Mikä oli Suomen sisällissodan ensimmäinen taistelu?
Kämärän taistelu
Kämärän taistelu oli Kuolemajärven pitäjän Kämärän asemalla 27. tammikuuta käyty suojeluskunnan ja punakaartin välinen taistelu, jota pidetään Suomen sisällissodan ensimmäisenä sotatoimena. Taistelua on kutsuttu myös sisällissodan aluksi, vaikka yleensä tapahtumien katsotaan käynnistyneen vasta seuraavien päivien aikana muualla Suomessa. Esimerkiksi valkoisen armeijan ylipäällikkö Carl Gustaf Emil Mannerheim piti vuonna 1933 sodan alkuna nimenomaan Kämärän taistelua. Kämärä
Kämärän rautatieasemalla käytiin 27. tammikuuta 1918 taistelu, joka oli Suomen sisällissodan ensimmäinen varsinainen sotatoimi. Lisäksi kylässä käytiin kiivaita taisteluja sisällissodan aikana vielä huhtikuun lopussa 1918 ja myöhemmin talvisodan aikana helmikuussa 1940.
Koillisrintama
Koillisrintama oli Suomen sisällissodan rintama, jonka sotatoimet olivat myös osa valkoisen Suomen tekemiä Vienan retkiä. Sen taistelut käytiin maalis–huhtikuussa 1918 Suomen ja Neuvosto-Venäjän rajaseudulla Peräpohjolassa, Itä-Lapissa ja Vienan Karjalassa. Koillisrintaan taistelut päättyivät ratkaisemattomaan, kun punaiset eivät onnistuneet saamaan sillanpääasemaa Suomen puolelta, ja valkoiset taas eivät päässeet etenemään Vienan Karjalaan. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Kokkola oli jakaantunut ruotsinkieliseen varakkaaseen porvaristoon ja Ykspihlajan satamakaupunginosan köyhiin työläisiin. Elintarvikepulan vuoksi ilmapiiri oli ollut kireä jo kesästä 1917 lähtien. Syksyn aikana kaupunkiin perustettiin suojeluskunta sekä työväen järjestyskaarti, joka marraskuun yleislakon yhteydessä otti haltuunsa kaupungin miliisilaitoksen. Suojeluskunnan ja työläismiliisin välistä yhteenottoa ei kuitenkaan syntynyt, kun suojeluskunta torjui maaseudulta tarjotun avun pelätessään venäläisten sekaantuvan tapahtumiin. Kokkolan maalaiskunnan Närvilässä työväen järjestyskaarti riisuikin aseista kaksi suojeluskuntaosastoa venäläisten avustamana. Lakon jälkeen levottomuudet jatkuivat edelleen, ja joulukuun puolivälissä työväen järjestyskaarti otti miliisilaitoksen uudelleen haltuunsa. Porvarit järjestivät tilannetta vastaan protestoineita joukkokokouksia, jotka kärjistyivät perinteisten joulumarkkinoiden aikana 22. joulukuuta tapahtuneisiin väkivaltaisuuksiin. Aluksi väkijoukko yritti rynnätä Raatihuoneentorilla sijainneelle poliisilaitokselle, jolloin kaksi tunkeutujaa haavoittui lievästi miilisien ampuessa heitä revolvereillaan. Samana iltana pidetty mielenosoitus päättyi suojeluskuntalaisten ja työväen järjetyskaartin väliseen nujakointiin. Venäläiset santarmit hajottivat väkijoukot, mutta myöhemmin illalla tuntemattomaksi jäänyt työväenkaartin jäsen ampui Kokkolan huomattavimpiin porvareihin kuuluneen tehtailija Juho Piiraisen. Viljo Laakso
Staabin jäsenenä Laakso koulutti suojeluskuntalaista Lapualla, Ylistarossa, Vaasassa ja Laihialla. Kun toiminta venäläisiä joukkoja vastaan alkoi 27. tammikuuta 1918, Laakso johti toimintaa Laihian "Hulmilla". Se oli entinen vanhan väen 10. reservikomppanian kasarmi, jossa oli pieni venäläinen ratsuväkiosasto. Hulmin taistelu oli merkityksellinen sikäli, että se oli tammisunnuntain ensimmäinen sotilaallinen operaatio. Laihian suojeluskuntaosaston piti osallistua Vaasan haltuunottoon varustettuna Hulmilta saatavilla aseilla. Siksi päämaja määräsi laihialaisille muutaman tunnin ennakon yleiseen H–hetkeen nähden. Lisäksi juuri Hulmilla koettiin sodan ensimmäiset taistelutappiot, viisi kaatunutta miestä. Uuno Koivisto
Koivisto saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 18. maaliskuuta 1918 lähtien 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella, missä hän haavoittui pahasti 4. huhtikuuta 1918. Värtsilä (kunta)
Suomen sisällissodan sytyttyä käytiin 8. helmikuuta 1918 valkoisten voittoon päättynyt Värtsilän taistelu. Sen yhteydessä kaatui 7 suojeluskuntalaista ja 3 Värtsilän punakaartin jäsentä. Taistelu jäi ainoaksi Pohjois-Karjalassa käydyksi sisällissodan taisteluksi. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Punaiset olivat perustaneet ensimmäisen puolustuslinjansa vasta 50 kilometrin päähän Hangosta rantaradan ja Hanko–Hyvinkää-radan risteyspaikkaan Karjaalle, jonne saksalaiset jatkoivat 5. huhtikuuta. Paikkakunnalle oli koottu noin tuhat alun perin Lempäälän rintamalle tarkoitettua punakaartilaista, jotka tulivat lähinnä Helsingistä ja ympäristökunnista. Heidän tukenaan oli kaksi panssarijunaa. Karjaa oli valittu, koska punaiset odottivat Ahvenanmaalta Turkuun tapahtuvaa maihinnousua, jonka jälkeen vihollinen oli tarkoitus pysäyttää rantaradalla ennen sen pääsyä Helsingin lähistölle. Etenemään lähteneet saksalaiset ottivat pian yhteen Raaseporin seisakkeella punaisten "Panssarijuna nro 1:n" kanssa. F. Wahlbergin komentamassa junassa oli noin sata punakaartilaista, mutta se joutui perääntymään vaurioiduttuaan saksalaisten ampumassa suorasuuntaustulessa. Noin kolme kilometriä Karjaan aseman eteläpuolella saksalaisia oli vastassa myös punaisten panssarijuna "Nro 2". Kiivaaksi luonnehditun taistelun jälkeen molemmat junat päättivät perääntyä ilmeisesti miehistön äänestyspäätöksen johdosta. Yhteenotossa kaatui kaksi saksalaista ja kaksi haavoittui. Maanteitse Helsingin suuntaan edennyt osasto pääsi iltaan mennessä vastarintaa kohtaamatta noin 12 kilometrin päähän Fagernäsin kylään. Vierumäen taistelu
Vierumäen taistelu oli Suomen sisällissodan taistelu, joka käytiin Heinolan Vierumäen kylässä 20.–21. huhtikuuta 1918. Asikkalasta ja Heinolasta vetäytyneet punaiset kohtasivat Vierunkankaalla sijaitsevassa maantieristeyksessä valkoisten joukot, jotka yrittivät estää heidän etenemisensä. Punaiset onnistuivat lopulta tekemään läpimurron ja jatkamaan itään kohti Vuolenkoskea. Suomen sisällissota
Suomen sisällissota käytiin Suomen senaatin eli hallituksen ja sitä vastaan kapinoineen Suomen kansanvaltuuskunnan johtamien joukkojen välillä 27. tammikuuta – 15. toukokuuta 1918. Senaatin asevoimina olivat valkoiset joukot ja kansanvaltuuskunnan joukkoina Suomen Punainen Kaarti eli punaiset. Saksan keisarikunnan armeija tuki valkoisia valtaamalla Helsingin, Lahden ja muita eteläsuomalaisia kaupunkeja. Neuvosto-Venäjä tuki punaisia lahjoittamalla heille aseita. Rautu (Viipurin lääni)
Raudun taistelu oli Suomen sisällissodassa 1918 Raudun aseman tienoilla Karjalan rintaman komentajan Aarne Sihvon johdolla käyty taistelu. Lähinnä Pietarista tulleet Raudun kirkonkylää kohti pyrkineet venäläiset joukot joutuivat 23. maaliskuuta kolmelta taholta saarroksiin. Apujoukkojen saavuttua asema saarrettiin täydellisesti, ja 4. huhtikuuta illalla alkoi voimakas mutta tulokseton hyökkäys. Seuraavana aamuna venäläiset yrittivät murtautua saarroksista Raasulin suuntaan, mutta yritys epäonnistui, ja Maaselän kylän lähellä ns. Kuolemanlaaksossa joutui n. 700 venäläistä vangiksi ja 400 kaatui; valkoisten tappiot olivat kaatuneina ja haavoittuneina n. 600 miestä. Suomen sisällissota
Bolševikit kaatoivat Leninin johdolla väliaikaisen hallituksen lokakuun vallankumouksessa 7. marraskuuta 1917. Samaan aikaan Suomen eduskunta ja parlamentaarinen valta olivat pääsemässä uudelleen jaloilleen. Maa oli kuitenkin siinä vaiheessa sisäisesti pahemmin jakautunut kuin maaliskuussa 1917. SDP:n piirissä pohdittiin keinoja valtiovallan palauttamiseksi työväestölle ja konservatiivit pitivät tiukasti kiinni takaisin saamastaan valta-asemasta, jota Venäjän uusi kumous näytti myös uhkaavan. Ei-sosialistienemmistöinen eduskunta kokoontui ensimmäisen kerran vaalien jälkeen 1. marraskuuta ja hyväksyi 9. marraskuuta valtiohoitajakunnan asettamisen maahan, mutta kolmen valtionhoitajan (Alkio, Svinhufvud, Tokoi) johtamismallia ei kyetty toteuttamaan. Työväenliikkeelle ja sosiaalidemokraattiselle puolueelle oli marraskuun alkuun mennessä muodostunut kaksi eri toimintavaihtoehtoa: eduskuntatyö tai vallankumouksen aloittaminen. Oppositioon jäänyt SDP esitti valtiohoitajakunnan sijaan oman Me vaadimme -ohjelmansa, jossa se vaati yhteiskunnallisia uudistuksia, suojeluskuntien lakkauttamista, aiemman valtalain läpiajamista ja lokakuun eduskuntavaalien tuloksen mitätöintiä. Ei-sosialistit eivät ohjelmaa hyväksyneet, ja 12. marraskuuta päätettiin, ettei sitä edes otettu käsittelyyn eduskunnassa, koska esitys ei puhemiehen mielestä täyttänyt ”muodollisia vaatimuksia”. Olhavan taistelu
Olhavan taistelu oli Lapin sodan alkuvaiheessa 29. syyskuuta 1944 Iin Olhavassa käyty lyhyt aseellinen taistelu Pohjois-Suomesta vetäytyvien saksalaisjoukkojen ja pohjoiseen etenevien suomalaisjoukkojen välillä. Edellisenä päivänä oli Pudasjärvellä käyty ensimmäinen laukaustenvaihto saksalaisten ja suomalaisten joukkojen välillä. Olhavassa joukot avasivat ensimmäistä kertaa täysimittaisen tulen toisiaan vastaan. Korppoon taistelu
Korppoon taistelu oli Turun saaristossa 28. maaliskuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu, jolloin valkoiset valtasivat Korppoon saaren itä hallussaan pitäneiltä punaisilta. Ikaalisten taistelut
Ikaalisten taistelut olivat Suomen sisällissodan taisteluita, jota käytiin 16. helmikuuta–24. maaliskuuta 1918 Ikaalisten, Hämeenkyrön ja Viljakkalan kuntien alueella. Noin 18 kilometrin levyinen rintamalinja ulottui lännestä Ikaalisten Vatulasta Kyrösjärven itäpuolella sijaitsevaan Viljakkalan Luhalahteen. Ikaalisten rintaman taistelut olivat osa valkoisten Satakunnan rintaman itäistä lohkoa. Punaiset operoivat aluksi käytännössä omatoimisesti, kunnes joukot siirrettiin maaliskuun hyökkäysvaiheessa Tampereen esikunnan alaisuuteen. Heidän tarkoituksenaan oli edetä valkoisten vahvimmalle tukialueelle Etelä-Pohjanmaalle, mutta hyökkäys pysähtyi jo Ikaalisten eteläpuolelle. Valkoiset käynnistivät oman suurhyökkäyksensä 15. maaliskuuta tarkoituksenaan katkaista Porin rata ja näin sulkea Tampereen saartorengas. Ikaalisten rintaman viimeiset taistelut käytiin Hämeenkyrössä, jonka jälkeen punaiset perääntyivät Tampereelle. Suomen sisällissota
