Mikä oli Hawker Sea Furyn huippunopeus?
Hawker Sea Fury
Konnesta tilattiin kuusi prototyyppiä, ja niistä kahdessa voimanlähteenä oli Rolls-Royce Griffon -moottori ja kahdessa Centaurus XXII, yhdessä Centaurus XII ja yhtä käytettiin koerakenteena. Ensimmäinen lento Furylla tapahtui 1. syyskuuta 1944, koneena NX798, jossa oli Centaurus XII tukevilla moottoriliitoksilla, joka pyöritti nelilapaista Rotol-potkuria. Toisena lensi 27. marraskuuta 1944
LA610, jossa oli Griffon 85-moottori ja kuusilapainen Rotol-potkuri. Tässä vaiheessa Furyn ja Sea Furyn kehitystyö oli niin yhtenäistä, että seuraava ensilentonsa tehnyt prototyyppi oli laivastomuunnos Sea Fury, SR661 (25. heinäkuuta 1945), joka oli myös viimeinen Fury-prototyyppi. Toisen maailmansodan loppuessa Euroopassa Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien Fury-sopimus peruttiin, ja kehitys suunnattiin Sea Furyyn. LA610:een lopulta sovitettiin Napier Sabre VII -moottori joka pystyi tuottamaan 3 400–4 000 hevosvoimaa. Tuloksena siitä tuli nopein Hawkerin valmistama mäntämoottorikone, huippunopeutena noin 780 km/h.
HMS Valkyrian
Alus oli kolmimastoinen ja sen purjepinta-ala oli 489 neliömetriä. Sille asennettiin yksi Motala-höyrykone, jolle höyryä tuotti kaksi kattilaa. Höyrykone tuotti 140 hevosvoimaa yhteen akseliin ja alus saavutti 10 solmun huippunopeuden. Hawker Sea Fury
Vuonna 1943 suunnitelmaa muokattiin sopivaksi Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien pyyntöön N.7/43 tukialushävittäjäksi. Boulton-Paul Aircraft sai tehtäväkseen tehdä muunnoksen Hawkerin jatkaessa Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien version kanssa. Ensimmäinen Sea Fury-prototyyppi, SR661 lensi ensimmäistä kertaa Langleyssä, Berkshiressä 21. helmikuuta 1945, varustettuna Centaurus XII-moottorilla. Tässä prototyypissä oli pyrstökoukku tukialuslaskeutumisia varten, mutta ei taittuvia siipiä säilytystä varten. Toinen prototyyppi SR666 lensi 12. lokakuuta 1945, voimanlähteenä Centaurus XV, joka pyöritti uutta viisilapaista Rotol-potkuria, ja koneessa oli taittuvat siivet. Määritelmä N.7/43 muutettiin N.22/43:ksi, joka nyt tarkoitti tilausta 200:lle koneelle. Näistä sata rakennettiin Boulton-Paulilla. NW D
Auton huippunopeus oli 50 km/h. Hyvän jousituksensa ansiosta se tarjosi aikakautensa mittapuun mukaan mukavaa matkantekoa, vaikka painonjakauma ei ollut ajo-ominaisuuksien kannalta paras mahdollinen. North American F-100 Super Sabre
Lopullinen käyttöönotto tapahtui vuonna 1956, sillä A-version koneet jouduttiin vetämään pois ja korjaamaan niissä ilmenneiden vakavien rakenteellisten vikojen vuoksi. Koneen ensilento tapahtui 1953, jonka jälkeen F-100A teki nopeuslennon maailmanennätyksen vielä saman vuoden aikana: 1 275 km/h eli 755 mph. Voimanlähteenä toimi Pratt & Whitney J57 -suihkumoottori, joka antoi tehoa 16 000 naulaa/lb. D-tyypin tuotantomäärä oli 1 274 kappaletta. Etualalla on koko nokan laajuinen, ovaalinmuotoinen ilmanottoaukko (air intake), joka tekee koneesta varsin uniikin. F-100 oli huomattavasti F-86:ta kookkaampi, lisäksi on huomattava myös "pyöreänokkainen" F-86D "Sabre Dog". Lockheed F-80 Shooting Star
Lockheed otti tavoitteekseen brittiläisen Gloster Meteorin 991 km/h nopeudellaan asettaman vaakalennon ilmannopeusennätyksen rikkomisen. Ennätystä lähdettiin hakemaan riisutulla P-80R -ennätyskoneella, jonka aseistus oli korvattu lisäpolttoaineella, ja jonka ulkoista muotoilua oli virtaviivaistettu muun muassa imuaukkojen ja muiden ilmanvastusta tuottaneiden paikkojen osalta. Koneessa oli myös varustettu viritetyllä Allison J33-A-21 -suihkumoottorilla, joka kykeni tuottamaan 22,59 kilonewtonin työntövoiman vesi-alkoholiruiskutusjärjestelmän avulla. FLOPS
NEC:n SX-9 on ensimmäinen supertietokone, joka kykenee yli 100 gigaflopsin nopeuteen per ydin. IBM:n supertietokone Blue Gene on suunniteltu toimimaan kolmen petaflopsin nopeudella. IBM:n Roadrunner on ensimmäinen supertietokone, joka kykenee jatkuvaan yli petaflopsin nopeuteen. Fujitsun K computer rikkoi suorituskykyennätyksen kesäkuussa 2011 10,51 petaflopsilla ja oli ensimmäinen 10 petaflopsia ylittänyt tietokone. Supermarine Spitfire
Mk. IV oli vielä radikaalimpi muutos. Se perustui Mk. III:n runkoon, lisäksi siinä oli Rolls-Roycen 1 735 hv (1 100 kW) Griffon IIB-moottori. Nopeus nousi yli 680 km/h ja koneessa kokeiltiin kuuden tykin aseistusta. Kone nimettiin uudelleen Mk XX:ksi, jottei mallia sekoitettaisi PR-tiedustelumallien kanssa. Kuvassa on juuri Spitire PR Mk IV, joka oli ennen nimen muunnosta Mk I PR Type D. Supermarine Spitfire
Mk. I:ssä oli 1030 hv (768 kW) Merlin Mk. II -moottori ja kaksilapainen puinen potkuri. Vain 77 konetta rakennettiin, ennen kuin siirryttiin käyttämään kolmilapaista de Havillandin valmistamaa alumiiniseospotkuria. Potkurien painot olivat 38 kg ja 159 kg.
Metallipotkuri oli kaksiasentoinen, lentoonlähtö ja matkalento. Potkuri paransi suorituskykyä huomattavasti. Lähtökiito lyheni 384 metristä 293 metriin, lakikorkeus kasvoi 9 450 metristä 10 500 metriin ja nopeus 580:sta 590:een km/h. 
Myöhemmin koneisiin asennettiin hydraulisesti säätyvä automaattinen Dowty Rotol – tai de Havilland – vakiokierrospotkuri joka edelleen paransi lentoonlähtöä 206 metriin. Nousunopeus oli 7 min 42 sek 6 100 metriin. Puupotkurilla vastaava nousuaika oli 9 min 25 sek. Vakiokierrospotkuri painoi 227 kiloa. Ensimmäisten sarjojen koneissa oli tasakattoinen kuomu joka muutettiin tunnetuksi kohokuomuksi näkyvyyden parantamiseksi. Hawker Typhoon
Typhoonin suorituskyky korkealla oli pettymys, ja myös nousunopeus oli toivottua heikompi. Sen sijaan erityisesti nopeus matalalla oli erinomainen. Pierre Clostermann mainitsee kirjassaan "Suuri sirkus", että kahdesta 500 kilon (todellisuudessa 450 kg:n) pommista siipien alla huolimatta Typhoon oli vaakalennossa niin nopea, että saattavien Spitfire V D -koneiden oli vaikea pysyä matkassa. Ikarus S-49
Koneen kantama oli 690 km, lakikorkeus 10 000 m ja enimmäisnopeus 628 km/h. Ryan FR-1 Fireball
Suuri toimintakorkeus lienee ollut joitain harvoja tämän konetyypin etuja. Se oli 13 135 metriä. Molemmilla moottoreilla oli koneen huippunopeus 686 km/h, ja yksinomaan mäntämoottorilla 475 km/h. Martin AM-1 Mauler
Huippunopeus oli 591 km/h ja lakikorkeus 9 250 metriä. Nämä arvot olivat A-1 Skyraideria parempia. Mauler käytti samaa moottoriakin, joka oli kaksirivinen 18-sylinterinen tähtimoottori: Wright Cyclone R-3350. Maulerien käyttämissä teho oli 2 975 hevosvoimaa (hv) eli 2 218 kW. MH Motorcycles Furia
MH Motorcycles Furia on espanjalaisen Motorhispania-tehtaan mopomalli. Furiassa on nestejäähdytys, levyjarrut edessä ja takana, Paiolin etuhaarukka, Pirellin renkaat ja monien muiden huipputekijöiden osia. Furiaa on tehty jo yli 20 vuotta, ja vuonna 2005 tuli uusi malli "Furia Max". Furiaa saa nykyään enduro- ja supermoto-mallina. Supermoto-mallissa on hieman isommat renkaat. Moottorina Furiassa on Minarelli AM6. Mopon huippunopeus on kuristettuna 44 km/h mutta kuristamattomana yli 75 km/h. 801 Naval Air Squadron
Laivue suoritti 1950 kevätpurjehduksen "HMS Implacablella" ja edelleen myöhemmin samana vuonna toisen purjehduksen "HMS Indomitablella". Laivueen kalustoksi vaihdettiin Sea Hornet PR.Mk 22 -koneet vuoden 1950 alussa. Kalusto vaihdettiin huhtikuussa edelleen Hawker Sea Fury FB.11 -koneisiin. 
