaa merivettä. Ensimmäistä kertaa nimeä akvamariini käytti Boetius De Boodt vuonna 1604. Historian aikana akvamariinia on käytetty muun muassa kruununkalleuksissa, silmälasien linsseissä ja ehtoollisastioiden ikkunoina. Useilla akvamariinikiteillä on oma historiansa ja nimensä. Ennen uskottiin, että akvamariini on ystävällisyyden ja oikeudenmukaisuuden kivi. Se oli myös merenkulkijoiden onnenkivi. Majakkalaiva
Monissa majakkalaivoissa ei ollut aluksen liikutteluun tarvittavaa koneistoa, vaan alukset hinattiin ankkuripaikalleen ja sieltä pois. Suomessa majakkalaivat hinattiin asemapaikoilleen jäidenlähdön jälkeen ja noudettiin pois myöhään talvella. Suomesta alkoi myös käytäntö varustaa majakkalaivoja koneistoilla, mikä lisäsi niiden merikelpoisuutta. Ruotsalaiset omaksuivat käytännön saman tien, ja heiltä se levisikin laajemmalle; ensimmäinen koneistettu majakkalaiva oli vuonna 1879 valmistunut Storkallegrund. Laivanrakennus
Karakki kehittyi Välimerellä 1300-luvun lopulla. Siinä oli raakapurje isomastossa ja sen takana latinalaispurje mesaanimastossa. Myöhemmin karakkeja tehtiin kolmimastoisena, jolloin edessä oli pieni fokka. Aluksen runkoon kuuluivat etu- ja takakastellit. Alus oli hyvin samanlainen kuin koggista kehittynyt holkki sillä erolla, että karakki tehtiin puskusaumoilla. Karakki oli niin tukeva alus, että sen kansille voitiin sijoittaa tykkejä. Portugalin prinssi Henrik Purjehtija osallistui Ceutan valtaamiseen isänsä kanssa. Tarkoituksena oli saada haltuun Saharan yli kamelikaravaaneilla tulevan kullan kauppa. Ceuta vallattiin, mutta kultakauppaa ei saatu haltuun. Henrik alkoi haaveilla purjehtimisesta Saharan eteläpuolelle ja kullan hankkimista sieltä. Henrik asui Portugalin lounaiskärjessä Sagresissa ja lähikaupungissa Lagosissa, jonne kerääntyi merenkulun asiantuntijoita. Henrikin kannustamana kehitettiin alus, karavelli tutkimusmatkoja varten. Karakkiin verrattuna karaveli on tasaperäinen, pienempi, kapeampi ja nopeampikulkuinen. Siinä käytettiin latinalaispurjeita, koska kyky luovia oli tärkeä ominaisuus näillä matkoilla. Afrikan länsirannikkoa alettiin edetä etelään. Henrik lähetti useita retkikuntia matkaan, jotka etenivät aina pidemmälle. Vuonna 1434 Gil Eanes purjehti Cabo Bojador ohi. Vuonna 1444 päästiin Senegaljoelle ja voitiin tuoda ensimmäinen kultalasti. Portugalilaiset käyttivät laivojen rakentamiseen tammea, kuten rautatammia, köliin ja peräsimeen sekä mäntyä, esimerkiksi pinjaa kaariin ja laudoitukseen. Vaneri
Vaneri (aikaisemmin faneeri) on vähintään kolmesta ohuesta puuviilusta ristiin yhteen liimaamalla valmistettu levymäinen puutuote. Vaneri oli ensimmäinen teollinen puujaloste. Vaneri on aina peilikuva keskilinjan suhteen, vierekkäiset viilut voivat olla samansuuntaisia kuitenkin niin että vanerin rakenne on sama keskilinjan suhteen. Norwich (1836)
Puurakenteisen Norwichin runko rakennettiin moneen kertaan uudelleen, mutta sen alkuperäistä muotoa ei muutettu. Alkuperäinen höyrykone sen sijaan palveli loppuun asti. Alusvanhuksen viimeisinä vuosina sen siipirattaaseen oli maalattu teksti "Maailman vanhin höyrylaiva, rakennettu 1836". Norwich romutettiin Port Ewenissä vuonna 1923. Batavia (laiva)
"Batavian" kaksoiskappale on ainutlaatuinen siinä mielessä, että se on rakennettu kölistä mastonhuippuun käyttäen 1600-luvulla käytettyjä menetelmiä, työkaluja ja materiaaleja. Edellä mainittuja alkuperäisen "Batavian" sekä "Vasa"-laivan hylyistä pelastettuja esineitä käytettiin lähdemateriaalina uusia materiaaleja valmistettaessa. Koska 1600-luvulla aluksista ei tehty piirustuksia, käytettiin lähdemateriaaleina maalauksia vastaavista aluksista. Jäänmurtajien historia
Ensimmäinen kahdella keulapotkurilla varustettu laiva oli vuonna 1948 valmistunut kanadalainen junalautta Abegweit. Siitä saatuja kokemuksia hyödynnettiin suunniteltaessa suomalaista Voimaa, joka oli ensimmäinen kahdella keulapotkurilla varustettu jäänmurtaja. Jäänmurtajien historia
Ensimmäinen jäänmurtamista varten rakennettu laiva valmistui vuonna 1837. City Ice Boat N:o 1 -niminen siipiratashöyrylaiva rakennettiin Philadelphiassa Pennsylvaniassa Yhdysvalloissa rikkomaan Delawarejoen tulvimista aiheuttaneita jäitä. Tämä puurakenteinen alus palveli vuoteen 1865, jolloin se korvattiin samannimisellä rautalaivalla. Hamppu
Purjelaivoja rakennettiin jo Egyptissä ja Kaksoisvirranmaassa, mutta Rooman valtakunnan aikana laivat kehittyivät suuriksi, kaksi- tai kolmimastoisiksi sekä ne kykenivät kuljettamaan jopa 1600 tonnia rahtia. Hampusta valmistettu purjekangas oli kestävintä joten purjelaivojen materiaalina se oli luonnollisesti yleisin. Yhden purjeen kutominen vei ammattitaitoiselta kutojalta vuosia, joten kankaan laadun piti olla paras mahdollinen. Rooman valtakunnan aikana purjeenkudonta olikin yksi kukoistavimpia teollisuudenaloja. Risteilijä
1880-luvulta alkaen laivastojen arkkitehdit aloittivat teräksen käytön valmistusmateriaalina ja aseistuksessa. Teräksiset risteilijät olivat kevyempiä ja nopeampia kuin raudasta tai puusta valmistetut risteilijät. Ranskan laivaston oppi niin sanottu Jeune Ecole esitti, että nopeista panssaroimattomista teräsristeilijöistä muodostettu laivasto olisi paras mahdollinen kauppamerenkulun häirintään, kun taas (moottori)torpedoveneet kykenisivät tuhoamaan vastustajan taistelulaivat. Laivanrakennus
Niili on laivaliikenteen kannalta suotuisa joki, sillä siellä tuulee säännöllisesti pohjoisesta, minkä ansiosta purjeilla pääsee jokea ylös ja virran mukana alas. Kuvia Niilillä käytetyistä aluksista on läydetty esidynastisen ajan saviruukuista 6 000 vuoden takaa. Kuvissa on pitkiä kaislasidoksisia veneitä, joiden kapeneva kaislasidos on keulassa ja perässä taivutettu ylös. Jo tuolloin peräosa taivutettiin niin paljon, että se osoittaa sisäänpäin veneeseen. Tästä tuli vuosituhansiksi Välimeren aluksille tyypillinen piirre. Samalta ajalta on löydetty myös purjeella varustetun veneen kuva. Masto oli sijoitettu lähelle keulaa, jolloin purjetta voitiin käyttää vain myötätuuleen. Näissä veneissä oli ohjausairo, ja niitä voitiin myös meloa. Warrior-luokka (ironclad)
Warrior-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston kahden vuosina 1859-1862 valmistetun aluksen muodostama panssarifregattiluokka. Luokan alukset olivat ensimmäisiä niin kutsuttuja avomerikelpoisia rautakylkisiä panssarilaivoja eli ironcladejä. Ne valmistettiin pelättäessä Ranskan nousevan maihin Britanniassa laskettuaan vesille maailman ensimmäisen ironcladin "La Gloiren" kolmine sisaraluksineen vuonna 1858. Yhdysvaltain laivaston historia
Yksi seuraus sopimuksesta oli kevyiden risteilijöiden ja lentotukialusten kehittäminen. Yhdysvaltain ensimmäinen lentotukialus, muunnettu hiililaiva USS "Langley" otettiin käyttöön 1922 ja sitä seurasi pian USS "Lexington" ja USS "Saratoga", joiden alun perin piti olla taisteluristeilijöitä ennen kuin sopimus kielsi niiden lisärakentamisen. Roter Sand
Päätös tehtiin vuonna 1880 ja kolmen nuoren insinöörin yhtiö Lavier, Kuntz & Weiss teki tarjouksen joka hyväksyttiin: laivateräksestä tehtäisiin iso rasia, aivan kuin säilykepurkki, joka hinattaisiin halutulle paikalle ja upotettaisiin siihen majakan alustaksi. Näin oli ensi kerran lausuttu kasuunin rakennusperiaate ja majakasta tulikin ensimmäinen lajissaan. Sodankäynnin historia
Ensimmäiset tykit asennettiin laivoihin jo 1300-luvulla, mutta käänteen suuriin sotalaivoihin teki tykkiportin keksiminen noin vuoden 1500 paikkeilla. Syntyi suuri linjalaiva, jossa oli useampia tykkikansia. Purjeilla varustettu suuri puinen sotalaiva hallitsi maailmanmeriä 1800-luvun puoleen väliin asti. Siitä teki vanhanaikaisen 1837 käyttöön otettu ranskalaisen Henri Joseph Paixhansin keksimä tykinammus, joka läpäisi puisen laivan laidan ja räjähti sisällä. Vastatoimena aloitettiin laivojen panssarointi. 1800-luvulla höyryvoima ja potkuri yleistyivät sotalaivoissa. Laivatykistö kehittyi: 1900-luvun vaihteessa kantama oli 6 kilometriä, ensimmäisessä maailmansodassa 15 kilometriä ja toisessa maailmansodassa 30 kilometriä. Vuonna 1906 valmistui Britannian "Dreadnought", jonka mukaan nimettiin vastaavien taistelulaivojen koko luokka. 1860 keksittiin itsekulkeva torpedo. Sukellusvene kehitettiin käytännölliseksi 1890-luvun lopulla. Merimiinat kehittyivät merkittäväksi aseeksi ensimmäiseen maailmansotaan mennessä. Moottorilaiva
Moottorilaiva tai moottorialus tarkoittaa laivaa, jossa on polttomoottori. Yleisin laivoissa käytetty polttomoottori on dieselmoottori, mutta myös muita polttoaineita, kuten dieselöljyä, polttoöljyä tai maakaasua käytetään.
