Minä vuonna Fulgencio Batista tuli Kuuban hallitsija?
Kuuban vallankumous
Batista ei asettunut perustuslain mukaisesti uudelleen ehdolle vuonna 1944 ja vaalit voitti Ramón Grau. Graun hallinto tuli tunnetuksi korruptiostaan taloudellisen kasvun siivittämänä. Batista oli muuttanut Floridaan. Seuraavat vaalit voitti vuonna 1948 Carlos Prio Socarrás, jonka kausi ei merkinnyt muutosta kasvavalle korruptiolle ja byrokratialle. Seuraavia vaaleja vuonna 1952 ei enää käyty. Batista järjesti vallankaappauksen 19. maaliskuuta 1952. Veretön vallankaappaus otettiin monelta taholta vastaan aluksi tyytyväisinä. Vallankaappausta seurasi Batistan diktatuuri. Uusi perustuslaki kielsi lakko-oikeuden sekä mielipiteen- ja lehdistönvapauden. Sotilaiden palkkaa ja eläkettä nostettiin. Oppositiolle aseellinen vastarinta alkoi näyttää ainoalta vaihtoehdolta. 26. heinäkuuta 1953 noin 200 aktivistia hyökkäsi kahteen armeijan tukikohtaan Santiago de Cubassa ja Mayamossa. Mukana oli myös tuolloin 26-vuotias Fidel Castro. Aktivistit yrittivät ryöstää aseita tulevia iskuja varten, mutta sotilaat kukistivat hyökkääjät. Muutama sai surmansa ja noin sata jäi vangeiksi. Monet vangituista teloitettiin, mutta Castro vietiin siviilivankilaan, mikä saattoi pelastaa hänen henkensä. Oikeudenkäynnissään Castro päätti puolustuspuheensa sanoihin "Historia on minut vapauttava" ja Castron kannattajat järjestäytyivät heinäkuun 26. päivän liikkeeksi. Batista uskoi myöhemmin vakauttaneensa asemansa, ja toukokuussa 1955 poliittiset vangit armahdettiin. Fidel pääsi vapaaksi ja hän lähti hieman myöhemmin Meksikoon veljensä Raúl Castron kanssa valmistelemaan vallankumousta.
Guatemala
Manuel Estrada Cabrera oli presidenttinä 1898–1920. Hän jatkoi Barriosin taloudellisia uudistuksia ja rakennutti muun muassa teitä. Hän kuitenkin myös vainosi poliittisia vastustajiaan. Hänet pakotettiin vallasta 1920, ja hänen seuraajinaan oli monia lyhytaikaisia presidenttejä. Vuoden 1931 sotilasvallankaappaus nosti valtaan kenraali Jorge Ubico. Hänet pakotettiin eroamaan kesäkuussa 1944 järjestetyn yleislakon jälkeen, jolloin valta siirtyi hetkeksi sotilasjuntalle. Huber Matos
Syyskuussa 1959 Matos teki lopullisen, kohtalokkaaksi osoittautuneen päätöksensä. Hän kirjoitti, "Kommunistien vaikutusvalta hallinnossa jatkaa kasvuaan. Minun on luovuttava asemastani niin pian kuin mahdollista. Minun on kerrottava Kuuban kansalle, mitä on tekeillä." Huber Matos liittyi maan pakko-ottoa vastustaviin karjatilallisiin nousten Heinäkuun 26. päivän liikkeen kommunisminvastaisen siiven pääedustajaksi. Matos tuomitsi kommunistien soluttautumisen asevoimiin ja INRA:aan ja vaati Fideliä kutsumaan koolle Heinäkuun 26. päivän liikkeen kansalliskomitean keskustelemaan asiasta. Kuuban vallankumous
Echeverría sai surmansa vuonna 1957 yrityksessä vallata presidentinpalatsi. Samana vuonna Castron ja opiskelijaliikkeen iskut Batistan hallintoa vastaan kiihtyivät. Castron joukot olivat liian pienet suoraan yhteenottoon Batistan joukkojen kanssa, mutta toisaalta myös armeijan halu sotia sissejä vastaan oli vähäinen. Huhtikuussa 1958 Juan Marinellon johtamat kommunistit yrittivät järjestää yleislakon, joka ei kuitenkaan toteutunut. Batista uskoi tämän olevan merkki opposition heikkoudesta ja hän määräsi joukkonsa toteuttamaan sotilasoperaation Castron joukkoja vastaan Sierra Maestralla. Hyökkäys kuitenkin pysähtyi kapinallisten vastarintaan. Armeija joutui vetäytymään Sierra Maestrasta kesällä 1958 ja sissit saivat lisää jäseniä. Huber Matos
Huber Matos tutustui Fidel Castroon yhteisen tuttavan, Celia Sanchezin, kautta. Aluksi hän toimi Heinäkuun 26. päivän liikkeen yhdysmiehenä "llanolla" (kaupunkiin soluttautuneena, jonka vastaparina oli "sierra" - vuoristossa toimiva haara). Paljastuttuaan hän vältti pidätyksen pakenemalla maasta. Hän liittyi vallankumousarmeijaan 1958 toimittamalla lentokonelastillisen aseita Sierra Maestran vuoristoon, jonne hän lensi pakopaikastaan Costa Ricasta. Hän taisteli Kuuban sisällissodassa vallankumouksellisten puolella Fidel Castron rinnalla nousten "comandanteksi" (majuriksi) ja sai ansioistaan Kuuban vallankumouksen sankarin arvon, mutta hänen suhtautumisensa Castroon muuttui tämän saatua vallan käsiinsä tammikuussa 1959. Kuuba
1500-luvun puolivälistä 1700-luvun puoliväliin Kuubassa oli jatkuvia yhteenottoja varakkaiden espanjalaisten kauppiaiden ja merirosvojen välillä. Espanjalaiset yrittivät turhaan suojata omaisuuttaan rakentamalla linnoituksia saaren satamien ympäristöön. Vuonna 1762 Espanja liittyi seitsenvuotiseen sotaan Ranskan puolelle Britanniaa vastaan. Britit näkivät mahdollisuuden vallata Espanjan tuottoisat omistukset Karibialla ja valtasivat Havannan. Brittien valtakaudella sokeriruo'on viljely kukoisti, varsinkin kun vuonna 1790 saarelle pakeni ranskalaisia plantaasinomistajia Haitin orjakapinan tieltä. Vuoteen 1820 mennessä Kuubasta kehittyi maailman johtava sokerintuottaja, ja vastamuodostunut Yhdysvallat oli sen suurin asiakas. Fulgencio Batista
Batista syntyi Banesissa vuonna 1901. Hänen koulunsa jäi kesken ja hän työskenteli muun muassa automekaanikkona ja vaatturinoppilaana. Hän liittyi armeijaan 1921 mutta toimi vähäpätöisissä tehtävissä vuoteen 1931 asti, jolloin liittyi Gerardo Machadon kukistamiseen pyrkiviin kapinalliseen. Che (elokuva)
Ernesto ”Che” Guevara ja Fidel Castro kohtaavat Meksikossa vuonna 1955. 26. marraskuuta 1956 Fidel Castro purjehtii Kuubaan kahdeksan kapinallisen kanssa, joista yksi on argentiinalainen lääkäri Che, joka haluaa Castron tavoin syöstä korruptoituneen diktaattorin Fulgencio Batistan vallasta. Kansan virratessa kapinallisten rivehin, Che siirtyy sissien lääkäristä aktiivitaistelijan rooliin ja lopulta komentajaksi. Che osoittautuu korvaamattomaksi taistelijaksi, joka sisäistää nopeasti sissisodan otteet. Kamppailulle omistautunut Che nouseekin taistelutoveriensa ja kuubalaisten suosioon. Hänen useimmat repliikkinsä ja puheensa sivuavat vallankumouksen teoriaa ja käytäntöä. Kuuluisimman puheensa hän pitää YK:ssa vuonna 1964. Kuuban historia
Seurasi sarja nukkehallituksia ja diktaattoreita. Korruptio kukoisti, mustaihoisia syrjittiin. Amerikkalaiset yhtiöt omistivat kaksi kolmasosaa maan viljelymaasta ja lähes kaikki kaivokset. Yleislakko vuonna 1933 syöksi presidentti Machadon vallasta nostaen armeijan kersantti Fulgencio Batistan johtoon. Aluksi hän kätkeytyi nukkepresidenttien taakse, mutta vuonna 1940 hänet valittiin vaaleilla maan presidentiksi. Neljän vuoden kuluttua, jälleen vapaissa vaaleissa, Batistan ehdokas hävisi. Hän yritti paluuta, mutta teki varmuuden vuoksi vallankaappauksen kolme kuukautta ennen vuoden 1952 vaaleja. Vaalien peruuntuminen esti erään korruptiota vastustavan Ortodoxo-puolueen kandidaatin lähes varman valinnan parlamenttiin. Ehdokas oli 25-vuotias oikeustieteen tohtori ja asianajaja Fidel Castro. Yhdysvallat tunnusti Batistan hallituksen. Castro syytti Batistaa vuoden 1940 perustuslain rikkomisesta ja yritti nostaa oikeusjutun Batistaa vastaan, mutta hänen kannettaan ei otettu edes käsiteltäväksi. Granma (provinssi)
Fidel Castron voitettua Kuuban sisällissodan ja vakiinnutettua valtansa tuli tarve ikonisoida kapinan alussa käytetty Granma-laiva lohkaisemalla osa entistä Orienten provinssia omakseen. Vuoden 1976 uudistuksessa aiempi nimitys hävisi kartalta kokonaan. Orienten alue kuuluu nykyään Santiago de Cuban provinssiin. Kuuban vallankumous
Yhdysvallat oli miehittänyt tuolloin Espanjalle kuuluneen Kuuban Espanjan–Yhdysvaltain sodan aikana, ja vuodesta 1899 Kuuba hallitsi amerikkalainen sotilashallinto. Kuuban perustuslaki laadittin vuonna 1901 ja Yhdysvaltojen painostuksesta siihen lisättiin niin sanottu Plattin lisälauseke, jolla Yhdysvallat sai luvan sekaantua maan asioihin. Kuuba suostui myös antamaan Yhdysvalloille sotilastukikohtia alueeltaan. Tomás Estrada Palmasta tuli Kuuban ensimmäinen presidentti vuonna 1902 ja Yhdysvaltain sotilashallinto päättyi 20. toukokuuta samana vuonna. Vastaitsenäistynyt maa oli taloudellisesti hyvin riippuvainen Yhdysvalloista. Korruptio rehotti ja Yhdysvallat puuttui maan sisäiseen epävakauteen usean otteeseen. Vuonna 1925 Kuuban presidentiksi nousi Gerardo Machado y Morales, josta tuli myös maan ensimmäinen diktaattori. Fidel Castro
19. huhtikuuta ensimmäinen lasti neuvostoliittolaista öljyä saapui Kuubaan. Shell, Esso ja Texaco kieltäytyivät Yhdysvaltain määräyksestä jalostamasta sitä. 29. kesäkuuta Kuuba kansallisti Texacon öljynjalostamon ja 1. heinäkuuta Shellin ja Esson. Vastineeksi Yhdysvallat peruutti Kuuban sokerikiintiön ja Kuuba kansallisti n. 850 miljoonan dollarin edestä Yhdysvaltain omaisuutta ja yrityksiä. Kuuban parlamentti hyväksyi ja Fidel Castro vahvisti 6. heinäkuuta 1960 lain, joka mahdollisti kaiken Kuubassa olleen yhdysvaltalaisen omaisuuden takavarikoinnin. Fulgencio Batista
Fulgencio Batista y Zaldívar (16. tammikuuta 1901 Banes, Kuuba – 6. elokuuta 1973 Marbella, Espanja) oli Kuuban presidentti vuosina 1933–1944 ja 1952–1959. Kuuban vallankumous