Laivue palveli Sea Fury kalustolla Korean sodassa. Hawker Sea Hawk F.B.3 -koneet saatiin palvelukseen laivueessa 1954. Hawker Hurricane
Ensimmäisen kerran Hurricanella laskeuduttiin "HMS Glorious" -tukialuksen kannelle keväällä 1940. Vaikka "HMS Glorious" menetettiinkin pian, hengissä selvinneet lentäjät kertoivat laskeutumisen tukialukselle olleen helppo, ja Hurricanen heidän mielestään voivan soveltua hyvin tukialuskäyttöön. Niinpä Hurricanesta laadittiinkin laivastomalli, Sea Hurricane. Pian rakennettiin myös ensimmäiset alkeelliset saattuetukialukset, jotka olivat aluksi isoja hiililaivoja tai öljytankkereita, joiden päälle voitiin asentaa teräskansi lentokoneita varten. Varsinaisia lentotukialuksia vapautettiin pintalaivaston turvaamisesta saattueiden suojaksi vasta taistelun Atlantista päätyttyä vuonna 1941.
Varsinainen Hurricanen merimuunnos , Sea Hurricane, saatiin lisäämällä taittuvat siivenkärjet, vahvistamalla rungon rakenteita ja lisäämällä pysäytyskoukku. Tosin tällöin paino myös lisääntyi ja heikensi lento-ominaisuuksia. Hurricanen toimintasäde oli myös lyhyt lentotukialuskäyttöön, mistä johtuen hankittiin mieluummin yhdysvaltalaisia ja alun perin tukialuskäyttöön kehitettyjä Grumman F4F Wildcat -koneita, jotka britit kastoivat Martlet-nimisiksi. Kuitenkin Sea Hurricane osoittautui erinomaiseksi koneeksi. Lukuisat Fleet Air Armin lentäjät saavuttivat sillä ilmavoittoja, tunnetuimpana aliluutnantti Richard Cork, joka ampui alas viisi saksalaista ja italialaista lentokonetta operaatio Pedestalin yhteydessä Välimerellä 11. elokuuta 1942. Brittitukialuksilla olikin usein yksi laivue Sea Hurricaneja lähitoimintaan ja yksi laivue Fulmareita tai Martleteja kaukotoimintaan. Thrust SSC
Thrust SSC ajoi ennen ennätysajoaan 25. syyskuuta siihen aikaan suurimman nopeuden, 1149,29 km/h, jonka se itse rikkoi noin 20 päivää myöhemmin. Autoa ohjasi molemmilla kerroilla Ison-Britannian kuninkaallisten ilmavoimien (RAF) hävittäjälentäjä Andy Green. Hawker Sea Fury
Molemmat prototyypit kävivät läpi tukialuslaskeutumiskokeita kun japanilaiset antautuivat 1945, lopettaen maalentokenttiä käyttävän Furyn kehityksen; työ laivastoversion kanssa jatkui. Aluperäinen tilaus määritelmään N.22/43 vähennettiin sataan koneeseen, ja Boulton-Paulin sopimus peruttiin. Samaan aikaan VB857:n, lentokoneen, jonka piti olla Boulton-Paulin rakentama Sea Fury-prototyyppi, rakennus siirrettiin Hawkerin tehtaalle Kingstoniin. Tämä lentokone, joka rakennettiin samaan standardiin kuin SR666, lensi ensimmäistä kertaa 31. tammikuuta 1946. Ensimmäinen tuotantomalli, "Sea Fury F Mk X", lensi syyskuussa 1946. Ongelmia rupesi ilmestymään rikki menevien pyrstökoukkujen kanssa tukialuslaskeutumisten yhteydessä; muutosten jälkeen lentokone hyväksyttiin tukialuslaskeutumisiin keväällä 1947. Hawker Hunter
Kone oli varustettu neljällä 30 mm:n ADEN-tykillä, jotka sijaitsivat erillisessä tykkipodissa ja heittoistuimella. Keulassa oli yksinkertainen tutka etäisyyden mittaukseen. Ensimmäinen 113 kappaleen sarja Hunter F.1 -mallia varustettiin Rolls Roycen "Avon 113" -moottorilla, sillä "Armstrong Siddeley Sapphire" osoittautui epäluotettavaksi. Kaksipaikkainen harjoitussuihkuhävittäjä otettiin Britannian Kuninkaallisten ilmavoimien käyttöön 1958. Hawker Hurricane
Kaiken kaikkiaan suomalaiset saivat Hurricaneilla viisi ja puoli ilmavoittoa, joista pääosa jatkosodan hyökkäysvaiheessa. Viimeisen ilmavoiton koneet saivat 8. tammikuuta 1942, kun HC-452 sai puolikkaan ilmavoiton I-153-koneesta. Viisi Hurricanea tuhoutui ilmataisteluissa ja kaksi ilmatorjuntaosumista neljän ohjaajan menettäessä henkensä. Hurricane ylitti ensimmäisenä Suomen ilmavoimien koneena 500 km/h nopeuden vaakalennossa. HMAS Sydney (R17)
Aluksen voimanlähteenä oli 40 000 hevosvoimaa akseleihin tuottaneet kaksi Parsons-turbiinimoottoria, jotka oli kytketty omiin akseleihinsa. Turbiinien pyörittämiseen tarvittavan höyryn tuottivat neljä kolmerumpuista Admiralty-kattilaa. Alus kykeni saavuttamaan 24,5 solmun nopeuden, ja sen risteilynopeus oli 13 solmua. Polttoainetta aluksella piti alun perin olla 3 000 tonnia, mutta määrä saatiin kasvatettua 3 180 tonniin. NW Rennzweier
Auton huippunopeus, 82 km/h, saavutettiin suurimmalla vaihteella moottorin kierrosluvun ollessa 1800 1/min. Joissain yhteyksissä huippunopeudeksi ilmoitettiin "noin 90 km/h" ja vanhemmissa lähteissä sen väitetään olleen 112 km/h, mutta tätä pidetään epätodennäköisenä. Douglas A-20 Havoc
Vaikka Havoc ei ollut nopeimpia (huippunopeus 546 km/h), eikä sen toimintamatka ollut pisimpiä (kantama 1 754 km eli 1 090 mailia normaalilla pommikuormalla), se oli paljon käytetty hyvän ketteryytensä johdosta. Ketteryys oli edullinen ominaisuus, mikä korostui erityisesti maataistelutoiminnassa. Konetta voitaneen luonnehtia omalla kehitys- ja käyttökaudellaan keskiraskaana, sillä sen maksimi pommilasti oli 1 814 kg eli 4 000 paunaa (lbs.). Douglas A-20 Havoc:n ampuma-aseistus oli järeätä luokkaa, sillä siinä oli 6 kpl eteenpäin ampuvia 12,7 mm konekiväärejä kiinteästi koneen keulaan asennettuina, sekä lisäksi puolustusta varten 3 kpl erillisissä ampumoissa. Ylätorniin oli sijoitettu 2 kpl 12,7 mm kk:ja sekä ala-ampumoon yksi konekivääri samaa kaliiperia. Hawker Hurricane
Sea Hurricanet palvelivat Atlantilla saattuetukialuksilla sodan loppuun asti. Sen viimeisessä mallissa, Sea Hurricane Mk. IIc:ssä, oli neljä 20 mm tykkiä, joiden yhteislaukaus saattoi lävistää pintakulussa olevan sukellusveneen painerungon. Hawker Hurricane
Ensimmäisissä Hurricaneissa oli kiinteä kaksilapainen Watts-puupotkuri. Vuoden 1938 alussa ensimmäiseen sarjakoneeseen asennettiin Merlin II -moottori ja ejektoripakoputket. Elokuussa 1938 kokeiltiin kolmilapaista kaksiasentoista säätöpotkuria. Moottori ja pakoputket otettiin heti sarjatuotantoon. Ejektorit paransivat nopeutta 2 mailia tunnissa. Säätöpotkuri aiheutti aluksi ongelmia, ja se saatiin tuotantoon vasta tammikuussa 1939. Huolimatta 135 kg:n painonlisästä nousu 16 000 jalkaan nopeutui minuutilla ja nopeus kasvoi 20 mailia tunnissa. Hawker Tempest
