Mistä Henri Charrièren tuomittiin pakkotyöhön?
Henri Charrière
Charrière pidätettiin vuonna 1932 Roland Legrand -nimisen gangsterin taposta. Charrière vakuutti syyttömyyttään, mutta hänet tuomittiin kymmeneksi vuodeksi pakkotyöhön St. Laurent du Maronin rangaistussiirtolaan Ranskan Guayanaan. Hänet lähetettiin kärsimään rangaistustaan vuonna 1933.
Jeanne d’Arc
Jeanne kuljetettiin takaisin Rouenin vankityrmään, jossa hänen vaiheistaan on kaksi toisistaan poikkeavaa lähdettä. Jeannen oman väittämän mukaan hän joutui rikkomaan lupauksensa kirkolle ja pukeutumaan miesten vaatteisiin, koska naisten vaatteet altistivat hänet vartijoiden seksuaaliselle väkivallalle. Toinen lähde kertoo, että vartijat olivat ottaneet hänen vaatteensa ja antoivat tilalle miesten vaatteet. Kun eräs kirkkoherra näki Jeannen pukeutuneena mieheksi, valamiehistö päätti ”syyllisyyden palauttamisesta”, ja tuomitsi hänet yksimielisesti kuolemaan. Renault-skandaali
Renault-talli tuomittiin sääntörikkomuksen takia kahden vuoden ehdolliseen kilpailukieltoon. Kielto astuisi täytäntöön, jos talli rikkoisi sääntöjä vastaavalla tavalla saman ajan sisällä. Lisäksi talli määrättiin maksamaan aiheutuneet tutkimuskustannukset. Renault hyväksyi tuomion. Tallipäällikkönä toiminut Briatore tuomittiin määrittelemättömäksi ajaksi toimitsijakieltoon kaikissa FIA:n alaisissa moottoriurheilusarjoissa. Hänen liittymisensä johonkin talliin veisi tallilta osallistumisoikeuden. Briatorelta vietiin myös oikeudet toimia FIA:n sarjoissa ajavien kuljettajien managerina. Rangaistuksen antohetkellä Briatore toimi Piquet’n, Mark Webberin, Heikki Kovalaisen, Romain Grosjeanin ja tuolloin GP2-sarjassa ajaneen Vitali Petrovin managerina. Briatoren mahdollisuus liikkua F1-varikolla kiellettiin. Rangaistus tarkoitti käytännössä sitä, että Briatore saisi ottaa osaa F1-osakilpailuun vain katsojana. Flavio Briatore ei missään vaiheessa myöntänyt sääntörikkomusta, mitä pidettiin raskauttavana. Tallin insinööriosaston johtaja Pat Symonds tuomittiin toimitsijakieltoon viideksi vuodeksi. Lieventävänä asianhaarana oli, että hän myönsi osallisuutensa tahalliseen kolariin ja katui sitä. Kuljettajia ei rangaistu eikä kilpailun tuloksia muutettu. Rainbow Warriorin tapaus
Uudessa-Seelannissa Mafartin ja Prieurin syytteet muutettiin lopulta tapoksi. Tämä herätti heti kritiikkiä ja syytöksiä siitä, että Ranska ja Uusi-Seelanti olisivat solmineet jonkinlaisen salaisen sopimuksen, mutta Pääministeri David Lange kiisti sopimuksen nopeasti julkisuudessa. Todennäköisempää onkin, että Uudessa-Seelannissa pelättiin murhasyytteen kaatuvan vähäisten todisteiden takia. 22. marraskuuta Mafart ja Prieur todettiin syyllisiksi ja heidät tuomittiin kymmenen vuoden vankeusrangaistuksiin. Ranska yritti sotkeutua oikeudenkäyntiin levittämällä huhuja siitä, että agenttipari ei olisikaan vastuussa pommi-iskusta vaan tekijät olisivat paenneet. Kun siinä ei onnistuttu, he aloittivat työn agenttiensa vapauttamiseksi. Uusi-Seelanti suostuikin siihen, että vangit siirrettiin Ranskaan kuuluvalle Hoan atollille, missä heidät oli määrä pitää kolmen vuoden ajan. Ranska antoi korvaukseksi Uudelle-Seelannille 4 500 000 puntaa ja esitti virallisen anteeksipyynnön. Kun asiasta oli neuvoteltu Uuden-Seelannin kanssa, Ranska oli uhannut vaikeuttaa Uuden-Seelannin lampaanlihan ja voin tuontia, ja varoitukseksi näiden tuotteiden tuonti Ranskan Uuteen-Kaledoniaan estettiin. Aikaansaatua sopimusta määrättiin valvomaan Javier Pérez de Cuéllar. Kuitenkin jo syyskuussa 1987 väitettiin, että Mafart ja Prieur toimivat Hoalla taistelusukeltajien kouluttajina. Joulukuussa ilmoitettiin, että Mafart oli lennätetty Pariisiin humanitäärisistä ja lääketieteelisistä syistä. Prieurkin lennätettiin lopulta saarelta vuonna 1988. Ranskalaiset olivat käyttäneet hyväksi sopimuskohtaa, jossa mainittiin poistumisen olevan mahdollista sairauden tai raskauden sattuessa. Niinpä ensin saarelle lennätettiin Prieurin mies, ja toukokuussa 1988 Jacques Chirac järjesti Prieurin pois saarelta raskauteen vedoten. Jeanne Hébuterne
Prunet nosti syytteen Parisot'a vastaan ja väitti Espanjassa esillä olleita töitä väärennöksiksi. Syytteen mukaan Prunet oli aiemmin antanut Parisot'lle lainaan Hébuternen piirrokset ja luvan kuvata ne näyttelyluettelon valmistelua varten. Samaan aikaan kaksi asiantuntijaa tuomitsi Parisot'n näyttelyssä olleet työt väärennöksiksi. Parisot väitti hankkineensa työt kirpputorilta. Oikeudenkäynnissä osoittautui, että toista väitetyistä myyjistä ei ollut olemassa ja toinen kielsi myyneensä piirroksia. Tammikuussa 2010 Parisot tuomittiin kahden vuoden ehdolliseen vankeusrangaistukseen ja maksamaan 50 000 euron korvauksen Luc Prunet'lle. Philippe Buonarroti
Ranskan vallankumousta tukenut Buonarroti siirtyi vuonna 1789 Pasquale Paolin johtamalle Korsikalle, mutta joutui karkotetuksi sieltäkin ja oli jonkin aikaa vankeudessa Toscanassa. Vuonna 1793 hän muutti Pariisiin, jossa hän liittyi jakobiineihin ja sai Ranskan kansalaisuuden. Hän kuului Maximilien Robespierren ystäväpiiriin ja organisoi tämän pyynnöstä italialaisten vallankumouksellisten toimintaa Nizzasta käsin. Buonarroti joutui joksikin aikaa vangituksi Robespierren syrjäyttämisen yhteydessä vuonna 1794. Hän ystävystyi vankeudessa vallankumouksellisten radikaalisiipeä edustaneen François-Noël Babeufin kanssa ja liittyi vapauduttuaan Pantheon-seuraan, jonka tavoitteena oli vuoden 1793 perustuslain palauttaminen voimaan. Buonarroti osallistui vuonna 1796 Babeufin johtamaan yhdenvertaisten salaliittoon, vangittiin jälleen ja tuomittiin toukokuussa 1797 karkotukseen. Jules Guesde
Guesde tuomittiin vuonna 1882 jälleen vankeuteen kumouksellisen kirjoittelunsa vuoksi. Vapauduttuaan hän toimi "Citoyen"- ja "Cri du peuple" -nimisten ehtien toimittajana. Guesde kuului Ranskan edustajainkamariin vuosina 1893–1898 sekä vuodesta 1906 kuolemaansa saakka. Ensimmäisen maailmansodan syttyminen sai Guesden tinkimään jyrkistä hallitukseen osallistumista vastustavista periaatteistaan ja hän toimi salkuttomana ministerinä René Vivianin hallituksessa 1914–1915. Viimeisinä vuosinaan hän arvosteli bolševikkien politiikkaa, mutta säilytti marxilaisen katsomuksensa. Enguerrand de Marigny
Pierre Floten ja Hugues de Bouvillen Mons-en-Pévèlen taistelussa tapahtuneiden kuolemien jälkeen de Marigny nimitettiin vuonna 1304 Filip IV Kauniin ylihoviherraksi ja ministerin päälliköksi. Vuonna 1306 hänet lähetettiin johtamaan Normandian verotusta. Hän sai palveluksistaan lukuisia lahjoja ja palkkaa Filip IV Kauniilta, mutta hän myös sai eläkettä Englannin kuninkaalta Edvard II:lta. 
