Mihin Camillo Cavour kuoli?
Camillo Cavour
Cavourista tuli yhdistyneen Italian ensimmäinen pääministeri. Hänen aikansa oli kuitenkin lopussa. Ylirasitus ja malaria johtivat siihen, että hän kuoli jo kesäkuussa 1861. Hän ei siis ehtinyt nähdä Italian yhdistymisen suurta loppuhuipennusta, eli Rooman liittämistä Italiaan vuonna 1870.
Barcelonan toukokuu
Toukokuun 4. ja 5. päivän välisenä yönä osapuolet kävivät neuvotteluja, mutta väkivaltaisuuksia ei saatu loppumaan. Tämä johti kansanrintamahallituksen hajoamiseen. Uuteen väliaikaiseen hallitukseen nimitettiin yksi edustaja jokaisesta kansanrintamassa mukana olleesta ryhmästä. Viiden aikaan iltapäivällä CNT julisti yksipuolisen tulitauon, jonka uusi hallitus hyväksyi samana iltana. Poliisivoimat eivät kuitenkaan lopettaneet taistelutoimiaan, vaan yrittivät muun muassa piirittää CNT:n ja FAI:n päämajanaan pitämää rakennusta. Anarkistit rakensivat uusia barrikadeja ja tulitaistelut jatkuivat. Seuraavana yönä poliisi ja kommunistit murhasivat sisällissodassa taistelleen italialaisen anarkistifilosofin Camillo Bernerin yhdessä toisen italialaisen anarkistin Francisco Barbierin kanssa. Bernerin asunnosta vangitut aseettomat miehet ammuttiin konekiväärillä. Camillo Cavour
Cavourin ihanteeksi muodostui valtio, jossa teollisuus ja teknologia olisivat keskeisessä asemassa. Kaupan tulisi olla mahdollisimman vapaata, ja kansalaisille pitäisi taata tietyt perusoikeudet. Näihin tavoitteisiin pitäisi päästä yhteistyössä hallitsijan kanssa, eli kuninkaan pitäisi säätää perustuslaki, jossa hän määrittelisi tarkoin oman valtansa rajat. Cavour ei siis ollut vallankumouksen kannattaja, vaikka hänen ajatuksensa olivatkin sen ajan taantumuksellisessa Euroopassa varsin radikaaleja. Oliver Tambo
Saatuaan vuonna 1959 valtiolta pannamääräyksen Kommunismin hävittämislain nojalla, hän lähti keräämään ANC:lle tukea ulkomaiden hallituksilta. ANC:n kieltämisen ja sen puheenjohtajan Albert Luthulin kuoleman jälkeen hänestä tuli maanpaossa olevan järjestön virkaatekevä puheenjohtaja. Hänet valittiin puolueen puheenjohtajaksi virallisesti 1985 ja uudelleen vuonna 1991 palattuaan takaisin Etelä-Afrikkaan 30 maanpakovuoden jälkeen Lontoosta. Tambo sai ensimmäisen aivohalvauksen vuonna 1989 ja kuoli toisen aivohalvauksen aiheuttamiin komplikaatioihin 24. huhtikuuta 1993. Thomas Gage (dominikaani)
Gagen matkakuvausta voidaan pitää paljastusteoksena, jossa valmistellaan Britannian imperiumin suuruutta Espanjan kustannuksella. Oliver Cromwell halusi Gagen Länsi-Intian saarille suuntautuvalle valloitusretkelle, koska oletti Gagen tietävän paljon noista seuduista, vaikka Gagen tiedot koskivat etupäässä Meksikoa ja Guatemalaa. Hispaniolan valloitusyritys epäonnistui surkeasti, vaikka Gage oli Lontoossa vuonna 1648 julkaistussa kirjassaan todistanut espanjalaisten olevan rappeutuneita ja täysin taistelukyvyttömiä, Espanjan siirtomaiden väestön vain odottaessa englantilaisten saapumista ja vapautumista espanjalaisten ikeestä. Gage kuoli Jamaikalla 1656. Kaarle I (Englanti)
Vuonna 1640 koolle kutsutun niin sanotun pitkän parlamentin ja Kaarlen välit kriisiytyivät Kaarlen yritettyä muun muassa vangita viisi vastustajaansa alahuoneessa. Tämä johti lopulta Kaarlen ja parlamentin kokoamien joukkojen väliseen Englannin sisällissotaan 1642. Skotlannin asetuttua parlamentin puolelle Kaarle lopulta antautui 1646, ja hänet vangittiin. Hän pakeni vankilasta seuraavana vuonna ja yritti aloittaa uuden sisällissodan. Sen kuihduttua Kaarle tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin 1649. Valtaan nousi nyt parlamentin valiojoukkoja johtanut puritaani Oliver Cromwell. Facel
Nobel-palkittu kirjailija Albert Camus kuoli 4. tammikuuta 1960 paluumatkalla uudenvuoden vietosta huvilaltaan Lourmarinissa Vauclusessa takaisin Pariisiin, kun hänen kustantajansa Gaston Gallimardin serkun Michel Gallimardin omistamasta ja ohjaamasta Facel Vega FV3B-loistoautosta räjähti vasen takarengas arviolta 150–180 km/h vauhdissa Fontainebleaun eteläpuolella Villeblevinin kylän alueella, auto lähti kuljettajansa hallinnasta, ja törmäsi tien vieren plataanipuuhun. Edessä törmäyskohdassa istunut Camus, jonka oli alun perin ollut tarkoitus tehdä paluumatka junalla, mutta joka flunssansa vuoksi valitsikin kyydin hyvän ystävänsä autossa, sai surmansa välittömästi, ja Michel Gallimard menehtyi vammoihinsa sairaalassa muutama päivä onnettomuuden jälkeen. Puun keskeltä halkaiseman loistoauton takapenkillä matkanneet Gallimardin vaimo Jeanne ja tytär sen sijaan selvisivät onnettomuudesta hengissä. Guinevere
Kuullessaan Mordredin petoksesta Arthur palaa Britanniaan ja surmaa Mordredin Cammlannin taistelussa, mutta hänen omat vammansa ovat niin vakavia, että hänet viedään mystiselle Avalonin saarelle, jonne hänet haudataan. Guinevere tapaa Lancelotin vielä kerran, mutta palaa sen jälkeen nunnaluostariin, jossa hän viettää koko loppuelämänsä. Kaarle X (Ranska)
Kaarlen ja hänen viimeisen pääministerinsä Jules Armand de Polignacin äärikonservatiiviset toimet johtivat lopulta heinäkuun vallankumoukseen 1830, jonka vuoksi Kaarle joutui luopumaan kruunusta. Hän muutti Englantiin ja pyrki siirtämään kruunun pojanpojalleen, Chambordin kreiville. Liberaalit valtiopäivät eivät kuitenkaan hyväksyneet Chambordin kreivin nimittämistä Henrik V:ksi ja lopulta kuninkaaksi nousi Orleansin herttua Ludvig Filip. Kaarle muutti myöhemmin Prahaan ja kuoli koleraan Goriziassa nykyisessä Italiassa. Napoleonin kuolema
3. toukokuuta 1821 Napoleon menetti täysin muistinsa. Hoitovirheen takia hän sai vakavan vatsaverenvuodon. 5. toukokuuta aamulla kello kaksi hän lausui viimeiset sanansa ennen kuolemaansa: ""Ranska, armeija, armeijan johto, Joséphine"". Kello 17.49 Napoleon oli kuollut. Crimson Peak
Edith tutkii kartanoa ja löytää vihjeitä siitä, Sir Thomas on ollut häntä ennen naimisissa kolmen varakkaan naisen kanssa, jotka kaikki on myrkytetty perintöjensä vuoksi. Hänelle paljastuu, että myös hänet on myrkytetty. Hän saa lisäksi tietää että sisaruksilla on ollut pitkään rakkausuhde, jonka seurauksena on syntynyt sairaalloinen lapsi, joka on kuollut. Lucille murhasi heidän äitinsä, kun sisarusten suhde oli paljastunut tälle. Sir Thomas peri perheen kartanon, joka ei ajalle tyypilliseen tapaan ole kannattava ylläpitää jättäen sisarukset rahattomiksi. Sisarukset ryhtyivät murhaamaan perijättäriä elättääkseen itsensä ja saadakseen rahaa Sir Thomasin keksinnön kehittämiseen. Kuolio
Kuolio (nekroosi, necrosis) tarkoittaa jonkin kudoksen tai raajan kuolemista niin, että muut ruumiinosat eivät kuole. Yleensä se on valtimokovettumataudin, diabeteksen, tulehduksen, myrkytyksen, palovamman, paleltuman, verenkierron tukoksen, luunmurtuman tai muun vakavan vaurion seuraus. Kuolioon ei ole parannuskeinoa, vaan kuollut osa joudutaan poistamaan eli amputoimaan. Jos amputaatiota ei tehdä, kuolio jatkaa leviämistä, mistä on lopulta seurauksena kuolema. Verimyrkyt aiheuttavat yleensä nopeasti kuolioita. Kaasukuolio on tyypillisesti "Clostridium perfringens" -bakteerin aiheuttama nopeasti leviävä kuolio. Albert Camus
Italialaisakateemikko Giovanni Catelli väitti vuonna 2011 italialaislehti Corriere della Serassa että Camus salamurhattiin. Catelli perusti väitteensä tšekkirunoilija Jan Zabranan päiväkirjoihin. Catelli huomasi, että italiankielisenä kirjana julkaistuista päiväkirjoista puuttui osa. Catellin mukaan Zabrana kuvaa siinä tapaamistaan venäläisen KGB-agentin kanssa. Agentti kertoi Zabranalle, että neuvostoagentit järjestivät auto-onnettomuuden, jossa Camus kuoli. Neuvostoagentit olivat asettaneet auton renkaaseen laitteen, joka sai sen räjähtämään tietyssä nopeudessa, Zabranan päiväkirjassa sanottiin. Madrid
Francisco Francon diktatuurin aikana Madridista tuli hyvin teollistunut ja kaupunkiin kohdistui suuri muuttoliike. Francon vallan loppupuolella Baskimaan itsenäisyyttä ajava terroristijärjestö ETA salamurhasi pääministeri Luis Carrero Blancon Claudio Coellon kadulla. Joidenkin mielestä siitä seurasi lisää epävakautta, toisten mielestä se taas auttoi maata siirtymisessä kohti demokratiaa – viitaten mahdollisuuteen, että Carrero Blancosta olisi tullut Francon diktatuurin jatkaja tämän kuoltua. Cato nuorempi
Kuultuaan Scipion tappiosta, Cato teki johtopäätöksensä. Hän ei halunnut elää Caesarin hallitsemassa maailmassa eikä halunnut antaa Caesarille valtaa päättää hänen kohtalostaan, vaikka Caesar olisi hänet todennäköisesti armahtanut. Hän teki itsemurhan. Plutarkhoksen mukaan Cato yritti tappaa itsensä ensin miekalla, mutta ei onnistunut vanhan käsivamman takia, vaan haavoitti itseään pahasti. Orja löysi hänet ja kutsui lääkärin ompelemaan Caton haavat. Cato odotti kunnes muut olivat poistuneet ja repi sitten haavat uudelleen auki ja veti omat sisälmyksensä ulos. Kaarle Kaljupää
Vuonna 875 Kaarlen veljenpoika, keisari Ludvig II kuoli. Kaarle marssi paavi Johannes VIII:n tuella Italiaan ja kruunattiin Paviassa Italian kuninkaaksi ja Roomassa Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunnan keisariksi. Ludvig Saksalainen valtasi kostoksi Kaarlen alueita, ja Kaarlen piti palata Ranskan puolelle. Ludvig Saksalainen kuoli 876, ja Kaarle yritti hankkia vanhoja alueitaan takaisin. Paavi joutui pulaan Italiassa saraseenien kanssa, ja kutsui Kaarlea palaamaan Italiaan. Jatkuva Alppien ylittäminen kulutti voimia ja terveyttä, eivätkä Kaarlen omat joukotkaan halunneet osallistua näille kuluttaville sotaretkille. Kaarle kuoli ylittäessään Mont Cenisiä vuonna 877. Hänen seuraajansa oli hänen poikansa Ludvig Änkyttäjä.