Edeltäjänsä Typhoonin tavoin Tempest kärsi Napier-moottoreiden oikullisuudesta. Tyydyttävä moottoriratkaisu löytyi vasta sodan päätyttyä, kun koneessa kokeiltiin 18-sylinteristä Bristol Centaurus -tähtimoottoria. Se oli saanut vaikutteita sotasaaliiksi jääneistä Focke-Wulf Fw 190 -koneista. Australian ilmavoimat käytti Bristol-moottoroituja Tempest II -koneita vielä Korean sodassa vuosina 1950–1952. Britanniassa Tempestiin asennettiin kokeeksi Rolls-Royce Dart -potkuriturbiini vuonna 1948, mutta erinomaisista koelentotuloksista huolimatta rynnäkkötehtävissä päätettiin käyttää suihkumoottorein varustettuja Gloster Meteor -hävittäjä-pommittajia. Hävittäjälentokoneen kehitys 1918–1939
1920-luvun loppupuolen hävittäjä, Gloster Gamecock nousi 2 000 metriin neljässä minuutissa, mikä merkitsi noin 8 m/s nousunopeutta. Vuonna 1934 hankitun Bristol Bulldog IV:n nousunopeus matalalla oli 7–8 m/s luokkaa. 1930-luvun loppupuolen Gloster Gladiator nousi alakorkeuksissa lentoonlähtöteholla 13–14 m/s ja 3 000 metriin alle viidessä minuutissa, mikä sekin merkitsi yli 10 m/s nousunopeutta. Useimmat 1930-luvun lopun hävittäjät nousivat pinnassa 12–15 m/s. Paras nousija lienee ollut Curtiss CW-21 ”Demon”, joka nousi jopa 1 400 metriä minuutissa, mikä merkitsee yli 23 m/s nousunopeutta. Hawker Sea Fury
FB.11 -versiota käytettiin läpi Korean sodan maataistelukoneena Royal Navyn tukialuksilta HMS "Ocean"ilta, HMS "Glory"lta, HMS "Theseukselta" ja australialaiselta "HMAS Sydney"ltä. 8. elokuuta 1952 FAA:n lentäjä luutnantti Peter ”Hoagy” Carmichael ampui alas MiG-15-suihkuhävittäjän ilmataistelussa, näin tehden Sea Furysta yhden harvoista suihkuhävittäjän alas ampuneista potkurikoneista. Jotkut lähteet väittävät, että toinenkin MiG ammuttiin alas, mutta useimmat lähteet eivät mainitse tätä; miten tahansa, tämän usein sanotaan olleen ainoa brittiläisen pilotin brittiläisessä koneessa käymä menestyksäs ilmataistelu koko Korean sodassa. Taistelu alkoi, kun hänen lentueensa, joka koostui Sea Furyista ja Fairey Fireflyistä joutui kahdeksan MiG-15-koneen hyökkäyksen kohteeksi. Yksi Firefly vaurioitui pahasti, kun Sea Furyt pääsivät pakoon vahingoittumattomina. Samanlainen kohtaaminen seuraavana päivänä johti siihen, että Sea Furyt käyttäen ylivoimaista liikehtimiskykyään onnistuivat pakenemaan toista MiG-15-hyökkäystä, vaikka yksi Sea Fury joutui lentämään vaurioituneena takaisin "Ocean"ille. Tunnistamisen helpottamiseksi Sea Furyihin maalattiin omakonetunnukset, samanlaiset kuin Normandian maihinnousussa. Höyrylaiva
Jokilaivoissa purjeiden käyttö oli vaikeaa ja niitä jouduttiin usein vetämään rannalta käsin. Höyrykoneen käyttöönotto jokilaivoissa oli vastaus selkeään tarpeeseen. Ensimmäisenä sen teki ranskalainen markiisi Claude François Jouffroy d'Abbans 1783 "Pyroscaphe"-höyryveneellä, sitten 1789 Yhdysvalloissa John Fitch ja seuraavana vuonna skotlantilaiset Patrick Miller ja William Symington. Ensimmäisten höyrykoneiden teho ei kuitenkaan riittänyt varsinaiseen liikennöintiin. Symington rakensi 1803 höyrykoneella toimivan kanavahinaajan, joka oli ensimmäinen kaupallisessa käytössä ollut höyryalus. Vuoden käytön jälkeen rantojen omistajat saivat aluksen käytön kiellettyä väittämällä sen aaltojen vahingoittavan rantoja. Läpimurto höyryn käytössä alusten voimanlähteenä oli amerikkalaisen Robert Fultonin rakentama alus. Fulton oli koeajannut Charlotte Dundasilla ja perehtynyt John Fitchin keksintöihin. Tähän 1807 Hudsonjoella rakennettuun North River Steamboat (Clermont) höyryalukseen sijoitettiin 18 hevosvoiman Wattin ja Boultonin tehtaan valmistama höyrykone. Ensimmäisellä 12 tunnin matkallaan alus saavutti 4,7 solmun keskinopeuden. Samaan matkaan jokipurret käyttivät neljä vuorokautta. Yhdysvaltain rannikko- ja jokiliikenteessä oli viiden vuoden kuluttua jo yli puolensataa höyryalusta. Englannissa kaupallisen höyrylaivaliikennöinnin aloitti Henry Bellin rakentama PS Comet alus. Vuonna 1815 Englannissa oli jo parikymmentä höyrykäytöistä alusta. Suomessa ensimmäinen höyryalus oli "Ilmarinen" 1833. Vuonna 1819 ensimmäinen höyryavusteinen laiva, SS Savannah, jossa oli siis myös purjeet, ylitti Atlantin. Pelkällä höyryllä matka tehtiin 1830-luvulla, vaikka tuokin alus, SS Sirius (1837), oli varustettu purjeilla. Pelkkään höyryyn ei luotettu ennen kuin 1800-luvun loppupuolella. Ensimmäinen rautainen höyrylaiva oli PS Aaron Manby, joka 1822 purjehti Englannista Pariisiin. Supermarine Swift
Swift oli yksi ensimmäisiä nuolisiipisiä suihkuhävittäjiä. Sen ensilento oli 5. elokuuta 1951. Moottorina oli Rolls-Royce Avon -suihkuturbiini. Se antoi alisoonisen huippunopeuden 1 100 km/h korkealla eli Mach 0.92. Lakikorkeus oli 13 725 metriä. Kantama oli 1 175 km, sekä nousukyky 3 752 m/min. Fairey Fox
Lakikorkeus oli 10 000 metriä, mikä oli tuohon aikaan ja sen verrokkeihin suhteutettuna: varsin hyvä saavutus. Tämä edesauttoi sen käyttökykyä tiedustelutoiminnassa. Huippunopeus oli 365 km/h. Enimmäinen toimintamatka oli 600 kilometriä. Hawker Nimrod
Amiraliteetti määritteli 1926 laivaston ilmavoimien käytössä olleen Fairey Flycatcherin seuraajan vaatimukset N.21/26. Hawker Hoopoe testattiin vaatimusten perusteella vielä samana vuonna, ja tulosten perusteella Hawker sai tehtävän valmistaa vastaavan koneen varustettuna uudella Kestrel-moottorilla. Siten vuonna 1930 Amiraliteetti julkaisi uudet vaatimukset 16/30, mikä pohjautui Hawker Kestrel -koneella saavutettuihin tuloksiin. Prototyyppi tunnettiin nimellä Norn ja sen tunnuksena oli H.N.1. Prototyyppi teki ensilentonsa alkuvuodesta 1930 ja toista vastaava konetta käytettiin maatesteihin sekä edelleen testattaessa kellukkeita "HMS Ark Royalilla", jolloin koneen tunnuksena oli SCD14. Amiraliteetti tilasi koneita, jolloin se nimettiin Nimrodiksi. Hawker Hurricane
Hawker kehitti Hurricanen seuraajiksi kokometalliset Hawker Typhoonin ja Hawker Tempestin, joiden rakenne salli suurempien Napier Sabre-moottorien asentamisen. Tosin Napierin "lastentaudit" olivat näiden koneiden ongelmina sodan loppuun asti, eikä niitä kyetty täysin ratkaisemaan ennen toisen maailmansodan loppumista. Niiden nousussa ja laskeutumisessa menehtyi paljon jopa kokeneita lentäjiä, koska erittäin voimakkaan 24-sylinterisen koneen hallinta oli vaikeaa. Katuhaukka
Katuhaukka-moottoripyörässä oli useita erikoistoimintoja. Pilottijaksosta lähtien pyörän vakiovarusteena oli kyky pysähtyä täydestä vauhdista lähes silmänräpäyksessä, hyppytoiminto, joka nosti moottoripyörää paineilmalla useita metrejä ylöspäin, ja jonka ansiosta korkeidenkin esteiden yli pääsi vauhdissa, sekä komentokeskuksesta käsin aktivoitava tietokoneohjattu hyper-ajo, jolla saavutettiin 300 mailin (480 km/h) tuntinopeus. Moottoripyörässä oli myös tehtäviä helpottavia laitteita, esimerkiksi infrapunakamera ja kyky muuntautua nopeasti kaupunki- ja maastoajoon. Aseistuksena pyörässä oli aluksi vain pieni lasertykki, mutta sarjan edetessä Norman Tuttle asensi pyörään lisää aseita. Seuraksi tulivat lämpöhakuohjukset sekä pienoiskonekivääri. North American FJ-1 Fury