Sisäisen järjestysvoiman puute Venäjän tsaarin perinteisten poliisi- ja santarmi­organisaatioiden hajottua maaliskuun vallankumouksen 1917 yhteydessä johti ensin aseettomien turvajoukkojen perustamiseen. Maalis–huhtikuussa syntyivät Lounais-Suomessa ensimmäiset suojeluskuntia edeltäneiden järjestyskuntien idut, ja samaan aikaan ryhdyttiin muodostamaan työväen järjestyskaarteja edeltäneitä järjestysmiehistöjä Etelä-Suomeen. Aluksi molemmat luotiin pääasiassa valvomaan yleistä järjestystä paikallistasolla, mutta jo keväällä 1917 alkanut lakkoliikehdintä teollisuudessa ja maataloudessa, sekä myöhemmin vuonna 1917 kunnallispolitiikkaan ja elintarvikeongelmiin liittyvät levottomuudet alkoivat korostaa niiden eturyhmäluonnetta. Tuolloin järjestyksen valvonnallinen ja taistelujärjestöllinen rooli oli usein sisäkkäinen sekä työväenkaarteissa että suojeluskunnissa. Taistelu valtiovallasta nosti lopulta molemmat joukot merkittäviksi tekijöiksi myös valtakunnan tasolla. Suomen sisällissota
Suomen sisällissota päättyi 15. toukokuuta 1918, mutta sen akuutit vaikutukset jatkuivat Suomessa ainakin vuoden 1918 loppuun asti. Sota hajotti ja vaurioitti suomalaista yhteiskuntaa vakavasti. Kyse ei ollut vain sodan osapuolien välisestä kuilusta vaan myös valtaryhmien sisäisistä ongelmista. Valkoinen Suomi jakaantui kahteen leiriin: toinen kannatti monarkiaa ja kavennettua demokratiaa, toinen kannatti tasavaltaista, laajaa demokratiaa ja sosiaalisia uudistuksia. Äärikonservatiivit olivat olleet pysyvästi parlamentarismia vastaan. Maltillisemmat konservatiivit kannattivat parlamentarismia aluksi, mutta vuosien 1917–1918 tapahtumat käänsivät heidät laajaa demokratiaa vastaan, ja saivat heidät etsimään eduskunnalle vastavoimaa pitkästä monarkian perinteestä. Valtiomuotokiista oli merkittävin voittajien sisäinen vedenjakaja: pitkittyneen sisäisen sodan vuoksi ja sen jälkeisessä epävarmassa tilanteessa pääosa konservatiiveista ja ei-sosialisteista kannatti Saksan vahvaa asemaa Suomessa. Lisäksi aktivistit toivoivat saksalaisilta tukea Itä-Karjalan valtaushankkeelle. Suomen sisällissota
Sodassa muodostui jo alusta lähtien selkeästi kolme rintamaa, joita punaiset kutsuivat nimillä läntinen, keskinen ja itäinen rintama. Läntinen rintamalinja kulki suunnilleen Merikarvialta Kullaan ja Suodenniemen pohjoispuolelta Virtojen eteläpuolelle. Keskinen rintama kulki Väärinmajan ja Länkipohjan kautta Lusiin. Itäinen rintama kulki siitä Mouhun ja Joutsenon kautta Viipurin pohjoispuolelta Laatokalle. Valkoisten sotatoimet oli jaettu neljään rintamalohkoon; länsirintamaan, joka käsitti Satakunnan ja Hämeen rintamat, keskiseen rintamaan eli Savon rintamaan, sekä itäiseen rintamaan eli Karjalan rintamaan. Lisäksi saksalaisten maihinnousun jälkeen taisteluja käytiin Uudellamaalla, Etelä-Hämeessä ja Päijät-Hämeessä. Yksittäisiä taisteluja käytiin myös rintamalinjan pohjoispuolella. Lahden taistelu
Sisällissodan alettua Etelä-Suomen tärkeimmät kaupungit siirtyivät punaisille. Sodan käännekohtana oli Tampereen taistelu maalis-huhtikuussa 1918, jossa punaiset menettivät vahvimman pohjoisen kaupunkinsa. Sen jälkeen Länsi-Suomen punaiset pyrkivät perheineen pakoon itään. Keskeinen pakoreitti kulki Lahden kautta, josta oli maantie- ja rautatieyhteys Pietariin. Weihaiwein taistelu
Weihaiwein taistelu () oli ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan maa- ja meritaistelu. Se käytiin 20. tammikuuta - 12. helmikuuta 1895 Weihaissa Shandongissa Kiinan rannikolla keisarillisen Japanin ja Kiinan keisarikunnan joukkojen välillä. Kristiinankaupungin keskustaajama
Vuonna 1918 käytiin Kristiinankaupungin taistelu osana Suomen sisällissotaa. Värtsilän taistelu
Värtsilän taistelu oli Tohmajärven pitäjään kuuluneessa Värtsilän teollisuustaajamassa 8. helmikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu. Vajaat pari tuntia kestäneen yhteenoton taustalla oli Joensuun suojeluskunnan suorittama Värtsilän punakaartin aseistariisunta. Taistelu päättyi nopeasti työväentalolle linnoittautuneiden punaisten antautumiseen ja pakoon, jonka jälkeen kylä jäi valkoisten haltuun. Suomen sisällissota Lapissa
Osapuolet kohtasivat ensimmäisen kerran 21. maaliskuuta, ja seuraava taistelu käytiin Tuntsajoen varrella kolme päivää myöhemmin. Valkoisten saavuttama voitto muodostui merkittäväksi, sillä onnistuivat estämään punaisia saamasta tukikohtaa Suomen puolelta. Toisaalta punaiset luopuivat samaan aikaan omista hyökkäyssuunnitelmistaan Venäjän hallituksen painostuksesta. Taustalla oli Saksan ja Neuvosto-Venäjän solmima Brest-Litovskin rauhansopimus, jota bolševikit eivät halunneet vaarantaa Saksan liittolaisina olleita valkoisia vastaan tehdyillä hyökkäyksillä. Tämän jälkeen koillisrintamalla käynnistyi valkoisten hyökkäysvaihe, jota jatkui aina 18. huhtikuuta saakka. Punaiset onnistuivat kuitenkin pysäyttämään heidän etenemisensä, ja näin taistelut päättyivät ratkaisemattomaan. Valkoiset menettivät koillisrintaman taisteluissa 45–60 ja punaiset 25–50 kaatunutta. Venäjälle jääneistä punakaartilaisista muodostettiin kesäkuussa 1918 brittien alaisuudessa toiminut Muurmannin legioona, jonka miehet kotiutettiin Suomeen syksyllä 1919. Länkipohjan taistelu
Länkipohjan taistelu oli Längelmäen pitäjään kuuluneessa Länkipohjan kylässä 16. maaliskuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu. Se oli osa vuorokautta aikaisemmin käynnistynyttä valkoisten suurhyökkäystä, jonka tavoitteena oli Tampereen valtaaminen. Taistelu muistetetaan erityisesti niin sanotusta Länkipohjan verilöylystä, kun valkoiset teloittivat ainakin 70–100 antautunutta punakaartilaista. Luettelo Suomen sisällissodan taisteluista
Taistelut on jaoteltu neljään päärintamaan (Satakunnan, Hämeen, Savon ja Karjalan rintamat), Saksan maihinnousun jälkeen Uudellamaalla, Kanta- ja Päijät-Hämeessä sekä Kymenlaaksossa käytyihin taisteluhin, Ahvenanmaan ja Varsinais-Suomen taisteluhin sekä sisällissodan rintamalinjan pohjoispuolella käytyihin taisteluihin. Lisäksi mukana ovat Itä-Lapin rajaseudulle syntyneen Koillisrintaman taistelut. Suomen sisällissota
Bolševikkien Helsingin neuvoston päämajassa, nykyisessä presidentinlinnassa pidettiin marraskuun 8. päivänä 1917 vallankumousta valmisteleva kokous, jossa oli läsnä kolme venäläistä kommunistia: Pavlo Dybenko, A. L. Seinman ja Ivar Smilga sekä pietarinsuomalainen bolševikki Jukka Rahja ja heidän lisäkseen seitsemän suomalaista sosialidemokraattia; Kullervo Manner, K. H. Wiik, Edvard Gylling, Matti Turkia, Pietikäinen, Torniainen ja Otto Wille Kuusinen. Pitkän neuvottelun jälkeen ja venäläisten bolševikkien painostettua suomalaisia, suomalaiset sosialistit lupasivat seurata venäläisten bolševikkien esimerkkiä ja ryhtyä aseelliseen vallankumoukseen. Venäläiset bolševikit lupasivat toimittaa tarvittavat aseet. Vallankumouksen johtoelimeksi sosiaalidemokraattien ja Suomen Ammattijärjestön (SAJ) johtajat perustivat 9. marraskuuta 1917 "Työväen vallankumouksellinen keskusneuvoston". Keskusneuvostoon tuli jäseniä punakaartista, Helsingin työväenjärjestöjen eduskunnasta, puoluejohdosta ja Ammattijärjestöstä ja sosiaalidemokraattisesta eduskuntaryhmästä. Puheenjohtajaksi valittiin Kullervo Manner ja sihteeriksi Yrjö Sirola. Suomen Punainen Kaarti
Sisällissodan taisteluja käytiin myös Ahvenanmaalla ja Turun saaristossa, sekä Neuvosto-Venäjän välisen rajan tuntumassa Itä-Lapissa ja Vienan Karjalassa, jonne Iivo Ahava perusti oman punakaartin jo helmikuun alussa. Ahavan joukot taistelivat Vienaan hyökänneitä valkoisia vastaan maalis–huhtikuun ajan, ja hän oli myös valmis iskemään heidän selustaansa Pohjois-Suomessa. Punaisen kaartin yleisesikunta ei kuitenkaan kannattanut ajatusta, vaan katsoi, että sota ratkaistaisiin Etelä-Suomen asutuskeskuksissa. Sisällissodan päätyttyä Ahavan punakaartista muodostettiin Murmanskissa maihinnousseiden brittijoukkojen alaisuudessa toiminut Muurmannin legioona. Sisällissota (sarjakuva)
Sisällissota on Marvel Comicsin 7-osainen minisarja, joka nähtiin Suomessa ensimmäisen kerran Hämähäkkimiehen numerossa 5/2007. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Marssi Helsingin keskustaan tapahtui Vähä-Huopalahden ja Meilahden kautta. Yksi jääkärikomppania lähetettiin suojaamaan sivustaa Munkkiniemeen, kun pääjoukko lähti etenemään Läntistä Viertotietä eli nykyistä Mannerheimintietä pitkin. Punaisten ensimmäinen puolustuslinja oli nykyisten Tenholantien ja Tilkan sotilassairaalan kohdalla olevilla kallioilla, jossa taistelut alkoivat noin kuuden aikaan. Saksalaiset valtasivat Tilkan kalliot kolmen tunnin kuluttua, jonka jälkeen eteneminen pysähtyi puolen kilometrin päässä Läntisen Viertotien ja nykyisen Pihlajatien kohdalla sijainneeseen puolustuslinjaan. Murrettuaan sen noin kello 10, saksalaiset onnistuivat 13.00 mennessä valtaamaan myös Pasilan, josta punaiset vetäytyivät itäisiin työläiskaupunginosiin. Näin edessä oli vielä hyökkäys kantakaupungin alueelle. Suomen sisällissota