Kun valta siirtyi kuningas Ludvig X Itsepäiselle, uuden kuninkaan setä Valois’n kreivi Kaarle käytti tilaisuutta hyväkseen ja hyökkäsi voimakkaasti de Marignytä vastaan. Kaarle Valois peri voiton taistelussa ja intensiivisen toimien tarkkailun jälkeen de Marigny tuomittiin muun muassa kavalluksesta, rahan arvon huonontamisesta, kuninkaallisten metsien hakkauttamisesta, kirkon varojen kavaltamisesta ja myös noituudesta. De Marigny tuomittiin epäilyttävien olosuhteiden hallitsemassa oikeudenkäynnissä ja hänet hirtettiin 1315. André Weil
Toisen maailmansodan alkaessa Weil oli Suomessa Lars Ahlforsin kutsumana ja tapasi tällöin myös Rolf Nevanlinnan.. Hänen puolisonsa Éveline palasi Ranskaan ilman häntä. Weil pidätettiin Suomessa talvisodan alettua, koska häntä virheellisesti epäiltiin vakoilusta; hänen vaimonsa Éveline oli jo sitä ennen palannut Ranskaan. Usein on väitetty, että hänet olisi uhattu teloittaa, mikä kuitenkaan ei pidä paikkansa; tapausta tutkineen Osmo Pekosen mukaan hänet oli sen sijaan päätetty karkottaa, jottei tapaus aiheuttaisi ristiriitoja Suomen ja Ranskan välille. Weil joutuikin poistumaan maasta Tornion kautta, jossa hänet luovutettiin rajalla Ruotsin viranomaisille. Palattuaan Ranskaan hänet pidätettiin Le Havreen tammikuussa 1940. Häntä syytettiin sotilaskarkuruudesta, ja häntä pidettiin vankina ensin Le Havressa, sitten Rouenissa. Ajan helmikuusta toukokuuhun hän vietti Rouenin Bonne-Nouvellen sotilasvankilassa, ja siellä hän laati teoksensa, joka teki hänet kuuluisaksi. Hän joutui oikeuden eteen 3. toukokuuta 1940. Hänet tuomittiin viideksi vuodeksi vankeuteen, mutta hän pyysi oikeutta liittyä sen sijaan sotaväkeen, ja hänelle tarjottiin mahdollisuus liittyä Cherbourg-Octevillen rykmenttiin. Ranskan kukistuttua saman vuoden kesäkuussa hän matkusti perheensä luo Marseilleen, joka tuolloin kuului miehittämättömään Vichyn Ranskaan. Sieltä hän siirtyi Clermont-Ferrandiin, jossa hän tapasi vaimonsa Évelinen, joka oli asunut Saksan miehittämässä Pohjois-Ranskassa. Paholainen luultavasti
Elokuvaa ei valittu vuoden 1977 Cannesin elokuvajuhlien virallisen esitysten joukkoon. Bresson kielsi sen esittämisen juhlien merkittävässä sivutapahtumassa ja antoi syyksi sen, ettei pitänyt enää Cannesista, sillä se saastutti vesiä. Berliinin elokuvajuhlilla "Paholainen luultavasti" sai toiseksi merkittävimmän palkinnon, Hopeisen karhun. Ennen palkinnon myöntämistä elokuvaohjaaja Rainer Werner Fassbinder ja kriitikko Derek Malcolm olivat uhanneet lähteä tuomaristosta, jos heidän tukeaan Bressonin elokuvalle ei tuoda julkisuuteen. Code noir
Code noir () oli alun perin Ranskan kuninkaan Louis XIV:n vuonna 1685 säätämä laki. "Code noir" määritteli orjuuden edellytykset Ranskan siirtomaa-aikaisessa imperiumissa, rajoitti vapautettujen mustaihoisten orjien toimintaa, kielsi kaikkien muiden uskontojen paitsi roomalaiskatolisuuden harjoittamisen ja määräsi kaikki juutalaiset pois Ranskan siirtomaista. Miguel de Cervantes
Cervantes ajautui vararikkoon, tuomittiin kirkonkiroukseen ja vangittiin tiettävästi ainakin kahteen otteeseen (1597 ja 1602) epäselvien tilien ja murron vuoksi. Istuessaan tuomiotaan Argamasilla de Alban vankilassa La Manchassa Cervantes sai ajatuksen "Don Quijoten" kirjoittamisesta. Alkuperäinen idea teokseen on lähtöisin pienestä kansankirjasesta nimeltään "Entremes de los Romances", jossa romanssien lukeminen sekoittaa maalaismiehen pään. Kansallisen ja kansainvälisen menestyksen "Don Quijotesta" tekivät kuitenkin Cervantesin taiteelliset ratkaisut, kuten moniulotteinen huumori, toden ja fantasian välinen ristiriita, jokapäiväisten tapahtumien ja ihmisten kuvaus sekä arkikielen ja erilaisten slangien tuominen kaunokirjallisuuteen. Henri Charrière
Charrière julkaisi vuonna 1969 omaelämäkerrallisen menestysromaanin "Vanki nimeltä Papillon". Nimi "Papillon" (suom. 'perhonen') tuli perhostatuoinnista Charrièren rinnassa. Kirjassa käydään läpi vankien ankara kohtelu, lukuisat paot, pakoyritykset, seikkailut ja kiinnijäämiset alkaen vangitsemisesta 1931 päättyen viimeiseen pakoon Venezuelaan. Myöhemmin Charrière kirjoitti menestysteokselleen jatko-osan nimeltä "Banco". Siinä hän kertoo pakojen jälkeisestä elämästään Etelä-Amerikassa. Kirja valottaa myös Charrièren nuoruutta Ranskassa. Antoine Lavoisier
Ollessaan Ranskan virkamiehenä hän oli mukana komiteassa, joka kehitti metrijärjestelmän turvatakseen painojen ja mittojen yhdenmukaisuuden koko Ranskassa. Ranskan suuren vallankumouksen terrorin kauden vallankumoukselliset leimasivat Lavoisierin petturiksi yhtenä 28 ranskalaisesta veronvuokraajasta vuonna 1794 ja hänet mestattiin giljotiinilla Pariisissa 50-vuotiaana. Veronvuokraajat olivat erityisen vihattu ammattikunta, ja heidät tuomittiin kokonaisuudessaan kuolemaan. Lavoisieria ei tosin voitu todistaa syylliseksi väärin­käytöksiin, mutta häntä syytettiin perusteettomasti vehkeilystä Ranskan vihollisten kanssa. On kohtalon ivaa, että Lavoisier oli yksi harvoista vapaamielisistä asemassaan. Hänen puolustuspuheensa kerrotaan kumotun kuittauksella ”"Tasavalta ei tarvitse tiedemiehiä!"” Christiane Taubira
Ainakin kolmesta Ranskassa säädetystä laista on käytetty nimeä julkisuudessa nimeä "la Loi Taubira":
Näistä ensimmäinen oli laki 2001-434 21.5.2001, orjakaupan ja orjuuden säätämisestä rikokseksi ihmisyyttä vastaan, jota Taubira oli säätämässä jo kansanedustajana olleessaan. Yrjö Keinonen
Keinosen joutuminen epäsuosioon toi esiin myös ns. kellarijutun, jossa hänen väitettiin käyttäneen omaksi edukseen varusmiestyövoimaa kesämökkinsä rakennus- ja kunnostustyöhön. Keinonen tuomittiin tapauksesta vuonna 1971 Helsingin hovioikeudessa raskauttavien asianhaarojen vallitessa tehdystä virkavelvollisuuden rikkomisesta 105 päiväsakkoon. Vuonna 1972 Korkein oikeus korotti rangaistusta 150 päiväsakkoon. Keinosen kellarijutun oikeuskäsittelystä on myöhemmin esitetty näkemyksiä, joiden mukaan tuomio oli oikeusmurha. Ranskan Guayana
Ranskan Guayanaan kuljetettiin vuosina 1852–1953 yli 70 000 vankia. Mannermaalla ja Salutsaarilla oli useita rangaistuslaitoksia. Pirunsaarelle vietiin poliittisia vankeja, ja siellä oli vankeudessa muun muassa ranskalainen upseeri Alfred Dreyfus, joka tuomittiin syyttömänä poliittisin perustein 1800-luvulla maanpetoksesta. Henri Charrièren kirja "Vanki nimeltä Papillon" ja siitä tehty elokuva toivat rangaistuslaitoksen yleisesti tunnetuksi. Naisten marssi Versailles’hin
Vaikka vuosi 1789 oli Ranskassa hyvä satovuosi, Pariisissa kärsittiin edellisvuoden huonon sadon vuoksi vielä lokakuun alussa leipäpulasta, sillä sen vuoden viljaerät eivät vielä olleet saavuttaneet pääkaupunkia. Valtiovarainministeri Jacques Necker oli neuvotellut ylimääräisen viljan tuonnista ulkomailta, mutta nämäkään toimitukset eivät olleet vielä saapuneet. Muun muassa paikallinen kansanjohtaja Claude Fournier L’Héritier levitti salaliittoteoriaa, jonka mukaan kuningas tai ylhäisaateli oli keinotekoisesti aiheuttanut leipäpulan pakottaakseen näännyttämällä kansan alistumaan takaisin tahtoonsa. Vähäosaisten tilannetta pahensi myös Pariisin hyväntekeväisyystyöpajojen sulkeminen 31. elokuuta. Haitin historia
Ranskalaiset pakottivat intiaanien tilalle työvoimaksi kaiken kaikkiaan 790 000 orjaa Afrikasta. Suurviljelmät olivat tuottoisia – saarella tuotettiin 1780-luvulla 60 % Euroopassa kulutetusta kahvista ja 40 % sokerista. Saarella elävä orjaväestö vaihtui kokonaan 20 vuodessa, koska he kuolivat raakaan kohteluun ja sairauksiin. Ippolit Myškin
Myškin oli yksi narodnikkeja vastaan nostetun ns. pääsyytetyistä. Oikeudenkäynnin aikana hän piti laajaa huomiota herättäneen vallankumouksellisen puheen. Tammikuussa 1878 Myškin tuomittiin kymmeneksi vuodeksi pakkotyöhön. Harkovan läänin Novobelgorodskin keskusvankilassa hän teki epäonnistuneen pakoyrityksen ja löi vanginvartijaa tarkoituksenaan hankkia kuolemantuomio. Oikeudenkäynnin sijasta hänet pahoinpideltiin ja siirrettiin Novoborisoglebskin vankilaan. Vuonna 1880 Myškin lähetettiin Siperiaan Karan pakkotyövankilaan. Vuoden 1882 alussa tuomiota kovennettiin 15 vuoden pakkotyörangaistuksella Myškinin Irkutskin vankilassa Lev Dmohovskin hautajaisissa pitämän puheen johdosta. Charles Maurras
Maurras vastusti Ranskassa vuonna 1905 toteutettua kirkon ja valtion erottamista, vaikka olikin itse agnostikko, sillä hän katsoi katolisen kirkon pitävän yllä ranskalaisten yhtenäisyyttä. Protestanttisuuden ja juutalaisuuden hän katsoi olevan haitallisia ja rappiota edistäviä. Toisaalta kaunokirjallisessa teoksessaan "Le Chemin de paradis" (1895) Maurras sekoitti huolettomasti katolisuutta ja pakanallista aistillisuutta. Joulukuussa 1926 katolinen kirkko tuomitsi koko Action françaisen ja merkitsi joukon Maurrasin teoksia kiellettyjen kirjojen luetteloon, sillä se ei hyväksynyt liikkeen tapaa alistaa uskonto politiikalle. Vanki nimeltä Papillon
Henri Charrière päätti kirjoittaa kirjan seikkailuistaan ja pakomatkoistaan Etelä-Amerikassa luettuaan Albertine Sarrazinin kirjan "l'Astragale" ("Karkulainen", Otava 1968), jota hän piti "melko hyvänä", mutta jatkoi, että "kolmenkymmenen vuoden kokemuksellani pakomatkoista myyn varmasti kolminkertaisen määrän kirjaani" . Charrière osti Caracasin kirjakaupasta ensin kaksi kierreselkäistä kouluvihkoa, jotka täytti kahdessa päivässä. Muutaman kuukauden kuluessa hän kirjoitti vielä 11 vihkoa. Tästä tulee kirjan muoto: luvut on jaoteltu 13 vihkoon, joissa kronologisesti seurataan Papillonin edesottamuksia vuoroin vankeudessa, vuoroin pakomatkalla. Charles Pasqua
Pasqua ajautui urallaan useita kertoja skandaaleihin, joista osassa hän joutui korruptiosyytösten kohteeksi. Häntä syytetään osallisuudesta 570 miljoonan euron asekauppoihin sisällissotaa käyvään Angolaan.