North American FJ-1 Fury oli North American Aviationin valmistama Yhdysvaltain laivaston ensimmäinen suihkuhävittäjä, joka lensi ensilentonsa 11. syyskuuta 1946. Suorasiipisen Furyn valmistusmäärä supistettiin aiotusta sadasta kappaleesta vain 30 koneyksilöön. Aseistuksena oli kuusi 12,7 mm konekivääriä, jotka oli sijoitettu koneen nokan molemmin puolin. Douglas F4D Skyray
Deltasiipisessä koneessa oli yksi Pratt & Whitneyn J-57 suihkumoottori. Koneen kehittelyvaiheissa sen toisella prototyypillä rikottiin nopeuslennon maailmanennätys 3. lokakuuta 1953. Uusi ennätys oli 1 211,7 km/h. Se saavutti myös ennätyksiä nousunopeudessa vuonna 1958. Kone kykeni saavuttamaan lähes 17 000 metrin lakikorkeuden.Konetyypin aktiivipalvelus ensilinjan taistelukäytössä jäi huomattavan lyhyeksi Kylmän sodan aikakautena - vain noin kahdeksisen vuotta. Käytöstäpoisto palveluksesta tapahtui juuri ennen Vietnamin sodan kulminoitumista, vuonna 1964. Konetyypin seuraaja on F5D Skylancer. Hawker Hurricane
Kaakkois-Aasian ja varsinkin Burman rintamalla Hurricanet yrittivät tukea brittien, australialaisten ja uusiseelantilaisten maavoimien taistelua määrällisesti ja laadullisesti ylivoimaisia japanilaisia joukkoja vastaan. Sodan loppuvaiheessa uusimman mallin Spitfiret kokeneine lentäjineen voittivat ilmaherruuden japanilaisten vanhentuneilta harvalukuisilta Mitsubishi A6M Reisen -hävittäjiltä. Sitten Hurricane IIC -hävittäjäpommittajat (1 280 hv, 4 × 20 mm tykkiä, 450 kg pommeja) kävivät japanilaisten huoltolinjojen kimppuun. Tärkeimpiä kohteita olivat kapearaiteiset rautatiet ja alueella välttämättömät lukemattomat sillat. Hurricanet tuhosivat myös paljon japanilaisten lentokoneita kentilleen. Eversti Orde Wingaten perustamilla erikoisjoukoilla eli "chindit"-sisseillä oli tärkeä osuus kohteiden löytämisessä. Ilmaherruus mahdollisti myös ilmapudotusten ja Airspeed Horsa -liitokoneiden käytön liittoutuneiden maavoimien huoltamiseen. Japanilaiset puolestaan jäivät vaille huoltoa. Sodan loputtua antautuneet keisarillisen armeijan sotilaat olivat pahoin nälkiintyneitä ja kärsivät sairauksista. Supermarine Spitfire
Rolls-Royce Griffon moottorin käyttöönoton myötä noussut lentonopeus osoitti, kuinka kehittynyt Spitfiren siipi todella oli: normaalilla 0,83 Machin ja 0,86 Machin maksiminopeudella siivessä ei ilmennyt uusiakin siipimalleja vaivannutta äänennopeuden lähestymisen aiheuttamaa vapinaa. Hawker Hunter
Hunterin prototyyppi lensi ensi kertaa heinäkuussa 1951. Korean sodan vuoksi se oli määrätty tuotantoon jo 1950, mutta ensimmäinen tuotantokone valmistui vasta maaliskuussa 1953, ja se tuli käyttöön heinäkuussa 1954. Koneella rikottiin nopeuslennon maailmanennätys, sen teki laivuepäällikkö (Sqn Leader) Neville F. Duke 7. syyskuuta 1953. Uusi tulos oli 1 171,0 km/h (727,6 mph). Joseph Kittinger
Viimeinen hyppy, 16. elokuuta 1960, tapahtui Excelsior III -heliumpallosta 102 800 jalan (31 300 m) ennätyskorkeudesta. Hyppykorkeuteen nousu kesti puolitoista tuntia. Hypyn alussa pudotusta vakautti pieni jarruvarjo. Kittinger putosi 4 minuuttia 36 sekuntia saavuttaen 614 mph (988 km/h eli 274 m/s) maksiminopeuden ennen kuin hän aukaisi päälaskuvarjon 18 000 jalassa (5 500 m). Heliumpallon nousuvaiheen aikana painepuvun oikeasta käsineestä poistui suojaava paine ja hänen oikea kätensä paisui hypyn aikana lähes kaksinkertaiseksi. Hän saavutti seuraavat ennätykset: korkeimmalle noussut ilmapallo, korkeimmalta suoritettu laskuvarjohyppy, pisin jarruvarjoa käyttävä hyppy (4 min), suurin ihmisen ilmakehässä saavuttama pudotusnopeus sekä pisin vapaapudotus. Toisinaan hypyn maksiminopeudeksi mainitaan myös 714 mph, mikä ylittää äänen nopeuden, mutta 614 mph vastaa noin 0,9 Machia. Hawker Sea Fury
Hawker Fury oli toisessa maailmansodassa menestyneiden Hawker Tempest ja Hawker Typhoon -hävittäjäpommittajien seuraaja. Hawkerin kuuluisa suunnittelija Sydney Camm suunnitteli sen ilmavoimien pyynnöstä kevyeksi Tempest Mk.II:n seuraajaksi, ja se tunnettiin kehitysnimellä ”Kevyt Tempest-hävittäjä”. Siinä oli muunnellut Tempestin puolielliptiset siivet, jotka kiinnitettiin pulteilla ja niiteillä runkoon. Runko itsessään oli samanlainen kuin Tempestissä, mutta täysin itsekantava paremman näkyvyyden saavuttamiseksi. Suunnitelma teki riittävän vaikutuksen Englannin ilmailuministeriöön, joka hyväksyi konseptin. Hawker Hurricane
Hurricanen paksu siipi hidasti kiihtyvyyttä syöksyssä. Se oli suomalaisten pilottien mukaan helppo lennettävä joskin matalalla hieman kankealiikkeinen. Kone lensi parhaiten yli 4 000 metrissä, jossa sen ohjaus oli herkempi. Saksalaisten sotasaaliskoneella tekemät koelennot toivat myös ilmi, että kone lähti hitaasti kaartoon ja vaati liikehtiessä laajoja ohjausliikkeitä, mutta totteli hyvin. Kone pysyi kaarrossa hyvin ja oli helppo lentää. Napier Sabre (lentomoottori)
Sabrea käyttäviä hävittäjiä olivat Hawker Typhoon ja Hawker Tempest. Moottori asennettiin ensimmäisenä Napier-Heston Racer -koneeseen, joka suunniteltiin nopeuden maailmanennätyksen saavuttamiseksi. Muut Sabrella varustetut lentokoneet olivat prototyyppi ja tuotantomuunnelmat Blackburn Firebrandista, Martin-Baker MB 3 -prototyyppi sekä Hawker Furyn prototyypit. Suihkumoottorien kehitys toisen maailmansodan jälkeen johti Sabren nopeaan hylkäämiseen ja Napier keskittyi suihkumoottorin suunnitteluun. Focke-Wulf Fw 190
D-mallin jälkeiset mallit nimettiin ’Ta’-malleiksi suunnittelija Kurt Tankin mukaan. Näistä lupaavin oli Ta 152 H, joka käytti Jumo 213 E -moottoria ja suurempaa siipialaa paremman suorituskyvyn saavuttamiseksi korkealla. Mallin nopeus ylitti 700 km/h ja suurin sen saavuttama korkeus oli 15 000 m. Aseistuksena oli yksi 30 mm tykki ja kaksi MG 151/20E-tykkiä. Valmistusongelmien vuoksi Ta 152 H:ta rakennettiin kuitenkin vain 150 kappaletta. Voimavaroja jakoi edelleen prototyyppi Ta 152 C, joka käytti DB 603 L -moottoria ja kantoi viittä tykkiä. Lockheed F-80 Shooting Star