Meksikossa Fidel kasvatti vallankumouksellista ryhmäänsä. Heihin liittyi esimerkiksi argentiinalainen Ernesto "Che" Guevara. Samaan aikaan Batistan valtaa Kuubassa heikensivät opiskelijamellakat ja lakkoilu. Yksi lakon johtajista oli José Echeverría, joka perusti myös opiskelijoista koostuneen aseellisen järjestön. Hän sopi yhteistysöstä Castron kanssa vierailtuaan Meksikossa. Huhtikuussa 1956 Ramón Barquínin johtamat upseerit suunnittelivat vallankaappausta, joka kuitenkn paljastui ennenaikaisesti. Batista nimitti tuttujaan asemiin armeijassa, mikä heikensi tavallisten sotilaiden kunnioitusta johtoporrasta kohtaan. Kuuban itsenäisyyssota
Kapinallisten johdossa oli kuusihenkinen neuvosto ja heidän presidenttinään toimi jo kymmenenvuoden sodan aikana vaikuttanut Savador Cisneros Betancourt. Tomás Estrada Palma oli puolestaan heidän ulkoministerinsä ja Yhdysvaltain lähettiläs. Estrada pyrki saamaan Yhdysvallat Kuuba itsenäisyyden puolelle. Julkinen mielipide kääntyikin Espanjaa vastaan etenkin siksi, että amerikkalainen lehdistö uutisoi tarkasti espanjalaisten julmuuksista sotatoimien aikana. William McKinleyn hallitus oli kuitenkin haluton puuttumaan asioihin sotilaallisesti vaatimuksista huolimatta. Espanja muutti kantaansa sotaan vuoden 1897 loppupuolella. Lempinimen Teurastaja saanut Weyler korvattiin toisella ja Kuuballe tarjottiin rajoitettua itsehallintoa, sekä yleistä äänioikeutta. Kapinalliset eivät hyväksyneet tarjousta ja pitkään tiukasti espanjalaisten hallussa olleessa Havannassa syttyi itsenäisyyden kannattajien mellakoita. Samaan aikaan Havannan saapui amerikkalainen sota-alus "USS Maine". Virallinen syy oli kohteliaisuusvierailu, muta sillä haluttiin viestittää Yhdysvaltojen tarkkailevan tilanteen kehitystä. Manuel Urrutia Lleó
Castron vaatimukset valtion virkamiesten palkkojen alentamisesta aiheutti sekin ristiriitoja, sillä Urrutian oma palkka, jonka hän oli perinyt Batistalta, putosi radikaalisti. Helmikuussa Castrosta tuli pääministeri Mirón jätettyä yllättäen eronpyyntönsä. Castron asema vahvistui ja Urrutiasta tuli yhä enemmän keulakuva vailla todellista mahdollisuutta vaikuttaa. Vaikka Urrutia oli syrjässä lainsäädäntötoimista, muut ratkaisemattomat kiistat jatkuivat. Urrutian vaatimus vapaiden vaalien pitämisestä ei saanut Castrolta tukea, sillä Castron mielestä vaalit siinä vaiheessa saisivat Kuuban kehityksen kääntymään takaisin kohti vanhoja poliittisia kiistoja ja lehmänkauppoja, jotka olivat olleet ominaisia Batistan ajalle. Kolumbia
Santos ei ole yltänyt suosiossa edeltäjänsä tasolle. Santosin vaalivoitto ei näyttänyt varmalta vielä kesäkuun 2014 alussa . Arvostelijat ovat sanoneet Santosia vähemmän huonoksi vaihtoehdoksi. Santosin ensimmäisellä presidenttikaudella säädettiin vapaakauppasopimuksen nojalla kyseenalainen laki (”Ley970”), mikä olisi antanut esimerkiksi Monsantolle monopoliaseman siementen tuottamisessa. Laki hyllytettiin sittemmin laajojen mielenosoitusten ja lakkojen jälkeen. Santosia on toisaalta kiitelty rauhaan tähtäävästä politiikasta. FARCin ja hallituksen käymissä rauhanneuvotteluissa on saavutettu merkittäviäkin tuloksia. Tähän asti suurimpana saavutuksena voidaan pitää sopua maauudistuksesta, mikä takaisi mailtaan aseellisen konfliktin takia lähtemään joutuneet olevan oikeutettuja korvauksiin. Santosin kaudella tehty maauudistus tunnetaan nimellä ”La Ley de Victimas y Restitución de Tierras”. Rauhanneuvotteluissa otettiin takapakkia, kun presidentti Santos jäädytti rauhanneuvottelut FARCin kanssa marraskuussa 2014 kenraali Rubén Darío Alzaten jouduttua siepatuksi. Rauhanneuvotteluja jatkettiin jälleen joulukuussa 2014 FARCin vapautettua siepatun kenraalin, joka sittemmin erosi virastaan. Fidel Castro
Kuuban talous kasvoi hitaasti 1960-luvulla. Che Guevara solmi kauppasopimuksia Itä-Euroopan kommunistimaiden kanssa. Kauppatoimitukset eivät kuitenkaan toimineet tarpeeksi tehokkaasti. Neuvostoliiton taloudellinen apu tuli tärkeimmäksi keinoksi selvitä talousvaikeuksista. Kuuban oli sitouduttava pitämään sokerintuotanto etusijalla. Castro laati viisivuotissuunnitelman lokakuussa 1964. Tavoitteena oli lisätä sokerin tuotantoa 4,6 miljoonasta 10 miljoonaan tonniin vuoteen 1970 mennessä. Fidel Castro
31. heinäkuuta 2006 Fidel Castro luovutti presidentin velvollisuutensa väliaikaisesti veljelleen Raúl Castrolle jouduttuaan leikkaukseen. Lokakuussa 2007 hän varoitti, että hän ei ehkä enää palaa toimeensa, sillä hänellä "on velvollisuus luovuttaa valta nuoremmille" 
19. helmikuuta 2008 Castro ilmoitti kirjeessään virallisesti luopuvansa presidenttiydestä ja armeijan ylipäällikkyydestä. Hänen seuraajakseen Kuuban kansalliskokous valitsi Raúl Castron 24.2.2008. Eronsa jälkeen Fidel Castro oli enimmäkseen poissa julkisuudesta eikä hän osallistunut esimerkiksi Kuuban sosialistisen vallankumouksen 50-vuotisjuhlallisuuksiin tammikuussa 2009. Carlos Prío Socarrás
Carlos Socarrás uskoi rajoitettuun ja määrämittaiseen presidenttikauteen demokraattisesti ja perustuslaillisesti valittuna presidenttinä. Hän ei missään vaiheessa pyrkinyt estämään taikka tukkimaan Kuuban demokraattista prosessia vaikka vaikuttikin että oppositio tulisi voittamaan vuoden 1952 vaalit. Näin ollen häntä voidaan pitää yhtenä ensimmäisistä maansa demokraattisista johtajista mutta tästä huolimatta hän osoittautui liian heikoksi vastustamaan Fulgencio Batistan pyrkimyksiä. Manuel Urrutia Lleó
Kuuban vallankumous saavutti voiton 1. tammikuuta 1959, jolloin Urrutia palasi maanpaosta Venezuelasta ja asettui presidentin palatsiin (nykyään vallankumousmuseo). Urrutian vallankumoushallitus koostui pääosin kuubalaisista veteraanipoliitikoista ja liberaaleista, kuten José Miró Cardona, josta tuli pääministeri. Kuuban historia
Batista pakeni Kuubasta tammikuun 1. päivänä 1959 ja samana päivänä "parrakkaat" ("los barbudos") marssivat Havannaan. Tuomari Manuel Urrutiasta tuli presidentti. Yhdysvallat, Iso-Britannia, Ranska ja Neuvostoliitto sekä useimmat Latinalaisen Amerikan maat tunnustivat Kuuban uuden hallituksen jo tammikuun ensimmäisellä viikolla. Kuuba
1990-luvun alussa Neuvostoliiton taloudellisen tuen loputtua Kuubassa koettiin suuria taloudellisia ongelmia. Vuonna 1991 pidetyssä Kuuban kommunistisen puolueen järjestyksessä neljännessä puoluekokouksessa Castro vakuutti maansa pysyvän sosialistisena; samaan aikaan Neuvostoliitto kävi kuolinkamppailuaan ja valtio katosi vuoden lopussa maailmankartalta. Viimeiset venäläiset sotilaat poistuivat Kuubasta heinäkuun alussa 1993. Elokuussa 1994 Kuubassa alkoivat siihen saakka vakavimmat levottomuudet Castron valtakaudella, kun tuhannet kuubalaiset osoittivat mieltään ja huusivat Castron vastaisia iskulauseita maan pääkaupungissa Havannassa. Samalla käynnistyi uusi kuubalaisten joukkopako Yhdysvaltoihin. Castro syytti Yhdysvaltoja mielenosoitusten lietsomisesta. Yhdysvaltain alettua jarruttaa kuubalaisten maahanmuuttoa elokuun lopussa mm. Panama ja Honduras ilmoittivat olevansa valmiita ottamaan vastaan kuubalaisia pakolaisia. Levottomuuksien katsottiin jopa käynnistäneen Castron lähtölaskennan. Kymmenvuotinen sota
Kuuban itsenäisyysliike syntyi verrattain myöhään. Monissa muissa Espanjan siirtokunnissa syntyi itsenäisyysliikkeitä 1810- ja 1820-luvuilla, mutta Kuubassa vastaavaa suurta liikettä ei ollut. Kun muut siirtomaat oli paljolti menetetty, Kuuba saikin mainesanan "siempre leal" eli "aina uskollinen". Mainesanojen ohella Espanja myös varmisti asemiaan esimerkiksi lähettämällä Kuubaan lisäjoukkoja. Espanjan ja kuubalaisten välejä huononsivat ajan myötä esimerkiksi espanjalaisten kuvernöörien toiminta. Kuvernööreillä oli käytännössä diktaattorin oikeudet. Paikalliseen kuubalaiseen kreoliyläluokkaan suhtauduttiin ylemmyydentuntoisesti. Paikallista kreoliyläluokkaa jakoi puolestaan kysymys orjuudesta. Orjuus oli alkanut väistyä 1800-luvulla, mutta Kuubassa sitä harjoitettiin muuta Karibiaa pidempään. Kuubassa orjuudella oli omat kannattajansa ja vastustajansa. Kreolieliitin piirissä alkoi muodostua itsenäisyysliike 1800-luvun puolivälissä ja sen esitaistelijana pidetään usein Narciso Lópezia, joka johti epäonnistunutta kapinaa Espanjaa vastaan vuonna 1848. Kuuban historia
Vuonna 1959 Castro perusti DSE:n (kuubalaisille "punainen Gestapo"). "Vuonna 1960 tuomareiden erottamattomuus kumottiin". Batistaa vastustanut nuori opiskelija Pedro Luis Boitel asettui Yliopisto-opiskelijoiden liiton puheenjohtajaehdokkaaksi, jolloin hänet tuomittiin 10 vuodeksi vankeuteen. Boitel kuoli syömälakkoon protestoidessaan epäinhimillisen julmaa vankilaa vastaan. Pelkästään 1960-luvulla teloitettiin 7000 - 10 000 ihmistä ja poliittisia vankeja oli arviolta 30 000. Kuuban vallankumous
Vallankumouksen onnistumista seurasivat Batistan kannattajien pidätykset, kidutukset ja teloitukset. Toukokuun puoliväliin 1959 mennessä 600 Batistan hallitukseen eri tavoin kytköksissä ollutta oli teloitettu vallankumouksellisten tuomioistuimissa. Castron hallitus teki alkukaudellaan useita vierailuja naapurivaltioihin. Yhdysvallat oli ollut yksi ensimmäisistä Castron hallinnon tunnustaneista valtioista, ja huhtikuussa 1959 Castro tekikin 11-päiväisen vierailun Yhdysvaltoihin. Jännitteet maiden välillä alkoivat kuitenkin kasvaa vierailusta huolimatta. Castro oli aikanaan lupaillut vapaita vaaleja, mutta nyt oli selvää, että vaaleja ei järjestettäisi. Maltilliset poliitikot erosivat Castron hallituksesta, ja heidän joukossaan oli esimerkiksi presidentti Manuel Urrutia. Yhdysvaltojen keskustiedustelupalvelu CIA alkoi valmistella Castron vastaisia toimia ja tukea Kuuban katolilaisten ja vanhojen poliittisten puolueiden piirissä syntyneitä vastavallankumouksellisia ryhmiä. Guantanamo Bayn laivastotukikohtaa vahvistettiin lisäjoukoilla ja Floridan lentokenttiä käytettiin kuubalaisten vastavallankumouksellisten tekemissä ilmaiskuissa Kuubaan. Carlos Prío Socarrás