Hänet tuomittiin lokakuussa 2009 vuoden vankeuteen, kahden vuoden ehdolliseen ja sadantuhannen euron sakkoihin. Charles Le Brun
Ministeri Fouquet’n jouduttua epäsuosioon Charles Le Brun astui Aurinkokuninkaan palvelukseen. Vuodesta 1660 lähtien hän omistautui kuninkaan tulolle Pariisiin. Samana vuonna hän kilpaili Gobelinin manufaktuurin perustamisesta, ja sittemmin hänet nimitettiin sen johtajaksi. Kuningas Ludvig XIV aateloi Le Brunin vuonna 1662, ja niin hänestä tuli ensimmäinen kuninkaallinen maalari, ja samalla hän sai vuosittaisen 12 000 "livren" eläkkeen. Vuonna 1663 Colbert nimitti hänet kuninkaallisen taideakatemian johtajaksi, koska Colbert halusi organisoida laitoksen uudelleen. Vuonna 1666 he perustivat Ranskan akatemia Rooman. Anton Caselius
Heinäkuussa 1907 Caselius sai "Arbetaren"-lehdessä julkaistun kirjoituksen johdosta syytteen majesteettirikoksesta. Turun hovioikeuden kanneviskaali Gustaf Arvid Schybergson syytti häntä keisari Nikolai II:n kohdistuneesta häväistyskirjoituksesta, jossa tätä muun muassa kutsuttiin valehtelijaksi ja väitettiin keisarin palkanneen mustia sotnioita salamurhaajiksi. Hovioikeus kuitenkin vapautti Caseliuksen syytteestä ja katsoi että kirjoituksesta oli vastuussa lehden toimitussihteerin tehtäviä hoitanut Karl Emil Primus-Nyman. Hänet tuomittiin seitsemän kuukauden vankeusrangaistukseen, joka oli ensimmäinen majesteettirikoksesta suomalaiselle toimittajalle langetettu vankilatuomio. Henri Charrière
Henri Charrière () oli ranskalainen ammattirikollinen ja kirjailija, joka tuli kuuluisaksi omaelämäkerrastaan "Vanki nimeltä Papillon" (1969). Kirjassa hän kertoo Ranskan Guayanassa suorittamastaan elinkautisesta pakkotyörangaistuksesta ja paostaan. Eugène Terre’Blanche
Terre’Blanche tuomittiin 17. kesäkuuta 1997 kuudeksi vuodeksi vankeuteen hyökkäyksestä huoltoasemalle ja yrityksestä murhata maatyöläinen. Hänet vapautettiin kesäkuussa 2004. Hän kuitenkin nautti laajoja etuoikeuksia AWB-järjestöön myönteisesti suhtautuvan vankilahenkilökunnan taholta, ja niin hän viettikin suurimman osan tästä ajasta sairaalassa sekä hoitaen vankilan puutarhaa ja maatilaa. Hän tuli tämä aikana myös uskoon, ja hän laimensi aiempia hyvin jyrkkiä rasistisia mielipiteitään. Vanki nimeltä Papillon
Charrière kävi kahdesti Pariisissa ennen kirjan julkaisua. Charrière ja Castelnau vannoivat, että kirjan tapahtumat olivat muistista kirjoitettuja ja tosia, lukuun ottamatta joitakin vuosikymmenten aikana unohtuneita yksityiskohtia. On kuitenkin hyvin luultavaa, että Charrière yhdisteli kirjassaan tarinoita ja anekdootteja, jotka hän oli kuullut muilta vangeilta tai lukenut aiemmin ilmestyneistä vankilakronikoista, mahdollisesti René Belbenoit'n 1938 ilmestyneestä kirjasta "Dry Guillotine", jossa kuvataan samankaltaisia sattumuksia ja pakomatkoja . Eräs "Charles Brunier", joka oli karkotettuna Ranskan Guayanassa samaan aikaan Charrièren kanssa, väitti myöhemmin olevansa kirjan nimihenkilön esikuva ja "oikea Papillon". Nicolas Gombert
Vielä noin vuosina 1537–1540 Gombert toimi keisarin palveluksessa. Girolamo Cardanon kirjoituksen mukaan hänet tuomittiin pakkotyöhön kaleereilla huostassaan olleen pojan hyväksikäytöstä. Ilmeisesti hän oli vapaana noin 1547. On epäselvää, oliko Gombertilla tämän jälkeen mitään virkoja tai kuinka kauan hän eli. Vuonna 1556 hänen mainittiin olevan vielä elossa, viimeistään 1560-luvun alkuun mennessä hän oli kuollut. André Malraux
Malraux avioitui vuonna 1921 Clara Glodschmidt'in kanssa, ja samoihin aikoihin hän toimitti erästä kirjallista sarjaa Sagitaire-kustantamossa. Useiden eri puolille Eurooppaan suuntautuneiden matkojen jälkeen hän matkusti Claran kanssa Indokiinaan varastaakseen sieltä patsaita, jotka voisi myydä Euroopassa. Tämä kokemus oli hänen inspiraationaan kirjoittaessaan teosta "La Voie Royale". Hänet pidätettiin, ja diplomaattisten järjestelyjen jälkeen hän pääsi palaamaan Pariisiin. Hän palasi vielä Indokiinaan ihastuneena kolonialistiseen elämään. Tällöin hän perusti antikolonialistisen sanomalehden "L'Indochine enchaînée". André Malraux
André Malraux pidätettiin 23. joulukuuta 1923 Phnom Penhissä, Kambodžassa. Samalla pidätettiin myös hänen ystävänsä Louis Chevasson. Epäonnistuneet pörssisijoitukset olivat haihduttaneet Claran omaisuuden, ja André Malraux päätti silloin irrottaa Angkorin Banteay Srei-temppelin korkokuvan ja myydä sen eräälle keräilijälle. Heinäkuussa hänet tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankeuteen, ja Louis Chevasson sai puolitoista vuotta. Clara jätti hänet vankeuteen ja palasi Pariisiin. Siellä hän kokosi miehensä puolustajiksi ison joukon aikakauden johtavia intellektuelleja kuten Marcel Arland, Louis Aragon, André Breton, François Mauriac, André Gide ja Max Jacob. Malraux'n tuomio väheni vuoden mittaiseksi, ja hän palasi takaisin Ranskaan marraskuussa 1924. Frantz Fanon
Teoksessaan "Les Damnés de la terre", joka nimi on vasemmistolaisen aatemaailman tunnuksen Internationaalin alkusanat, Fanon selkeästi analysoi luokan, rodun, kansallisen kulttuurin ja väkivallan roolia kansallisen vapautuksen taisteluissa. Erityisesti tässä teoksessa, toki myös muissakin, tulee esille algerialaisten ”terroristien” kidutusten vaikutus hänen ajatteluunsa ja kirjoituksiinsa. Tuolla kidutuksella oli myös poliittisia seurauksia Ranskassa, sillä eräät kidutuksiin syyllistyneet, esimerkiksi kenraali Paul Aussaresses, tunnustivat syyllisyytensä. Kidutus kertoi sosiaalisesta ylemmyydentunteesta ja samalla sen uhrit vaativat oikeutta. Madame du Barry
Palatessaan Louveciennesiin heinäkuussa 1793 du Barry pidätettiin ja asetettiin syytteeseen emigranttien tukemisesta raha-avustuksilla. Marraskuussa hän joutui vallankumoustuomioistuimen eteen ja yleinen syyttäjä Antoine Quentin Fouquier-Tinville tuomitsi hänet kuolemaan valtion omaisuuden hävittämisestä, vehkeilystä tasavaltaa vastaan ja Ludvig XVI:n surunauhan kantamisesta. Kreivitär yritti lykätä tuomiotaan viimeiseen asti ja ennen giljotiinin terän putoamista hänen kerrotaan pyytäneen lisää armonaikaa sanoillaan: "Hetki vielä, herra pyöveli!" Papillon (elokuva)
Papillon on Franklin J. Schaffnerin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva, joka pohjautuu ranskalaisen Henri Charrièren omaelämäkerralliseen teokseen "Vanki nimeltä Papillon" (1970). Filip IV (Ranska)
Marguerite de Bourgogne tuomittiin menettämään hiuksensa, ja hänet saatettiin mustalla kankaalla verhoiluilla rattailla Château-Gaillardin linnoitukseen. Siellä hänet sijoitettiin melko avonaiseen selliin, ja hän kuoli vuonna 1315 – huhujen mukaan hänet olisi määrännyt kuristettavaksi hänen aviomiehensä Ludvig X ja varsinaisen likaisen työn olisi tehnyt muuan Artoisin kreivi Robertin uskottu palvelija. Citroën
Saksan keisarikunnan julistettua sodan Ranskalle, André Citroën ilmoittauti palvelukseen tykistöupseerina. Sodan alkuvaiheista lähtien hän pani merkille Ranskan tykistön ammusten riittämättömyyden. Tammikuussa 1915 Citroën esitti Ranskan sotaministeriölle ajatuksensa liukuhihnatuotantoon perustuvasta ammusten valmistamisesta. Citroënin sunnitelmille näytettiin vihreää valoa ja rahoituksen järjestyttyä hän pani muutamassa kuukaudessa pystyyn A-tarvikkeita tuottavan, ultramodernin tehtaan. Tehtaaseen palkattiin työvoimaa 13 000 henkeä ja liukuhihnatuotannon avulla laitos valmisti päivässä 10 000 tykin kranaattia. Tehtaan kokonaistuotantomäärä oli noin 23 miljoonaa ammusta. Henri Sanson
Tämän jälkeen viralliseksi pyöveliksi valitun henkilön todellinen henkilöllisyys pidettiin salassa teloituskäytännön loppuun asti; viran haltijasta käytettiin nimikettä ""Monsieur de Paris"" (suom. Pariisin herra), jonka suojassa pyöveli vältti julkisuuden loppuun asti. Myös elokuvista ja kirjallisuudesta tunnettu punainen pyövelin huppukaapu poistettiin käytöstä ja virallinen teloittaja käytti tavallista tummaa pukua ja knallia työasunaan. Viimeinen pyöveli oli Marcel Chevalier, joka siviiliammatiltaan oli kirjanpainaja. Frans Koskinen
Renki Karl Gustav Tähden ja Vilhelmina Heikintyttären poika Frans työskenteli tehdastyöläisenä, renkinä ja muurarina Maariassa ja Ruskossa sekä osuuskaupan hoitaja Loimaalla 1904–1907 kunnes aate ja sanomalehtityö tulivat ammatiksi. Koskinen oli porilaisen Sosialidemokraatin palveluksessa 1908–1918, josta ajasta pää- ja vastaava toimittajana 1908–1912 ja 1917–1918. Koskinen tuomittiin kirjoitustensa vuoksi vankilaan majesteettirikoksesta. Joseph M. Schenck
Vuonna 1941 Schenck joutui oikeuteen veronkierrosta. Hänen puolestaan todistivat oikeudessa muun muassa näyttelijä Charles Chaplin, Kalifornian korkeimman oikeuden puheenjohtaja Phil S. Gibson ja säveltäjä Irving Berlin. Valamiehistö totesi Schenckin syylliseksi kahteen neljästä asetetusta syytteestä ja hänet tuomittiin vankeuteen yhdeksi vuodeksi ja yhdeksi päiväksi. Presidentti Harry S. Truman kuitenkin armahti Schenckin syyskuussa 1942 neljän kuukauden vankeuden jälkeen. Oikeusministeriön lausunnon mukaan armahdus tapahtui ”merkittävien henkilöiden” suosituksesta. Schenck joutui luopumaan johtokunnan puheenjohtajan tehtävästä, mutta sai paikan 20th Century Foxilta vastaavana tuottajana. Jean-Baptiste Carrier
Nantesissa Carrier sai huolehdittavikseen tuhansia vangeiksi jääneitä kapinallisia, joille ei riittänyt ruokaa, joten hän ryhtyi teloituttamaan vankeja. Aluksi teloituksia pantiin toimeen ampumalla tai giljotiinilla, mutta sitten hän keksi hukuttamisen. Marraskuun 1793 ja helmikuun 1794 välisenä aikana hän hukututti yli 2 000 ihmistä Loirejokeen. Joukossa oli muun muassa 94 pappia. Uhrit lastattiin aluksiin, joihin oli suunniteltu pohjassa avautuviin luukkuihin perustuva upotusmekanismi. Carrier käytti hukutuksista nimityksiä "noyades", "baignades" ja "déportations verticales" (”pystysuorat karkotukset”). Kiistellyn tiedon mukaan hän olisi kehittänyt myös ”tasavaltalaiseksi avioliitoksi” ("mariage républicain") kutsutun teloitustavan, jossa mies ja nainen hukutettiin toisiinsa sidottuina. Heinäkuun monarkia
Hallituksen vastustajat saivat paljon iloa vuosina 1831- 1835 ilmestyneestä "Le Caricature"- lehdestä ja erityisesti Honoré Daumierin piirroksista. Lehti ilmestyi viikottain ja sen pilapiirrokset eivät antaneet armoa hallitukselle. Välillä ministerit olivat pyykkäreitä, jotka pesivät verta Ranskan lipusta, välillä käsiteltäviksi tulivat liikemiehet, sotilaat ja tuomarit. Erityiskäsittelyn sai kuningas: ensiksi hän oli ahne Gargantua joka söi Ranskan tyhjäksi ja seuraavaksi hänen päänsä muuttui päärynäksi. Piirrostensa vuoksi Daumier joutui vankilaan ja Le Caricature lakkautettiin viranomaispäätöksellä vuonna 1835. 