Huomattavista muutostöistä huolimatta P-80R:n ensimmäinen ennätysyritys floppasi koneen jäädessä huomattavasti asetetusta tavoitenopeudesta. Toinen yritys tuotti kuitenkin tulosta. P-80R rikkoi samalla sekä Meteorin aiemmin asettaman kansainvälisen ilmailuliiton (FAI) kriteerit täyttävän nopeusennätyksen että 1 000 km/h rajapyykin saavutettuaan 1 004 km/h huippunopeuden vaakalennossa. Hawker Siddeley Harrier
Britannian puolustusministeriö tilasi yhdeksän P.1127:sta kehitettyä lentokonetta, joilla oli tarkoitus varustaa yksi laivue 1965. Tilatut koneet, jotka nimettiin Kestreleiksi XS688-XS696, valmistuivat vuosien 1964 ja 1965 aikana. Ensilennon koneet tekivät 7. maaliskuuta 1964. Koneiden valmistuttua laivue, joka muodostui RAF:n, Yhdysvaltain ja Saksan ilmavoimien koelentäjistä, suoritti koneilla erilaisia testejä. Testien päätyttyä laivue lakkautettiin. Saksa kieltäytyi vastaanottamasta sille varattuja koneita jatkotesteihin, joten Yhdysvaltoihin siirrettiin kuusi konetta:
Koneiden alkuperäisenä tyyppimerkintänä oli VZ-12, joka pian vaihdettiin XV-6A:ksi. Hawker Sea Fury
Kuninkaallisen laivaston aiemmat Supermarine Seafire-koneet eivät ikinä olleet täysin sopivia tukialuslaskeutumisiin, syynä huono näkyvyys ja kapea laskuteline, jotka hankaloittivat nousuja ja laskeutumisia. Myöhemmin konetyypin korvasi useimmilla tukialuksilla Sea Fury F X (myöhemmin F 10). Sea Furylla varustettiin Fleet Air Armin laivueet 736, 738, 759 ja 778. Stanley Motor Carriage Company
Kilpa-ajaja Fred Marriot ajoi Stanley Steamerillä vuonna 1906 ennätykset sekä mailin matkalla, aika 28,2 sekuntia että huippunopeusennätys 204,26 km/h. Tämä nopeusennätys rikottiin bensiinikäyttöisellä autolla vasta vuonna 1911. Maakulkuneuvon ennätyksenä se rikkotui vuonna 1907, amerikkalaisen kilpapyöräilijän, moottoripyörävalmistajan ja ilmailualan pioneeri Glenn Curtissin saavutettua, valmistamallaan V8-moottorisella pyörällä, nopeuden 219 km/h. Höyrykoneisten autojen ennätyksenä se pysyi voimassa vuoteen 2009. Kaikkiaan Fred Marriot teki 1906 ajossaan viisi maailmanennätystä. HMS Aboukir (1848)
Aluksen muutostyöt potkurifregatiksi tilattiin 20. elokuuta 1856 Devonportin telakalta, jossa ne alkoivat 8. lokakuuta. Alus laskettiin vesille valmiina 1. tammikuuta 1858. Muutostyöt maksoivat 24 400 puntaa ja niiden aikana alukselle asennettiin John Penn and Sonin 1 533 ihp:n höyrykone, jolla alus saavutti 9,55 solmun nopeuden. Lockheed F-94 Starfire
Lockheed F-94 Starfire on Yhdysvalloissa suunniteltu ja valmistettu, kaksipaikkainen jokasään suihkuhävittäjä. Lentokonetyyppi oli F-80 Shooting Starin seuraaja. F-94 Starfire kykeni 1 030 km/h huippunopeuteen, ja sitä käytettiin Korean sodassa. Koneen pääasiallinen käyttö tapahtui B-29 Superfortressien suojahävittäjänä. De Havilland D.H.108 Swallow
D.H. 108 Swallow muistutti ulkomuodoltaan paljon saksalaista Messerschmitt Me 163 -rakettihävittäjää. Kone oli profiililtaan pyrstötön ja noudatti siiven nuolimuotoja. Koneen lakikorkeus oli 10 800 metriä ja huippunopeus 1 090 km/h alitti hieman äänen nopeuden. Kone VW120 teki 12. huhtikuuta 1948 uuden 100 km:n mittaisella radalla tehdyn nopeuslennon maailmanennätyksen, joka oli 974,02 km/h. Kolmella lentokoneella tehtiin kaikkiaan 480 lentoa. Hawker
Toimintansa päättäneen Sopwith Aviation and Engineering Companyn johtajat kuten Sopwith ja koelentäjä Harry G. Hawker perustivat 15. marraskuuta 1920 H. G. Hawker Engineering Company Limitedin, jonka toimialoihin sisältyi autojen, moottoripyörien ja lentokoneiden osien valmistus Canbury Park Roadin tehtaalla Kingstonissa. Yhtiön ensimmäiset lentokoneet olivat ylätasoinen Duiker tiedustelukone, Woodcock yöhävittäjä ja koulukone, kaksipaikkainen tiedustelukone Hedgehog, yksipaikkainen hävittäjä Heron, torpedopommittaja Horsley ja tulevan pääsuunnittelijan Sydney Cammin ultrakevyt Cygnet. Hawker Fury
Aktiiveissa taistelutoimissa one otti osaa taisteluihin italialaisia vastaan vuosina 1940–1941. Niin kutsuttu merivoimien muunnos Hawker Nimrod oli Tanskan käytössä, kun Saksa käynnisti salamasodan Tanskaa vastaan vuonna 1940. Hawker Hurricane
Suuria meri-ilmataisteluita brittien tukialuskoneet eivät käyneet Japania vastaan, sillä Kaakkois-Aasian vesille britit lähettivät tukialuksiaan vasta vuodesta 1944, kun Japanin laivasto oli jo kärsinyt ratkaisevia tappioita amerikkalaisia vastaan eikä japanilaisilla siten ollut enää vahvoja laivaston ilmavoimia. Hawker Sea Hawk
Sea Hawk lensi ensilentonsa 2. syyskuuta 1947, ja se otettiin palveluskäyttöön 1953. Sen käyttöikä oli suhteellisen pitkä, tasan kolme vuosikymmentä. Hawker ja Armstrong-Whitworth valmistivat konetyyppiä noin 550 kappaletta. Grumman F7F Tigercat
Kaksi turboahdettua Pratt & Whitney -ruiskutuksella varustettua mäntämoottoria tuottivat kukin 2 100 hevosvoiman tehon. Huippunopeus oli kutakuinkin sama, kuin P-51 Mustangin tai P-47 Thunderboltin : 700 km/h. Siis se oli F6F Hellcatia huomattavasti nopeampi, jonka enin nopeus oli 595 km/h (Humblen mukaan) taikka 605 km/h (Chantin mukaan). Siivet olivat trapetsista muotoa: etusiipi tasan suora, mutta jättöreuna kapeni rungosta siiven kärkeen päin. North American FJ-1 Fury
Saksalaisten tekemän tutkimustyön tulosten saavuttua länsiliittoutuneiden käyttöön, tehtiin myös tähän konetyyppiin muutoksia. Varsin lyhyen ajan verran, tämä tyyppi oli USA:n laivaston nopein hävittäjäkone. Seuraavat kehitysmallit: FJ-2/-3 sekä FJ-4 olivat nuolisiipisiä, jotka olivat käytännössä F-86 Sabren niin kutsuttuja laivastoversioita. Niissä oli 4x 20 mm tykkiaseistus. M/S Herald of Free Enterprise
Ohitettuaan uloimman Pohjanmereen työntyvän aallonmurtajan laiva kiihdytti nopeuttaan. Kun laivan nopeus nousi 18 solmuun (33 km/h), keula-aalto alkoi ryöpyttää vettä autokannelle. Autokansi oli yhtenäistä tilaa keulasta perään, sillä osastointi olisi hidastanut lastausta ja purkamista. Veden tulonopeus oli 200 tonnia minuutissa. Vettä pääsi myös autokannen alla oleviin tiloihin autokannelta sinne johtavien portaiden kautta. Kun alus kaarsi sivuuttaakseen hiekkasärkän, kannella ollut vesi valui toiselle laidalle ja kaatoi laivan. MTX Tatra V8
Kaasutinmallin huippunopeudeksi ilmoitettiin 246 km/h ja kiihtyvyydeksi 0–100 km/h 6,2 sekuntia. Tehokkaamman mallin huippunopeudeksi mitattiin 265 km/h Petr Boldin vuonna 1997 tekemässä nopeustestissä. Autossa oli suurella välityssuhteella varustettu vaihteisto. Mikäli vaihteisto olisi välitetty paremmin moottorin ominaisuuksia vastaavaksi, huippunopeuden olisi arvioitu kivunneen 300 km/h tuntumaan. Tämän mallin kiihtyvyydeksi 0–100 km/h ilmoitettiin 5,6 sekuntia. Supermarine Spitfire