Tampereen kaupungin valtaustaistelusta muodostui sisällissodan kiivain yhteenotto. Se oli siihen mennessä suurin Pohjoismaissa käyty taistelu, johon osallistui 16 000 valkoista ja 14 000 punaista. Punakaartin puolustustahto ja -kyky oli kohonnut ja kaartit osoittivat merkittävää päättäväisyyttä Tampereen puolustamisessa. Valkoisten sodanjohto asetti hyökkäykseen parhaita ja iskukykyisimpiä joukkojaan, muun muassa osan uusista jääkärirykmenteistä. Kalevankankaan hautausmaan taistelussa, niin sanottuna verisenä kiirastorstaina 28. maaliskuuta ei enää vain kävelty aukeita eikä ammuttu vahingonlaukauksia sillä eräät valkoisen armeijan yksiköt kärsivät yli 50 prosentin taistelutappiot. Jääkäreitä kaatui 50 ja ruotsalainen vapaaehtoisprikaati menetti noin 10 prosenttia miehistöstään. Valkoisten ratkaiseva, Tampereen keskustan valtaukseen johtanut hyökkäys alkoi yöllä 3. huhtikuuta 1918 voimakkaalla tykistötulella. Tampereen taistelu oli Suomen historian ensimmäinen, säälimätön, kortteli korttelilta käyty kaupunkisota, johon ainakin jälkiviisaudessa sisältyy paljon traagista symboliikkaa. Sisällissodan ratkaisutaistelu käytiin kaupungissa, josta Suomen teollistuminen, taloudellinen ja poliittinen modernisaatio sekä koko kansan henkistä ja aineellista tilaa parantanut kehitys oli alkanut. Suomen sisällissota
Sisällissodan ensimmäisessä vaiheessa 27. tammikuuta – 14. maaliskuuta 1918 välisenä aikana aloite ja suurin hyökkäysaktiviteetti oli Suomen punaisella kaartilla. Kaartin ylipäällikköinä toimivat (aikajärjestyksessä): Ali Aaltonen, Eero Haapalainen ja triumviraatti Eino Rahja, Adolf Taimi, Evert Eloranta sekä viimeisenä Kullervo Manner. Heti taistelujen alettua paljastuivat punakaartin sotilaalliset heikkoudet: sotilasammattitaidon ja ammatti­upseerien puute ja heikosti koulutettu, kuriton miehistö. Punaiset kärsivät ensimmäisiä tappioita muun muassa omien aseiden kautta, vahingonlaukauksista. Punakaartin organisaatiossa toimivin taso oli komppania tai joukkue eli plutoona. Niiden päälliköt valittiin demokraattisesti yksikön jäsenten kesken ja keskuudesta, joten lopputulos johdon laadun suhteen oli hyvin sattumanvarainen. Kaartilaisten paineensietokyky taistelussa oli heikko, mikä yhdessä ammattitaidottoman johdon kanssa johti helposti hyökkäyksen pysähtymiseen ja puolustuksen pettämiseen. Tappioiden seurauksena kokonaisia joukko-osastoja saattoi poistua rintamalta takaisin kotiseudulle, sodanjohdon kykenemättä sitä estämään. Kenttäkelpoisuudeltaan parhaita joukkoja olivat maaseudulta kootut osastot. Taisteluhengeltään parhaita olivat kaupunkilaisosastot, erityisesti Helsingin punakaartin joukot, sekä Pietarinsuomalaiset. Suomen sisällissota
Ruotsista saapui kreivi Eric von Rosen lahjoittama Morane-Saulnier Parasol kone, johon hän oli maalannut siniset hakaristit , tämä kone numeroitiin 1:seksi ja kone oli Mannerheimin armeijan ensimmäinen lentokone. Kone tuhoutui 16.4.1918 murskauduttuaan Näsijärven jäähän, moottorin pysähdyttyä, koneen ruotsalainen lentäjä ja suomalainen mekaanikko kuolivat. Ruotsista saatiin myös kolme kaksitasoista N.A.B. Albatros -konetta helmikuun lopulla 1918. Albatros-koneista kaksi saatiin lahjoituksena ja kolmas ostettiin. Tarkoituksena oli käyttää lentokoneita valkoisten tukena, mutta ne eivät olleet siviilikoneina sopivia sisällissodan olosuhteisiin. Ruoveden taistelut
Ruoveden taistelut olivat Suomen sisällissodan taisteluja, jotka käytiin helmi-maaliskuussa 1918 Ruoveden pitäjän Pekkalan, Jäminkipohja ja Pihlajalahden kylissä. punaisten tarkoituksena oli vallata Ruoveden kirkonkylä ja edetä valkoisten hallussa olleen pitäjän pohjoisosan kautta strategisesti tärkeälle Haapamäen risteysasemalle. Kaikki hyökkäykset onnistuttiin kuitenkin torjumaan ja Ruoveden rintamalinjat pysyivät paikoillaan aina maaliskuun puoliväliin saakka, jolloin valkoiset aloittivat oman suurhyökkäyksensä Tampereen valtaamiseksi. Tämän jälkeen punaiset jättivät Ruoveden 19. maaliskuuta mennessä ja vetäytyivat puolustamaan Tamperetta. Samalla paikkakunnalta pakeni sadoittain siviilejä, joiden joukossa oli punakaartilaisten perheenjäsenten lisäksi myös muuta maatyöväestöä. Kiivaimmat taistelut Ruovedellä käytiin kirkokylän kaakkoispuolella sijaitsevassa Väärinmajan kylässä, mutta ne lasketaan kuuluvaksi Vilppulan rintamaan, koska siellä punaiset yrittivät edetä itään kohti Vilppulaa ja Tampere–Haapamäki-rataa. Venäjän sisällissota
Lenin oli yllättynyt sisällissodan syttymisestä, ja aliarvioi vastaansa nousseet joukot. Alkumenestys sai hänet liian luottavaiseksi. Ensimmäiset kommunisteja vastaan nousseet joukot olivat vastavallankumouksellisia kenraaleita ja paikallisia kasakoita, jotka olivat vannoneet uskollisuutta helmikuun jälkeen muodostetulle väliaikaishallitukselle. Merkittävimpiä näistä olivat Donin kasakoiden Aleksei Kaledin, Orenburgin kasakoiden Aleksandr Dutov ja Baikalin kasakoiden Grigori Semjonov. Ensimmäiset taistelut bolševikkien ja kasakkajoukkojen välillä käytiin jo joulukuussa 1917. Tikkurilan taistelu
Tikkurilan taistelu oli Suomen sisällissodan taistelu, joka käytiin Saksan Itämeren-divisioonan ja Helsingin pitäjän punakaartin välillä Helsingin pitäjän alueella 12.–13. huhtikuuta 1918. Kiivaimmat taistelut keskittyivät Tikkurilan ja Malmin välille, kun saksalaiset valtasivat strategisesti tärkeät pääradan varrella sijaitsevat kylät rautatieasemineen ja estivät näin punaisten junaliikenteen Helsinkiin. Operaatio oli osa 10.–14. huhtikuuta tapahtunutta Helsingin valtausta. Anianpellon taistelu
Anianpellon taistelu oli Asikkalan Anianpellossa 17. – 18. huhtikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu. Siihen liittyivät myös muutaman päivän sisällä käydyt pienemmät yhteenotot Kurhilassa, Asikkalan kirkonkylässä ja Vääksyssä, kun majuri Hans Kalmin johtama Pohjois-Hämeen rykmentin 1. pataljoona eteni Päijänteen länsirantaa pitkin kohti etelää. Kiivaimmat taistelut käytiin kuitenkin Vesijärven ja Päijänteen välisellä kapealla kannaksella Vääksyn kanavan itäpuolella sijaitsevassa Anianpellon kylässä. Lähes vuorokauden kestäneen taistelun jälkeen punaiset jatkoivat edelleen vetäytymistään kohti Lahtea ja Vierumäkeä. Suomen sisällissota
Punaisten puolella nostettiin punainen lyhty Helsingin työväentalon torniin vallankumouksen alkamisen merkiksi 26. tammikuuta 1918 illalla klo 23. Siltasaarelle keskitetyt punakaartilaiset marssivat Pitkänsillan kautta keskustaan ja miehittivät puhelinkeskuksen, rautatieaseman ja lennättimen. Punakaarti otti Helsingin haltuunsa aamulla 28. tammikuuta. Kaikkiaan kuusi senaatin jäsentä siirtyi pääkaupungista Vaasaan, missä he jatkoivat hallituksen työskentelyä Vaasan senaattina. Senaatin puheenjohtaja (nyk. pääministeri) Pehr Evind Svinhufvud yritti matkustaa Helsingistä Vaasaan Venäjän laivaston lentokoneella, mutta suomalainen lentäjä ei saanut konetta toimimaan. Svinhufvud pääsi lopulta jäänmurtaja Tarmolla Tallinnaan ja sieltä Saksan ja Ruotsin kautta Pohjois-Suomeen. Osa senaattoreista ja porvarillisista poliitikoista, muun muassa K. J. Ståhlberg, Lauri Ingman ja Kyösti Kallio jäivät piileskelemään punaiseen Helsinkiin ”maan alle” aina saksalaisten saapumiseen saakka. Kauhajoki
Seinäjoelta Kauhajoen kautta Kaskisiin kulkeva Suupohjan rata avattiin virallisesti liikenteelle 1. elokuuta 1913. Vuonna 1918 Suomessa syttyi sisällissota, johon osallistui 1 115 kauhajokista. Heistä 51 kaatui ja punaisina vangittuina kauhajokisia kuoli kolme. Kauhajoki toimi sisällissodan aikana kuljetusten ja huollon solmukohtana. Paikkakunnalta tehtiin esimerkiksi 1 580 hevoskyytiä, pääasiassa Kankaanpäähän. Puolustusvoimien ylipäällikkö Carl Gustaf Emil Mannerheim neuvotteli Kauhajoen rautatieasemalla 8.–9. maaliskuuta 1918 välisenä yönä rintamakomentajiensa kanssa Tampereen valtauksesta. Kaustinen
Suomen sisällissotaa ei Kaustisella pahemmin sodittu, vaikkakin Kaustisen miehet osallistuivat siihen muualla. Ensimmäinen sotatoimi oli Kokkolan valtaus, johon Perhonjokilaaksosta osallistui 60 kaustislaista. Muualla Suomessa käytyihin taisteluihin osallistui vapaaehtoisina helmikuussa 1918 ainakin 32 kaustislaista. Kaustislaiset osallistuivat Valkoisen armeijan sotatoimiin Virroilla ja taisteluihin Näsijärven kahta puolta. Tampere oli sisällissodan tärkein taistelupaikka. Tampereen valtaukseen osallistui yli nelisenkymmentä kaustislaista. Hauhon taistelu koitui murheen päiväksi Kaustisen miehille. Kolmisenkymmentä osallistui taisteluihin ja heistä kaatui viisi. Karjalassa kaustislaiset osallistuivat Raivolan, Kuokkalan, Ollilan, Terijoen ja Rajajoen taisteluihin. Viipurin valtauksessa oli ainakin kaksikymmentä kaustislaista. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Oulun tilanne kärjistyi kun maaherra Matts von Nandelstadh lähetti kaikkiin läänin kuntiin kirjeen, jossa pyydettiin suojeluskuntien apua järjestyksenpitoon. 28. tammikuuta Oulun työväenneuvosto uhkasi esittää samanlaisen avunpyynnön työväen järjestyskaarteille, ellei maaherra peruisi omaansa. Työväenneuvosto yritti myös saada kaupungissa olleet venäläisjoukot puolelleen, mutta niiden komentajat eivät suostuneet yhteistyöhön. Ouluun matkalla ollut Nivalan suojeluskunta kävi samana päivänä Ylivieskan rautatieasemalla laukaustenvaihtoa paikallisen punakaartin kanssa. Yksi suojelukuntalainen ehti saamaan surmansa ennen punaisten perääntymistä. Oulun ensimmäinen yhteenotto nähtiin 30. tammikuuta, jolloin 300 suojeluskuntalaisen ja punakaartin välille syntyi lyhyt taistelu. Valkoiset vetäytyivät lääninhallituksen ja Oulun lyseon tiloihin, jonka jälkeen muu kaupunki jäi punaisten hallintaan. Rovaniemen punakaartin päällikkö Kaarlo Kurki kävi samaan aikaan Oulussa hakemassa aseita Kemin punaisille. Hän kehotti punakaartia jättämään kaupungin ja perustamaan puolustuslinjan Siikajoelle, josta oululaiset kuitenkin kieltäytyivät. Kalle Mata