Kaarle Kaljupäätä pidetään sivistyneenä ja lukeneena ruhtinaana, jolla oli läheinen suhde kirkkoon. Hän haki papistosta tukea niskoittelevia aatelisia vastaan, ja valitsi lähimmät neuvonantajansa kirkonmiehistä. Hänen luonteestaan ja valtakaudestaan on hyvin erilaisia kuvauksia, kenties siksi, että itäfrankkien kronikoijat ovat olleet Ludvig Saksalaisen puolella. Lúcio Cardoso
Cardoso oli erityisen tuottelias teatterin alalla. Hän oli perustamassa Teatro Experimental do Negro -teatteria. Hän oli mukana myös elokuva-alalla. Hänen maineikkain kirjallinen teoksensa on "Crônica da casa assassinada" (1959). Alkoholi ja lääkkeiden käyttö rapauttivat hänen terveytensä. Hän sai halvauksen 1962, josta ei ponnisteluistaan huolimatta kunnolla toipunut, ja siksi hän siirtyi maalamaan. Uusi halvaus tuli 1968, ja hän kuoli siihen. Kaarle VI (Ranska)
Kaarle kuoli vuonna 1422 Pariisissa ja hänet haudattiin vaimonsa Baijerin Isabellan kanssa Saint Denisin basilikaan. Hänen seuraajakseen kohosi lopulta hänen poikansa Kaarle VII. Kohtalon ivaa oli, että hänen tyttärensä Katariinan kautta Kaarlen sairaus siirtyi Henrik VI:nteen, Katariinan ja Henrik V:n poikaan, jonka kyvyttömyys hallita oli yksi osatekijä ruusujen sodan syttymiseen. Vaikka Henrik myöhemmin tuli järkiinsä, hän oli sen jälkeen käytännössä jo hävinnyt Englannin kruunun. Alfonso La Marmora
La Marmora kävi Torinon sotilasakatemian ja aloitti sotilasuransa 1823 luutnanttina Sardinian kuningaskunnan asevoimien tykistössä. Hän yleni 1845 majuriksi ja osallistui 1848–1849 Sardinian sotiin Itävaltaa vastaan. Hän kunnostautui varsinkin Pastrengon ja Peschieran taisteluissa huhti–toukokuussa 1848 sekä pelasti 5. elokuuta kuningas Kaarle Albertin milanolaisilta vallankumouksellisilta. La Marmora ylennettiin lokakuussa 1848 prikaatinkenraaliksi ja seuraavana vuonna kenraaliluutnantiksi. Huhtikuun 1849 alussa hän kukisti kansannousun Genovassa. La Marmora toimi Sardinian sotaministerinä 1849–1860, joskin välillä hän komensi Krimin sotaan 1855–1856 osallistuneita sardinialaisia joukkoja. Hän osallistui myös vuonna 1859 käytyyn sotaan Itävaltaa vastaan. Camillo Cavourin jouduttua tilapäisesti väistymään La Marmora toimi Sardinian pääministerinä heinäkuusta 1859 tammikuuhun 1860. Vuoden 1861 alussa hän oli hetken yhdistyneen Italian lähettiläänä Berliinissä ja Pietarissa, ja sen jälkeen Milanon sotilaskuvernöörinä sekä lokakuusta alkaen Napolin prefektinä. Camilo Cienfuegos
Lokakuussa 1959 Fidel lähetti Camilon Camagüeyn kaupunkiin pidättämään Huber Matosin. Saatuaan tehtävänsä päätökseen Camilo lähti lentäen paluumatkalle. 28. lokakuuta 1959 hänen ohjaamansa Cessna katosi yölennolla meren yllä matkalla Camagüeystä Havannaan. Konetta ei etsinnöistä huolimatta koskaan löydetty, eikä varmuutta turman syistä saatu. Camilon kuolemasta esitettiin heti erilaisia teorioita, ja Fidel Castroa kohti osoitettiin sormella, sillä hänelle saattoi olla hyötyä suositun sissijohtajan kuolemasta. Yhden teorian mukaan Camilon ohjaama kone olisi ammuttu erehdyksessä alas viholliskoneena. Che Guevara ei kuitenkaan koskaan epäillyt Fideliä ystävänsä kuolemasta. Havannan Vallankumousaukiolle liitettiin Cienfuegosin muotokuva legendaarisen Chen siluetin lisäksi syyskuussa 2011. Camillo Berneri
Espanjan sisällissodan sytyttyä heinäkuussa 1936 hän kokosi yhdessä italialaisen sosialistin Carlo Rossellin kanssa ensimmäisen italialaisista koostuneen vapaaehtoisjoukon, joka matkusti Espanjaan taistelemaan tasavaltalaisten rinnalla kenraali Francon fasisteja vastaan. Myöhemmin hän taisteli myös espanjalaisen anarkistin Francisco Ascason joukoissa. Berneri arvosteli kärkkäästi anarkosyndikalistisen CNT-ammattiliiton päätöstä lähteä marraskuussa 1936 mukaan pääministeri Francisco Largo Caballeron kokoamaan kansanrintamahallitukseen, koska anarkismin periaatteisiin ei kuulu toiminta puoluepolitiikassa. Kristoffer Kolumbus
Palattuaan Kastiliaan Kolumbus sai nauttia ennenkokematonta vaurautta Hispaniolasta tulevien rahalähetysten ansiosta. Hänen terveytensä oli kuitenkin jo huono ja heikkeni nopeasti. Koska hän ei kyennyt kivuiltaan enää matkustamaan hoviin, poika Diego hoiti hänen asioitaan. Kolumbuksella oli leskeksi jääneen kuninkaan kanssa kiistaa viroistaan sekä saamistaan rahallisista avustuksista ja tuotoista, ja Kolumbus syytti kuningasta lupauksiensa pettämisestä. Vastineeksi kuningas tarjosi läänityksiä Kastiliassa, minkä Kolumbus torjui. Kolumbus kuoli Valladolidissa 20. toukokuuta 1506. Häntä vaivanneeksi sairaudeksi on vuosisatojen ajan arveltu kihtiä. 2000-luvulla todennäköiseksi kuolinsyyksi on nostettu reaktiivinen niveltulehdus, jonka Kolumbus sai todennäköisesti ruokamyrkytyksestä matkoillaan. Norodom I
Uuden protektoraattisopimuksen myötä Ranska alkoi suunnitella Kambodžan muuttamista protektoraatista siirtomaaksi, koska siirtomaan hallinta olisi yksinkertaisempaa. Tammikuussa 1885 alkoi kuitenkin uusi kapina, jota johti Norodomin velipuoli Si Votha. Si Vothan kapina oli ennen kaikkea sissisotaa. Ranskan armeija ei pystynyt kukistamaan sissiliikettä ja joutui neuvotteluyritysten kariuduttua turvautumaan kostotoimiin. Kapina päättyi vasta, kun Norodom lähti kiertämään maaseutua ja suostutteli kapinalliset lopettamaan sissisotansa. Si Vothaa ei saatu koskaan kiinni, ja hän kuoli viidakossa vuonna 1890. Gerda Taro
Taro käväisi Ranskassa mutta oli Valenciassa 14. toukokuuta kaupungin joutuessa pommituksen kohteeksi. Hän otti pommituksen jälkeen sairaalassa ja ruumishuoneessa kuvia, jotka kuuluvat hänen vaikuttavimpiinsa. Syväkontrastiset mustavalkokuvat olivat kuin studiossa otettuja muotokuvia. Taro ja Capa palasivat kesäkuussa Segovian rintamalle ja kuvasivat muun muassa Madridissa tehdastyöläisiä. Capa palasi heinäkuussa Ranskaan, mutta Taro jäi Espanjaan. Hän kuvasi muun muassa Bruneten taistelussa 6. heinäkuuta. Käväistyään Pariisissa hän palasi muutaman päivän päästä Madridiin. Hän matkusti Ted Allanin kanssa Villanueva de la Cañadan ja Bruneten välissä olleelle taistelupaikalle. He joutuivat kuitenkin keskelle sekasortoista pakoa. Lojalistien panssarivaunu osui heidän autoonsa, ja seuraavana aamuna Taro kuoli vammoihinsa kenttäsairaalassa San Lorenzo de El Escorialissa. Victoria Climbién surma
Adjo Victoria Climbié (2. marraskuuta 1991 – 25. helmikuuta 2000) oli 8-vuotias tyttö, jonka hänen huoltajansa pahoinpitelivät ja surmasivat Lontoossa Iso-Britanniassa helmikuussa 2000. Hänen kuolemansa johti laajaan parlamentaariseen tutkimukseen sekä merkittäviin muutoksiin lastensuojelupolitiikkaan Englannissa. Victorian pahoinpidelleet huoltajat olivat Norsunluurannikolla syntynyt Ranskan kansalainen Marie-Thérèse Kouao (s. 17. heinäkuuta 1956) ja tämän englantilainen miesystävä Carl Manning (s. 31. lokakuuta 1972). Victorian kuolemaan olivat merkittävästi osallisena myös sosiaalityöntekijöiden epäpätevyys ja virhearviot. Karhunpesäsuunnitelma
Alusta huolimatta pian kaikki alkoi mennä pieleen. Kaikista eri paikallisista maakuntahallituksista muodostettu "Karjalan Keskushallitus" ei näyttänyt olevan täysin toimikykyinen. Rahoitusta oli vaikea saada ja aktivistien luottamus karhunpesäsuunnitelmaa kohtaan lannistui Kailaa lukuun ottamatta. Hanke ei saanut Gustaf Mannerheimin tukea. Huolia aiheutti myös se, että suunnitelman tarkoitus ei välttämättä ollut sotilaallinen voitto, vaan kansainvälinen huomio ja karjalaisten historiallinen kansallinen taistelu, josta karjalaiset voisivat tulevaisuudessa ammentaa voimaa. Suunnitelma alkoi kaatua toden teolla, kun Moskovasta kyseltiin tammikuun alussa 1921 Repolan asekuljetuksista. Sivén joutui antamaan selvityksen, jonka mukaan aseita oli kuljetettu Repolaan. Sivén joutui eroamaan tehtävästään, kun tilanne uhkasi paisua suureksi ulkopoliittiseksi kriisiksi, koska rauhansopimus oli jo allekirjoitettu. Paavo Höttönen kuoli 9. tammikuuta Repolassa vahingonlaukaukseen ja karjalaisten aktivistiliike alkoi hajota. Epätoivoinen ja ahdistunut Sivén tajusi tappion tulleen ja viimeisenä ratkaisuna ampui itsensä Repolan nimismiehentalossa 12. tammikuuta 1921. Maria Luisa (Espanjan kuningatar)
Napoleon pakotti Kaarle IV:n ja Ferdinand VII:n luopumaan vallasta veljensä Joseph Bonaparten hyväksi vuonna 1808. Maria Luisa ja Kaarle lähtivät maanpakoon, ensin Ranskaan ja sieltä Italiaan, missä Maria Luisa kuoli vuonna 1819. Camillo Cavour
Kun ”Euroopan hullun vuoden” 1848 levottomuudet levisivät Italiaan, käytti Cavour tilaisuutta hyväkseen ja vaati entistä voimakkaammin uudistuksia. Levottomuuksista hermostunut Sardinian kuningas päättikin pian korjata politiikkaansa: Sardinia sai perustuslain, joka rajoitti kuninkaan valtaa. Ja kun samoihin aikoihin Sardinian naapurissa Lombardiassa syttyi kapina sikäläisiä itävaltalaisia vallanpitäjiä vastaan, päätti kuningas pönkittää horjuvaa valtaansa valtaamalla Lombardian vihatuilta itävaltalaisilta. Cavour kannatti Itävallan vastaista sotaa, ja sanomalehtensä lisäksi hän saattoi nyt vaikuttaa asioiden kulkuun myös Sardinian parlamentissa, jonne hänet oli valittu kesäkuussa 1848. Saw VI
Harold Abbott -niminen mies kuolee sydänsairauteen sen jälkeen, kun vakuutusyhtiön johtaja William Easton oli peruuttanut hänen sairausvakuutuksensa. Jigsaw’n tahdon mukaisesti Hoffmann järjestää Williamille testin. Hän joutuu Hoffmanin kaappaamaksi ja palaa tajuihinsa happinaamari kasvoillaan sekä suuri ruuvipuristin yläruumiinsa ympärillä. Williamin on tarkoitus kilpailla hengenpidätyksessä yrityksensä talonmiehen kanssa. Tupakoiva talonmies ei pysty pidättämään hengitystään tarpeeksi kauan, ja hän kuolee ruuvipuristimeen. Seuraavassa kammiossa Williamin on pelastettava hirttoköydeltä joko nuori mutta yksinäinen kanslistinsa Allen tai vanha mutta rakastettu sihteerinsä Addy. William pelastaa sihteerinsä. Takautumassa paljastuu, ettei William myöntänyt tukea John Kramerin syöpähoitoon ja että Kramer kritisoi Williamin käyttämää laskukaavaa vakuutushakemuksien hyväksymisessä. Kaarle Kaljupää
