Kuka johti hollantilaiset Etelä-Afrikkaan vuonna 1652?
Etelä-Afrikan siirtomaahistoria
Vuonna 1602 perustettu Hollannin Itä-Intian kauppakomppania edisti Hollannin taloudellisia etuja Aasiassa ja pyrki turvaamaan sinne johtavan merireitin Afrikassa. Tämän vuoksi kauppakomppanian palkkaama Jan van Riebeeck saapui vuonna 1652 Kapmaahan tehtävänään järjestää huolto Aasiaan matkaaville laivoille. Muutaman vuoden kuluttua alueelle saapuivat ensimmäiset hollantilaiset siirtolaiset, jotka ryhtyivät viljelemään maata ja käymään kauppaa kauppakomppanian kanssa. Vuoteen 1707 mennessä Kapmaahan oli asettunut 1 779 hollantilaista, saksalaista siirtolaista ja uskonnollista vainoa paennutta ranskalaista hugenottia. Siirtokunta kasvoi vuosisadan loppuun mennessä 15 000 ihmiseen ja sen pinta-ala laajeni suhteessa vielä nopeammin. Monet siirtokuntalaiset muuttivat rannikolta sanien ja khoiden asuttamaan sisämaahan. Vuoteen 1770 mennessä hollantilainen asutus oli siirtynyt noin 650 kilometrin päähän Kapkaupungista. Sisämaassa siirtolaiset elivät puolinomadisina paimentolaisina. Näitä sisämaahan siirtyneitä perheitä ryhdyttiin nimittämään "trekboereiksi", eli vaeltaviksi maanviljelijöiksi, ja nimitys lyheni pian "boeriksi". "Trekboerit" kahakoivat jatkuvasti ympäröivien afrikkalaisheimojen kanssa ja vuosien 1785–1795 välisenä aikana kahakoissa kuoli 2 000 san-heimoon kuulunutta miestä ja naista. Lisäksi 700 joutui orjuuteen. Kapmaahan rannikolle jääneitä hollantilaisperäisiä siirtolaisia ryhdyttiin puolestaan nimittämään Kapmaan hollantilaisiksi erotukseksi "trekboereista".
Toinen Englannin–Hollannin sota
Toinen Englannin–Hollannin sota (, ) käytiin vuosina 1665–1667 Englannin kuningaskunnan ja Alankomaiden tasavallan, kahden maailman suurimman merivallan välillä. Englannin tarkoituksena oli lyödä Alankomaiden ylivoima merellä. Aluksi Englanti näytti voittavan sodan valtaamalla Alankomaiden siirtokunnat Pohjois-Amerikassa, mutta hollantilaisen amiraalin Michiel de Ruyterin johtama hyökkäys Thames-joelle sai englantilaiset allekirjoittamaan sodan lopettaneen Bredan sopimuksen 31. heinäkuuta 1667. Englanti ei onnistunut lyömään hollantilaista merimahtia ennen neljättä Englannin–Hollannin sotaa, joka käytiin vuosina 1781–1784. Etelä-Afrikan siirtomaahistoria
Kapmaa oli aluksi Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian hallussa ja sinne asettui hollantilaisten siirtolaisten lisäksi muun muassa ranskalaisia hugenotteja. Britit ottivat alueen hallintaansa pysyvästi vuonna 1806. Tuhannet brittihallintoon tyytymättömät buurit lähtivät Kapmaasta niin sanotulle "Suurelle vaellukselle" kohti sisämaata, mikä johti itsenäisten buuritasavaltojen Oranjen vapaavaltion ja Transvaalin perustamiseen. Tunkeutuessaan syvemmälle sisämaahan buurit ajautuivat yhteenottoihin maan alkuperäisväestön kanssa. Etelä-Afrikan historia
Toisen buurisodan sytyttyä myös Oranjen vapaavaltio liittyi siihen Transvaalin puolelle. Sodan alkuvaiheessa buuritasavallat pitivät aloitteen käsissään ja piirittivät pian Mafekingin, Kimberleyn ja Ladysmithin kaupungit. Myös Kapmaassa jotkut afrikaanerit nousivat kapinaan. Britannia lähetti kuitenkin pian Etelä-Afrikkaan suuren siirtomaa-armeijan Frederick Robertsin ja Herbert Kitchenerin johdolla ja aloitti nopean etenemisen kohti buuritasavaltojen pääkaupunkeja. Krugerin onnistui paeta maasta hiukan ennen kuin Pretoria vallattiin kesäkuussa 1900. Varsinaisen