Vuonna 1940 Socarrás valittiin Pinar del Rion provinssin senaattoriksi, samaan aikaan hänen puoluetoveristaan Ramón Grau San Martínista tuli presidentti. Tultuaan valituksi senaattoriksi hänestä tuli työ- ja pääministeri Ramón Martinin hallinnossa. Hallituskautensa aikana hän demokratisoi maan suurimman työmarkkinajärjestön. Kommunistipuolue oli vallannut järjestön johtopaikat Fulgencio Batistan hallinnon aikana. Heinäkuun 1. päivänä 1948 Carlos Socarrás valittiin vapailla vaaleilla Kuuban presidentiksi. Kuuba
Vuonna 1959 Fidel Castro syrjäytti Batistan epäsuositun ja korruptoituneen hallinnon vallankumouksessa. Batista pakeni Yhdysvaltoihin, jonne hän siirsi myös huomattavan määrän rahaa. Lisäksi Kuubasta lähti noin 700 000 Batistan kannattajaa. Yhdysvallat, Iso-Britannia, Ranska ja Neuvostoliitto sekä lähes kaikki Latinalaisen Amerikan maat tunnustivat Kuuban uuden hallituksen jo tammikuun 1959 ensimmäisellä viikolla. Castron johtama 26. heinäkuuta -sissiliike koostui liberaaleista ja maltillisista vasemmistolaisista, mutta myöhemmin Castro julisti vallankumouksen olleen luonteeltaan sosialistinen, keskitti vallan käsiinsä, perui vapaat vaalit ja unohti lupauksensa vanhan 1940 perustuslain kunnioittamisesta. Sissiliikkeen nimi juontui vallankumouksen lähtölaukauksena olleesta, Castron johtamasta hyökkäyksestä Moncadan varuskuntaan Santiagon kaupungin liepeillä 26. heinäkuuta 1953 ja sen esikuvana oli Ranskan toisen maailmansodan aikainen vastarintaliike. Castron kehittämää omalaatuista sosialismia on kutsuttu ”castrolaisuudeksi”, joskus myös ”fidelismiksi”. Miguel Mariano Gómez
Seuraavien poliittisten epävakaiden vuosien jälkeen Miguel Mariano Gómez valittiin Kuuban presidentiksi. Hänet asetettiin presidentin virkaan 20. toukokuuta 1936. Hän toimi virassa joulukuuhun asti, jolloin häntä vastaan nostettiin syyte ja jonka jälkeen hänet erotettiin virasta, erottajina muun muassa Kuuban tuleva diktaattori Fulgencio Batista. Gómez lähti Yhdysvaltoihin ja palasi Kuubaan uudestaan vuonna 1939. Vuonna 1940 hän pyrki uudestaan Havannan pormestariksi, mutta hävisi tällä kertaa Raul Menocalille, eikä hän sen jälkeen enää palannut julkiseen elämään. Kongon demokraattinen tasavalta
Ruandasta Ruandan isänmaallisen rintaman voittoa paenneet pakolaiset, lähinnä Ruandan kansanmurhan jälkeisiä tutsien kostotoimia pelänneet hutut, saattoivat Kongon itäosan sekasorron valtaan. Siellä jo 1960-luvulla ilman menestystä kapinoinut Laurent Kabila, jota Che Guevara oli käynyt tukemassa 1960-luvulla, käytti tilaisuuden hyväkseen ja johti ”Demokraattisten voimien liiton Kongon vapauttamiseksi” (AFDL) ensimmäisessä Kongon sodassa (1996–1997) Mobutua vastaan ja onnistui syöksemään hänet vallasta vuonna 1997. AFDL:n joukkojen pääosa oli tutseja. Sitä tukivat Suurten järvien alueen valtioiden johtajat, lähinnä Ruandan Paul Kagame ja Ugandan Yoweri Museveni. AFDL eteni Kongojokea alas kohdaten vain vähäistä vastarintaa Kinhasan armeijan joukkojen vaihtaessa puolta. Kabila sai uskottavuutta ollessaan Mobutun pitkäaikainen vastustaja ja Patrice Lumumban kannattaja. 16. toukokuuta 1997 monikansalliset joukot etenivät Lubumbashin lentokentälle neuvottelujen keskeytyessä ja Mobutu pakeni maasta. Samana päivänä Kabila julistautui presidentiksi. Vuonna 1997 valtion nimi muutettiin Zairesta takaisin Kongon demokraattiseksi tasavallaksi. Fidel Castro
Joulukuussa 1958 Che Guevaran ja Camilo Cienfuegosin joukot valloittivat useita kaupunkeja. Guevaran johtama joukko hyökkäsi Santa Claraan, syöksi raiteilta panssarijunan ja kaupunki vallattiin 31. joulukuuta 1958. Batista ja hänen tukemansa presidentinvaalin voittaja Andrés Rivero Agüero pakenivat Kuubasta uudenvuoden aamutunteina Dominikaaniseen tasavaltaan ja jättivät jälkeensä kenraali Eulogio Cantillon johtaman sotilasjuntan, joka nimitti presidentiksi korkeimman oikeuden tuomarin Carlos Manuel Piedran ja haki Ramón Barquínin vankilasta johtamaan hallitusta. Kuuban itsenäisyyssota
Kuubassa oli ollut kymmenvuotisen sodan jälkeen muutamia yrityksiä nostattaa uusi kapina Espanjaa vastaan. Esimerkiksi kymmenvuotisen sodan hahmo Máximo Gómez yritti toteuttaa turhaan kapinaa vuosina 1884–1886. Yritykset eivät kuitenkaan ottaneet tuulta alleen ennen 1890-lukua, jolloin koettiin kansainvälinen lamakausi ja Kuuballe tärkeän sokerin kysynnän lasku. Kaiken lisäksi Yhdysvallat lakkautti kuubalaisen sokerin tullihelpotukset vuonna 1894. Espanjan politiikan katsottiin pitkittävän taloudellista taantumusta ja samalla ulkomaille paenneet itsenäisyysaktiivit lisäsivät itsenäisyyttä kannattavaa propagandaansa. Kuuban kansallissankarin asemaan kohonnut José Martí Pérez johti itsenäisyysmielisten vallankumouskomiteaa New Yorkissa ja vuonna 1892 perustettiin Kuuban vallankumouspuolue. Martí tapasi myös kymmenvuotisen sodan vaikuttajia, kuten Máximo Gómezin ja Antonio Maceon. Historia on minut vapauttava
Neljä tuntia kestäneessä espanjankielisessä puheessaan Castro tuomitsi jyrkästi Kuuban presidentin Fulgencio Batistan ja puolusti omia vallankumouksellisia tekojaan. Puheen lopussa hän sanoi: ”Tuomitkaa minut. Sillä ei ole väliä. Historia tulee armahtamaan minut”. Seuraavana päivänä Castro tuomittiin 15 vuodeksi vankeuteen, mutta hänet armahdettiin jo vuonna 1955 yleisen armahduksen yhteydessä. Castro kokosi pian uuden kapinallisjoukon, joka lopulta syöksi Batistan vallasta vuonna 1959. Fidel Castro
Neuvostoliiton pääministeri Aleksei Kosygin ehdotti Suomen presidentille Urho Kekkoselle syyskuussa 1978, että Suomen olisi syytä kutsua Fidel Castro vierailulle. Kekkonen ei kuitenkaan innostunut asiasta eikä Kosyginin ehdotus koskaan edennyt Suomen ulkoministeriöön. Kuuban pääkaupungissa Havannassa pidettiin syyskuussa 1981 Parlamenttienvälisen liiton (IPU) kokous, jonka yhteydessä Pohjoismaiden valtuuskunnat järjestivät kokouksen kunniavieraana olleelle Castrolle vastaanoton Ruotsin Havannan-suurlähetystössä. Tällöin Suomen valtuuskuntaa johtanut eduskunnan puhemies Johannes Virolainen innostui kutsumaan Castron vierailulle Suomeen, mikä aiheutti närkästystä muiden pohjoismaiden valtuuskuntien jäsenissä. Loppujen lopuksi Fidel Castron vierailu Suomessa ei koskaan toteutunut. Ulkoministeriön virkamiehenä työskennelleen professori Juhani Suomen mukaan syynä oli se, että Kuuba ei ollut Suomelle sen enempää poliittisesti kuin kaupallisestikaan mitenkään tärkeä kumppani ja että Castron vierailu Suomessa olisi edellyttänyt myöhemmässä vaiheessa Suomen presidentin vastavierailua Kuubassa. Fidel Castro
Fidel Alejandro Castro Ruz (13. elokuuta 1926 Birán, Kuuba – 25. marraskuuta 2016 Havanna, Kuuba) oli Kuuban pitkäaikainen presidentti ja Kuuban kommunistisen puolueen pääsihteeri, joka johti Kuubaa vuosina 1959–2008. Castro oli maan pääministeri vuodesta 1959 vuoteen 1976, jolloin hänestä tuli valtioneuvoston puheenjohtaja eli presidentti. Castro nimitettiin kommunistisen puolueen ensimmäiseksi sihteeriksi vuonna 1965, minkä jälkeen maa muutettiin yksipuoluevaltioksi. Hän oli yksi maailman pisimpään yhtäjaksoisesti vallassa olleita valtiojohtajia. Presidenttinä hän oli myös asevoimien ylipäällikkö. Guatemala
Sisällissotaan johtavat tapahtumat alkoivat 1950-luvun alussa, kun vasemmistolainen presidentti Jacobo Arbenz Guzmán toteutti joukon uudistuksia, jotka veivät maan lähemmäksi sosialismia. Viimeinen pisara oli yritys kansallistaa yhdysvaltalaisen yhtiön omistamia banaaniviljelmiä. Operaatiossa joukko oikeistolaisia poliitikkoja ja sotilaita kaappasi vallan, ja eversti Carlos Castillo Armas asetettiin presidentiksi. Vuonna 1957 henkivartiojoukot murhasivat hänet. Santiago de Cuba
Fidel Castro järjesti 26. heinäkuuta 1953 sotilaallisen iskun Santiago de Cuban kaupunkiin Moncadan parakeille, joka oli Fulgencio Batistan hallinnon suurin varuskunta. Alberto Korda
Kuuban vallankumous vuonna 1959 muutti Kordankin elämän ja hän alkoi tarjota valokuviaan "Revolucion"-sanomalehdelle, jonka toimitus oli lähellä Kordan studiota. Vallankumouksen jälkeen hänestä tuli Fidel Castron henkilökohtainen valokuvaaja kymmeneksi vuodeksi. Central Intelligence Agency
Fidel Castron noustua valtaan Kuubassa 1959 CIA teki Sikojenlahdella maihinnousuoperaation, joka päättyi huonosti. Maihinnousseet joukot olivat CIA:n kouluttamia Kuubasta Yhdysvaltoihin loikanneita siviilejä. Jälkeenpäin CIA yritti moneen otteeseen murhata Castron. Fulgencio Batista
Batista järjesti 10. maaliskuuta 1952 sotilasvallankaappauksen ja syöksi vallasta vuonna 1948 valitun presidentti Carlos Prío Socarrásin nousten diktaattorin asemaan. Batista hallitsi itsevaltaisesti, vangitutti vastustajiaan ja keräsi suuren henkilökohtaisen omaisuuden. Hän oli hyvissä väleissä Yhdysvaltojen hallituksen ja myös mafian kanssa. Yhdysvaltalaiset yritykset menestyivät hyvin Kuubassa ja maasta tuli suosittu turistikohde. Talouden taantuma lisäsi 1950-luvulla kuubalaisten vastarintaa Batistaa kohtaan, koska he kokivat itsensä omassa maassaan marginalisoiduiksi Yhdysvaltojen taloudellisen vallan ja turistien takia. Kuuba
