Oliko Saksan Itämeren-divisioonassa pelkästään saksalaisia sotilaita?
Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksalaiset tarvitsivat kipeästi miehiä länsirintamalla, minkä vuoksi Suomeen pystyttiin lähettämään vain rajallisesti joukkoja. Maaliskuun aikana Danzigissa koottiin 9 445 miehen vahvuinen "Ostsee-Division" eli Saksan Itämeren-divisioona, jonka komentajaksi määrättiin kenraalimajuri Rüdiger von der Goltz. Lähes 10 000 miehen lisäksi Suomeen laivattiin yli 3 000 hevosta sekä valtava määrä aseita, ammuksia, elintarvikkeita ja muita varusteita. Taistelu- ja huoltojoukkojen ohella saapui myös muun muassa filmiryhmä, joka saksalaisten etenemisen aikana tallensi paljon ainutlaatuista kuvamateriaalia sisällissodasta. Kontra-amiraali Hugo Meurerin komentama laivasto-osasto koostui kaikkiaan noin sadasta erikokoisesta keisarillisen laivaston aluksesta. Sen mukana palasi myös 380 Pellingin taistelun jälkeen Suomenlahden ylitse paennutta Itä-Uudenmaan suojeluskuntalaista. Valkoisen armeijan edustajaksi divisioonan esikuntaan nimitettiin eversti Wilhelm Thesleff.
Saksan demokraattinen tasavalta
Vuosina 1952–1990 Saksan nykyisten osavaltioiden alueella olivat seuraavat piirikunnat:DDR:n poliisi oli "Volkspolizei". Neuvostoliiton sotilashallinto perusti omalla miehitysalueellaan poliisivoimat jo 1945 entisistä Wehrmachtin upseereista, jotka olivat kääntyneet tukemaan kommunismia. Keväällä 1949 poliisista puhdistettiin kaikki epätoivottu henkilöstö, entiset sotilaat, sotavangit ja lännestä tulleet. 1950-luvulle mennessä DDR:ssä oli jo tehokkaat turvajoukot, vaikkei Saksoilla ollutkaan armeijoita. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Saksalaiset puolestaan valmistautuivat muodostamaan joukko-osaston heidän puolelleen loikkaavista suomalaisista. Syyskuun 1944 alussa tällaiset osastot päätettiin perustaa sekä Lapissa toimineeseen SS-vuoristodivisioona Nordiin että myöskin Heeresgruppe Nordiin (joka oli osa wehrmachtia eikä SS:ää). Saksassa ollut SS-kapteeni Jouko Itälä komennettiin lokakuun alussa aloittamaan suomalaisten värväys vuoristodivisioona Nordiin Rovaniemellä. Hän sai Suomesta, Saksasta ja vangeiksi jääneiden suomalaisten sotavankileiriltä Norjasta värvätyksi yhteensä vain 68 suomalaista, vajaan komppanian verran. Näistä puolet oli viimeiseen ryhmään kuuluneita, jotka ilmoittautuivat lähinnä nälän ajamina. Talvella 1944–1945 osaston ryhmänjohtajiksi koulutettiin joukko saksalaisten puolella olleita suomalaisia SS-miehiä. Koulutus tapahtui Norjassa Nordlandin ja Tromssan läänin rajalla Kongsvikenin tukikohdassa. Kun vapaaehtoisia suomalaisjoukkoja ei ilmaantunut, siirrettiin helmikuussa 1945 SS-ryhmänjohtajat Heringsdorfiin Pohjois-Saksaan koulutettavaksi tiedustelutehtäviin. Koulutuksesta vastasi Valtion pääturvallisuusvirasto RSHA:n Suomen tiedustelun erikoisosasto Sonderkommando Nord. Ainakin kymmenen SS-miestä koulutettiin tiedustelutehtäviin. Myöhemmin keväällä perustettiin Neustrelitziin majuri Otto Skorzenyn "Jagdregiment 1"-rykmenttiin kolmenkymmenen suomalaisen SS-miehen joukko-osasto. Tarkoitus oli kouluttaa heidät aseellisiin erikoistehtäviin, mutta miesten koulutusta ei ehditty aloittamaan kun sota jo päättyi. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksalaiset täydensivät maihinnoususuunnitelmaansa vielä aivan maaliskuun lopussa. Saksasta saapuvan osaston lisäksi päätettiin Tallinnasta lähettää vajaan 3 000 miehen vahvuinen prikaati, jonka komentajaksi tuli eversti Otto von Brandenstein. Sen tarkoitus oli nousta maihin Kotkassa ja edetä tämän jälkeen Kouvolaan, jossa katkaistaisiin punaisten rautatieyhteys Viipurin ja Pietarin suuntaan. Lopulta maihinnousupaikaksi kuitenkin tuli Loviisa. Ahvenanmaalle oli jo maaliskuun puolivälissä saapunut amiraali Meurerin johdolla majuri August Schenck zu Schweinsbergin komentama tuhannen miehen vahvuinen jääkäripataljoona, joka 5. huhtikuuta laivattiin Tammisaareen osaksi Itämeren-divisioonaa. Myös 7. huhtikuuta Loviisassa maihinnoussut "Osasto Brandenstein" alistettiin 16. huhtikuuta lähtien Itämeren-divisioonalle, jolloin sen kokonaisvahvuudeksi tuli noin 14 000 miestä. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
16. huhtikuuta Itämeren divisioonaan yhdistettiin Loviisassa maihinnoussut "Osasto Brandenstein", jonka tueksi Lahteen lähetettiin aikaisemmin Lohjalla ollut komppanian vahvuinen osasto. Itämeren-divisioonan pääjoukot lepäsivät Helsingin taistelun jälkeen vajaan viikon, kunnes ne 19. huhtikuuta jatkoivat kohti pohjoista. Eteneminen tapahtui kahdessa osastossa päärataa ja Tuusulantietä pitkin. Majuri Lothar von Brandensteinin johtama etujoukko juuttui Tuusulassa koko päivän kestäneeseen taisteluun, mutta punaisten peräännyttyä se onnistui vielä myöhään illalla saavuttamaan noin 10 kilometrin päässä sijaitsevan Jäniksenlinnan kylän. Pääradalla edennyt osasto pääsi Keravalle, jossa se joutui taisteluun panssarijunan tukemia punaisia vastaan. Saarrostuksen välttääkseen punaiset vetäytyivät paikkakunnalta ja näin saksalaiset etenivät vapaasti viitisen kilometriä Hyvinkään eteläpuolella sijaitsevaan Palopuron kylään saakka. 32. SS-divisioona 30 Januar
Divisioonan osat lähetettiin taisteluun itärintamalle välittömästi muodostamisensa jälkeen. Helmikuussa yksikössä oli noin 12 000 miestä ja se taisteli Oder-joen ja Frankfurtin alueella. Divisioona tuhottiin Halben taistelussa Berliinin lähellä sodan viimeisten päivien aikana, mutta osia siitä antautui myöhemmin Yhdysvaltain armeijalle. Suomen ja Saksan sotilasyhteistyö 1940–1941
Aamuyöllä 22. kesäkuuta Saksan 2. ja 3. vuoristodivisioonan kärkijoukot odottivat sillalla pääsyä Suomen puolelle. Suomalainen rajavartiosto nosti rajapuomin ja laski saksalaiset maahan kello 02:30. Operaatio Renntieriä noudattaen 2. divisioona miehitti nikkelikaivoksen ja Liinahamarin alueen, 3. divisioona Jäämerentien varren etelämmässä. Tirolista, Steiermarkista ja Salzburgista kotoisin olevat joukot rakensivat siltoja ja parakkeja, ja paransivat teitä. Petsamon maastotiedustelun Neuvostoliiton rajalle saksalaiset saivat tehtyä 24. päivään mennessä. Wehrmachtin sotilashallinto
Wehrmachtin sotilashallinto oli ensimmäinen Saksan toisessa maailmansodassa valtaamilla alueilla toteutettu hallinto. Kun rintama siirtyi eteenpäin, luovutti Wehrmacht alueita Saksan siviilihallinnolle. Kuitenkin Atlantin rannikkoa Ranskassa ja Neuvostoliiton rintaman rintamasta noin 300 kilometriä selustaan ulottuvat osat pysyivät Wehrmachtin sotilashallinnossa. Wehrmacht kohteli väestöä sen mukaan, miten se teki vastarintaa, kun taas Saksan siviilihallinto, joka koostui kansallissosialistisen puolueen virkailijoista, joista osa oli entisiä puolueen piiripäälliköistä Saksasta kohteli väestöä sen oletettujen rodullisten ominaisuuksien mukaan, mikä vaikeutti alueen väestön käyttämistä hyväksi, ja osittain saattoi kääntää vähemmistökansallisuuksia Saksaa vastaan. Itämeren taistelut
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon vuonna 1941 suomalaiset ajoivat puna-armeijan pois Hangosta ja saksalaiset Baltian maista. Hangosta evakuoitiin 23 000 neuvostosotilasta Leningradiin Suomen 17. divisioonan vallatessa kaupungin. Evakuoinnin aikana Suomen rannikkotykistö ja miinakentät upottivat kolme hävittäjää ja suuret joukkojenkuljetusalukset "Andrei Zhdanovin" ja "Iosif Stalinin". Riian ja Liepājan menetysten jälkeen Neuvostoliiton laivasto vetäytyi Tallinnaan. Elokuun loppuun mennessä saksalaiset olivat piirittäneet kaupungin pakottaen Neuvostoliiton evakuoimaan joukot meritse, missä Neuvostoliiton Itämeren laivasto menetti lukuisia aluksiaan torpedoveneiden hyökkäyksissä ja Jumindan niemimaan edustan miinakentissä. Neuvostoliiton 160 aluksesta 65 tuhoutui ja useat muut alukset vaurioituivat. 28 000 evakuoidusta sai surmansa 16 000. Laivasto evakuoitiin myöhemmin Leningradiin, joka piiritettiin sekä maalta että mereltä. Saksalaiset syöksypommittajat upottivat taistelulaiva "Maratin" Kronstadtissa 23. syyskuuta. Operaatio Nordwindin aikana Suomen laivaston panssarilaiva "Ilmarinen" upposi osuttuaan merimiinaan. Suomalaissukellusveneet hyökkäsivät Neuvostoliiton saattueita vastaan laihoin tuloksin kovan vastarinnan ja epäluotettavien torpedoiden takia. Heimwehr
Heimwehrin jäsenet olivat enimmäkseen hävityn ensimmäisen maailmansodan sotilaita. Ryhmällä ei ollut kansallista johtoa tai poliittista ohjelmaa, vaan se muodostui paikallisista ryhmistä, jotka olivat valmiit toimimaan, milloin havaitsivat ideologisesti vääränlaista toimintaa. Ylä-Itävallassa joukko hyökkäsi lakkoilevia työläisiä ja ammattiliittoja vastaan. Heimwehr oli myös mukana 15. heinäkuuta 1927 verilöylyssä, jossa poliisi surmasi 89 mielenosoittajaa. Vastakkain selkkauksessa olivat sosiaalidemokraattinen puolue ja toisaalta Heimwehr, katolisen kirkon ja teollisuusylimystön tukemana. Saksan Itämeren-divisioona
Suomalaisten valkoisten tuella Saksan Itämeren-divisioona valloitti Helsingin 12.–14. huhtikuuta. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Pohjanlahden jääolot osoittautuivat lopulta niin hankaliksi, että maihinnousupaikaksi vaihdettiin Hanko. Operaation sivustaa suojatakseen saksalaiset päättivät maaliskuun lopussa yrittää punaisten hallussa olleen Turun valtaamista. Ahvenanmaalla oli tuolloin myös Varsinais-Suomen suojeluskuntalaisista koottu Saariston vapaajoukko, joka miehitti Houtskarin ja Korppoon saaret. Tämän jälkeen saksalaiset yrittivät valkoisten tukemana vallata Nauvon 4. huhtikuuta. Punaiset kuitenkin pysäyttivät heidät taistelussa, joka vaati seitsemän saksalaisen hengen. Epäonnistunut hyökkäys jäi saksalaisten ainoaksi sotatoimeksi Turun saaristossa. Tämän jälkeen he keskittyivät Itämeren-divisioonan marssiin kohti Helsinkiä ja Mecklenburgin jääkäripataljoona laivattiin 9. huhtikuuta reserviksi Hankoon. "SMS Rheinland" lähti kaksi päivää myöhemmin avustamaan Helsingin valtauksessa, mutta ajoi karille jo Lågskärin ja Flötjanin välillä, jolloin kaksi miestä sai surmansa. Alus saatiin irti vasta heinäkuussa. Puolan offensiivi
Saksalaiset hyökkäsivät 53 divisioonan voimin, joita tuki 1 600 lentokonetta. He hyökkäsivät koko Saksan ja Puolan rajan leveydeltä. Komentajana toimi kenraali Walther von Brauchitsch. Virallinen nimi operaatiolle oli "Tapaus valkoinen". Saksalaisten tavoitteena oli nopealla saarrostuksella lamaannuttaa Puolan joukot (salamasota) katkaisemalla niiden huolto- ja viestiyhteydet. Ranskalaiset sotilasasiantuntijat olivat saarrostusvaaran vuoksi suositelleet, etteivät puolalaiset edes yrittäisi puolustaa Puolan käytävää. Puolalaiset kuitenkin yrittivät puolustaa myös sitä. Puolan käytävän menettäminen merkitsi meriyhteyden katkeamista Isoon-Britanniaan. Skagerrakin taistelu
