Milloin Espaniasta tuli demokraattinen?
Francisco Franco
Francisco Paulino Hermenegildo Teódulo Franco y Bahamonde (4. joulukuuta 1892 – 20. marraskuuta 1975) oli espanjalainen kenraali, joka toimi kansallismielisten armeijoiden ylipäällikkönä näiden voittoon päättyneessä Espanjan sisällissodassa ja sen jälkeen Espanjan diktaattorina 1939–1975. Hän johti 36 vuoden ajan äärioikeistolaista falangistihallitusta arvonimellä ”El Caudillo de España”. Espanjasta tuli demokraattinen Francon kuoltua.
El Salvador
El Salvador itsenäistyi naapureidensa (muun muassa Guatemala ja Honduras) kanssa Espanjasta vuonna 1821, ja ne liitettiin Meksikoon 1822. Elsalvadorilaiset vastustivat tätä ja vaativat Keski-Amerikalle itsenäisyyttä. Kenraali Manuel José Arcen alaisuuteen perustettiin Keski-Amerikan liittotasavalta 1823. Se hajosi 1841, ja El Salvadorista tuli itsenäinen tasavalta. Valtion alkuvaihetta leimasivat toistuvat vallankumoukset. Espanjan siirtyminen demokratiaan
Espanjan siirtyminen demokratiaan tapahtui vuoden 1977 vapaissa parlamenttivaaleissa. Maan diktaattori Francisco Franco kuoli vuonna 1975 ja Francon seuraajaksi valittu kuningas Juan Carlos I johti maan vähittäisesti ja rauhanomaisesti kohti demokratiaa. Costa Rica
Vuoden 1899 vaaleja pidetään ensimmäisinä todellisesti vapaina ja rehellisinä. Demokratia jatkui kahta poikkeusta lukuun ottamatta: vuosina 1917–1919 Federico Tinoco hallitsi diktaattorina syrjäytettyään presidentti Alfredo González Floresin tämän liian radikaalin uudistuspolitiikan vuoksi. Maan liberaalien keskuudessa Tinocon kaappaus nautti laajaa suosiota. Vuosina 1940–1948 presidenttinä oli kristillissosiaalisen puolueen (PUSC) Rafael Calderón, joka pyrki hillitsemään levottomuuksia vähimmäispalkalla ja työehtosäädännöllä. Vuonna 1948 José Figueres Ferrer nousi joukkoineen aseelliseen kapinaan kiistellyn presidentinvaalin tuloksen jälkeen. 44-päiväinen sisällissota johti 2000 kuolonuhriin, jonka jälkeen voittanut puoli väliaikaisen presidentti Figueresin johdolla laati vapaat vaalit ja myös mustille ja naisille äänioikeuden takaavan perustuslain ja lakkautti armeijan. Tämän sen jälkeen valtiolla on ollut turvanaan yksinomaan poliisivoimat ja kansalliskaarti. Figueres perusti kansallisen liberaalipuolueen (PLN), kansallisti pankit ja aloitti sosiaaliturvan rakentamisen. Hän luovutti paikkansa 1948 valitulle Otilio Ulatelle, mutta hänestä tuli kansallissankari ja hän voitti myös ensimmäiset uuden perustuslain mukaiset vaalit 1953. Figueresin jälkeen hallitsivat lähinnä konservatiivit seuraavat kuusitoista vuotta ja kumosivat joitain PLN:n uudistuksia. Irazun tulivuoden purkaus 1963–1964 aiheutti maassa vakavaa tuhoa, samoin kuin Arenalin purkaus vuonna 1968. Espanjan historia
Vuonna 1956 Espanja luopui Pohjois-Marokosta, joka palautettiin tuolloin uudelleen itsenäistyneelle Marokolle. Vuonna 1969 Marokko valloitti myös Espanjan hallinnassa olleen Ifnin. Espanjalle jäivät kuitenkin edelleen rannikolla sijaitsevat Ceuta ja Melilla. Espanjan Guinea itsenäistyi vuonna 1968 ja sai nimen Päiväntasaajan Guinea. Espanjan viimeiseksi siirtomaaksi jäi Espanjan Sahara, jonka Marokko ja Mauritania jakoivat keskenään Francon kuoltua vuonna 1975 huolimatta alueella toimineesta itsenäisyysliikkeestä. Grito de Dolores
Hidalgo ryntäsi Doloresin kirkkoon 16.9.1810, jossa hän soitti kirkonkelloja ja kutsui seurakuntalaiset koolle. Hidalgo vetosi erityisesti intiaaneihin ja mestitseihin kutsuen heitä kapinaan espanjalaista riistoa vastaan. Hän määräsi Doloresin espanjalaisasukkaat pidätettäviksi. Kapinasta tuli verinen hallitsemattomien joukkojen hyökätessä espanjalaisia vastaan. Kapina laajeni lopulta sodaksi Espanjaa vastaan, jonka lopputuloksena Meksiko itsenäistyi. 16.9 vakiintui sittemmin Meksikon itsenäisyyspäiväksi. Hidalgon itsenäisyysjulistusta muistellaan Meksikossa joka vuosi 15.9 Meksikon presidentin soittaessa kelloja ja muistellen Meksikon itsenäisyyssodassa kuolleita. Espanjan vallankumous (1936)
Espanjan vallankumous tuli päätökseensä toukokuussa 1937 jo kahta vuotta ennen sisällissodan loppumista, kun anarkistit ja heidän liittolaisenaan ollut trotskilainen POUM-puolue hävisi Barcelonan toukokuuksi kutsutun aseellisen valtataistelun tasavaltalaisten hallitukselle ja Espanjan kommunistisen puolueen stalinisteille. Espanjan historia
Espanjan historia alkaa ajasta, jolloin nykyihminen astui Pyreneiden niemimaalle pohjoisesta yli 35 000 vuotta sitten. Rooman tasavalta valloitti alueen noin vuonna 200 eaa., jonka jälkeen tulivat visigootit ja vuonna 711 arabit ja pohjoisafrikkalaiset berberit. Muslimien hallussa ollut alue tunnettiin nimellä Al-Andalus, jonka kristityt valloittivat takaisin vuoteen 1492 mennessä. Tänä aikana muodostuivat Kastilian ja Aragonian kuningaskunnat, jotka yhdistyivät Espanjan kuningaskunnaksi. Espanjan toinen tasavalta
Espanjan toinen tasavalta () syntyi 14. huhtikuuta 1931 kaksi päivää tasavaltalaisten murskavoittoon päättyneiden paikallisvaalien jälkeen. Espanjaa vuodesta 1886 lähtien hallinnut kuningas Alfonso XIII luopui kruunustaan ja lähti maanpakoon Italiaan. Espanja
Vanhimmat merkit nykyihmisestä Espanjassa ovat 35 000 vuoden takaa. Espanjan varhaisimpia nimeltä tunnettuja asukkaita olivat iberit, joiden puhuma kieli ei ollut indoeurooppalainen. Ajanlaskun alkua edeltävällä vuosituhannella foinikialaiset, kreikkalaiset ja karthagolaiset perustivat Espanjaan kauppatukikohtia. Roomalaiset valtasivat Espanjan Karthagolta toisessa puunilaissodassa 200-luvulla eaa. ja seuraavalla vuosisadalla käytiin ns. keltiberisodat keltiberiheimojen ja roomalaisten välillä. Roomalaisten käyttämästä latinasta periytyy espanjan kieli. Länsi-Rooman hajoamisvaiheessa 400-luvulta alkaen germaaniheimot kuten gootit ja vandaalit perustivat Espanjan alueelle lyhytikäisiä valtakuntia. 700-luvulla islaminuskoiset maurit valloittivat Espanjan nopeasti. Islamilaisen Espanjan pääkaupunki Córdoba oli vaurain ja sivistynein keskus sen ajan Euroopassa. Espanjan toinen tasavalta
Espanjan parlamentti oli laatimassa maan perustuslaista erittäin papistonvastaista. Sen seurauksena katolinen Alcalá-Zamora erosi pääministerin virasta protestina lokakuussa 1931. Seuraavaksi pääministeriksi nousi papistonvastainen liberaali Manuel Azaña, joka oli tehtävässä syyskuuhun 1933 saakka. Hän oli perustanut liberaalin Acción Republicana (Tasavaltalaistoiminta) -puolueen vuonna 1930. Azaña muun muassa vähensi armeijan valtaa, sekä sai liitettyä uuteen perustuslakiin pykälät papiston oikeuksien rajoittamisesta, maallisesta koulutuksesta, maauudistuksesta ja naisten täydestä äänioikeudesta. Liberalismi
Alun perin Espanjan yksilönvapautta puolustaneen vuoden 1812 perustuslain puolustajia sanottiin "liberaaleiksi" ja konservatiivisia vastustajia "serviileiksi". Tätä on pidetty sanan "liberalismi" (jälkisyntyisenä) alkuperänä, joskin sanasta on varhaisempiakin viitteitä. Espanja
Francon kuoltua Espanja palasi monarkiaksi ja kuninkaaksi tuli Francon valitsema seuraaja, Juan Carlos I. Hän nimitti Adolfo Suárezin pääministeriksi. Suárez aloitti uudistukset sallien poliittiset puolueet 1977. Samana vuonna pidettiin myös ensimmäiset vapaat vaalit. Vuoden 1978 perustuslain myötä myös historialliset alueet Baskimaa, Katalonia ja Galicia saivat itsehallinnon. Vielä 1981 Francon tukijat everstiluutnantti Antonio Tejeron johdolla yrittivät vallankaappausta vaatien autoritäärisen hallinnon palauttamista. Kaappauksen epäonnistumista pidetään kuninkaan vaikutusvallan ansiona. Espanjan inkvisitio
Espanjan inkvisitio oli katolinen tutkinta- ja tuomiolaitos, jonka perustivat vuonna 1478 Isabella ja Ferdinand Kastiliassa. Inkvisition tuomiovalta ulottui vain Espanjan kristittyihin, mikä maurien ja juutalaisten karkottamisen jälkeen tarkoitti kuitenkin käytännössä kaikkia espanjalaisia. Espanjan inkvisitio lopetettiin Napoleonin vallan aikana 1808–1812, mutta se perustettiin uudelleen Ferdinand VII:n palattua valtaistuimelle. Se lopetettiin 1834. Inkvisitio otettiin käyttöön myös Meksikossa, ja se jatkoi toimintaansa Meksikon itsenäistymiseen saakka. Espanja