Seuraavat vuodet olivat rauhaisia ja veljekset tapasivat säännöllisesti jonkinlaisen veljellisen yhteishallinnon ylläpitämiseksi. Lothar kuoli vuonna 855, ja rauhallinen naapuruus päättyi. Ludvig Saksalainen valtasi Kaarlen alueet vuonna 858, ja Kaarle pakeni Burgundiin. Vuonna 860 hän puolestaan hyökkäsi tuloksetta veljenpoikansa maille Provenceen. Samaan aikaan valtakunnassa syntyi eriasteisia kapinoita, ja normannit hyökkäilivät sen pohjoisosaan. Vladimir Bierko
Bierko lähetti terroristin nimeltä Viktor Grigorin Los Angelesissa sijaitsevaan sairaalaan, mutta Curtis Manning tappoi Grigorinin ennen kuin terroristi ehti käyttämään hermokaasua sairaalan sisätiloissa. Bierko myös lähetti Ostroff-nimisen kätyrinsä soluttautumaan CTU:n Los Angelesin osaston päämajaan. Vaikka Bauer tappoi Ostroffin, terroristi onnistui käyttämään hermokaasua rakennuksessa sillä seurauksella, että kymmenet CTU:n työntekijät, mukaan lukien Egdar Stiles, menettivät henkensä. Kun CTU:n Los Angelesin osasto oli onnistuneen hermokaasuiskun seurauksena muuttunut käytännössä toimintakyvyttömäksi, Bierko päätti käyttävänsä jäljellä olevat hermokaasukanisterit Willshire Gas Companyn kaasulaitoksessa, jolloin Sentox kulkeutuisi laitoksen kautta ympäri Los Angelesia ja aiheuttaisi vähintäänkin 200 000 ihmisen kuoleman. Kaasulaitoksen pohjapiirrokset hänelle toimitti tiedonvälittäjä Collette Stenger, mutta myöhemmin Stenger jäi CTU:n vangitsemaksi ja luovutti heille tietoja Bierkon aikeista. Bauerin ja Manningin johtama CTU-yksikkö hyökkäsi Bierkon kaappaamaan kaasulaitokseen ja tuhosi pääkaasuputken, jota seuranneen valtaisan räjähdyksen synnyttämä kuumuus muutti Sentoxin vaarattomaksi. Räjähdyksen aikana Bierko yritti paeta, mutta joutui Bauerin tainuttamaksi ja toimitettiin CTU:lle kuulusteluja varten. Adolfo Suárez
"Caudillo" oli kysellyt Suárezilta vain kuukausi ennen kuolemaansa tämän käsityksiä Espanjan poliittisesta tulevaisuudesta, ja Suárez oli vastannut suoraan, ettei uskonut Liikkeen selviävän Francon jälkeen ja että demokratisoituminen on väistämätöntä. Kuoleman alttari
Boris Karloff sairastui keuhkokuumeeseen elokuvan kuvauksien aikana oltuaan jääkylmässä vesisateessa. "Kuoleman alttari" jäi hänen viimeiseksi brittiläiseksi elokuvaksi. Karloff toipui tarpeeksi ja teki vielä kolme ulkomaalaista elokuvaa "Kuoleman alttarin" jälkeen lyhyessä ajassa; nämä elokuvat julkaistiin vasta Karloffin kuoleman jälkeen. Karloff kuoli 2. helmikuuta 1969, vain kaksi kuukautta myöhemmin "Kuoleman alttarin" ensi-illan jälkeen. Samuel Doe
Doen entinen liittolainen ja Quiwonkpan sukulainen avioliiton kautta, Charles Taylor ylitti rajan Norsunluurannikolta jouluaattona 1989 ja aloitti sissisodan Doea vastaan. Vuoden 1990 puolivälissä suurin osa maasta oli kapinallisten vallassa. Ecowas tuli väliin ja esti Charles Taylorin joukkoja valtaamasta Monroviaa.
Taylorin joukoista eronneen National Patriotic Front of Liberian (INPFL) päällikkö Prince Johnson sai Doen kiinni 9. syyskuuta 1990 ja surmasi hänet pian tämän jälkeen; Doen brutaali teloitus kuvattiin videolle ja nauhaa levitettiin laajalti.
Ulkomaille, kuten Sierra Leoneen paenneet maan armeijan sotilaat muodostivat uuden United Liberation Movement of Liberia for Democracyn (ULIMO), joka taisteli Taylorin NPFL:ää vastaan. Vuosina 1989–1996 käytiin yksi Afrikan verisimmistä sisällissodista, jossa kuoli yli 200 000 ja miljoona liberialaista ajettiin pakolaisleireille naapurimaihin. Camillo Cavour
Cavour ei ole saanut yhtä legendaarista mainetta kuin vapaustaistelija Garibaldi, sillä hän ei harrastanut suuria eleitä. Kotimaassaan Italiassa häntä kuitenkin kunnioitetaan suurena valtiomiehenä. Paljolti hänen ansiotaan oli, että vuosisatoja vanha unelma yhtenäisestä ja itsenäisestä Italiasta toteutui. Tosin Cavouria voidaan myös kritisoida siitä, että tuo ”unelmien Italia” osoittautui huonosti toimivaksi valtioksi, jota rasittivat suuret alueelliset elintaso- ja kulttuurierot. Varsinkin Pohjois-Italiassa on nykyään paljon sellaistakin ajattelua, että Cavour olisi voinut jättää Italian yhdistämättä. Camillo Cavour
Nuori Camillo Cavour suuntautui suvun perinteiden mukaisesti aluksi sotilasuralle. Hänellä oli kuitenkin vaikeuksia sopeutua sotilaselämään, ja hän piti upseerien paraatiasuja naurettavina. 
Ranskassa vuonna 1830 tapahtunut heinäkuun vallankumous sai Cavourin kiinnostumaan yhteiskunnallisista asioista. Hän alkoi mm. opiskella englantia voidakseen seurata laajemmin Euroopan tapahtumia ja saadakseen asioihin ulkopuolista näkökulmaa. Lopulta hän erosi Sardinian armeijasta vuonna 1831 ja lähti Ranskaan ja Englantiin paikan päälle, tutkimaan sikäläisiä vapaamielisempiä yhteiskuntia. Näillä matkoillaan Cavour kehitti oman vahvan näkemyksensä siitä, miten hänen kotimaataan Sardiniaa pitäisi kehittää. Italian kuningaskunta (1861–1946)
Camillo Cavour tuli Sardinian kuningaskunnan pääministeriksi 4. marraskuuta 1852. Krimin sota heikensi Itävallan kansainvälistä asemaa. Tammikuussa 1858 Felipe Orsinin murhayritys Ranskan keisaria Napoleon III:ta vastaan käynnisti Cavourin ja Napoleon III:n neuvottelut sodasta Itävaltaa vastaan. Cavour sai vuonna 1860 sovittua Toscanan sekä Itävallalle kuuluneen Emilian liittämisen Sardiniaan, jonka jälkeen Sardinia hallitsi suurta osaa Pohjois- ja Keski-Italiaa. Italiassa oli nyt neljä valtiota. Libyan historia
Lokakuun puolivälin jälkeen kapinalliset valtasivat Bani walidin, ja Sirtin saartorengas kiristyi. 19. lokakuuta kapinalliset valtasivat Sirtinkin. Tällöin Gaddafi yritti paeta autosaattueessa. NATO pysäytti autosaattueen etenemisen ilmaiskulla, ja saattueessa olleiden ja kapinallisten välillä alkoi tulitaistelu. Gaddafi pakeni taistelua viemäritunneliin, mistä hänet vangittiin. Pian Gaddafi haavoittui olkapäähän ja myöhemmin päähän. Vielä 20. lokakuuta oli epäselvää, kuoliko Gaddafi tulitaistelussa harhaluotiin - omiensa vai kapinallisten ampumana. Kapinallisten väitettiin pahoinpidelleen ja tappaneen Gaddafin. YK vaati tutkimusta Gaddafin kuolemaan johtaneista tapahtumista. Greenwichin kuninkaallinen observatorio
Observatorioon kohdistui pommi-isku 15. helmikuuta 1894. Se oli toden­näköisesti ensimmäinen "kansainvälisen terrorismin" ilmentymä Britanniassa. Pommi räjähti vahingossa ollessaan vielä ranskalaisen 26-vuotiaan anarkistin Martial Bourdinin kädessä Greenwich Parkissa lähellä observatoriota. Bourdin kuoli 30 minuuttia myöhemmin. Ei tiedetä, miksi hän valitsi kohteekseen observatorion tai oliko se tarkoitettu räjähtämään muualla. Kirjailija Joseph Conrad kirjoitti tapauksen pohjalta romaanin "Anarkistit" (). Rafael Leónidas Trujillo
30. toukokuuta 1961 Trujillo oli ajelemassa omalla autollaan Ciudad Trujillon liepeillä, kun yhtäkkiä hänen henkivartiokaartinsa jäsenet ilmestyivät moottoritielle ja käskivät diktaattoria pysäyttämään autonsa. Kun Trujillo nousi autosta, henkivartijat paljastivat käsiaseensa ja ampuivat Trujilloa viidesti lähietäisyydeltä. Trujillon kuoltua hänen ruumiinsa päältä ajettiin henkivartijoiden autolla, minkä jälkeen salamurhaajat laittoivat ruumiin autonsa tavaratilaan ja lyhyen ajomatkan jälkeen jättivät sen makaamaan Ciudad Trujillon kadulle. Henkivartijat olivat olleet liitossa salaliittolaisten kanssa, ja heidän aseidensa toimituksesta vastasi CIA-yhteyksistään tunnettu yhdysvaltalainen, Dominikaaniseen tasavaltaan asumaan asettunut asekauppias Simon Thomas Stocker. Onkin uskottu, että CIA olisi ollut mukana salaliitossa, sillä Betancourtin salamurhayrityksen jälkeen CIA oli alkanut suunnitella Trujillon syrjäyttämistä ja lähestynyt Trujilloa vastustavia rikkaita dominikaaneja. Mimosa (maalaus)
Alvar Cawenin tuotannossa kubismia alkoi esiintyä vuonna 1913 luonnonmuotojen varovaisena tyylittelynä. Hän oli tämän vuosikymmenen alkuvuosina opiskellut ja omaksunut kubismiakin Pariisissa sinne suuntautuneilla opintomatkoillaan. Tämä Cawenin "Mimosa"- maalaus on maalattu Pariisissa vuonna 1914. Tässä voimakkain syksyn värein toteutetussa maalauksessa Cawen säilyttää alkuperäisen aiheen tunnistettavuuden muodon, rakenteen ja värienkin osalta. Asetelman keskeisiä esittäviä tekijöitä ovat peili, hedelmät, pöytä, taustaverho ja kannu. Hän yhdistää orgaanisia ja geometrisia muotoja tilaa jäsentävästi sekä kuvaa valon himmenemisen syvyysvaikutelmaa luodakseen edestä taakse. Karl Mauch
Saksassa Mauchin löydöt eivät juurikaan herättäneet kiinnostusta, sillä tutkimusmatkojen mielenkiinto oli suuntautunut erityisesti Kongojoen ja Niilin tutkimiseen. Mauch kuoli huhtikuussa 1875 vammoihinsa, jotka hän sai tiputtuaan asuintalonsa kolmannesta kerroksesta. Camillo Cavour
Cavourin suku kuului Sardinian kuningaskunnan hallitsevaan eliittiin, ja se oli palvellut useiden sukupolvien ajan maansa hallitsijoita. Sardinian kuningaskunta oli Camillo Cavourin nuoruudessa tosin melko vähäpätöinen valtio. Siihen kuuluivat Piemonten ja Savoijin maakunnat Länsi-Alpeilla sekä Sardinian saari. Vaikka maan nimenä oli Sardinian kuningaskunta, oli Sardinian saari kaikkein vähämerkityksellisin osa siitä. Varsinainen vallan ja elinkeinoelämän keskus sijaitsi Piemontessa, ja Piemonten pääkaupunki Torino oli myös Sardinian kuningaskunnan pääkaupunki. Kuuban historia
Castro jatkoi demokraattien syrjäyttämistä hallituksesta Raúl-veljensä ja Che Guevaran tuella. Kesäkuussa hän perui suunnitelman viljelemättömien maiden jakamisesta maattomille ja sen sijaan toteutti marxilaisen ohjelman maan sosialisoimisesta hallituksen liberaalien kauhuksi. Heinäkuussa presidentti Manuel Urrutia erosi virastaan ja pian muitakin ministereitä erosi protestina sosialistiselle politiikalle. "Viimeiset sanomalehdet katosivat." Syksyllä 1960 opposition viimeiset keulahahmot pidätettiin, mm. ministeri Humberto Sori Marín ja Castron vuorten sissiliikkeen komentaja William Morgan, joka teloitettiin 1961. Isaac Asimov
1970- ja 1980-luvulla Asimov keskittyi tieteiskirjallisuudessa lähinnä aikaisempien teostensa jatko-osiin ja pyrki yhdistämään eri sarjojaan yhdeksi kokonaisuudeksi. Nämä myöhäiskauden kirjat eivät yllä alkuperäisten teosten tason ja merkittävyyden tasolle. Monet lukijat ja kriitikot pitävät näitä kirjoja heikkotasoisempina kuin esimerkiksi alkuperäistä Säätiö-sarjaa.