Mata osallistui sisällissodan alkuhetkinä Pietisen tehtaan kahakkaan, jonka jälkeen hän toimi suojeluskuntien lähdettyä sisällissodan ensimmäiselle sotaretkelle Venäjänsaareen. Myöhemmin hän toimi Viipurissa Venäjänsaaren retkikunnan yhdyshenkilönä ja organisoi ja piti yhteyttä muihin Viipurin maakunnan suojeluskuntajoukkoihin. Hän sai lopulta 27. tammikuuta 1918 käskyn siirtyi Heinjoen kautta Antreaan, missä hän sai käskyn ryhtyä toimimaan perustettavan 3. pataljoonan komentajan apulaisena Antreassa. Antreasta hänet komennettiin pataljoonineen Kavantsaarelle, missä hän toimi 6.–7. helmikuuta 1918 taistelevan osaston päällikkönä. Myöhemmin tarkalleen 27. helmikuuta 1918 hänet komennettiin Karjalan armeijakunnan II pataljoonan komentajan apulaiseksi. Toisesta pataljoonasta hänet siirrettiin maaliskuun puolivälissä vuonna 1918 Antreaan, missä hänet määrättiin 6. huhtikuuta 1918 alkaen Karjalan armeijakunnan esikuntaan rintamaetappipäällikön apulaiseksi. Mata osallistui sisällissodan taisteluihin Kavantsaaressa, Hannilassa, Jänhiälässä ja Kuurmanpohjassa. Oulun kasarmi
Suomen sisällissodan alkaessa kasarmilla oli vielä yli tuhat venäläistä sotilasta komentajanaan eversti Golikov. Kasarmilla valta kuitenkin siirtyi upseereilta sotamiesten johtamalle neuvostolle, joka aseisti paikallisia punaisia joukkoja. Taistelut puhkesivat kaupungissa paikallisten suojeluskuntalaisten sekä punaisten ja heitä tukeneiden radikaalien sotilaiden kesken 2. helmikuuta 1918. Seuraavana päivänä kaupunkiin saapuneiden valkoisten joukkojen Oulunjoen pohjoisrannalle Laanilaan sijoittamat kaksi tykkiä johtajanaan eversti Vilho Nenonen ampui suorasuuntauksella joen eteläpuolella olevaa kasarmialuetta. Kello 9 aamulla ammuttiin Oulussa itsenäisen Suomen tykistön ensimmäiset tykinlaukaukset. Ammukset osuivat maaliinsa, ja tulitus jatkui pitkin päivää. Oulun valtauksen jälkeen venäläinen sotaväki antautui ehdoitta illalla klo 23. Heille luvattiin, että he pääsevät lähtemään kotimaahansa. Sotilaat odottivat aseettomina kasarmilla kotiin pääsyä, mutta he pääsivät lähtemään Venäjälle vasta sodan jälkeen. Hauhon taistelu
Hauhon taistelu oli Hauholla 28. huhtikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu, jossa Saksan Itämeren-divisioonan ja valkoisten joukot yrittivät vallata Hauhon kirkonkylän. Paikkakunnalle oli saapunut usean tuhannen Länsi-Suomesta paenneen punaisen kolonna, joka oli matkalla Lahteen ja sieltä edelleen kohti Itä-Suomea. Punaiset onnistuivat ylivoimansa turvin lyömään hyökkääjät takaisin ja näin he pääsivät jatkamaan matkaansa. Myöhemmin samana iltana käytiin vielä Syrjäntaan taistelu, jossa punaiset murtautuivat saksalaisten linjojen läpi noin 20 kilometrin päässä Hauholta sijaitsevassa Tuuloksen Syrjäntaan kylässä. Hauhon taistelua puolestaan oli edelsi Alvettulan taistelu, jossa punaiset ylittivät valkoisten hallussa olleen Alvettulan sillan. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksan interventio alkoi maaliskuun alussa tehdyllä Ahvenanmaan miehityksellä ja jatkui huhtikuussa "Itämeren-divisioonan" ja "Osasto Brandensteinin" maihinnousuilla sekä niitä seuranneilla sotatoimilla Uudellamaalla, Kanta- ja Päijät-Hämeessä ja Kymenlaaksossa. Saksalaiset etenivät Hangosta Helsingin kautta Hämeenlinnaan sekä Loviisasta Lahteen ja pakottivat viimeiset punakaartilaiset antautumaan Kymenlaaksossa toukokuun alussa, jonka jälkeen sisällissodan sotatoimet olivat ohitse. Suurin yksittäinen operaatio oli Helsingin valtaus, lisäksi saksalaiset ottivat haltuunsa muun muassa Hyvinkään, Riihimäen, Hämeenlinnan ja Lahden. Saksalaisten tappiot olivat yhteensä 360 kaatunutta. Karkun taistelu
Karkun taistelu oli osa Suomen sisällissotaa ja käytiin 17. huhtikuuta 1918. Johan Jauhiainen
Suomen sisällissotaan hän osallistui ensin Kajaanin sissirykmentin 1. komppanian konekivääriosaston johtajana ja 15. huhtikuuta 1918 alkaen Pohjois-Savon rykmentin 1. pataljoonan konekiväärikomppanian päällikkönä. Hän otti osaa Kuopion, Mäntyharjun, Varkauden ja Mouhun taisteluihin sekä Viipurin ja Haminan valloituksiin. Suomen sisällissota
Toisaalta paikalliset tilanteet nostivat esiin uusia vastuuntuntoisia ja lahjakkaita johtajia (esimerkiksi Hugo Salmela, Mikko Kokko, Oskari Rantala, Jalmari Parikka), mutta se ei riittänyt korjaamaan koko punakaartia koskevaa johtamisongelmaa. Punaiset yrittivät korjata heikkouksiaan muun muassa perustamalla Helsingin Kallion sotakoulun, jonka tarkoituksena oli kouluttaa upseereita punakaartin käyttöön. Koulu ei ennättänyt saada kurssiaan loppuun ennen sodan päättymistä. Lopputuloksena oli punaisten hyökkäysvaiheen epäonnistuminen taktisten virheiden ja etulinjan tasolla taistelutahdon puutteen vuoksi. Punakaartia voidaankin kutsua aseistettujen siviilien palkka-armeijaksi.
Osa punaisesta terroristakin lienee selitettävissä kaartin heikon taistelukyvyn synnyttämällä turhautumisella. Suomen punaisen kaartin menestyksekkäimmät taistelut liittyivät huhtikuun perääntymisvaiheeseen Suomesta Venäjälle, muun muassa saksalaisjoukkoja vastaan käydyt kiivaat Hauhon ja Tuuloksen Syrjäntaan taistelut 27.–29. huhtikuuta 1918. Niissä punakaartin taistelutahto perustui lähinnä omien siviilipakolaisten suojaamiseen, ja voitoilla oli enää paikallista merkitystä. Suomen sisällissota
Sisällissota oli osa ensimmäisen maailmansodan aiheuttamaa valtiollista ja yhteiskunnallista murrosvaihetta Euroopassa. Vuonna 1917 maailmansota johti Venäjän keisarikunnan hajoamiseen ja poliittiseen taisteluun vallasta sekä lopulta Venäjän sisällissotaan. Venäjän romahduksen seurauksena keisarikunnan osa, Suomen suuriruhtinaskunta, julistautui itsenäiseksi Suomeksi 6. joulukuuta 1917, mutta suomalaisen yhteiskunnan sisäisten jännitteiden korostuminen ja purkautuminen johti valtiovallan hajoamisen kautta vuoden 1917 kuluessa valtapoliittiseen ja sotilaalliseen kriisiin, jonka seurauksena maahan muodostui kaksi aseistetuilla joukoilla varustautunutta valtakeskusta. Suomen sota
Ensimmäiset suuremmat taistelut käytiin Pyhäjoella 16. huhtikuuta ja Siikajoella 18. huhtikuuta. Jakov Petrovitš Kulnevin johtama etujoukot yllättivät Pyhäjoen Yppärin kylässä Döbelnin johtaman Uudenmaan 2. pataljoonan. Ruotsalaiset menettivät yhteenotossa 183 miestä, mutta onnistuivat torjumaan hyökkäyksen. Eversti Gustav Löwenhjelm jäi samalla venäläisten vangiksi. Kulnevin joukot olivat lukumäärällisesti pienemmät, mutta uusi hyökkäys tehtiin kaksi päivää myöhemmin Siikajoella, jonne Ruotsin armeija oli perääntynyt. Suomen armeija ylipäällikkö Klingspor antoi käskyn perääntyä Ouluun ja vei joukkonsa pois Siikajoelta. Paikalle jäi vielä Adlercreutzin ja Döbelnin joukot, jotka lähtivät hyökkäykseen, vaikka se rikkoikin Klingsporin antamia käskyjä. Uudenmaan rykmentin 150 jääkäriä laitettiin hyökkäämään venäläisiä vastaan yhdessä Hämeenlinnan rykmentin komppanian kanssa jäisen Siikajoen yli. Hyökkäys onnistui yli odotusten ja sitä tukemaan lähetettiin lisää sotilaita. Ruotsalaiset saivat voiton, vaikkakin vaikutus jäi psykologiselle tasolle, sillä kyse oli Ruotsin armeijan ensimmäisestä suurehkosta voitosta. Taistelussa sai surmansa 211 ruotsalaista ja todennäköisesti yli 380 venäläistä sotilasta. Venäläiset saatiin voiton ansiosta perääntymään viisi kilometriä. Voitosta huolimatta Ruotsin armeija jatkoi perääntymistä lähempänä Oulua sijainneelle Lumijoelle. Seonghwanin taistelu
Seonghwanin taistelu () tai Asanin taistelu () oli ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan ensimmäinen maataistelu. Se käytiin 28.-29. heinäkuuta 1894 Koreassa Seonghwanissa lähellä Cheonania keisarillisen Japanin ja Kiinan keisarikunnan joukkojen välillä. Sulo-Weikko Pekkola
Suomen sisällissota oli kestänyt vasta muutaman päivän, kun Pekkola haavoittui Keravan taistelussa 31. tammikuuta 1918. Sota ei kuitenkaan hänen osaltaan loppunut, vaan Pekkola osallistui ns. Pellingin retkeen mennen pääjoukon mukana Viroon. Täältä hän palasi suomalaisen etappipataljoonan mukana Hankoon osallistuen sitten niin Hangon kuin Helsinginkin valtaukseen. Kurun taistelu
Kurun taistelu käytiin Suomen sisällissodassa 15.–17. maaliskuuta 1918 ruotsalaisen eversti Harald Ossian Hjalmarsonin komentaman valkoisen armeijan Hjalmarsonin osaston ja G.A Stolbovin ja Arvid Jokisen komentamien punakaartilaisten välillä. Lisäksi punaisilla oli tukenaan Juho Eslinin johtama "pataljoona" riihimäkeläisiä ja Turun ja Pietarin suomalaista punakaartia. Punaiset olivat miehittäneet myös Muroleen kanavalla sijaitsevat venäläisten vallitöinä rakentamat juoksuhaudat. 15. maaliskuuta Virroilta etenevät valkoiset törmäsivät punaisten etuvartioihin, seuraavana päivänä Eslinin joukkojen asemia ammuttiin tykeillä. Viimein 17. maaliskuuta saarrostusvaaraa pelkäävät punaiset vetäytyivät. Venäläisen Smirnoffin komentama esikunta pakeni Teiskoon, osa suomalaisista punaisista pakeni Toikkoon ja siitä suoraan Tampereelle. Tampereelta pakolaisia vastaan tulleet Eino Rahja ja Aleksanteri Vasten kohtasivat "Näsijärven jään mustanaan pakolaisia". Taistelu päättyi Kurun kirkonkylän äkilliseen tyhjentymiseen punaisista, jotka pakenivat kiireesti Tampereelle. Taistelussa kaatui 20-30 punaista, lisäksi vangiksi jääneistä punaisista ainakin osa teloitettiin. Valkoisista Vöyrin koulu menetti viisi miestä kaatuneina. Kirkkonummen taistelut