Moottorilaivojen nimien edessä käytetään yleensä lyhenteitä MS, M/S, jotka tulee englannin sanoista "motor ship", tai MV, M/V, jotka tulevat englannin sanoista "motor vessel".
Moottorilaivojen kehityksen alkuvaiheina polttomoottorilaivoja käytettiin ensin sisävesiliikenteessä. Ensimmäisen avomerellä kulkevan moottorilaivan "M/S Selandian"' rakennutti Tanskan "Det Østasiatiske Kompagni" Kööpenhaminan "Burmeister & Wain" telakalla vuonna 1912. Laivassa oli kaksi nelitahtista dieselmoottoria, joissa kummassakin oli 920kW. Näillä alus pystyi saavuttamaan 12 solmun (22,2km/h) nopeuden. Laivanrakennus
Laivat oli Välimeren piirissä rakennettu 1000-luvulle saakka ulkoa sisälle eli ensin on tehty laidat ja sitten kaaret. Italiassa alettiin rakentaa laivoja uudella tavalla, ensin kaaret ja sitten lautalankut kiinnitettiin näihin, jolloin saavutettiin lujempi rakenne ja voitiin tehdä suurempia aluksia. Telakoiden työn organisoinnilla saatiin myös laivojen hintaa laskettua. Venetsialla oli vuonna 1400 noin 3 000 kauppalaivaa ja sen kaleereissa palveli 11 000 miestä. Toinen merivalta oli Genova. Genovalaiset alukset purjehtivat Atlantin rannikkoa ja kävivät kauppaa Englannin ja Flanderin kanssa. Genovalaiset alkoivat myös etsiä meritietä Intiaan 1200-luvun lopulla. Genovalaiset veljekset Vandino ja Ugolino Vivaldi lähtivät 1291 Gibraltarin salmen kautta kohti Intiaa kahdella kaleerilla, mutta he katosivat matkalle. Vuonna 1268 Ranskan kuningas Ludvig IX tilasi Venetsiasta ja Genovasta laivat ristiretkelleen. Näistä purjelaivoista on säilynyt mittatietoja. Venetsialaiset laivat olivat 25,8 metriä pitkiä, leveys oli 6,45 metriä ja laidan korkeus 6,6 metriä. Kaleereja ei käytetty ainoastaan sotalaivoina vaan myös rahtilaivoina. Niiden etu oli nopeus purjelaivoihin nähden. Soutajina oli kaleeriorjia. Orjia voitiin käyttää, koska rahtialuksilta ei vaadittu taitavia manööverejä kuten kreikkalaisilta keulajuhmureilla varustetuilta sotalaivoilta. Kaleereissa oli myös latinalaispurjeet. Itä-Rooma käytti sodankäyntiin dromoniksi kutsuttua kolmisoutua. Sen aseena oli kreikkalainen tuli. Gondoli
Gondoli mainitaan ensi kerran vuonna 1094 nimellä "gondulam". Sanan "gondoli" täsmällistä alkuperää ei tiedetä. Gondolit olivat alkujaan mustiksi tervattuja, mutta värikkäitäkin gondoleita alettiin valmistaa. 1500-luvulla muut kuin mustat gondolit kiellettiin lailla. Gondolien kehitys jatkui 1800-luvun lopulle asti, jolloin moottoriveneet alkoivat vallata gondoleilta alaa vesikulkuneuvoina. 1700-luvulla käytössä oli yhtä aikaa muutama tuhat gondolia, nykyään muutama sata. Perinteisesti gondoli valmistetaan kahdeksasta eri puulajista ja 280 osasta. Silja Line
Suomen Höyrylaiva Oy (vuodesta 1976 Effoa Oy), ruotsalainen Svea-varustamo ja turkulainen Bore-varustamo perustivat vuonna 1957 yhteisyrityksen Oy Siljavarustamo – Ab Siljarederi. Ensimmäisenä aluksena yhtiölle hankittiin matkustajalaiva Heimdall, joka sai nimen S/S "Silja" vuonna 1957. Samana vuonna hankittiin rahtilaiva S/S "Warjo", joka kuljetti vain rahtia. Myöhempiä rahtialuksia olivat muun muassa M/S "Holmia" ja M/S "Silvia". Yhtiön ensimmäinen moottorialus ja samalla ensimmäinen yhtiölle rakennettu alus oli M/S "Sunnanhav", joka liikennöi kesän 1959. Valaanpyynti
Vuonna 1852 lähti matkaan ensimmäinen alus, Bremenissä rakennettu 252 lästin parkkilaiva "Suomi", seuraavana vuonna hiukan pienempi Turussa rakennettu 241 lästin parkkilaiva "Turku". Aluksissa oli saksalaiset päälliköt ja suomalaiset perämiehet ja varsinainen miehistö, harppuunamiehet olivat pääosin saksalaisia, englantilaisia ja amerikkalaisia. Kolmas alus oli oululainen 221 lästin parkkilaiva "Ajan" joka lähti matkaan vuonna 1853. Siinä oli ensi kerran suomalainen päällikkö, entinen "Suomen" I perämies merikapteeni Enberg. Pyyntialue oli Ohotanmeri. Näissä retkikunnissa käytettiin loppuun asti valasveneitä ja käsiharppuunoita valaanpyyntiin. Toivo (fregatti)
Fregatti (myöhemmin parkki) "Toivo" rakennettiin Toppilassa Kraakkulan veistämöllä vuosina 1869–1871 bostonilaisen William H. Varneyn piirustusten mukaan. Se rakennettiin puusta, ja pohja päällystettiin ensimmäisellä matkalla Englannissa kuparipeitteellä. "Toivo" laskettiin vesille 29. heinäkuuta 1871, ja neitsytmatkalleen Liverpooliin se lähti pari kuukautta vesillelaskun jälkeen kapteeninaan Henrik Wilhelm Snellman nuorempi. Eino Antinoja
Antinoja nousi veneensuunnittelija Rod Stephensin luottoveneenrakentajaksi arkkitehti professori Heikki Sirenille rakennetun veneen myötä vuonna 1959. Ryhtyessään rakentamaan ensimmäistä puuvenettään jota käytettiin Swan 36:n plugina (urosmuotti), Nautorin perustaja Pekka Koskenkylä käytti samaa Sparkman & Stephens suunnitelmaa numero 1710 kuin Antinojakin. Antiojan veneet on rakennettu kestämään kaikkia meriolosuhteita ja ne purjehtivat hyvin vastatuuleen. Antinojan veistämö onnistui tekemään menestyneitä veneitä ensin puusta ja sitten lasikuidusta. Sparkman & Stephensin suunnittelutoimiston Oli ja Rod Stephens pitävät Antinojaa yhtenä maailman parhaimmista veneenrakentajista. Antinojan rakentamat veneet ovat edelleenkin haluttuja klassikkoja. Lasi