"Ranskan on ikävä" lausui runoilija ja poliitikko Alphonse de Lamartine. Hänet valittiin Edustajainhuoneen jäseneksi vuonna 1833. Ranskan poliittinen järjestelmä aiheutti hänessä turhautuneisuutta ja syvän pettymyksen. Puheissaan hän halveksi valtion johdon kaavoihin kangistuneisuutta ja kovuutta huono-osaisia kohtaan. Hän irtisanoutui vallitsevasta järjestelmästä, joka hänen mukaansa oli pettänyt vallankumouksen. Hänen mukaansa Ranskaa johti nurkkakuntainen klikki, jolta puuttui kyky johtaa valtioita. Lamartine ilmaisi halunsa nähdä vallankumouksen toteutuvan ja kansalla oli hänen mukaansa oikeus tehdä se vaikka väkivalloin. Ranskan toinen keisarikunta
Pariisissa osa työläisistä nousi puolustamaan konservatiivisen kansalliskokouksen oikeuksia. 30 000 sotilasta lähetettiin murskaamaan 1 200 työläisen kapina. Taistelussa kuoli 380 työläistä. Muissa kaupungeissa oli vain pientä ja hajanaista vastarintaa. Maaseudulla nousi yllättävän suurta vastustusta. Keski-Ranskassa 100 000 miestä ja maan kaakkoisosissa 70 000 miestä osallistui vastarintaan. Mellakoiden lopettamisen yhteydessä vangittiin kaikkiaan 26 000 henkilöä, heistä 300 karkotettiin Cayenneen. Sanomalehtiä ryhdyttiin sensuroimaan tiukimmin sitten vuoden 1812, lisäksi kiellettiin poliittiset klubit. Paratiisin lapset (vuoden 1945 elokuva)
Elokuvan tekeminen oli äärimmäisen hankalaa, Carné joutui palkkaamaan avustajiksi natsien kanssa yhteistoiminnassa olevia ihmisiä samalla kun juutalaiset lavastesuunnittelija Alexandre Trauner ja säveltäjä Joseph Kosma joutuivat työtä tehdessään piileskelemään ja heidän osuutensa kirjattiin salanimille. Saksan miehityksen aikaiset rajoitukset määräsivät muun muassa, että elokuvan enimmäispituus on 90 minuuttia, joten elokuva jouduttiin jakamaan kahtia, osiin "Le Boulevard du crime" ja "L'Homme blanc". Kriitikko Pauline Kael kirjoitti, että nälkäänäkevien avustajien väitettiin vieneen mennessään syötävät, ennen kuin niitä ehdittiin kuvata. Monet 1 800 avustajasta kuuluivat vastarintaliikkeeseen, ja heille elokuvanteko oli päiväsaikainen peitetyö Ranskan vapautumiseen saakka.
Lavasteiden rakentajilla oli pulaa tarvikkeista ja kuvaajien filmimateriaali oli säännöstelyn alaista. Alkujaan ranskalais-italialaiseksi yhteistuotannoksi suunnitellusta elokuvasta hävisi muutama viikko tuotannon alkamisen jälkeen iso osa rahoitusta, kun liittoutuneet valloittivat Sisilian elokuussa 1943. Samoihin aikoihin natsit kielsivät tuottaja André Paulvé työskentelemästä elokuvan parissa, koska hänellä oli kaukaisia juutalaisia esi-isiä, ja tuotanto keskeytettiin kolmeksi kuukaudeksi. Pathé Cinéma otti vastuulleen tuotannon, jonka kustannukset kohosivat hurjaa tahtia. 400 metrin pituin päälavaste "Boulevard du Temple" vahingoittui pahasti myrskyssä ja se jouduttiin rakentamaan uudestaan. Kun kuvaukset jatkuivat Pariisissa alkukeväällä 1944 pääkuvaaja Roger Hubert oli määrätty toiseen tuotantoon ja hänen tilalleen tullut Philippe Agostini joutui käymään läpi kaikki kelat, jotta valaistus saatiin suunnitelluksi yhdenmukaiseksi. Koko ajan Pariisin studioiden sähkö katkeili. Chrétien Guillaume de Lamoignon de Malesherbes
Vuonna 1787 Ludvig XVI kutsui Malesherbesin takaisin Ranskan hallitukseen. Malesherbes laati ediktin, joka antoi kansalaisoikeudet Ranskan ei-katolisille. Uudistus oli tarkoitettu erityisesti protestanttien aseman parantamiseen, mutta hyödytti myös juutalaisia. Malesherbes vetäytyi eläkkeelle ennen vallankumouksen puhkeamista vuonna 1789. Kun Ranskan kansalliskonventti tasavallan perustamisen jälkeen asetti joulukuussa 1792 Ludvig XVI:n oikeuteen maanpetoksesta, iäkäs Malesherbes ilmoittautui tämän asianajajaksi. Konventti totesi kuitenkin kuninkaan syylliseksi ja tuomitsi tämän kuolemaan. Malesherbes itse vangittiin joulukuussa 1793 ja vallankumoustuomioistuin tuomitsi hänet kuolemaan vastavallankumouksellisena. Hänet teloitettiin giljotiinilla huhtikuussa 1794 yhdessä tyttärensä ja lastenlastensa kanssa. Claude Alexandre de Bonneval
Bonneval olisi todennäköisesti voinut saavuttaa Itävallan armeijan korkeimman eli sotamarsalkan sotilasarvon. Hän ajautui kuitenkin jälleen ongelmiin. Ruhtinas Eugen nimitti hänet tykistön tarkastajaksi Alankomaihin, jossa hänen temperamenttinsa johti hänet riitoihin Prien markiisin, kuvernööri Hercule-Louis Turinettin kanssa. Hän kritisoi Turinettia ankarasti, mikä puolestaan suututti ruhtinas Eugenin, joka katsoi alaisensa arvostelun heijastuvan häneen itseensä. Ruhtinaan asetuttua Turinettin puolelle Bonnevalin sanallinen keihäs kohdistui suoraan häneen. Ruhtinaan määräyksestä Turinetti asetti Bonnevalin arestiin, ja Bonneval joutui toistamiseen sotaoikeuteen. Ruhtinas, joka aiemmin oli puhunut Bonnevalista varsin myönteisesti, totesi nyt: ”Jos hän tulisi yhdestä ovesta sisään, minä menisin toisesta ulos”. Hänet tuomittiin jälleen kuolemaan, mutta pitkään mietittyään uusi keisari Kaarle VI muutti tuomion vuoden pituiseksi vankilatuomioksi, jonka jälkeen hänet tuli karkottaa Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan alueelta. Louis Delga
He kärsivät tuomiotaan ensin Caenin vankilassa, Ranskassa, ennen siirtoaan Etelä-Amerikkaan vuonna 1932. Delga maksoi Charrièrelle suojeluksesta muilta vangeilta, ja heistä tuli lopulta parhaat ystävät vankeuden aikana. Charlotte Corday
Oikeuden päätöksellä Corday tuomittiin yksimielisesti kuolemaan. Saksalainen taidemaalari Jean-Jacques Hauer piirsi Cordayn muotokuvan, ja kuvan valmistuttua virallinen pyöveli Henri Sanson toi Cordaylle isänmurhaajille tarkoitetun tulipunaisen paidan. Pyöveli leikkasi Cordayn hiukset niskasta, minkä jälkeen tuomittu kuljetettiin teloituspaikalle avoimilla rattailla kädet sidottuina. Vallankumouksen aukiolle kerääntyneen kansan herjaushuutojen saattelemana Corday teloitettiin giljotiinilla. Sveitsiläinen vahataiteilija Marie Tussaud teki Cordayn kasvoista kuolinnaamion, joka asetettiin näytteille Madame Tussaudsin vahakabinettiin Lontoossa.