Sisällissodan käynnistyttyä 26. tammikuuta 1918 punaiset miehittivät Helsingin ja alkoivat välittömästi sen jälkeen ottaa haltuunsa myös ympäröivää maakuntaa. Länsi-Uudellamaalla punaiset etenivät 30. tammikuuta Kirkkonummen Lapinkylään. Seuraavana päivänä paikalliset suojeluskuntalaiset kokoontuivat Jorvaksen kartanoon, josta he 1. helmikuuta siirtyivät Sigurdsiin kirkonkylän pohjoispuolella sijaitsevan Humaljärven rannalle. Ryhmään kuului tuolloin 80 Kirkkonummen ruotsinkielistä suojeluskuntalaista, joiden päällikkönä toimi Venäjän armeijassa palvellut alikapteeni Armas Liljeberg. Seuraavien päivien aikana Liljeberg kiersi lähiseuduilla kokoamassa suojeluskuntalaisia, niin että 3. helmikuuta Sigurdsissa oli yhteensä 320 miestä. Muodostettua suojeluskuntaosastoa alettiin kutsumaan "Sigurdskåreniksi" eli "Sigurdsin kaartiksi". Kaartilla oli tuolloin aseistuksenaan noin sata sotilaskivääriä sekä muutamia metsästys- ja tarkkuuskivääreitä. Liljebergin alipäällikköinä olivat niin ikään entiset Venäjän armeijan upseerit aliluutnantti Ivar Hast ja luutnantti Wäinö Törnroos. Siuntiossa sijaitsevaan Suitian kartanoon puolestan kokoontui Inkoon ja Siuntion suojeluskuntalaisia sekä Helsingistä paenneita ruotsinkielisiä valkoisia, jotka muodostivat "Svidjakåren"-nimisen kaartin. Se päälliköksi tuli ruotsalainen vänrikki Edward W. Ward, koska Suitian paroonin August Wreden kokoamat suojeluskuntalaiset eivät suostuneet palvelemaan suomenkielisen Liljebergin alaisuudessa. Kaartien jäsenet olivat paikallisten maanviljelijöiden lisäksi nuorta ruotsinkielistä porvaristoa, kuten ylioppilaita ja insinöörejä. Suomen sisällissota Etelä-Pohjanmaalla
Suojeluskuntien järjestäytyminen alkoi Etelä-Pohjanmaalla muun Suomen tavoin syksyn 1917 aikana. Loka–marraskuun vaihteessa Saksasta purjehtinut höyrylaiva "S/S Equity" toi Vaasaan ja Pietarsaareen suojeluskuntalaisille tarkoitetun aselastin ja samalla Suomeen saapuivat myös ensimmäiset jääkärit. Helsingissä 11. joulukuuta 1917 pidetyssä suojeluskuntien edustajakokouksessa järjestön tukialueeksi päätettiin syksyn ajan jatkuneen aktiivisen toiminnan vuoksi ottaa juuri Pohjanmaa. Kokouksen jälkeen aloittivat toimintansa aliupseereita kouluttanut Vimpelin sotakoulu sekä Porvoosta Lappajärvelle siirtynyt ratsupoliisikoulu. Vuodenvaihteessa Etelä-Pohjanmaalla oli jo vajaat 3 000 jääkäreiden kouluttamaa miestä. Myös osa Suomessa olleista venäläisistä upseereista koulutti suojeluskuntaosastoja eri puolilla Pohjanmaata, koska he pitivät järjestöä vallankumouksellisten sosialistien vastavoimana. 15. tammikuuta 1918 pääministeri P. E. Svinhufvud nimitti kenraali C. G. E. Mannerheimin senaatin perustaman sotilaskomitean puheenjohtajaksi valtuuttaen hänet samalla järjestämään hallituksen joukot ja toimimaan niiden päällikkönä. Mannerheim aloitti joukkojen kokoamisen Vaasasta käsin 18. tammikuuta, jolloin kaupungista tuli myös valkoisen Suomen pääkaupunki. Sisällissodan käynnistyessä Etelä-Pohjanmaan suojeluskunnissa oli noin 11 500 jäsentä. Väärinmajan taistelut
Ensimmäinen yhteenotto tapahtui Väärinmajan ja Hyyrylän puolivälissä sijaitsevalla Myllymaalla 12. helmikuuta, mutta varsinaisesti taistelut käynnistyivät vasta punaisten yleishyökkäyksen alettua 21. helmikuuta. Väärinmajaa ja läheistä Seppälää moukaroitiin aluksi rajulla tykkitulella, joka jälkeen punaiset onnistuivat valtaamaan Väärinmajan länsipuolella sijaitsevan Enorannan. Valkoiset saivat kuitenkin nopeasti vahvistuksia ja kävivät jo seuraavana päivänä vastahyökkäykseen. Neljä päivää kestäneiden taistelujen aikana punaiset yrittivät vallata myös Seppälän ja Nenosen talot, jotka sijaitsivat pari kilometriä Väärinmajan itäpuolella Seppälänjärven ja Hietasen välisellä kannaksella. Verner Lehtimäen ohella hyökkäystä johtivat Helsingin punakaartin komppanianpäällikkö Mikko Kokko sekä venäläinen tykistöupseeri Sasunov. Punaiset saivatkin vallattua Nenosen, mutta 24. helmikuuta taloon osui kranaatti, joka surmasi kolme punakaartilaista ja haavoitti noin kolmeakymmentä. Tämä sai heidät aloittamaan perääntymisen takaisin Hyyrylään ja seuraavana päivänä punaiset jättivät myös Enorannan. Nauvon taistelu
Nauvon taistelu oli Turun saaristossa 4. huhtikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu. Saksalaiset ja valkoiset yrittivät vallata Iso-Nauvon sekä Lomin saaret, tarkoituksenaan edetä Nauvon ja Paraisten kautta edetä kohti punaisten hallussa ollutta Turkua. Valtausyritykset epäonnistuivat sitkeän vastarinnan ansiosta, mutta punaisten vetäydyttyä Turun saaristosta, saivat valkoiset Nauvon haltuunsa taisteluitta vain muutamaa päivää myöhemmin. Kristiinankaupungin taistelu
Kristiinankaupungin taistelu oli 31. tammikuuta 1918 Kristiinankaupungissa käyty Suomen sisällissodan taistelu, joka oli osa valkoisten muutama päivä aikaisemmin aloittamaa operaatiota Pohjanmaan venäläisten varuskuntien valtaamiseksi. Venäläisten sotilaiden lisäksi suojeluskuntalaisilla oli vastassaan myös Kristiinankaupungin punakaarti, joka oli pitänyt paikkakunnalla järjestystä syksyn 1917 yleislakosta saakka. Kyseessä oli Etelä- ja Keski-Pohjanmaan ainoa punaisten ja valkoisten välinen taistelu sisällissodassa. Lautelan taistelun muistomerkki
Lautelan taistelu käytiin osana Suomen sisällissotaa 22. huhtikuuta 1918 kun Turun suunnasta tulleet punaiset olivat pakenemassa kohti Lahtea päämääränään paeta Venäjälle. Muutamaa päivää aiemmin oli taisteltu Kiikalan Rekijoella, ratkaisevassa taistelussa Lautelassa punaiset nostivat valkoisen lipun antautumisen merkiksi, mutta kahden valkoisen taistelijan lähtiessä antautuneiden suuntaan, avasivat tulen konekiväärillä ja pakenivat. Tervolan taistelu
Tervolan taistelu oli Suomen sisällissodan alkuvaiheessa 2. helmikuuta 1918 Tervolassa käyty taistelu, jossa valkoiset pysäyttivät Rovaniemelle matkalla olleen punaisten junan. Taistelu pysäytti punaisten etenemisen Rovaniemelle ja turvasi näin valkoisten selustan pohjoisen suunnalta. Samalla Tornion, Kemin ja Oulun punakaartilaiset jäivät mottiin Pohjanlahden rannikolle ja Länsi-Lapin sotatoimet päättyvät muutaman päivän kuluttua, kun valkoiset saivat paikkakunnat haltuunsa. Fort Sumterin taistelu
Fort Sumterin taistelu oli Yhdysvaltain sisällissodan ensimmäinen taistelu. Se käytiin Unionin majuri Robert Andersonin ja Konfederaation prikaatikenraali P. G. T. Beauregardin joukkojen välillä 12.–13. huhtikuuta 1861. Taistelu aloitti Yhdysvaltain sisällissodan, joka kesti aina vuoteen 1865 asti. Suomen sisällissota
Sodan ratkaisutaistelut käytiin maalis–huhtikuussa 1918. Tampereen taistelu alkoi 16. maaliskuuta ja päättyi 6. huhtikuuta C. G. Mannerheimin johtamien valkoisten joukkojen voittoon. Kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzin johtama Saksan armeijan Itämeren divisioona oli noussut 3. huhtikuuta maihin Etelä-Suomeen noin 13 000 sotilaan vahvuisin joukoin, jotka valtasivat saman kuun aikana Helsingin, Lahden ja muita eteläsuomalaisia kaupunkeja. Valkoiset valtasivat huhtikuun lopussa vielä Viipurin. Sampakosken taistelu
Sampakosken taistelu oli 22. helmikuuta 1918 Lavian Niemenkylässä sijaitsevan Sampakosken talon mailla käyty Suomen sisällissodan taistelu, joka oli osa kaksi päivää aikaisemmin käynnistyneen punaisten yleishyökkäyksen Satakunnan rintaman sotatoimia. Punaisten tarkoituksena oli edetä Pohjanmaantietä (nyk. kantatie 44) pitkin noin 15 kilometrin päähän Kankaanpäähän ja sieltä edelleen kohti Pohjanmaata, jossa Kristiinankaupungissa oli määrä kohdata Porin suunnasta rannikkoa pitkin hyökkäävät joukot. Valkoiset onnistuivat kuitenkin pysäyttämään punaisten etenemisen ja pakottivat heidät vetäytymään takaisin Lavian kirkonkylään. Samaan aikaan Kankaanpäähän suuntautui Pomarkun suunnasta myös toinen punaisten hyökkäys, jonka valkoiset saivat niin ikään torjuttua. Suomen sisällissota
Kriisi huipentui tammikuun lopussa vuonna 1918 sisällissotaan punaisten ja valkoisten välillä. Punaiset hallitsivat Etelä-Suomea, valkoiset Keski- ja Pohjois-Suomea. Molempien osapuolten sotilaallinen vahvuus oli noin 80 000 sotilasta. Valkoisia saapui tukemaan lisäksi Saksan armeijan 13 000 sotilaan vahvuiset joukot. Venäjä tuki punaisia pääosin luovuttamalla punakaarteille aseita. Ensimmäinen Chattanoogan taistelu
Ensimmäinen Chattanoogan taistelu oli pieni Yhdysvaltain sisällissodan tykistötaistelu. Se käytiin 7.-8. kesäkuuta 1862 Chattanoogassa, Tennesseessa. Taistelu päättyi Unionin voittoon. Tsentrobalt
Suomen sisällissota syttyi 28. tammikuuta, ja valkoiset alkoivat riisua aseista ja vangita venäläisiä sotilaita eri puolilla maata. Heidän joukossaan oli myös Pohjanmaan rannikkokaupunkien merisotilaita. Samana päivänä Tsentrobaltissa järjestettiin uudet vaalit, jonka anarkistit voittivat. Tämän jälkeen Tsentrobalt määräsi 8. helmikuuta risteilijä "Bajanin" purjehtimaan kohti Vaasaa ja kukistamaan valkoisen senaatin sekä vapauttamaan vangitut merisotilaat, mutta aluksen laivakomitea kieltäytyi. Sisällissodan aikana anarkistimatruusit tukivat avoimesti punaisia, ja heitä oli jonkin verran mukana sotatoimissa. Taistelulaivoilta "Poltava" ja "Respublika" sekä telakalla olleelta hävittäjä "Orfeilta" koottiin 250 matruusin joukko, joka osallistui punaisten rinnalla Ruoveden taisteluun 13. helmikuuta. Lempäälän taistelut
Lempäälän taistelut olivat Suomen sisällissodan taisteluja, jotka käytiin Lempäälän ja Vesilahden pitäjissä maalis–huhtikuussa 1918. Tampereen taisteluun liittyneet yhteenotot alkoivat 23. maaliskuuta valkoisten hyökkäyksellä, jonka tarkoituksena oli vallata Lempäälän kirkonkylä ja samalla sulkea Tampereen ympärille muodostettu saartorengas katkaisemalla Helsinkiin johtava rautatie. Viikkoa myöhemmin punaiset aloittivat oman vastahyökkäyksensä, mutta eivät lopulta päässeet kolmeakymmentä kilometriä lähemmäksi Tamperetta. Hyökkäys kuitenkin viivytti valkoisten Tampereen valtausta useilla päivillä. Kaupungin antautumisen jälkeen Lempäälän rintaman taistelut muuttuivat 9. huhtikuuta asemasodaksi, kun punaiset keskittyivät suojaamaan Etelä-Hämeessä liikkuneita kymmeniätuhansia punapakolaisia. Taistelut päättyivät lopulta 25. huhtikuuta punaisten vetäytyessä Lempäälän suunnalta kohti Hämeenlinnaa ja Lahtea. Suomen sisällissota