Kuuba luopui valtionateismista vuonna 1991, ja kansalaisille taattiin uskonnonvapaus. Sen jälkeen uskontojen suosio on maassa kasvanut ja niistä on tullut näkyvämpiä. Paavi on vieraillut saarella vuonna 1998 ja vuonna 2015. Kolumbia
Vuoden 1957 alussa suurin osa järjestäytyneistä ryhmistä vastusti Rojasin hallintoa. Konservatiivi- ja liberaalijohtajat olivat neuvotelleet vuoden 1956 alusta lähtien maltillisten konservatiivien tukiessa Rojasia vuoteen 1957 asti. Kaikki osapuolet allekirjoittivat sopimuksen vuonna 1957 luoden Kansallisen rintaman yhteishallituksen. Sopimus vahvisti vallanjaon puolueiden välillä ja päätti La Violencian. Presidentinvaalit pidettäisiin säännöllisesti neljän vuoden välein liberaalien ja konservatiivien välillä, ja molemmilla puolueilla olisi tasa-arvoiset asemat vaaleissa ja muissa viroissa. Rojas yritti vielä pysyä vallassa, mutta joutui eroamaan ja lähtemään maanpakoon mielenosoittajien ja armeijan johtohenkilöiden vaatiessa hänen eroaan. Seuraavaksi presidentiksi valittiin vuonna 1958 liberaali Alberto Lleras Camargo. Fidel Castro
Castron saapuessa syyskuussa 1960 New Yorkiin YK:n yleiskokoukseen, Kuuban ja Yhdysvaltain välit olivat jo huonot. 26. syyskuuta Castro piti puheen, jossa hyökkäsi Yhdysvaltain "aggressiota" ja "imperialismia" vastaan ja syytti Yhdysvaltain suunnittelevan hyökkäystä Kuubaan. Kokonaisuudessaan Castron puhe kesti 4 tuntia ja 29 minuuttia ja on tiettävästi pisin YK:ssa pidetty. Yleiskokouksessa Castro myös tapasi ensimmäisen kerran Neuvostoliiton puoluejohtajan Nikita Hruštšovin. Yhdysvaltain väistyvä presidentti Eisenhower katkaisi yhtenä viimeisistä toimistaan diplomaattiset suhteet Kuubaan 3. tammikuuta 1961 sanoen Castron ärsyttäneen häntä liian usein. Fidel Castro
Valmistuttuaan oikeustieteen tohtoriksi 1950 Castro alkoi harjoittaa ammattiaan, lähinnä köyhien parissa. Hän tuli tunnetuksi kansallisista ja Yhdysvaltain valtaa Kuubassa vastustavista puheistaan. Hän kiinnostui myös politiikasta ja asettui ehdokkaaksi parlamenttiin. 10. maaliskuuta 1952 Fulgencio Batistan johtama sotilasvallankaappaus kuitenkin syrjäytti presidentti Carlos Prío Socarrásin hallituksen ja vaalit peruttiin. Batistasta tuli maan "de facto" johtaja. Yhdysvallat tunnusti hänen valtansa, mutta Castro syytti häntä vuoden 1940 perustuslain rikkomisesta. Juttua ei otettu käsiteltäväksi, ja Castro päätti ainoaksi keinoksi Batistan syrjäyttämisen. Barack Obama
Obama teki maaliskuussa 2016 historiallisen valtiovierailun Kuubaan. Maat alkoivat palauttaa diplomaattisuhteitaan loppuvuodesta 2014. Edellisen kerran Yhdysvaltain presidentti oli käynyt maassa vuonna 1928, jolloin presidenttinä oli Calvin Coolidge. Obama tapasi vierailunsa aikana Raoul Castron, mutta ei Fidel Castroa. Kuuban vallankumous
Machado aloitti kautensa alkupuolella julkisia hankkeita ja puuttui korruptioon sekä hankki monet poliittisista vastustajistaan puolelleen heille tarjotuilla henkilökohtaisilla eduilla. Toisaalta esimerkiksi opiskelijoita ja työläisiä vainottiin. 1930-luvun laman romahduttaessa sokerin maailmanmarkkinahinnat jännitteet nousivat. Syyskuussa 1930 järjestetyssä mielenosoituksessa sai surmansa opiskelijajohtaja Rafael Tejo. Oppilaitokset suljettiin ja Havannan yliopiston opiskelijoita ja professoreita pidätettiin. Oppositio vastasi väkivaltaan väkivallalla, ja vuosina 1931 ja 1932 maa oli käytännössä sotatilassa. Machado pakeni viimein elokuussa 1933 Bahamasaarille armeijan komentajien ilmoitettua vetävänsä tukensa hänelle. Machadoa seurasi heikko väliaikaisen presidentin Carlos Manuel de Céspedesin hallinto, joka kaatui nopeasti. Nuori aliupseerijoukko oli esitellyt listan epäkohtia armeijan tukikohdassa Havannassa syyskuussa 1933, ja kun näihin ei vastattu, kersantti Fulgencio Batistan johtamat aliupseerit ottivat tukikohdan haltuunsa. Niin sanottu kersanttien kapina levisi ja Céspedes luovutti vallan viisihenkiselle juntalle. Fidel Castro
Fidel Castro oli naimisissa kaksi kertaa. Hän nai filosofian opiskelija Mirta Díaz-Balartin 12. lokakuuta 1948, mutta avioliitto päättyi eroon 1955. Heillä oli yksi poika, Fidel "Fidelito" Castro Díaz-Balart. Rikkaasta perheestä olevan vaimonsa mukana Castro pääsi tutustumaan Kuuban eliitin elämäntyyliin. Mirta ja Fidelito lähtivät Kuubasta vuonna 1954, kun Mirta erosi Castrosta. Fidelito opiskeli 1970-luvulla ydinfysiikkaa Neuvostoliitossa ja meni naimisiin venäläisen naisen kanssa. Hän palasi myöhemmin takaisin Kuubaan, jossa johti maan ydinenergiakomissiota 1980–1992. Fidelito teki itsemurhan vuoden 2018 helmikuussa Kuubassa. Mirta muutti Espanjaan ja nai Castron vihamiehen Emilio Núñez Blancon. Hän palasi Kuubaan heinäkuussa 2006 tapaamaan sairastunutta Castroa, samaan aikaan kun hänen oma aviomiehensä kuoli. Faustino Sainz Muñoz
Faustino Sainz Muñoz (5. kesäkuuta 1937 Almadén – 31. lokakuuta 2012) oli espanjalainen katolisen kirkon diplomaatti. Hänet vihittiin papiksi 19. joulukuuta 1964 ja nimitettiin Novalicianan titulaariarkkipiispaksi sekä apostoliseksi pro-nuntiukseksi Kuubaan 29. lokakuuta 1988. Piispaksi vihkiminen seurasi 18. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Agostino Casaroli, jota avustivat Angel Suquía Goicoechea ja Maximino Romero de Lema. Guatemalan sisällissota
Uskonnollinen fanaatikko Montt kaatui vuonna 1983 Óscar Humberto Mejía Victoresin sotilasvallankappauksessa. Laittomasti valtaan noussut Mejía alkoi ohjata maata kohti siviilidemokratiaa. Valtaan noussut siviilipresidentti Vinicio Cerezo pyrki hillitsemään sisällissotaa. Pari vuotta talous vakautui ja väkivalta väheni, mutta tämä nosti tyytymättömyyden armeijassa, joka koetti pari kertaa kaapata vallan vuosina 1988 ja 1989. Cerezon kauden lopulla talous taantui, mielenosoitukset ja hallitusta tukeva poliittinen väkivalta lisääntyi, ja laajalle levinnyt korruptio näkyi selvästi.
Cerezon jälkeen vuoden 1990 vaaleissa valittiin siviilipresidentiksi Jorge Antonio Serrano Elías, joka suosi armeijan neuvotteluja sissien kanssa ja sai taloudenkin nousemaan. Sissit olivat tällöin 70-lukuun verrattuna vallanneet alaa. Serrano yritti palatsikaappausta 1993. Armeija nosti lyhyeksi aikaa Gustavo Espinan presidentiksi, mutta pian mielenosoitukset ja kansainvälinen paine nostivat presidentiksi liberaalin ihmisoikeusaktivisti Ramiro de León Carpion. Arsenio Martínez Campos
Monarkian palauttamisen jälkeen Martínez Campos ryhtyi johtamaan taisteluja karlisteja vastaan, nyt kuningas Alfonson nimissä. Sisällissota päättyi hallituksen joukkojen voittoon helmikuussa 1876. Tämän jälkeen Martínez Campos nimitettiin koko armeijan ylipäälliköksi ja hän sai tehtäväkseen kukistaa Kuubassa edelleen jatkuneen kapinan. Hän onnistui myös tässä, ja helmikuussa 1878 solmittu Zanjónin rauha päätti kymmenen vuotta jatkuneen sodan Kuubassa. Espanjaan palattuaan Martínez Campos toimi pääministerinä maaliskuusta joulukuuhun 1879 sekä vuosina 1881–1883 sotaministerinä Práxedes Mateo Sagastan hallituksessa. Martínez Campos oli myös useita kertoja senaatin puhemiehenä ja vuosina 1887–1888 Madridin kenraalikapteenina. Hän komensi vielä menestyksekkäästi espanjalaisia joukkoja Marokon sodassa 1893–1894 ja neuvotteli rauhan Marrakechissä tammikuussa 1894. Sen sijaan hänen yrityksensä tukahduttaa uusi kapina Kuubassa 1895–1896 epäonnistui ja hänet kutsuttiin tammikuussa 1896 takaisin kotimaahan. Fidel Castro
26. marraskuuta 1956 Castro joukkoineen lähti Tuxpanista Kuubaan 20-metrisellä Granma-huvijahdilla. He nousivat maihin Los Cayueloksessa, lähellä Manzanillon kaupunkia 2. joulukuuta 1956. Lyhyessä ajassa armeijan joukot tappoivat tai ottivat vangeiksi suurimman osan joukkoa. Jäljelle jääneet alle kaksikymmentä pakenivat Sierra Maestran vuorille. Vuorilta käsin 26. heinäkuuta -liike kävi sotaa hallitusta vastaan. Myös kaupungeissa syntyi vastarintaliikkeitä. Niistä vahvin oli Frank Paísin johtama Santiagossa. Juan Almeida Bosque
Juan Almeida oli mukana Castron johtamassa hyökkäyksessä Fulgencio Batistan hallintoa vastaan Moncadan parakeilla Santiago de Cubassa 26. heinäkuuta 1953. Epäonnistuneen iskun jälkeen hänet vangittiin Isla de Pinosille yhdessä muiden vallankumouksellisten kanssa. Yleisen armahduksen jälkeen vuonna 1955 Almeida siirtyi maanpakoon Meksikoon. Hän oli yksi Granma-jahdin eloonjääneistä kapinallisista, jotka nousivat maihin Kuubassa joulukuussa 1956 joutuen hallituksen joukkojen väijytykseen. Almeidan taistelussa lausumasta huudahduksesta "kukaan ei luovuta täällä" tuli myöhemmin yksi vallankumouksen lentävistä lauseista. Sierra Maestran vuoristossa Almeida yleni vallankumousarmeijan majuriksi ('comandante') 1958. Kymmenvuotinen sota