Skagerrakin taistelu (, ) oli ensimmäisen maailmansodan laajin meritaistelu. Se oli myös sodan ainoa taistelu, jossa käytettiin taistelulaivoja täysimittaiseen sodankäyntiin toisiaan vastaan. Taistelu käytiin Pohjanmerellä Skagerrakin salmen suulla Jyllannin länsipuolella yhden vuorokauden aikana alkaen 31. toukokuuta 1916. Siihen osallistuivat Saksan avomerilaivasto ("Hochseeflotte", 99 alusta) amiraali Reinhard Scheerin johdolla ja Britannian taistelulaivasto ("Grand Fleet", 151 alusta) laivastoamiraali Sir John Jellicoen johdolla. Taistelun taustalla oli saksalaisten suunnitelma, jolla yritettiin houkutella brittiläinen taisteluristeilijäosasto Saksan laivaston sukellusveneiden ja päävoimien tuhottavaksi. Seurauksena kuitenkin oli Grand Fleetin ja Hochseeflotten päävoimien yhteenotto. Kuninkaallisen laivaston sotatoimet Itämerellä 1918–1920
Brittien laivastotoiminta Itämerellä mahdollistui Saksan tehtyä aselevon ensimmäisessä maailmansodassa 11. marraskuuta 1918. Aseleposopimuksen 12. artiklan mukaan saksalaisten tuli vetäytyä Venäjän keisarikunnalle kuuluneelta alueelta vasta sitten, kun ympärysvallat pitivät vetäytymistä mahdollisena ottaen huomioon alueen sisäisen tilanteen. Käytännössä muotoilu tarkoitti sitä, että saksalaiset jäisivät paikoilleen poliisijoukoksi ylläpitämään yleistä järjestystä ja turvallisuutta eli tarvittaessa taistelemaan virolaisia ja latvialaisia bolševikkeja ja näitä tukevia neuvostovenäläisiä vastaan, kunnes ympärysvallat kykenisivät löytämään jonkin ratkaisun yhdessä Latvian ja Viron hallitusten kanssa. Suomen ja Saksan sotilasyhteistyö 1940–1941
Suomen aluevesille purjehti 16. kesäkuuta Saksan laivaston kaksi laivasto-osastoa, jotka piilotettiin saaristoon odottamaan alkavaa hyökkäystä. Osa aluksista ajettiin Suomenlinnaan merisotakoulun laituriin. "Gruppe Cobra" odotti Porkkalan saaristossa ja "Gruppe Nord" Turun saaristossa Nauvon eteläpuolella. Molemmat olivat saman suuruisia, yhteensä aluksia oli runsaat 40: viisi sukellusveneiden emälaivaa, seitsemän suurta miinalaivaa (muun muassa Königin Luise), kymmenen miinanraivaajaa sekä niiden emälaiva, 12 moottoritorpedovenettä emälaivoineen, neljä avomerihinaajaa, tankkeri ja huoltoaluksia. Alukset olivat Suomen rannikolla päästäkseen nopeasti laskemaan miinasulun Suomenlahden poikki, jotta Neuvostoliiton Itämeren laivasto suljettaisiin Leningradiin. Suomalaiset kuljettivat saksalaisupseereita tutkimaan tulevia miinoitusalueita, ja päästivät saksalaistähystäjät Bengtskärin majakalle tähystämään neuvostoliikennettä Hankoon. Turun saaristossa oli ankkurissa myös Suomen sukellusvenelaivasto, viisi sukellusvenettä ja emälaiva. Kolme suomalaisaluksista auttoi 22. päivä saksalaisia miinoittamaan Viron rannikkoa. Ruth Munck
Vuosina 1941–1943 Saksan itärintamalla toimi suomalainen vapaaehtoinen SS-pataljoona SS Freiwilligen-Batallion Nordost. Suomalaista SS-pataljoonaa luotaessa haluttiin eri tavoin luoda vaikutelmaa "toisesta jääkäriliikkeestä". Tähän sopi myös, että jääkärien Schwester Ruth antoi panoksensa sotasairaaloihin joutuneiden suomalaisten hoitamiseen. Munck liikkui Saksassa, Puolassa, Itävallassa, Tšekkoslovakiassa, Elsass-Lothringenissa ja Luxemburgissa. Saksan Itämeren-divisioona
Saksan Itämeren-divisioona () oli saksalainen, kenraalimajuri kreivi Rüdiger von der Goltzin komentama noin 10 000 sotilaan vahvuinen yksikkö, joka Suomen sisällissodan loppuvaiheessa keväällä 1918 nousi maihin Hangossa 3. huhtikuuta alkaen ja eteni kohti Helsinkiä. Itärintama (toinen maailmansota)
Sodan alkaessa Wehrmactin miesvahvuus oli 181 divisioonaa ja 18 prikaatia eli 5,5 miljoonaa sotilasta, jotka oli jaettu kolmeen suureen armeijaryhmään. Armeijaryhmä koostui useammasta armeijasta, ja niiden koko oli 250 000–1 000 000 miestä. Wehrmachtin armeijaan kuului yleensä kaksi tai kolme armeijakuntaa, ja sen koko oli tavallisesti 40 000–100 000 sotilasta. Armeijakunta koostui kahdesta tai kolmesta divisioonasta, joiden koko vaihteli sodan aikana suuresti. Vuonna 1944 itärintamalla oli enää noin 3 miljoonaa saksalaista sotilasta. Doggermatalikon taistelu
Saksan laivasto lähetti 23. tammikuuta 1915 amiraali Franz von Hipperin laivasto-osaston tuhoamaan Doggermatalikolla mahdollisesti olevat brittiläiset kevyet voimat. Saksalaiset meriupseerit pitivät aluksia mahdollisesti vakoojina, jotka ilmoittaisivat Saksan laivaston liikkeet Amiraliteetille. Tämä ei kuitenkaan ollut mahdollista, koska ainoastaan muutamissa aluksissa oli radiot. Britannian Amiraliteettii mursi viestin salauksen jo samana päivänä saaden selville saksalaisten suunnitelman, jolloin se antoi määräyksen osaston lähettämisestä merelle.
Amiraali Franz von Hipperin osastoon kuuluivat panssariristeilijä "SMS Blücher" ja taisteluristeilijät "SMS Derfflinger", "SMS Moltke", "SMS Seydlitz" sekä kevyet risteilijät "SMS Kolberg", "SMS Graudenz", "SMS Rostock" ja "SMS Stralsund" sekä 18 torpedovenettä. Saksalaisosasto hyökkäsi Doggermatalikolla olevien brittiläisten kalastusalusten kimppuun. Britit olivat saaneet kuitenkin tästä suunnitelmasta tiedon jo edellisenä päivänä kuuntelemalla Saksan salattua radioliikennettä, jonka brittien laivastotiedustelu "Huone 40" selvitti. Helsingin valtaus
Hangossa 3. huhtikuuta 1918 maihinnoussut kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzin komentama Saksan Itämeren-divisioona oli kaikkiaan noin 9 000–10 000 miehen vahvuinen yksikkö, josta Helsingin valtaukseen osallistui noin 6 000 miestä. Kaupunkiin hyökänneisiin joukkoihin kuuluivat 1. kaartinulaanirykmentti, Kuninkaallinen Saksin karabinieerirykmentti, Jääkäripataljoona 4 sekä Osasto Röder, joka käsitti muun muassa polkupyöräkomppanian, tykkipatterin sekä tiedustelijoita, viestimiehiä ja pioneerejä. Lisäksi hyökkäystä tuki kaksi 2. Vuoristotykistöosaston patteria. 95. reservijalkaväkiprikaati jäi reserviksi. Saksan keisarikunnan laivasto
Alfred von Tirpiz komensi ensimmäisen maailmansodan aikana Saksan laivastoa. Huolimatta massiivisesta varusteluohjelmasta Saksan laivasto ei ollut lähellekään yhtä vahva kuin Britannian laivasto. Ympärysvallat tuhosivat sodan alussa siirtomaissa ja valtamerillä olleet saksalaisalukset sodan ensimmäisten kuukausien kuluessa ja laivaston pääosa vietti sodan ankkurissa. Samalla brittilaivaston päävoimat sitoutuivat vartioimaan Pohjanmerta ja estämään Saksan laivaston murtautumisen Atlantille. Saksan laivasto yritti tätä Skagerrakin taistelussa, mutta taistelu päättyi ratkaisemattomana. Britannian laivasto koki suuria tappioita, mutta kykeni pitämään Saksan laivaston poissa Pohjanmereltä. Saksan 3. vuoristodivisioona
Saksan 3. vuoristodivisioona () oli Itävallan Graziin sijoitettu Saksan maavoimien yhtymä. Se oli lähes koko toisen maailmansodan etulinjassa lukuun ottamatta Norjan suojaamista 1940–1941. Länsi-Venäjän vapaaehtoinen armeija
Länsi-Venäjän vapaaehtoisen armeijan sotilaat koostuivat saksalaisista ja venäläisistä sotilaista. Armeijan venäläiset sotilaat olivat entisiä sotavankeja, jotka Saksan keisarikunta oli vapauttanut sillä ehdolla, että nämä taistelisivat bolševikkeja vastaan sisällissodassa. Armeijan saksalaiset sotilaat koostuivat Freikorpsin sotilaista, jotka olivat jääneet Liettuaan ja Latviaan Saksan hävittyä sodan. Länsi-Venäjän vapaaehtoisen armeijan päällimmäinen päämäärä oli taistella kommunistisia joukkoja vastaan Aleksandr Koltšakin joukkojen tuella, mutta sen todellinen tarkoitus oli Saksan vaikutusvallan säilyttäminen Saksan ensimmäisessä maailmansodassa valtaamilla alueilla. Aluksi bermondtilaiset toimivat enimmäkseen Latviassa, mutta kesäkuussa 1919 he ylittivät Liettuan rajan joutuen taisteluihin Liettuan armeijan kanssa. Bermondtilaiset vetäytyivät Liettuasta joulukuussa 1919. 36. Waffen-SS-divisioona
Yksikkö paisui sadasta miehestä ensin prikaatiksi ja sittemmin muodostettiin 36. Waffen-SS-divisioona. Se toimi Puolassa ja Valko-Venäjällä taistelussa partisaaneja vastaan, sai runsaasti moitteita ylemmiltä tahoilta, ja sitä vaadittiin hajotettavaksi, mutta itse Heinrich Himmler oli mieltynyt osastoon ja katsoi sen toimintaa läpi sormien. Normaalissa rintamasodankäynnissä yksikkö pärjäsi yleensä huonosti, lukuun ottamatta joitain sodan loppuvaiheen viivytystaisteluja, joissa se kunnostautui. Länsi-Viron saariston maihinnousuoperaatio
Hitlerin annettua käskyn Virosta luopumisesta suurin osa alueen saksalaisjoukoista vetäytyi Latvian alueelle. Hieman aikaisemmin Viron saarille oli siirretty vajaavahvuinen 23. divisioona, joka heikkeni entisestään, kun siitä irrotettiin krenatöörirykmentti 68 ja yksi patteristo Suursaaren maihinnousuun. Saksalaisjoukkojen vahvuus siirron jälkeen oli neljä pataljoonaa, kolme patteristoa ja pioneeripataljoona. Vahvistukseksi saatiin hieman ennen saariston taistelujen alkua kolme merivoimista muodostettua pataljoonaa, sekä syöksyveneitä ja maihinnousuyksiköitä. Joukkoja komensi 23. divisioonan komentaja kenraaliluutnantti Hans Schirmer, joka sai käskyn pitää saaret hallussaan, sillä ne olivat oleellisia Riikaan suuntautuvien huoltokuljetusten ja sukellusvenemiehistöjen koulutuksen kannalta Itämerellä. Muhulle, Hiidenmaalle ja Saarenmaalle jaetut joukot riittivät kuitenkin vain oletettujen maihinnousupaikkojen puolustukseen. 17. divisioona (jatkosota)
Sodan jatkuessa komppanian täydentäminen tuli ongelmalliseksi, kun Ruotsista ei tullut enää uusia vapaaehtoisia. Kesäkuussa 1944 ennen suurhyökkäystä komppania oli kutistunut 64 mieheen (joista 53 ruotsalaisia vapaaehtoisia). Komppania osallistui Talin–Ihantalan taisteluun, jossa se kärsi raskaita tappioita, jonka vuoksi komppanian miesvahvuus kutistui 20 mieheen.17. divisioona jäi perustamisalueelleen ryhmittyen Hangon rintamalle, joka saartoi Neuvostoliitolle talvisodan rauhansopimuksessa vuokratun Hankoniemen alueen. Englantilainen sukellusveneosasto Itämerellä
Englantilainen sukellusveneosasto toimi Itämerellä ensimmäisen maailmansodan aikana. Osaston tarkoituksena oli estää ruotsalaisen rautamalmin kuljetukset Saksaan. Osastoon kuului yhdeksän sukellusvenettä ja joukko huoltoaluksia. Sen kotisatamana toimi Tallinna ja sodan loppuvaiheessa Helsinki. Osaston päällikkönä toimi väliaikainen kommodori Francis Cromie. 11. SS-vapaaehtoispanssarikrenatööridivisioona Nordland
Divisioonaan liitettiin myös aluksi Alankomaalainen vapaaehtoislegioona, josta myöhemmin muodostettiin oma divisioonansa.