Suomen valkoisen armeijan merkittävin sotaliike oli taistelu Tampereen hallinnasta 16. maaliskuuta – 6. huhtikuuta 1918. Taistelun tuloksena valkoinen armeija valtasi punaisilta maan suurimman teollisuuskeskuksen. Sotatoimi alkoi kaupungin koillispuolella sijaitsevassa Längelmäen Länkipohjassa ja siihen liittyivät myös kamppailut alueen pohjois- ja luoteispuolella linjalla Vilppula–Kuru–Kyröskoski–Suodenniemi. Tampere saarrettiin Lempäälän taistelussa 24. maaliskuuta ja Siuron valtauksessa 26. maaliskuuta. Simon kahakka
Simon kahakka oli ensimmäinen Suomen maaperällä käyty taistelu suomalaisten ja venäläisten välillä Suomen sodan jälkeen. Tältä pohjalta sitä on pidetty jopa Suomen aseellisen itsenäisyystaistelun alkuna. Godbyn taistelut
Suomen sisällissota laajeni Ahvenanmaalle, kun Uudestakaupungista vetäytynyt Vakka-Suomen suojeluskuntalaisten osasto saapui saarille 10. helmikuuta. Neljä päivää myöhemmin ne valtasivat venäläisiltä Prästön lennätinaseman Sundissa ja katkaisivat näin Ahvenanmaan ja punaisten hallussa olleen Turun välisen lennätinyhteyden. Paikalliset asukkaat suhtautuivat suojeluskuntalaisiin kielteisesti, koska eivät halunneet sisällissodan leviävän myös Ahvenanmaalle. Ensimmäinen Ruotsin armeijan osasto saapui seuraavana päivänä, ja sen jälkeen ruotsalaiset aloittivat neuvottelut saarten tilanteesta venäläisten ja valkoisten kanssa. Neuvottelut kuitenkin keskeytyivät jo 17. helmikuuta, kun Turusta lähtenyt punakaartilaisten osasto rantautui Ahvenanmaalle ja valkoiset puolestaan hyökkäsivät Godbyn kylään. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Hämeenlinnan valtauksen jälkeen saksalaiset joutuivat Kanta-Hämeessä vielä kolmeen taisteluun itään pyrkiviä punapakolaisia vastaan. Pakolaiset olivat aluksi jatkaneet Hämeenlinnasta suoraan itään Lammille tarkoituksenaan jatkaa edelleen kohti Lahtea. Kun saksalaiset katkaisivat reitin, pakolaisten oli pakko kiertää Lammille pohjoisesta Hauhon ja Tuuloksen kautta. Ensimmäinen taistelu käytiin 26. huhtikuuta, jolloin saksalaisten aikomuksena oli miehittää Lammin ja Tuuloksen välinen alue. Lammin kirkonkylässä oli tuhansien siviilien lisäksi satoja Länsi-Suomesta vetäytyneitä punakaartilaisia, jotka suojasivat kylästä poistuvia pakolaisia. Saksalaiset hyökkäisivät Lammille etelästä käsin, kunnes punaiset lopulta vetäytyivät viimeisten pakolaisen perässä noin kolme tuntia kestäneen taistelun jälkeen. Yhteenotossa kaatui kymmenen saksalaista ja ainakin parikymmentä punaista. Godbyn taistelut
Godbyn taistelut () olivat Suomen sisällissodan aikana 17. ja 19. helmikuuta 1918 Ahvenanmaan Godbyssä käytyjä taisteluja. Ensimmäisen taistelun aikana Uudenkaupungin suojeluskunta valtasi Godbyn kylän sitä hallussaan pitäneiltä venäläisiltä ja jälkimmäisessä puolestaan torjuivat takaisinvaltausta yrittäneen Turun punakaartin osaston. Kyseessä olivat ainoat sisällissodan aikana Ahvenanmaalla käydyt taistelut. Sisällissodan ohella Godbyn tapahtumat kytkeytyivät ensimmäisen maailmansodan aikaiseen Ahvenanmaan konfliktiin, jonka osapuolina olivat myös Ruotsi ja Saksa. Väinö Kaisla
Kaisla saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan Vaasan lääkintähallituksen määräämänä joukko-osastojen eläinlääkintätoimen järjestäjänä. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui taistelussa pahasti 28. maaliskuuta 1918. Pietisen tehtaan kahakka
Pietisen tehtaan kahakka oli Viipurissa toimineessa Pietisen puusepäntehtaassa 19. tammikuuta 1918 tapahtunut paikallisen suojeluskunnan ja punakaartin välinen aseellinen yhteenotto. Sitä on pidetty myös Suomen sisällissodan todellisena alkuna, vaikka varsinaisesti sodan katsotaan käynnistyneen vasta 27. tammikuuta. Välikohtaus sai alkunsa kun punaiset tekivät tarkastusta suojeluskuntalaisten asevarastona toimineeseen rakennukseen, jolloin yksi punakaartilainen sai surmansa. Tilannetta seurasi piiritys, joka huipentui laukaustenvaihtoon ja valkoisten pakenemiseen rakennuksesta. Tapahtumia seuranneina päivinä tilanne Viipurin läänissä laajeni nopeasti sisällissodaksi. Karjaan taistelu
Karjaan taistelu oli 6. huhtikuuta 1918 Karjaalla käyty Suomen sisällissodan taistelu, jossa olivat vastakkain Saksan Itämeren-divisioona ja Länsi-Uudenmaan punakaarteja. Se oli ensimmäinen taistelu, johon kolme päivää aikaisemmin Hangossa maihinnousseet saksalaiset Suomessa osallistuivat. Heinolan taistelut
Heinolan taistelut käytiin Suomen sisällissodan aikana helmi–maaliskuussa 1918 Heinolan kaupungin, Heinolan kirkonkylän ja Lusin kylän hallinnasta. Heinolan ensimmäinen taistelu käytiin 28. helmikuuta, jolloin valkoiset yrittivät vallata punaisten hallussa ollutta kaupunkia. Punaiset puolestaan valtasivat Lusin 9. maaliskuuta, jonka jälkeen valkoiset ottivat sen takaisin neljä päivää myöhemmin. Heinolan toinen taistelu käytiin 15. maaliskuuta, jolloin valkoiset yrittivät jälleen turhaan vallata Heinolan kaupunkia. Taistelut muodostivat Savon rintaman läntisen siiven. Niistä puhutaan toisinaan myös "Sysmän rintamana" valkoisten tukikohtanaan pitämän paikkakunnan mukaan. Syrjäntaan taistelu
Syrjäntaan taistelu on Tuuloksen pitäjän Syrjäntaan kylässä 28.–29. huhtikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu, jossa olivat vastakkain Saksan Itämeren-divisioonan joukot ja itää kohti pakenevat punakaartilaiset. Ainakin 4 000–5 000 pakolaisen joukossa oli punakaartin taistelijoiden lisäksi heidän perheenjäseniään ja myös muita punaisten kannattajia. Kolonna oli matkalla Hauholta kohti Lahtea, mutta Syrjäntaan kylässä noin 400 saksalaisen sotilasosasto tukki heidän tiensä. Kylä oli Tuuloksen silloinen kirkonkylä ja strategisesti tärkeä risteyspaikka, jossa Tampereelta ja Hämeenlinnasta Lahteen johtavat maantiet yhtyivät. Punaiset ryhtyivät epätoivoiseen läpimurtoyritykseen ja useiden tuntien taistelujen jälkeen onnistuivatkin murtautumaan saksalaisten linjojen läpi. Taistelu vaati noin 300 punaisen ja vajaan 50 saksalaisen hengen. Koko taistelu oli kuitenkin aivan turha, koska sillä ei ollut mitään merkitystä sodan lopputuloksen tai silloisen sotatilanteen kannalta. Myös itse taistelun syntyminen oli käytännössä sattumaa, kun pakenevat punakaartilaiset ja tienristeystä miehittämään saapuneet saksalaiset osuivat samaan paikkaan toisistaan tietämättä. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Suomen sisällissodan tapahtumat Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla käynnistyivät 28. tammikuuta 1918, kun valkoiset aloittivat seudulla toimivien venäläisten varuskuntien valtauksen ja aseistariisunnan. Varuskuntien antauduttua käytännössä ilman vastarintaa valkoiset ottivat samalla haltuunsa Uudenkaarlepyyn, Pietarsaaren, Kokkolan ja Raahen kaupungit. Sotatoimet päättyivät 2.–3. helmikuuta punaisia vastaan käytyyn Oulun taisteluun, jonka jälkeen Keski- ja Pohjois-Pohjanmaa olivat valkoisten hallussa. Oulusta he jatkoivat etenemistään vielä Tornioon, jossa olleet punakaartilaiset ja venäläiset sotilaat antautuivat 8. helmikuuta. Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Pohjanmaalla sijainneiden venäläisten varuskuntien valtaus oli valkoisen armeijan ylipäällikön kenraali C. G. E. Mannerheimin määräyksestä toteutettu operaatio. Sen tarkoituksena oli saada suojeluskunnille aseita ja samalla estää niiden joutuminen punaisten haltuun. Aseistariisunta onnistui helposti, kun motivoitumattomat venäläiset eivät juurikaan tehneet vastarintaa, ja myös heidän upseerinsa olivat usealla paikkakunnalla yhteistyössä valkoisten kanssa. Keski- ja Pohjois-Pohjanmaan valtaaminen oli elintärkeää myös siksi, että se turvasi rautatieyhteyden Ruotsiin, ja samalla esti Etelä-Pohjanmaan valkoisten selustaan muodostuvan uhan. Punaiset nousivat vastarintaan ainoastaan Oulussa, jossa käydystä yli 60 ihmisen hengen vaatineesta taistelusta muodostui koko sodan siihen asti verisin. Kaarlo Hillilä
Hillilä osallistui 15-vuotiaana lukiolaisena yhdessä luokkatoverinsa Aaro Pakaslahden kanssa sisällissodan Oulun taisteluihin helmikuussa 1918. Oulun valtauksen jälkeen Hillilä liittyi Oulun I vapaaehtoisen rintamakomennuskuntaan, jonka mukana hän siirtyi Satakunnan alueelle ja osallistui taisteluihin muun muassa Ahlaisissa, Mannanmäellä, Suodenniemellä, Mouhijärvellä ja Vammalassa. Suomen sisällissota
Sisällissodan jälkeen sen tapahtumiin liittyvät väkivaltaisuudet jatkuivat vielä usean vuoden ajan. Tutkija Marko Tikka on laskenut, että kesän 1918 ja vuoden 1921 lopun välillä Suomessa tapahtui noin 300 poliittiseksi luonnehdittavaa väkivallantekoa, joissa sai surmansa 226 ihmistä. Uhreista valtaosa eli 183 oli luettavissa sodan punaiseen osapuoleen. Suurinta osaa ei kuitenkaan voida pitää suunnitelmallisina, vaan tapahtumiin liittyi yleensä alkoholi ja ne saivat alkunsa esimerkiksi tansseissa tai iltamissa. Suoranaiseksi terrorismiksi voidaan luokitella muutamia entisten punakaartilaisten tekemiä murhia tai murhayrityksiä, joiden kohteena olivat yleensä suojeluskuntien jäsenet. Ne olivat pääosin yksityishenkilöiden organisoimia, eikä niitä voida kytkeä esimerkiksi vuonna 1919 perustettuun Suomen Kommunistiseen Puolueeseen. Epäonnistuneista tunnetuin on huhtikuussa 1920 tapahtunut Mannerheimin murhayritys Tampereella. Luettelo Suomen historian sodista