Mk. III oli aerodynaamisesti parannettu versio, joka tasoitti rungon pintamuotoja ja teki kannuspyörästä sisäänvedettävän. Uudella Merlin XX moottorilla varustettuna sen piti saavuttaa 640 km/h huippunopeus. Kaksi protoyyppiä valmistui. Hawker Sea Fury
F 10:n seuraaja oli hävittäjäpommittaja Sea Fury FB.11, joita rakennettiin lopulta noin 650. Sea Fury pysyi Fleet Air Armin päähävittäjäpommittajana vuoteen 1953 ja Hawker Sea Hawkin ja Supermarine Attackerin käyttöönottoon asti. Hawker Sea Hawk
Hawker Sea Hawk on laivastokäyttöön tarkoitettu englantilainen suihkuhävittäjä. Se oli ensimmäinen Sydney Cammin suunnittelema suihkukäyttöinen hävittäjäkone. De Havilland Vampire
Vampire saavutti aikanaan monia ennätyksiä. Se oli muun muassa RAF:n ensimmäinen kone, joka ylitti 500 mph nopeuden. Se oli myös ensimmäinen lentotukialukselta noussut ja laskeutunut suihkukone. Modifioitu RAF:in Vampire teki 3. joulukuuta 1945 laskun "HMS Ocean" -tukialukselle. Vuonna 1948 John Cunningham saavutti koneella silloisen korkeusennätyksen, 59 446 jalkaa (18 119 m). Ferrari California
Ferrari Californian huippunopeus on 310 km/h ja se kiihtyy nollasta sataan alle neljässä sekunnissa. Auto painaa 1 735 kg. Suurin teho on 460 hv. OT-64 SKOT
Ajoneuvon huippunopeus on tiellä 95 km/h, mutta sillä kykenee kulkemaan myös vedessä 9 km/h kahden potkurin voimin. Toimintasäde on 710 km. Suurin nousukulma on 23°. Riley
Riley RMF vuodelta 1953 sisälsi uuttaa tekniikaa, mutta ulkonäkö periytyi 1930-luvulta. RMF-mallissa oli 2,5 litran nelisylinterinen rivimoottori, jossa oli kaksi nokka-akselia. Vuodesta 1953 alkaen RMF:ssä oli nestetoimiset jarrut sekä hypoidityyppinen vetopyörästö. Ohjaus oli melko raskaskäyttöinen, huippunopeus 160 km/h. Kahdeksan vuoden aikana RMF-mallia myytiin 8960 kappaletta, joka juuri ylitti kannattavuusrajan. Hawker Siddeley Harrier
Hieman ennen ensimmäisen prototyypin XP831 valmistumista syyskuussa 1960 Hawker sai sopimuksen kehityskulujen kattamisesta. Lentokone siirrettiin Dunsfoldiin lopullista kokoamista varten ja 21. lokakuuta kone nousi muutaman tuuman korkeuteen leijumaan koelentäjä Bill Bedfordin ohjaamana. Koneen kokonaismassa oli noin 10 000 paunaa, kun siitä oli poistettu kaikki koelennossa tarpeettomat järjestelmät. Koneella suoritettiin 19. marraskuuta ensimmäinen varsinainen koelento ilman turvajärjestelyjä. Koneen moottori Bristol B.E.53 oli myös tällä välin nimetty Bristol Pegasukseksi. Hiei (1912)
1920-luvun alussa aluksen savuhormeihin asennettiin kaarevat savunhajottimet ja vuosikymmenen lopulla aluksen komentosilta modernisoitiin ja rakennettiin lisää tasanteita niin, että masto lähes peittyi. Washingtonin laivastosopimuksen hyväksymisen jälkeen alus päätettiin modernisoida, koska uusia taistelulaivoja ei saanut valmistaa ja taisteluristeilijät olivat osoittautuneet ensimmäisessä maailmansodassa epäonnistuneeksi ratkaisuksi.
Alus siirrettiin 15. lokakuuta 1929 Kuressa modernisoitavaksi, jolloin se muutettiin laivastosopimuksen rajoitusten vuoksi koululaivaksi. Aluksen romutus olisi ollut toinen vaihtoehto, joka ei tullut kysymykseen. Aluksen kattilat vähennettiin yhteentoista, joilla saavutettu maksimiteho 13 800 hevosvoimaa takasi alukselle 18 solmun huippunopeuden. Samalla uppouman pienentämiseksi poistettiin panssarivyö samoin kuin taaimmainen tykkitorni sekä kuusituumaiset apuaseet. Alus palasi palvelukseen 31. joulukuuta 1932. Alukselle palautettiin kuusituumaiset apuaseet jo vuonna 1936. Hawker Sea Fury
Lopullinen kaikkien versioiden valmistusmäärä oli noin 860 lentokonetta. IVL K.1 Kurki
Jäderholm piti näkyvyyttä riittävänä ja suoritti koneella huhtikuussa 1927 nopeuskokeen, jossa suurimmaksi nopeudeksi laskettiin 167 kilometriä tunnissa. Nopeusarviota korjattiin myöhemmin arvoon 141,5 km/h. Korjattu sakkausnopeusarvo oli 93,5 km/h ja teoreettinen lakikorkeus 2 950 metriä. Huhtikuussa yritettiin myös nousukoetta, joka jouduttiin keskeyttämään moottorin ylikuumennuttua. Lento jäi kokonaisuudessaan puolen tunnin mittaiseksi, eikä sillä saavutettu lentokorkeus ole tiedossa. Supermarine Spitfire
Spitfirea verrataan usein Hawker Hurricaneen, joka oli käytössä paljon suuremmissa määrin kuin Spitfire ilmasodan kriittisen vaiheen aikana keväällä 1940. Molemmissa oli aseistuksena kahdeksan konekivääriä. Hurricane oli hitaampi mutta sekin liikehti alle 6 000 metrissä paremmin kuin Me 109. Hurricanet kuitenkin pudottivat enemmän Luftwaffen koneita, seitsemän jokaisesta kymmenestä pudotetusta hävittäjistä että pommittajista. Samalla ne kärsivät myös raskaimmat tappiot. North American F-86 Sabre
F-86D oli ensimmäinen Yhdysvaltain ilmavoimien lentokone, jossa oli ainoastaan rakettiaseistus (24×2,75" "Mighty Mouse" FFAR-raketteja) ja se oli ensimmäinen joka sään hävittäjä, jossa oli vain yksi lentäjä käyttämässä tutkaa ja tulenjohtojärjestelmää ja lentämässä konetta. Se teki myös kaksi perättäistä nopeusennätystä: 698,505 mph 19. marraskuuta 1952 ja 715,697 mph 16. heinäkuuta 1953. Suhoi Su-11
Konetyyppi käytti Ljulkan (engl. Lyulka) AF-7F-suihkuturbiinia. Se tuotti 10 000 kilopondin työntövoiman. Huippunopeus oli 1 915 km/h eli noin 100 km/h alempi kuin MiG-21:n. Lakikorkeus oli sekin alempi, 17 000 m. Kawanishi N1K
Suoritusarvoiltaan keskitasosiipinen N1K1-J Shiden pärjäsi jotenkuten Grumman F6F Hellcat -tukialushävittäjälle ja Northrop P-61 Black Widow -tyyppiselle raskaalle yötoimintahävittäjälle. Koneen aseistuksena oli neljä 20 mm tyypin 99 tykkiä tasoihin asennettuina ja niin kutsutusti apuaseina toimineet kaksi 7,7 mm konekiväärit. Huippunopeus oli 580 km/h ja lakikorkeus 10 600 metriä. N1K Shiden oli ainakin osittain suojapanssaroitu. North American F-100 Super Sabre
North American F-100 Super Sabre (lempinimi: "Hun" eli "Hunni") on yhdysvaltalainen, North American Aviationin kehittämä hävittäjäpommittaja, joka syntyi jatkokehittelyn tuloksena NA F-86 Sabresta. Käyttöön otto tapahtui syyskuussa 1954. Kokeilukone YF-100A saavutti uuden nopeusennätyksen: 1 215,3 km/h, jonka teki F.K. "Pete" Everest. Koneesta kehiteltiin aiempaa pidempi, kookkaampi ja virtaviivaisempi. Siipien nuolikulma on 45 astetta. Voimalaite oli edellistä tehokkaampi, lisäksi siinä oli jälkipoltto. Tiger