1500-luvulla Espanjasta tuli vähäksi aikaa Euroopan mahtavin valtio sen Amerikkojen valloitusten takia. Osmanien laivasto lyötiin 1571 Lepanton meritaistelussa. Valtakuntaan liitettiin Filippiinit 1564 ja Portugali 1580, mutta Englannin valloitus epäonnistui 1588 Espanjan Voittamattoman armadan hävittyä Englannin laivastolle. Huolimatta Amerikoista tuodusta kullasta Filip II:n aikana 1556–1578 valtiontalous romahti lukuisien sotien ja suunnattomien rakennushankkeiden vuoksi. Seuraavien hallitsijoiden aikana rappeutuminen jatkui ja lukuisia alueita menetettiin. Portugali irtosi unionista 1640 ja katalonialaiset kapinoivat. Confederación Española de Derechas Autónomas
Herrera Oria johti katolilaista sosiaalijärjestöä Acción Católicaa ("Katolilainen toiminta"). Vuonna 1931 hän onnistui keräämään El Debate -lehden ympärille katolilaisia tahoja, jotka olivat huolestuneet katolilaisuuden asemasta tulevassa tasavallassa. Tämä katolilainen ryhmä perusti 15 päivää tasavallan perustamisen jälkeen 21. huhtikuuta 1931 Acción Nacional -puolueen, joka seuraavana vuonna muutti nimekseen Acción Popular ("Kansan toiminta"). CEDA:n pääpuolueen Acción Popularin lisäksi liiton muodostivat seuraavat paikallispuolueet:CEDA oli suuri 700 000 jäsenen joukkopuolue. Ideologialtaan se oli konservatiivinen uskonnon merkitystä korostava puolue, joka kannatti myös korporatiivista valtiota. Näin ollen se oli suuntaukseltaan lähinnä kristillisdemokraattinen. Tasavallan aikana kirkko ja valtio erotettiin toisistaan ja uskonnolliset symbolit kiellettiin kouluissa. Tuohon aikaan kiista katolisen kirkon asemasta Espanjassa kävi kuumimmillaan ja lopulta se huipentuikin kirkkojen polttamisiin ja kirkon työntekijöiden murhiin. CEDA näki tehtäväkseen katolisen kirkon aseman puolustamisen tässä kiistatilanteessa. Confederación Nacional del Trabajo
Sisällissodan päätyttyä tasavaltalaisten tappioon vuonna 1939, julistettiin CNT jälleen laittomaksi. Francon diktatuurin aikana arviolta jopa 180 000 järjestön jäsentä murhattiin. CNT alkoi jälleen saamaan lisää suosiota 1960-luvun aikana. Kenraali Francon kuoltua vuonna 1975 oli liitto ainoa yhteiskunnallinen toimija, joka ei suostunut allekirjoittamaan niin sanottua Moncloan sopimusta, jolla Espanja siirtyi jälleen demokratiaan. Vuonna 1979 CNT piti ensimmäisen yleiskokouksensa sitten vuoden 1936. Nykyään järjestöllä on noin 50 000 jäsentä. Kolumbian historia
Bogotán asukkaat perustivat ensimmäisen Espanjan valtaa haastavan neuvoston 20. heinäkuuta 1810. Itsenäisyys julistettiin vuonna 1813 ja vahvistettiin vuonna 1819, kun Simón Bolívar löi Espanjan joukot Boyacássa. Varakuningaskunnan alueista muodostettiin Suur-Kolumbian tasavalta, johon kuului Kolumbian lisäksi nykyisten Ecuadorin, Venezuelan ja Panaman alueet. Sen presidentiksi valittiin Bolívar ja varapresidentiksi toinen itsenäisyystaistelija Francisco de Paula Santander. Bolívarin ja Santanderin välille syntyi erimielisyyksiä ja kaksi kilpailevaa puoluetta vuonna 1849. Bolívarin tukijoista syntyi myöhemmin konservatiivipuolue, joka tuki vahvaa keskusvaltaa, liittoa katolisen kirkon kanssa ja rajoitettua äänioikeutta. Santarderin tukijoista syntyivät liberaalit, jotka halusivat hajauttaa hallintoa, koulutuksen valtion alaisuuteen ja laajentaa äänioikeutta. Francisco de Miranda
Valistusaatteet vetivät häntä puoleensa ja hän alkoi Yhdysvaltain vapaussodan myötä tulla vakuuttuneeksi Espanjan valtakunnan heikkoudesta ja siitä, että Espanjan siirtomaiden tulisi itsenäistyä. Euroopassa aatelismiehenä kierrellessään hän yritti saada tukea ajatuksilleen Espanjan siirtomaiden itsenäisyydestä. Hän yritti saada tukea erityisesti ihailemaltaan Isolta-Britannialta, josta apua tuli kuitenkin varsin niukasti. Useiden pyyntöjen jälkeen Miranda sai lopulta noin 500 vapaaehtoisjoukon kasaan, joiden mukana Miranda marssi Venezuelan Coroon, josta espanjalaiset saatiin väliaikaisesti häädettyä. Coro osoittautui kuitenkin espanjalaisten vahvaksi tukialueeksi ja Mirandan joukot lyötiin. Miranda sai uuden tilaisuuden vallankumouksellisen mielialan lisäännyttyä Caracasissa ja muissa Venezuelan suurissa kaupungeissa Napoleon Bonaparten nimitettyä veljensä Joseph Bonaparten Espanjan valtaistuimelle. Caracasin kaupunginhallitus vannoi uskollisuutta ainoastaan Ferdinandille. Myöhemmin Caracasiin kokoontunut kongressi julisti Venezuelan itsenäiseksi tasavallaksi, joka ei tulisi olemaan riippuvainen myöskään Ferdinandin vallasta. Itsenäisyysarmeijan ylipäällikkönä toiminut Miranda nousi pian valtion johtoon ja johti lyhytikäistä tasavaltaa diktaattorin ottein. Espanjan siirtyminen demokratiaan
Espanjassa oli 1970-luvun alussa voimakkaita jännitteitä. Francon hallitus pyrki tukahduttamaan työläisten lakkoilun ja alueelliset separatistiset liikkeet. Valtion joustamaton asenne kärjisti riitoja. Esimerkiksi lakko tulkittiin rikoslain tarkoittamaksi valtionvastaiseksi rikokseksi. Itsehallintoa tavoitelleet alueet Baskimaa ja Katalonia olivat Francon mielestä petollisia maakuntia. Vuoden 1973 öljykriisi aiheutti Espanjassa taloudellisen laskukauden, joka kärjisti yhteiskunnan ristiriitoja entisestään. Francon tarkoituksena oli nostaa seuraajakseen amiraali Luis Carrero Blanco, josta tuli maan pääministeri kesäkuussa 1973. Blanco murhattiin saman vuoden joulukuussa Madridissa, ja hänen tilalleen nimitetty Carlos Arias Navarro oli Francon kauden ensimmäinen siviilipääministeri. Espanjan siirtomaat
Espanjan siirtomaavalta syntyi hiljalleen, kun Espanja sai päätökseen reconquistan eli Espanjan takaisinvalloituksen maurien käsistä. Viimeinen maurien linnake valloitettiin 1492 Granadassa. Samana vuonna kuningas Ferdinand Katolilainen ja kuningatar Isabella lähettivät Kristoffer Kolumbuksen etsimään läntistä meritietä Intiaan. Näin kylvettiin siemen Espanjan imperiumin kasvulle. Dominikaaninen tasavalta
Hispaniola taantui Espanjan takapajuiseksi siirtomaaksi, ja se kärsi brittien, hollantilaisten ja ranskalaisten hyökkäyksistä. Ranskalaiset pyrkivät 1600-luvun puolivälissä asuttamaan saaren länsiosaa, mikä aiheutti kolme vuosikymmentä kestäneen sodan espanjalaisten ja ranskalaisten siirtolaisten välille. Euroopassa käydyn yhdeksänvuotisen sodan päättäneessä Rijswijkin rauhassa 1697 Espanja luovutti saaren länsiosan Ranskalle. Saint-Domingue-nimisestä siirtokunnasta muodostui myöhemmin Haitin valtio. Alfonso XIII
Espanja menetti Alfonso XIII:n hallituskautedella 1898 sodan seurauksena siirtomaansa Kuubassa, Puerto Ricossa ja Filippiineillä, hävisi useita sotia Pohjois-Afrikassa ja kärsi Miguel Primo de Riveran diktatuurista. Kun Espanjan toinen tasavalta julistettiin 14. huhtikuuta 1931, kuningas lähti maasta luopumatta virallisesti kruunustaan. Espanjan sisällissodan puhjettua Alfonso teki selväksi kannattavansa kapinallisten kansannousua hallitusta vastaan. Kenraali Francisco Franco kuitenkin julisti syyskuussa 1936, että nationalistit eivät tulisi hyväksymään Alfonsoa kuninkaana. Ensimmäiset vuodet maanpaossa Alfonso vietti Ranskassa. Myöhemmin hän muutti Italiaan ja kuoli Roomassa vuonna 1941 luovutettuaan oikeutensa kruunuun neljännelle pojalleen, Barcelonan kreivi Don Juanille. Tämän poika, Juan Carlos I, hyväksyttiin Francon esityksestä vuonna 1969 Espanjan tulevaksi kuninkaaksi, ja Francon kuoltua 1975 parlamentti valitsi Juan Carlosin kuninkaaksi. Kuninkaan isä luopui vaatimuksestaan kruunuun vuonna 1977 ja hänelle myönnettiin Barcelonan kreivin arvonimi. Espanjan historia
1900-luvun alussa anarkistiset ja fasistiset liikkeet olivat nousussa ja vuonna 1936 alkoi sisällissota, jonka arvioidaan vaatineen yli miljoona kuolonuhria. Sota päättyi Francisco Francon johtamaan diktatuuriin, joka jatkui vuoteen 1975, jolloin Bourbon-monarkia palasi valtaan Juan Carlos I:n johtamana. Espanja on Euroopan yhteisön jäsen. Francisco Franco
Talouden avautuminen johti Espanjan talousihmeeseen (Desarrollo económico de España) 1959–1973, jonka symboliksi tuli SEAT 600 -henkilöauto, lisenssillä valmistettu Fiat 600:n versio, ja Espanja hyväksyttiin YK:n jäseneksi 1955. Espanja