Asimov sai sydänleikkauksen yhteydessä annetusta verensiirrosta HIV:n, ja hän kuoli lopulta AIDSin aiheuttamiin komplikaatioihin. Lääkärit halusivat pitää tämän salassa yleisön reaktiota peläten, ja vasta vuonna 2002 Asimovin leski Janet Asimov paljasti asian toimittamissaan Asimovin muistelmissa. Katalonia, Katalonia
"Katalonia, Katalonia" sisältää muun muassa kuvauksia rintamalta, jossa Orwell vietti yhteensä 115 päivää sekä hänen ajastaan eri sairaaloissa, jonne Orwell joutui haavoituttuaan. Hän kertoo myös Barcelonassa käydystä lyhyestä tasavaltalaisten keskinäisestä valtataistelusta, niin sanotusta Barcelonan toukokuusta, jossa vastakkain olivat hallituksen poliisivoimat (Guardia de Asalto) ja CNT:n anarkistit. Erityisen tunnettu teos on ensimmäisestä luvustaan, jossa Kataloniaan saapunut Orwell kuvailee anarkistien hallussa olevaa maakuntaa ja Barcelonan kaupunkia. Kaikki liikeyritykset ja julkiset palvelut oli kollektivisoitu työläisten haltuun ja yhteiskunta toimi anarkismin periaatteiden mukaan. Orwell ihastelee anarkistisessa Barcelonassa vallinnutta tasa-arvoa ja luokkayhteiskunnan katoamista. Kirjan viimeisissä luvuissa Orwell muun muassa pohtii, miten sisällissodassa lopulta tulee käymään, sekä selvittää tasavaltalaisten riveissä taistelevien Espanjan ja Katalonian kommunististen puolueiden, POUM:n ja anarkistien välisiä ideologisia eroja. Camillo Cavour
Sardinia hävisi Itävallan vastaisen sodan ja Lombardia jäi Itävallalle. Tästä masentuneena kuningas Karl Albert luopui vallasta poikansa Viktor Emanuel II:n hyväksi. Tämä merkitsi suurta käännettä Cavourin uralle. Uudella kuninkaalla oli samansuuntaisia pyrkimyksiä kuin Cavourilla, ja niinpä tämä nimitettiin talousasioista vastaavaksi ministeriksi vuonna 1850. Kuningas huomasi pian Cavourin niin tehokkaaksi hallintomieheksi, että nimitti jo vuonna 1852 tämän pääministeriksi. Alkoi laajamittainen työ Sardinian modernisoimiseksi. Erityisesti kiinnitettiin huomiota teollisuuden kehittämiseen ja rautateiden rakentamiseen. Kaarle Albert
Kun Milanossa ja Lombardiassa maaliskuun 1848 lopussa puhkesi kapina Itävaltaa vastaan, Kaarle Albert epäröi aluksi sekaantua tapahtumiin, mutta lähti sitten ensimmäisenä Italian ruhtinaista tukemaan kapinallisia ja julisti sodan Itävallalle. Sotaretki sujui aluksi hyvin, mutta Italian valtioiden väliset kiistat sotkivat hänen suunnitelmansa, ja aloite valui pian pois Sardinian armeijalta. Kaarle Albertin joukot kärsivät tappion Custozzan taistelussa 25. heinäkuuta 1848, ja hävittyään myös Milanossa hän allekirjoitti aselevon 9. elokuuta. Valtakunnan sisäisten paineiden seurauksena hän kuitenkin rikkoi aselevon ja aloitti uudestaan sotatoimet Itävaltaa vastaan 12. maaliskuuta 1849. Tätä kuitenkin seurasi lopullinen tappio Novaran taistelussa 23. maaliskuuta. Kaarle Albert luopui taistelukentällä saman tien kruunusta poikansa Viktor Emanuel II:n hyväksi ja lähti maanpakoon Portugaliin. Hän kuoli siellä vain neljä kuukautta myöhemmin. Kamila Skolimowska
Skolimowska menehtyi 26-vuotiaana maajoukkueensa harjoitusleirillä Vila Real de Santo Antóniossa, Portugalissa keskeytettyään kuntosaliharjoitteen. Aluksi epäiltiin hänen saaneen sydänkohtauksen, mutta ruumiinavaus osoitti kuolinsyyksi keuhkoveritulpan. Alien (rotu)
Kuukausia myöhemmin tutkimusryhmä laskeutui samalle planeetalle, jonka mukana oli myös Davidin uudistettu versio Walter. Kaksi jäsentä saivat tartunnan bioaseesta ja kuolivat Neomorphien syntymiseen. Kaksi "lapsi" Neomorphia yrittivät käydä ryhmän kimppuun, joista toinen kuoli ja toinen pakeni Davidin saapuessa. David vei tutkimusryhmän tukikohtaansa ja kertoi heille, että Elizabeth Shaw "kuoli aluksen osuessa maahan". Kun aikuiseksi kasvanut Neomorph tappaa yhden jäsenistä, jonka takia ryhmän johtaja Oram tappaa olion ja tajuaa Davidillä olevan näppinsä pelissä. Oram pakottaa Davidia selittämään koko asian. David vie Oramin laboratorioonsa ja näyttää työskentelynsä tuloksen. David pyytää Oramia katsomaan jättimäisen munan sisään, josta Oramin kasvoille hyökkää Facehugger. Sen jälkeen Oramin rinnasta purskahtaa ensimmäinen Xenomorph. Sen jälkeen David yrittää tappaa ryhmän naispuolisen jäsenen Danielsin. Walter kuitenkin estää sen ja hänen ja Davidin välille syntyy tappelu, josta Walter näyttää selviytyvän. Conte di Cavour -luokka
Conte di Cavour -luokka oli kolmen Italian kuninkaallisen laivastolle vuonna 1914 valmistuneen aluksen muodostama taistelulaivaluokka, jonka alukset palvelivat ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa. Karl Otto Koch
SS-Sturmbannführer ja RSHA-lakimies Georg Konrad Morgen syytti Kochia Buchenwaldiin johtavan lääkärin tohtori Walter Krämerin ja tämän avustajan Karl Peixofin murhasta. Nämä olivat hoitaneet Kochin kuppaa keskitysleirillä ja Koch määräsi nämä ammuttaviksi poliittisina vankeina, tarkoituksenaan salata tieto kuppasairaudestaan. Gestapo pidätti Kochin elokuussa 1943 ja hänet tuomittiin SS-oikeudenkäynnissä edellämainittujen saksalaisten murhista kuolemaan. Koch teloitettiin 5. huhtikuuta 1945. Camillo Cavour
Yhtenäisen Italian tiellä oli enää kaksi suurta estettä: paavin hallitsema Kirkkovaltio (johon kuului myös Rooman kaupunki) ja Etelä-Italiaa hallitseva kuningas Frans II. Cavour ei tiennyt, miten näihin alueisiin pääsisi käsiksi niin, ettei menettäisi Ranskan arvokasta tukea ja saisi rettelöitsijän mainetta eurooppalaisessa politiikassa. Hän yritti tosin neuvotella Frans II:n kanssa Kirkkovaltion jaosta, mutta syvästi katolinen Frans II torjui ajatuksen. Galaktinen sisällissota
Tällöin Executorin suojakenttä tuhottiin ja Arvel Crynydin ohjaama A-siipinen törmäsi "Executorin" komentosillalle, jolloin alus ajautui tömäykskurssille "Kuolemantähteen" ja tuhoutui. Tämän jälkeen kun suojat vihdoin olivat poissa, Wedge Antilles ja Lando Calrissian lensivät kuolemantähden sisuksiin ja tuhosivat reaktorin aiheuttaen ketjureakion joka tuhosi tämän "toisen kuolemantähden" ja lopetti Endorin taistelun. Antilles ja Lando ehtivät paeta sisuksista, kuin "Luke Skywalker" oli juuri aiemmin paennut isänsä Vaderin (Anakin Skywalker) kanssa. Lopulta Vader menehtyi. Camillo Cavour
Palattuaan matkoiltaan vuonna 1835 kotimaahansa, Cavour keskittyi hoitamaan sukunsa maatiloja ja toimi Grinzanen pikkukaupungin pormestarina. Aika ei ollut vielä kypsä Cavourin ihanteiden toteuttamiseen. Tuomiovuori
Morannonin taistelun riehuessa Mustalla Portilla Frodo ja Sam pääsivät Sormuksen kanssa Tuomiorotkoon. Frodo ei enää kuitenkaan kyennyt vastustamaan Sormusta, vaan laittoi sen sormeensa. Sauron lähetti Nazgûlit Tuomiovuorelle hakemaan Sormusta. Klonkku puraisi Frodon sormen irti ja sai Sormuksen, mutta putosi sen kanssa Tuomiorotkoon ja sai surmansa. Sormus tuhoutui Tuomiovuoren ytimessä ja Sauron lyötiin. Tuomiovuori purkautui valtaisalla voimalla ja Sormusaaveet tuhoutuivat sen edustalla. Frodo ja Sam pakenivat pienelle kielekkeelle ja kotkat veivät heidät turvaan Gandalfin kanssa. Kymmenvuotinen sota
Sodan pitkittyessä kumpikaan osapuoli ei kyennyt pääsemään selvästi niskanpäälle. Sota muuttui luonteeltaan raa'aksi sissisodaksi ja molemmat osapuolet käyttivät esimerkiksi poltetun maan taktiikkaa. Céspedes ja monet muut kapinallisjohtajat olivat vapauttaneet omat orjansa, jotka liittyivät sotilaina kapinallisarmeijaan. Monet Orientesin plantaaseista olivat suhteellisen pieniä ja orjien vapauttamisesta kärsityt taloudelliset menetykset olivat suhteellisen pienet. Orjien kiinnostus liittyä kapinallisiin alkoi kuitenkin vähetä, kun Espanja lupasi vapauden kaikille sen armeijaan liittyville orjille, yli 60-vuotiaille orjille ja orjien jälkeläisille. Kapinallisten konservatiivinen siipi alkoi lisäksi yhä enenevissä määrin vastustaa ajatusta orjien vapauttamisesta, joka saattaisi merkitä orjien vallankumousta ja uhata heidän varallisuuttaan. Kapinalliset alkoivat lopulta kiistellä keskenään ja vuonna 1873 heidän lakiasäätävä kokouksensa erotti Céspedesin virastaan. Myöhemmin häönet kavallettiin espanjalaisille, jotka surmasivat hänet. Ecuador