Tigerin nopeus oli täysin vertailukelpoinen tai jopa ylivoimainen suhteessa liittoutuneiden päätyyppeihin. Tigerin suurinta nopeutta 45 km/h, 3 000:lla kierroksella minuutissa, ei voitu käyttää kuin aivan hetkellisesti. Hieman alemmalla kierrosluvulla, noin 2 500 kierrosta minuutissa saavutettava nopeus 38 km/h oli edelleen useimpien liittoutuneiden vaunujen tasolla. Liittoutuneiden yleisimpien panssarivaunutyyppien huippunopeudet vaihtelivat M4 Sherman -vaunujen eri tuotantomallien 34–42 kilometrin tuntinopeudesta Churchillin 20–26 km/h nopeuteen. Myöskään Iosif Stalin-2:n huippunopeus ei ollut suurempi kuin 37 km/h. Noin 55 km/h nopeuden saavuttavalle T-34:lle Tiger hävisi nopeudessa. Tigerin monisädeohjausjärjestelmä mahdollisti tarkan ja kevyen ohjauksen, ja jarrua käyttämällä vaunu voitiin tarvittaessa kääntää sisäkaarteen puoleisen telan keskipisteen ympäri. Tigerin vaihteisto mahdollisti myös kääntymisen täysin paikoillaan, siten että telaketjut vetivät eri suuntiin. Suurimmat ongelmat olivat telakoneiston ja voimansiirron luotettavuudessa sekä lyhyt toimintasäde. Tämän lisäksi Tigerin suuri massa aiheutti joitakin rajoituksia siltojen suhteen. Tupolev SB-2
1930-luvun lopun nopeat SB-2:t olivat Suomelle talvisodassa yllätys, koska Suomi oli hankkinut hollantilaisia Hollannin Itä-Intian heikkotasoisille lentokentille suunniteltuja kiinteällä laskutelineellä suunniteltuja Fokker D.XXI -hävittäjiä. Ilmavoimien päähävittäjätyyppinä olleen Fokkerin huippunopeus oli 418 km/h, kun taas SB-2:n 424 km/h. Suomen hankintapäätöksiä tehtäessä Neuvostoliiton pommituslennostojen päätyyppi oli hitaampi, 1930-luvun alun TB-3, mihin Fokkerinkin ominaisuudet olivat riittäneet. Suomessa parhaaksi käytännön nopeudeksi saatiin 50 km/h vähemmän, mutta moottoreiden asetuksia ei välttämättä hallittu. NW E
Auton huippunopeus oli 52 km/h ja maavara 277 mm. Malli oli viimeisiä, joissa oli vielä nähtävissä hevosvaunumaisia piirteitä. Škoda Favorit (1936)
Jälkimmäinen muunnelma oli varustettu 2 091-kuutioisella kansiventtiilimoottorilla, jonka sylinterin halkaisija oli 80 mm ja iskun pituus 104 mm. Kaasuttimena oli Solex 30 FJ tai 32 USIP. Auton huippunopeus oli 110 km/h. Hawker Hurricane
Prototyypin K5083 ensilento tapahtui 6. marraskuuta 1935. Moottorissa oli vielä lastentauteja, mutta itse koneen rakenteeseen jouduttiin koelentojen perusteella tekemään vain muutama muutos. Se oli RAF:n ensimmäinen lentokone, jonka nopeus ylitti 300 mailia tunnissa - prototyyppi lensi 16 200 jalan korkeudessa 315 mph (507 km/h). Ilma-alus
Nopein ilma-alustyyppi on avaruussukkula. Sen nopeus nousee 29 000 kilometriin tunnissa. Suihkukoneista nopein on SR-71 Blackbird 3418 km/h. 
Nopein sotilaskone oli Mikojan MiG-31. Nopeimmat matkustajakoneet olivat Tupolev Tu-144 ja Concorde. AC (auto)
1950-luvun alkupuoliskolla AC:n uusien mallien julkaisuvauhti oli huipussaan. Vuonna 1954 julkaistiin jo viides samanaikainen automalli, AC Aceca. Auto oli Acen kovakattoinen hatchback-malli. Se valmistettiin edeltäjänsä tapaan alumiinista, eikä painoa tullut kuin hitusen verran lisää. Moottorit olivat samat kuin Acessa, eli AC:n oma tai Bristolin moottori ensimmäisissä malleissa ja myöhemmin Fordin moottori. Pienten aerodynaamisten parannusten ansiosta huippunopeus kuitenkin nousi hieman edellisestä mallista: 201 km/h:sta 206 km/h:n. Lisäksi AC Aceca oli ensimmäinen AC joka käytti levyjarruja, tosin vain edessä. Hawker Hurricane
Sydney Camm esitteli lokakuussa 1933 Hawker Furyn pohjalta tehdyn suunnitelman yksitasoisesta kiinteällä laskutelineellä varustetusta Fury Monoplanesta. Vuonna 1934 moottoriksi vaihdettiin tuhannen hevosvoiman Rolls-Royce PV12, joka sai myöhemmin nimen Merlin, ja laskuteline muutettiin sisäänvedettäväksi. Tässä vaiheessa suunnitelma oli saanut nimen Hawker High Speed Interceptor Monoplane. Britannian ilmailuministeriö tilasi prototyypin helmikuussa 1935. Hawker
Hawker, myöhemmin Hawker-Siddeley, oli brittiläinen lentokonevalmistaja, josta tuli osa British Aerospacea ja kansallistettiin vuonna 1977. Sen tuotteista nimekkäimpiä ovat Hawker Hurricane-hävittäjäpommittaja, alkuperäinen Harrier-hävittäjä ja Hawk-sarjan koulukone ja siitä edelleen kehitetty rynnäkköpommittaja Hawk 2000. Yhtiön kuuluisin suunnittelija oli Sydney Camm. Westland Wyvern
Koneen huippunopeus on 616 km/h, lakikorkeus 8 535 metriä ja kantama/toimintamatka 1 445 kilometriä. Koekoneet eli esituotantosarjan yksilöt ylsivät näitä huomattavasti parempiin suorituslukemiin. Hawker Sea Fury
Kanadan kuninkaallinen laivasto käytti vuosina 1948–1956 74 Sea Fury FB.11- konetta (ja yhtä FB.10-konetta), jotka kaikki toimivat HMCS Magnificent-tukialukselta 871. laivueessa. Viimeiset lennot kanadalaisilla Sea Furyilla lensivät luutnanttikomentaja Derek Prout, joka lensi WG565:n Calgaryyn, Albertaan toimimaan koulutuskoneena paikallisessa tekniikkaopistossa, ja Lynn Garrison, joka lensi niin ikään WG565:tä 1. huhtikuuta 1958. McLaren F1
F1-maantieauto piti hallussaan usean vuoden ajan "maailman kaikkien aikojen nopeimman sarjavalmisteisen auton" titteliä. Huippunopeus mitattiin ulkopuolisella taholla, sen ollessa 240,14 mailia tunnissa (386,39 km/h). Myös kiihtyvyys 0-100 km/h oli maailmanennätysluokkaa, 3,2 sekuntia. Ennätykset on kuitenkin n. 10 vuoden jälkeen rikottu, ja niitä pitää tällä hetkellä hallussaan SSC Aero ja Bugatti Veyron 16.4. Se on silti edelleen maailman nopein sarjavalmisteinen vapaastihengittävällä moottorilla varustettu auto. Hughes H-4 Hercules
Koneen suunnittelu aloitettiin vuonna 1942, mutta se valmistui vasta sodan päättymisen jälkeen vuonna 1947. 2. marraskuuta 1947 Howard Hughes lensi koneella Long Beachissa Kaliforniassa. Kone liikkui 130 km/h nopeudella noin 1,6 kilometrin matkan pysytellen 20 metrin korkeudella. Kriitikoiden mukaan kone ei todellisuudessa olisi pystynyt nousemaan saavutettua korkeutta korkeammalle, vaan kone pysyi ilmassa pelkästään matalalla lennettäessä syntyvän maavaikutuksen ansiosta. Tämä väite on kuitenkin suuri valhe. Howard otti suuren riskin lentäessään koneella joka oli vielä vuoden päässä valmistumisesta. Koneen koko hydrauliikka olisi pitänyt vaihtaa jos sillä olisi mielitty Atlantin ylityksiin joka olisi jälleen maksanut miljoonia, jotka Hughes itse olisi joutunut maksamaan. Sodan loputtua koneelle ei ollut käyttöä koska 1931 säädetty laki Yhdysvalloissa kieltää puurakenteisen koneen käytön matkustajien lennätyksessä. Laki oli käytännössä protektionismia, jolla saatiin Fokker F.VII (Fokker Trimotor) pois liikenteestä Yhdysvalloista. Hawker Hunter