Mykkäfilmin aikana espanjalaisilla elokuvan tekijöillä oli yhteyksiä lähinnä Ranskaan. 1928 Salvador Dalí ja Luis Buñuel tekivät "Andalusialaisen koiran". Buñuel kuvasi Ranskan lisäksi Yhdysvalloissa, muut aikakauden espanjalaiset ohjaajat jäivät vaille kansainvälistä huomiota. Rafael Rivelles ja Juan Calvo saivat pieniä palkintoja Cannesin elokuvajuhlilla 1950-luvulla. Fernando Rey voitti Kultaisen palmun 1961 elokuvalla "Viridiana", jonka esittämisen Franco kielsi heti. Buñuel muutti Meksikoon 1949, ja muutkin filmintekijät tekivät yhteistyötä meksikolaisten kanssa. Kun spagettiwesternit tulivat muotiin, Espanjassa kuvattiin vuorostaan Meksikoon sijoittuvia elokuvia, kuten "Vain muutaman dollarin tähden". Francon aikana Espanja oli erityksissä eurooppalaisesta kulttuurista. Carlos Sauran "Metsästysretki" sai Berliinin elokuvajuhlilla hopeisen karhun 1966. Francon kuolema 1975 vapautti kokonaisen sukupolven, jonka kärjessä oli Pedro Almodóvar. Almodóvarin läpimurto oli "Naisia hermoromahduksen partaalla", joka toi myös Carmen Mauran ja Antonio Banderasin kansainväliseen tietoisuuteen. Bigas Luna kuvasi Penélope Cruzin ja Javier Bardemin ensikohtaamisen elokuvassa "Kinkkua, kinkkua". Fernando Trueba voitti Oscarin 1992 elokuvalla "Belle Époque – muutosten aika". 2000-luvulla on noussut uusi sukupolvi, joka on erityisen viehtynyt kauhuun ja fantasiaan. Alejandro Amenábarin "Meri sisälläni" (2004) voitti parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon. Simón Bolívar
Bolívar osallistui moniin hankkeisiin siirtomaavalta Espanjaa vastaan, ja kirjoitti manifestinsa maanpaossa vuonna 1812. Samana vuonna Espanjassa liberaalit pääsivät valtaan ja säätivät Espanjan vuoden 1812 perustuslain. Konservatiiviset serviilit pääsivät pian niskan päälle, mutta tämä heikensi emämaan otetta siirtomaistaan. Espanjan siirtomaat
Kun Ranska miehitti Napoleonin johdolla Espanjan, huomasivat siirtomaat tilaisuutensa tulleen. Antonio López de Santa Annan johtama kapina eteni Meksikossa ja Meksiko irtautui Espanjasta 1821. Etelä-Amerikassa vallankumouksen johtoon nousi Simón Bolívar, joka johti koko Etelä-Amerikan irtautumista Espanjasta Etelä-Amerikan itsenäisyyssodissa. Espanja oli menettänyt voimavaroja Euroopassa käydyissä sodissa, eikä se kyennyt estämään siirtomaidensa itsenäistymistä. 1800 -luvun lopulla Espanjalla oli enää Kuuba ja Filippiinit, jotka se menetti laajentuvalle Yhdysvalloille maiden sotiessa 1800 -luvun lopulla, sekä lisäksi Afrikassa Päiväntasaajan Guinea, joka itsenäistyi vasta vuonna 1968, ja Espanjan Sahara, joka pysyi Espanjan hallinnassa vuoteen 1975 saakka. Jorge Videla
Videla luovutti vallan Roberto Eduardo Violalle 29. maaliskuuta 1981. Maa palasi demokratiaan vuonna 1983, jolloin Videla asetettiin syytteeseen ja tuomittiin. Hän sai elinkautisen tuomion ja menetti sotilasarvonsa. Hän vietti vankilassa kuitenkin vain viisi vuotta, kun presidentti Carlos Menem julisti vuonna 1990 armahduksen monille sotilasdiktatuurin johtajille. Espanjan sisällissodan puuttumattomuussopimus
Espanjan sisällissodan puuttumattomuussopimus oli Ranskan ja Iso-Britannian aloitteesta elokuussa 1936 syntynyt kansainvälinen sopimus, jonka allekirjoittaneet 24 valtiota sitoutuivat olemaan sekaantumatta kuukautta aikaisemmin käynnistyneeseen Espanjan sisällissotaan. Sen allekirjoittivat Sveitsiä lukuun ottamatta kaikki muut Euroopan maat. Täydellisesti epäonnistuneen sopimuksen tarkoituksena oli estää ulkomaalaisten osallistuminen sotaan sekä lopettaa asetoimitukset eri osapuolille. Taustalla oli huoli sodan laajenemisesta eurooppalaiseksi suursodaksi. Ranska ja Iso-Britannia pelkäsivät myös kansallismielisten mahdollisesti voittaessa natsi-Saksan ja Italian rinnalle syntyvää kolmatta fasistista valtiota. Portugali
Portugalin siirtomaaimperiumi oli Euroopan vanhin ja pitkäikäisin. Sen historia alkoi vuonna 1415 Ceutan valloituksesta ja päättyi vuonna 1999 Macaon, Portugalin siirtomaan luovutukseen Kiinalle. 1900-luvulla Salazarin diktatuurin vuosikymmeniä hallitsema Portugali muutettiin demokratiaksi vuoden 1974 neilikkavallankumouksen jälkeen. Maa on nykyisin Euroopan unioniin kuuluva teollisuusmaa. Francon Espanja
Franco yritti säilyttää Espanjan imperiumin jäljellä olevat siirtomaat. Vuonna 1968 hän joutui Yhdistyneiden kansakuntien painostuksesta antamaan itsenäisyyden Espanjan siirtomaalle, Päiväntasaajan Guinealle. Vuosina 1958 ja 1969 Espanja joutui luovuttamaan huomattavan osan afrikkalaisista alueistaan Marokolle. Juan Carlos I
Francon kuoleman jälkeen Juan Carlos suoritti nopeaan tahtiin useita demokraattisia uudistuksia. Tämä närkästytti joitain konservatiivisia tahoja, etenkin asevoimissa, jotka odottivat hänen jatkavan Francon autoritaarisella linjalla. Hän nimitti Adolfo Suárezin pääministeriksi ("Presidente del Gobierno"). 15. heinäkuuta 1977 järjestettiin ensimmäiset Francon ajan jälkeiset demokraattiset vaalit. Vuonna 1978 julistettiin uusi perustuslaki, joka tunnustaa Juan Carlosin kruunun lailliseksi perijäksi ja kuninkaaksi. Vallankaappausyritys 23. helmikuuta 1981, jossa uutta hallitusmuotoa vastustaneet aseistetut Guardia Civilin sotilaat Antonio Tejeron johdolla ottivat haltuunsa parlamenttirakennuksen, päättyi Juan Carlosin esiinnyttyä ennennäkemättömällä tavalla kansallisessa televisiolähetyksessä vaatien varauksetonta tukea laillisilla ja demokraattisilla vaaleilla valitulle hallitukselle. Jos tietyt tahot, varsinkin demokraattien ja vasemmistolaisten parissa, olivat tähän asti olleet epäileväisiä monarkian suhteen, kääntyivät he tapauksen johdosta sen kannattajiksi. Derbi
Toisin kuin Ossa, Bultaco ja Montesa, Derbi on selviytynyt haasteista joita ovat tuoneet Espanjan siirtyminen demokratiaan ja liittyminen Euroopan Yhteisöön. Simón Rabasa i Signla kuoli vuonna 1988, mutta yritys pysyi itsenäisenä vuoteen 2001 asti, kun italialainen Piaggio osti sen. Josep Borrell
Borrell liittyi 1975 Francon aikana vielä laittomaan sosialistipuolueeseen (PSOE). Hänet valittiin Majadahondan valtuustoon 1979 Espanjan ensimmäisissä demokraattisissa paikallisvaaleissa. Vuonna 1984 pääministeri Felipe González nimitti hänet valtiovarainministeriksi. Vuonna 1991 hänestä tuli julkisten töiden, kuljetusten ja ympäristöministeri. Hassan II
Espanja uhkasi aseelisesti lähettämällä sotalaivoja Marokon rannikon lähelle vastaan, kunnes Hassan määräsi karavaanit takaisin kotiin, jotta verilöylyltä vältyttäisiin. Espanjan parlamentti ilmoitti 18. marraskuuta, että Saharan asuttamisesta oltaisiin valmis luopumaan. Viikkoa myöhemmin 14. marraskuuta solmittiin Madridin sopimus Marokon, Espanjan, Mauritanian välille. Espanjan kenraalikuvernööristä tulisi Saharan väliaikaisen hallinnon päämies. Sopimuksessa Espanjan tulisi vetäytyä Saharasta viimeistään 28. helmikuuta 1976. Tilanne kuitenkin vaikeutui, koska Algeria vaati alueelle itsenäisyyttä ja vastusti sen jakamista Marokon ja Mauritanian kesken. Marokko haavitteli samalla Saharan valtavaa fosfaattialuetta. 
Espanjan Sahara luovutettiin Marokon ja Mauritanian haltuun 8. joulukuuta 1976. Ajankohta olisi sopiva, sillä Espanjan diktaattori Francisco Franco oli kuollut. Algeria ei hyväksynyt sopimusta, jossa Sahara jaettaisiin Mauritanian ja Marokon kesken. Espanjan lippu laskettiin viimeisen kerran salosta 12. tammikuuta 1976, ja Saharan alue luovutettiin Marokolle ja Mauritanialle. Länsi-Saharan vapautusliike Polisario aloitti sissisodan Marokkoa ja Mauritaniaa vastaan. Katalonia
Katalonia joutui sodan jälkeen vainon kohteeksi: poliittiset vapaudet ja itsehallinto purettiin, katalaanin käyttö kiellettiin. Katalonian aluehallitus, generalitat, toimi maanpaossa yli 40 vuotta. Diktatuuri päättyi Francon kuoleman myötä 4. marraskuuta 1975, jolloin alkoi vuoteen 1978 kestänyt siirtymäkausi demokratiaan. Katalonialaiset vaativat itsemääräämisoikeutta, ja se toteutui, kun Espanjan hallitus päätti palauttaa itsehallinnon 30. syyskuuta 1977. Katalonian itsehallinto perustettiin vuonna 1978. Espanjan jalkapallomaajoukkue
Kaksi vuotta myöhemmin Espanja voitti Euroopan-mestaruuden, joka oli vuoteen 2008 asti joukkueen suurin saavutus arvokilpailuista. Karsintakierroksilla Espanja pudotti Romanian, Pohjois-Irlannin ja Irlannin ja sai järjestääkseen välierästä, pronssiottelusta ja loppuottelusta koostuneen lopputurnauksen. Välierässä Espanja sai vastaansa karsintavaiheessa vakuuttavasti esiintyneen Unkarin ja voitti jatkoajan jälkeen 2–1 Peredan ja Amancion maaleilla. Loppuottelussa joukkue kohtasi hallitsevan mestarin Neuvostoliiton. Neljä vuotta aiemmin historian ensimmäisten EM-kilpailuiden karsinnoissa Espanja luovutti oikeistolaisen hallitsijansa Francisco Francon käskystä joukkueen saatua vastaansa Neuvostoliiton, mutta tällä kertaa Franco antoi joukkueen pelata. Madridin Santiago Bernabéulla 79 000 katsojan edessä pelatussa loppuottelussa Pereda vei isännät johtoon vain kuuden minuutin pelin jälkeen, mutta Husainovin tasoitettua vapaapotkusta tarvitsi Espanja vielä Marcelinon viime minuuteilla tekemän puskumaalin voittaakseen lopulta 2–1. Mestaruusottelussa joukkueen kokoonpanoon kuuluivat myös Iribar, Rivilla, Olivella, Calleja, Zoco, Fusté, Amancio, Luis Suárez ja Lapetra. Espanjan sisällissota