Teloituksen jälkeen jakobiinit tekivät Cordaylle ruumiinavauksen selvittääkseen, oliko tämä ollut sukupuolisesti koskematon. Mahdollisen rakastajan osuutta murhan suunnittelussa ei pystytty osoittamaan, mutta monet asianhaarat osoittavat Cordayn olleen mukana girondistien salaliitossa. Hänen asuinkaupunkinsa Caen oli yhdistyneiden Departementtien liittoutuman keskuspaikka, ja girondistien suunnitelmiin oli kuulunut myös Robespierren ja Dantonin surmaaminen. Girondistien lehdistö oli tietoinen salajuonesta, sillä jo 11. heinäkuuta 1793 heidän julkaisemansa "Chronique Paris" vihjaili ennakkoon Marat'n kuolemasta. Saman lehden mukaan vuoripuolue ja jakobiinit olivat itse vaarassa joutua hautaan. ”Seuraavien päivien aikana me tulemme tanssimaan. Toivomme vain, että ainoastaan Marat’n, Dantonin, Robespierren ja kumppanien verta vuodatetaan!” Charles Chaplin
Kesäkuussa 1943 Barry nosti syytteen Chaplinia vastaan ja väitti tämän olevan syntymättömän lapsensa isä. Pian myös Yhdysvaltain liittovaltio asetti Chaplinin neljään rikossyytteeseen. Niiden mukaan Chaplin oli vaikuttanut Barryn tuomioon tämän pidätysten yhteydessä ja rikkonut valkoiseen orjakauppaan liittyvää Mann Actia, sillä Barryn mukaan hän oli kuljettanut tämän New Yorkiin epäsiveellisessä tarkoituksessa ollessaan itse kaupungissa vierailulla. Syytteistä ensimmäiset hylättiin jo ennen oikeudenkäyntiä vähäisten todisteiden takia, ja oikeus totesi Chaplinin syyttömäksi Mann Actin rikkomiseen. Chaplin kuitenkin hävisi vuonna 1945 isyysoikeudenkäynnin, ja hänet tuomittiin maksamaan Barryn tyttärelle Carol Annille (s. 1943) viikoittaista elatusmaksua, kunnes tämä olisi täysi-ikäinen. Verikokeiden mukaan Chaplin ei ollut lapsen isä, mutta niiden käyttö todisteena hylättiin oikeudessa. Hän valitti oikeuden päätöksestä, mutta valitus hylättiin. Jacques Chirac
Joulukuussa 2011 oikeus tuomitsi Chiracin kahden vuoden ehdolliseen vankeusrangaistukseen julkisten varojen väärinkäytöstä. Oikeuden mukaan Chirac oli palkannut poliittisia tukijoitaan keksittyihin virkoihin vuosina 1977–1995, jolloin hän oli Pariisin kaupunginjohtajana. Denis Vrain-Lucas
Akatemian jäsenet havaitsivat Pascalin kirjoittamiksi väitetyissä kirjeissä myös selviä ana­kronismeja. Esimerkiksi niissä mainittiin kahvi, vaikka sitä ei Euroopassa vielä Pascalin aikana tunnettu. Lisäksi huomautettiin, ettei Newtonin kiitos­kirje Pascalille vuodelta 1654 ei voinut olla aito, koska sisäl­tönsäkään vuoksi se ei voinut olla tuolloin vasta 11-vuotiaan pojan kirjoittama, varsinkaan kun Newton ei edes osannut ranskaa.. Tällöin Vrain-Lucas väärensi lisää kirjeitä selittääkseen havaitut risti­riitaisuudet. Väittely jatkui vuoteen 1868 saakka, ja seuraavana vuonna hänet vangittiin väärentämisestä syytettynä. Seuranneessa oikeuden­käynnissä Chaslesin oli todistettava, kuinka häntä oli huijattu, kuinka hän oli ostanut suuren joukon muitakin väärennettyjä kirjeitä ja maksanut niistä kaikkiaan yli 140 000 frangia. Pierre-Antoine Cousteau
Elokuussa 1944 Cousteau muutti Saksaan, Bad Mergentheimiin, jossa hän johti ranskalaista sanomalehteä ja radioasemaa. Saksasta hän pakeni Sveitsiin. Cousteau vangittiin Innsbruckissa ja tuomittiin kuolemaan marraskuussa 1946. Tuomio muutettiin kuitenkin elinkautiseen rangaistustyöhön. Hänet sai yleisen armahduksen vuonna 1954 ja hän alkoi toimittaa äärinationalistista "Rivarol"-lehteä sekä teki yhteistyötä Henry Costonin sanomalehtien kanssa. Taloudellinen vapaus
George Bernard Shaw ja H. G. Wilshire kirjoittavat teoksessaan Fabian Essays in Socialism: "Naisia työskentelemässä puolialastomina hiilikaivoksissa; nuoria lapsia vetämässä vaunuja koko päivän maanalaisten käytävien tunkkaisessa ilmastossa; lapsia sidottuina kudontakoneeseen viisitoista tuntia puuvillatehtaan kuumennetussa ilmassa, pidettyinä hereillä vain esimiehen piiskalla; tunteja työtä kaikille, nuorille ja vanhoille, rajoitteena vain fyysisen kestävyyden äärimmäiset kyvyt; nopeasti kasvavalle väestölle tarpeellisten saniteettijärjestelyjen täydellinen poissaolo: nämä ja muut nimettömät epäoikeudenmukaisuudet on tallennettu täydellisen laissez fairen ja sopimusvapauden tuloksina toisiaan seuraavien blue-book -raporttien puolueettomille sivuille" . Eläköön uusi kuningas
Madame du Barryn juonittelut saavat vihdoin lopun, kun vanha kuningas sairastuu ja kuolee. Du Barry vangitaan ja tuomitaan kuolemaan.
Uusi nuori kuningas nousee valtaistuimelle kauniin kuningattaren Marie Antoinetten kanssa. Ensimmäisenä tehtävänään kuningatar ylentää Lady Oscarin everstiksi. Onni on kuitenkin lyhytaikaista. Marie Antoinette haaveilee ruotsalaisesta kreivistä ja laiminlyö velvollisuuksiaan kansaansa kohtaan ja tyytymättömyys Ranskassa köyhien keskuudessa kasvaa. Uudet juonittelijat kuningattaren lähipiiristä yrittävät vielä pahentaa tilannetta. Lady Oscar pyrkii kaikin keinoin puolustamaan kuningatartaan ja joutuu lopulta kaksintaisteluun kreivi Germainin kanssa. Henri Charrière
Charrière ystävystyi St. Laurentissa kahden vangin kanssa, ja kolmikko pakeni marraskuussa 1933 pienellä veneellä. Noin kolmentuhannen kilometrin ja viiden viikon purjehduksen jälkeen vene haaksirikkoutui Kolumbian rannikolla. Miehet vangittiin, mutta Charrière pääsi pakoon myrskyssä. Charrière kertoi eläneensä sen jälkeen viidakossa alkuasukkaiden kanssa. Hänet pidätettiin heti kun hän palasi ihmisten ilmoille, ja hänet tuomittiin kahdeksi vuodeksi eristysselliin. Charles Baudelaire
Baudelaire ja hänen kustantajansa Auguste Poulet-Malassisi saivat eräiden "Pahan kukkien" ensimmäisessä laitoksessa (1857) olleiden runojen takia sakkotuomion, minkä lisäksi kyseiset kuusi runoa pantiin Ranskassa julkaisukieltoon. Syynä oli ”yleisen moraalin ja hyvien tapojen halventaminen”. Jacques Chirac
Opiskeluaikanaan hän toimi lyhyen aikaa aktiivisesti maansa kommunistisessa puolueessa ja varsinkin tulevan kustantajan Christian Bourgoisin kanssa yhteistyötä tehden. Hän myi "L’Humanité" -lehteä Rue de Vaugirard’illa ja osallistui vähintään yhteen kommunistisolun kokoukseen, kuten hän on itse kertonut. Vuonna 1959 hän allekirjoitti Tukholman vetoomuksen ydinaseistautumista vastaan. Aloite vetoomukseen oli tullut kommunisteilta ja sen vuoksi hän joutui kuulusteluun anoessaan ensimmäistä viisumiaan Yhdysvaltoihin. Hän seurasi kesällä 1953 Bostonissa Harvardin yliopiston Summer schoolia Vuonna 1957 hän meni Ranskan huippuvirkamiehille tarkoitettuun École nationale d’administrationiin.
Chirac sai reserviupseerin koulutuksen Saumurissa 1956–1957 ja ilmoittautui vapaaehtoiseksi Algerian sotaan. Louis Riel
Quebeciläinen lehdistö kyseenalaisti äänekkäästi Rielin tuomion, sillä englantilais-kanadalainen kapinajohtaja, Rielin sihteerinä toiminut William Henry Jackson, oli todettu syyntakeettomaksi valtiopetokseen, ja näin ollen hän päätyi hirsipuun sijasta mielisairaalaan. Yleinen näkemys oli, että Riel haluttiin teloittaa nimenomaan ranskalalais-kanadalaisena. Pakkotyö
Euroopan neuvoston kidutuksen vastainen komitea (CPT) raportoi jo ennen sotaa pakkotyön käytöstä ukrainalaisvankiloissa vuonna 2005. Naisvankilassa vankeja oli pidetty pakkotyössä 12 tuntia päivässä. Lisäksi Ukrainassa pidätetyt olivat jatkuvassa vaarassa joutua pahoinpitelyn tai kidutuksen uhreiksi. Hallitus vastasi sulkeneensa joitain pidätyskeskuksia, uudistaneensa vankiloita ja vakuutti että rikoksista seuraisi syytteitä. Che Guevara
Che oli harvoin kotona – hän työskenteli INRAssa ja pankissa viitenä (tai kuutena päivänä viikossa) ja lauantaipäivänsä (tai sunnuntaiaamunsa, lähteissä on ristiriita) hän oli omistanut vapaaehtoistyölle sokeriruokopelloilla tai tehtaissa ("el trabajo voluntario", talkootyöt), jolla hän näytti henkilökohtaisesti esimerkkiä ”uudesta sosialistisesta ihmisestä”. Hän odotti alaisiltaan samankaltaista uhrautuvuutta ministeriössään. Chen poikkeukselliset työajat olivat yleinen puheenaihe Havannassa, sillä useat ällistyneet ulkomaiset vieraat ja valtuuskunnat kutsuttiin hänen puheilleen keskiyöllä tai aamuyöstä. Työ
Pakkotyötä on käytetty sortotoimenpiteenä ja rangaistuksena vankiloissa ja kriisitilanteissa, kuten sodissa. Saksassa toisen maailmansodan aikana ase- ja puolustusteollisuudessa käytettiin pakkotyötä, johon otettiin sotavankeja, juutalaisia ja muita vähemmistökansallisuuksia yhteensä lähes 12 miljoonaa ihmistä. Yhdysvalloissa internoitiin japanilaisia Pearl Harborin hyökkäyksen jälkeen, ja monet joutuivat työskentelemään ylläpitonsa hyväksi. Suomessa sotavankeja käytettiin maatiloilla ja sahoilla työvoimana, kun miespuolinen kantaväestö oli rintamalla . Ranska lähetti väkivalta- ja omaisuusrikoksista tuomittuja kansalaisiaan merentakaisille alueilleen Guayanaan pakkotyöhön, joka saattoi olla karkotuksena elinikäinen. Australian liittovaltion eurooppalaisperäinen väestö on pääosin pakkotyöhön 1700–1800-luvuilla lähetettyjen rikollisten jälkeläisiä. Henri Pirenne
Ollessaan saksalaisten vankina ensimmäisen maailmansodan aikana Henri Pirenne kehitteli kuuluisat teesinsä, jotka hän julkaisi vuosien 1922 ja 1923 aikana. Hänen loppuelämänsä kului näiden teesien todistelussa. Hänen tunnetuin teoksensa asian tiimoilta, "Mahomet et Charlemagne", julkaistiin vuonna 1935. Henri Charrière
"Papillonin" julkaisun jälkeen on esitetty useita epäilyksiä siitä, että jotkin romaanissa kuvatut tapahtumat ovat keksittyjä tai tapahtuivat muille vangeille kuin Charrièrelle itselleen. Muun muassa Georges Ménager ja Gérard de Villiers ovat kirjoissaan kyseenalaistaneet Charrièren tarinan joitain osia. Esimerkiksi Charrièren väitetystä olosta Pirunsaarella ei löydy merkintöjä ranskalaisten arkistoissa. Vuonna 2005 silloin 104-vuotias ranskalainen Charles Brunier väitti olevansa oikea Papillon. Hän oli vankina samassa paikassa samaan aikaan kuin Charrière, ja myös hänellä oli perhostatuointi. Nicolas-Louis François de Neufchâteau