Luettelo Suomen historian sodista pitää sisällään Suomen alueella käydyt aseelliset konfliktit, sodat ja vakavat sisäiset levottomuudet, sekä sellaiset Suomen ulkopuolella käydyt konfliktit joihin Suomen valtio tai merkittävä joukko Suomen alueen asukkaita on ottanut osaa. Luettelossa mainittujen konfliktien ohella pienehköjä määriä suomalaisia ammattisotilaita, vapaaehtoisia tai seikkailijoita on osallistunut moniin muihinkin aseellisiin yhteenottoihin, kuten Venäjän 1800-luvulla käymiin sotiin Euroopassa ja Aasiassa, buurisotiin, Venäjän–Japanin sotaan, Venäjän sisällissotaan, Espanjan sisällissotaan ja Vietnamin sotaan. Ennen Suomen historiallista aikaa lähteiden luettavuus on kyseenalainen. Monet lähteet on kirjoitettu satoja vuosia väitettyjen tapahtumien jälkeen ja niissä mytologiat, sepitteet ja todelliset tapahtumat sekoittuvat usein toisiinsa. Vanhoissa historiallisissa lähteissä Suomella tarkoitettiin nykyisen Varsinais-Suomen aluetta. Martti Eklund
Eklund teki jo ennen sisällissodan alkua tammikuussa 1918 tiedustelu- ja partioretkiä lähimpien miestensä kanssa. Retkien aikana etsittiin aseita ja yritettiin kaapata punaisten asekuljetuksia muun muassa Taavetissa ja Myllykoskella. Sodan alettua Eklund siirtyi pienen suojeluskuntalaisjoukon kanssa Mikkeliin ja kävi ensitöikseen räjäyttämässä Valkealassa sijainneen Torasjoen rautatiesillan sekä vaurioitti Hillosensalmen rautatiesiltaa niin, että punaisten hyökkäys Etelä-Savoon viivästyi ja alue jäi valkoisten haltuun. Eklund osallistui sisällissodan ensipäivinä taisteluihin Mäntyharjun rintamalla ja Pieksämäen suunnalla. Hänen johtamansa 50–60 miehen joukko varmisti sodan alkuvaiheissa rakenteilla olleen Jyväskylän–Pieksämäen yhdysradan jäämisen valkoisten hallintaan. Haltuunotto onnistui ilman vastarintaa. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksalaiset jatkoivat hyökkäystään aikaisin huhtikuun 13. päivän aamuna, jolloin Helsingin edustalle ankkuroitunut laivasto-osasto alkoi pommittaa punaisten viimeisiä vastarintapesäkkeitä. Kruununhaassa käytiin aluksi kiivaita taisteluja, mutta vastarinnasta huolimatta punaisten päämaja Smolnassa joutui antautumaan jo kello 7 aamulla. Punaisten hallussa olivat nyt enää itäiset Siltasaaren ja Kallion työläiskaupunginosat, joita saksalaisten tykistö moukaroi niin, että muun muassa Helsingin työväentalon torni syttyi palamaan. Lopulta Kallion kirkon torniin nostettiin valkoinen lippu kello 14 ja viimeisetkin punaiset luovuttivat aseena puoli seitsemään mennessä. Kaikkiaan saksalaisille antautui yli 6 000 punaista, joista kuitenkin vain pieni osa oli aseistettuja punakaartilaisia. Heidät koottiin seuraavien päivien aikana Suomenlinnan vankileirille. Helsingin taistelussa kaatui kaikkiaan 54 saksalaista. Punaisten tappiot olivat noin 400 kaatunutta, joista 20–50 oli Pikku Huopalahdessa teloitettuja. Helsingissä ei kuitenkaan nähty Tampereen ja Viipurin taistelujen yhteydessä tapahtuneita joukkoteloituksia, vaan saksalaiset pyrkivät jopa hillitsemään valkoisten intoa ampua antautuneita punakaartilaisia. Siviiliuhreja Helsingin valtaus vaati noin 20. Helsingin historia
Helsingistä tuli itsenäisen Suomen pääkaupunki heti itsenäisyysjulistuksen myötä 6. joulukuuta 1917. Suomen sisällissota kuitenkin alkoi jo seuraavassa kuussa, 27. tammikuuta 1918, kun Hakaniemessä Helsingin työväentalon torniin sytytettiin punainen lyhty vallankumouksen alkamisen merkiksi. Punakaarti otti pian Helsingin haltuunsa, ja senaatti joutui lähtemään evakkoon Vaasaan. Korkeinta kunnallista valtaa kaupungissa käytti sodan aikana Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta. Suomen kansanvaltuuskunta ja muu punaisten johto pakeni 8. huhtikuuta Viipuriin, jonka jälkeen saksalaiset joukot kenraali Rüdiger von der Goltzin johdolla valtasivat kaupungin 12.–13. huhtikuuta, ja Mannerheimin johtama valkoinen armeija saapui Helsinkiin 16. toukokuuta. Sisällissodan jälkeen Viaporin linnoituksessa toimi Suomenlinnan vankileiri. Vuonna 1918 Viaporin linnoituksen nimeksi vaihdettiin Suomenlinna. Hakaniemi
Pitkästäsillasta tuli pian symboli keskustan porvariston ja pohjoisen työväen luokkaerosta. Ammattiliittojen kotina toiminut Hakaniemi värjäytyi punaiseksi ja Hakaniemen torilla järjestettiin monta mielenosoitusta. Vuonna 1906 Viaporin kapinan aikana siellä tapahtui niin sanottu Hakaniemen mellakka, jota on pidetty Suomen ensimmäisenä punaisten ja valkoisten kaartien yhteenottona. Punaisten vallankumousta suunniteltiin myöhemmin Säästöpankinrannassa olleessa "Graniittilinnassa", eli Helsingin työväentalossa. Suomen sisällissodan alkamishetkenä pidetään sitä, kun illalla 26. tammikuuta 1918 työväentalon torniin nostettiin punainen lyhty vallankumouksen merkiksi. Suomen sisällissota Etelä-Pohjanmaalla
Hyökkäystä suunnitellessaan Mannerheim antoi Vaasan ja Ylistaron varuskuntien valtauksen eversti Martin Wetzerille, Seinäjoen ja Lapuan eversti Paul von Gerichille, ja Ilmajoen eversti Karl Emil Bergin johtamalle Suomen Tasavallan Vartiostolle. Mannerheim johti itse operaatiota Ylihärmästä, josta hän epäonnistumisen uhatessa olisi pystynyt helposti pakenemaan. Laihian suojeluskuntalaiset lähtivät muista osastoista poiketen liikkeelle jo myöhään sunnuntai-iltana, kun Hulmin kylässä sijainnut kasarmi vallattiin. Laajin operaatio tapahtui Vaasassa, jossa valkoiseet ottivat haltuunsa kuusi eri puolilla kaupunkia sijainnutta kasarmia. Vaikka venäläiset eivät juurikaan tehneet vastarintaa sai Vaasan valtauksessa surmansa parikymmentä venäläissotilasta ja kaksi suojeluskuntalaista. Erkylän taistelu
Erkylän taistelu oli Hausjärven pitäjän Erkylän kylässä 21. huhtikuuta 1918 käyty Riihimäen valtaukseen liittyvä Suomen sisällissodan taistelu. Hikiään matkalla ollut saksalainen osasto joutui Erkylän kartanoon kuuluvan Ilonummen torpan lähistöllä punaisten väijytykseen, jolloin kaatui kuusi saksalaista ja neljä punakaartilaista. Finström
Godbyn taistelu käytiin Finströmissä Suomen sisällissodan aikana 1918. Suomen sisällissota
Sodan on katsottu alkaneen punaisten osalta 27. tammikuuta 1918 klo 23 ja valkoisten puolella 28. tammikuuta 1918 klo 3. Tarkemmassa tarkastelussa asia ei ole näin yksinkertainen, vaan sisällissotaa muistuttanut toiminta alkoi jo aiemmin tammikuussa, erityisesti Karjalassa. Syynä lienee ollut se, etteivät kummallakaan sodanjohdolla olleet omat joukot hallinnassa. Toisaalta Viipurin kaupunki oli sodan kannalta strategisesti keskeisimpiä paikkakuntia Suomessa, ja on myös arvioitu, että molemmilla puolilla johtoporras lopulta vaikutti aktiivisesti tapahtumien taustalla. Punaisten ja valkoisten välisessä taistelussa kyse oli sekä Viipurin hallinnasta että aseiden hankinnasta. Kamppailu alkoi 17.–20. tammikuuta työväenkaartin tunkeuduttua paikallisen suojeluskunnan asevarastoon Pietisen tehtaalla ja valkoisten kaapattua punaisten Mikkeliin suunnatun kiväärilähetyksen Taavetissa, jonka jälkeen syntynyt kahakka vaati kaksi kuolonuhria. Karjalan maalaispitäjistä komennettiin 21. tammikuuta noin 600 suojeluskuntamiehen vahvuinen pataljoona Viipuriin, jossa se miehitti 22. tammikuuta kaupungin rauta­tie­aseman, mutta joutui lopulta perääntymään Venäjänsaareen. Pataljoona jatkoi taisteluaan 27. tammikuuta Viipurin eteläpuolella Kämärällä, jossa se pysäytti joksikin aikaa Pietarista tulleet niin sanotut asejunat ja yritti kaapata niistä sotatarvikkeet. Junat olivat tuomassa Eino ja Jukka Rahjan johdolla Leninin Suomen työväenkaarteille tammikuun alussa 1918 lupaamaa suurta aselastia. Suojeluskuntalaisten kaappaushanke epäonnistui, ja junat pääsivät lasteineen lopulta Viipuriin, joka jäi punaisten hallintaan. Kämärän taistelua pidetään sisällissodan ensimmäisenä sotatoimena. Suomen sisällissota Lapissa
Venäjän rajalla sijaitsevassa Kuolajärven pitäjässä punaiset olivat enemmistönä, joten 8. helmikuuta paikallinen työväenneuvosto päätti vallata puhelinkeskuksen sekä riisua poliisin ja nimismiehen aseista. Suojeluskuntalaiset onnistuivat kuitenkin katkaisemaan puhelinlinjat ja näin Kuolajärvi jäi vaille yhteyksiä ulkomaailmaan. Ensimmäiset tiedot Oulun ja Länsi-Lapin tapahtumista tulivat kylään vasta 10. helmikuuta lännestä saapuneiden pakolaisten mukana. Tämän jälkeen punakaartilaiset takavarikoivat muutaman päivän kuluessa suojeluskuntalaisilta yli 10 kivääriä ja muodostivat viisihenkisen lähetystön, joka matkusti Iivo Ahavan johdolla Pietarin kautta Helsinkiin hakemaan aseita punaisten johdolta. Suomen sisällissota
Punaisen ja valkoisen Suomen välinen epäyhtenäinen rintama asettui sodan hajanaisessa alkuvaiheessa karkeasti ottaen linjalle Pori–Ikaalinen–Kuru–Vilppula–Länkipohja–Padasjoki–Heinola–Mäntyharju– Savitaipale–Lappeenranta–Antrea–Rautu. Molemmilla puolilla rintaman taakse jäi vastustajan haltuun paikkakuntia, jotka puhdistettiin vihollisista helmikuun 1918 kuluessa. Valkoisessa Suomessa punaisia tukikohtia olivat Oulu, Tornio, Kemi, Raahe, Kuopio ja Varkaus. Punaisessa Suomessa valkoisten hallintaan jäivät Uusikaupunki, Siuntio-Kirkkonummi ja Porvoon seutu. Mouhun–Hillosensalmen taistelut
Sisällissodan käynnistyttyä 27. tammikuuta 1918, Kymenlaakson punakaartilaiset lähtivät etenemään pohjoiseen Savon rataa seuraten, tarkoituksenaan saada yhteys Mikkelin ja Varkauden punakaarteihin ja näin muodostaa yhteinen rintama Pohjois-Hämeessä olleiden valkoisten selustaan. Punaisten eteneminen kuitenkin pysähtyi Mäntyharjun valtauksen jälkeen 7. helmikuuta. Kun valkoiset puolestaan valtasivat paikkakunnan viikkoa myöhemmin, joutuivat punaiset 15. helmikuuta vetäytymään parikymmentä kilometriä Mäntyharjun kirkonkylän eteläpuolelle Mouhun kylään. Valkoiset hyökkäsivät Mouhuun vielä 18. helmikuuta, mutta punaisten torjuttua iskun, asettui rintamalinja paikoilleen vajaan kahden viikon ajaksi. Samalla Savon rintamasta tuli punaisille ainoastaan puolustuksellinen rintama, jossa tarkoituksena oli ainoastaan estää valkoisten eteneminen Savon rataa pitkin punaisille elintärkeälle Riihimäki–Pietari-radalle. Suomen sisällissodan nimet