Kansallismielisten hyökkäys kohti Barcelonaa oli käynnistynyt 23. joulukuuta 1938. Kolmen viikon kuluttua Francon joukot valtasivat noin 80 kilometrin päässä sijaitsevan Tarragonan kaupungin ja etenivät Barcelonaan 26. tammikuuta. Helmikuun ensimmäisellä viikolla kansallismielisten haltuun joutui Katalonian koillisosassa sijaitseva Girona ja lopulta 10. helmikuuta tasavaltalaisten vastarinta maakunnassa oli käytännössä ohitse. Iso-Britannia ja Ranska tunnustivat Francon hallituksen helmikuun 27. päivänä. Demokratian historia
Siirtymät liberaaliin demokratiaan ovat tapahtuneet perättäisinä “demokratian aaltoina”, vaihtelevasti sotien, vallankumousten, siirtomaavallan purkautumisen ja taloudellisten asianhaarojen seurauksena. Suomessa otettiin käyttöön yleisillä vaaleilla valittu sukupuolia erottelematon yksikamarinen kansaneduskunta vuonna 1906. Tällöin Suomi oli vielä autonominen Venäjän suuriruhtinaskunta, ja suuriruhtinaalla oli veto-oikeus kansaneduskunnan säätämiin lakeihin. Tilanne muuttui oleellisesti vuoden 1917 vallankumouksen yhteydessä, minkä seurauksena Suomesta tuli itsenäinen tasavalta. Ensimmäinen maailmansota sekä Ottomaanien valtakunnan ja Itävalta-Unkarin hajoaminen johtivat uusien kansallisvaltioiden luomiseen Eurooppaan, ja useimmat uusista valtioista olivat ainakin nimellisesti demokraattisia. 1920-luvulla demokratia kukoisti, mutta Suuri lama aiheutti pettymystä ja useimmat Euroopan, Latinalaisen Amerikan ja Aasian maat muuttuivat vahvan miehen valloiksi tai diktatuureiksi. Fasismi ja diktatuurit rehottivat natsi-Saksassa, Italiassa, Espanjassa ja Portugalissa sekä muissakin epä­demo­kraattisiksi kehittyneissä maissa kuten Baltian ja Balkanin maissa, Brasiliassa, Kuubassa, Kiinassa ja Japanissa. Samaan aikaan myös Josif Stalin sai Neuvostoliitossa diktaattorin aseman. Niinpä 1930-luku tunnetaankin “diktaattoreiden aikakautena”. Espanjan sisällissota
Katalonian menetyksen jälkeen tasavaltalaisten ainoat merkittävät tukialueet olivat Madrid ja Valencia, joista ensin mainittu antautui 28. maaliskuuta ja Valencia päivää myöhemmin. Viimeiset tasavaltalaisten hallussa olleet kaupungit olivat Alicante, Almería, Murcia ja Cartagena, jotka joutuivat kansallismielisten haltuun maaliskuun kahden viimeisen päivän aikana. Loputkin tasavaltalaisten joukot antautuivat 1. huhtikuuta, jolloin Franco julistautui sodan voittajaksi. Samana päivänä myös Yhdysvallat tunnusti Espanjan uuden kansallismielisen hallituksen. Demokratia
Läntisessä Euroopassa tämän trendin huippu oli toinen maailmansota. Miehitetyn Saksan läntisten miehitys­vyöhykkeiden, Itävallan, Italian ja Japanin menestyksekäs demokratisointi tarjosi mallin myöhemmälle hallintojärjestelmän vaihtoteorialle. Kuitenkin suurin osa Itä-Euroopasta, muun muassa Neuvostoliiton miehitysvyöhyke Saksassa eli myöhempi Saksan demokraattinen tasavalta, pakotettiin epädemokraattiseen Neuvostoblokkiin. Sotaa seurasi siirtomaavallan purkaminen, ja jälleen useimmilla uusilla itsenäisillä valtioilla oli nimellisesti demokraattiset perustuslait. Toista maailmansotaa seuraavina vuosikymmeninä useimmilla läntisillä demokraattisilla kansakunnilla oli puitetaloudet ja kehittyneet hyvinvointiyhteiskunnat, jotka heijastelivat niiden äänestäjäkunnan ja puolueiden keskuudessa vallitsevaa yksimielisyyttä. 1950- ja 60-luvuilla talouskasvu oli vahvaa sekä läntisissä että kommunistisissa maissa, mutta myöhemmin se heikkeni valtio­johtoisissa talouksissa. 1960-luvulla suuri osa kansallisvaltioista oli nimellisesti demokratioita, vaikka enemmistö maailman väestöstä eli valtioissa, joissa vaalitulosta vääristeltiin, kuten erityisesti kommunistissa maissa ja entisissä siirto­maissa. Espanjan hallitsija
Vuosina 1936–1975 Espanja oli Francon alainen yksipuoluevaltio joka tunnettiin lähinnä nimellä "Estado Español" eli Espanjan valtio tai Espanjalainen valtio. Espanjan siirtyminen demokratiaan
Francon kuoltua Juan Carlos kruunattiin Espanjan kuninkaaksi marraskuussa 1975. Falangistit pyrkivät korostamaan, että kyse on uudesta francolaisesta monarkiasta, mutta uusi kuningas katsoi perivänsä vallan 1900-luvun alkupuolelle saakka hallinneelta Bourbonin hallitsijasuvulta. Varovaiset neuvonantajat halusivat kuninkaan pysyvän päivänpolitiikan ulkopuolella, mutta Juan Carlos ei suostunut siihen. Hän ei kuitenkaan voinut rientää suin päin demokratiaan, koska maan hallintokoneisto oli pidettävä toimivana. Hän käytti hyväkseen olemassaolevien lakien tulkinnanvaraisuutta ja hallintokoneistossa esiintyvää uudistushalua. Maan eri poliittiset suuntaukset pyrittiin saamaan yhteiseen ponnistukseen järjestelmän uudistamiseksi, ja se onnistuikin lukuun ottamatta ”bunkkeriksi” ("búnker") nimitettyä francolaista ryhmittymää. Pääministeri Navarro erotettiin kesällä 1976 ja hänen tilalleen valittiin oikeustieteilijä Adolfo Suárez. Andorran lippu
Lippua vaihdettiin jälleen vuonna 1931, kun Espanjasta tuli tasavalta. Lippu muutettiin tasavaltalaisten lipun malliseksi ja vaakuna pudotettiin pois. Espanjan lipusta Andorran lippu erosi vain siten, että Espanjan purppuranpunaisen yläpalkin tilalla oli sininen palkki. Andorrassa palattiin Napoleon III:n lippuun vuonna 1939, kun Espanjan tasavalta kukistui Francisco Francon noustessa valtaan. Tästä lähtien nykyinen lippu on ollut taas käytössä. Los Solidarios
Espanjan toisen tasavallan syntymisen myötä vuonna 1931 Los Solidariosin aktivistit palasivat jälleen Espanjaan ja alkoivat toimimaan anarkistisen Federación Anarquista Ibérica -järjestön sisällä sen radikaalina siipenä. Tammikuussa 1932 järjestö organisoi kansannousun Kataloniassa yhdessä trotskilaisten kanssa. Espanjan sisällissodan syttyessä vuonna 1936 oli ryhmä jo käytännössä hajonnut, mutta sen jäsenet osallistuivat kuitenkin sotaan tuhansien muiden espanjalaisten anarkistien tavoin tasavaltalaisten rinnalla. Espanjan kansanrintama
Helmikuun 1936 parlamenttivaaleissa kansanrintama keräsi 47% äänistä ja kukisti niukasti 46,5% saaneen oikeistokoalition. Vaalien jälkeen Madridissa järjestettiin voitonparaati, johon osallistui yli 250 000 kansanrintaman tukijaa. Uuteen hallitukseen osallistuivat kaikki kansanrintamassa mukana olleet puolueet lukuun ottamatta Francisco Largo Caballeron johtamaa sosialistista työväenpuoluetta. Ensimmäiseksi pääministeriksi nimitettiin tasavaltalaisvasemmistoa edustanut Manuel Azaña, joka valittiin toukokuussa myös presidentiksi. Hänen tilalleen pääministeriksi nousi aluksi Augusto Barcia Trelles ja muutamaa päivää myöhemmin Santiago Casares Quiroga, jotka molemmat olivat Azañan tavoin tasavaltalaisen vasemmistopuolueen edustajia. Estanislao Figueras
Figueras liittyi vuonna 1840 Espanjan tasavaltalaisiin, jotka olivat jyrkässä oppositiossa maan tuolloista poliittista järjestelmää vastaan. Hän toimi asianajajana Tarragonassa ja tuli vuonna 1850 valituksi cortesiin, johon muodostui tasavaltalaisten ryhmä. Ramón María Narváezin hallitus vangitsi hänet toukokuussa 1867. Vuoden 1868 vallankumouksen jälkeen Figueras kohosi yhdeksi cortesin tasavaltalaisen vähemmistön johtajista yhdessä Francisco Pi y Margallin ja Emilio Castelarin ohella. Hän vastusti vuoden 1869 monarkistista perustuslakia ja kaikkia kuningasehdokkaita. Kun kuningas Amadeus I luopui kruunusta ja Espanja muuttui tasavallaksi, Figueras nimettiin 12. helmikuuta 1873 ”toimeenpanovallan johtajaksi” ("Presidente del Poder Ejecutivo"). Hän kuitenkin luopui tehtävästä jo saman vuoden kesäkuussa. Hän kannatti federatiivisen tasavallan julistamista. Figueras luopui politiikasta Alfonso XII:n noustua kuninkaaksi. Espanjan historia
Vuosina 1701–1714 sodittiin Espanjan perimyssota (Espanja, Ranska ja Baijeri vastaan Itävalta, Preussi, Englanti ja Katalonia). Sota päättyi Ranskan johtaman liittokunnan voittoon ja Habsburgien hallitsijasuku vaihtui Bourbon-sukuun. Espanja menetti loputkin ulkomaiset alueensa Euroopassa: Itävallalle alueet Italiassa ja Belgian, Savoijille Sisilian ja Gibraltar joutui Englannille.