Vanhimmat tunnetut lasiastiat ovat Egyptistä n. vuodelta 1500 eaa., ja niitä valmistettiin Egyptissä huomattavia määriä jo 1300-luvulla eaa. Niitä valmistettiin yleensä upottamalla metalli­tankoon kiinnitetty, kankaalla päällystetty hiekka­ydin sulaan lasiin, jossa sitä pyöritettiin astian muotoilemiseksi haluttuun muotoon. Hiekka­ydin poistettiin, kun lasi oli valmis. Lasin­puhallus keksittiin Egyptissä tai Syyriassa noin vuonna 50 eaa., ja se syrjäytti nopeasti vanhemmat lasia­stioiden valmistus­menetelmät. Charlotte Dundas
Charlotte Dundas oli ensimmäinen käyttökelpoisena pidetty höyrylaiva, jonka varhaisinta versiota koekäytettiin vuonna 1801. Aluksen suunnitteli skotlantilainen insinööri William Symington. Charlotte Dundas oli suunniteltu hinaamaan muita aluksia  Forth–Clyde-kanavassa Skotlannissa. Se osoitti kykynsä maaliskuussa 1802 tehdyssä kokeessa ja veti kahta painavaa proomua yli 30 kilometriä kuudessa tunnissa. Kiikelin hylky
Joensuun yliopiston dendrokronologian laboratoriossa tehtyjen tutkimusten perusteella laivan rakentamiseen käytetyt puut on kaadettu 1600-luvun jälkipuolella. Tarkemmissa puuaineksen tutkimuksissa on todettu, että alus on rakennettu 1670–1680-lukujen vaihteessa kaadetuista puunrungoista. Joensuun yliopiston tutkijan mukaan alus on rakennettu Pohjanmaan rannikolla, sillä puunäytteiden lustosarjat vastaavat pohjalaista näytemateriaalia. Täten hylky kuuluu Suomen vanhimpiin kotimaisena pidettäviin laivanjäännöksiin. Purje
Aikaisemmin purjekankaan materiaalina oli nahka, juutti, kookoksen kuitu, hamppu, niini, pellava, pumpuli tai puuvilla. Nykyään purjealuksissa käytetään synteettisiä materiaaleja mutta perinnepurjealuksissa voidaan vielä käyttää luonnonmateriaaleja. Purjekankaan tärkeimmät ominaisuudet ovat hinta, UV-kestävyys, kestävyys (venyvyys ja murtolujuus), paino ja tuulenläpäisevyys. Materiaalivalinta tehdäänkin aina näiden arvojen kompromissina, käyttötarkoituksen mukaan. Synteettisistä materiaaleista kudotuista kankaista ensimmäisenä tuli käyttöön 1950-luvun alussa polyesterikuidusta (Dacron) kudottu kangas, ja se on edelleen yleisin kestävyytensä ja edullisuutensa takia. Muita materiaaleja ovat mm. PEN (Pentex), nailon (Nylon) spinaakereissa ja genaakkereissa, aramidi-kuidut (Kevlar, Technora, Twaron), Dyneema/Spectra (Hydra-Net), hiilikuitu, Mylar. Risteilijä
Ensimmäinen panssarikansiristeilijä oli Chilen laivaston "Esmeralda", jonka valmisti Armstrongin omistama Elswickin telakka Britteinsaarilla. Aluksesta kehittyi lopulta Elswick-tyyppi, jonka etukansi, peräkansi ja puinen pääkansi oli korvattu panssarikannella. "Esmeraldan" aseistuksena oli kaksi 10 tuuman tykkiä etu- ja takakannella ja kuuden tuuman tykit keskilaivassa. Alus saavutti 18 solmun nopeuden ja se oli täysin höyryvoimalla toimiva eli ilman purjeita. Aluksen uppouma oli kuitenkin alle 3000 tonnia. Seuranneiden kahden vuosikymmenen aikana panssarikansiristeilijät loivat perustan ajatukselle yhdistää raskas tykkiaseistus, suuri nopeus ja pieni uppouma. Panssarikansiristeilijä
Ensimmäinen varsinainen panssarikansiristeilijä oli Chilen laivaston "Esmeralda", joka valmistettiin Armstrongin telakalla Elswickissä. Alus toimi perustana usealle telakan toimittamalle alukselle, jotka muodostivat perustan niin kutsutuille Elswick-tyyppisille risteilijöille. Alusten etu- ja takakansi sekä varsinainen puinen kansirakenne oli korvattu panssarikannella.
Noin vuonna 1910 panssarilevyjen laatu parani samoin kuin höyrykoneiden, jotka kevenivät ollen kuitenkin samalla entistä tehokkaampia. Palveluksessa olleet panssarikansiristeilijät muuttuivat vanhentuneiksi hitaampina ja heikommin suojattuina kuin uudet alukset. Lisäksi öljyn käyttö polttoaineena poisti hiilivarastojen suoja-arvon. Öljynporauslautta
Maailman ensimmäinen öljynporauslautta oli Neft Daşları () Kaspianmeressä Bakun lähellä. Sen rakentaminen aloitettiin vuonna 1949 ja se valmistui 1952, jolloin neuvostoliittolaiset öljytankkerit alkoivat ensimmäistä kertaa kuljettaa porauslautalta saatua öljyä.
Joissakin öljynporauslautoissa on vahvat moottorit, joiden avulla lauttaa voidaan siirtää. Öljynporauslauttoja siirretään massiivisilla hinauslaivoilla. Lasi
Vanhin tunnettu lasilaatu on alkali­kalkki­lasi, jota valmistetaan soodan, hiekan ja kalkin seoksesta. Egyptissä siitä valmistettiin lasitettuja kivi­helmiä jo noin vuonna 4000 eaa. Jo varhain havaittiin, että lasi voitiin saada värilliseksi lisäämällä siihen eri malmeja. Tällaista värillistä lasia käytettiin keramiikan lasitukseen sekä jalokivien jäljitelmiin. Rauma
Laivanrakennus Raumalla alkoi jo 1500-luvulla, jolloin kaupunkiin perustettiin ensimmäinen laivaveistämö eli varvi. Purjealuksia rakennettiin Raumalla aina purjelaivakauden loppuun saakka ja 1800-luvulla Raumalla oli jopa Suomen suurin purjelaivasto. Kuuluisin purjelaivoista on Raumalla 1891 rakennettu purjelaiva, kuunarilaiva Uljas, joka poltettiin ja upotettiin juhlallisin menoin kesäkuussa 1950. Alus makaa 40 metrin syvyydessä Rauman edustalla Valkiakarilla.
Toisen maailmansodan päättymisen jälkeen Rauman Korkeakariin perustettiin F.W. Hollming Oy:n telakka valmistamaan sotakorvauslaivoja Neuvostoliitolle. Hollmingin telakka rakensi vuoteen 1952 mennessä yhteensä 34 puurakenteista kuunaria. Sotakorvausten valmistuttua telakka siirtyi valmistamaan moderneja teräsrakenteisia aluksia, joita toimitettiin aina 1970-luvulle saakka pääosin neuvostoliittolaisille tilaajille.