Samana vuonna sekä Bolívar että hänen lähin miehensä Antonio José de Sucre saivat surmansa. Ecuadoria hallitsi Juan José Flores, jonka Bolívar oli nimittänyt Ecuadorin kuvernööriksi jo Suur-Kolumbian aikana. Hän keskittyi pönkittämään omaa valtaansa ja taistelemaan Kolumbian kanssa Caucan maakunnan vallasta. Vuonna 1861 valtaan nousi konservatiivipuolueen perustaja Gabriel García Moreno. Hän nosti katolisen kirkon asemaa, paransi koulutusta ja tieverkkoa. Paranevat kuljetusyhteydet mahdollistivat kaakaon laajamittaisen viennin ja paransivat taloustilannetta. Morenon murhan jälkeen maassa oli vielä viisi konservatiivista presidenttiä 20 vuoden aikana. Konservatiivien 30-vuotisen valtakauden jälkeen seurasi liberaalien valta. Heidän kärkimiehensä oli Eloy Alfaro. Liberaalien kaudella katoliselta kirkolta vietiin valta ja omaisuus. Heidät muistetaan myös rautatieverkoston rakentamisesta. Talous meni lujaa alamäkeä osittain hallinnosta riippumattomista syistä: tauti tuhosi kaakaopuita ja 1920-luvun lama vei kaakaon maailmanmarkkinahinnan alas. Francisco de Paula Santander
Santander kuoli tuberkuloosiin 6.5.1840 Bogotássa. Bolívar oli kuollut vuonna 1830 ja Santanderin ja Bolívarin kannattajien poliittiset kiistat syvenivät vapaustaistelijoiden kuolemien jälkeen. Santanderin kannattajat puhuivat hajautetun hallinnon, koulutuksen ja laajan äänioikeuden puolesta. Bolívarin kannattajat taas ajoivat vahvaa keskushallintoa ja valtion ja kirkon liittoa voimakkaasti. Santanderin kannattajat muodostivat sittemmin Kolumbian Liberaalipuolueen ja Bolívarin kannattajat perustivat Kolumbian konservatiivisen puolueen. Kolumbian historiaa leimasivat vuosisadan ajan konservatiivien ja liberaalien väliset kiistat ja sodat, jotka huipentuivat La Violenciaan. Camille Desmoulins
Desmoulins osallistui elokuussa 1792 monarkian kumonneeseen kansannousuun. Ranskan oikeusministeriksi tullut Danton nimitti hänet ministeriönsä pääsihteeriksi. Desmoulins valittiin syyskuussa 1792 Pariisin edustajana kansalliskonventtiin, jossa hän liittyi radikaaliin Vuoripuolueeseen ja äänesti Ludvig XVI:n kuolemantuomion puolesta. Hän myös puolusteli syyskuun murhia. Desmoulins myötävaikutti jakobiinien ja girondistien välisen valtakamppailun lopputulokseen julkaisemalla toukokuussa 1793 "Histoire des Brissotins" (”Brissotiinien historia”) -nimisen poliittisen kirjasen, jossa Jacques Pierre Brissot’n johtamat girondistit kuvattiin vieraiden valtioiden agentteina. Girondistit erotettiin pian kansalliskonventista, minkä jälkeen Dantonin ryhmästä tuli vallankumouksellisten maltillisempi siipi. Desmoulins huolestui syksyllä 1793, kun girondistien johtajia alettiin tuomita kuolemaan ja teloittaa. Georges Couthon
Couthonin tuhon sinetöi lopulta Robespierren triumviraatin herättämä pelko muiden poliittisten johtajien keskuudessa. Jakobiiniklubin kokouksessa 21. heinäkuuta 1794 Couthon vaati puhdistamaan kansalliskonventista ”neljä tai viisi rikollista”, minkä jälkeen henkensä edestä pelänneet Collot d’Herbois, Jean Nicolas Billaud-Varenne ja Jean-Lambert Tallien päättivät ottaa riskin ja kukistaa Robespierren. Niin sanotun thermidorin vallankaappauksen yhteydessä 27. heinäkuuta Robespierre, Couthon ja Saint-Just määrättiin vangittaviksi. Heidän ollessaan piiritettyinä Pariisin kaupungintalolla Couthon yritti itsemurhaa, mutta jäi täpärästi henkiin vielä sen jälkeenkin kun vihainen väkijoukko oli paiskannut hänet kadulle ja pahoinpidellyt häntä siellä. Hänet teloitettiin seuraavana päivänä giljotiinillä yhdessä Robespierren, Saint-Justin ja 19 muun henkilön kanssa. Couthon kannettiin giljotiiniin ensimmäisenä. Camorra
Camorran historia ulottuu ainakin vuoteen 1820, jolloin poliisi sai tietoa järjestön olemassaolosta ja ensimmäiset kirjalliset maininnat tehtiin. Camorra lienee syntynyt vankiloissa, joissa se piti järjestystä yllä vartijoilta saatuja korvauksia vastaan. Camorra on laajentunut räjähdysmäisesti 1980-luvulta ja käsitti 2000-luvulla yli sata klaania ja yli 6000 jäsentä. 1990-luvun puolivälissä kävi ilmi, että Camorra polttohautaa yritysten jätteitä laittomasti muun muassa teiden lähelle kuoppiin. Myrkkysavu leviää ympäristöön, myrkyt vuotavat ja aiheuttavat ihmisille syöpää. 2000-luvulla on käyty camorristiryhmien välisiä sotia, ja ryhmät ovat pyrkineet solmimaan yhteyksiä muun muassa Albanian ja Nigerian rikollisjärjestöihin jopa avioliittojen kautta. Coco Chanel
Elämänsä loppupuolella Coco asui Hotelli Ritzissä. Hän oli kuitenkin väsynyt työhönsä muotisuunnittelijana ja hyvin yksinäinen. Hän kärsi myös univaikeuksista ja käveli usein unissaan. Hän muutti Ranskan Rivieralle ja sieltä Lausanneen Sveitsiin. Coco Chanel kuoli omassa huoneistossaan Hotelli Ritzissä Pariisissa vuonna 1971. Hän oli tuolloin 87-vuotias. Napoleon III
Sardinian kuningaskunnan pääministeri, Camillo Cavour vieraili salaisesti Napoleon III:n luona vuonna 1858. Neuvottelut olivat niin salaiset, että Cavour matkusti väärän passin turvin eikä keskusteluista tehty mitään pöytäkirjaa. Keskusteluissa päädyttiin siihen että Itävalta piti häätää sodalla ulos Italiasta ja pyrittäisiin luomaan italialainen valtioliitto.Keisari ajatteli voitokkaan sodan nostavan ranskalaisissa kansallishenkeä ja häivyttävän mielistä vuoden 1857 talouskriisin aiheuttaman pessimismin. Musteloitsu
Samaan aikaan Cosimo Kaunotukan miehet ovat jo lähteneet metsään taistelemaan, mutta Cosimon miehet valitettavasti hävisivät, koska Meggie ei ollut ehtinyt lukemaan Cosimon voittoon liittyviä sanoja. Myös Fenoglio oli ollut mukana taistelussa, mutta hän ei ollut kuollut eikä haavoittunut. Cosimo kuitenkin sai surmansa, ja Fenoglio tämän jälkeen vannoi, ettei kirjoittaisi enää ikinä. Meggie on linnassa neuvottomana, mutta hän siitä huolimatta, että kaikki nyt tietävät mitä kirjassa pitää lukea että se surmaisi Käärmekallon hän ei joudu pulaan. Käärmekallo on hyvin herkkäuskoinen, ja hän uskoi yhä, että kirja tekee hänet kuolemattomaksi. Käärmekallo kuitenkin varmistaa, ettei kukaan koskaan pääse kirjoittamaan siihen kirjaan noita sanoja, ja pakottaa Meggien ja Mon sitomaan kirjaa. Samoihin aikoihin Tomusormi ja Farid tekevät rannalla tulitaian, joka tekee heidät näkymättömiksi aamuun asti. Siispä he menevät linnaan tapaamaan vankeja ja Resaa, ja kertovat, että Meggie ja Mo ovat turvassa. Tomusormi kuitenkin joutuu pian lähtemään, mutta ennen sitä hän tekee varmaksi että linnan mailla hiippaileva Nokisieppo, surkea tulennielijä ei tee mitään harkitsematonta. Kaarle X (Ranska)
Ludvig XVI määräsi Bastiljin valtauksen 14. heinäkuuta 1789 jälkeen Kaarlen jättämään Ranskan peläten, että tämä pian murhattaisiin. Toisena syynä oli toive, että Kaarle edustaisi hovia ulkomailla ja säilyttäisi dynastian, mikäli pahin tapahtuisi. Kaarle siirtyi ensin Saksaan ja sitten Italiaan. Hän pelkäsi että Ludvig tekisi kompromissin vallankumouksellisten kanssa ja pettäisi monarkian. Kaarle otti Charles Alexandre de Calonnen neuvostoonsa, mikä johti välirikkoon tätä inhonneen Marie Antoinetten kanssa. Kaarle tunsi tämän vuoksi syyllisyyttä Marie Antoinetten tultua teloitetuksi vuonna 1793. Venäjän Katariina Suuri oli Kaarlen tärkein liittolainen tukiessaan Kaarlea maanpaossa elävien rojalistien kilpailevaa johtajaa paroni Louis de Breteuilia vastaan. Lopulta Kaarle päätyi Britanniaan, jossa Yrjö III antoi hänen asua kuninkaallisessa Holyroodin palatsissa Edinburghissa. Kaarle ei pitänyt kaupungin ääriprotestanttisesta ilmapiiristä ja vietti aikaansa pääosin palatsin sisäpuolella. Kaarlesta tuli ajan myötä kiihkeä katolinen. Kaarlen vaimo, Marie-Thérèse, kuoli 1805. Kaarle I (Itävalta)
Seuraavan vuoden lokakuussa Kaarle yritti uudelleen. Tällä kerralla hän tuli lentäen Győriin, missä hän nimitti hallituksen, kokosi ympärilleen hieman sotaväkeä ja lähti marssimaan Budapestiä kohti. Kaupungin läheisyydessä syntyi taistelu Gyula Gömbösin johtaman Horthyä tukevan vapaajoukon kanssa. Kaarle sai hermoromahduksen niin, että hän luopui suunnitelmastaan. Horthy otti Kaarlen ja Zitan vangiksi. Entinen keisari-kuningas lähetettiin perheineen englantilaisella ristelijällä Portugalille kuuluvalle Madeiran saarelle. Unkarin parlamentti sääti lain, joka riisti Habsburgeilta perimysoikeuden kruunuun. Kaarle kuoli keuhkokuumeeseen varsin pian saarelle tulon jälkeen huhtikuussa 1922 Funchalissa. Kaarle II (Englanti)