Englannin laivasto voitti vuonna 1805 Trafalgarin taistelussa Horatio Nelsonin johtama Ranskan ja Espanjan laivastot. Napoléon asetti veljensä Joseph Bonaparten Espanjan valtaistuimelle 1808, mutta englantilaisten tukemina miehitysjoukot ajettiin pois Napoleonin joutuessa vaikeuksiin Venäjällä ja 1814 Bourbonit nousivat uudelleen valtaistuimelle. Vuonna 1830 Ferdinand VII muutti kruununperimysjärjestyksen tyttärensä Isabellan hyväksi. Kaikki espanjalaiset eivät tunnustaneet tätä ja tukivat Molinan kreivin, Ferdinandin veljen Don Carlosin (1788–1855) oikeutta kruunuun. Maa ajautui Espanjan vuosien 1834–1839 sisällissotaan, jossa olivat vastakkain Isabellan kannattajat ja karlistit (joita tukivat Katalonian nationalistit). Sota päättyi Isabellan voittoon. Ranskan miehityksen aikana siirtomaat Etelä-Amerikassa olivat itsenäistyneet ja taloudellinen tilanne heikko. Käytiin lukuisia sisällissotia eri kansallisuuksien ja monarkistien ja tasavaltalaisten välillä. Vuonna 1898 Espanjalais-amerikkalaisessa sodassa Espanja menetti siirtomaansa Filippiinit, Kuuban, Puerto Ricon ja Guamin Yhdysvalloille. Ensimmäisessä maailmansodassa Espanja oli puolueeton, eikä osallistunut taisteluihin. Portugalin historia
Asevoimien liikkeen suorittama veretön neilikkavallankumous 25. huhtikuuta 1974 nosti valtaan Kansallisen pelastuksen juntan ja johti laajoihin vasemmistoradikaaleihin demokratiauudistuksiin . Portugalin Afrikan-siirtomaille myönnettiin itsenäisyys 1975. Joulukuussa 1975 Indonesia miehitti Portugalin Timorin (Itä-Timor), joka oli viikkoa aikaisemmin julistautunut itsenäiseksi, joten sen itsenäisyys jäi toteutumatta. Uusi vasemmistoradikaalinen perustuslaki otettiin käyttöön vuonna 1976. Ensimmäiset demokraattiset parlamenttivaalit pidettiin 1975 ja presidentinvaali 1976. Vapaat vaalit nostivat valtaan maltillisia suuntauksia, ja johtaviksi puolueiksi tulivat sosialistit ja sosiaalidemokraatit. Yksi tämän ajan pääministereistä oli sosialistien Mario Soares. Emilio Castelar
Castelar opiskeli Madridin yliopistossa, jossa hänet nimitettiin vuonna 1857 filosofian ja kirjallisuuden professoriksi. Hän saavutti pian mainetta kirjailijana ja poliittisena puhujana, ja perusti 1864 "La Democracia" -nimisen lehden. Hänen jyrkät esiintymisensä Bourbon-suvun monarkiaa vastaan herättivät niin paljon huomiota, että huhtikuussa 1865 Ramón María Narváezin hallitus järjesti hänet erotetuksi professorinvirastaan, mistä puolestaan seurasi opiskelijoiden väkivaltaisia mielenilmauksia. Castelar osallistui vuonna 1866 Madridissa epäonnistuneeseen sotilaskapinaan, minkä seurauksena hän joutui pakenemaan Ranskaan. Espanjassa hänet tuomittiin poissaolevana kuolemaan. Hän palasi kotimaahansa vuoden 1868 vallankumouksen jälkeen. Hänet valittiin parlamenttiin eli cortesiin, jossa hänestä tuli yksi tasavaltalaisten näkyvimmistä johtajista. Kun Espanja julistettiin tasavallaksi kuningas Amadeus I:n eron jälkeen helmikuussa 1873, Castelarista tuli uuden hallituksen ulkoministeri. Tässä asemassa hän sai aikaiseksi muun muassa orjuuden lakkauttamisen Puerto Ricossa. Castelar ei kuulunut lyhyttä vaihetta lukuun ottamatta kesäkuussa 1873 muodostettuun Francisco Pi y Margallin hallitukseen, mutta hän valmisteli hallitukselle esityksen federalistisesta perustuslaista. Espanjan ensimmäinen tasavalta
Espanjan ensimmäinen tasavalta () oli lyhytaikainen tasavalta Iberian niemimaalla vuosina 1873–1874. Se perustettiin tasavaltalaisten, demokraattien ja radikaalien tuella 11. helmikuuta 1873 kuningas Amadeus I:n luovuttua Espanjan kruunusta kyllästyttyään maansa sisäpoliittisiin ongelmiin, kuten poliittisen tuen puutteeseen, kapinoihin ja kolmanteen karlistisotaan. Tasavaltalaiset jakautuivat kahteen joukkoon: federalisteihin ja yhtenäisvaltiota kannattaneisiin unitaareihin. Tasavalta lakkautettiin lopullisesti noin 23 kuukautta perustamisensa jälkeen, 29. joulukuuta 1874. Tasavallan jälkeen toteutettiin Bourbon-suvun restauraatio, ja Espanjan kuninkaaksi tuli Alfonso XII. Demokratia
Seuraava demokratisoitumisen aalto toi mukanaan monille kansakunnille huomattavia edistysaskeleita kohti todellista liberaalia demokratiaa. 1970-luvun lopulla Espanja, Portugali (1974) ja 1980-luvun alussa useat muut sotilasdiktatuurit Etelä-Amerikassa (Argentiina vuonna 1983, Bolivia, Uruguay 1984, Brasilia 1985- ja Chile 1990-luvun alussa) palasivat siviilivaltaan. 1980-luvun puoliväliin ja loppuun mennessä tätä esimerkkiä seurasivat Itä- ja Etelä-Aasian kansakunnat. 1980-luvun taloudellinen huonovointisuus yhdessä kommunistisen painostuksen aiheuttaman mielipahan kanssa edisti Kylmän sodan päättymisen merkkinä olevaa Neuvostoliiton romahtamista ja entisen itäblokin maiden demokratisoimista ja liberalisoimista. Maantieteellisesti ja kulttuurisesti lähimpänä läntistä Eurooppaa olevat uudet demokratiat ovat olleet menestyksekkäimpiä ja ne ovat nykyään Euroopan Unionin jäseniä tai jäsenehdokkaita. 1990-luvulla liberaali trendi levisi joihinkin Afrikan valtioihin, merkittävimmin Etelä-Afrikkaan. Joihinkin viimeisimpiin liberalisaation yrityksen esimerkkeihin kuuluvat Suharton suistaminen vallasta Indonesian vallankumouksessa 1998, Jugoslavian vallankumous, Georgian ruusuvallankumous, Oranssivallankumuos Ukrainassa, Setrivallankumous Libanonissa ja Tulppaanivallankumous Kirgisiassa. Rifin sota
Rifin sota (, myös toinen Marokon sota) oli Espanjan Marokossa vuosina 1920–1926 käyty sota, jossa olivat vastakkain Espanjan kuningaskunta ja Rifin alueen berberiheimot, jotka vuonna 1921 irtaantuivat Espanjan hallinnasta ja perustivat Rifin tasavallan. Vuonna 1924 Espanjan rinnalle liittyi myös Ranska. Sota päättyi Rifin tasavallan luhistumiseen ja berberijohtaja Abd el-Krimin antautumiseen ranskalaisille. Espanjassa Rifin sodan aiheuttamat sisäpoliittiset ristiriidat johtivat vuonna 1923 sotilasvallankaappaukseen ja kenraali Miguel Primo de Riveran nousuun maan diktaattoriksi. Sodan aikana espanjalaiset käyttivät kemiallisia aseita siviiliväestöä vastaan. Segismundo Moret
Moret oli taloustieteen professori Madridin yliopistossa ja hän tuli tunnetuksi kansantaloutta koskevista puheenvuoroistaan. Vuoden 1868 vallankumouksen jälkeen hän liittyi demokraatteihin ja toimi vuonna 1869 siirtomaaministerinä. Tässä ominaisuudessa hän antoi määräyksen orjuuden kieltämisestä Espanjan siirtomaissa. Vuonna 1872 hän oli jonkin aikaa valtiovarainministerinä ja sittemmin Espanjan suurlähettiläänä Lontoossa. Bourbonien valtaanpaluun jälkeen Moret perusti aluksi oman monarkistisen puolueen. Myöhemmin hän liittyi Práxedes Mateo Sagastan liberaalipuolueeseen ja toimi tämän hallituksissa ulkoministerinä 1886 ja 1893, sisäministerinä 1888, 1891 ja 1902 sekä siirtomaaministerinä 1897. Viimeksi mainitussa asemassa hän kannatti itsehallinnon antamista kapinaan nousseelle Kuuballe ja Puerto Ricolle, mutta aloite tuli liian myöhään. Elämänsä viimeisten kuukausien ajan Moret toimi edustajainhuoneen puhemiehenä. Francisco Largo Caballero
Oikeistohallituksen noustua valtaan syksyllä 1933 Largo Caballero siirtyi mielipiteissään taas jyrkemmin vasemmalle ja julisti, ettei sosialistisia uudistuksia voitaisi toteuttaa porvarillisessa demokratiassa. Helmikuussa 1934 hän näki että vain sosialistinen vallankumous voi pelastaa Espanjan fasismilta. Oikeistolaisen CEDA-puolueen tultua hallitukseen Largo Caballero asettui tukemaan epäonnistunutta vallankumousyritystä, joka käynnistyi hänen julistamallaan yleislakolla lokakuussa 1934. Häntä pidettiin vallankumousyrityksen johtajana ja hankkeen kukistamisen jälkeen hän oli jonkin aikaa vangittuna, mutta Espanjan korkein oikeus vapautti hänet. Näihin aikoihin hänen kannattajansa alkoivat kutsua häntä nimellä "Espanjan Lenin". Largo Caballero tuki Espanjan kansanrintaman perustamista tammikuussa 1936, vaikka ei ollutkaan innokas yhteistyöhön kommunistisen puolueen kanssa. Espanjan historia
Felipe González hallitsi pääministerinä vuosina 1982–1996. Espanja liittyi Euroopan unionin jäseneksi vuonna 1986 ja vuonna 1992 pidettiin Barcelonan kesäolympialaiset. Vuonna 1996 valtaan tuli José María Aznarin johtama keskustaoikeistolainen hallitus. Vuonna 2004 terroristit räjäyttivät Madridissa lähiliikennejunissa useita pommeja ennen 14. maaliskuuta pidettyjä parlamenttivaaleja, millä arvellaan olleen vaikutusta sosialistipuolueen José Luis Rodríguez Zapateron vaalivoittoon. Indalecio Prieto
Varattomassa perheessä Bilbaossa varttunut Prieto liittyi PSOE:en vuonna 1899. Hän työskenteli nuorena "El Liberal" -nimisen sanomalehden toimittajana. Vuonna 1911 hänet valittiin Espanjan ensimmäisenä sosialistina maakuntaneuvostoon ja ensimmäisen maailmansodan aikana hänestä tuli PSOE:n paikallinen johtaja Baskimaalla. Osallistuttuaan vallankumoukselliseen lakkoliikkeeseen hän oli maanpaossa Ranskassa vuosina 1917–1918. Prieto valittiin Espanjan edustajainhuoneeseen Bilbaon edustajana vuonna 1918. Kenraali Miguel Primo de Riveran diktatuurin aikana 1920-luvulla Prieto kannatti täydellistä oppositioon asettumista ja ajautui erimielisyyksiin ammattiyhdistysjohtaja Francisco Largo Caballeron kanssa, joka hyväksyi yhteistyön uuden hallinnon kanssa. Yhdessä muiden poliittisten johtajien kanssa Prieto allekirjoitti kesällä 1930 niin sanotun San Sebastiánin sopimuksen, joka merkitsi sosialistien liittoutumista muiden tasavaltalaisten puolueiden kanssa. Prieto joutui tämän vuoksi pakenemaan uudelleen Ranskaan aina tasavallan julistamiseen saakka. Espanjan kansalliskirjasto