Hän joutui kokemaan myös vallankumouksen ajan vankilat, sillä 2. syyskuuta 1793 ja 4. elokuuta 1794 välisen ajan hän vietti vankeudessa. Hänen valittiin kuitenkin Ranskan ja vallankumouksen korkeimman oikeuden "Tribunal de cassation" jäseneksi 3. tammikuuta 1796. Hän oli ylin poliisivirkamies Vosgesin departementissa marraskuusta 1795 alkaen. Hänet nimitettiin Ranskan sisäministeriksi 6. heinäkuuta 1797, ja hän oli tehtävässä 14. syyskuuta 1797 sakka, jolloin Lazare Carnot korvasi hänet. Hänet valittiin uudelleen arvannostolla sisäministeriksi toukokuussa 1798, ja tällöin ministeriys kesti lähes vuoden. Louis Eugène Cavaignac
Kansallisten työpajojen sulkeminen ja sosialististen edustajien erottaminen kansalliskokouksesta johtivat 23. kesäkuuta 1848 suuren työläiskapinan puhkeamiseen Pariisissa. Kansalliskokous antoi tällöin Cavaignacille valtuudet kapinoinnin tukahduttamiseen. Hän suoriti toimeksiannon kolmessa päivässä ankarin ottein, muun muassa käyttämällä tykistöä työläiskapinallisten barrikadeja vastaan, ja sai siten lempinimen ”kesäkuun teurastaja”. Noin 1 500 kapinallista kuoli ja 12 000 vangittiin. Kansalliskokous nimesi Cavaignacin 28. kesäkuuta toistaiseksi ylimmän toimeenpanovallan käyttäjäksi. Joulukuussa hän oli ehdolla toisen tasavallan ensimmäisissä presidentinvaaleissa, mutta hävisi selvin luvuin Louis-Napoleon Bonapartelle. Cavaignac sai vaalissa 1 469 156 ääntä ja Bonaparte 5 572 834. Cavaignac luovutti ylimmän toimeenpanovallan presidentinvirkaan astuneelle Bonapartelle 20. joulukuuta 1848, ja jatkoi sen jälkeen kansalliskokouksen jäsenenä. Antoine Barnave
Perustuslakia säätävä kansalliskokous hajaantui syksyllä 1791, joten Barnave palasi tammikuussa 1792 Dauphinéen. Hän liittyi siellä vapaaehtoisena upseeriksi Ranskan kansalliskaartiin, mutta omistautui muuten kirjallisille töille. Tasavaltalaiset alkoivat arvostella häntä yhä jyrkemmin. Tuileries’n palatsin valtauksen yhteydessä elokuussa 1792 Barnaven kirjeet vihatulle kuningattarelle löydettiin ja ne vahingoittivat entistä pahemmin hänen mainettaan. Barnave vangittiin 29. elokuuta 1792 lakiasäätävän kansalliskokouksen määräyksellä. Hän istui vankilassa ensin vajaan vuoden Dauphinéssa, sitten sen lähellä Barraux’ssa. Hirmuvallan aikana hänet siirrettiin Pariisiin 3. marraskuuta 1793 ja tuotiin vallankumoustuomioistuimen eteen. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin 29. marraskuuta. René Char
Char liittyi Ranskan vastarintaliikkeeseen 1940 ja käytti tehtävässään salanimeä kapteeni Alexandre toimiessaan komentajana Durancen laskuvarjohyppyvyöhykkeellä. Hän kirjoitti noista tapahtumista proosarunoissaan "Hypnoksen muistikirja" hyvin poikkeuksellisella tavalla. Huolimatta lyhyistä ja onnettomista teatteri- ja elokuvakokemuksistaan 1950- ja 1960-luvulla Char kohosi runoilijana täyteen kukoistukseensa. 1960-luvulla hän osallistui kamppailuun suunnitelmaa vastaan, että Provenceen olisi tuotu ydinaseita. Hän kuoli sydänkohtaukseen vuonna 1988 Pariisissa. L'Isle sur la Sorguessa sijaitsevassa Hotel Campredonissa eli Maison René Charissa on julkinen kokoelma hänen käsikirjoituksiaan, piirroksiaan, maalauksiaan ja taide-esineitään. Timothy Leary
Leary pidätettiin 1960-luvun lopulla useita kertoja huumausaineiden hallussapidosta ja maahantuonnista. Jäätyään kiinni kannabiksen hallussapidosta vuonna 1970 Leary tuomittiin 10 vuodeksi vankeuteen. Vankilassa hänelle tehtiin sarja vankien psykologian kartoittamiseen tarkoitettuja testejä. Osa näistä testeistä oli kuitenkin Learyn itsensä kehittämiä, joten hän osasi vastata niihin, antaen itsestään kuvan säyseänä ja tottelevaisena ihmisenä. Tämän seurauksena Leary laitettiin heikosti vartioituun vankilaan, josta hän pakeni muurin yli. Leary ehti paeta vaimonsa kanssa Algeriaan ja sai turvapaikan Mustien pantterien Eldridge Cleaverin luota. Hänet pidätettiin lopulta Sveitsissä, ja hän oli Yhdysvalloissa vankilassa vuoteen 1976 saakka, osan ajasta Charles Mansonin naapurisellissä. Leary vapautettiin hänen kanneltuaan viranomaisille ystävistään, mikä pilasi hänen maineensa. Pirunsaari
Pirunsaarelle lähetettiin pääasiassa poliittisia vankeja. Saarelle tuomittujen vankien joukossa ovat olleet muun muassa syyttömänä maanpetturiksi tuomittu Alfred Dreyfus ja oman väitteensä mukaan Henri Charrière, joka kirjoitti kokemuksistaan omaelämänkertaisen romaanin Vanki nimeltä Papillon. Ranskan viranomaiset ovat julkistaneet vankisiirtokunnan rekistereitä, jotka osoittavat, että Charrière ei ollut koskaan saarella, vaan pakeni mantereella olleesta leiristä. Jeanne d’Arc (vuoden 1999 elokuva)
Jeanne haluaa jatkaa suoraan vapauttamaan Pariisia. Pariisissa syntyy taistelu, jonka aikana Jeanne vangitaan. Seuraa oikeudenkäynti, jonka aikana Jeannea syytetään muun muassa kerettiläisyydestä, sillä hän on käyttänyt miesten vaatteita. Myös miekan heiluttamista Pariisin valloitusyrityksen aikana pidetään syntisenä touhuna. Lopulta Jeanne vangitaan. Jean-Claude Carrière
Hän on tehnyt myös librettoja ja laulutekstejä. Hänen televisiotöitään on Suomessakin nähty sarja "Robinson Crusoe" (1964), joka on ranskalais-länsisaksalaista yhteistuotantoa. Haitin historia
Kun Ranskan vallankumous muuntui Napoleonin keisarikunnaksi, Ranska päätti palauttaa orjuuden Haitiin ja muualle. Toussaint L'Ouverture loi Haitiin separatistisen hallinnon. Napoleon Bonaparte komensi 20 000 ranskalaista sotilasta murskaamaan haitilaisten itsehallinnon. Joukkoja johti Napoleonin sisaren mies, kenraali Charles Leclerc. Nimenomainen tavoite oli tuhota Toussaint l'Ouverturen värillinen hallinto ja palauttaa orjuus. Ranskalaiset saivat muutamia voittoja mutta muutamassa kuukaudessa keltakuume oli tappanut suurimman osan ranskalaisista sotilaista. Korppi (vuoden 1943 elokuva)
"Korppi" kuvattiin aikana, jolloin Ranska oli saksalaisten miehittämä. Elokuvan tuotantoyhtiö Continental Films oli saksalaisten valvonnassa. Sekä Vichyn hallitus että vastarintaliike tuomitsivat elokuvan, koska se leimasi ranskalaiset moraalittomiksi, ja elokuva vedettiinkin nopeasti pois teattereista. Toisen maailmansodan jälkeen Clouzot sai elinikäisen kiellon työskennellä elokuvateollisuudessa, koska elokuvaa väitettiin natsimyönteiseksi, mutta kielto lyhennettiin myöhemmin kaksivuotiseksi. Hissène Habré
Toukokuussa 2016 Habré tuomittiin elinkautiseen sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan. Hänet katsottiin olevan vastuussa 40 000 ihmisen surmaamisesta, monien kaappaamisesta, raiskaamisesta ja kiduttamisesta vuosina 1982-1990, jolloin hän toimi Tšadin presidenttinä. Kaulakoruskandaali
Pakkotyöhön tuomittu kreivitär de la Motte pakeni vankilasta ja matkusti Englantiin, jossa hän julkaisi häväistyskirjansa "Mémoires justificatifs". Kirja syytti kuningatarta kaulakorujutusta ja rakkaussuhteesta kardinaaliin. Monet lukijat uskoivat kirjaan, mikä vähensi kuningattaren suosiota entisestään. Jules Guesde
Guesde aloitti uransa radikaalina lehtimiehenä. Kirjoitustensa vuoksi hänet tuomittiin kesällä 1870 kuudeksi kuukaudeksi vankeuteen. Seuraavana vuonna hän sai viiden vuoden tuomion puolustettuaan artikkeleissaan Pariisin kommuunia. Välttääkseen vankeuden hän pakeni Sveitsiin ja edelleen Italiaan, josta hänet karkotettiin. Hän palasi Ranskaan vuonna 1876. Ulkomailla asuessaan hän tutustui Karl Marxin teoksiin ja palatessaan Ranskaan hänestä oli tullut marxilaisuuden kannattaja. François Hanriot
Hanriot tuki uskollisesti Robespierren hallintoa terrorin aikana, joten hänet määrättiin vangittavaksi Robespierren lähimpien kannattajien joukossa thermidorin vallankaappauksen yhteydessä heinäkuussa 1794. Hän ilmeisesti yritti itsemurhaa hyppäämällä Pariisin kaupungintalon ikkunasta tai toisen tiedon mukaan joutui heitetyksi ulos, mutta jäi täpärästi henkiin pudottuaan alla olevaan lantakasaan, josta hänet hieman myöhemmin löydettiin puolikuolleena. Seuraavana päivänä hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin giljotiinilla samassa yhteydessä Robespierren kanssa. Commana
1920-luvulla paikkakunnalla tapahtui niin kutsuttu Seznecin tapaus, joka on yksi Ranskan kuuluisimmista rikoksista ja sitä seuranneita oikeudenkäyntejä. Tapauksessa paikallinen liikemies Pierre Quemeneur katosi, ja aiemmin hänen seurassaan ollutta Guillaume Seznecia syytettiin hänen murhastaan. Oletettua uhria ei koskaan löydetty, mutta Seznec kuitenkin tuomittiin murhasta ja tuomittiin pakkotyöhön Ranskan Guayanaan. Charles de Gaulle armahti Seznecin vuonna 1946. Muutama vuosi tämän jälkeen hänet tapettiin kuorma-auton yliajamana Pariisissa. Tapauksesta on tehty TV-elokuvia ja teatteriesityksiä. Haiti
Haitin itsenäistyminen rohkaisi orjia kapinaan muuallakin. Rankaisutoimena kaikki orjuutta ylläpitäneet Euroopan suurvallat (muun muassa Ranska, Englanti ja Itävalta-Unkari) ja Yhdysvallat asettivat Haitin täydelliseen saartoon, joka jatkui useita kymmeniä vuosia. Haiti pakotettiin vuonna 1833 maksamaan entiselle siirtomaaisännälleen Ranskalle jättikorvaukset Ranskan menettämästä omaisuudesta, orjista. Korvausten maksaminen saattoi Haitin pysyvän velkataakan alle ja lamautti taloudellisen ja yhteiskunnallisen kehityksen. Tämä loi pohjan Haitia itsenäistymisestä alkaen vaivanneille köyhyydelle, siitä johtuneille levottomuuksille, hallinnon pohjautumiselle sotilaskomennolle ja väkivallalle. Jean-Martin Charcot
Charcot’n tutkimustyö edisti läpimurtoa MS-taudin taudinkuvan ymmärtämisessä. Hän yhdisti ensimmäisenä aikaisemmin selvittämättöminä pidetyt oireet ruumiinavauksista tehtyihin löytöihin. Noin 40 vuotta löytöjen tekemisen jälkeen Charcot kuvasi potilaan tilaa sanoilla "sclérose en plaques" eli "läiskittäisiä kovettumia" ja MS-tauti tunnistettiin omaksi erilliseksi sairaudekseen. Hän kehitti myös sairauden diagnostiset kriteerit, joihin kuului nyttemmin kuuluisa Charcot’n oireisto: kahtena näkeminen, tasapainon tai koordinaation häiriöt sekä puhe- ja ääntämishäiriöt. Oireet hän oli huomannut omalla taloudenhoitajallaan. Charcot teki myös histologisen (kudosopillisen) kuvauksen MS-taudin aiheuttamista vaurioista.