Céspedesin erottamisen jälkeen kapinalliset valitsivat uudeksi presidentiksi Savador Cisneros Betancourtin, jonka kausi kesti kuitenkin vain parin vuoden ajan. Kun hänetkin oli erotettu, presidentiksi nousi vuonna 1876 Tomás Estrada Palma. Samoihin aikoihin konservatiivinen siipi oli noussut kapinallisten vaikutusvaltaisimmaksi ryhmäksi. Konservatiivit pakottivat plantaaseille hyökkäyksiä järjestäneen ja orjia vapauttaneen Gómezin lupumaan tehtävistään kapinallisten sotilaskomentajana. Kaiken lisäksi Espanjassa nousi vuonna 1875 valtaan Alfonso XII, mikä päätti maan epävakauden tilan. Kuubaan lähetettiin vahvistuksia ja vuonna 1877 aloitettiin kapinallisten vastainen operaatio 70 000 miehen voimin. Espanjalaisia johtanut Arsenio Martínez Campos sovelsi samaa inhimillistä taktiikkaa, joka oli taannut voiton Espanjan sisällissodassa karlisteja vastaan vuonna 1876. Antautuville kapinallisille luvattiin armahdus ja jatkuvasti kannatusta menettäneet kapinalliset suostuivat solmimaan vuonna 1878 sodan päättäneen Zanjónin sopimuksen. Kuuba
Kuuba pysyi pitkään Espanjalle uskollisena, ja siirtokunnassa ei syntynytkään itsenäisyysaatetta 1800-luvun alussa, kun muut Espanjan siirtomaat pyrkivät itsenäisyyteen. Orjuutta kannattanut kreolieliitti alkoi kuitenkin pitää itseään syrjittynä, ja vuosisadan puoliväliin mennessä Kuubassakin alkoi viritä toiveet itsenäisyydestä. Rinnalla heräsi myös ajatus liittymisestä Yhdysvaltoihin, jonka etelävaltioissa orjuus oli sallittua. Ensimmäinen laajamittainen yritys itsenäistymiseen alkoi lokakuussa 1868, kun Carlos Manuel de Céspedesin plantaasilla käynnistyi kymmenvuotinen sota. Espanjalaiset solmivat rauhan keskenään riitautuneiden kapinallisten kanssa 1878. Fidel Castro
Suhteet kiristyivät äärimmilleen vuonna 1962 ns. Kuuban ohjuskriisin aikana, jolloin Yhdysvallat ja Neuvostoliitto ajautuivat ydinsodan partaalle. Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštšov sijoitti Kuubaan keskimatkan ydinohjuksia pelotteeksi ja vastaukseksi Yhdysvaltain Turkkiin sijoittamille ohjuksille. U-2-vakoilukone kuvasi ohjusalustojen rakennustyöt 14. lokakuuta 1962. 22. lokakuuta Yhdysvallat julkaisi tiedot ja määräsi Kuuban karanteeniin ja pysäytti ja tutki kaikki sinne kulkevat alukset. Tilanne laukesi 28. lokakuuta, kun Hruštšov käännytti kuljetukset takaisin ja ilmoitti vetävänsä neuvostoliittolaiset ohjukset pois Kuubasta. Práxedes Mateo Sagasta
Bourbonin hallitsijasuvun valtaanpaluun jälkeen uusi hallitus peruutti monia vallankumousvuosien uudistuksia. Sagastan johdolla perustettiin vuonna 1880 uusi Liberaalinen puolue, joka tuki Bourbonien valtaa ja jota Sagasta siitä alkaen johti. Seuraavat kaksi vuosikymmentä hän ja konservatiivijohtaja Antonio Cánovas del Castillo pääasiassa vuorottelivat pääministereinä. Sagasta toimi kolmannen kerran pääministerinä helmikuusta 1881 vuoteen 1883 ja siirtyi sen jälkeen edustajainkamarin puhemieheksi. Alfonso XII:n kuoltua marraskuussa 1885 Sagasta teki pääministeri Cánovas del Castillon kanssa niin sanotun Pardon sopimuksen, jonka mukaan liberaalit tukisivat uudeksi kuninkaaksi tullutta alaikäistä Alfonso XIII:tta ja tämän sijaishallitsijaa Maria Kristiinaa, ja vastineeksi liberaalit ja konservatiivit jakaisivat vallan ja Cánovas del Castillo luovuttaisi pääministerin tehtävän Sagastalle. Tästä seurasi Sagastan neljäs ja pisin pääministerikausi, joka jatkui heinäkuuhun 1890. Tänä aikana Sagastan hallitus kukisti useita sotilaskapinoita ja ajoi läpi liberaaleja reformeja. Sagastan viides pääministerikausi kesti joulukuusta 1892 maaliskuuhun 1895. Kuuban ohjuskriisi
Fidel Castron noustua 1959 vallankumouksen myötä valtaan Kuuba solmi diplomaattiset- ja kaupalliset suhteet Neuvostoliittoon vuoden 1960 alkupuolella. Yhdysvaltojen aseistama ja sen Guatemalassa kouluttama Fidel Castroa syrjäyttämistä tavoittelevan 1 400 kuubalaisen kapinallisten joukko suoritti keväällä 1961 maihinnousun Sikojenlahdella Kuuban etelärannikolla. Kuuban armeija kuitenkin löi maihinnousujoukot vain kahdessa päivässä, jonka jälkeen Castro julisti vallankumouksen olleen luonteeltaan sosialistinen. Sekä Kuuban että Neuvostoliiton johdossa uskottiin USA:n valmistelevan uutta maihinnousua Kuubaan. Näin ollen Castro aloitti sotilaallisen yhteistyön Neuvostoliiton kanssa. Yhdysvallat oli vuonna 1959 Turkin kanssa tekemänsä sopimuksen mukaisesti sijoittanut 15 kappaletta keskimatkan Jupiter-ydinohjuksia Turkkiin kesästä 1961 alkaen. Turkissa olevien Jupiter-ohjusten lentoaika Neuvostoliiton keskeisiin asutuskeskuksiin oli erittäin lyhyt. Vastauksena etelästä Turkin suunnalta kokemaansa uhkaan Neuvostoliitossa kehiteltiin kevään 1962 aikana suunnitelma, jonka mukaan Kuubaan oli tarkoitus sijoittaa USA:n-vastaisiin ydiniskuihin kykeneviä Neuvostoliiton asevoimien joukkoja. Kaarle Albert
Kaarle Albert tuli kuninkaaksi Kaarle Felixin kuoltua vuonna 1831, mikä antoi jälleen uutta toivoa liberaaleille ja Italian yhdistymisen kannattajille. Hän ei kuitenkaan armahtanut vuoden 1821 kaappauksen osanottajia, ja kukisti itse uuden salaliittohankkeen vuonna 1833. Vaikka Kaarle Albert ei halunnut tinkiä hallitsijan yksinvallasta, hän piti silti yhä tavoitteenaan Italian vapauttamista Itävallan alaisuudesta, sillä Itävaltaan hän suhtautui hyvin vihamielisesti. Omassa valtakunnassaan hän kevensi raskasta hallintoa ja uudisti lainsäädäntöä, edistäen siten taloudellista kehitystä. Hän myös vahvisti kaikessa hiljaisuudessa Sardinian sotavoimia.
Kaarle Albert kääntyi uudelleen rohkeammin liberaalille kannalle ja nimitti uudistusmielisemmän hallituksen vuonna 1847, jolloin toisaalta paaviksi valittiin edistysmielinen Pius IX ja toisaalta Itävallan joukot miehittivät Ferraran. Vallankumouksen levitessä Eurooppaan vuonna 1848 Kaarle Albert antoi 4. maaliskuuta Sardinialle uuden perustuslain, jonka nojalla maahan luotiin edustuksellinen hallinto. Tämä nimellä "Statuto Albertino" tunnettu perustuslaki oli sittemmin voimassa yhdistyneessä Italiassa aina vuoteen 1948. Lucio Gutiérrez
Eversti Gutiérrez Borbúan joukot määrättiin 21. tammikuuta 2000 hajottamaan Quiton keskustaan maan talousvaikeuksien vuoksi kokoontuneet intiaanijoukot, mutta hän siirtyikin mielenosoittajien puolelle. Joukko syöksi vallasta presidentti Jamil Mahuad Wittin. Gutiérrez, CONAIE:n puheenjohtaja Antonio Vargas ja entinen korkeimman oikeuden tuomari Carlos Solorzano muodostivat juntan, joka kuitenkin luopui vallasta kolmen tunnin kuluttua, kun sitä ei tunnustettu. Varapresidentti Gustavo Noboa nimettiin presidentiksi. Kaappauksen seurauksena Lucio Gutiérrez ja kolmisensataa muuta kaapparia vangittiin, Gutiérrez kuudeksi kuukaudeksi ja hänet erotettiin myös armeijasta. Guatemalan vallankaappaus 1954
Guatemalan pitkäaikainen diktaattori Jorge Ubico y Castañeda oli luopunut vallasta kesäkuussa 1944 kansalaisoikeuksia vaatineen liikkeen painostuksesta. Ennen eroaan hän sai nimitettyä omaksi seuraajakseen Federico Poncen, joka monien pettymykseksi jatkoi Ubicon politiikkaa. Lokakuussa 1944 järjestettiin vaalit, joiden voittajaksi Ponce julistautui. Tyytymättömyys johti nuorten upseerien vallankaappaukseen, jota johtivat majurit Francisco Arana ja Jacobo Árbenz. Armeijan johtama juntta järjesti toiset vaalit joulukuussa 1944, jotka voitti Juan José Arévalo. Arévalo ajoi liberaalivasemmistolaista ”henkistynyttä sosialismia”. Varsinainen sosialisti hän ei kuitenkaan ollut esimerkiksi samaan aikaan Euroopassa toimineisiin sosialisteihin nähden. Vuonna 1945 voimaan tullut maan perustuslaki kielsi edelleen kommunistiset puolueet ja maauudistus jätettiin tekemättä. Joka tapauksessa Arévalon hallinto toteutti kuitenkin uudistuksia esimerkiksi työvelvollisuuteen, lehdistön ja yhdistymisen vapauteen ja koulutukseen liittyen. Osvaldo Dorticós Torrado
Jo nuorena opiskelijana ja myöhemmin toimiessaan tunnettuna lakimiehenä Torrado tunsi sympatioita Neuvostoliiton kommunistista hallintoa kohtaa. Hän mm. toimi aktiivisesti Fidel Castron johtamassa vallankumousliikkeessä, vuonna 1957 muun muassa maanalaisten vallankumousjoukkojen johtajana kotikaupunkinsa alueella. Tämän poliittisen aktiivisuutensa seurauksena diktaattori Fulgencio Batistan johtama miliisi pidätti hänet ja hänet tuomittiin vankeuteen. Hän kuitenkin karkasi jo vuoden jälkeen vankilasta ja pakeni Meksikoon. Hän oli ensimmäisiä koulutettuja ihmisiä, jotka palasivat Kuubaan kun Castro kaappasi vallan vuonna 1959. Kuuban historia
Fidel Castro ja Che Guevara pyrkivät 1960-luvulla levittämään "castrolaista" sosialismia muihin Latinalaisen Amerikan maihin, joihin toimitettiinkin runsaasti aseita, rahaa ja sissisodan asiantuntijoita. Yrityksistä huolimatta "castrolaisuus" ei kuitenkaan juuri saavuttanut näissä maissa vastakaikua. Valtaosa maiden väestöstä oli köyhiä talonpoikia ja Kuuba perusti laskelmansa näiden tuen varaan, mutta he olivat silti valtaosin saaneet lunastetuksi pienet maatilkkunsa omikseen eivätkä innostuneet sosialismin mukaisesta tuotantovälineiden yhteisomistuksesta. Che Guevara joutui syrjään hänen ja Castron välisten, Neuvostoliiton-politiikkaan liittyneiden erimielisyyksien vuoksi: Castro kannatti poliittisten ja kauppasuhteiden tiivistämistä Neuvostoliittoon, Guevara taas entistä suurempaa riippumattomuutta Moskovasta. Lokakuussa 1965 Fidel Castro ilmoitti Guevaran eronneen tehtävistään Kuuban johdossa ja lähteneen maasta "uusille taistelukentille". Guevara sai surmansa Boliviassa vuonna 1967 yritettyään turhaan nostattaa kapinaa presidentti René Barrientosin hallintoa vastaan.