Oliver Cromwellin kuoltua vuonna 1658 Kaarlen mahdollisuudet kruunuun näyttivät heikoilta. Oliveria seurasi lordiprotektorina hänen poikansa Richard. Uusi lordiprotektori ei kuitenkaan nauttinut parlamentin eikä armeijan – New Model Armyn – tukea. Richard pakotettiin luopumaan vallasta vuonna 1659. Englannin protektoraatti lakkautettiin ja tasavalta () elvytettiin. Tätä seuranneiden levottomuuksien aikana Skotlannin kuvernööri George Monck marssi armeijoineen Lontooseen ja pakotti pitkän parlamentin hajottamaan itsensä. Ensi kertaa yli kahteenkymmeneen vuoteen parlamentin jäsenet joutuivat vaalien eteen. RN Conte di Cavour (1911)
"Conte di Cavour" oli 11. marraskuuta Tarantossa Britannian kuninkaallisen laivaston ilmavoimien iskiessä satamassa olleisiin aluksiin. Alukseen osui yksi 18 tuuman Mk XII torpedo, joka teki kylkeen reiän etummaisen ammusvaraston kohdalle. Alus ajettiin matalikolle uppoamisen estämiseksi. Michele Angiolillo
Angiolillo ampui Castilliota kolmasti lähietäisyydeltä elokuun 8. päivän aamuna Mondragónissa, Baskimaalla, tämän istuessa penkillä kahdestaan vaimonsa kanssa. Castillo kuoli välittömästi. Murhan jälkeen Angiolillo antautui suunnitelmansa mukaisesti ilman vastarintaa ja kuljetettiin läheisessä Vergaran kaupungissa sijaitsevaan varuskuntaan. Hänet tuomittiin sotaoikeudessa, vaikka Angiolillo luonnollisesti oli siviili. Murhan syyksi hän kertoi anarkistien teloitusten lisäksi filippiiniläisen vapaustaistelijan José Rizalin kuolemantuomion. Michele Angiolillo teloitettiin Vergarassa 20. elokuuta 1897 garrotella kuristamalla. Arthur Conan Doyle
Seikkailuromaani ja varhainen scifi-kertomus "Kadonnut maailma" (1912) oli suurmenestys, vaikka Doyle itse pitkin sitä vain poikakirjana. Hän kirjoitti romaanille neljä jatko-osaa. Ensimmäisessä maailmansodassa Doyle menetti poikansa ja veljensä. Sodan jälkeen Doyle alkoi harrastaa spiritualismia ja okkultismia ja kirjoitti aiheesta muun muassa professori Challenger -romaanin "The Land of Mist". Kirjassaan "The Coming of the Fairies" (1921) Doyle esittelee vakuuttuneesti Cottingleyn keijukaisista otettuja valokuvia. Doylen harrastus maksoi hänelle paljon rahaa ja teki hänestä monen silmissä naurunalaisen. Saadakseen rahaa Doyle palasi 1920-luvulla jälleen Sherlock Holmes -tarinoiden pariin.
Arthur Conan Doyle kuoli sydänkohtaukseen kesällä 1930 kotonaan Windleshamissa, Sussexissa. Evelyn Baring Cromer
Kesäkuussa 1906 egyptiläisessä Dinshawain kylässä sattui vähäinen välikohtaus, jossa brittiläinen upseeri surmattiin, ja seurauksena oli ankaria rangaistuksia kyläläisille. Tämä synnytti Egyptissä kuohuntaa, jota nationalistijohtaja Mustafa Kamil onnistui hyödyntämään. Ison-Britannian uusi liberaalihallitus katsoi tarpeelliseksi toteuttaa henkilövaihdoksia Egyptin hallinnossa. Cromer oli ollut välikohtauksen aikana lomalla kotimaassa eikä siten vastuussa dinshawailaisten ankarista rangaistuksista, mutta hän arvasi silti joutuvansa ottamaan vastuun tapahtumista. Niinpä hän erosi terveyssyihin vedoten toukokuussa 1907. Sen jälkeen hän toimi parlamentin ylähuoneessa, jossa hän tuli tunnetuksi vapaakaupan puolustajana. Vuonna 1916 Cromer nimitettiin puheenjohtajaksi niin sanottuun Dardanellien komissioon, joka oli asetettu tutkimaan epäonnistunutta Gallipolin maihinnousua. Hän kuitenkin kuoli työnsä rasittamana jo seuraavan vuoden alussa. Kuuban historia
Fidel Castro ja Che Guevara pyrkivät 1960-luvulla levittämään "castrolaista" sosialismia muihin Latinalaisen Amerikan maihin, joihin toimitettiinkin runsaasti aseita, rahaa ja sissisodan asiantuntijoita. Yrityksistä huolimatta "castrolaisuus" ei kuitenkaan juuri saavuttanut näissä maissa vastakaikua. Valtaosa maiden väestöstä oli köyhiä talonpoikia ja Kuuba perusti laskelmansa näiden tuen varaan, mutta he olivat silti valtaosin saaneet lunastetuksi pienet maatilkkunsa omikseen eivätkä innostuneet sosialismin mukaisesta tuotantovälineiden yhteisomistuksesta. Che Guevara joutui syrjään hänen ja Castron välisten, Neuvostoliiton-politiikkaan liittyneiden erimielisyyksien vuoksi: Castro kannatti poliittisten ja kauppasuhteiden tiivistämistä Neuvostoliittoon, Guevara taas entistä suurempaa riippumattomuutta Moskovasta. Lokakuussa 1965 Fidel Castro ilmoitti Guevaran eronneen tehtävistään Kuuban johdossa ja lähteneen maasta "uusille taistelukentille". Guevara sai surmansa Boliviassa vuonna 1967 yritettyään turhaan nostattaa kapinaa presidentti René Barrientosin hallintoa vastaan.
1960-luvulta alkaen Kuuba tuki enemmän tai vähemmän näkyvästi vasemmistolaisia hallituksia ja sissiliikkeitä myös kylmän sodan keskeiseksi näyttämöksi muodostuneessa Afrikassa. Tällaisia olivat mm. Angolan Vapautuksen kansanrintama (MPLA), joka sai yliotteen Angolan sisällissodassa vuonna 1976, PAIGC-puolue Guinea-Bissaussa ja Kap Verdessä, hallitseva Frelimo-puolue Mosambikissa, Päiväntasaajan Guinean diktaattori Francisco Macías Nguema, Ugandan Idi Amin, Etiopian Mengistu Haile Mariam ja Somalian Mohamed Siad Barre sekä silloisen Zairen presidenttiä Mobutu Sese Sekoa vastustaneet kapinalliset. Toisaalta Fidel Castro esiintyi kansainvälisissä yhteyksissä mielellään kehitysmaiden johtohahmona ja puolestapuhujana ja ilmoitti pyrkivänsä vähentämään itsenäisyyden saavuttaneiden Afrikan maiden riippuvuutta entisistä siirtomaaisännistä ja ylipäätään länsimaista, etenkin Yhdysvalloista. Tällöin hän joutui kuitenkin varomaan ainakin kovin näkyvää tukea kumouksellisille liikkeille. Kuuban kiinnostusta Afrikkaa kohtaan Castro selvitti eräässä puheessaan: ""Afrikkalainen veri virtaa suonissamme, emmekä ole vain latinalais-amerikkalainen kansa vaan latinalais-afrikkalainen kansa."" Monissa länsimaissa Kuubaa pidettiin silti lähinnä Neuvostoliiton käsikassarana – "karibialaisena legioonana" – Neuvostoliiton vaikutusvallan lisäämiseksi Afrikassa ja kuubalaisten läsnäoloa siellä Moskovan vaatimana hintana talousavusta Kuuballe. Raymond Carver
Vuosien myötä alkoholista tuli Carverille yhä pahempi ongelma, mutta hän lopetti juomisen vuonna 1977. Carver erosi ensimmäisestä vaimostaan 1982. Hän oli elänyt vuodesta 1979 yhdessä runoilija Tess Gallagherin kanssa ja meni tämän kanssa naimisiin 1988. Kahden kuukauden kuluttua, 2. elokuuta 1988, Carver kuoli keuhkosyöpään 50-vuotiaana.
Carverin tuotanto keskittyi novelleihin ja runoihin. Hänen aiheensa tulivat usein työväenluokan elämästä, mikä samoin kuin alkoholismin kuvaaminen heijasti Carverin omaa taustaa. Carverin tyyliä ja aiheita on usein verrattu Ernest Hemingwayhin, Anton Tšehoviin ja Franz Kafkaan. Tšehov lienee Carverin suurin vaikuttaja, ja hän kirjoitti novellinkin Tšehovin elämän viimeisistä hetkistä. Carverin tyyliä on kuvattu vähäeleiseksi mutta vaikuttavaksi. William Aalto
Toisin kuin Goff ja Kunstlich Bill Aalto ei kuitenkaan osallistunut Albarracínin kaupungin lähellä sijainneen sillan tuhoamiseen. Ernest Hemingway on kuvannut sillan räjäyttämistä kirjassaan "Kenelle kellot soivat". Irving Goff ei tavannut Hemingwaytä koskaan, ja hyvin todennäköisesti ei myöskään Aalto. Goffin ja Aallon erilaiset luonteet tulevat esille heidän antamissaan vastauksissa tiedusteluihin, olivatko he mahdollisesti olleet esikuvia Hemingwayn kirjan sankarille Robert Jordanille. Goff oli ollut imarreltu ajatuksesta, kun taas Aalto oli arvioinut Hemingwaytä sarkastisesti. Parrasvalot
Calvero palaa kotiinsa ja ryhtyy katutaiteilijaksi. Oman esityksensä saanut Thereza lopulta löytää hänet ja taivuttelee palaamaan takaisin lavalle. Calvero saa rinnalleen vanhan parinsa (Keaton) ja hän tekee menestyksekkään paluun. Calvero saa kuitenkin sydänkohtauksen kesken esityksen ja kuolee vain muutaman metrin päässä tanssivasta Therezasta.