Raumalla on edelleen nähtävissä kolme purjelaivaa. Priki Gerda, kuunari Kathrina ja kaljaasi Marita ovat ankkuroituna purjelaivasatamassa, Otanlahden rantapuiston alueella Poroholman lomakeskuksessa, jossa ne palvelevat mm. ravintoloina. Kurtinhauta
Martinniemen ensimmäinen teollinen yritys oli nykyisen Kurtinhaudan kalasataman tienoilla sijainnut oululaisen Carl Fredrik Engmanin omistama laivaveistämö, joka sai toimilupansa 1782. Veistämö rakensi jopa valtameriliikenteen purjelaivoja. Nelimastoinen fregatti Superbe rakennettiin vuonna 1814 Kurtinhaudalla. Carl Magnus Engman oli 1800-luvun alussa Oulun suurin laivanvarustaja. Superbe oli kolmimastoinen tasasaumainen puufregatti, jonka kantokyky oli 203 lästiä. Aluksessa ei koskaan käytetty konevoimaa. Alus oli varustettu rakennusvaiheessa Suomen sodan jälkeisen epävakaan ajan takia rannikoiden puolustamista varten neljällä kanuunalla. Aluksella kuljetettiin muun muassa malmia. Aluksen kapteeneina mainittu muun muassa viipurilainen Ohlsen 1835 ja viipurilainen Widgren 1834-45. Aluksessa olivat osakkaina Carl M. Engman ja Carl E. Junnelius. Alus myytiin Kokkolaan vuonna 1822. Myöhemmin laivatelakan paikkeilla sijaitsi Rauma-Repolan omistama proomutelakka. Henry Grace à Dieu
Alus rakennettiin Woolwichin telakalla vuosina 1512–1514 ja yksi ensimmäisistä aluksista, jossa oli tykkiluukut ja 20 uutta raskasta pronssitykkiä suunnattuna sivuille. Myöhemmin alus varusteltiin laivaston telakalla Erithissä. Kaikkiaan laivaan asennettiin 43 raskasta 141 kevyttä tykkiä. Alus oli ensimmäinen englantilainen kaksikantinen laiva ja vesille laskettaessa se oli Euroopan suurin ja voimakkain sotalaiva. Sovereign of the Seas (1637)
Kaarle I vieraili Woolwichissa 24. kesäkuuta 1634, jolloin hän kysyi Phineas Pettiltä mahdollisuutta valmistaa uusi ensimmäisen luokan linjalaiva. Phineas luotti aluksen valmistamisvastuun pojalleen Peterille. Vaikka alus ei ollut ensimmäinen Britteinsaarilla valmistettu kolmikantinen se oli kuitenkin ensimmäinen, jossa tykkikannet olivat suoria ilman porrastettuja keulaa ja perää. Alus tilattiin 7. toukokuuta 1635 Woolwichin telakalta, jossa rakennustöistä vastasi Phineas Pett. Sen köli laskettiin 21. joulukuuta ja alus laskettiin vesille 14. lokakuuta 1637. Laivanrakennus
Teräs on säilyttänyt asemansa pääasiallisena laivojen rakennusmateriaalina, mutta laivojen ja veneiden rakennusmateriaalit ovat monipuolistuneet. Veneissä lujitemuovi ja erityisesti lasikuitulujitteiset ovat saanneet suuren markkinan. Alumiinista tehdään paitsi veneitä, myös suurempia laivoja, erityisesti nopeakulkuisia sotalaivoja ja matkustajalaivoja. Sukellusveneiden rakentamisessa on käytetty myös titaania, kuten venäläisissä Projekti 945-ydinkäyttöisissä sukellusveneissä. Puuveneiden valmistus on säilynyt käsityöperinteenä, mutta on määrällisesti vähäistä. Ilmalaiva
Vuonna 1898 Alberto Santos-Dumont rakensi ensimmäisenä bensiinikäyttöisen ilmalaivan, jota kokeili Ranskassa Pariisissa Eiffel-tornin lähellä vuonna 1901. Balsapuu
Vanhastaan Etelä-Amerikan Tyynenmeren rannikon asukkaat ovat tehneet balsapuusta uppoamattomia kalastuslauttoja, minkä vuoksi eurooppalaiset valloittajat antoivat puulle nimeksi balsapuu (espanjan kielen lauttaa tarkoittavan sanan mukaan). Nämä lautat olivat Thor Heyerdahlin balsapuusta rakennetun Kon-tiki-aluksen esikuvia. Balsapuuta käytetään nykyään paljon pakkausmateriaalina keveytensä ja lämmöneristävyytensä vuoksi. Se on myös lentokoneiden, lennokkien ja eräiden uistimien rakennusaine. Muun muassa isobritannialaisen, toisen maailmansodan aikaisen, De Havilland Mosquito - hävittäjäpommikoneen rakennusmateriaalina on käytetty balsapuuta. Balsapuusta voidaan valmistaa myös erittäin hyvälaatuista paperia sen pitkien kuitujen ansiosta. Kantosiipialus
Ensimmäisen aluksen, jossa veneen rungon alle oli sijoitettu vastusta vähentävät kantosiivet, rakensi tiettävästi italialainen insinööri Enrico Forlanini vuonna 1900. Alus saavutti tuolloin valtaisan, 70 kilometrin tuntinopeuden. Muista kantosiipialusta kehitelleistä henkilöistä mainittakoon Alexander Graham Bell, joka yhdessä vaimonsa ja insinööri Casey Baldwinin kanssa kävi testaamassa "Forlanin" alusta Maggiorejärvellä vuonna 1910. Bell osti "Forlanin" patentin ja kehitti siitä oman "HD-4" -kantosiipialuksen. Vuonna 1919 kyseinen alus teki uuden veneiden nopeusennätyksen, 114 kilometriä tunnissa. Simon Parviainen
Jo vuonna 1852 Simon Parviainen oli mukana ensimmäisessä höyrylaivayhtiössä. 1856 Simon Parviainen ja Mustonen hankkivat kolmimastoparkin "Toivo". Se oli ensimmäinen alus, joka kulki uuden Saimaan kanavan läpi Itämerelle. Myös Joensuun ensimmäinen matkustajahöyrylaiva voidaan kirjata Simon Parviaisen nimiin, muina osakkaina Reinhold Ryynänen ja Miron Smirnoff. Se valmistui 1865, ja sen nimi oli Joensuu. Samana vuonna Simon Parviainen hankki veljiensä kanssa matkustaja- ja rahtilaivan Väinämöinen. Se purjehti aina Lyypekkiin asti. Todennäköisesti Simon Parviainen oli osakkaana lisäksi laivoissa Karjalainen, Merkurius ja Ilmarinen. Laivanrakennus
Vanhin tunnettu merimatka on tapahtunut vähintään 50 000–70 000 vuotta sitten, kun ihmiset ovat siirtyneet Uuteen-Guineaan ja Australiaan. Afrikasta lähtynyt ihmisjoukko siirtyi rantoja pitkin Intian niemimaan ympäri ja pystyi jääkauden noin 80 metriä nykyistä alemman merenpinnan vuoksi etenemään Indonesian saaristossa helposti, pisimpien merimatkojen ollessa parikymmentä kilometriä. Australiaan päästääkseen ihmisten oli ylitettävä noin 170 kilometrin levyinen merensalmi. Eristyksessä eläneet Australian ja Uuden-Guinean alkuperäiskansat muistuttavat ulkonäöltään afrikkalaisia ja geenien perusteella he ovat luultavasti viimeisiä ensimmäisten liikkeelle lähteneiden ihmisryhmien suoria jälkeläisiä. Voidaan vain arvailla, millaisilla aluksilla tämä matka on tehty. Vihjeitä voidaan hakea nykypäivään säilyneistä alkeellisista aluksista. Oksista tai papyruskaisloista sidotut lautat ovat hyvin vanhoja afrikkalaisia vesikulkuneuvoja. Intiassa käytetään kolmesta tukista sidottua lauttaa, joista keskimmäinen on pisin. Fidžisaarilla käytetään bambuvarsista on sidottu lauttoja, joissa on kaiteet. Tiibetissä jokia ylitetään eläintennahasta tehdyillä ilmatäytteisillä kellukkeilla. Yhdestä puusta kovertamalla tehdään ruuhia. Sidotun puukehikon ympärille voidaan kiristää nahkoja tai tuohia (esimerkiksi amerikkalaiset tuohiveneet) kanootin tai kajakin tekemiseksi. Laivanrakennus
Jokilaivoissa purjeiden käyttö oli vaikeaa ja niitä jouduttiin usein vetämään rannalta käsin. Höyrykoneen käyttöönotto jokilaivoissa oli vastaus selkeään tarpeeseen. Ensimmäisenä sen teki ranskalainen markiisi Claude François Jouffroy d'Abbans 1783 Pyroscaphe-höyryveneellä, sitten 1789 Yhdysvalloissa John Fitch ja seuraavana vuonna skotlantilaiset Patrick Miller ja William Symington. Ensimmäisten höyrykoneiden teho ei kuitenkaan riittänyt varsinaiseen liikennöintiin. Symington rakensi 1803 höyrykoneella toimivan kanavahinaajan, joka oli ensimmäinen kaupallisessa käytössä ollut höyryalus. Vuoden käytön jälkeen rantojen omistajat saivat aluksen käytön kiellettyä väittämällä sen aaltojen vahingoittavan rantoja. Läpimurto höyryn käytössä alusten voimanlähteenä oli amerikkalaisen Robert Fultonin rakentama alus. Fulton oli koeajannut Charlotte Dundasilla ja perehtynyt John Fitchin keksintöihin. Tähän 1807 Hudsonjoella rakennettuun North River Steamboat (Clermont) höyryalukseen sijoitettiin 18 hevosvoiman Wattin ja Boultonin tehtaan valmistama höyrykone. Ensimmäisellä 12 tunnin matkallaan alus saavutti 4,7 solmun keskinopeuden. Samaan matkaan jokipurret käyttivät neljä vuorokautta. Yhdysvaltain rannikko- ja jokiliikenteessä oli viiden vuoden kuluttua jo yli puolensataa höyryalusta. Englannissa kaupallisen höyrylaivaliikennöinnin aloitti Henry Bellin rakentama PS Comet alus. Vuonna 1815 Englannissa oli jo parikymmentä höyrykäytöistä alusta. Suomessa ensimmäinen höyryalus oli "Ilmarinen" 1833. Vuonna 1819 ensimmäinen höyryavusteinen laiva, SS Savannah, jossa oli siis myös purjeet, ylitti Atlantin. Pelkällä höyryllä matka tehtiin 1830-luvulla, vaikka tuokin alus, SS Sirius (1837), oli varustettu purjeilla. Pelkkään höyryyn ei luotettu ennen kuin 1800-luvun loppupuolella. Ensimmäinen rautainen höyrylaiva oli PS Aaron Manby, joka 1822 purjehti Englannista Pariisiin. Auris (laiva)