Skandinaavisia vapaaehtoisia ei kuitenkaan ikinä saatu tarpeeksi ja suurimman osan divisioonan miehistöstä muodostivat etniset saksalaiset eri maista, pääasiassa Romaniasta. Divisioonassa palveli kuitenkin vapaaehtoisia lukuisista maista, kuten Ruotsista, Sveitsistä ja Britanniasta. Danziginlahden taistelu
Puolan toisen tasavallan laivasto oli lähinnä valmistautunut turvaamaan yhteydet Ranskaan mahdollisessa Neuvostoliiton kanssa syntyneessä kriisissä. Hyökkäävän osapuolen ollessa Saksa ja pääsyn Itämerelle estyessä, kolme neljästä Puolan laivaston modernista hävittäjästä vetäytyisi Itämereltä Iso-Britanniaan Peking-suunnitelman mukaisesti. Jäljelle jäänyt laivasto, jonka muodostaisivat miinalaiva, hävittäjä, viisi sukellusvenettä ja joukko pienempiä aluksia tekisivät kaksi laivasto-operaatiota, joiden tarkoituksena oli häiritä Saksan laivaston liikehdintää Danziginlahdella sekä Saksan ja Itä-Preussin välisiä kuljetuksia. Kaikki sukellusveneet siirrettiin operaatioalueiltaan eteläiseltä Itämereltä Operaatio Worekiin upottamaan niin monta saksalaisalusta kuin mahdollista. Wehrmacht
Wehrmachtissa palveli myös useita ulkomaalaisia toisen maailmansodan aikana. Heihin kuuluivat etnisiä saksalaisia, hollantilaisia, baltteja, pohjoismaalaisia ja heitä tuli jopa Balkanin niemimaalta. Venäläiset palvelivat erityisessä Venäjän vapautusarmeijassa ja muut neuvostokansat muodostivat Ostlegionenin. Nämä yksiköt olivat kenraali Ernst August Köstringin alaisuudessa ja muodostivat noin viisi prosenttia Wehrmachtin miesvoimasta. Saksan 5. panssaridivisioona
Divisioona jatkoi taisteluaan huhtikuun puolivälissä eristettynä Sambian niemimaalla, kun Saksan laivasto sai määräyksen evakuoida divisioonan jäänteet meritse. Evakuointia ei kuitenkaan keretty saamaan päätökseen ennen sotatoimien päättymistä. Divisioonan joukkoja oli Pommerissa, Bornholmilla, Schleswig-Holsteinissa Saksan antautuessa. Pääosa joukoista antautui länsiliittoutuneille, vaikka Helin niemimaalla ollut osa joutuikin antautumaan neuvostojoukoille. Budapestin piiritys
Kun Budapest oli piiritetty saartorenkaan sisälle oli jäänyt 79 000 saksalaista ja unkarilaista sotilasta. Saksalaisiin sotilasyksiköihin Budassa ja Pestissä kuuluivat esimerkiksi 8. SS-ratsuväkidivisioona Florian Geyer, 22. SS-ratsuväkidivisioona Maria Theresa, panssarijalkaväkidivisioona Feldherrnhalle, 13. panssaridivisioona, 500. rangaistuspataljoona ja jäännöksiä useista muista yksiköistä. Unkarilaisia oli kaupungin puolustajista noin puolet. Kaupungin asukkaista oli koottu improvisoituja yksiköitä, joille jaettiin panssarinyrkkien lisäksi vain vähän aseistusta. Yksiköihin kuului niin vapaaehtoisia, kuin pakko-otettujakin. Nuoliristi-puolueen fanaattisiin puolisotilaallisiin joukkoihin kuului noin 2 000 miestä. Joitakin Unkarin vakinaisen armeijan upseereita ja sotilaita loikkasi Neuvostoliiton puolelle, jossa heistä koottiin komppanioita. Saksan Itämeren-divisioona
Toista kuljetusryhmää veti miinalaiva Nautilus (saapui johtamaan ryhmäänsä vasta Suomenlahden miina-alueen rajoilta, jota ennen toista ja kolmatta kuljetusryhmää veti risteilijä Möwe) ja sitä seurasivat kuljetusalukset S/S Schleswig, S/S Chemnitz ja S/S Hannover. Kolmatta kuljetusryhmää veti risteilijä Möwe perässään kuljetusalukset S/S Habsburg, S/S Altenburg ja S/S Giessen. Isak Tuominen
Tuominen työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 27. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. 15. Waffen-SS-divisioona (1. latvialainen)
Saksan miehitettyä Baltian kesällä 1941 Reichskommissariat Ostlandissa koottiin partisaaneja vastaan toimivia yksikköjä. Heinrich Himmler perusti elokuussa 1942 balttilaiset legioonat, mukaan lukien Lettische SS-Freiwilligen-Legionin, joka nimettiin 22. lokakuuta 1943 15. latvialaiseksi SS-vapaaehtoisdivisioonaksi (). Hugo Meurer
Meurer määrättiin 21. helmikuuta 1918 muodostamaan Itämeren laivastoon erikoisosasto jalkaväkidivisioonan kuljettamiseksi Suomeen. Operaatiota vaikeuttivat lähinnä Suomenlahden jäät ja venäläisten asettamat merimiinat. Valmistellessaan varsinaista maihinnousua eteläiseen Suomeen Meurer suoritti laivasto-osastonsa ja yhden jalkaväkipataljoonan voimin 7. maaliskuuta maihinnousun Ahvenanmaalle, jossa saksalaiset eivät kohdanneet vastarintaa. Meurerin laivaston kuljettamat Itämeren-divisioonan joukot tekivät hänen ehdotuksestaan päämaihinnousun Hangossa 3. huhtikuuta. Meurer neuvotteli siellä Saksan edustajana 5. huhtikuuta Hangon sopimuksen, joka takasi Venäjän Itämeren-laivaston puolueettomuuden saksalaisten hyökäessä Helsinkiin. Jalkaväkijoukkojen edettyä maitse Helsingin porteille Meurerin laivasto-osasto siirtyi tukemaan Helsingin valtausta meren puolelta 12. huhtikuuta. Koska Viaporin suuri venäläinen varuskunta antautui ennaltasovitusti saksalaisille, Meurer saattoi lähettää joukkonsa Katajanokan rantaan, mistä käsin linjalaivat "SMS Posen" ja "SMS Westfalen" pommittivat Kauppatorin ympäristöä kunnes suomalaiset punaiset antautuivat. Meurerin laivasto-osasto ei Helsingin kukistumisen jälkeen osallistunut sisällissodan taisteluihin, mutta se partioi Suomenlahdella estääkseen Etelä-Suomen punaisia pakenemasta meritse. Meurerin komennus Suomessa päättyi 2. toukokuuta, jolloin hän palasi Kieliin ja hänen tilalleen tuli amiraali Ludolf von Uslar. Suomen kuningaskuntahanke
Sisällissodan aikana Rüdiger von der Goltzin komentama Saksan Itämeren divisioona oli noussut maihin eteläisessä Suomessa ja tullut valkoisten avuksi. Sodan päättyessä Suomi oli vahvasti Saksan liittolainen ja maan talous oli jo kevään 1918 kauppasopimuksella sidottu Saksan sotatalouteen. Vaasan senaatin ja Saksan välillä allekirjoitettiin 7. maaliskuuta sopimus, jonka mukaan Suomi ei saisi järjestää suhteitaan muihin valtioihin ilman Saksan suostumusta, mikä yhdessä kauppasopimuksen kanssa teki Suomesta Saksan protektoraatin. Suomen kannalta epäedullista kauppasopimusta täydennettiin myöhemmin niin ikään Suomelle epäedullisella tavaranvaihtosopimuksella. Suomen senaatin pyynnöstä Itämeren divisioonan joukot jäivät toistaiseksi Suomeen ja von der Goltz sai toukokuussa virkanimikkeen "saksalainen kenraali Suomessa". Saksalaiset olivat mukana myös Suomen sotalaitoksen perustamisessa ja elokuusta joulukuuhun tähän tehtävään oli kiinnitetty lähes sata saksalaista upseeria. Saksalaissuuntaus nautti sodan jälkeen porvarillisten ryhmien keskuudessa laajaa kannatusta, ja saksalaisia ihailtiin valkoisen Suomen vapauttajina. Ostlegionen
Ostlegionen oli muista neuvostokansalaisista kuin venäläisistä syksyllä 1941 muodostettu yksikkö Wehrmachtissa toisen maailmansodan aikana. Valloitettujen alueiden väestöä ei ollut alun perin tarkoitus hyödyntää sotilaallisesti mutta etenemisen pysähdyttyä Saksan johto myöntyi rajallisessa määrin "itälegioonien" perustamiseen. Itälegioonat olivat kenraali Ernst-August Köstringin alaisuudessa, ja yhdessä vuonna 1944 perustetun Venäjän vapautusarmeijan kanssa ne muodostivat viisi prosenttia Wehrmachtin miesvoimasta. Syysmanööverit
Jatkosodan lopussa rintamavastuuta Pohjois-Suomessa yli 700 kilometriä pitkällä rintamalinjalla Kiestingin-Uhtuan korkeudelta Jäämerelle piti Saksan 20. Vuoristoarmeija, yhteensä noin 210 000 miestä. Joukkojen komentajana toimi kesäkuussa 1944 kuolleen Eduard Dietlin jälkeen kenraalieversti Lothar Rendulic. Saksalaisten esikunta sijaitsi Rovaniemellä. Suomi katkaisi 2. syyskuuta 1944 suhteensa Saksaan. Neuvostoliiton kanssa sovitun Moskovan välirauhan ehtoihin kuului, että saksalaiset oli ajettava maasta vaikka asevoimin 15. syyskuuta mennessä. Tällöin saksalaiset ryhtyivät ryhmittämään armeijakuntaansa uusiin, ennalta linnoitettuihin asemiin poikki Lapin turvatakseen itselleen Petsamon nikkelin saannin. Ryhmittyminen tapahtui ennalta valmistellun operaatio Birken muodossa. Itärintama (toinen maailmansota)
Itärintama oli toisen maailmansodan aikana Keski- ja pääasiassa Itä-Euroopassa käytyjen sotatoimien nimitys, jota käytetään rinnakkain Länsi-Euroopassa sijainneen länsirintaman kanssa. Itärintamalla vastakkain olivat Saksa liittolaisineen ja Neuvostoliitto kesäkuun 1941 ja toukokuun 1945 välisenä aikana. Saksan hyökkäys Neuvostoliittoon nimettiin 29. kesäkuuta 1941 Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean julistuksella suureksi isänmaalliseksi sodaksi (). Sinimäkien taistelu