Hawker Hunter oli brittiläinen 1950- ja 1960-luvun aliäänisuihkuhävittäjä. Suunnittelutyöryhmää johti Sydney Camm, joka oli suunnitellut lukuisia Hawkerin hävittäjälentokoneita. Hunter oli ensimmäisen sukupolven suihkuhävittäjäksi suhteellisen menestyksekäs. Se palveli parinkymmenen maan ilmavoimissa, ja Hawker-Siddeley ja lisenssinhaltijat valmistivat sitä 1 927 konetta. Fairchild C-119 Flying Boxcar
Koneen tavanomainen matkanopeus oli 330 km/h ja huippunopeus 450 km/h. Kantama eli pisin lentomatka oli 3 220 kilometriä. Lakikorkeus oli pyörein luvuin 7 500 metriä. Moottorit olivat 3 500 hevosvoiman tehoiset.http://www.youtube.com/watch?v=xw_gkzEZKu0 NW C
Moottori oli aikakaudelle tyypillisesti sijoitettu lattian alle. Tämä haittasi suuresti huoltotöitä, sillä jotta siihen pääsi käsiksi, autosta oli irrotettava etuistuimet ja lattia. Auton huippunopeus oli 50 km/h ja sen maavara oli 233 mm. Humber Hawk
Tekniikan Maailman 2/1958 koeajossa Hawk kiihtyi 0-80 km/t 13,5 sekunnissa, 0-100 km/t 22,2 sekunnissa ja 0-120 km/t 36,9 sekunnissa. Huippunopeus on 134 km/t. Heinkel He 100
Vuonna 1938 Luftwaffen teknillinen päällikö Ernst Udet lensi He 100:lla lentonopeuden maailmanennätyksen 643 km/h ja vuonna 1939 koelentäjä Hans Dieterle paransi sen lukemaan 746 km/h. Konetta kutsuttiin nimellä He 112 U brittien hämäämiseksi. Lafayette-luokka
Kuten aikaisemmissakin ohjusveneissä, voimanlähteenä oli Westinghouse S5W-painevesireaktori, joka tuotti höyryä kahdelle höyryturbiinille. Veneistä "James Monroe, Henry Clay ja Daniel Webster" oli varustettu Westinghousen turbiineilla, "Nathan Halen" voimanlähteenä toimi yksi DeLavalin valmistama turbiini, ja loput veneistä kulkivat kahden General Electricin turbiinin voimin. Kaikissa veneissä turbiinit pyörittivät yhtä potkuriakselia ja 7-lapaista potkuria. Alusten nopeudeksi sukelluksissa ilmoitettiin yli 20 solmua. 
Viimeisenä valmistuneessa "Daniel Websterissä" kokeiltiin alkuvaiheessa veneen keulaan sijoitettuja syvyysperäsimiä. Kaikissa aikaisemmissa ohjussukellusveneissä aluksen syvyysperäsimistä keulimmaiset oli sijoitettu torniin. Tämä kuitenkin aiheutti ongelmia veneen pituussuuntaisen vakauden suhteen, ja näistä ongelmista pyrittiin tällä kokeilulla pääsemään eroon. Kokeilun seurauksena aluksen huippunopeus kuitenkin laski lisääntyneen vastuksen takia. Tämän vuoksi ajatuksesta luovuttiin, ja Daniel Websterin syvyysperäsimet siirrettiin muiden veneiden tapaan torniin ensimmäisen ison huoltojakson yhteydessä vuonna 1969. Mallard (veturi)
LNER Class A4 Mallard, No 4468, lempinimeltään "The Blue Streak" () on höyryveturi, joka pitää nimissään höyryvetureiden nopeusennätystä.
Britanniassa 3. maaliskuuta 1938 numerolla 4468 (myöhemmin 60022) valmistunut "A4 Pacific Mallard" suunniteltiin nimenomaisesti rikkomaan saksalaisten 11. toukokuuta 1936 "Borsig DRG 05" -veturilla saavuttama höyryvetureiden nopeusennätys – 200,4 kilometriä tunnissa. Suunnittelun päävastuu lankesi Nigel Gresleylle, joka tuolloin toimi London and North Eastern Railwayn pääsuunnittelijana. Sydney Camm
Toisen maailmansodan jälkeen Camm suunnitteli muun muassa Hawker Hunter -hävittäjän, Hawker P.1127:n, josta tuli pystysuoraan nouseva Hawker Siddeley Harrier -hävittäjä. Hänet aateloitiin 1953. Hän suunnitteli BAC TSR-2-konetta ja myöhemmin Panavia Tornadoa. Hän esisuunnitteli 1960-luvun alussa Mach 4 nopeuteen yltävää lentokonetta. Blackburn Firebrand
Napier Sabre III -tyypin moottori antoi 2 305 hevosvoiman (1 719 kW) tehon. Se antoi lentokoneelle 571 km/h huippunopeuden, joka lienee yksimoottoriselle pommikoneelle sangen hyvä suoritusarvo omana aikakautenaan. Uuden tyypin Sabre-moottoriin liittyi kuitenkin kosolti kehitys- ja luotettavuusongelmia. Stig-Olof Fagerström
Uransa ensimmäisessä nopeusennätysyrityksessä syksyllä 1960 Fagerström ajoi veneensä ympäri kovassa aallokossa niin, että sai keuhkorepeämän ja kaikki toisen puolen kylkiluut katkesivat. Hän kuitenkin toipui onnettomuudesta ja saavutti vuonna 1962 hydroveneluokkien B ja CS maailmanennätykset, 125,09 km/h ja 116,67 km/h. Bell P-59 Airacomet
Konetyyppi ei häikäissyt lento-ominaisuuksillaan, ja sen ainoa vahva ominaisuus oli suuri lakikorkeus. Kone saavutti huippunopeutensa korkealla, 10 670 metrissä, mikä oli tiedustelulentokoneeksi varsin kelvollinen tuona aikana. Lakikorkeus oli tuohon aikaan sangen kunnioitettava - 14 080 metriä. Testilennot osoittivat P-59 Airacometin olleen asealustana vain keskinkertainen. Huippunopeus oli sama kuin Gloster Meteorilla, 665 km/h. Konetyypin siivet olivat suorat ja trapetsimaiset, mikä oli kehityskaudelle hyvin tunnusomaista. Dassault Mirage F1
Siitä huolimatta, että tämän konetyypin muotoilu oli toisista saman tuoteperheen koneista suuresti poikkeavaa, se kykeni aivan täysin vastaaviin lentoarvollisiin suorituksiin. Tätä tyyppiä ei voi verrata profiililtaan lähimpänä olevaan Dassault Étendardiin suorityskykynsä puolesta. Lakikorkeus oli tällä tyypillä 20 000 metriä ja huippunopeus 2,2 Machia (2 338 km/h). Hawker Typhoon
Toukokuussa 1940 prototyypin koelennolla sattui täpärä tilanne rungon pettäessä. Koneesta kehitettiin kaksi versiota, Mk 1 A aseistettuna 12:lla konekiväärilla sekä Mk 1 B jossa oli neljä 20 mm:n tykkiä. B -version ensilento oli 3. toukokuuta 1941. 
Ensimmäinen varsinainen tuotantokone oli Mk 1 A, ja se lensi toukokuun 27. päivänä 1941. Koneen päätuotantoyhtiö oli
Gloster Hawkerin keskittyessä tuottamaan Hurricanea sodan yleistilanteen sanelemana. Ensimmäisenä koneita sai 56. laivue syyskuussa 1941. Palveluskäytössä paljastui osaksi vakavia lastentauteja, jotka johtivat onnettomuuksiin. Lisäksi useat Glosterin koelentäjät saivat surmansa onnettomuuksissa. Tämä osoitti, etteivät ongelmat johtuneet palveluskäytön oloista, ja tyypin poistamista palveluksesta ehdotettiin. Hawkerin tutkimuksissa syyksi osoittautui metallin väsyminen, mikä johti pyrstön irtoamiseen kokonaisuudessaan. Rakennetta vahvistettiin rungon ympäri metalliliuskoilla, jotka näkyivät pyrstön edessä. Muita ongelmia olivat epävakaus suurilla nopeuksilla, pakokaasujen vuotaminen ohjaamoon ja moottorin epäluotettavuus. Kone saatiin luotettavammaksi 1942 loppuun mennessä, mutta ongelmia ei täysin saatu ratkaistuksi tyypin palvelusaikana.