Hysteria oli 1800-luvun lopun "muotisairauksia". Charcot kiinnostui aiheesta ja ihmetteli fysiologisten oireiden ja tunnekuohujen aiheuttamaa kummallista oireyhtymää. Tutkimustensa jälkeen hän tuli siihen tulokseen, että se johtui enemmän psykologisista kuin fysiologisista syistä, ja päätyi hoitamaan sitä hypnoosilla. Tämä teki suuren vaikutuksen Sigmund Freudiin. Kuuluisimpia Charcot’n hysteriapotilaista oli Jane Avril, joka työskenteli tanssijattarena Moulin Rougessa. Orjuus
Orjuus on kaikkialla maailmassa virallisesti kielletty, viimeisenä sen kielsi Mauritania vuonna 1981. Rikos orjuus on ollut kaikkialla maailmassa vuodesta 2007, jolloin Mauritania lisäsi orjuuden rikoslainsäädäntöönsä. Maailmassa on yhä arviosta riippuen 21–30 miljoonaa orjaa. Kansainvälisen työjärjestön ILO:n arvio on 21 miljoonaa, SumAll-järjestön arvio 27 miljoonaa ja Walk Free -säätiön vuoden 2013 arvio 30 miljoonaa. Walk Free sisällyttää laskuihinsa myös lapsisotilaat, ihmiskaupan ja -salakuljetuksen myötä orjuutta vastaavaan asemaan joutuneet ja lapsityöläiset. Suurin osa orjista on pienillä perheviljelmillä tai kaivoksilla, rakennustyömailla tai hikipajoissa. Keskimääräinen orjuus kestää noin kuusi vuotta. Sen jälkeen orjuuteen joutuneet joko pakenevat, saavat maksettua velkansa kiskurikorkoineen tai kuolevat. Albert Capellani
Capellani opiskeli Pariisin konservatoriossa ja aloitti teatteriuransa André Antoinen Théâtre-Libressä. Ferdinand Zecca palkkasi hänet vuonna 1905 elokuvayhtiö Pathén ohjaajaksi. Capellani teki varsinkin melodraamoja, mutta myös satunäytelmiä, historiallisia ja raamattuelokuvia sekä komedioita. Vuonna 1908 hänet siirrettiin Pathén uuden taide-elokuvien tuotantoyhtiön SCAGL:n taiteelliseksi johtajaksi. Capellanin omat ohjaustyöt olivat kunnianhimoisia kirjallisuussovituksia kuten "Le Courrier de Lyon" (1911), "Notre-dame de Paris" (1911), "Les Mystères de Paris" (1913) ja "Germinal" (1913). Niistä kuuluisin on Victor Hugon romaaniin perustuva "Kurjat" ("Les Misérables", 1912), jota yhä pidetään elokuvataiteen merkkiteoksena. Jean-Baptiste Carrier
Carrier oli maanviljelijän poika. Hänet nimitettiin vuonna 1785 paikalliseksi syyttäjäksi ja vuonna 1790 Aurillacin voutikunnan ("bailliage") neuvokseksi. Hän toimi aktiivisesti paikallisessa jakobiini- ja kordelieeriklubissa, ja syksyllä 1792 hänet valittiin edustajaksi kansalliskonventtiin. Hän liittyi vuoripuolueen edustajaryhmään, äänesti Ludvig XVI:n kuolemantuomion puolesta ja tuki konventissa innokkaasti vallankumoustuomioistuimen perustamista sekä girondistien erottamista. Elokuussa 1793 Carrier lähetettiin kansalliskonventin komissaarina ensin Normandiaan ja sitten Rennesiin, kunnes hänet määrättiin 8. lokakuuta Nantesiin nujertamaan paikallisia Vendéen kapinan tukijoita. Eugène Carrière
Carrière kuului sesessionismin johtohahmoihin ja oli perustamassa Société Nationale des Beaux-Artsia, jossa oli esillä hänen teoksistaan muun muassa "Uni" (1890), kuuluisa muotokuva Paul Verlainesta (1891, Luxembourg), "Äitiys" (1892, Luxembourg), "Kristus ristillä" (1897) ja "Madame Menard-Dorian" (1906). Hän myös suunnitteli muistomerkin Verlainelle Rodinin tyyliin ja kirjoitti kauniisti ja kiinnostavasti taiteesta. Pariisin musée d'Orsayssa on muutamia hänen teoksiaan. Pakkolaitos
Ennen lainmuutosta joulukuussa 1967 pakkolaitokseen joutui automaattisesti, kun vankeusrangaistusten määrä ylitti ns. eristämisrajan. Tämä raja oli tietty määrä ehdottomia vankeusrangaistuksia vuosiksi muutettuna, koska aiemmin katsottiin että niinkin paljon vankilassa ollut henkilö olisi automaattisesti yhteiskunnalle vaarallinen. Eräs parhaita esimerkkejä tällaisesta oli Runar Holmström jota syytettiin Tulilahden kaksoismurhasta: hänellä oli niin pitkä vankilahistoria, että jo toteennäytettyjen mutta vielä oikeuden tutkinnan alaisten rikosten määrä olisi vienyt hänet yli eristämisrajan. Albert Speer
Nürnbergin oikeudenkäynneissä Speer osoitti muista natsijohtajista poiketen avointa katumusta, mutta kiisti tienneensä holokaustista ja juutalaisten joukkotuhosta. Sittemmin hänen on kuitenkin todistettu osallistuneen muun muassa Auschwitzin tuhoamisleirin suunnitteluun. Hänet tuomittiin orjatyövoiman käytöstä kahdenkymmenen vuoden vankeusrangaistukseen Spandaun vankilaan. Vapauduttuaan Spandausta 1966 Speer eli vielä 15 vuotta ja julkaisi useita omaelämäkerrallisia teoksia toiminnastaan kolmannen valtakunnan aikana. Heinäkuun monarkia
Koleraepidemia kohtasi Ranskan vuonna 1832. Perier osoitti henkilökohtaista rohkeutta vieraillessaan sairaaloissa, sillä hän halusi osoittaa hallitusvallan myötätuntoa sairastuneille. Tämä koitui pääministerin kohtaloksi, hän sai tartunnan ja kuoli. Kuningas salasi huonosti tyytyväisyytensä häntä hermostuttaneen energisen pääministerin kuoltua. Kuningas lähetti kruunuperillisen sairaaloihin osoittamaan hallituksen osanottoa sairastuneille, mutta sai osakseen vihaa ja arvostelua. Lentolehtisissä alettiin vaatia koleralääkkeeksi kuninkaan ja tämän poikien ja edustajanhuoneen jäsenten päitä. 
Jo vuonna 1831 nousivat Lyonissa työläiset kapinaan ja kapina kukistettiin helposti. Vuoden 1834 keväällä oli Lyonissa ja Pariisissa uusia työläislevottomuuksia. Pariisissa työläiskaupunginosissa alettiin rakentaa ja barrikadeja ja tarttua aseisiin. Hallitus vastasi kapinointiin armottomasti. Kun Rue Transnonain- kadun talosta numero 32 ammuttiin kohti hallituksen joukkoja, hyökkäsi armeija taloon ja surmasi sen kaikki asukkaat. Tämän jälkeen oli työväestö pitkään osoittamatta mieltään. 
Hallitus oli ymmärtänyt alkuhuuman jälkeen, että sen valta on turvattu ainoastaan jos maassa pysyy sisäinen rauha. Perierin kuoltua kuningas nimitti uuden hallituksen, jonka opetusministeriksi tuli François Guizot ja sisäministeriksi Adolphe Thiers. Se sääti lain, jonka mukaan painovapautta rajoitettiin erittäin paljon, viranomaisilla oli oikeus väkivalloin hajottaa kansankokouksia ja yhdistysvapautta rajoitettiin merkittävästi. Tästä lähtien yhdistysten ja seurojen perustaminen vaati luvan. Thiers osoitti, että hän pystyy tarvittaessa koviin otteisiin, juuri hän määräsi Rue Transnonain katu 32:n asukkaat ammuttaviksi. John Christie (sarjamurhaaja)
Avioeroa seuraavina kymmenenä vuotena Christie tuomittiin useista rikoksista. Ensimmäisen tuomionsa hän sai 12. huhtikuuta 1921 postiosoitusten varastamisesta postinkantajana työskennellessään, mistä hän sai kolme kuukautta vankeutta. Tammikuussa 1923 Christie tuomittiin 12 kuukauden ehdolliseen vankeuteen rahan vilpillisestä hankkimisesta väkivalloin. Hän jäi vuonna 1924 kiinni vielä kahdesta varkaudesta, joista hän sai kolme peräkkäistä kolmen ja kuuden kuukauden vankeusrangaistusta syyskuussa 1924. Toukokuussa 1929 hänet tuomittiin prostituoidun, jonka kanssa asui Lontoon Batterseassa, pahoinpitelystä kuuden kuukauden pakkotyöhön. Christie oli lyönyt naista krikettimailalla päähän, ja tekoa kutsuttiin maistraatissa murhan yritykseksi. Lopuksi hänet tuomittiin vuonna 1933 kolmen kuukauden vankeusrangaistukseen pappisystävänsä auton varastamisesta. Henry de Montherlant
De Montherlant oli Välimeren alueen kulttuurien suuri ihailija: Antiikin Rooma, Espanja ja arabikulttuurit olivat hänen kohteitaan. Hän teki lukuisia matkoja Välimeren alueelle. Hän myös asui muutaman vuoden Ranskan siirtomaassa Algeriassa. Hän oli nuoruudessaan ahminut Nietzschen ja Maurice Barrèsin teoksia ja löysi niistä antiikin aikakauden rohkeuden ja hyvyyden idealismia. Hän oli patriootti ja antikolonialisti kun hän kirjoitti teoksen "Le Songe", joka kertoi taistelijoiden rohkeudesta ja ystävyydestä. Tämä teos sai aikaan useita artikkeleita ja teoksia, jotka vastustivat natsi-Saksaa (1936) ja sitten teoksen "L'Équinoxe de Septembre" (1938), jonka Ranskaa miehittäneet saksalaiset kielsivät. Tämän jälkeen syntyi teos "La Rose de Sable", jossa hän kuvaa kolonialistisen Ranskan tekemisiä. Tämä teos ilmestyi sensuroimattomassa muodossaan vasta 30 vuotta myöhemmin vuonna 1968. Oscar Wilde
Wilden kohtaloksi koitui hänen homoseksuaalinen suhteensa lordi Alfred Douglasin, jonka hän oli tavannut 1891. Douglasin isä, Queensberryn markiisi, raivostui tästä ja syytti Wildeä sodomiitiksi. Wilde haastoi markiisin oikeuteen kunnianloukkauksesta mutta perui syytteen kun todisteet olivat häntä vastaan. Wilde ei paennut Ranskaan ystäviensä kehotuksesta, vaan jäi Englantiin, missä hänet pidätettiin ja asetettiin syytteeseen. Ensimmäisessä oikeudenkäynnissä valamiehistö ei päässyt yksimielisyyteen, mutta toisessa hänet tuomittiin vuonna 1895 säädyttömyydestä kahdeksi vuodeksi pakkotyöhön. Wilde istui tuomionsa suurimmaksi osaksi Readingin vankilassa. Hänen sieltä Douglasille kirjoittamansa kirje julkaistiin vuonna 1905 lyhennettynä teoksessa "De Profundis". Alexandre Martin