Linjaa puolustaviin joukkoihin kuului kuusi divisioonaa ja pataljoonan vahvuiseksi supistunut flaamilainen SS-divisioona Langemarck. Virolaisiin puolustajiin lukeutuivat ja 300. jalkaväkidivisioona. Puolustajista noin kolmannes oli virolaisia. Virolaisten ja flaamien lisäksi taisteluun osallistui tanskalaisia, alankomaalaisia ja norjalaisia SS-yksiköitä. Saksalaiskomennossa olevia puolustajia oli kaikkiaan noin 22 000. Joukkoja komensi kenraali Felix Steiner. Hyökkäävät neuvostojoukot koostuivat 2. iskuarmeijasta ja 8. armeijan osista. Neuvostojoukkoja komensi Leningradin rintaman komentaja marsalkka Leonid Govorov. Hyökkäyksen alussa neuvostojoukkojen vahvuus oli 54 000. Suurimmillaan hyökkääjien määrällinen etu puolustajiin verrattuna oli yksitoista hyökkääjää yhtä puolustajaa kohden. Jääkäripataljoona 27
Kolmannes värvätyistä oli itsenäisiä tilallisia, lopuista suurin osa työväestöä. Jääkäriliikkeen osana työväestö tuki näin Suomen itsenäistymistä porvarillisemman kansanosan rinnalla. Suomesta värvättyjen lisäksi pataljoona sai miehistöä Saksasta, vankileireiltä, joihin oli internoitu muun muassa suomalaisia merimiehiä. Pohjoinen rintama
Pohjoinen rintama perustettiin pian jatkosodan syttymisen jälkeen ja sen tehtävänä oli puolustaa Suomenlahden ja Jäämeren välistä aluetta. Heinäkuun alussa Pohjoisen rintamaan kuuluivat seuraavat armeijat:Rintamaan kuului 14 divisioonaa eli siis noin 203 000 miestä. Venäläisiä vastassa oli 23 suomalaista ja saksalaista divisioonaa eli noin 360 000 miestä. Pohjoinen rintama ei kyennyt torjumaan hyökkääjiä, joten se sai paljon vahvistuksia ja lopulta jaettiin Leningradin- ja Karjalan rintamiin. Osasto Brandenstein
Saksan Itämeren-divisioonan pääjoukon hyökkäyssuunnaksi vahvistui 16. huhtikuuta Riihimäki ja Lahti. Aamulla 19. huhtikuuta lähti Helsingin pohjoispuolella taistellut kenraalimajuri Wolfin komentama 95. reservijalkaväkiprikaati, joka koostui majuri von Brandensteinin prikaatin kärjessä komentamasta 3. kaartin ulaanirykmentistä, Reservijääkäripataljoona 3:sta ja Saksilaisesta karabinieerirykmentistä vahvennuksinaan neljä patteria kenttätykistöä. 3. kaartin ulaanirykmentti ajan muiden ratsuväenosastojen tapaan oli noin pataljoonan vahvuinen. Itämerensuomalaiset kansat
Kylmän sodan aikana itämerensuomalaiset kansat jakoi rautaesirippu. Vain suomalaiset ja pieni osa karjalaisista olivat Neuvostoliiton rajojen ulkopuolella. Heikki Repo
Kun jääkärien pääjoukko lähti Suomeen helmikuussa 1918, työläisjääkärit jäivät Saksaan. He yrittivät vaikuttaa siihen, ettei Saksa lähettäisi sotilaita Suomeen. Kesällä 1918 Saksassa oli vielä noin 300 jääkäriä. Fremde Heere Ost
Fremde Heere Ost () oli yleisnimitys toisen maailmansodan aikana Saksan armeijan itäisien maiden vapaaehtoisjoukkoista koostuvan armeijakunnan nimitys. Rüdiger von der Goltz
Vuonna 1916 von der Goltzista tehtiin kenraalimajuri. Kesäkuussa 1916 hänestä tuli 1. kaartinrykmentin komentaja. Rykmentti osallistui 1916-1917 Sommen, Ylä-Sommen sekä Siegfried-linjan taisteluihin. Kreutznachissa von der Goltzille ilmoitettiin Saksan Itämeren divisioonan perustamisesta sekä Suomeen lähdöstä. Doggermatalikon taistelu
Doggermatalikon taistelu () oli ensimmäisen maailmansodan meritaistelu 24. tammikuuta 1915 Britannian ja Saksan laivasto-osastojen välillä. Britit voittivat saksalaisen laivastoeskadroonan, jonka tehtävänä oli upottaa brittien kalastusaluksia. Saksalaiseen laivasto-osastoon kuuluivat taisteluristeilijät "SMS Derfflinger", "SMS Moltke" ja "SMS Seydlitz", panssariristeilijä "SMS Blücher" ja kevyt risteilijä "SMS Kolberg", joista "SMS Blücher" upposi vieden 782 miestä mukanaan. Saksan laivaston aluksista ainoastaan "SMS Moltke" säilyi taistelukuntoisena, mutta myös brittien taisteluristeilijään "HMS Lioniin" osui. Doggermatalikon taistelu oli pieni, mutta vahvisti brittilaivaston taisteluintoa. Se paljasti myös brittilaivojen keskinäisessä viestityksessä väärinkäsityksiä aiheuttavia puutteita, jotka tulivat esille myöhemmässä Skagerrakin taistelussa, koska viestitystä ei korjattu asialliseksi. Adolf Bock
Keväällä 1918 Adolf Bock saapui Suomeen kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzin johtaman Saksan Itämeren-divisioonan (Die Ostsee-Dision) mukana avustamaan valkoisia joukkoja Suomen sisällissodassa. Huhtikuussa 1918 Bock oli mukana vapauttamassa Helsinkiä punaisten vallasta kontra-amiraali Hugo Meurerin komentaman laivasto-osaston mukana. Saksan 7. jalkaväkidivisioona (Reichswehr)
Saksan 7. jalkaväkidivisioona () oli Weimarin tasavallan maavoimien yhtymä maailmansotien välillä 1922-1934. Schutzstaffel
Waffen-SS taisteli Wehrmachtin rinnalla ja oli organisaatioltaan sotilaallinen. Monet Waffen-SS:n divisioonat, kuten SS-Leibstandarte Adolf Hitler, Das Reich ja Wiking kuuluivat taisteluarvoltaan Saksan parhaisiin divisiooniin. Väkeä värvättiin myös miehitetyistä maista, liittolaisvalloista ja puolueettomista maista kuten Ruotsista sekä kanssasotijamaa Suomesta. Myös muslimeille oli tarkoitettu omia divisioonia, kuten Waffen-SS-vuoristodivisioona Handschar. Saksan Itämeren-divisioona
Toinen, vapaaherra ja eversti Otto von Brandensteinin komentama saksalaisyksikkö, Osasto Brandenstein 3000 miestä nousi maihin Loviisan Valkossa 7. huhtikuuta 1918 alkaen useana Tallinnasta suoritettuna kuljetuksena ja valtasi Lahden. Yhdessä tämän maihinnousuosaston kanssa Itämeren-divisioonan miesvahvuus nousi noin 13 000 mieheen. Lahden taistelu
Saksalaiset osallistuivat Suomen sisällissotaan maailmansotaan liittyneiden strategisten intressiensä ja vanhojen Suomen-yhteyksien vuoksi, valkoisten hallituksen pyynnöstä. Pääjoukko Itämeren-divisioona nousi maihin Hangossa 3. huhtikuuta. Nopeuttaakseen sodan ratkaisua saksalaiset perustivat lisäksi Tallinnassa erillisen Brandensteinin maihinnousuosaston, jonka ensimmäinen ryhmä nousi maihin Loviisassa 7. huhtikuuta. Osaston tavoitteena oli aluksi Lahden ja Kouvolan välisen rautatien katkaisu, mutta se muutettiin Lahden valtaamiseksi. Osaston kokonaisvahvuus oli 3 034 miestä. Tornionlaakson taistelut
Divisioonaryhmä Kräutler pystyi omista joukoistaan irrottamaan ainoastaan SS-Tiedustelupataljoona 6:n ja yhden jalkaväkipataljoonan, JP 3:n. Saksalaisjoukkoja oli näin koossa kuusi jalkaväkipataljoonaa, panssarivaunukomppania, kolme tykistöpatteristoa ja joitakin erityisjoukkoja. Tämä jäi saksalaisjoukkojen kokonaismääräksi taisteluissa. Tornion pohjoispuolelle joukoista muodostettiin kapteeni Wuttin johtama osasto, kolme pataljoonaa ja tykkipatteristo. Pääjoukoista muodostettiin kaupungin itäpuolelle "Taisteluosasto Tornio" majurin Krenzerin alaisuuteen. Verrattuna suomalaisjoukkojen lopputilanteen yhteensä kymmeneen pataljoonaan saksalaisjoukot olivat vähälukuisempia mutta huomattavasti tulivoimaisempia, erityisesti tykistön osalta. Itävallan historia 1918–1945