Auris oli tankkeri ja ensimmäinen kauppalaiva, joka kulki kaasuturbiinin voimalla. Laiva valmistui vuonna 1948 Newcastlessa Hawthorn Leslie and Companyn telakalla rakennusnumerolla 686. Se kuljetti kolme vuotta öljyä dieselmoottorien voimalla, kunnes siirtyi Shellin laivateknisen osaston kokeilualukseksi. Skandinavian pronssikausi
Vaikka Skandinaviasta ei tunneta vielä yhtään pronssikautista laivaa tai venettä, uskotaan niiden olleen täällä nahkapohjaisia veneitä tai lautaveneitä. Arvio perustuu kahteen arkeologiseen tietoon. Ensimmäinen on laaja kalliopiirroskuvasto, jossa on tyylitellen piirretty pronssikauden alun veneitä. Toinen on pronssikauden jälkeen esiroomalaisella rautakaudella rakennetun Hjortspringin veneen löydös Etelä-Jyllannista. Piirrokset ja vene vastaavat niin hyvin toisiaan, että tutkijat pitävät tätä rautakauden venettä riittävän tarkkana vastineena pronssikauden alun veneille. Hjortspringin venettä meloi 22–24 hengen miehistö. Sen huippunopeus on noin 8 kilometriä tunnissa. Kalliokuvissa voidaan veneiden kokoa ja miehistön lukumääriä helposti liioitella, mutta niiden perusrakenteen piirteet saattavat olla niissä todenperäisiä. Pronssikauden veneet rakennettiin pitkän kölipuun varaan. Kölipuun päät oli taivutettu edestä ja takaa kaareksi ylöspäin. Kumpaakin laitaa tuki vahvat kaaripuut, jotka yhtyivät sekä keulassa että perässä. Piirroksissa näkyvät korkeat ja lähes pystyyn käyristyvät piikit liittyvät rungon vaakajuoksuihin. Laidat tuettiin lattioista tukea ottavilla kaarilla ja veneen laidat vahvistettiin laudoilla. Nahkavenenimitys tulee siitä, että veneen vesitiiveys saatiin päällystämällä vene naudannahalla tai sitten veneen puukehikon peitoksi ommeltiin vesitiivis nahkapinta. Ruotsissa sijaitsevan Brandskogin veneen kalliopiirros on realistisuudessaan hyvä vertailukohta, vaikka piirroksen ikää ei toistaiseksi tiedetä. Suomen meriteollisuus
Rautalaivojen rakentaminen pääsi käyntiin 1880-luvulta lähtien, kun Venäjän valtio tilasi melkoisesti kevyitä sotalaivoja Turun ja Helsingin telakoilta. Ensimmäinen maailmansota toi 1914 Suomeen runsaasti myös aluksien tilauksia. Itsenäistymisen jälkeen merkittävimpiä laivanrakennushankkeita olivat panssarilaivojen Väinämöisen ja Ilmarisen rakentaminen 1929–1933 ja edelleen 1930-luvun loppua kohden laivojen rakentaminen lisääntyi. Laivanrakennus
Obeliskit ovat yhtenä kappaleena hakattu vuoresta Assuanissa ensimmäisen kataraktin luona. Sieltä ne on kuljetettu laivalla Luxoriin ja Heliopolikseen. Faarao Thutmosis I rakennutti laivan obeliskien kuljettamiseen. Hänen tyttärensä kuningatar Hatšepsut hakkautti isänsä ja itsensä kunniaksi kaksi obeliskia, joiden laivauksesta on säilynyt kuva vuoritemppelissä Deir el Bahrissa. Kaksi obeliskia kantaneen laivan on laskettu olleen 63 metriä pitkä, 25 metriä leveä. Sen syväyksen lasketaan olleen 2 metriä ja painon 800 tonnia ilman kuormaa ja 1 500 tonnia kuorman kanssa. Laivanrakennus
Merenkulun kehittyminen Egeanmeren rannoilla ja saarilla asuvien kansojen joukossa on luonnollista, sillä jo 3400 eaa. saarien välillä oli kulttuuriyhteyksiä. Varhaisimmat alukset ovat olleet papyruslauttoja ja ruuhia, joihin on köysillä sidottu sivulaudat. Koska alueella kasvaa hyvää laivanrakennuspuuta, laivat tehtiin jo varhain kölin ja kaaripuiden varaan. Minolainen kulttuuri Kreetalla oli ensimmäinen merivalta, jolla oli yhteyksiä Egeanmeren lähisaarille. Kreetalaisten ja egyptiläisten aluksissa on samoja piirteitä, mutta sitä ei tiedetä, kumpaan suuntaan on kulkenut enemmän vaikutteita. Mykeneläinen kulttuuri kukoisti Kreikan mantereella ja saaristossa, ja se kävi kauppaa Välimerellä. Foinikialaiset elivät Välimeren pohjukassa, nykyisen Libanonin alueella ja heillä oli siirtokuntia ympäri Välimerta. Foinikialaiset myivät ja laivasivat setripuuta Egyptiin ja olivat läheisessä yhteydessä heihin. Foinikalaiset kehittivät monisoutuiset sotalaivat eli kaleerit. Foinikialaisessa dieerissä oli soutajia kahdessa tasossa ja laivan keskellä oli koko laivan mittainen silta, jossa sotilaat pystyivät liikkumaan. Egeanmeren alueella laivan rakennukseen käytettiin mäntyjä. Rannikolla kasvanutta lajia kutsuttiin nimellä pitys (rannikkomänty, turkinmänty tai alepponmänty), vuoristossa kasvanutta nimellä peuce (makedonianmänty tai mustamänty)). Kolmas mäntylaji oli pinja, jota viljeltiin jo antiikin aikana syötävien siemenien vuoksi. Kreikkalaisissa sotalaivoissa käytettiin pihtaa sen keveyden vuoksi. Kauppalaivoissa käytettiin kestävyyden vuoksi vuoristomäntyä.
Doorilaiset siirtyivät Kreikkaan 1100-luvulla eaa. Tämän jälkeen Kreikan historiasta alkaa ajanjakso, josta on säilynyt vähän tietoa. Joistakin ruukunpalasista on päätelty, että doorilainen sotalaiva on ollut yhdestä suuresta puusta tehty alus ja muistattanut joitakin Papua-Uuden-Guinean saarien sotakanootteja. Kreikan kaupunkivaltiot alkoivat 700 eaa. alkaen harjoittaa kauppamerenkulkua ja kilpailla foinikialaisten kanssa. Turvallisilla kotivesillä käytettiin pienehköjä, pelkin purjein kulkevia kauppalaivoja, joissa oli korotetut laidat ja silta perästä keulaan, jota pitkin päästiin kulkemaan kansilastin yli. Pidemmillä matkoilla laivat olivat sotalaivojen ja kauppalaivojen yhdistelmiä ja niissä oli soutajia. Tyypillistä kreikkalaisille aluksille oli keulan pidennys, keulajuhmuri, joka sotalaivoissa toimi hyökkäyspuskurina, mutta kauppalaivoissa sen on arveltu parantaneen kulkuominaisuuksia, kuten nykyään käytettävä bulbi. Toinen tyyppillinen piirre on keulassa käytetty silmän kuva. Laivanrakennus
Kristoffer Kolumbus ja Magalhaes tekivät löytöretkensä vielä keskiaikaista laivanrakennusperinnettä edustaneilla laivoilla, karakeilla ja karavelleilla. Alukset olivat pieniä, 20–30 metriä pitkiä ja 6–7 metriä leveitä, kuten esimerkiksi Kolumbuksen lippulaiva noin 80 toneladasin (80 tynnyriä viiniä) lastin kantanut Santa Maria. Purjelaivojen aikakaudella laivojen vetoisuus ilmoitettiin eri tavoin kuin nykyään, esimerkiksi Englannissa käytettiin mittayksikköä "pitkä tonni". Sata vuotta myöhemmin laivat olivat jo suurempia, ja niissä oli enemmän purjeita. Löytöretket toivat mukaan uusia maita, kuten Ranska, Englanti ja Alankomaat kilpailuun merentakaisesta kaupasta. Karakista kehittyi isompi laivatyyppi, galeoni, jota myöhemmin kutsuttiin kaljuunaksi. Kaljuunalle oli tyypillistä keulan yli ulottuva kansisilta. Kaljuunat varustettiin tykein. Esimerkiksi tunnettu englantilainen alus Henry Grace à Dieu vuodelta 1545 oli varustettu 184 pienehköllä tykillä. Näissä aluksissa oli useita laivaa lujittavia tykkikansia. Kuninkaallisen laivaston luokitusjärjestelmä antaa joitakin käsityksiä alusten koosta. 1500-luvulla kehittynyt takilointitapa säilyi purjelaivojen käytön loppuun saakka suunnilleen samanlaisena. Englantilaiselta laivasuunnittelijalta Mathew Bakeriltä on säilynyt joitakin konstruktiopiirustuksia 1500-luvun lopulta. Laivanrakennuksessa pyrittiin kopiomaan hyviksi purjehtijoiksi osoittautuneiden laivojen rakenteita. Espanja sai aluksi puumateriaalin, mäntyä ja tammea kotimaastaan. Laivojen rakentaminen siirtyi 1600-luvulla etälästä pohjoisrannikolle Bilbaoon. Samoihin aikoihin Espanjalaiset alkoivat rakentaa laivoja Havannassa, jossa materiaalina oli mahonki. John Fitch (keksijä)
Vuonna 1785 ollessaan Pennsylvanian Warminsterissä Fitch sai idean käyttää höyryä kulkuneuvojen voimanlähteenä. Ei tiedetä, mistä ajatus syntyi, mutta hän vietti loppuelämänsä sen parissa. Aluksi hän suunnitteli höyrykäyttöistä hevosvaunua, mutta havaitsi pian, että höyrykäyttöinen vene olisi helpompi toteuttaa.