Kansalliskirjaston perusti Espanjan kuningas Filip V vuonna 1712 alkujaan kuninkaalliseksi kirjastoksi tai "palatsin julkiseksi kirjastoksi" (Biblioteca Pública de Palacio). Kirjastoon saatiin aineistoa aiemmin Itävallan hallitsijan puolella taistelleiden aatelisten kirjastoista heidän paettuaan maasta. Pian Filip V määräsi kirjastolle vapaakappaleoikeuden Espanjassa painettuihin kirjoihin (1716). Vuonna 1750 säädettiin laki kuninkaallisen kirjaston etuosto-oikeudesta (8 vrk ennen yksityisen kirjaston huutokauppaa). Tämä mahdollisti kirjaston kasvattamisen eikä viivästyttänyt huutokauppojakaan, sillä kuninkaallisen kirjaston tavoittelemista teoksista oli laadittu kirjalista, eikä muiden teosten myyntiä rajoitettu. Vuonna 1836 kirjasto nimettiin kansalliskirjastoksi (Biblioteca Nacional) ja vastuu siirrettiin kuninkaalta maan hallitukselle (Ministerio de la Gobernación, hallintoministeriö). Vuonna 1866 kirjaston nykyisen päärakennuksen rakentaminen alkaa Paseo de Recoletos -kadulle. Vuonna 1869 säädetään asetus kirkollisten katedraalien, neuvostojen, luostarien ja sotilasjoukkojen kirjastojen takavarikoinnista, jolloin kansalliskirjastoon saadaan Ávilan ja Toledon katedraaleista arvokkaita teoksia. Kirjastorakennus valmistuu vuonna 1892. Kansalliskirjasto avaa ovensa tässä rakennuksessa 16. maaliskuuta 1896. Vuonna 1896 kuninkaallisella asetuksella vapaakappaleoikeus laajennetaan kaikkiin Espanjassa valmistettuihin painotuotteisiin. Espanjan sisällissota
Espanjan sisällissota käytiin vuosina 1936–1939 vapailla vaaleilla valitun Espanjan toisen tasavallan hallituksen ("republicanos") ja kenraali Francisco Francon johtamien kansallismielisten ("nacionalistas") kapinallisten välillä. Sitä voidaan pitää eräänlaisena toisen maailmansodan esinäytöksenä. Vastakkain olivat osaksi samat ideologiat, ja sotaan osallistuivat maailmansodan tulevat vastapuolet Saksa ja Neuvostoliitto testaten samalla omaa aseistustaan. Francisco Pi y Margall
Pi y Margall oli lähtöisin vaatimattomasta perheestä ja koulutukseltaan lakitieteen tohtori. Hänet tunnettiin alkuun liberaalina lehtimiehenä. Osallistuttuaan vuonna 1866 kenraali Leopoldo O’Donnellin hallintoa vastaan kohdistuneeseen kapinayritykseen hän joutui pakenemaan Ranskaan. Vuoden 1868 vallankumouksen jälkeen hän saattoi palata Espanjaan, jossa hänet valittiin 1869 edustajaksi parlamenttiin eli cortesiin. Hän kohosi pian yhdeksi tasavaltalaisen vähemmistön aatteellisista johtajista ja sai monet Espanjan radikaaleista demokraateista kääntymään tasavaltaisen federalismin kannattajiksi. Kun Espanja julistettiin tasavallaksi kuningas Amadeus I:n eron jälkeen helmikuussa 1873, Piu y Margallista tuli uuden hallituksen sisäministeri. Ensimmäisen valtionpäämiehen Estanislao Figuerasin erottua jo saman vuoden kesäkuussa Piu y Margall tuli hänen seuraajakseen. Hän ei kuitenkaan onnistunut yhdistämään tasavaltaa tukeneita hajanaisia ryhmiä eikä saanut haluamaansa hallitusta koottua, joten hän luopui valtionpäämiehen tehtävistä jo 18. heinäkuuta Nicolás Salmerónin hyväksi. Alfonso XII:n noustua kuninkaaksi vuonna 1875 Pi y Margall vetäytyi politiikasta. Hän palasi myöhemmin yhdeksi tasavaltalaisten johtajista ja oli vuosina 1886–1896 uudelleen edustajana cortesissa. Espanjan historia
Sisällissodan jälkeen Francisco Franco tuli Espanjan diktaattoriksi, jonka virallinen kunnianimi oli "Caudillo". Tässä asemassa hän pysyi kuolemaansa, vuoteen 1975 saakka. Emiliano Zapata
Meksikon yhteiskuntajärjestelmää tuolloin voisi luonnehtia esikapitalistiseksi ja feodalistiseksi. Suurmaatilat ("haciendas") hallitsivat suurinta osaa maasta, jotka rohmuttiin intiaanikyliltä ("pueblos"), jotka ajettiin velkaorjuuteen ("peonaje") suurtiloille. Maata hallitsi diktaattori Porfirio Díaz, joka oli tullut presidentiksi 1876. Meksikossa oli näennäisdemokratia paikallisvaaleineen kansan rauhoittamiseksi. Díazin lähipiirille jaettiin kuitenkin virkoja läpi Meksikon. Kastilia
Vuosina 1383–1385 Kastilia yritti vallata myös Portugalin, mutta epäonnistui. 1400-luvulla hovi siirtyi Valladolidiin. Vuonna 1412 Kastilian prinssi Ferdinand I asetettiin Aragonian valtaistuimelle, mikä edelsi kuningaskuntien lopullista liittoa. Kastilia ja Aragonia liittoutuivat 1469, kun Aragonian Ferdinand II nai Kastilian Isabellan. Tämä johti viimein Espanjan yhdistymiseen 1516, kun heidän pojanpoikansa Kaarle peri molemmat kruunut. Kastilia valloitti Navarran eteläosan 1512. Kun kastilialaiset ja ranskalaiset joukot olivat vallanneet Katalonian vuosina 1714–1715, perustuslakia muutettiin vuonna 1716 ja moderni keskushallintoinen Espanjan valtio oli syntynyt. Espanjan historia
Islaminuskoiset umaijadit ylittivät Gibraltarinsalmen Tariq ibn Ziyad johdolla vuonna 711 ja voittivat visigoottien kuninkaan Roderikin Guadaleten taistelussa. Nykyisen Espanjan historia alkoi 1000-luvulla, jolloin kristityt kuningaskunnat aloittivat Iberian niemimaan takaisinvaltauksen ("Reconquista") islaminuskoisilta maureilta. Gibraltarin sosiaalidemokraatit
Sosiaalidemokraateista tuli Gibraltarin pääoppositiopuolue AACR-puolueen hajottua vuonna 1988. Puolue osallistui parlamenttivaaleihin ensimmäistä kertaa vuonna 1992, jolloin se hävisi Peter Caruanan johdolla Gibraltarin sosialistiselle työväenpuolueelle. Tappio johtui paljolti siitä, että puolue kannatti tuolloin osallistumista neuvotteluihin Gibraltarin asemasta Espanjan ja Britannian kanssa Brysselssä. Tällöin työväenpuolueen johtaja Joe Bossano pääsi syyttämään heitä heikkoudesta Espanjaa kohtaan. Puolue sai tuolloin 20 % äänistä Bossanon liittouman 75 % vastaan. Puolue pääsi kuitenkin parlamentin johtoon seuraavissa vaaleissa vuonna 1996 ja menetti paikkansa vasta vuonna 2011. Hallituskaudellaan puolueen johtaja Peter Caruana piti tiukempaa linjaa aluekiistassa Espanjan kanssa. Hän oli muun muassa järjestämässä kansanäänestystä asiasta vuonna 2002, jolloin gibraltarilaisten suuri enemmistö hylkäsi suunnitelman Britannian ja Espanjan yhteishallinnosta alueella. Demokratian historia
Läntisessä Euroopassa tämän trendin huippu oli toinen maailmansota. Miehitetyn Saksan läntisten miehitys­vyöhykkeiden, Itävallan, Italian ja Japanin menestyksekäs demokratisointi tarjosi mallin myöhemmälle hallintojärjestelmän vaihtoteorialle. Kuitenkin suurin osa Itä-Euroopasta, muun muassa Neuvostoliiton miehitysvyöhyke Saksassa eli myöhempi Saksan demokraattinen tasavalta, pakotettiin epädemokraattiseen Neuvostoblokkiin. Sotaa seurasi siirtomaavallan purkaminen, ja jälleen useimmilla uusilla itsenäisillä valtioilla oli nimellisesti demokraattiset perustuslait. Toista maailmansotaa seuraavina vuosikymmeninä useimmilla läntisillä demokraattisilla kansakunnilla oli puitetaloudet ja kehittyneet hyvinvointiyhteiskunnat, jotka heijastelivat niiden äänestäjäkunnan ja puolueiden keskuudessa vallitsevaa yksimielisyyttä. 1950- ja 60-luvuilla talouskasvu oli vahvaa sekä läntisissä että kommunistisissa maissa, mutta myöhemmin se heikkeni valtio­johtoisissa talouksissa. 1960-luvulla suuri osa kansallisvaltioista oli nimellisesti demokratioita, vaikka enemmistö maailman väestöstä eli valtioissa, joissa vaalitulosta vääristeltiin, kuten erityisesti kommunistissa maissa ja entisissä siirto­maissa. Confederación Española de Derechas Autónomas
Confederación Española de Derechas Autónomas (CEDA) oli Espanjan toisessa tasavallassa toiminut oikeistolainen, monarkistinen ja kansalliskatolilainen puolueliitto, joka kattoi käytännössä koko maan oikeiston vuosina 1933–1937. Sen perustaja oli juristi Ángel Herrera Oria, joka oli perustamansa ja julkaisemansa El Debate-lehden päätoimittaja. CEDA:n myöhempi johtaja oli myös perustajajäsen José María Gil-Robles. Espanja
Nykyisen Espanjan historia alkoi 1000-luvulla, jolloin kristityt kuningaskunnat aloittivat Iberian niemimaan takaisinvaltauksen (Reconquista) islaminuskoisilta maureilta. Vuonna 1469 Aragonian ja Kastilian kuningaskunnat virallisesti yhdistyivät, kun hallitsijat kuningas Ferdinand ja kuningatar Isabella avioituivat. Yhdessä katoliset kuningaskunnat kukistivat viimeiset maurihallitsijat Iberian niemimaalla 2. tammikuuta 1492 ja liittivät Aragoniaan ja Kastiliaan Granadan, samana vuonna kun Kristoffer Kolumbus löysi Amerikan. Vuonna 1512 kuningas Ferdinand valloitti osan Navarran kuningaskunnasta ja koko Espanja yhdistyi. Kirkon tueksi perustettiin inkvisitio, ja juutalaiset ja muslimit käännytettiin tai karkotettiin maasta. Espanja
Espanjan kuningaskunta () eli Espanja () on Lounais-Euroopassa sijaitseva valtio. Se jakaa Iberian niemimaan Portugalin ja Isolle-Britannialle kuuluvan Gibraltarin kanssa. Koillisessa rajan takana ovat Ranska ja pieni Andorran ruhtinaskunta, ja etelässä on maarajaa Marokon kanssa (ks. Ceuta ja Melilla). Maahan kuuluvat Baleaarit Välimerellä, Kanariansaaret Atlantilla, Ceutan ja Melillan kaupungit Pohjois-Afrikassa sekä muutama asumaton saari Marokon rannikolla. Espanjan pääkaupunki on Madrid. Muita suuria kaupunkeja ovat muun muassa Barcelona, Valencia, Sevilla, Málaga, Bilbao ja Zaragoza. Espanjan historia
Vuonna 1469 Aragonian ja Kastilian kuningaskunnat virallisesti yhdistyivät, kun hallitsijat kuningas Ferdinand ja kuningatar Isabella avioituivat. Yhdessä katoliset kuningaskunnat kukistivat viimeiset maurihallitsijat Iberian niemimaalla 2. tammikuuta 1492 ja liittivät Aragoniaan ja Kastiliaan Granadan, samana vuonna kun Kristoffer Kolumbus löysi Amerikan. Vuonna 1512 kuningas Ferdinand valloitti osan Navarran kuningaskunnasta ja koko Espanja yhdistyi. Kirkon tueksi perustettiin inkvisitio ja juutalaiset ja muslimit käännytettiin tai karkotettiin maasta. Espanjan sisällissota
Tasavaltalaisten eli lojalistien joukkojen pääosan muodosti vuonna 1931 perustettu Espanjan tasavaltaisarmeija, joka sisällissodan aikana tunnettiin nimellä Kansan tasavaltalaisarmeija (Ejército Popular de la República). Sen vahvuus oli enimmillään 750 000 miestä, joista 60 000 oli kuulunut tasavaltalaisarmeijaan jo ennen heinäkuun 1936 vallankaappausyritystä. Saman vuoden lokakuussa aloitettiin kutsunnat, jotka koskivat kaikkia 20–45-vuotiaita miehiä. Tasavaltalaisten puolella oli myös osa Espanjan laivastoa ja ilmavoimia sekä osa puolisotilaallisista Guardia Civil- ja Guardia de Asalto -poliisijoukoista. Lisäksi tasavaltalaisten rinnalla taistelivat vuodet 1936–1937 Baskimaan hallituksen alainen armeija Euzko Gudarostea ja Baskimaan laivasto. Espanjan historia
Baskien separatistijärjestö ETA julisti tulitauon 2006-2007 ja uudelleen 2010. Hallitus kieltäytyi neuvotteluista kunnes järjestö luovuttaa aseensa. Vuonna 2005 Espanja laillisti samaa sukupuolta olevien avioliiton kolmantena maana maailmassa, Alankomaiden ja Belgian jälkeen. Vuonna 2010 työttömyys nousi yli 20 prosenttiin. Heinäkuussa 2011 viisi espanjalaista pankkia reputti Euroopan keskuspankin stressitestissä. 