Toisen maailmansodan alkaessa Itävaltaa ei ollut olemassa valtiona. 800 000 itävaltalaisista määrättiin asevelvolliseksi Wehrmachtiin ja 150 000 palveli Waffen-SS:ssä. Itävaltalaiset liitettiin saksalaisyksikköihin, eikä erityisiä itävaltalaisia yksikköjä ollut. Kuitenkin esimerkiksi Suomen Lapissa oli pohjoissaksalaisista saatujen heikkojen kokemuksien vuoksi paljon itävaltalaisia alppijääkäreitä, jotka olivat tottuneet lumisiin olosuhteisiin. Itävaltalaisista oli suhteellisesti suurempi osa Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen jäseniä kuin muista silloisen Saksan osista keskimäärin. Kuitenkin mielipide oli jakautunut jo Anschlussista alkaen. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksan Itämeren-divisioonan arkistoa säilytettiin Potsdamin sota-arkistossa, joka tuhoutui liittoutuneiden pommituksessa huhtikuussa 1945. Suuri osa Itämeren-divisioonan arkistosta on kuitenkin tutkijoiden käytettävissä, kun Vapaussodan rintamamiesten liiton edustaja oli kolme vuotta aikaisemmin käynyt kopioimassa tärkeimmät asiakirjat Valtionarkistoon. Samassa yhteydessä tehdyt Suomessa palvelleiden saksalaissotilaiden haastattelut ovat myös tutkijoiden käytössä. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Ruotsi oli miehittänyt Ahvenanmaan jo pari viikkoa Suomen sisällissodan syttymisen jälkeen 15. helmikuuta. Saarilla oli tuolloin noin 2 000 venäläissotilasta, jotka lähinnä odottivat kotiuttamistaan. Kontra-amiraali Hugo Meurerin komentama laivasto-osasto "Sonderverband Ostsee" lähti matkaan Danzigista 28. helmikuuta. Siihen kuului kaikkiaan kolmisenkymmentä alusta, joita johtivat taistelulaivat "SMS Westfalen" ja "SMS Rheinland". Mukana oli myös muun muassa jäänmurtaja, miinalaivoja, torpedoveneitä, rahtialuksia sekä sairaalalaiva. Saattueen opastivat perille suomalaiset luotsit Harry Rönngren ja John Eklund. Maihinnousupaikkaa ei oltu valittu etukäteen, mutta tiedustelukoneiden lentojen perusteella joukot päätettiin laskea maihin Eckerössä, jossa jääolosuhteet vaikuttivat sopivilta. Avuksi pyydetty jäänmurtaja "Sampo" oli kuitenkin hukassa, ja näin saksalaiset joutuivat etenemään omin voimin. Vahvan jään vuoksi saattue pääsi Eckerön edustalle vasta kolmannella yrittämällä 5. maaliskuuta. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Itämeren-divisioonan kuljetusalukset lähtivät liikkeelle Danzigista 31. maaliskuuta ja saapuivat Hangon edustalle aamupäivällä 3. huhtikuuta. Ennen ankkuroitumistaan divisioona miehitti kaupungin edustalla sijaitsevan Russarön linnakkeen, jonne jääneet 30 venäläistä antautuivat vapaaehtoisesti. Vaikka punaiset olivat tietoisia saksalaisten tulosta, he eivät tehneet vastarintaa, vaan olivat poistuneet Hangosta jo hyvissä ajoin. Venäläiset merisotilaat sen sijaan sytyttivät satamassa olleet neljä sukellusvenettä ja niiden tukialuksen tuleen, jotteivät ne joutuisi saksalaisten käsiin. Ensimmäiset laivat kiinnittyivät laituriin aamuseitsemältä, ja puolen tunnin kuluttua Hangon vesitornin huipulla liehui Saksan lippu, kun taas raatihuoneen lipputankoon nostettiin Suomen leijonalippu. Valkoisten kannattajissa saksalaisten maihinnousu herätti suurta innostusta, ja heitä olikin vastaanottamassa muun muassa torvisoittokunta. Hangossa olleet punaisten vangit vapautettiin ja heidän tilalleen otettiin noin sata kaupunkiin jäänyttä punaisten kannattajaa, jotka sijoitettiin satamassa toimineen siirtolaistoimiston tiloihin. Kaupunkiin rantautuneiden saksalaisjoukkojen keskuudessa esiintyi myös kurittomuutta, sillä he tyhjensivät Hangon keksitehtaan varaston. Itärintama (toinen maailmansota)
Saksalaisten joukkojen lisäksi itärintamalla soti muiden akselivaltojen joukkoja, erityisesti unkarilaisia, romanialaisia, slovakialaisia, kroatialaisia ja italialaisia sotilaita. Myös suomalaiset sotivat saksalaisten rinnalla omaa jatkosotaansa Neuvostoliittoa vastaan. Sodan aikana saksalaisten joukkojen puolella soti lisäksi iso joukko antikommunistisia partisaaneja erityisesti Baltiasta ja Ukrainasta, ja heistä osa liittyi myös SS-yksiköihin. Espanjan diktaattori Francisco Franco lähetti myös rintamalle espanjalaisen divisioonan ylläpitääkseen suhteitaan Saksaan. Neuvostoliiton puolella soti suuri joukko partisaaneja erityisesti Puolassa ja Jugoslaviassa. Lisäksi Puolan I ja II armeijat, jotka olivat puna-armeijan kouluttamia, sotivat itärintamalla. Suuri merkitys sodan lopputulokseen oli myös saksalaisten rintaman takana toimineilla neuvostopartisaaneilla, jotka sitoivat jopa noin 10 prosenttia saksalaisten taistelujoukoista. Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona, Panttipataljoona (, alkujaan "SS Freiwilligen-Bataillon Nordost") oli vuosina 1941–1943 itärintamalla toiminut suomalaisista vapaaehtoisista koottu Saksan Waffen-SS:n joukkoyksikkö. Pataljoona oli osa SS-divisioona Wikingia (5. SS-Panzer-Division Wiking). Useat vapaaehtoisista toimivat jatkosodan päättymisen jälkeen saksalaisten Suomeen perustamassa vastarintaliikkeessä. Noin 1 400 suomalaisesta Waffen-SS:n sotilaasta kaatui 256, katosi 14 ja haavoittui 686. Reinhard Scheer
Reinhard Scheer oli impulsiivinen ja nopealiikkeinen komentaja. Saksan laivasto kohtasi britit vain kerran ensimmäisen maailmansodan aikana. Tämä Jyllannin tai Skagerrakin meritaisteluna tunnettu kohtaaminen johti kuitenkin Saksan laivaston pysymiseen satamassa sodan loppuun asti. Saksan laivasto ei ollut riittävän suuri haastamaan Englannin laivastoa suorassa merisodassa. Saksan laivasto
Toisen maailmansodan päättäneessä rauhassa Saksalta kiellettiin aluksi merivoimien ylläpito. Toukokuusta 1945 aina vuoteen 1956 Saksan miinanraivaushallinto () ja sitä seuranneet järjestelmät muodostettiin aiemman Kriegsmarinen henkilöstöstä. Hallinto muodostui osaltaan siirtymiseksi varsinaiseen laivastoon mahdollistaessaan koulutetun meriväen palkkaamisen ja edelleen kouluttamisen.
Länsi-Saksan liityttyä 1956 Natoon liittotasavallalle perustettiin jälleen laivasto, "Bundesmarine". Samana vuonna perustettiin itäisessä Saksan demokraattisessa tasavallassa Volkspolizei See, josta myöhemmin muodostui Volksmarine. Tampereen taistelu
Mannerheimin alkuperäinen tavoite Tampereen valtauksesta ennen saksalaisten maihinnousua ei täysin toteutunut, sillä Saksan Itämeren-divisioona oli noussut maihin Hangossa 3. huhtikuuta, kun taistelut Tampereella olivat vielä kesken. Dodekanesian valtaus
Kosilla oli kaikkiaan 1500 brittisotilasta, joista 680 kuului Durhamin kevyen jalkaväkiprikaatin I pataljoonaan ja loput olivat pääosin ilmavoimiin kuuluvia. Näiden lisäksi oli noin 3500 italialaissotilasta, jotka kuuluivat Italian 50. Regina jalkaväkidivisioonan 10. rykmenttiin. Saksalaiset aloittivat operaatio Eisbärin maihinnousun ja maahanlaskut 3. lokakuuta edeten saaren pääkaupungin laitamille. Brittijoukot vetäytyivät alueelta yön laskeuduttua ja ne antautuivat seuraavana päivänä. Kosin joutuminen saksalaisille riisti saariston brittijoukoilta ilmatuen. Saarelta vangittiin 1388 britti- ja 3145 italialaissotilasta. Saksalaiset teloittivat 3. lokakuuta italialaisvaruskunnan komentajan eversti Felice Leggion sekä 101 muuta italialaisupseeria. Teon syynä oli Adolf Hitlerin 11. syyskuuta antama käsky teloittaa vangitut Italian armeijan upseerit. Volksmarine
Neuvostoliiton valvonnassa ollut Saksan itäinen osa julistautui 7. lokakuuta 1949 Saksan demokraattiseksi tasavallaksi. Neuvostoliiton valvontakomission korvannut sotilasneuvonantajan organisaatio ryhtyi uudelleenaseistamaan maata. Organisaatio muun muassa tuki helmikuussa 1950 DDR:n sisäasiainministeriön alaisen Hauptverwaltung Seepolizein perustamisessa, jonka ensimmäinen laivue muodostettiin toukokuussa tanskalaisesta kalastuksenvalvontaan suunnitellusta "Hvidbjörnenistä", kuudesta R-veneestä ja mahdollisesti muutamasta Neuvostoliiton palauttamasta Flugsicherungsbootesta. Saksan kommunistit olivat suunnitelleet varsinaisen laivaston muodostamista ja sille oli tilattu ensimmäiset alukset jo 1. maaliskuuta 1949. Suomen ja Saksan kauttakulkusopimus
Marraskuuhun mennessä maahan oli kuljetettu 4 600 saksalaissotilasta. Etappireitin varrelle perustettiin saksalaisten toimistoja ja tukikohtia, sekä sijoitettiin pysyvästi 1 500 miestä. Rovaniemelle rakennettiin leiri 3 000 miehelle. Saksalaisyksiköitä sijoitettiin myös muualle, esimerkiksi Turkuun, Mäntyluotoon, Haapamäelle ja Ylivieskaan. Kaikkiaan Pohjois-Suomen läpi kuljetettiin 13 000 saksalaissotilasta toukokuun loppuun 1942 mennessä. Joukot kuljetettiin Pohjanmaan satamiin ja sieltä rautateitse Rovaniemelle. Pohjoiseen matka jatkui autokuljetuksina pitkin Jäämerentietä. Yhdysvaltain 101. maahanlaskudivisioona
Saksan antautuessa 8. toukokuuta 1945 divisioonan miehiä oli muun muassa Berchtesgadenissa Baijerin Alpeilla. Divisioona osallistui Itävallan miehitykseen sodan jälkeen. Yhtymän siirtämistä Tyynellemerelle suunniteltiin, mutta Japani antautui 15. elokuuta 1945 ennen suunnitelman toteuttamista. Upseerikoulutuksen historia Suomessa