1960-luvulta alkaen Kuuba tuki enemmän tai vähemmän näkyvästi vasemmistolaisia hallituksia ja sissiliikkeitä myös kylmän sodan keskeiseksi näyttämöksi muodostuneessa Afrikassa. Tällaisia olivat mm. Angolan Vapautuksen kansanrintama (MPLA), joka sai yliotteen Angolan sisällissodassa vuonna 1976, PAIGC-puolue Guinea-Bissaussa ja Kap Verdessä, hallitseva Frelimo-puolue Mosambikissa, Päiväntasaajan Guinean diktaattori Francisco Macías Nguema, Ugandan Idi Amin, Etiopian Mengistu Haile Mariam ja Somalian Mohamed Siad Barre sekä silloisen Zairen presidenttiä Mobutu Sese Sekoa vastustaneet kapinalliset. Toisaalta Fidel Castro esiintyi kansainvälisissä yhteyksissä mielellään kehitysmaiden johtohahmona ja puolestapuhujana ja ilmoitti pyrkivänsä vähentämään itsenäisyyden saavuttaneiden Afrikan maiden riippuvuutta entisistä siirtomaaisännistä ja ylipäätään länsimaista, etenkin Yhdysvalloista. Tällöin hän joutui kuitenkin varomaan ainakin kovin näkyvää tukea kumouksellisille liikkeille. Kuuban kiinnostusta Afrikkaa kohtaan Castro selvitti eräässä puheessaan: ""Afrikkalainen veri virtaa suonissamme, emmekä ole vain latinalais-amerikkalainen kansa vaan latinalais-afrikkalainen kansa."" Monissa länsimaissa Kuubaa pidettiin silti lähinnä Neuvostoliiton käsikassarana – "karibialaisena legioonana" – Neuvostoliiton vaikutusvallan lisäämiseksi Afrikassa ja kuubalaisten läsnäoloa siellä Moskovan vaatimana hintana talousavusta Kuuballe. Kuuba
Kuuban kuvataide sai 1800-luvulla paljon vaikutteita Euroopan klassismista. 1920-luvulta alkaen avantgarde lisäsi maassa suosiotaan. Kuuban tunnetuimpia ”Vanguard”-liikkeen taiteilijoita noihin aikoihin oli Wifredo Lam. Vallankumouksen 1959 jälkeen Kuuban taiteellinen vapaus kapeni maan politisoituessa, minkä seurauksena maasta poistui useita taiteilijoita. Neuvostoliitosta tuotu sosialistinen realismi ei myöskään saavuttanut kuubalaisten taiteilijoiden täyttä suosiota. Maan taide-elämä alkoi vapautua jälleen 1980-luvulla. 1990-luvulla maastamuutto vapautui, mikä seurauksena suuri joukko taiteilijoita lähti jälleen maasta. Anselmo Alliegro
Anselmo Alliegro y Milá (1895 – 1988) oli kuubalainen poliitikko, joka toimi maan väliaikaisena presidenttinä Fulgencio Batistan paettua uutenavuotena 1959 maasta. Hän oli aikaisemmin ollut senaatin puhemies. Raúl Castro
Otettuaan veljensä paikan Kuuban presidenttinä helmikuussa 2008 Raúl Castron hallinto alkoi vapauttaa maan taloutta. Castron hallinto on esimerkiksi sallinut tavallisten kansalaisten ostaa DVD-soittimia, matkapuhelimia, tietokoneita, skoottereita ja muita tuotteita ilman rajoituksia. Hän on myös allekirjoittanut YK:n ihmisoikeussopimuksen, antanut käytössä olematonta valtion omistamaa maata viljelykäyttöön, vapauttanut useita vankeja ja höllentänyt kuubalaisten matkailurajoituksia. Carlos Manuel Piedra
Carlos Manuel Piedra (1895 – 1988) oli Kuuban korkeimman oikeuden vanhin tuomari, jonka kenraali Eulogio Cantillon sotilasjuntta nimitti vuoden 1940 perustuslain mukaan maan väliaikaiseksi presidentiksi Fulgencio Batistan paettua uutenavuotena 1959 maasta. Fidel Castro
Yhdysvallat asetti Batistan maaliskuussa 1958 asevientikieltoon. Huhtikuussa 1958 Castron liike yritti organisoida yleislakon, mutta epäonnistui. Sissit polttivat kuitenkin yli kahta miljoonaa sokeritonnia vastaavan määrä ruokoa Batistan talouden horjuttamiseksi tunnuslauseella: "Joko Batista ilman "zafraa" tai "zafra" ilman Batistaa!" Kuuba
Kuuban kommunistinen puolue perustettiin vuonna 1961, mutta ensimmäisen puoluekokouksensa se piti vasta vuonna 1975, jolloin Fidel Castro valittiin sen johtoon. Vuonna 1976 tehdyn perustuslain muutoksen nojalla määriteltiin kommunistisen puolueen johtoasema ja Castro nimitettiin Kuuban valtioneuvoston puheenjohtajaksi eli maan presidentiksi. Vuonna 1972 Kuuba liittyi sosialististen maiden talousyhteisön (SEV) jäseneksi. Kolumbian sisällissota
Kun vuonna 1970 pidettiin presidentinvaalit, joissa olivat vastakkain aiempi sotilasdiktaattori Gustavo Rojas Pinilla ja Misael Pastrana Borrero, Pastrana voitti vaalit, joita vaalitulosta vastusteneet väittivät vilpillisiksi, muttei suoria todisteita tästä saatu.
Tällöin vuonna 1973 syntyi pääosin kaupungissa toimiva M-19 eli "Huhtikuun 19. päivän liike". Vasemmistolais-kansallismielinen M-19 ryösteli pankkeja ja tavarataloja ja jakoi rahaa ruokaa köyhille. Vuosina 1970–1978 maan poliittinen kehitys pysähtyi paikoilleen. 70-luvulla ilmeni selvästi, ettei muut puolueet pois sulkenut liberaalien ja konservatiivien hallituskoalitio ollut kyennyt estämään hallituksen vastaista väkivaltaa. ANUC painosti ja valtasi maata, mikä piti maareformia käynnissä. Reformi eteni yhä hitaasti. Vuosien 1962–1979 välillä oli maata jaettu vain 250 000 perheelle. Lama levisi Kolumbiaankin 70-luvun puolivälissä öljykriisistä. Monien Kolumbian vientituotteiden maailmanmarkkinnahinnat laskivat, minkä takia köyhyys alkoi olla tuskallista kaupunkien slummeissa. Nuoriosotyöttömyys räjähti pilviin muun muassa Medellinissä. Vanhemmilla ei ollut varaa lähettää lapsiaan kouluun. 1970-luvulla nouseva huumekauppa vaihtoi marihuanasta kovempaan kokaiiniin, ja Kolumbiasta tuli aluksi lähinnä jalostusmaa raakakokasta kokaiiniksi. Viranomaiset eivät puuttuneet huumekauppaan, koska se rikastutti Medelliniä ja huumekauppiaat lahjoivat köyhät poliisiviranomaiset. Antonio Maura
Ennen poliittista uraansa Maura oli menestynyt asianajaja. Hänet valittiin vuonna 1881 ensimmäisen kerran Espanjan parlamenttiin eli cortesiin liberaalipuolueen edustajana. Hän toimi vuosina 1890–1894 siirtomaaministerinä Práxedes Mateo Sagastan hallituksessa, mutta erosi, kun parlamentti oli hylännyt hänen ehdotuksensa Kuuban itsehallinnon lisäämisestä. Vuonna 1902 Maura oli Sagastan viimeisen hallituksen sisäministerinä, mutta siirtyi samana vuonna konservatiivipuolueseen. Hän jatkoi sisäministerinä Francisco Silvelan konservatiivihallituksessa, mutta hänen ja valtiovarainministeri Villaverden erimielisyydet johtivat hallituksen kaatumiseen kesällä 1903. Maura oli ensimmäisen kerran pääministerinä joulukuusta 1903 joulukuuhun 1904. Hänen hallituksensa uudisti Espanjan armeijaa ja teki lokakuussa 1904 Ranskan kanssa sopimuksen etupiirijaosta Marokossa. Kataloniassa hallituksen politiikka oli niin epäsuosittua, että ollessaan siellä maakuntamatkalla kuningas Alfonso XIII:n kanssa Maura joutui useamman murhayrityksen kohteeksi. Kuuba
Lähes 400 vuoden espanjalais- ja yhdysvaltalaisvallan jälkeen maa itsenäistyi vuonna 1902. Vuonna 1933 vallan otti kersantti Fulgencio Batista. Vuonna 1959 Fidel Castron johtama vasemmistolainen sissiliike kaappasi vallan. Castro pysyi vallassa vuoteen 2008, jonka jälkeen valta siirtyi hänen veljelleen Raúlille. 2013 varapresidentiksi valittiin Miguel Díaz–Canel. Hänestä tuli maan presidentti Raúl Castron siirryttyä syrjään huhtikuussa 2018. Fidel Castro
Merkittävä suuntaviiva Kuuban ulkopolitiikassa oli sen riippuvuus Neuvostoliiton markkinoista sekä sotilaallisesta ja taloudellisesta avusta. Castron oli rakennettava Kuuban sotavoimat Neuvostoliiton aseistuksen ja sotilasneuvonantajien avulla. Samalla hänen oli sallittava KGB:n pitävän otteessaan Havannaa ja neuvostokommunismin vaikutteet näkyivät myös maan sisäisessä politiikassa. Castron liittolaisuus Neuvostoliiton kanssa aiheutti erimielisyyksiä hänen ja Che Guevaran välillä, joka kannatti enemmän trotskilaista, antineuvostoliittolaista linjaa. Fidel Castro
Kuuba oli useita vuosia virallisesti ateistinen, vaikka pitikin yllä suhteita Vatikaaniin. Tilanne lieveni 1990-luvulla, kun uskovaistenkin sallittiin liittyä puolueen jäseniksi. Castro itse ei tiettävästi ollut uskonnollinen, ja hän mainitsi harvoin puheissaan Jumalaa tai uskontoa. Poikkeuksena vuonna 1998, jolloin paavi Johannes Paavali II vieraili Kuubassa. Castro kuitenkin myös sanoi "Jumalan suojelleen häntä George W. Bushilta", mutta maininta saattoi olla retorinen, koska Bush oli toivonut aiemmin "Jumalan vievän Castron pois." Kuuba
Kuuba itsenäistyi vuonna 1902. Yleislakko vuonna 1933 syöksi presidentti Gerardo Machadon vallasta ja nosti armeijan kersantti Fulgencio Batistan maan johtoon. Maan presidenttinä oli Federico Laredo Brú, mutta todellinen johto oli Batistan käsissä. Vuonna 1940 Batista nimitettiin presidentiksi. Batista joutui kuitenkin syrjään vuonna 1944, kun presidentiksi valittiin Ramon Graú. Vuonna 1948 presidentiksi tuli Carlos Prío Socarrás, jonka Batista syrjäytti vuonna 1952. Niin sanottu Plattin lisälauseke rajoitti Kuuban itsenäisyyttä ja Yhdysvallat piti oikeutenaan puuttua halutessaan Kuuban asioihin . Kuuba
Fidel Castro teki marraskuussa 1996 historiallisen vierailun Vatikaaniin, jossa hän keskusteli paavi Johannes Paavali II:n kanssa lähinnä katolisen kirkon asemasta Kuubassa. Castro kutsui paavin Kuubaan vastavierailulle, joka toteutui tammikuussa 1998. Kuuba oli viimeinen Latinalaisen Amerikan maa, jossa paavi ei ollut vieraillut. Fidel Castro
2. joulukuuta 1961 Castro julisti, että hän on marxisti-leninisti, ja Kuuba tulisi siirtymään kommunismiin. 7. helmikuuta 1962 Yhdysvallat julisti Kuuban kauppasaartoon, joka on edelleen voimassa. Kauppasaartoa laajennettiin 1962 ja 1963 käsittämään amerikkalaisten turistien yleisen matkustuskiellon maahan. Tammikuussa Amerikan valtioiden järjestö erotti Kuuban jäsenyydestään Yhdysvaltain painostuksesta. Kennedy laajensi kauppasaartoa ja maaliskuussa Kuubassa jouduttiin säännöstelemään elintarvikkeita. Kuuban historia
Castro sanoi ensin palaavansa kotikyläänsä haluamatta valtaa mutta ottikin asevoimien päällikkyyden. 15.2.1959 pääministeri Miró Cardona erosi painostuksesta, jolloin Castro otti hänen paikkansa. Kesäkuussa hän perui lupaamansa vapaat vaalit ("Vaalit! Minkä takia?") ja "jätti palauttamatta perusoikeudet takaavan vuoden 1940 perustuslain hallitakseen pelkin asetuksin - kunnes hyväksytti Neuvostoliiton mallin mukaisen perustuslain vuonna 1976." Espanjan siirtyminen demokratiaan
Francon kuoltua Juan Carlos kruunattiin Espanjan kuninkaaksi marraskuussa 1975. Falangistit pyrkivät korostamaan, että kyse on uudesta francolaisesta monarkiasta, mutta uusi kuningas katsoi perivänsä vallan 1900-luvun alkupuolelle saakka hallinneelta Bourbonin hallitsijasuvulta. Varovaiset neuvonantajat halusivat kuninkaan pysyvän päivänpolitiikan ulkopuolella, mutta Juan Carlos ei suostunut siihen. Hän ei kuitenkaan voinut rientää suin päin demokratiaan, koska maan hallintokoneisto oli pidettävä toimivana. Hän käytti hyväkseen olemassaolevien lakien tulkinnanvaraisuutta ja hallintokoneistossa esiintyvää uudistushalua. Maan eri poliittiset suuntaukset pyrittiin saamaan yhteiseen ponnistukseen järjestelmän uudistamiseksi, ja se onnistuikin lukuun ottamatta ”bunkkeriksi” ("búnker") nimitettyä francolaista ryhmittymää. Pääministeri Navarro erotettiin kesällä 1976 ja hänen tilalleen valittiin oikeustieteilijä Adolfo Suárez. Plattin lisälauseke
Niin sanottu Plattin lisälauseke (tai Plattin sopimus, hyväksytty 22.5.1903) on nimetty silloisen Yhdysvaltain senaattorin, Orville Plattin mukaan. Yhdysvallat piti oikeutenaan puuttua Espanjan–Yhdysvaltain sodan (25.4.–12.8.1898) seurauksena itsenäistyneen Kuuban asioihin. Plattin lisälauseke takasi, että Yhdysvallat sai luvan esimerkiksi ostaa tai vuokrata maata sotilaalliseen käyttöön ja "suojella" Kuuban itsenäisyyttä vieraan vallan vaikutusvallalta elämän, yksityisen omistuksen ja henkilökohtaisen vapauden puolustamisen nimessä . Yhdysvallat käyttikin oikeuttaan ja sekaantui Kuuban asioihin varsin usein . Plattin lisälauseke mitätöitiin asteittain 1930-luvulla. Lisälausekkeesta oli jo luovuttu, kun Kuuban johtoon nousi vuoden 1933 kersanttien kapinan myötä USA-mielinen kersantti Fulgencio Batista (s. 16.1.1901 – k. 6.8.1973). Plattin lisälausekkeen mitätöimisestä huolimatta Yhdysvallat pitää edelleen kiistanalaista laivastotukikohtaa Guantánamo Baylla. Guatemalan historia
Sissisota ajoi hallituksen käyttämään murhia poliittisena aseenaan, mikä nosti 1970-luvulla voimakkaat vastareaktiot tukijamaa Yhdysvalloissakin. Yleensä sotilaiden miehittämä hallitus pyrki tukahduttamaan kommunistisen toiminnan lisäksi myös muunlaisen kritiikin, jota esiintyi armeijassakin. 