Vuoden 2011 parlamenttivaaleissa Kansanpuolue palasi valtaan Mariano Rajoyn johdolla. Kuningas Juan Carlos I luopui kruunusta vuonna 2014, ja uudeksi kuninkaaksi nousi
hänen poikansa Felipe VI. Espanjan hallitsija
Vuosina 1873–1874 Espanja oli tasavalta. Kaoottisen 23 kuukautta kestäneen Espanjan ensimmäisen tasavallan jälkeen toteutettiin monarkian restauraatio, jonka myötä Alfonso XII:sta tuli Espanjan perustuslaillinen kuningas. Demokratia
Yksi aikaisimmista maininnoista demokraattisista sivilisaatioista tai joskus väitetyistä oligarkioista löydettiin muinaisen Intian tasavalloista, jotka perustettiin ennen 500 eaa. ja ennen Gautama Buddhan syntymää. Nämä tasavallat tunnettiin mahajanapadoina, ja näistä Vajjin valtiossa Vaishalin kaupungissa (joka nykyään on Intian Bihar) kehitettiin maailman ensimmäinen tasavalta. Demokraattisia Sangha, Gana ja Panchayat –järjestelmiä käytettiin joissakin näissä tasavalloissa: nykyään Panchayat-järjestelmää käytetään yhä Intian kylissä. Myöhemmin 300-luvulla eaa. Aleksanteri Suuren aikana kreikkalaiset kirjoittivat nykyisten Pakistanin ja Afganistanin paikalla olleista Sabarcaen ja Sambastain valtioista, joiden ”valtiomuoto oli demokraattinen ja ei loistelias” tuon ajan oppineiden kreikkalaisten mukaan. Meksikon itsenäisyyssota
Meksikon itsenäisyyssota oli Uuden Espanjan eli sittemmin Meksikon itsenäisyyteen johtanut sota meksikolaisten kapinallisten ja Espanjan välillä vuosina 1810–1821. Sodan alkuvaiheen johtohahmo pappi Miguel Hidalgon kapinan alkamispäivämäärä 16. syyskuuta on nykyisin Meksikon itsenäisyyspäivä. Sota alkoi yhteiskunnallisia uudistuksia ja tasa-arvoa vaatineiden heikompiosaisten kapinana, mutta myöhemmin se muuttui luonteeltaan päälaelleen paikallisten konservatiivien käännyttyä liberaaliksi muuttunutta Espanjaa vastaan. Meksiko julistettiin itsenäiseksi 28. syyskuuta 1821 ja konservatiivien johtohahmo Agustín de Iturbide valittiin Meksikon kuninkaaksi nimellä Augustín I. Hän hallitsi kuitenkin vain muutaman vuoden ennen Santa Annan johtamaa kapinaa. El Salvadorin historia
El Salvador itsenäistyi naapureidensa (muun muassa Guatemala ja Honduras) kanssa Espanjasta vuonna 1821, ja ne liitettiin Meksikoon 1822. Elsalvadorilaiset vastustivat tätä ja vaativat Keski-Amerikalle itsenäisyyttä. Kenraali Manuel José Arcen alaisuuteen perustettiin Keski-Amerikan liittovaltio 1823. Se hajosi lopullisesti 1838 ja El Salvadorista tuli itsenäinen tasavalta. Valtion alkuvaihetta leimasivat toistuvat vallankumoukset. Espanjan siirtyminen demokratiaan
Kansallisen sovinnon yhtenä osana oli puolueiden tekemä niin sanottu Moncloa-sopimus, joka solmittin marraskuussa 1977. Sen mukaan maan taloutta lähdettiin kohentamaan vähentämällä hallintokoneistoa, hillitsemällä inflaatiota ja vähentämällä kauppataseen vajetta. Suurista palkankorotuksista pidättäydyttiin. Katalonialle palautettiin autonomia. Samaan aikaan tehty yleinen armahdus salli monien Francon valtaa vastustaneiden tasavaltalaisten palata kotimaahansa. Haasteellisina säilyivät vanhoillisten francolaisten ja baskien tyytymättömyys. Espanjan historia
Vuonna 1947 Franco pani toimeen kansan­äänestyksen, jonka nojalla Espanja julistettiin kuningas­kunnaksi, toistaiseksi kuitenkin ilman kuningasta. Vuonna 1969 kruununperilliseksi ja Espanjan prinssiksi nimitettiin Juan Carlos, joka nousikin kuninkaaksi Francon kuoltua vuonna 1975. Espanjan sisällissota
CEDA oli vajaan kahdenkymmenen oikeistolaisen, monarkistisen ja katolilaisen puolueen muodostama liitto, jonka pääryhmittymänä oli vuonna 1931 perustettu Acción Popular. Se julisti puolustavansa Espanjaa ja kristinuskoa marxilaisuutta vastaan. CEDA otti toimintaansa vaikutteita sekä natsismista että fasismista. Sen puheenjohtaja José María Gil-Robles vieraili natsien puoluekokouksessa Nürnbergissä ja CEDA järjesti myös itse vastaavia pienimuotoisempia kokoontumisia. Hävittyään vuoden 1936 parlamenttivaalit ryhmittymä hylkäsi maltillisen linjansa ja alkoi tukemaan falangistien väkivaltaa sekä rahoitti myöhemmin kesällä yritettyä sotilasvallankaappausta. Espanjan vallankumous
Kenraali Juan Primin johtama vuoden 1866 kapina ja kenraalien mellakka antoivat liberaaleille ja tasavaltalaisille merkin siitä, että Espanjalla oli vakava ongelma valtion asioiden johdossa, ja joku pitäisi saada hallitsemaan maata. Liberaalit ja tasavaltalaiset maanpakolaiset tekivät sopimuksia Oostendessa vuonna 1866 ja Brysselissä 1867. Nämä sopimukset loivat rungon tärkeään kansannousuun. Kansannousun tavoitteena ei ollut vain pääministerin korvaaminen liberaalilla, vaan kuningatar Isabellan syrjäyttäminen. Liberaalit pitivät häntä syynä Espanjan huonoon hallintoon. Katalonia
Katalonian alueparlamentti julisti Katalonian itsenäiseksi tasavallaksi 27. lokakuuta 2017. Espanjan hallitus päätti vielä samana päivänä, että Katalonian itsehallintoon puuttumisen mahdollistava perustuslain artikla 155 otetaan käyttöön. Se määräsi Katalonian aluehallituksen ja -parlamentin hajotettaviksi ja uudet aluevaalit toimitettavaksi 21. joulukuuta 2017. Niceto Alcalá-Zamora
Alcalá-Zamora valittiin Espanjan parlamenttiin eli cortesiin ensi kerran vuonna 1905. Hän toimi yleisten töiden ministerinä vuonna 1917 ja sotaministerinä vuonna 1922. Tuolloin käynnissä olleessa Rifin sodassa Annualin taistelussa kärsitty tappio johti armeijan johtoa koskeneeseen tutkintaan, jonka seurauksena kenraali Miguel Primo de Rivera kaappasi vallan. Alcalá-Zamora oli tähän saakka ollut monarkisti, mutta hän ei hyväksynyt sitä, että kuningas Alfonso XIII salli Primo de Riveran perustuslainvastaisen diktatuurin, ja hän kääntyi tämän seurauksena tasavallan kannattajaksi. Hän oli mukana, kun Espanjan porvarilliset tasavaltalaiset, sosialistit ja Katalonian vasemmistolaiset separatistit solmivat elokuussa 1930 San Sebastiánin sopimuksena tunnetun liiton. Pian sen jälkeen hänet vangittiin. Kun tasavaltaa kannattaneet puolueet saivat enemmistön huhtikuun 1931 parlamenttivaaleissa, vallankumouskomiteaan kuulunut Alcalá-Zamora vaati kuningas Alfonsoa luopumaan kruunusta. Alfonson paettua maasta Alcalá-Zamora muodosti uuden hallituksen. Kansanpuolue (Espanja)
Nykymuotoisen Kansanpuolueen edeltäjän Kansanliiton ("Alianza Popular") perusti lokakuussa 1976 entinen Francisco Francon diktatuurihallinnon uudistusmielinen ministeri Manuel Fraga Iribarne oikeistokonservatiiviseksi voimaksi demokratisoituvaan Espanjaan. Vaikka puolueen kannatuspohja koostui Francon diktatuurin entisistä tukijoista, se pyrki virallisesti irrottautumaan falangistisesta perinnöstään. Alianza Popular kannatti vähittäistä siirtymistä demokratiaan ja menestyi vaaleissa aluksi heikosti. Espanja
Vuonna 1931 Espanjasta tuli demokraattinen tasavalta, joka kuitenkin ajautui jälleen 1936 sisällissotaan. Sota sai alkunsa armeijan johtamana sotilaskapinana tasavallan hallitusta vastaan. Saksa ja Italia antoivat tukea kansallisille joukoille ja Neuvostoliitto tasavaltalaisille. Sotaan osallistui myös kymmeniätuhansia ulkomaalaisia vapaaehtoisia sekä tasavaltalaisten että kansallisten puolella. Sodan aikana ja sen jälkeen teloitettiin satojatuhansia ihmisiä. Chile
O’Higgins syrjäytettiin vuonna 1823, ja Chilen historiassa seurasi muutamia sekavia vuosia. Vakaammat ajat koittivat 1833, kun maalle säädettiin vahvasti presidenttijohtoinen perustuslaki. Chilestä tuli yksi latinalaisen Amerikan demokraattisimpia maita. Maa vaurastui ja veti puoleensa siirtolaisia Euroopasta. Espanjan sosialistinen työväenpuolue
Puolueen toiminta sallittiin jälleen demokratian palauttamisen myötä vuonna 1977. PSOE nousi Espanjan hallituspuolueeksi Felipe Gonzálezin johdolla vuonna 1982 ja pysyi kolmen peräkkäisen vaalikauden ajan vallassa vuoteen 1996 saakka. Maaliskuussa 2004 pidettyjen vaalien jälkeen puolue palasi hallitukseen José Luis Rodríguez Zapateron johdolla. Espanja
José María Aznar nousi pääministeriksi vuonna 1996, kun hänen puolueensa PP sai niukan vaalivoiton maltillisten baskinationalistien tuella. PP uusi voittonsa vuonna 2000 murskaluvuin. Vuonna 2004 valtaan nousi sosialistipuolue ja Jose Luis Rodriguez Zapaterosta tuli pääministeri. Hänkin pääsi toiselle kaudelle vuoden 2008 voiton jälkeen. Mariano Rajoy toimi pääministerinä vuosina 2011-2018. Kesäkuusta 2018 lähtien pääministerinä on toiminut sosialistien Pedro Sánchez. Espanjan sisällissota