Myös kielitaito oli ongelma; hyvin harva suomalainen upseeri osasi ranskaa tai italiaa. Lisäksi Suomen upseeriston hajanaisuus tuotti ongelmia, sillä upseeristossa oli useita täysin eritaustaisia ja eritasoisen koulutuksen saaneita henkilöstöryhmiä: Venäjällä koulutuksensa saaneita, Saksassa koulutettuja jääkäriupseereita ja suoraan Suomen sisällissodassa siviilistä aktiiviupseereiksi nousseita. Erityisesti korkeisiin arvoihin nousseet jääkäriupseerit katsoivat, että entiset Venäjän armeijan upseerit syrjivät heitä koulutuspaikkoja jaettaessa. Ulkomaan opintomatkalle pääsyn ehtona oli näet enintään kapteenin arvo, naimattomuus ja riittävä koulusivistys. Naimisissa olleille nuorille jääkärimajureille ja -everstiluutnanteille nämä ehdot olivat mahdottomia. Oli myös poliittinen kysymys, missä maassa sotakorkeakoulutus järjestettäisiin, koska jääkäriupseerit olivat poliittisesti suuntautuneita enemmänkin Saksaan kuin entente-valtioihin. Saksassa järjestettävä sotakorkeakoulukurssi oli poliittisesti arka asia, koska rauhansopimuksessa Saksaa oli kielletty antamasta tämänkaltaista opetusta, ja lisäksi virallinen Suomi oli jo keisarikunnan romahdettua katkaissut saksansuhteensa. Jääkärit suhtautuivat kuitenkin edelleen myötämielisesti Saksaan. Operaatio Beowulf
Saksan laivasto siirsi 27. elokuuta Rieven johtaman Itämeren koulutusosaston Riikaan. Lisäksi laivaston maihinnousujoukot määritti tarvittavat kuljetus- ja tukialukset joukkojen siirtämiseksi saarille. Maa- ja merivoimien yhteissuunnitelma operaatio Beowulf valmistui 13. syyskuuta. Sen mukaan pioneerikenraali Walter Kuntzen XLII armeijakunta vastaisi sotatoimista ja hän määräsi tehtävään tykistöllä ja pioneereilla vahvennetun Haenecken 61. jalkaväkidivisioonan. Vahvennuksina oli 217. jalkaväkidivisioonan Jalkaväkirykmentti 389, pioneerirykmentti 680:n esikunta, pioneeripataljoonat 660 ja 217, rakentajapataljoona 100, rakentajapataljoona 683:n 4. komppania, siltakolonna B 658 sekä syöksyveneosastot 904, 905 ja 906. Näiden lisäksi divisioonan tykistötueksi määrättiin tykistöosasto 114 ja sen kenttätykistörykmentti 609:n esikunta, raskaat motorisoidut kenttätykistöpatteristot 637 (210 mm mörssärit), 511 (150 mm kanuunat), 436 (100 mm kanuunat), 536 (sFH), IV patteristo/raskas hevosvetoinen kenttätykistörykmentti 217 (sFH), B-osasto 24 sekä I patteristo/111. ilmatorjuntarykmentti. Tykistöjoukkoja vahvisti vielä maavoimien rannikkopatterit 509 (150 mm kanuunat), 512 (120 mm kanuunat) sekä yksi 100 millimetrin merijalkaväen rannikkopatteri ja sen kaksi merijalkakomppaniaa. Normandian maihinnousu
Rannalla asemissa olleet saksalaiset puolustajat tekivät ainoastaan vähäistä vastarintaa — he olivat huonosti koulutettuja, heiltä puuttui kuljetuskalustoa ja varusteita. Lisäksi heitä oli pommitettu melkein viikko. Poikkeus oli 352. jalkaväkidivisioona, joka puolusti Omaha Beachiä — ja puolustuksen vahvuus siellä selittää suurelta osin kärsittyjä tappioita. Saksalaisilta komentajilta kesti useita tunteja saada varmistus, että kyse oli maihinnoususta eikä sarjasta hyökkäyksiä. Heidän kommunikaatiovaikeuksiaan pahensi se, että useat avainkomentajat eivät olleet paikalla. Amerikkalaisten laskuvarjojoukkojen hajaantuminen ja toiminta rintaman takana lisäsi tilanteen sekavuutta, kun joka puolelta Pohjois-Normandiasta tuli raportteja vihollisen joukoista. Jatkosodan hyökkäysvaihe
Sallassa oli hyökkäysryhmityksessä Saksan XXXVI armeijakunta, johon kuului kolme divisioonaa: 169. divisioona, SS-taisteluryhmä Nord ja suomalainen 6. divisioona. Armeijakunnan tehtävänä oli operaatio Napakettu eli vallata Salla ja edetä Kantalahteen. Puna-armeijalla oli Sallan suunnassa 42. armeijakunta, johon kuului kaksi jalkaväkidivisioonaa (122.D ja 104.D) ja yksi panssaridivisioona. Täten Neuvostoliittolaisilla ja saksalaisilla oli tällä rintaman osalla yhtä vahvat voimat. 13. Waffen-SS-vuoristodivisioona Handschar
Divisioona perustettiin lokakuussa 1943 nimellä "13. SS-Freiwilligen b. h. Gebirgsdivision (Kroatien)", mutta nimi vaihdettiin pian "Handschariksi". Se tarkoitti turkkilaisten poliisien ottomaaniaikana kantamaa sapelia. Divisioonaan saatiin koottua noin 26 000 miestä, joista suurin osa oli Bosnian muslimeja. Lisäksi osa oli katolilaisia kroaatteja, ja pääosa upseereista oli saksalaisia. Divisioona vannoi valan sekä Adolf Hitlerille että Itsenäisen Kroatian valtion johtajalle Ante Pavelićille. Handschar oli ensimmäinen ei-germaaninen Waffen-SS-divisioona. Vaikka Waffen-SS ei muutoin kelpuuttanut riveihinsä sotilaspappeja, Handschar-divisioonan jokaisessa vapaaehtoisrykmentissä oli oma mullah ja jokaisessa pataljoonassa oma imaami. Saksalaismielisenä tunnettu Jerusalemin suurmufti Amin al-Husseini auttoi järjestelyasioissa. Divisioonalle suunniteltiin myös omat univormut, joiden päähineenä oli harmaa tai punainen fetsi, ja omat SS-tunnukset, joissa oli Kroatian vaakunan ruutukuvio. Divisioonan perustamisen tarkoituksena oli ilmeisesti hyödyntää Balkanin väestön uskonnollisia vastakohtia Titon kommunistipartisaanien vastaisessa taistelussa. Myöhemmin on arveltu SS:n johtajalla Heinrich Himmlerillä saattaneen olla laajempiakin suunnitelmia yhteistyön rakentamisesta muslimien kanssa. Bosniakkeja houkuteltiin divisioonan riveihin vihjailemalla mahdollisesta Bosnian ja Hertsegovinan itsenäisyydestä sodan jälkeen. Brusilovin hyökkäys
Vastapuolella olivat pohjoisesta etelään lueteltuina Itävallan 4. (arkkiherttua Joosef Ferdinand), 1. ja 2. armeija sekä itävaltalais-saksalainen eteläinen armeija (Bethomar) sekä Itävallan 7. armeija. Ne koostuivat 36 itävaltalaisesta- ja 2 saksalaisesta jalkaväkidivisioonasta sekä 11 ratsuväkidivisioonasta. Reichsmarine
Reichsmarine oli Saksan merivoimien nimitys Weimarin tasavallan aikana 1919–1933 ja natsi-Saksan kahden ensimmäisen vuoden aikana. Reichsmarine oli alkuun Weimarin ajan puolustusvoimien Reichswehrin merivoimat. Kun Adolf Hitler aloitti Saksan uudelleenvarustamisen, siitä tuli vuonna 1935 natsi-Saksan asevoimiin Wehrmachtiin kuulunut Kriegsmarine. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Itämeren-divisioonaan liitetty Osasto Brandenstein siirrettiin heti toukokuussa takaisin Viroon, mutta Otto von Brandenstein esikuntineen jäi Suomeen erikoistehtäviin. Itämeren-divisioonan joukot puolestaan hajautettiin eri puolille Kaakkois-Suomea niin, että Helsinkiin jäi ainoastaan pääesikunta sekä pieni sotilasosasto. Joukkojen kokonaisvahvuus kesäkuun alussa oli noin 11 000 miestä. Vaikka maassa vallitsi elintarvikepula ja paikoitellen jopa suoranainen nälänhätä, oli tilanne kuitenkin saksalaisten kannalta parempi kuin heidän sodan näännyttämässä kotimaassaan, ja tämän vuoksi moni halusikin jäädä Suomeen. Saksalaisten läsnäololla oli suuri vaikutus erityisesti Helsingin sodanjälkeisten kuukausien elämään. Esimerkiksi kaupat alkoivat ilmoitella saksaksi ja kaupungissa ilmestyi myös sotilaille tarkoitettu saksankielinen lehti "Suomi–Finnland". Eri puolilla Helsinkiä esitettiin saksalaisia elokuvia ja näytelmiä, jotka olivat saksalaissotilaille ilmaisia, kuten myös taidenäyttelyt ja raitiovaunut. Lisäksi kaupungissa esiintyi säännöllisesti kaksi saksalaista orkesteria, joista toinen oli Itämeren-divisioonan oma sotilassoittokunta. Myös Helsingin saksalainen seurakunta toimi entistä aktiivisemmin. Saksalaiset syyllistyivät myös väärinkäytöksiin, kun elintarvikepulasta kärsineessä Helsingissä ilmeni mustan pörssin kauppaa. Lisäksi sotilaat ottivat luvatta käyttöönsä omia tarvikkeitaan sekä varastivat suomalaisten siviilien ja punavankien omaisuutta, minkä vuoksi von der Goltz joutui kutsumaan Saksasta sotilaspoliiseja. Väärinkäytösten ehkäisemiseksi joukoille järjestettiin sulkeisia ja muuta sotilaskoulutusta, joukot myös vaihtoivat paikkakuntaa säännöllisin väliajoin. Saksan 1. jalkaväkidivisioona (Reichswehr)
Saksan 1. jalkaväkidivisioona () oli Weimarin tasavallan maavoimien yhtymä maailmansotien välillä 1921-1934. Saksan 122. jalkaväkidivisioona
Saksan 122. jalkaväkidivisioona oli Saksan maavoimien yhtymä, joka taisteli itärintamalla toisessa maailmansodassa. Se antautui neuvostojoukoille Kuurinmaalla sodan lopussa.
Divisioona perustettiin 7. marraskuuta 1940 Groß-Bornin koulutusalueella Itä-Pommerissa, osana armeijan yhdettätoista liikekannallepanoaaltoa. Divisioona muodostettiin 32. jalkaväkidivisioonan ja 258. jalkaväkidivisioonan osista sekä 14. jalkaväkidivisioonan moottoroimattomista osista.