Hallituksenvastaiset mielenosoitukset kukistettiin kovin ottein, ja poliittiset murhat olivat arkipäivää. Äärioikeiston kuolemanpartiot alkoivat harventaa sissejä ja oppositiomielisiä 1960-luvulla. Vuonna 1968 kidutettiin ja murhattiin vuoden 1958 "Miss Guatemala Universe" Rogelia Cruz. Cruz kuoli, koska oli nuorten työväenpuoleen johtajan tyttöystävä. Todella paha poliittinen väkivalta alkoi 1970-luvun puolivälin jälkeen, jolloin Yhdysvallat oli jo lakannut viemästä aseita Guatemalaan.
Väkivaltaisin kausi osuu vuosina 1978–1983 hallinneiden kenraalien Fernando Romeo Lucas Garcían ja Efraín Ríos Monttin valtakausille. Varsinkin Ríos Monttin aikana hallitus käytti mayaintiaaneja vastaan poltetun maan taktiikkaa, jossa satoja vasemmistosissien tukijoiksi epäillyn alkuperäisväestön kyliä poltettiin.
1980-luvun alussa maailmaa järkytti tieto sadan aseettoman intiaanin surmaamisesta konekiväärein torille, joukkohauta surmattavia varten oli kaivettu jo edellisenä päivänä valmiiksi.
Vuonna 1994 valittiin uusi kongressi, johon valittiin aiemmille hallituksille tyypillistä korruptiota vastustamaan pyrkivät FRG ja PAN.
Sisällissota päättyi YK:n neuvottelemaan rauhansopimukseen presidentti Álvaro Arzún ja marxilaisen Unidad Revolucionaria Nacional Guatemaltecan välillä vuonna 1996. Vuonna 1992 Rigoberta Menchú sai Nobelin rauhanpalkinnon paljastaessaan hallituksen alkuperäisväestön kansanmurhan. Vuonna 1999 totuuskomissio todisti 42 275 ihmisen kuolleen pääosin valtiollisten tahojen tai valtioon kytköksissä olevien kuolemanpartioiden surmaamina. Huber Matos
Huber Matos (1918 Yara, Kuuba – 27. helmikuuta 2014 Miami, Florida, Yhdysvallat) oli toisinajattelija ja emigrantti, joka osallistui yhdessä Fidel Castron, Che Guevaran, Raúl Castron ja Camilo Cienfuegosin kanssa Kuuban vallankumoukseen syösten vallasta presidentti Fulgencio Batistan. Matos oli vastustanut Kuuban oikeistolaista hallintoa Batistan vuoden 1952 vallankaappauksesta lähtien, jota hän piti perustuslain vastaisena, mutta hänen suhteensa Castron johtamaan Heinäkuun 26. päivän liikkeeseen muuttui kriittiseksi myöhemmin, koska hän näki sen lähenevän kommunisteja ja omaksuvan marxilaisia periaatteita. Manuel Urrutia Lleó
Urrutia oli näkyvä hahmo Batistan hallintoa vastustavan kansalaisliikkeen parissa ja hän oli 26. heinäkuuta -liikkeen yleisesti hyväksymä ehdokas tulevaksi presidentiksi jo huhtikuussa 1958. Vuonna 1957 Urrutia oli toiminut tuomarina oikeudenkäynnissä, jossa liikkeen edustajia syytettiin hallituksenvastaisesta toiminnasta, mutta antoi päätöksen, että vastaajat olivat toimineet kansalaisoikeuksiensa puitteissa. Vuotta myöhemmin Urrutia vieraili Yhdysvalloissa hakemassa tukea Kuuban vallankumoukselle, minkä ansiosta Yhdysvallat keskeytti asetoimitukset Batistan hallinnolle. Urrutiaa pidettiin liberaalina vallankumouksellisena vielä tässä vaiheessa hyvänä valintana presidentin virkaan Yhdysvaltojen suhteita silmällä pitäen. Francisco Franco
Vuonna 1947 Franco julisti Espanjan jälleen monarkiaksi, mutta ei määrännyt kuningasta, vaan hän jatkoi valtionhoitajan asemassa diktaattorina. Hänellä oli oikeus valita seuraajansa, ja vuonna 1954 hän valitsi Juan Carlos de Borbónin Espanjan prinssiksi ja seuraajakseen. Vuonna 1969 prinssi vannoi kuninkaanvalan. Hän oli tasavaltalaisten syrjäyttämän kuninkaan, Alfonso XIII:n pojanpoika. Laillinen kruununperijä olisi ollut hänen isänsä, Barcelonan kreivi Juan de Borbón. Päätös yllätti karlistipuolueen kruununtavoittelijat. Franco pyrki nyt kouluttamaan prinssistä diktatuurin jatkajan. Vuoteen 1973 mennessä Franco luopui pääministerin virasta ja pysyi vain valtion päämiehenä ja armeijan ylipäällikkönä. Jimmy Carter
Carter vieraili Kuubassa toukokuussa 2002 tavaten Fidel Castron, ensimmäisenä Yhdysvaltain presidenttinä vuoden 1959 Kuuban vallankumouksen jälkeen. Guatemalan vallankaappaus 1954
Guatemalan vallankaappaus 1954 oli Yhdysvaltojen CIA:n tukema vallankaappaus, joka syöksi vallasta Guatemalan presidentti Jacobo Árbenzin ja nosti presidentiksi eversti Castillo Armas vuonna 1954. Árbenzia oli alettu pitää uhkana, koska hänen uudistustensa kuten maan uudelleenjako miellettiin kylmän sodan ajan ilmapiirissä kommunismina. CIA:n peitenimi hankkeelle oli operaatio PBSUCCESS ja 18. kesäkuuta Armasin suhteellisen pieni kapina armeija hyökkäsi Guatemalaan Hondurasista tukenaan muutamia amerikkalaisia pommikoneita. Árbenz luuli joutuneensa suuremman yhdysvaltalaisen hyökkäyksen kohteeksi ja pakeni maasta 27. kesäkuuta. Antonio López de Santa Anna
Vuonna 1821 hän kuitenkin siirtyi "El Libertadorin", Agustín de Iturbiden, myöhemmän keisari Augustin I:n puolelle. Santa Anna sai mainetta karkottaessaan Espanjan joukot Veracruzin satamasta 1821. Iturbide palkitsi hänet kenraalin sotilasarvolla uskollisuudestaan julistautuessaan keisariksi. Kuitenkin vuotta myöhemmin Santa Anna oli niiden upseerien joukossa, jotka tukivat Casa Matan suunnitelmaa syöstä Iturbide vallasta ja tehdä maasta tasavalta. Myöhemmin Santa Anna oli mukana kukistamassa presidenttejä Manuel Gómez Pedraza ja Vicente Guerrero. Vuonna 1824 hänet nimitettiin Yucatánin kuvernööriksi. Omasta aloitteestaan hän suunnitteli hyökkäystä Kuubaan, joka oli vielä Espanjan vallassa, muttei saanut kerättyä varoja tai tukea retkeen. Kolumbian historia
Vuoden 1957 alussa suurin osa järjestäytyneistä ryhmistä vastusti Rojasin hallintoa. Konservatiivi- ja liberaalijohtajat olivat neuvotelleet vuoden 1956 alusta lähtien maltillisten konservatiivien tukiessa Rojasia vuoteen 1957 asti. Kaikki osapuolet allekirjoittivat sopimuksen vuonna 1957 luoden Kansallisen rintaman yhteishallituksen. Sopimus vahvisti vallanjaon puolueiden välillä ja päätti La Violencian. Presidentinvaalit pidettäisiin säännöllisesti neljän vuoden välein liberaalien ja konservatiivien välillä, ja molemmilla puolueilla olisi tasa-arvoiset asemat vaaleissa ja muissa viroissa. Rojas yritti vielä pysyä vallassa, mutta joutui eroamaan ja lähtemään maanpakoon mielenosoittajien ja armeijan johtohenkilöiden vaatiessa hänen eroaan. Seuraavaksi presidentiksi valittiin vuonna 1958 liberaali Alberto Lleras Camargo. Che Guevara
Taistelu päättyi tammikuussa 1959 yleislakkoon ja kansannousuun, joka pakotti diktaattori Batistan maasta, ja kapinalliset marssivat Havannaan. He perivät vararikkoon ajautuneen maan, jolla oli varoja vain 500 000 Yhdysvaltain dollaria ja 1,3 miljardia ulkomaista velkaa. Castro matkusti New Yorkiin vakuuttamaan hyvää tahtoaan ja houkuttelemaan maahan sijoittajia. Hän vetosi kansaan, ja ihmiset maksoivat veronsa jopa vuoden etukäteen, ja kuudessa kuukaudessa kerättiin 232 miljoonaa dollaria. Batistan mukanaan viemät 500 ja 1 000 Kuuban dollarin setelit mitätöitiin. Salvador Allende
Vuonna 1971 Kuuban johtaja Fidel Castro oli Chilessä kuukauden ajan. Kuuba antoi tukensa Chilelle ja Allende tukensa Etelä-Amerikan vasemmistolaisille taisteluille. Tämä viilensi entisestään poliittista ilmapiiriä Amerikan mantereella. Vuonna 1972 maata järisytti laaja keskiluokan lakko, johon yhtyivät työnantajat, joitakin opiskelijajärjestöjä ja osa armeijasta. Lakon kestettyä 24 vuorokautta, Allende joutui taipumaan ja ottamaan upseerin, kenraali Carlos Pratsin hallitukseensa. Tämä taas sai työväen kritisoimaan Allenden politiikkaa. Chilen peson arvo laski 140 prosenttia ja ennen vasemmistoa myötäilleet kristillisdemokraatitkin siirtyivät poliittisesti enemmän oikealle. Maa oli hyperinflaation takia lähes kaaoksessa ja sotilasvallankaappauksen uhka kasvoi entisestään. Chilen sekasortoa edesauttoi CIA:n voimakas sekaantuminen Chilen politiikkaan Santiagosta käsin. Manuel Urrutia Lleó
Manuel Urrutia Lleó (8. joulukuuta 1901 Yaguajay, Las Villas – 5. heinäkuuta 1981 New York, Yhdysvallat) oli kuubalainen lakimies ja poliitikko. Urrutia vastusti aktiivisesti Gerardo Machadon hallintoa ja Fulgencio Batistan toista presidenttikautta 1950-luvulla. Hänet nimitettiin Kuuban vallankumouksen jälkeen Kuuban väliaikaisen vallankumoushallituksen presidentiksi 1959. Vain puoli vuotta myöhemmin Urrutia erosi tehtävästään ja emigroitui Yhdysvaltoihin, koska hän joutui erimielisyyksiin vallankumousarmeijan ylipäällikön Fidel Castron kanssa Kuuban tulevasta linjasta. 1960-luku