Hän luki asiaa käsittelevää kirjallisuutta ja kyseli neuvoja koneenrakennukseen perehtyneiltä ihmisiltä. Fitchin ensimmäinen vene, jonka oli tarkoitus kulkea eteenpäin sivuilla olevien ruuvipyörien avulla, valmistui vuonna 1785. Koska vene kulki vedessä aivan liian vaivalloisesti, Fitch suunnitteli toisen veneensä kulkukoneistoksi siipirattaat. Tämän veneen voimanlähteenä oli höyrykone, jossa oli kolmituumainen sylinteri. Heinäkuussa 1786 tämä vene liikkui vedessä, joskin kovin hitaasti, sillä kyläsepän tekemä moottori oli kovin viimeistelemätön ja aivan liian pieni veneen kokoon nähden. Fitch pystyi kuitenkin todistamaan, että vene voi liikkua höyryn voimalla. Kilpikonnalaiva
Kilpikonnalaivat tai geobuksonit (hangeul: 거북선, "Geobukseon") olivat korealaisia panssaroituja sotalaivoja. Niitä pidetään ensimmäisinä esiteollisina panssarilaivoina. Kilpikonnalaivojen ensimmäisiä versioita tehtiin 1400-luvulla. Japanin hyökkäykset Koreaan (1592–1598) loivat tarpeen uusille kilpikonnalaivoille. Uudistetun mallin suunnitteli korealainen amiraali Yi Sun-sin ja hän myös käytti niitä menestyksekkäästi japanilaisia vastaan. Kilpikonnalaivoja oli Korean merivoimilla 1800-luvulle saakka.
Kilpikonnalaiva oli monikantinen, 30-35 metrinen alus, jota voitiin voitiin soutaa tai ajaa purjeilla. Se oli varustettu useilla eri tyyppisillä tykeillä. Kansi oli peitetty puisella katolla ja sitten peitetty rautalevyillä, joissa oli piikkejä. Tämän seurauksena laivavaltauksesta eli entraamisesta, joka oli ollut japanilaisten merisotataktiikka, tuli lähes mahdotonta. Aluksen keulassa olevasta lohikäärmeenpäästä pystyttiin saamaa liekkejä. Amiraali Yi Sun-sin käytti alusta siten, että ajoi sillä Japanilaisten laivasto-osaston keskelle ja tuhosi tykeillä vihollisaluksia lähitaistelussa. Maya-luokka (tykkivene)
Alukset tilattiin osana vuoden 1882 laivasto-ohjelmaa. Kahden ensimmäisen aluksen runko oli rautainen, kolmannen sekaisin rautaa ja terästä sekä viimeisen teräsrunkoinen. "Akagin" korotettu etukansi poikkesi luokan muista aluksista. Merenkulun historia
Irlannissa, missä ei ollut puita, rakennettiin varhaisina aikoina veneitä eläinten nahoista. Laivanrakennus
Rooman menestys ei perustunut laivastoon. Roomalaiset rakensivat laivaston vahvaa merivaltaa Karthagoa vastaan käytyihin puunilaissotiin. Toisen puunilaissodan jälkeen Rooma antoi laivastonsa rappeutua. Myöhemmin laivasto koottiin tarvittaessa Etelä-Italian kreikkalaisilta kaupungeilta. Vuoden 50 paikkeilla keisari Claudius saattoi loppuun Ostian sataman työt. Rooma oli tullut riippuvaiseksi Aleksandriasta laivatusta viljasta. Lukianoksen tuotannossa on säilynyt kuvaus viljalaivan matkasta osana teosta "Laiva eli Toivomukset" (myös nimellä "Purjehdus eli Inhimillisiä toiveita"). Laivan nimi oli "Isis", ja se lähti Aleksandriasta kohti Roomaa. Laivan kerrotaan olleen 55,5 m pitkä, yli 13,7 m leveä ja sen kannen korkeuden 13,4 m. Aluksen vetoisuus oli noin 1 200 tonnia. Alkutaival sujui lauhassa luodetuulessa Kyprokseen viikossa, joten nopeus oli ollut noin 1,75 solmua, mikä on kohtuullinen nopeus raskaalle alukselle luovissa. Tämän jälkeen nousi länsimyrsky ja alus joutui nykyisen Turkin länsirannikolle. Tämän jälkeen matkan päämäräksi valittiin Ateena.
Isojen aluksien rungot rakennettiin maalla ja varusteltiin meressä. Vesille laskun jälkeen alkoivat ongelmat, sillä suolaisissa valtamerissä puulaivoja tuhoaa laivamato, jota roomalaiset kutsuivat nimellä "Terredo navalis", joka on myös sen nykyinen tieteellinen nimi. Erityisesti lehtikuusta pidettiin altiina laivamadolle. Suuria laivoja suojattiin siten, että ensin runko peitettiin piessä liotetulla liinakankankaalla ja sitten päälle naulattiin ohut lyijylevytys. Myrkyllinen lyijy esti myös kotiloiden ja hanhenkaulojen tarttumisen pohjaan. Antiikin aikana on osattu rakentaa myös kuivatelakoita, jotka pystyttiin pumppaamaan tyhjiksi. Näin voitiin huoltaa laivojen pohjia. Taistelulaiva
Ensimmäisenä taistelulaivana on usein pidetty vuonna 1859 vesille laskettua Ranskan merivoimien "La Gloirea", joka oli ensimmäinen samanaikaisesti sekä panssaroitu että merikelpoinen sotalaiva. "La Gloire" oli puurunkoinen, siinä oli potkurien ohella purjeet ja sen aseistus oli purjelaivakauden perintönä sijoitettu tykkiportteihin pitkin kylkiä. Vuonna 1860 vesille laskettu Britannian kuninkaallisen laivaston "HMS Warrior" oli ensimmäinen rautarunkoinen sotalaiva. Jo 1860-luvulla rakennettiin ensimmäiset käännettävillä tykkitorneilla varustetut sotalaivat, ja purjeista luovuttiin vähitellen. Theseuksen laiva
Kolmas Aristoteleen mainitsema syy on päämääräsyy eli asian käyttötarkoitus. Theseuksen laivalla olisi sama käyttötarkoitus, esimerkiksi Theseuksen ja hänen miehistönsä kuljettaminen, vaikkakin sen materiaali muuttuisi koko ajan. Neljäs syy on aikaansaava syy eli se tapa tai henkilö, jonka kautta asia on saanut alkunsa. Theseuksen laivan tapauksessa laivanrakentajat, samoin kuin heidän työkalunsa, voivat olla samoja sekä silloin kun alkuperäinen laiva rakennettiin että silloin kun sen osia vaihdetaan. Tampella
Laivojen valmistus alkoi 1857 ja päättyi 1910. Ensimmäinen höyrylaiva rakennettiin talven 1857–58 aikana ja laskettiin vesille 1859. Kaikkiaan Tampella rakensi noin 60 alusta. Thames Ironworks and Shipbuilding Company
Yhtiön tunnetuimmat rakennustyöt olivat 1850 valmistettu Tamar-joen ylittänyt Royal Albert Bridge ja "HMS Warrior" maailman ensimmäinen täysin raudasta valmistettu sotalaiva, joka laskettiin vesille 1860. 