Divisioonan koulutus saatiin päätökseen maaliskuussa 1941 ja se siirrettiin Itä-Preussiin, mistä divisioona ylitti pohjoisen armeijaryhmän mukana Neuvostoliiton rajan operaatio Barbarossan alkaessa 22. kesäkuuta. Divisioona taisteli itärintamalla pohjoisessa armeijaryhmässä, kunnes se syyskuussa 1943 siirrettiin keskustan armeijaryhmään, jossa se oli aina maaliskuuhun 1944. Divisioona siirrettiin heinäkuussa Helsinkiin ja se osallistui Viipurinlahden taisteluun ennen 29. heinäkuuta eli kaksi päivää Narvan kukistumisen jälkeen annettua paluukäskyä. Pohjoisessa armeijaryhmässä divisioona oli aina lokakuuhun 1944, jolloin se joutui Kuurinmaalla mottiin. Ennen sodan päättymistä divisioona osallistui kuuteen taisteluun motissa ollen saarroksissa toukokuiseen antautumiseensa asti. Vaasan valtaus
Ensimmäisen maailmansodan aikana Pohjanlahden rannikolle sijoitettiin Saksan maihinnousun varalta runsaasti venäläisiä joukkoja, joiden keskuspaikkoina toimivat Vaasa ja Oulu. Syyskuun 1917 jälkeen niiden lukumäärä laski niin, että tammikuun lopussa syksyn 21 000 miehestä oli jäljellä enää noin 7 500. Vaasassa oli tuolloin 1 500–2 000 sotilasta, joista kuitenkin vain parisataa oli taistelukuntoisia. Suurimman osan varuskunnasta muodostivat ukrainalaiset jalkaväkisotilaat, joilla oli Venäjällä myös omia itsenäistymispyrkimyksiä, eivätkä he siksi olleet innokkaita taistelemaan maan etujen puolesta. Loput kannattivat bolševikkeja tai odottivat ainoastaan kevään aikana luvassa olevaa kotiuttamista. Jalkaväen yksiköiden lisäksi kaupunkiin oli sijoitettu rannikkotykistöä, Itämeren laivaston merisotilaita sekä erilaisia tiedustelu-, viesti- ja vakoiluosastoja. Sotilaita oli kuudella eri kasarmilla, jotka keskustan lisäksi sijaitsivat Palosaaressa ja Vaskiluodossa. Varuskunnan pääjoukko oli majoitettu Aleksanterintorin laidalle vanhaan kasarmiin, jonka lisäksi merisotilaita oli Rantakadun kasarmilla sekä Raastuvankadun kansakoululla. Itämeren laivasto
Itämeren laivastolla oli tukikohdat Suomen suuriruhtinaskunnassa Helsingissä, Suomenlinnassa ja Katajanokalla. Laivaston toisen taistelulaivaosaston tukikohta oli pääasiallisesti Helsingissä. Suomessa toimi myös Suomen meriekipaasi. Ensimmäisen maailmansodan aikana laivaston yhteydessä toimi brittiläinen sukellusvenelaivue, jonka alukset upotettiin Helsingin edustalle Harmajan matalikolle keväällä 1918 Suomen sisällissotaaan osallistuvan Saksan Itämeren-divisioonan lähestyessä Helsinkiä. Itämeren laivaston alukset puolestaan evakuoitiin Itämeren laivaston jäämarssina tunnetun operaation aikana Helsingistä ja Tallinnasta Kronstadtiin. Taistelu Norjasta
Vaikka liittoutuneiden vastarinta oli murtunut eteläisessä Norjassa, pohjoisessa tilanne oli erilainen. Koko operaation tärkeimpiä tavoitteita oli ollut Narvik ja sen malmisatama, jonka kautta tuleva ruotsalainen malmi oli elintärkeää Saksan sotateollisuudelle. Saksalaiset olivat miehittäneet Narvikin jo heti operaation alussa, mutta heidän puolustuslinjansa kaupungin ympärillä olivat hyvin heikot, ja toukokuun alussa kenraali Eduard Dietlin komentamien saksalaisjoukkojen tilanne alkoi olla Narvikissa todella tukala. Heitä vastassa oleva kenraali Fleischerin komentama Norjan 6. divisioona oli norjalaisten ainoa mobilisoitu divisioona, ja sitä tukivat brittijoukot.
Norjalaiset olivat koetelleet saksalaisten puolustuskykyä jo toukokuun alusta lähtien, jolloin he alkoivat edetä kohti Narvikia. Hitler oli eräässä vaiheessa paniikissa Narvikin tilanteen vuoksi ja ehdotti, että kenraali Dietlin joukot haettaisiin lentoteitse turvaan Narvikista. Operaatio olisi kuitenkin ollut mahdoton toteuttaa.
Saksan suurhyökkäyksen lännessä alkaessa molemmat osapuolet keskittivät joukkojaan Ranskaan. Norja oli nyt ”piikki lihassa” liittoutuneille, koska se sitoi heidän voimiaan. Churchill antoi käskyn vallata Narvik, mutta vain hämäykseksi, jonka jälkeen liittoutuneet saatettaisiin evakuoida Norjasta turvallisesti. Norjalaisille ei kerrottu suunnitelmasta, sillä heidän pelättiin antautuvan heti, jos kuulisivat liittoutuneiden aikomuksesta, eikä evakuointi tällöin välttämättä onnistuisi. Rugelle tosin kerrottiin asiasta, mistä hän aluksi raivostui mutta hyväksyi lopulta liittoutuneiden suunnitelman. Gromoboi
Heti sodan alussa saksalaiset tekivät pieniä laivasto-iskuja Itämerelle ja Suomenlahdelle. Saksan keisarillisen laivaston alukset pommittivat Kõpun majakkaa Hiidenmaalla 12. elokuuta 1914 ja muita kohteita elokuussa. "Gromoboi" ja panssariristeilijä "Admiral Makarov" kohtasivat 17. elokuuta saksalaiset risteilijät "Magdeburgin" ja "Augsburgin" sekä kolme hävittäjää ja miinalaiva "Deutschlandin". Venäläisalusten tuliteho oli suurempi kuin saksalaisten, jotka kiireesti miinoittivat lähestymisreitin. Vastaavasti venäläisten komentaja ei uskaltanut lähestyä saksalaisia, koska uskoi osastoa seuraavan suurempia aluksia. Kummankin osaston komentaneet amiraalit erotettiin tehtävistään toimettomuuden seurauksena. Saksan 3. panssaridivisioona
Divisioona osallistui Itävallan liittämiseen Saksaan ja vuonna 1939 se oli mukana Saksan hyökätessä Puolaan. Toisen maailmansodan aikana divisioona osallistui Ranskan valtaukseen, jonka jälkeen se oli lähinnä uusien panssaridivisioonien kaaderin koulutuspaikkana. Operaatio Barbarossan alkaessa kesäkuussa 1941 divisioona kuului Keskustan armeijaryhmään, jonka mukana se käväisi aina Moskovan porteilla. Neuvostoliiton aloitettua vastahyökkäykset divisioona vetäytyi vuoteen 1945 mennessä Ukrainan, Romanian ja Unkarin kautta Itävaltaan, jossa se antautui amerikkalaisille. Einsatzkommando Finnland
Einsatzkommando Finnland, viralliselta nimeltään "Einsatzkommando der Sicherheitspolizei und des SD beim AOK Norwegen, Befehlsstelle Finnland", oli toisen maailmansodan aikana natsi-Saksan Pääturvallisuusvirasto RSHA:n alainen turvallisuuspoliisin erikoisyksikkö, joka toimi Pohjois-Norjan ja Pohjois-Suomen alueella jatkosodan aikana. Samanlaisia Einsatzgruppen-komennuskuntia toimi myös muualla Saksan itärintamalla. Suomessa yksikön tehtävänä oli etsiä ideologiset ja rodulliset viholliset ja sellaisiksi katsotut henkilöt sotavankien keskuudesta ja surmata nämä. Yksikköä komensi aluksi SS-Obersturmbannführer Gustav vom Felde, sekä kevättalvesta 1942 lähtien SS-Untersturmführer Wilhelm Laqua. Yksikkö käsitteli vankejaan kahdella saksalaisella sotavankileirillä, nämä olivat "Stalag 322", Norjan Elvenesissa ja toinen, "Stalag 309" Sallassa, alueella joka on nykyisin osa Venäjää. Sallassa toimineessa työleirissä oli myös 43 Suomen juutalaispakolaista ennen heidän siirtoaan Suursaareen. Itärintama (toinen maailmansota)
Muodollisesti itärintaman sotatoimia johti Wehrmachtin pääesikunta (), jonka virallisena tehtävänä oli koordinoida maa- ("Oberkommando des Heeres, OKH"), meri- ("Oberkommando der Marine") ja ilmavoimien ("Oberkommando der Luftwaffe") pääesikuntia. Käytännössä sen vaikutusvalta eri aselajien pääesikuntiin oli kuitenkin rajallinen. Sodan edetessä OKW otti vastuulleen enenevässä määrin käytännön sotatoimien johtamisen erityisesti länsirintamalla, ja armeijan pääesikunta OKH, jonka ylikomentajaksi Hitler nimitytti itsensä joulukuussa 1941, johti Saksan sotatoimia itärintamalla. Hitler seurasi tarkasti sotatapahtumia ja teki lopulliset päätökset sotaoperaatioista komentokeskuksissaan Itä-Preussin Rastenburgissa sijaitsevassa Sudenpesästä, Ukrainan Vinnitsasta ja sodan loppuvaiheessa valtakunnan kanslian puutarhassa sijaitsevasta Führerbunkerista. Hitlerin epäluulo Wehrmachtin kenraaleita kohtaan kasvoi sodan edetessä ja Saksan kärsimien tappioiden myötä. Hän piti itseään sotilaallisena nerona. Hitlerin ehdoton strategisten perääntymisten kielto ja linnoituskaupunkien julistaminen johti sodan loppupuolella moniin katastrofaalisiin joukkojen motituksiin (muun muassa Stalingradissa ja Korsunissa), ja hupenevia joukkoja tuhlattiin sotilaallisesti merkityksettömien kohteiden puolustamiseen. Hitlerin lukuisat ehdottomat määräykset, joiden noudattamatta jättäminen johti monien taitavien kenraalien syrjäyttämiseen, nopeuttivatkin Saksan tappiota itärintamalla. Liettuan itsenäisyyssodat
Bermontialaisiksi kutsuttiin Pavel Bermondt-Avalovin johtamaa Länsi-Venäjän vapaaehtoista armeijaa, joka koostui saksalaisista ja venäläisistä sotilaista. Armeijan venäläiset sotilaat olivat sotavankeja, jotka Saksa oli vapauttanut sillä ehdolla että nämä taistelisivat bolševikkeja vastaan Venäjän sisällissodassa. Armeijan saksalaiset sotilaat koostuivat Freikorpsin sotilaista, jotka olivat jääneet Liettuaan ja Latviaan Saksan hävittyä sodan. Länsi-Venäjän vapaaehtoisen armeijan päällimmäinen päämäärä oli taistella kommunistisia joukkoja vastaan Aleksandr Koltšakin joukkojen tuella, mutta sen todellinen tarkoitus oli Saksan vaikutusvallan säilyttäminen Saksan ensimmäisessä maailmansodassa valtaamilla alueilla. Suomen kuningaskuntahanke
Saksan sotilasjohto Oberste Heeresleitung (OHL) halusi laajentaa maan sotilaallista valtapiiriä itään ja rakentaa Neuvosto-Venäjää vastaan luotettavien liitolais- ja puskurivaltioiden ketjun, johon Suomikin oli tarkoitus kytkeä "Pohjolan Bulgariana". Saksan keskeinen tavoite oli saada Suomeen hallinto, joka tulisi toimeen omillaan ja suuntautuisi vapaaehtoisesti Saksaan, jotta Itämeren divisioona voitaisiin irrottaa muuhun käyttöön. Sotilaallisesti Saksa halusi käyttää Suomea ympärysvaltojen joukkojen karkottamiseksi Muurmannilta sekä mahdollisesti hyökätäkseen Pietariin, mutta päätti toistaiseksi pitää kiinni rauhasta Neuvosto-Venäjän kanssa. Tämä näytti vesittävän suomalaisten Itä-Karjala-toiveet. Saksan 1. jalkaväkidivisioona