Sodan puhjettua punaisten ja valkoisten välille sotaa kutsuttiin molemmilla puolilla vapaustaisteluksi. Valkoiset tarkoittivat sillä Suomen vapauttamista Venäjän vallasta ja punaiset kansan vapauttamista kapitalismin sorrosta. Myöhemmin nimitystä on kuitenkin käytetty lähinnä sodan voittajan niin sanotun valkoisen totuuden näkökulmassa, jonka mukaan sota varmisti Suomen itsenäisyyden kun venäläiset joukot karkotettiin maasta ja suomalainen punakaarti voitettiin. Nimitys vastasi alkujaan lähinnä eteläpohjalaisten suojeluskuntalaisten kuvaa tapahtumista, sillä heidän sotansa alkoi venäläisten aseistariisumisesta eikä punaisten vallankumouksesta. Yleiseen käyttöön termi vakiintui valkoisessa Suomessa vasta jälkeenpäin, ja vapaussota-myyttiä vaalittaessa korostettiin usein epähistoriallisesti enemmän ulkoista vihollista kuin sisäistä kahtiajakoa. Eino Rahja
Vuodenvaihteessa 1917–1918 Eino ja Jukka Rahja hankkivat Suomen punakaarteille aseita. Ali Aaltosen, Eero Haapalaisen ja Onni Kallion saapuessa tammikuun puolivälissä Pietariin ostamaan aseita, Rahja käytti hyväkseen suhteitaan Leniniin ja hankki suomalaisille suuren ase- ja ammuslastin, joka toimitettiin perille ns. suurella asejunalla. Veljekset matkasivat junalla Suomeen 27. tammikuuta, jolloin se joutui Kämärän rautatieasemalla valkoisten väijytykseen. Kämärän taistelu oli Suomen sisällissodan ensimmäinen taistelu. Jukka Rahjan haavoittumisesta huolimatta aselasti saatiin lopulta perille punakaarteille. Sisällissodan aikana Rahja toimi aluksi venäläisen sotaväen ja punaisten välisenä tulkkina, mutta niiden poistumisen jälkeen Lenin määräsi hänet 9. maaliskuuta lähtien Pietariin Suomen aseman komissaariksi. 20. maaliskuuta punakaartin ylipäällikkö Eero Haapalainen erotettiin ja tilalle nimitettiin Rahjan, Evert Elorannan ja Adolf Taimin muodostama kolmikko. Rahja kuitenkin oli tehtävässä vain kolme päivää, kun hän 24. maaliskuuta alkaen toimi Lempäälän rintaman ylipäällikkönä. Taivassalo
Suomen sodan ensimmäisiin taisteluihin Suomessa kuului 16. toukokuuta 1808 Taivassalon Helsinginrannassa käyty taistelu. Naulasaaren taistelu
Naulasaaren taistelu oli Suomen sisällissodan taistelu, joka käytiin 28.–29. huhtikuuta 1918 Viipurin maalaiskunnan Naulasaaren ja Rasalahden kylissä. Kyseessä oli Viipurin taisteluun liittyvä Karjalan rintaman viimeinen taistelu, joka oli myös koko sodan viimeisiä yhteenottoja valkoisten ja punaisten välillä. Suomen sisällissota
Menestyksellisen suomalais-saksalaisen hyökkäyksen paineen alla Kansanvaltuuskunta siirtyi Helsingistä 8. huhtikuuta Viipuriin, ja eräitä valtuuskunnan jäseniä (esimerkiksi Edvard Gylling) lukuun ottamatta sieltä edelleen Pietariin 25. huhtikuuta 1918. Johtajien pako herätti punaisten joukossa voimakasta katkeruutta. Satakunnasta ja Hämeestä kohti Pietaria taistellen vaeltaneet pitkät punapakolaisten karavaanit antautuivat Lahden ja Kosken (Hl.) välisellä alueella 1.–2. toukokuuta. Punaisten viimeiset, Kymenlaaksossa sijainneet vastarintapesäkkeet luopuivat taistelusta 5. toukokuuta 1918. Sisällissota päättyi venäläisten sotilaiden vetäydyttyä 14. toukokuuta Karjalankannaksella Inon linnoituksesta ja suomalaisten valkoisten miehittäessä sen tuhotut tykkiasemat 15. toukokuuta. Alun perin sodanvastaisen ajattelun omaksunut suomalainen työväenliike oli kärsinyt tappion sisällissodassa. Valkoiset sulkivat punakaartilaiset vankileireille. Suomen sisällissota
Ensimmäinen yleisesti arvostettu Suomen sisällissotaa käsittelevä kaunokirjallinen teos oli Frans Emil Sillanpään jo vuonna 1919 valmistunut romaani "Hurskas kurjuus". 1920–1950-luvuilla vuoden 1918 tapahtumia kosketellut kaunokirjallisuus on kirjoitettu lähinnä sodan voittajan näkökulmasta. Tosin vuonna 1931 ilmestyi Jarl Hemmerin pohjoismaisella kirjallisuuspalkinnolla palkittu teos "En man och hans samvete" (Mies ja hänen omatuntonsa), joka käsitteli sotaa laajemmasta, humanistisesta näkökulmasta. Tunnetuimmat ja keskustelua herättäneimmät kirjat sodasta ja siihen johtaneista syistä olivat kuitenkin Väinö Linnan romaanitrilogian "Täällä Pohjantähden alla" osat 1 ja 2. Linnan tekstien katsotaan antaneen merkittäviä virikkeitä 1960-luvulta lähtien yleistyneeseen tapaan tarkastella konfliktia myös hävinneen osapuolen näkökulmasta. Runoudessa vuoden 1918 sotaa käsittelevä Viljo Kajavan kiitetty teos "Tampereen runot" ilmestyi sekin 1960-luvulla. Kuopion ja Lahden Hennalan vankileirillä olleen Uuno Pekka Kekäläisen kirjoittama kirja "Poika maailman hartioilla" (1973) sisältää yksityiskohtaisen päiväkirjan Hennalan vankileiriltä. Vuonna 2003 ilmestyi Leena Landerin vuoden 1918 sodasta kertova kirja "Käsky". Se sai Finlandia-ehdokkuuden ja käsikirjoituksen pohjalta valmistui myös radiokuunnelma "Susijahti" (Yle, Radioteatteri 2004), joka valittiin Sokeiden kuunnelmaraadissa vuoden 2004 parhaaksi ensiesitykseksi. Kirjasta on muokattu myös teatteriesityksiä muun muassa Suomen Kansallisteatteriin vuonna 2006. 2000-luvulla ovat ilmestyneet myös kirjailija Antti Tuurin teokset "Suuri asejuna Pietarista" vuonna 2006, Tampereen taistelua vuonna 1918 kuvaava "Kylmien kyytimies" vuonna 2007 ja Pohjanmaalla vuonna 1918 vangituista venäläissotilaista kertova "Surmanpelto" vuonna 2008. Myös Kjell Westön vuonna 2006 ilmestyneessä, Finlandia-kirjallisuuspalkinnon voittaneessa teoksessa "Missä kuljimme kerran" käsitellään Suomen sisällissotaa, samoin kuin kirjailijan vuonna 2013 ilmestyneessä teoksessa "Kangastus 38". Harri Raittiin romaani ”Huhtikuun neljäs 1918” ilmestyi 1987 ja on todellisuuteen perustuva kertomus välikohtauksesta Rymättylässä. Vuonna 2008 kirjailija Anneli Kanto julkaisi dokumentaarisen romaanin ”Veriruusut”, joka käsittelee Valkeakosken naiskaartin vaiheita. Seuraavana vuonna Pekka Saaristo dramatisoi kirjasta näytelmän, jota on esitetty muun muassa Porissa, Tampereella ja Valkeakoskella. Tie Tampereelle
Ylikangas seuraa kirjassaan valkoisten etenemistä Hämeen rintamalla kohti Tamperetta, jossa operaatio lopulta päättyy kaupungin piiritykseen ja huipentuu kolmen viikon kuluttua kiivaisiin katutaisteluihin. Tampereen taistelu oli Suomen sisällissodan tunnetuin ja verisin yhteenotto, jonka aikana sai surmansa noin 800 valkoista ja 2 000 punaista. Punaisten kuolleista yli puolet teloitettiin antautumisen jälkeen. Hän vaatikin kirjassaan perusteellista jatkotutkimusta vuoden 1918 uhrien kohtaloista, minkä johdosta Paavo Lipposen hallitus käynnisti keväällä 1998 "Suomen sotasurmat 1914–22" -projektin, jonka johtoon Ylikangas valittiin. Raudun taistelu
Ensimmäiset yhteenotot Raudussa nähtiin heti sisällissodan syttymisen jälkeen, kun jääkäri Viljo Hämäläisen johtama suojeluskuntaosasto teki Sakkolan Kiviniemestä käsin tiedusteluretken Rautuun ja onnistui vangitsemaan paikallisen punakaartin päällikön sekä työväenyhdistyksen puheenjohtajan. Lisäksi he rikkoivat junarataa Raasulin kylän suunnassa ja onnistuivat myös hajottamaan vaihteita Raudun asemalla. Mannanmäen–Järvenkylän taistelut​
​
Mannanmäen–Järvenkylän taistelut olivat 17.–19. maaliskuuta 1918 Hämeenkyrön Kostulassa ja Järvenkylässä käytyjä Suomen sisällissodan taisteluja. Ikaalisten suunnasta hyökänneiden valkoisten tarkoituksena oli edetä punaisten hallussa olleiden Kyröskosken ja Hämeenkyrön kautta Siuroon katkaisemaan Tampere–Pori-rata. Taistelut käytiin Ikaalisten ja Hämeenkyrön välisen maantien varrella sijaitsevien Mannanmäen ja Kyröskoskenharjun rinteillä, jonne punaiset olivat rakentaneet puolustusasemansa. He onnistuivat torjumaan valkoisten molemmat läpimurtoyritykset, mutta vetäytyivät lopulta Kyröskoskelle, jossa taisteltiin neljä päivää myöhemmin.​ Suomen sisällissota
Terrori oli tehokas ja pelottava ase sisällissodassa. Toisaalta se antoi vastapuolelle merkittävän propagandavaltin ja mahdollisuuden perustella omaa väkivaltaa toisen osapuolen teoilla. Vuoden 1918 sota oli Suomessa ensimmäinen konflikti, jossa ennen kaikkea sanomalehdistön propagandalla oli merkittävä rooli. Punaisen ja valkoisen Suomen lehtiuutiset kuvailivat vastapuolen terroritekoja yksityiskohtaisesti, suurennellen ja värittäen sekä uhrien määriä että tapahtumia. Punaisen ja valkoisen lehdistön mukaan ”hurjistuneiden ja raukkamaisten villipetojen raakalaismaiset teot ja viattomien uhrien veren kostuttama maa huusivat kostoa kansansa pettureille”. Eivätkä kirjoitukset jääneet aseellista vastausta vaille. Vastapuolen harjoittaman poliittisen väkivallan avulla saatiin sodalle myös entistä selkeämpi motiivi, kun voitiin osoittaa taisteltavan konkreettisesti oman viiteryhmän ”hengestä ja elämästä”. Uhrien kuoleman lisäksi teloitusten keskeisin ja pitkäaikaisin vaikutus oli niiden aiheuttama henkinen trauma niin aikalaissukupolvissa kuin jälkipolvissakin. Tässä suhteessa jälkipolvissa on pitkään ollut vallalla lähinnä uhri-näkökulma sen sodan osapuolen suhteen, johon on samaistuttu. Nyttemmin tarkastellaan rehellisemmin myös oman viiteryhmän ja omien esivanhempien osuutta terrorin toteuttajina. Juuri terroritekojen vuoksi sisällissodan haavat umpeutuivat hitaasti ja sota jatkui henkisellä tasolla ainakin 1960- ja 1970-luvuille asti. Vuoden 1918 suomalaiset eivät todellakaan jättäneet keveää henkistä perintöä jälkeensä tuleville.