Yhtiön toiminta alkoi 1837 nimellä Ditchburn and Mare Shipbuilding Companynä, jonka perustivat laivanrakentaja Thomas J. Ditchburn sekä insinööri ja laiva-arkkitehti Charles Mare. Telakka sijaitsi aluksi Deptfordissa ja tulipalon tuhottua sen yhtiö muutti Orchard Placeen East India Dock Basin ja Bow Creekin väliin vuonna 1838. Uudella alueella yhtiö otti haltuunsa William ja Benjamin Wallisin käyttämättömät toimitilat. Laivanrakennus
Ongelmina alkuaikojen höyryaluksissa olivat siipirattaan huono kesto merenkäynnissä ja hiilen runsas kulutus. Ensimmäinen parannus höyrykoneissa oli korkeapainekattiloiden käyttö, mikä pudotti hiilen kulutuksen kolmasosaan. Toinen parannus oli kaksivaiheinen paisunta, jolla kulutus laski vielä lähes puoleen. Ruuvimainen potkuri on ideana vanha. Amerikkalainen keksijä David Bushnell suunnitteli 1775 puisen sukellusveneen Turtle, jossa oli käsikäyttöiset ruuvimaiset potkurit. Vanhimpia patentteja on Joseph Bramahin vuodelta 1785. Potkurin käyttöön höyrykoneiden teho ei vielä ollut riittävä. Ensimmäisen toimivan potkurin rakensi Josef Ressel Triestessä, Itävalta-Unkariissa ja sai sille patentin 1827 Itävalta-Unkarissa. 1836 sai kaksikin potkuria patentin: ruotsalaisen John Ericssonin (1803–1889) rataspotkuri ja englantilaisen Francis Pettit Smithin ruuvipotkuri. Isambard Kingdom Brunel rakensi 1843 ensimmäisen potkurikäyttöisen aluksen, SS Great Britainin, joka ylitti Atlantin. Alus oli 98,2 metriä pitkä. Laivasto oli kuitenkin yhä epäileväinen potkurien suhteen. Vuonna 1845 Britannian amiraliteetin järjestämässä kilpailussa samantehoiset potkuri- ja siipirataslaivat vetivät toisiaan. Smithin potkuri pystyi vetämään vastaanpanevaa höyrylaivaa 2,8 solmun nopeudella. Tämän jälkeen epäluulo potkureita kohtaan poistui. Potkurit ja höyrykoneet olivat nyt niin voimakkaita, että alusten puurunko ei enää kestänyt. Tähän lujuusongelmaan otettiin avuksi rauta. Rautalevyjä oli alettu valssata 1780-luvulla ja ensimmäinen rautainen alus rakennettiinkin jo 1787. Rauta oli kuitenkin haurasta, ja 1870-luvulle saakka laivat tehtiin puusta rautavahvisteisina. Esimerkiksi klipperit tehtiin rautakaarilla, mutta puulaudoituksella. Laudoitus voitiin myös peittää rautalevyillä kuten Nansenin Fram. 1800-luvun puolenvälin jälkeen höyrylaivoista tuli kilpailukykyisiä purjelaivoihin nähden. Britannian kauppalaivastosta vuonna 1885 yli puolet kulki höyryllä. Purjelaivatkin vielä kehittyivät ja kokivat pienen nousukauden 1850-luvulla, kun amerikkalaiset kehittivät kapearunkoisen ja nopean laivatyypin, klipperin. Suezin kanavan avaaminen 1869 antoi höyrylaivoille niin suuren edun klippereihin nähden, jotka joutuivat kiertämään Afrikan, että purjelaivoille jäivät enää pisimmät Australian ja Etelä-Amerikan reitit. Viimeinen purjelaivojen kehitysaskel oli teräsrunkoinen rakenne ja vahvistetut mastot, mikä piti purjelaivoja vielä jonkin aikaa kilpailukykyisenä höyryaluksiin nähden. Nämä 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa rakennetut purjelaivat, kuten Preussen tai seitsenmastoinen kahvelikuunari Thomas W. Lawson olivat suurimpia purjealuksia. Hietalahden telakka
Telakka suunnitteli ja valmisti vuosina 1973-1977 maailman ensimmäisen kaasuturbiinikäyttöisen matkustaja-aluksen GTS "Finnjetin". Maailmalla laajalti huomiota saanutta "Finnjetiä" pidetään telakan ja suomalaisen laivanrakennustaidon mestarinäytteenä. Vega (parkki)
Vega oli ruotsalainen parkki, joka oli alun perin rakennettu pyyntialukseksi. Se oli Adolf Erik Nordenskiöldin laiva tutkimusmatkalla, jolla hän ensimmäisenä purjehti läpi Koillisväylän 1878–1880. Kuljettuaan Koillisväylän alus purjehti koko Euraasian ympäri.
SS "Vega" oli kolmimastoinen puurakenteinen purjelaiva, jossa oli 70 hevosvoiman höyrymoottori apuvoimana. Aluksen pituus oli 46 metriä, ja sen kapasiteetti oli 357 tonnia. Se rakennettiin Bremerhavenissa vuonna 1872 valaanpyyntialukseksi. Höyrylaiva
Tanskalaisella telakalla valmistui 1912 rahtilaiva M/S Selandia, joka oli ensimmäinen valtameren ylittänyt dieselkäyttöinen alus. Moottorilaivat eivät kuitenkaan yleistyneet nopeasti. Yksi yleistymistä hidastanut syy oli polttoaineen saatavuus satamissa ja toinen dieselmoottorin suurempi kustannus. Mäntähöyrykoneita käytettiin laivoissa toiseen maailmaansotaan saakka, jonka jälkeen dieselmoottorit ovat korvanneet ne. Höyryturbiinin dieselmoottorit korvasivat matkustajalaivoissa 1970-lukuun mennessä, kun öljyn polttaminen höyrykattilassa tuli liian kalliiksi. Risteilijä
Ensimmäiset yhdellä tykkikannella varustetut panssarilaivat luokiteltiin edelleen fregateiksi, vaikka ne olivat suurempia ja raskaammin aseistettuja kuin monet linjalaivat. Ranskan laivastolle valmistettiin pienempiä panssarilaivoja valtamerten takaisiin risteilijätehtäviin. Näistä ensimmäinen oli "Belliqueuse", joka otettiin palvelukseen 1865 ollen ensimmäinen panssaroitu risteilijä. Ludvig Nobel
Vuonna 1878 Nobel suunnitteli ja rakennutti Ruotsissa Lindholmen-Motalan telakalla maailman ensimmäisen öljyn kuljetukseen tarkoitetun säiliölaivan "Zoroasterin" joka alkoi kuljettaa samana vuonna öljyä Kaspian merellä Bakusta Astrakaniin. Nobel rakennutti 1879 Tsaritsyniin Volgan varrelle useita öljysäiliöitä valopetroolin varastointia varten. Hän rakennutti myös vuonna 1883 ensimmäiset säiliövaunut joiden avulla öljytuotteita voitiin alkaa kuljettaa rautateitse kun sitä ennen öljyä oli kuljettu puutynnyreissä jotka eivät kuitenkaan enää olleet sopivia suurten öljymäärien kuljetukseen. Nobel kehitti myös öljynjalostamoja ja rakennutti 1878 Bakuun öljyputket yhdistämään öljylähteet Branobelin jalostamohin. Nobel perusti Bakuun myös tutkimuslaboratorion jossa kehitettiin uusia öljynjalostusmenetelmiä ja uusia öljyalan tuotteita. Hän alkoi myös käyttää geologeja uusien öljyesiintymien etsimisessä. Tekniikan historia
Keskiajan kauppaa hallitsi Venetsia Välimerellä ja Hansaliitto Itämereltä Pohjanmerelle. Hansa-alukset, koggit oli limisaumoilla tehty kuten viikinkialukset. Venetsialaiset kehittivät laivanrakennusta alkamalla tehdä ensin rungon ja kaaripuut ja vasta tämän jälkeen laipiot välimerenperinteen mukaan tasasaumoilla, kun aikaisemmin oli tehty ensin laipiot ja sitten niihin sovitettu kaaripuut. Tällä tavalla laivoista saatiin vahvempia ja niiden kokoa voitiin suurentaa. Vuonna 1400 Venetsialla oli kauppalaivastossa noin 3 000 alusta. Silkkitien katkeaminen vihamielisyyksiin islamilaisten kanssa johti yrityksiin löytää meritie Intiaan. Ensimmäinen valtamerikelpoisena pidettävä alus oli karaveli, joka latinalaispurjein varustettuna kykeni luovimaan. RN Vedetta
RN Vedetta () oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1866 vesillelaskettu parkkitakiloitu yhteysalus, joka oli samalla ensimmäinen italialaisella telakalla valmistunut rautarunkoinen sotalaiva. Suomen meriteollisuus
1620-luvulla valtio siirsi tilaukset Ruotsin veistämöille ja Saksaan. Kruunupyyssä alkoi 1673 uusi laivanrakennuskausi. Metsävaroiltaan rikkaasta Pohjanmaasta tuli alan keskus, kun tavaraliikenne sinne perustetuista rannikkokaupungeista Tukholmaan vilkastui. Kokkolassa 1694 valmistunut suurin laiva Österbottens Wapn oli kantavuudeltaan 765 tonnia, pituus 143 jalkaa ja leveys 28 jalkaa. Vuosina 1727–1807 toimitettiin lähes 2500 purjealusta Suomesta Tukholmaan. NS Savannah