Martin oli alkujaan talonpoikaisesta perheestä, mutta muutti Pariisiin työskennelläkseen setänsä koneliikkeessä. Myöhemmin hän työskenteli nappitehtaassa. Hän kuului 1830-luvulta alkaen poliittisiin salaseuroihin. Hänet vangittiin lyhyesti vuonna 1841. Hän liittyi kristillistä sosialismia kannattaneeseen liikkeeseen, perusti vuonna 1840 tovereidensa kanssa "L’Atelier" (”Työpaja”) -nimiseen työväenlehden ja kohosi 1846 Nouvelles Saisons (”Uudet vuodenajat”) -nimisen salaseuran johtoon. Helmikuun vallankumouksen jälkeen Martin kutsuttiin 24. helmikuuta Louis Blancin suosituksesta Ranskan väliaikaisen hallituksen sihteeriksi, tarkoituksena varmistaa työläisten tuki uudelle hallitukselle. Blanc ja Martin muodostivat hallituksen radikaaleimman vasemmiston. He molemmat toivoivat uuden hallinnon toteuttavan merkittäviä sosiaalisia uudistuksia ja työskentelivät Luxembourgin komissiona tunnetussa työntekijöiden ja työnantajien yhteisessä komiteassa, joka pyrki löytämään ratkaisuja työolojen parantamiseksi. Martin valittiin huhtikuussa perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen. Kun Blanc ja Martin pudotettiin toukokuussa uudelleenvalitusta hallituksesta, Martin asettui johtamaan työläisten kansannousua, jonka yhteydessä vihainen väkijoukko tunkeutui 15. toukokuuta kansalliskokouksen tiloihin. Hänet vangittiin Pariisin kaupungintalolla. André Chénier
Vuonna 1794 Chénier pidätettiin erehdyksessä. Kaksi yhteishyvän valiokunnan agenttia tulivat pidättämään pakomatkalla olevaa markiisia, mutta löysivät vain tuntemattoman miehen ja pidättivät tämän, Chénier’n, joka oli sattumalta kylässä. Hänet vietiin ensin Luxembourgin ja sitten Saint-Lazaren vankilaan. Vankeusaikanaan Chénier kirjoitti kuuluisimmat runonsa. Vaikka Chénieriä vastaan nostettiin täysin keksityt syytteet, hänet tuomittiin kuolemaan ja mestattiin giljotiinilla oikeudenkäynnin jälkeen jo samana iltana, vain kolme päivää ennen yhteishyvän valiokunnan johdossa olleen Robespierren syrjäyttämistä. Henri Charrière
Samana vuonna kun Charrière kuoli sai ensi-iltansa hänen romaanistaan tehty elokuva "Papillon", jossa Charrièrea esittää Steve McQueen ja hänen vankitoveriaan Louis Delgaa Dustin Hoffman. Vuonna 2017 julkaistussa elokuvassa Charrièrea esittää Charlie Hunnam. Charrière itse esitti jalokivivarasta elokuvassa "The Butterfly Affair" (1971). Pakkotyö
Pakkotyö tarkoittaa työtä tai palvelusta, johon ihminen pakotetaan rangaistuksen uhalla vasten tahtoaan. Orjuus, kuten velkaorjuus tai ihmiskauppa sisältää aina pakkotyötä. Varsinkin aikaisemmin, monissa maissa vielä nykyisinkin pakkotyötä on paljon käytetty lain määräämänä rangaistuksena monista rikoksista, mutta pakkotyötä teetetään maailmassa nykyisinkin paljon myös laittomasti. Pakkotyön poistamiseksi Kansainvälinen työjärjestö (ILO) on laatinut kansainvälisiä yleissopimuksia. Henri Louis Le Chatelier
Henri Louis Le Chatelier syntyi lokakuussa 1850 kuusilapsisen perheen esikoisena. Hän suoritti alemmat tutkinnot vuonna 1867 ja 1868 Collège Rollinissa Pariisissa. Vuonna 1869 Henri aloitti opinnot École polytechniquessa. Vuotta myöhemmin hän aloitti kaivosteollisuuden opinnot École des Minesissa, josta valmistui kolme vuotta myöhemmin. Oltuaan eri kaivoksilla kaivosinsinöörinä muutaman vuoden, hän palasi École des Minesiin opettajaksi vuonna 1877. Ernest-François Mallardin alaisuudessa hän aloitti räjähteisiin keskittyvän tutkimuksen. Le Chatelier väitteli vuonna 1887 Sorbonnen yliopistossa hydraulisista sidosmateriaaleista. Vuonna 1884 hän esitti tunnetun nimeään kantavan periaatteen, jonka mukaan kemiallinen tasapainoreaktio pyrkii vastustamaan muutosta, jos sen tasapainoa häiritään. Tämän löydön jälkeen hän keskittyi tutkimaan termodynamiikan hyödyntämistä teollisuudessa. Vuonna 1887 hän sai professuurin École des Minesista oltuaan ensin lehtorina École Polytechniquessa. Henri Charrière
Ranskan hallitus armahti Charrièren vuonna 1970 Legrandin murhasyytteistä, ja Charrière sai palata Pariisiin markkinoimaan kirjaansa. Charrière kuoli kurkkusyöpään vuonna 1973. Henri Queuille
Queuille oli edustajainkamarin jäsenenä vuosina 1914–1936 ja 1946–1958 sekä senaattorina 1935–1945. Hän edusti Radikaalipuoluetta. Hän toimi maatalousministerinä 1924–1925, 1926, 1930, 1932–1934 ja 1938–1940, terveydenhoitoministerinä 1930–1931 ja 1934–1935, postiministerinä 1932, yleisten töiden ministerinä 1937–1938 sekä tuotantoministerinä 1940. Toisen maailmansodan aikana Queuille vietti alkuun hiljaiseloa kotikaupungissaan, mutta keväällä 1943 hän livahti Charles de Gaullen kutsumana Lontooseen, jossa hän osallistui Vapaan Ranskan hallintoon ja teki Ranskan talonpojille suunnattua radiopropagandaa. Sodan jälkeen hän oli mukana Ranskan väliaikaisessa hallituksessa. Neljännen tasavallan aikana Queuille oli kolmesti pääministerinä, joskin hänen keskimmäinen pääministerikautensa kesti vain kaksi päivää heinäkuussa 1950. Lisäksi hän oli valtiovarainministerinä 1948–1949, sisäministerinä 1950–1951 ja varapääministerinä 1949–1950 sekä 1952–1954. Kansallistyöhuoneet
Tyytymättömyys Ranskaa hallinneeseen kuningas Ludvig Filip I:een johti helmikuun vallankumoukseen helmikuussa 1848. Kuningas syrjäytettiin ja Ranska julistettiin tasavallaksi. Uuden tasavallan väliaikainen hallitus julisti 25. helmikuuta 1848 jokaisella ranskalaisella olevan oikeuden työhön. Jotta tämä oikeus voitaisiin toteuttaa joukkotyöttömyyden piinaamassa maassa, väliaikainen hallitus päätti 27. helmikuuta perustaa Pariisiin ja sen ympäristöön kansallistyöhuoneita, joissa työttömille tarjottaisiin työtä valtion palkkalaisina. Työhuonekokeilu päätettiin aloittaa Pariisista, jossa oli huomattavan paljon työttömiä, mutta sen laajentamista muuallekin Ranskaan suunniteltiin. Pirunsaari
Vangit joutuivat elämään niin kovissa oloissa, että rangaistuksen pituudella ei ollut juuri merkitystä, sillä hyvin harva selvisi Pirunsaarelta hengissä. Vankeja teloitettiin ja heitä nääntyi tauteihin ja nälkään. Leiriläisten oli tehtävä raskaita töitä, joista erityisesti tienrakennus keskellä viidakkoa oli vaarallista troppisten sairauksien takia. Varsinainen Pirunsaari oli tarkoitettu poliittisille vangeille, esimerkiksi vakoojille. Royale-saarelle kuljetettiin vaaralliset vangit. Saint-Joseph-saari oli kuitenkin pahamaineisin, koska siellä vangit sijoitettiin eristysselleihin, joissa moni menetti järkensä. Kurjat
Vuosia aikaisemmin Pariisissa, Félix Tholomyès rakastuu naiseen nimeltä Fantine, jonka kuitenkin hylkää. Fantine synnyttää tyttären, ja hänen on pidettävä huolta sekä itsestään että tyttärestään. Fantine jättää tyttärensä Cosetten Thénarderien perheeseen uskoen, että hänestä pidetään hyvää huolta. Fantine saa työpaikan Madeleinen (Jean Valjean) tehtaasta ja lähettää Thénardierin perheelle rahaa. Thénardierit kuitenkin valehtelevat Fantinelle hänen tyttärensä hyvinvoinnista ja vaativat häneltä yhä enemmän rahaa. Fantine erotetaan työstään, koska paljastuu, että hänellä on avioton lapsi. Elättääkseen itsensä ja lapsensa Fantine päätyy prostituoiduksi. Erään miehen ahdistellessa häntä kadulla hän hyökkää tämän kimppuun. Poliisitarkastaja Javert pidättää Fantinen, joka anoo vapautusta, koska hän ei voi elättää tytärtään ollessaan vankilassa. Javert kuitenkin tuomitsee hänet kuudeksi kuukaudeksi vankilaan. Valjean (pormestari Madeleine) puuttuu asiaan ja käskee Javertia vapauttamaan Fantinen. Valjean muistaa naisen ja tuntee olevansa vastuussa hänestä, koska tämä erotettiin hänen tehtaaltaan. Hän lupaa Fantinelle hakevansa Cosetten äitinsä luokse ja vie Fantinen sairaalaan. Vanki nimeltä Papillon
Vanki nimeltä Papillon ("Papillon") on Henri Charrièren ranskaksi kirjoittama osittain omaelämäkerrallinen romaani, jonka kustansi Robert Laffont 1969 Ranskassa. Kirjan suomensi alkukielestä Matti Brotherus ja julkaisi Suomessa Otava vuonna 1970. Englanniksi kirjan käänsi ranskasta Patrick O'Brian samana vuonna. Haitin historia
Vuonna 1792 Ranska lähetti kolme komissaaria sotilasjoukkojen kanssa palauttamaan orjuuden. Ranskan asevoimat pyrkivät rakentamaan liiton myös siirtomaansa vapaiden ei-valkoisten ihmisten kanssa. Vuonna 1793 Ranska ja Englanti joutuivat keskenään sotaan ja Englannin joukot valtasivat Saint-Dominguen. Tilanne kiristyi, kun Ranskan kuningas Ludvig XVI teloitettiin Ranskassa. Rakentaakseen liiton värillisten ("gens de couleur") ja orjien kanssa Ranskan komissaarit Sonthonax ja Polverel julistivat orjuuden kielletyksi siirtomaassa. Kuusi kuukautta myöhemmin Ranskan kansalliskokousta johtavat jakobiinit laajensivat orjuuden lopettamisen kaikkialle Ranskaan ja sen siirtomaihin.