Chaplinin markkinoidessa elokuvaansa Isossa-Britanniassa hän sai kuulla, ettei saa viisumia Yhdysvaltoihin, koska hänen väitettiin antaneen kommunismia ihailevia lausuntoja. Parrasvalot kiellettiin Yhdysvalloissa pitkiksi ajoiksi; vasta vuonna 1972 elokuva viimein esitettiin Yhdysvalloissa ja se voitti Oscar-palkinnon. Michael Morbius
Nobelin palkinnon voittanut biokemisti tri Michael Morbius sai tietää olevansa kuolemaisillaan vakavaan sairauteen, joka tuhoaa punasoluja. Haluamatta järkyttää morsiantaan Martinea Morbius ryhtyi salaa valmistamaan parannuskeinoa. Kumppaninsa Emil Nikosin avulla Morbius yritti käyttää lepakoista saatuja nesteitä sairautensa pysäyttämiseksi. Kokeillessaan seerumejaan jahdillaan Morbius laittoi Nikosin antamaan itselleen sähköiskun. Yhdistelmä muutti Morbiuksen kehon perin juurin, muuttaen hänet vampyyriä muistuttavaksi olennoksi. Riesanaan nyt verenhimo Morbius tappoi Nikosin, mutta lopetti ennen kuin joi ystävänsä veren. Peläten hyökkäävänsä seuraavaksi Martinen kimppuun Michael yritti lopettaa elämänsä hyppäämällä mereen, mutta itsesuojeluvaisto sai hänet pois veden syleilystä. Kari Kairamo
Kari Kairamo sairastui jo varhain maanis-depressiivisyyteen. Sairaudesta oli paljon merkkejä jo 1960-luvulta, mutta Nokian pääjohtaja ei halunnut hakeutua sairaalahoitoon. Nokian tilanteen käytyä vaikeaksi hän teki itsemurhan kotonaan Espoossa 11. joulukuuta 1988. Hän jätti jälkeensä kuolinviestin, jonka allekirjoituksena oli "Sairas". Kairamon kuolema oli tapahtunut lauantai-iltana, mutta Nokia tiedotti asiasta vasta maanantaina puoliltapäivin. Kairamon jälkeen Nokian johtoon nousi Simo Vuorilehto. Enkelit ja demonit (elokuva)
Vatikaani ilmoittaa julkisuuteen, että camerlengo kuoli laskuvarjohypyssään saamiinsa sisäisiin vammoihin ja että hänet kanonisoitaisiin. Kardinaalit valitsevat hukkumasta pelastuneen kardinaali Baggian uudeksi paaviksi, joka päättää ottaa itselleen nimen Luukas ja uudeksi camerlengoksi kardinaali Straussin. Uusi camerlengo kiittää Robert Langdonia Vatikaanin ja uuden paavin pelastamisesta ja sen kunniaksi lainaa Langdonille Galileon teoksen "Diagramma Veritas" sillä ehdolla, että testamentissaan Langdon palauttaa sen Vatikaanille. Elokuva loppuu uuden paavin kävellessä ulos parvekkeelle väkijoukon hurratessa Pietarinaukiolla. Robert Maxwell
Maxwellin oletaan pudonneen mereen 5. marraskuuta 1991, 68-vuotiaana, Kanariansaarten ohi kulkeneelta loistojahdiltaan "Lady Ghislainelta". Hänen ruumiinsa löydettiin kellumasta Atlantilla. Maxwell haudattiin Jerusalemin Öljymäelle. Virallinen kuolinsyy oli hukkumisonnettomuus, vaikka joidenkin mielestä kyseessä saattoi olla itsemurha tai murha. Maxwellin on myös väitetty olleen Mossadin agentti tai joutuneen sen surmaamaksi. Tätä teoriaa vahvisti entinen Mossadin agentti Victor Ostrovsky kirjassaan "The Other Side of Deception" (Harper, 1994). Vuonna 2006 kävi ilmi, että Maxwellia tutkittiin ennen kuolemaansa mahdollisista sotarikoksista Saksassa 1945, mikä tuki spekulaatioita itsemurhasta. Victoria Climbién surma
Kouao pidätettiin Victorian kuolinpäivänä ja Manning sitä seuraavana. Pidätyshetkellä Kouao sanoi poliisille: "Tämä on kamalaa, olen vasta menettänyt lapseni". 20. marraskuuta 2000 alkoi Old Baileyn oikeustalossa Victorian kuolemaan liittyvä oikeudenkäynti, jossa Kouao ja Manning joutuivat syytteeseen lapsen pahoinpitelystä ja murhasta. Kouao kiisti kaikki syytteet, Manning myönsi syyllisyytensä pahoinpitelyyn ja tappoon. Päiväkirjassaan Manning oli kuvaillut, miten Victoriaa saattoi lyödä vaikka kuinka kovaa, mutta tämä ei itkenyt tai näyttänyt minkäänlaista reaktiota kivulle. 12. tammikuuta 2001 molemmat todettiin syyllisiksi ja tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen. Tuomari sanoi oikeudenkäynnin päättyessä: "Mitä Victoria sai kestää oli aivan käsittämätöntä. Hän kuoli teidän kahden käsissä, yksinäinen ja hidastettu kuolema". Kouao lähetettiin Durhamin ja Manning Wakefieldin vankilaan. Aimo Kairamo
Kairamo kuoli kurkkusyöpään 62-vuotiaana vuonna 2004.""Kansanvalta kaikkine vikoineen ja vapaa media vääristelyineen ovat toistensa edellytyksiä. Jos toinen kuolee, kuolee toinenkin.""""Vain omistaminen ja voitto ovat yksityisiä kapitalismissakin. Tarpeeksi iso tappio on yhteinen.""""Sodanjälkeisessä pakkorakosessa Suomi pärjäsi hyvin, kun ulkopolitiikan johto toimi viisaasti eikä uutisarvoisesti.""""Miten viides ydinvoimala voi olla käänteentekevä periaateratkaisu, jos neljä jo pyörii.""""Muuallakin kuin Englannin hovissa ovat kaikenlaiset tallirengit ja vaikkapa makuukamariherrat kautta vuosisatojen pujahdelleet sen verran tiuhaan tahtiin kuninkaallista verta hämmentämään ettei periaatteessa jalosukuisen veren DNA-kartasta ottaisi apteekkarikaan selvää.""""Asuntolainan viimeinen erä tulee maksetuksi kaksi kuukautta ennen kuin pääsen eläkkeelle. Niin selvisi nuorena mieltä askarruttanut mysteeri: elämän tarkoitus on asuntolainan maksaminen."" RN Leonardo da Vinci (1911)
RN Leonardo da Vinci () oli Regia Marinan eli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1914 valmistunut ensimmäisessä maailmansodassa palvellut Conte di Cavour -luokan taistelulaiva. Se ei kuitenkaan osallistunut sotatoimiin ja tuhoutui räjähdyksessä 2. elokuuta 1916. Camillo Cavour
Cavour ei kuitenkaan unohtanut ajatusta yhtenäisestä Italiasta, vaan piti Sardinian kehitystä alkusoittona koko Italian tulevalle kehitykselle. Italiaa ei kuitenkaan voitu hänen arvionsa mukaan yhdistää ilman vahvaa ulkopuolista tukea. Sardinia osallistui Ranskan ja Ison-Britannian liittolaisena Krimin sotaan ja Cavour käytti tilannetta hyväkseen jotta Ranska ja Ison-Britannia vastapalvelukseksi alkaisivat tukea ajatusta yhtenäisestä Italiasta. Taitavalla diplomatialla Cavour onnistui lopulta saamaan Ranskan keisari Napoleon III:n jossain määrin myötämieliseksi ajatuksilleen. Napoleon III harjoitti Itävallan vastaista politiikkaa ja oli siten valmis tukemaan Itävallalle kuuluvien Pohjois-Italian alueiden liittämistä Sardiniaan. Kaarle V (keisari)
Kaarle vetäytyi Yusten luostariin Extremaduraan, mutta hän harjoitti yhä laajaa kirjeen­vaihtoa ja seurasi keisari­kunnan asioita kuolemaansa saakka. Hän kärsi vakavasta kihdistä, ja jotkut tutkijat ovat päätelleet, että hän päätti luopua vallasta sen jälkeen, kun vuonna 1552 sattunut kohtaus pakotti hänet lykkäämään yritystään Metzin takaisin­valtaamiseksi, missä hänet sitten voitettiin. Hän eli yksinään erillisessä luostarissa, jossa oli rivissä kelloja joka seinällä, minkä jotkut historioitsijat arvelevat symboloineen hänen valta­kauttaan ja ajan puutetta. Kaarlen veli Ferdinand I, joka jo hallitsi Habsburgeille vanhastaan kuuluneita alueita, seurasi häntä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarina sen jälkeen, kun hän vähän ennen kuolemaansa luopui keisarin arvostaankin. Victoria Climbién surma
Joulukuun 1999 ja tammikuun 2000 välillä Arthurworrey kävi kolmesti Manningin ja Kouaon asunnolla, mutta ei saanut vastausta. Tuolloin hän spekuloi esimiehelleen, että Kouao ja Victoria olisivat palanneet Ranskaan. Vaikka tästä ei ollut mitään todisteita, esimies kirjoitti Victorian tietoihin "poistunut alueelta". Esimies tunnusti myöhemmin, ettei ollut tarkistanut Victorian tietoja kunnolla. 18. helmikuuta 2000 Kouaolle lähetettiin sosiaalitoimistosta kirje, että jos hän tai Victoria eivät viikon sisällä ottaisi mitään yhteyttä heihin, tapaus suljettaisiin. Viikon päästä, 25. helmikuuta tapaus suljettiinkin - samana päivänä kun Victoria kuoli. Caravaggio
Caravaggion Matteus-aiheiset maalaukset Contarelli-kappelissa innoittivat uraansa aloittavia roomalaisia taidemaalareita. Ensimmäisiä Caravaggion seuraajia olivat Orazio Gentileschi ja Giovanni Baglione. Gentileschi oli Caravaggiota vanhempi, mutta hän päätyi Englannin kuningas Kaarle I:n hovimaalariksi. Hänen tyttärestään Artemisia Gentileschista tuli yksi ensimmäisistä naispuolisista taidemaalareista, jotka maalasivat historiallisia ja uskonnollisia maalauksia ajalla, jolloin niiden kaltaisten herooisten teemojen katsottiin olevan naisten ulottumattomissa. Sen sijaan Baglionea Caravaggio syytti maalaustensa tyylin ja aiheiden plagioinnista. Vuonna 1603 Baglione haastoi Caravaggion kunnianloukkauksesta oikeudenkäyntiin, jossa Caravaggio todettiin syylliseksi ja vangittiin kahdeksi viikoksi. Caravaggion kuoltua Baglione kuitenkin kirjoitti hänen ensimmäisen elämäkertansa. Myöhemmin Caravaggiota seurasivat Carlo Saraceni, Bartolomeo Manfredi ja Orazio Borgianni. Napolissa Caravaggio innoitti Battistello Caraccioloa ja Carlo Sellitoa. Caravaggion teoksista ottivat oppia myös 1620-luvulla Utrechtin alankomaalaiset taidemaalarit, mukaan lukien Hendrick ter Bruggen, Gerard van Honthorst, Andries Both ja Dirck van Baburen. Katariina Aragonialainen
Katariina kuoli syöpään Kimboltonin linnassa 7. tammikuuta 1536 ja hänet haudattiin Peterborough’n katedraalin Walesin leskiprinsessalle eikä kuningattarelle kuuluvin menoin. Katariinan balsamoija kertoi Katariinan lääkärille, että kuningattaren sydän oli ollut läpikotaisin musta, mikä sai ihmiset uskomaan, että Anna Boleyn oli myrkyttänyt kuningattaren. Anna juhli Katariinan kuolemaa. Henrik ei ollut läsnä hänen hautajaisissaan, eikä antanut prinsessa Mariankaan osallistua. Claude Perrault
Perrault kuoli vuonna 1688 verenmyrkytykseen saatuaan pistoksen leikellessään kamelia Pariisin kasvitieteellisessä puutarhassa. Filip V (Espanja)