Vuosikymmenen merkittävin poliittinen attentaatti tehtiin 22. marraskuuta vuonna 1963, jolloin John F. Kennedy murhattiin Dallasissa. Kennedy oli ollut vasta kolme vuotta maan presidenttinä, mutta tänä aikana hän oli saanut aikaan monia sisäpoliittisia uudistuksia, muun muassa myönnetyksi mustille täydet kansalaisoikeudet. Hänen presidenttikaudelleen sattui myös monia kansainvälisiä kriisejä: vuonna 1961 Yhdysvallat tuki Kuuban vastavallankumouksellisia epäonnistuneessa Sikojenlahden maihinnousussa, mutta varsinainen Kennedyn tulikaste oli kuitenkin vuoden 1962 Kuuban ohjuskriisi, jonka lopputuloksena vältettiin ydinsodan uhka kun Neuvostoliitto vetäytyi rakentamasta Kuubaan ohjustukikohtaa. Che (elokuva)
Che on Steven Soderberghin ohjaama vuonna 2008 julkaistu kaksiosainen elokuva, joka kertoo sissijohtaja Che Guevarasta. Guevaran roolin näyttelee puertoricolaissyntyinen Benicio del Toro. Guevara tunnetaan erityisesti Fidel Castron johtamasta 26. heinäkuuta -liikkeestä, joka vuonna 1959 otti vallan Kuuban silloiselta presidentiltä Fulgencio Batistalta. Vallankumouksen jälkeen Che Guevarasta tuli valtahierarkiassa toinen heti Castron jälkeen Kuuban uudessa hallinnossa. Guevara yritti tämän jälkeen käynnistää vallankumouksia useissa eri maissa, mutta ei onnistunut ja jäi lopulta Boliviassa Bolivian armeijan yksikön vangiksi 8. lokakuuta 1967. Bolivialaiset teloittivat Guevaran seuraavana päivänä. Fulgencio Batista
Batista siirtyi lopulliseen maanpakoon Portugaliin ja Espanjaan. Batista kuoli sydänkohtaukseen Guadalminassa Marbellan lähellä, väitetysti kaksi päivää ennen kuin ryhmä Castron agentteja olisi toteuttanut suunnitelman hänen murhaamisekseen. Heinäkuun 26. päivän liike
1. tammikuuta 1959 Batista pakeni maasta, ja vallan kaappasi kapinallisten johtama juntta. Castro ei kuitenkaan hyväksynyt juntan valtaannousua vaan jatkoi taistelua ja valloitti Santa Claran kaupungin. Seuraavana päivänä Castro julisti onnistuneen yleislakon, ja 8. tammikuuta hän saapui satojen tuhansien juhlivien ihmisten ympäröimänä pääkaupunkiin Havannaan. Kuuban itsenäisyyssota
Kuuban itsenäisyyssotaa oli edeltänyt vuosien 1868 ja 1878 välillä käyty kymmenvuotinen sota, joka oli samaan tapaan tähdännyt Kuuban itsenäistymiseen. Kapinalliset oli kuitenkin tuolloin voitettu, mutta sodan päättäneessä Zanjónin sopimuksessa Espanja teki kuubalaisille joitakin myönnytyksiä. Kuubalaisilla oli tarkoitus olla esimerkiksi edustus Espanjan cortesissa, mutta espanjalaisista poiketen cortesin vaaleissa kaikilla Kuubassa asuvillae espanjalaisilla virkamiehillä oli äänioikeus, kun taas kuubalaisilla oli äänioikeus vain tietyn veronmaksurajan ylittämisen jälkeen. Näin kuubalaisista vain noin 3 % oli äänioikeutettuja. Lisäksi emämaan veropolitiikkaan kuului, että Kuubasta saadut tulot käytettiin ensisijaisesti virkamiesten ja sotilaiden palkkoihin ja julkisille hankkeille ei jäänyt varoja. Kuubalaisten vaatimusten huomiotta jättäminen johti alati kasvavaan tyytymättömyyteen. John F. Kennedy
Kennedy aloitti presidenttikautensa kylmän sodan aikana, jolloin Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton johtamat blokit olivat vastakkain. Edeltäjältään Eisenhowerilta hän peri salaisen sodan Kuubaa ja sen johtajaa Fidel Castroa vastaan. Kuuban vallankumous
Heinäkuussa samana vuonna Kuuban oppositioryhmät kokoontuivat Venezuelassa, jossa vastarintaliikkeen johto päätettiin antaa heinäkuun 26. päivän liikkeelle ja Castro nousi koko Batistan vastaisen opposition johtajaksi. Batista yritti turhaan korjata tilannetta nostattamalla valtaan sätkynukkensa Andrés Rivero Agüeron vaaleissa marraskuussa 1958. Muodollinen vallanvaihdos ei riittänyt, ja myös Batistan aseidenvientikieltoon asettanut Yhdysvallat vaati nyt vapaita vaaleja. Castron sissit alkoivat levitä Orientesista muuhun maahan kahtena osastona. Ensimmäistä johti Camilo Cienfuegos ja toista Che Guevara. Guevaran joukot valtasivat keskisen provinssin pääkaupunki Santa Claran 27. joulukuuta ja Castron veljesten joukot puolestaan Santiago de Cuban ja Guantánamon. Vuoden lopussa kapinalliset lähestyivät Havannaa ja armeija oli käytännössä lopettanut vastarinnan. Batista pakeni Kuubasta uudenvuodenyönä 1959. Monet hänen kannattajistaan seurasivat johtajaansa hieman hänen jälkeensä. Batistan paettua valtaan nousi sotilasjuntta, joka teki muodollista vastarintaa kapinallisille. Vankilasta väliaikaishallitusta johtamaan kutsuttu Ramón Barquín määräsi tulitauon ja luovutti Havannan Che Guevaralle 3. tammikuuta. Castro saapui pääkaupunkiin viikkoa myöhemmin 8. tammikuuta. Valtaan nousi Manuel Urrutia Lleón väliaikaishallitus pääministerinään Fidel Castro. Kuuba
Kuuban vallankumous oli maan katoliselle kirkolle kova isku, sillä se menetti asemansa muun muassa koulutuksessa. Kaikki uskonnonharjoittajat jätettiin myös kommunistisen puolueen jäsenyyden ja muun poliittisen toiminnan ulkopuolelle. Moni katolisen kirkon johtaja siirtyikin Floridaan 1960-luvulla. Carlos Mendieta
Fulgencio Batistan johtaman vallankaappauksen seurauksena Gerardo Machado syöstiin vallasta, ja Mendieta asetettiin väliaikaiseksi Kuuban presidentiksi. Mendieta luopui virastaan levottomuuksien jatkuessa vuonna 1935. Kuuban vallankumous
Kuuban taloudellinen tilanne oli kärsinyt huomattavasti. Työttömyys kasvoi ja sokerin sekä tupakan markkinahinnat olivat laskeneet. Joitakin Castron kannattajia loikkasi Yhdysvaltoihin, heidän joukossaan esimerkiksi ilmavoimien komentaja majuri Pedro Luis Díaz Lanz. Etenkin Länsi- ja Keski-Kuubassa alkoi lokakuuhun 1959 mennessä myös kapinaliikkeitä Castroa vastaan. Kuuba lähentyi Neuvostoliiton kanssa. Kuuba ja Neuvostoliitto solmivat kauppasopimuksen helmikuussa 1960 ja Castro piti Yk:n kokouksessa Nikita Hruštšovia ylistäneen ja Yhdysvallat tuominneen puheen. Kuuban ulkomaan varoja jäädytettiin ja kaupankäynti Yhdysvaltojen ja Kuuban välillä oli katkennut vuoden 1960 loppuun mennessä. Presidentti Dwight D. Eisenhower katkaisi diplomaattisuhteet Kuuban kanssa 3. tammikuuta 1961, ja huhtikuussa seurasi CIA:n rahoittama ja tukema epäonnistunut Sikojenlahden maihinnousu. Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy oli tukenut maihinnousun toteuttamista ja seuraavana vuonna hän asetti Kuuballe kauppasaarron. Lokakuussa 1962 seurasi Kuuban ohjuskriisi, joka oli ajaa kylmän sodan aikaisen maailman ydinsodan partaalle. Kriisi ratkaistiin kuitenkin lopulta sota välttäen, mutta jännitteet säilyivät. Kuubalaisten viranomaisten mukaan Castro yritettiin murhata tai kukistaa kaikkiaan yli 600 kertaa. Fidel Castro hallitsi Kuubaa lopulta vuoteen 2008 saakka. Alfonso XIII
Espanja menetti Alfonso XIII:n hallituskautedella 1898 sodan seurauksena siirtomaansa Kuubassa, Puerto Ricossa ja Filippiineillä, hävisi useita sotia Pohjois-Afrikassa ja kärsi Miguel Primo de Riveran diktatuurista. Kun Espanjan toinen tasavalta julistettiin 14. huhtikuuta 1931, kuningas lähti maasta luopumatta virallisesti kruunustaan. Espanjan sisällissodan puhjettua Alfonso teki selväksi kannattavansa kapinallisten kansannousua hallitusta vastaan. Kenraali Francisco Franco kuitenkin julisti syyskuussa 1936, että nationalistit eivät tulisi hyväksymään Alfonsoa kuninkaana. Ensimmäiset vuodet maanpaossa Alfonso vietti Ranskassa. Myöhemmin hän muutti Italiaan ja kuoli Roomassa vuonna 1941 luovutettuaan oikeutensa kruunuun neljännelle pojalleen, Barcelonan kreivi Don Juanille. Tämän poika, Juan Carlos I, hyväksyttiin Francon esityksestä vuonna 1969 Espanjan tulevaksi kuninkaaksi, ja Francon kuoltua 1975 parlamentti valitsi Juan Carlosin kuninkaaksi. Kuninkaan isä luopui vaatimuksestaan kruunuun vuonna 1977 ja hänelle myönnettiin Barcelonan kreivin arvonimi.