Toukokuussa Barcelonassa käytiin tasavaltalaisten keskinäinen valtataistelu. Barcelonan toukokuun katutaisteluissa olivat mukana hallituksen ja kommunistien joukot vastassaan anarkistit ja trotskilaiset. Anarkistien vaikutusvallan vähenemiseen päättynyt tapahtumasarja johti sisällissodan alusta lähtien käynnissä olleiden yhteiskunnallisten uudistusten eli niin sanotun Espanjan vallankumouksen loppumista. Heinäkuussa Madridin pohjoispuolella käydyssä Bruneten taistelussa tasavaltalaiset onnistuivat valtaamaan noin 50 neliökilometrin suuruisen alueen, mutta menettivät jopa 20 000–25 000 miestä. Kansallismielisten tappiot samana aikana olivat noin 17 000 sotilasta. Toinen vastaava tapaus oli elo-syyskuinen Belchiten taistelu, jossa tasavaltalaiset onnistuivat etenemään vain noin kymmenen kilometrin matkan kärsien samalla suuria kalustotappioita. Elokuussa Francon joukot valtasivat Aragonian sekä lokakuussa Asturian maakunnan suurimman kaupungin Gijónin, jonka jälkeen koko Pohjois-Espanja oli kansallismielisten hallussa. Samaa sukupuolta olevien avioliitto Espanjassa
Samaa sukupuolta olevien avioliitot laillistettiin Espanjassa vuonna 2005. Edellisenä vuonna maan juuri valtaan noussut sosialistihallitus oli aloittanut pääministeri José Luis Rodríguez Zapateron johdossa avioliittojen sallimiseen tähtäävän kampanjan. Lakiehdotukseen sisältyi oikeus adoptioon. Pitkän keskustelun jälkeen "Cortes Generales" (Espanjan kaksikamarinen parlamentti) hyväksyi 30. kesäkuuta 2005 lain, joka mahdollistaa samaa sukupuolta olevien avioliitot, ja se julkaistiin 2. heinäkuuta 2005. Näistä avioliitoista tuli laillisia Espanjassa sunnuntaina 3. heinäkuuta 2005. Espanjan hallitsija
Espanjan toinen tasavalta perustettiin vuonna 1931 kun Espanjan silloinen kuningas Alfonso XIII lähti maanpakoon kenraali Miguel Primo de Riveran diktatuurin (1923–1930) päättymisestä alkaneiden vuoden kestäneiden levottomuuksien jälkeen. Hävittäjä-ässä
Royal Air Force Australian ilmavoimat Venäjän keisarilliset ilmavoimat LuftfahrtruppenEspanjan sisällissota käytiin vuosina 1936–1939 vapailla vaaleilla valitun Espanjan toisen tasavallan hallituksen ("republicanos") ja kenraali Francisco Francon johtamien kansallismielisten ("nacionalistas") kapinallisten välillä. Sitä voidaan pitää eräänlaisena toisen maailmansodan esinäytöksenä. Vastakkain olivat osaksi samat ideologiat, ja sotaan osallistuivat maailmansodan tulevat vastapuolet Saksa ja Neuvostoliitto testaten samalla omaa aseistustaan. Kuningaskunnan peruslait
Kuningaskunnan peruslait (, vuoteen 1947 asti Valtion peruslait ("Leyes Fundamentales del Estado")) muodostivat Espanjan oikeusjärjestyksen pohjan "caudillo" Francisco Francon järjestelmän aikana, kunnes vuonna 1978 voimaan tullut Espanjan perustuslaki korvasi ne. Kuningaskunnan peruslakeja oli kahdeksan ja ne säädettiin vuosikymmenten kuluessa. Ensimmäinen niistä säädettiin vielä Espanjan sisällissodan aikana ja viimeinen itse asiassa lopetti francolaisen järjestelmän osana kuningas Juan Carlos I:n ja pääministeri Adolfo Suarezin johtamaa laillisesti toteutettua siirtymäkautta. Sisällissodan päättyessä 1939 loppui vuonna 1931 säädetyn Espanjan II tasavallan perustuslain soveltaminen Espanjan alueella. Chile
Ensimmäisessä maailmansodassa Chile oli puolueeton. 1920-luvulla alkoi poliittinen epävakaus lisääntyä, ja pitkäaikaiseen demokraattiseen perinteeseen tuli katkos, kun maa ajautui 1924 diktatuuriin. Sotilasdiktaattorina maata hallinneen presidentti Carlos Ibáñez del Campon jälkeen demokratia palautettiin 1932. 1930-luku oli maailmanlaajuisen laman vuoksi taloudellisesti vaikeaa aikaa myös Chilelle. Taloudelliset ongelmat johtivat ääriliikkeiden vahvistumiseen, ja maassa tehtiin muun muassa äärioikeiston vallankaappausyritys 1938. Latinalaisen Amerikan itsenäisyyssodat
Espanjan hallitsemassa osassa Amerikkaa itsenäistymisprosessi oli toisenlainen. Espanja oli kärsinyt laajasti Napoleonin sodissa: Ranska miehitti maan vuonna 1808 ja sitä seurasi pitkä ja verinen sisällissota, Pyreneiden niemimaan sota. Espanjalla ei ollut mahdollisuuksia pitää Etelä-Amerikan siirtomaita hallussaan. Toisin kuin Haitilla, Espanjan siirtomaissa itsenäistymistaistelut käytiin kreolieliitin johdolla ja ehdoilla. Merkittävimpiä itsenäistymistaistelujen johtajia oli Simón Bolívar, joka haaveili Etelä-Amerikan yhdysvalloista, mutta joutui pettymään. Espanjan vallankumous (1936)
Espanjan vallankumoukseksi kutsutaan Espanjassa vuonna 1936 maan sisällissodan aikana anarkistien hallitsemilla alueilla käynnistyneitä yhteiskunnallisia uudistuksia ja muutoksia. Sen aikana työläiset ja talonpojat kollektivisoivat muun muassa maatalouden ja teollisuuden anarkososialistisen mallin mukaisesti. Lisäksi alueelle perustetut neuvostot käynnistivät uudelleen kunnallisia palveluja, kuten joukkoliikennettä ja kouluja maan hallituksen toiminnan osittain lamaannuttua sodan johdosta. António de Spínola
Neilikkavallankumouksessa Spínola nousi maan presidentiksi (25.4.1974), koska hän nautti arvostusta laajoissa kansalaispiireissä. Hän ei kuitenkaan hyväksynyt vallankumoushallituksen jyrkän vasemmistolaista politiikkaa. Tämän vuoksi Spínola kannattajineen ryhtyi 28. syyskuuta 1974 vallankaappaukseen, jonka tarkoituksena oli porvarillisen tasavallan perustaminen. Yritys epäonnistui ja Spínolan oli erottava presidentin virasta. Hänen seuraajakseen presidentiksi nousi Asevoimien liikkeen johtohahmo Francisco da Costa Gomes. Spínola osallistui vielä uuteen oikeistovoimien kaappausyrityksen 11. maaliskuuta 1975, taaskin turhaan. Tämän jälkeen Spínola vetäytyi politiikasta ja kirjoitti muistelmansa. Spínolan kaappausyritykset johtivat osaltaan vallankumouksen tasaantumiseen, kun maltilliset puolueet alkoivat vuoden 1976 presidentinvaaleista alkaen voimistua. Katalonian kriisi 2017
Vuonna 2017 Katalonian hallinto järjesti kansanäänestyksen alueen irrottamiseksi Espanjasta. Tämä ajoi Katalonian ja Espanjan konfliktiin. Espanjan poliisi käytti monin paikoin melko kovaa väkivaltaa äänestyspaikkojen hajottamisessa, ja yli 600 ihmistä haavoittui yhteenotoissa. Katalonia julistautui itsenäiseksi 27. lokakuuta 2017, muodostaen Katalonian tasavallan. Espanja peruutti Katalonian itsehallinnon. Francisco Franco
Francoa tukivat natsi-Saksan Condor-legioona, fasistisen Italian vapaaehtoisjoukko, Corpo Truppe Volontari ja Portugalin diktaattori Salazar. Sota päättyi 1. huhtikuuta 1939 Madridin valloituksen jälkeen, vaikka sissisota Francoa vastaan jatkuikin vielä 1940-luvulle. Franco perusti diktatuurin, jonka tukiryhminä olivat falangistipuolue ja katolinen kirkko. Espanja liittyi akselivaltojen antikomintern-sopimukseen maaliskuussa 1939 ja erosi Kansainliitosta saman vuoden toukokuussa. Tšekin historia
Vuonna 1969 Tšekkoslovakia jaettiin kahteen osavaltioon, Tšekkiin ja Slovakiaan. Valtio siirtyi demokratiaan marraskuun 1989 lähes verettömällä "samettivallankumouksella". Patoutuneet kansallisuuskiistat halvaannuttivat demokratian oloissa liittovaltion toimintaa niin, että se lakkautettiin parlamentaarisella päätöksellä 1. tammikuuta 1993 alkaen, jolloin molemmat osavaltiot muuttuivat itsenäisiksi valtioiksi. Tšekki liittyi Natoon 1999 ja sekä Tšekki että Slovakia kuuluvat niihin kymmeneen valtioon, joista tuli Euroopan unionin jäseniä 1. toukokuuta 2004. Espanjan siirtyminen demokratiaan
Kesäkuun 1977 vaaleissa oli 23 miljoonaa äänioikeutettua, joista 80 prosenttia käytti oikeuttaan. Kaksi puoluetta nousi muita suuremmiksi: keskustaoikeistolainen Demokraattisen keskustan unioni UCD ja keskustavasemmistolainen PSOE. Kommunistipuolueen ennakoitua pienempi äänisaalis (9,5 %) on tulkittu äänestäjien haluksi välttää äärimmäisyyksiä, ja lisäksi Espanjan sisällissota oli synnyttänyt epäluottamusta kommunisteja kohtaan. Alueelliset Katalonian ja Baskimaan puolueen menestyivät hyvin. Erillistä "kirkkopuoluetta" ei muodostunut, mikä osaltaan johtui piispojen neuvoston päätöksestä, ettei yksikään puolue voinut väittää edustavansa kirkkoa. Adolfo Suárezista tuli maan ensimmäinen demokraattisesti valittu pääministeri.