Kaarle II kuoli 1. marraskuuta 1700 ja tieto saapui Versaillesiin 9. marraskuuta. Ludvig XIV ilmoitti 16. marraskuuta hoville, että hän oli hyväksynyt Kaarle II:n testamentin. Ludvig XIV esitteli 17-vuotiaan pojanpoikansa, joka ei puhunut sanaakaan espanjaa, sanoilla ”Herrat, tässä teille on Espanjan kuningas!” Melkein kaikki muutkin Euroopan kuninkaalliset tunnustivat uuden hallitsijan, Itävaltaa ja keisarikuntaa lukuun ottamatta. Pariisin parlamentti vahvisti tunnustuskirjeellä 1. helmikuuta 1701 Filip V:n oikeuden myös Ranskan kruunuun. Päätös osoittautui merkittäväksi, kun Ranskan rojalistit Bourbonien päähaaran sammuttua 1880-luvulla kiistelivät Ranskan teoreettisesta kruununperimysjärjestyksestä. Oliver Cromwellin Irlannin-valloitus
Koko 1640-luvun ajan Irlannissa oli käyty sotaa useiden kilpailevien armeijoiden välillä. Pääosaa saaresta hallitsi katolisten irlantilaisten muodostama konfederaatio, joka yritti pitkään hieroa rauhaa Englannin kuningas Kaarle I:n kanssa ja saada mahdollisimman hyvät rauhanehdot. Samaan aikaan Kaarle oli kuitenkin ajautumassa Englannin sisällissodassa tappiolle parlamentin armeijoita vastaan. Kuninkaan edustajana toiminut käskynhaltija Ormonden herttua luovutti heinäkuussa 1647 Dublinin parlamenttia tukeneille keropäille ja lähti maasta. Rauhansopimus konfederaation ja kuninkaan välillä allekirjoitettiin viimein tammikuussa 1649, mutta vain pari viikkoa myöhemmin parlamentin kuolemaan tuomitsema Kaarle I teloitettiin Lontoossa. Irlannista tuli tämän seurauksena Englannin rojalistien linnake, ja Skotlannissa oleskellut kruununprinssi julistettiin kuninkaaksi nimellä Kaarle II. Ormonde palasi Irlantiin johtamaan rojalistien armeijaa yhdessä Inchiquinin jaarli Murrough O’Brienin kanssa. Katolisten konfederaatio samoin kuin Ulsteria hallinneet skottilaisarmeijat asettuivat heidän tuekseen. Myös prinssi Ruprecht saapui helmikuussa 1649 Kinsaleen mukanaan kuudentoista fregatin laivasto. Konfederaation joukkojen aiempi komentaja Owen Roe O’Neill kuoli luonnollisen kuoleman ennen kuin ehti sotimaan Cromwellia vastaan. Rafael Casanova
Casanova haavoittui ja joutui sairaalaan. Filipin kannattajien kostoa pelkäävät sukulaiset julistivat hänet kuolleeksi ja kuljettivat salaa vaimon vanhempien maatilalle Sant Boihin. Vuonna 1719 Casanova palasi Barcelonaan ilmeisesti saatuaan armahduksen, ja hän jatkoi myös asianajajan ammatissa. Myöhemmin hän palasi taas Boihin missä kuoli yli 80 vuoden iässä. Hänet on haudattu Sant Baldirin kirkkoon Armon kappelliin. Gustave Courbet
Courbet sai suosiota hallintoa vastustavien keskuudessa kieltäydyttyään ottamasta vastaan Napoleon III:n myöntämää kunniamerkkiä, ja vuoden 1871 vallankumouksellinen Pariisin kommuuni asetti hänet vastaamaan Pariisin taidemuseoista. Vallankumouksen jälkeen hänen katsottiin osallistuneen Place Vendômen voitonpylvään tuhoamiseen, josta hän sai vankeustuomion syyskuussa 1871. Ranskan uusi presidentti Patrice de Mac-Mahon halusi vuonna 1873 pystyttää pylvään uudelleen, ja Courbet’ta vaadittiin maksamaan kustannukset. Hän muutti Sveitsiin välttääkseen vararikon. Courbet kuoli La Tour du Peilzissä Sveitsissä raskaan juomisen aiheuttamaan maksasairauteen 58-vuotiaana 31. joulukuuta 1877. José Sanjurjo
Vasemmistolaisen kansanrintamahallituksen tultua valtaan Espanjassa vuonna 1936 joukko oikeistolaisia kenraaleita suunnitteli uuden vallankaappauksen, joka aloitettiin sotilaskapinalla 17. heinäkuuta. Kapinan valmisteluita Manner-Espanjassa johti kenraali Emilio Mola, mutta kapinalliset kenraalit tunnustivat Sanjurjon johtajakseen, ja hänen oli tarkoitus palata heti kapinan alettua Portugalista Espanjan Burgosiin ottaakseen ohjat käsiinsä. Sanjurjo kuitenkin kuoli lento-onnettomuudessa 20. heinäkuuta ollessaan juuri lähdössä matkaan Portugalista. Hänen kaksipaikkainen pienkoneensa oli lastattu liian raskaaksi, sillä mukaan piti ottaa kaikki hänen univormunsa ja kunniamerkkinsä. Kone ei siksi noussut kunnolla ilmaan, vaan törmäsi kiitotien päässä olleisiin pinjoihin ja syttyi tuleen. Lentäjä onnistui pelastautumaan, mutta Sanjurjo paloi kuoliaaksi. Georgi Markov (toisinajattelija)
Markovin jalkaa särki tapauksen jälkeen. Kun hän palasi työpaikalleen BBC:hen, hän huomasi punaisen näppylän kohdassa, johon sateenvarjon kärki oli osunut. Hän kertoi tapauksen työtovereilleen. Sinä iltana hän sai kovan kuumeen ja hänet kiidätettiin sairaalaan, jossa hän kuoli kolme päivää myöhemmin. Tapausta kutsutaan sateenvarjomurhaksi. João Franco
Franco oli halunnut pelastaa Portugalin horjuvan monarkian, mutta ei saanut yhdistettyä riitaisia monarkistiryhmiä hallituksensa tueksi. Häntä syytettiin myös juonittelusta ja luvattomasta varojen siirtämisestä kuninkaalle. Vuoden 1907 lopussa hallitus joutui kukistamaan Lissabonissa ja Portossa nousseen tasavaltalaisen kumousliikehdinnän. Lopulta kuningas Kaarle I ja kruununprinssi salamurhattiin 1. helmikuuta 1908. Franco joutui eroamaan kaksi päivää myöhemmin. Portugalin muututtua tasavallaksi lokakuussa 1910 hänet vangittiin, mutta vapautettiin pian takuita vastaan ja häntä vastaan nostetut syytteet hylättiin. Kuuba
1960-luvulla Castro ja hänen läheinen toverinsa, Kuuban valtionpankin johtaja, syntyperältään argentiinalainen Ernesto ”Che” Guevara yrittivät markkinoida ”castrolaista” sosialismia muihin Latinalaisen Amerikan maihin, joihin lähetettiin runsaasti rahaa, aseita ja sissisodan asiantuntijoita. Yrityksistä huolimatta ”castrolaisuus” ei juuri saavuttanut näissä maissa vastakaikua. Suurin osa maiden väestöstä oli kylläkin köyhiä talonpoikia, mutta nämä olivat kuitenkin pääosin saaneet lunastetuiksi pienet maatilkkunsa omikseen eivätkä innostuneet sosialismin mukaisesta tuotantovälineiden yhteisomistuksesta. Guevara joutui syrjään hänen ja Castron näkemyserojen vuoksi: Castro kannatti yhteistyön tiivistämistä Neuvostoliiton kanssa, Guevara suurempaa riippumattomuutta Moskovasta. Guevara lähti Kuubasta vuonna 1965 ja hän sai surmansa Boliviassa vuonna 1967 yritettyään turhaan nostattaa kapinaa presidentti Rene Barrientosia vastaan. Saiturin saha
He löytävät sahalta Charlesin sidottuna tukkiin, jota Klaus työntää kohti pyörösahaa, ja esimies Flacutonon antamassa ohjeita. Tytöt yrittävät pysäyttää heidät, mutta tajuavat Klausin olevan taas transsissa. Violet keksii sanan, jolla Klausia voi käskeä, ja hän käskee pojan vapauttaa Charlesin. Flacutono käskee hänen jatka. Shirley ja Orwell saapuvat ja käskevät Klausin olemaan kuuntelematta siskojaan. Violet muistaa, millä sanalla Klausin sai pois hypnoosista, ja sanoo sen. Sunny ja Orwell taistelevat miekalla ja hampailla, ja Orwell kaatuu pyörösahan eteen, ja hän kuolee. Flacutono ja Shirley sieppaavat Violetin, mutta Klaus onnistuu vapauttamaan Charlesin. Sillä hetkellä herra Poe ja Herra saapuvat, ja Baudelairet selittävät, mitä on tapahtunut. Lev Sedov
Sedov kuoli helmikuussa 1938 pariisilaisessa kunnallisessa sairaalassa umpisuolileikkausta seuranneisiin komplikaatioihin. Leikkaus oli suoritettu aiemmin venäläisten valkoisten emigranttien ylläpitämässä yksityissairaalassa, johon hän oli mennyt hoidattamaan umpisuolentulehdustaan. Kyseistä sairaalaa oli suositellut Sedovin ystävä Mark Zborowski, joka myöhemmin paljastui Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu NKVD:n agentiksi. Tämän vuoksi Sedovin kuolemaa on epäilty NKVD:n järjestämäksi murhaksi ja myös Trotski itse uskoi tähän. Zborowskin tiedetään tiedottaneen NKVD:lle Sedovin kirjautumisesta sairaalaan. NKVD:n apulaisjohtaja Pavel Sudoplatov myönsi myöhemmin muistelmissaan avoimesti olleensa vastuussa Trotskin salamurhan järjestämisestä vuonna 1940, mutta kiisti NKVD:n olleen osallisena Sedovin kuolemaan. Carmen Miranda
Miranda ei ennen 1930-luvun loppua käyttänyt alkoholia eikä tupakoinut. Tuolloin alkaneen alkoholismin lisäksi hän käytti säännöllisesti amfetamiinia, ja samalla hänen sydämensä heikkeni. Hän kuoli sydänkohtaukseen "The Jimmy Durante Show’ssa" esiintymisen jälkeen. A&E Networkin biografiajaksossa on surullista filmimateriaalia Mirandan esiintymisestä 4. elokuuta. Tanssiohjelman jälkeen Miranda sai tietämättään pienen sydänkohtauksen ja oli kaatumaisillaan. Durante oli hänen vieressään ja auttoi häntä pysymään jaloillaan. Miranda hymyili, heilutti kättään yleisölle ja käveli viimeisen kerran lavan taakse. Hän menehtyi seuraavaan aamuun mennessä 46-vuotiaana. Hänen ruumiinsa lennätettiin pian Brasiliaan, jossa julistettiin maansuru. Hänet haudattiin São João Batistan hautausmaalle Rio de Janeirooon. Lucile Desmoulins
Kun Camille Desmoulins vangittiin Maximilien Robespierren määräyksestä 30. maaliskuuta 1794, Lucile teki kaikkensa, jopa vedoten henkilökohtaisesti Robespierreen, saadakseen miehensä vapautettua. Myös Lucile vangittiin 4. huhtikuuta, kun Louis Antoine de Saint-Just syytti häntä vastavallankumouksellisen vankilakapinan suunnittelusta. Tämän jälkeen Camille Desmoulins, hänen vaikutusvaltainen liittolaisensa Georges Danton ja joukko heidän tukijoitaan tuomittiin kuolemaan käyttämällä todisteena väärennettyä asiakirjaa, jonka mukaan Lucile olisi juonitellut tasavaltaa vastaan. Camille teloitettiin giljotiinilla 5. huhtikuuta, Lucile 13. huhtikuuta. Samassa yhteydessä Lucilen kanssa teloitettiin myös aiemmin teloitetun Desmoulinsin poliittisen vastustajan Jacques Hébertin leski.