NS Savannah on maailman ensimmäinen ydinkäyttöinen rahtilaiva, ja yksi neljästä koskaan rakennetusta ydinkäyttöisestä kauppalaivasta. Alus on nimetty höyrylaiva SS Savannahin mukaan, joka oli ensimmäinen konevoimalla Atlantin ylittänyt alus. Zoroaster
Zoroaster oli maailman ensimmäinen varsinainen öljytankkeri. Sen suunnittelivat Ludvig ja Robert Nobel sekä Sven Almqvist Göteborgissa vuonna 1877, ja se rakennettiin seuraavana vuonna. Se oli 45 metriä pitkä ja 8 metriä leveä ja kykeni ottamaan 242 tonnin petrolikuorman. Aluksen suhteellisen pieni koko johtui sen käyttötarkoituksesta: kuljettaa lasti Bakusta Kaspianmereltä Venäjältä Volgaa pitkin Ruotsiiin. Patenttien suojaamattomalle "Zoroasterille" rakennettiin pian monia sisaraluksia, kuten "Buddha", "Nordenskjöld", "Mohammed", "Tatarin", "Bramah", "Spinoza", "Socrates", "Darwin", "Koran", "Talmud" ja "Calmuck". Kalaja
Kalajoen Laiva ja Varvi Seura purettiin ja huutokaupattiin kannattamattomana, mutta Santaholman laivanvarustaminen ei suinkaan päättynyt tähän. Parin vuoden kuluttua "Kalajan" uppoamisesta Santaholma hankki käyttöönsä "Joutsen"-nimisen laivan ja ryhtyi kuljettamaan sillä kauppaamaansa tervaa ja puuta Englantiin ja tuomaan Englannista kivihiiltä Suomeen. Santaholman poika Juhani Santaholma osallistui "Joutsenen" purjehduksille. Santaholma rakensi myös hinaaja-aluksia, joista ensimmäinen oli nimeltään "Antti". "Weikko" puolestaan oli ensimmäinen yhdistetty hinaus- ja matkustajalaiva, jonka matkustajaluettelossa on säilynyt ainakin Oulun kaupungin kannalta kiinnostavaa tietoa. SS Great Eastern
"Great Easternin" köli valmistui 1. toukokuuta 1854. Sen runko rakennettiin kokonaisuudessaan raudasta ja se jakautui 19 osastoon. Runko valmistettiin kaksinkertaiseksi, ensimmäisenä aluksena maailmassa. Turvallisuussyistä ratkaisu on nykyään pakollinen, mutta seuraavaa kaksinkertaisella rungolla varustettua alusta jouduttiin odottamaan sata vuotta. Työntöalus
Työntöalusjärjestelmät ovat kotoisin Yhdysvaltain itärannikolta. Ensimmäinen kiinteästi toisiinsa liitettävä yhdistelmä oli newyorkilaisen suunnittelutoimiston Georg G. Sharpin luomus "Carport-G-1", joka valmistui vuonna 1950. Sen rakensi Christy Shipbuilding ja paikkana oli Sturgeon Bay Wisconsinissa. Yksipotkurinen, 19,5 metriä pitkä ja 927 kilowatin tehoinen työntöalus kuljetti 14 solmun (26 km/h) nopeudella 81,8 metrin pituista proomua. Chicagolainen Cargo Carriers kuljetti yhdistelmällä viljaa ja ruokaöljyä Suurilta järviltä New Yorkiin. Vuonna 1960 yhdistelmän osti Aztec Trading ja se siirtyi Georgian Savannahin ja Brasilian väliseen liikenteeseen Aztec/Chief-nimisenä. Olympias (trieeri)
Olympias on rekonstruktio muinaisesta ateenalaisesta trieeristä ja hieno esimerkki kokeellisesta arkeologiasta. Alus rakennettiin vuosien 1985–1987 aikana Pireuksessa. Sen piirustukset perustuvat 1980-luvun alkupuolella "The Times" -lehden sivuilla historiantutkijoiden kanssa käytyyn keskusteluun. Laiva rakennettiin oregonin männystä ja virginiantammesta. Keulassa on pronssikoristeinen törmäyskärki. Laivan taipumista merenkäynnissä saatiin pienennettyä jäykisteköysillä. Kyrenian linna
Kyrenian linnassa olevassa haaksirikkomuseossa on näytteillä Kyrenialainen laiva, joka on vanhin merenpohjasta nostettu laiva maailmassa. Keskiajan tekniikka
Keskiajan kauppaa hallitsi Venetsia Välimerellä ja Hansaliitto Itämereltä Pohjanmerelle. Hansa-alukset, koggit oli limisaumoilla tehty kuten viikinkialukset. Venetsialaiset kehittivät laivanrakennusta alkamalla tehdä ensin rungon ja kaaripuut ja vasta tämän jälkeen laipiot välimerenperinteen mukaan tasasaumoilla, kun aikaisemmin oli tehty ensin laipiot ja sitten niihin sovitettu kaaripuut. Tällä tavalla laivoista saatiin vahvempia ja niiden kokoa voitiin suurentaa. Vuonna 1400 Venetsialla oli kauppalaivastossa noin 3 000 alusta. Silkkitien katkeaminen vihamielisyyksiin islamilaisten kanssa johti yrityksiin löytää meritie Intiaan. Ensimmäinen valtamerikelpoisena pidettävä alus oli karaveli, joka latinalaispurjein varustettuna kykeni luovimaan. Sleipner-luokka (hävittäjä)
Sleipner-luokka oli Norjan laivaston kuuden aluksen muodostama hävittäjäluokka, jonka aluksia valmistettiin vuodesta 1936 aina Saksan hyökkäykseen 1940 saakka. Alukset olivat edistyksellisiä ja ne olivat samalla Norjan laivaston ensimmäisiä aluksia, joissa käytettiin materiaalina alumiinia komentosillalla, mastossa ja savuhormien ulkoisissa osissa. Erikoislujaaterästä käytettiin runkorakenteissa. Edellisestä Draug-luokasta poiketen aluksen aseistus oli tasapainossa pintamaaliammunnan sekä ilma- ja sukellusveneidentorjunnan välillä. Kemia
Ensimmäinen kemiallinen reaktio, jota ihminen oppi hyödyntämään, oli palaminen. Varhaisia keksintöjä olivat myös lasin, keramiikan, väriaineiden ja metallien valmistus. Metalleista puhtaana esiintyy kulta ja joskus myös hopea ja kupari. Joissakin meteoriiteissa on puhdasta rautaa. Kuparia ja lyijyä valmistettiin malmeista Egyptissä ja Kaksoisvirranmaassa vuonna 4000 eaa., pronssia vuonna 3000 eaa. Rautaa alettiin tuottaa suuria määriä vuoden 1000 eaa. paikkeilla, kun kehitettiin suuret lämpötilat mahdollistanut ahjo. Robert Cavelier de La Salle
Vuonna 1679 La Salle apulaisineen rakensi "Le Griffonin", josta tuli ensimmäinen eurooppalainen laiva Suurilla järvillä. Alus teki elokuussa 1679 neitsytmatkansa Eriejärvellä ja purjehti 16 miehen voimin Niagarajoelta nykyiseen Detroitiin. Alus oli tarkoitettu tutkimusmatkojen ohella tavarakuljetuksiin, sillä La Salle oli kiinnostunut myös turkiskaupasta. Laivan elinaika jäi lyhyeksi, sillä syyskuun lopulla 1679 se katosi jäljettömiin. Yleisin uskomus oli, että myrsky upotti aluksen, mutta myös intiaaneja epäiltiin osallisuudesta laivan tuhoon. La Sallelle "Le Griffonin" menetys oli suuri isku, sillä hän oli suunnitellut aluksen liikkuvaksi tukikohdakseen. Kaljaasi Ihana
Laivan piirustusten pohjana käytettin Luvialla vuonna 1907 rakennetun kaljaasi "Marsin" piirustuksia. Laiva rakennettiin puusta. Materiaalina käytettiin pohjassa ja kölirakenteissa kuusta, kun taas kyljet ovat mäntyä ja kansirakenteet ja mastot lehtikuusta. "Ihana" on varsinaisesti purjealus, mutta siinä on myös 280 hevosvoiman dieselmoottori. Aluksen pituus on 27,9 metriä ja leveys 6,2 metriä. Syväys on 2,00 metriä ja purjeiden kokonaispinta-ala 320 m². Uraanikaivos
Uraani alkuaineena tuli tunnetuksi vasta 1700-luvulla, mutta eräät uraania sisältävät mineraalit tunnettiin jo aiemmin. Niitä on käytetty kauan väriaineina lasin valmistuksessa. Vanhin uraanipitoisella väriaineella värjätty lasiesine on löydetty Italiasta Napolin läheltä, ja sen arvioidaan olevan peräisin noin vuodelta 79. Uraaniyhdisteiden käyttö esiteollisella ajalla on kuitenkin ollut varsin vähäistä, eikä uraaniin erikoistuneita kaivoksia ollut ennen 1800-lukua. Ilmalaiva
Armeijasta eläkkeelle jäänyt saksalainen kreivi Ferdinand von Zeppelin, jota kiinnostivat lentävät laitteet, osti David Schwarzin leskeltä tämän ilmalaivan oikeudet, ja haki vuonna 1895 patenttia omalle tuosta johdetulle kehitelmälleen. Ensimmäistä zeppeliiniä alettiin rakentaa 1899 kelluvassa hallissa.