Vuonna 1940 divisioona osallistui Belgian ja Ranskan valloitukseen, mutta se ei osallistunut juurikaan taisteluihin. Se kuitenkin menetti taisteluissa 1051 miestä, joista 234 kaatuneina. Kaatuneiden joukossa oli divisioonassa luutnanttina palvellut Preussin ruhtinas Wilhelm. Divisioona liitettiin Britannian valloitukseen koottuun osastoon ja se sijoitettiin Kanaalin rannikolle aina syyskuuhun, jolloin maihinnousu peruutettiin ja divisioona siirrettiin Itä-Preussiin. Saksan Itämeren-divisioona
Lisäksi Tammisaareen laivattiin 14. vahvennettu Jääkäripataljoona vahvuudeltaan n 1000 miestä ja Helsingin valtaukseen osallistui laivaston taisteluosasto n. 400 miestä. Itämeren Divisioonan kokonaisvahvuus oli runsaat 14 000 miestä. Suomen suuriruhtinaskunta
Saksan itärintamalle kehittelemän, Venäjän sisäiseen hajoamiseen tähdänneen reunavaltiopolitiikan mukaisesti myös suomalaisten suhteen oli laadittu toimintasuunnitelmia heti sodan alussa. Suomalaisten ja saksalaisten suunnitelmat kohtasivat 26. tammikuuta 1915, kun saksalaiset kutsuivat 200 suomalaista nuorta miestä Saksaan sotilaskoulutukseen (Pfadfinder-kurssi), johon osallistui lopulta 189 alokasta. Myöhemmin, syksystä 1915 kesään 1916, toimintaa laajennettiin ja Suomesta rekrytoitiin koulutukseen kokonainen pataljoona alokkaita, noin 1 600 miestä. Heistä muodostui sittemmin "Kuninkaallinen Preussilainen Jääkäripataljoona 27", joka osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Saksan armeijan osastona itärintaman pohjoisimmalla rintamaosalla Latviassa Riialahden ja Riian kaupungin etelä-länsipuolella; Aa-joella, Dumbessa, Ekkaussa, Misse-joella ja Schmardenissa. 6. SS-vuoristodivisioona Nord
Jatkosodan hyökkäysvaiheessa SS-taisteluryhmä Nord osallistui operaatio Hopeakettuun ("Operation Silberfuchs") saksalaisen 169. jalkaväkidivisioonan ja suomalaisen 6. divisioonan kanssa. Operaation tavoitteena oli turvata Petsamon Saksalle hyvin tärkeät Kolosjoen nikkelikaivokset ja vallata Neuvostoliiton ainoa jäätymätön pohjoinen satama, Murmansk, joka tarjosi esteettömän pääsyn Atlantille. Operaation täytäntöönpano oli Norjan Lappiin sijoitetun Eduard Dietlin johtaman vuoristoarmeijakunta Norjan vastuulla. 10. divisioona (talvisota)
10. divisioona oli talvisotaan osallistunut suomalainen sotilasyhtymä, joka osallistui sotaan lähinnä Taipaleenjoen alueella käytyihin taisteluihin. Divisioona perustettiin Keski-Suomen sotilasläänissä 7. lokakuuta 1939 annetun käskyn perusteella ennen YH:n julistamista 14. lokakuuta 1939. Varsinaiset perustamiseen liittyvät toimet aloitettiin 10. lokakuuta 1939. Divisioonan perustamisvaiheessa (sotilasläänin muodosta johtuen) sen hieman yli 14 000 sotilaasta oli kotoisin Keski-Suomen maakunnasta noin 10 000. Satakuntalaisia oli vajaa 1 500 ja tämän lisäksi mukana oli runsaasti eteläpohjalaisia, savolaisia ja hämäläisiä. Operaatio Weserübung
Saksan sotalaivaston Kriegsmarinen komentaja Erich Raeder oli havainnut vaaran ja keskusteli Skandinavian roolista Adolf Hitlerin ja muun sodanjohdon kanssa lokakuussa 1939 heti Puolan valtaamisen jälkeen. Raeder puhui mahdollisesti Norjaan tulevien brittitukikohtien aiheuttamasta vaarasta ja myös siitä, kuinka Saksa puolestaan hyötyisi, jos sillä olisi omia tukikohtia Norjassa brittien sijasta. Hitler ei vastustanut Raederia, mutta hänen huomionsa oli kääntynyt täysin Ranskan valtaamiseen tähtäävään operaatioon, jolle huono sää ei tuntunut antavan mahdollisuutta. Sen sijaan käytiin valesotaa. Skandinavia ei houkutellut muutakaan Wehrmachtin johtoa sen suurempaan suunnittelutyöhön. 13. Waffen-SS-vuoristodivisioona Handschar
Divisioona toimi pääasiassa Bosnian ”turva-alueella” Sava- ja Drinajokien lähistöllä. Joukot olivat kurittomia ja suorittivat omavaltaisesti julmuuksia. Loppuvuodesta 1944 Handschar siirrettiin lyhyeksi ajaksi Zagrebiin. Tässä vaiheessa epäluotettaviksi osoittautuneet bosnialaiset muslimit erotettiin divisioonasta marraskuussa ja jäljelle jääneistä kroaateista ja saksalaisista saatiin koottua vielä rykmentin vahvuinen osasto. Tieto divisioonan tosiasiallisesta hajotuksesta pyrittiin salaamaan. Tästä seuraavien kuukausien aikana joukko taisteli puna-armeijaa ja bulgarialaisia vastaan Etelä-Unkarissa perääntyen lopulta Saksan valtakunnan alueelle Itävaltaan. Viimeisetkin divisioonan muslimeista lähtivät tässä vaiheessa, yrittäen paeta Bosniaan. Loput jatkoivat perääntymistä länteen haluten antautua länsiliittoutuneille. Suurin osa Handscharista antautuikin Britannian armeijalle, mutta 38 upseeria luovutettiin Jugoslavian viranomaisille oikeudenkäyntiin. Kymmenen heistä teloitettiin. Saksan 3. jalkaväkidivisioona
Divisioona ylitti operaatio Barbarossan alkaessa 22. kesäkuuta 1941 Neuvostoliiton rajan pohjoisen armeijaryhmän Erich von Mansteinin johtaman LVI motorisoidun armeijakunnan mukana. Divisioona osallistui alkuvaiheen sotatoimiin Baltiassa ja eteni Jaamaan. Se osallistui armeijakunnan mukana Kėdainiain ja Ukmergėn valtaukseen sekä eteni Väinäjoelle, jonka armeijakunnan joukot saavuttivat 26. kesäkuuta. Armeijakunnan eteneminen uhkasi kenraaliluutnantti V. I. Morozovin komentaman Neuvostoliiton 11. armeijan selustayhteyksiä ja armeija vetäytyi epäjärjestyksessä itään. Samalla katkesivat kenraalimajuri Pjotr Sobennikovin johtaman Neuvostoliiton 8. armeijan yhteydet edessä oleviin joukkoihin. Divisioona kävi Daugavpilsin hallinnasta kiivaita taisteluita aina kesäkuun loppuun kenraali Dmitri Leljushenkon johtaman Neuvostoliiton XXI mekanisoidun armeijakunnan tukeman 8. armeijan pyrkiessä työntämään Väinäjoen pohjoispuolelle edenneet saksalaiset takaisin. Operaatio Haudegen
Operaatio Haudegen oli toisessa maailmansodassa saksalaisten suorittama sotilasoperaatio, jossa sukellusvene U-307 ja kuljetuslaiva Karl J. Busch kuljettivat ryhmän saksalaisia sotilaita Huippuvuorille tarkoituksenaan ottaa haltuunsa saarilla olleet säähavaintoasemat. Operaatio pantiin toimeen syyskuussa 1944 onnistuneesti. Asemalla olleet saksalaissotilaat pitivät aseman hallussaan 4. syyskuuta 1945 asti, jolloin yhteyden katkettua lopullisesti sotilaat antautuivat saarelle saapuneen norjalaisen hylkeenmetsästyslaivan kapteenille, joka kuljetti sotilaat pois saarelta. Kyseiset saksalaissotilaat olivat viimeiset antautuneet saksalaissotilaat Euroopassa. Rüdiger von der Goltz
Osa saksalaisista alkoi vetäytyä Latviasta, mutta majuri Bishoff perusti rautaprikaatiksi (Eiserne Brigade) kutsutun saksalaisen yksikön hidastamaan neuvostovenäläisen puna-armeijan etenemistä. Paikallisten saksalaisten lisäksi alkoi Saksasta tulla vapaaehtoisia. Rautaprikaati yhtyi Saksan 8. armeijan rippeisiin muodostaen rautadivisioonan (Eiserne Division). Latviassa lisäksi baltiansaksalaiset ja jotkut latvialaiset muodostivat balttilaisen joukon (Baltische Landeswehr), minkä tarkoituksena oli osallistua neuvostovenäläisten pysäyttämiseen, mutta myös auttaa palauttamaan Baltian maiden itsenäistymisen mukana mennyt saksalaisten johtoasema Latviassa tai perustaa sen alueelle oma baltiansaksalainen valtio. Perustettua Eiserne Divisionia ryhtyi komentamaan helmikuussa Kuurinmaalla VI reservijoukkojen komentajaksi käsketty Rüdiger von der Goltz. Baltische Landeswehria komensi puolestaan majuri Alfred Fletcher. Itärintama (toinen maailmansota)
Saksan hyökkäyksen alkaessa puna-armeijalla oli joukkoja 303 divisioonaa ja 22 prikaatia eli noin 4,8 miljoonaa sotilasta, ja vuoteen 1944 mennessä sotilaita oli itärintamalla jo kuusi miljoonaa. Sodan aikana armeijaan värvättiin yhteensä 29 574 900 sotilasta lisää. Puna-armeija oli organisoitu armeijaryhmää vastaaviin rintamiin (), joiden erikoispiirre oli niihin liitetty armeijaa vastaava oma lentokoneosasto, joka oli suoraan rintaman komentajan alaisuudessa. Puna-armeijan armeija oli hiukan pienempi kuin saksalaisten vastaava: esimerkiksi panssariarmeija koostui teoriassa 620 tankista ja 188 rynnäkkötykistä ja panssariarmeijakunta koostui kolmesta panssariprikaatista, joissa jokaisessa oli 65 panssarivaunua ja joka oli kooltaan lähellä saksalaista panssaridivisioonaa. Puna-armeijan jalkaväkidivisioonan koko oli teoriassa 11 780 sotilasta, mutta niiden koko todellisuudessa vaihteli yleensä 3 000:sta 7 000:een. Saksan 6. panssaridivisioona
Neuvostojoukkojen saarrettua osia 4. ja 9. armeijoista Babruiskissa ja Minskissä divisioona palautettiin kiireesti rintamalle Keskustan armeijaryhmän tueksi. Neuvostojoukkojen lähestyessä Itämerta 3. panssariarmeija oli jäämässä saarroksiin Liettuaan. Divisioona lähetettiin Itä-Preussiin pitämään käytävä avoinna, minkä se tekikin pelastaen 5 000 saksalaista Vilnan piirityksestä. Elokuun lopulla divisioona lähetettiin Narewjoelle Pohjois-Puolaan, missä se liitettiin Itä-Preussin eteläosaa suojanneeseen liikkuvaan osastoon. Alueella käytyjen taisteluiden aikana divisioona tuhosi 2500 neuvostopanssaria. Taisteluiden rauhoittuessa taisteluiden lujittama divisioona lähetettiin Unkariin, jossa se osallistui taisteluihin Budapestin ympäristössä kuten Balatonin vastahyökkäykseen ja lopulta vetäytymiseen Unkarista Itävaltaan ja Wienin taisteluun. Osasto Brandenstein
Tiedonkulku oli heikkoa niin saksalaisten kuin saksalaisten ja Suomen valkoisten kesken. Saksalaisten päävoima Suomessa, Hankoon 3. huhtikuuta 1918 saapunut Saksan Itämeren divisioona sai tietonsa osasto Brandensteinin toiminnasta Saksan yleisesikunnan tai laivaston amiraaliesikunnan kautta, minkä vuoksi tieto toisesta maihinnoususta tavoitti sen vasta 5. huhtikuuta. Tieto siitä, ettei osasto Brandenstein nousekaan maihin Kotkassa, vaan Loviisassa, tavoitti Saksan Itämeren divisioonan 8. huhtikuuta kello 23:40, jolloin osasto oli ollut Loviisassa jo puolitoista vuorokautta. Tieto saksalaisten maihinnoususta Loviisaan meni Mannerheimille yhteysupseeri majuri Crantzin kautta 15. huhtikuuta, ja meni seuraavana päivänä päämajan tilannetiedotukseenkin. Tuohon mennessä saksalaisosasto oli jo ehtinyt Uuteenkylään Nastolaan katkaisemaan Pietarin radan.