sodan päättymisen jälkeen monet buurit jatkoivat pitkään sissisodankäyntiä brittejä vastaan. Britit vastasivat tähän laajamittaisella terrorilla, jonka aikana maatiloja poltettiin ja arviolta 26 000 naista ja lasta kuoli keskitysleireillä. Sota päättyi lopulta Vereenigingin sopimukseen toukokuussa 1902. Transvaalin ja Oranjen vapaavaltion itsenäisinä buurivaltioina lakkasivat ja ne liitettiin osaksi brittiläistä imperiumia. Sopimus kuitenkin lupasi alueille tulevaisuudessa itsehallinnon. Toinen Englannin–Hollannin sota
Sodan ensimmäiset taistelut käytiin merellä. Englantilaiset saavuttivat Lowestoftissa 13. kesäkuuta 1665 suuren voiton: se oli suurin tappio koko Alankomaiden historiassa. Englantilaiset eivät kuitenkaan onnistuneet käyttämään voittoa hyväkseen. Hollannin päämies, Johan de Witt, otti laivaston haltuunsa henkilökohtaisesti. De Witt erotti tehottomat kapteenit palveluksestaan ja korvasi ne paremmilla sekä uusia taktiikoita kehiteltiin. Elokuussa 1665 De Ruyter palasi Amerikasta sankarina, sillä hän oli vallannut takaisin ne siirtomaat, jotka Englanti oli vallannut Alankomailta lokakuussa 1664. Hänelle annettiin koko Alankomaiden tasavallan laivaston ylipäällikkyys. Vågenin taistelun jälkeen, jossa hollantilaiset vaurioittivat vakavasti Englannin laivastoa, hollantilaisten Maustelaivasto pystyi palaamaan turvallisesti Alankomaihin. Ensimmäinen Englannin–Hollannin sota
Ensimmäinen Englannin–Hollannin sota (, ) käytiin vuosina 1652–1654 Englannin tasavallan ja Alankomaiden tasavallan välillä. Sota oli ensimmäinen neljästä maiden välisestä sodasta, ja se käytiin täysin merellä laivastojen välillä. Saksan Itä-Afrikka
Sansibarin sulttaani piti itseään mantereenkin hallitsijana ja protestoi, jolloin Saksa lähetti paikalle viisi sotalaivaa. Tuloksena britit ja saksalaiset solmivat sopimuksen mannermaan jakamisesta keskenään etupiireihin. Saksalaiset ottivat pian hallintaansa Bagamoyon, Dar es Salaamin ja Kilwan. Vuonna 1888 rannikon arabit kapinoivat Abushiri ibn Salim al-Harthin johdolla, mutta Britannia ja Saksa saartoivat arabit ja kukistivat kapinan. Vuonna 1890 Lontoossa solmittiin Helgoland-Sansibar-sopimus, jolla Helgoland annettiin Saksan haltuun, ja Saksa luovutti Witulandin sekä osan Itä-Afrikkaa briteille rautatien rakennusta varten. Vuosina 1891–1894 hehet vastustivat päällikkö Mkwawan johdolla valloittajia, mutta sissisodan jälkeen Mkwawa saarrettiin ja hän teki itsemurhan. Canarseet
Hollantilaiset eivät kenties kuitenkaan halunneet enää muistaa. Joka tapauksessa muutaman kuukauden kuluttua sotiminen alkoi uudelleen. Nyt hollantilaisiin liittyi lähiseudun englantilaisia siirtolaisia. Englantilaisen kapteeni John Underhillin johdolla surmattiin sata canarsee-soturia. Lisäksi useita vangittiin ja vietiin ammuttaviksi Fort Amsterdamiin. Myös muut seudun heimot kärsivät tuntuvia menetyksiä, sillä sodan aikana surmattiin kaiken kaikkiaan yli 1 500 intiaania. Uusi rauha solmittiin 1645. Indonesian historia
Maan rikkaiden luonnonvarojen houkuttelemina alueelle tuli 1500-luvulla myös eurooppalaisia. Ensin saapuivat portugalilaiset, mutta he saivat 1600-luvulla väistyä hollantilaisten tieltä, jotka hallitsivat Indonesian aluetta 1600-luvulta lähtien. Siirtomaavaltaa ei kuitenkaan kaikkialla hyväksytty, ja Hollannin Itä-Intiassa puhkesi aika ajoin kapinoita eurooppalaisten valtaa vastaan. Speaker (1650)
Aluksen päällikkönä oli 21. syyskuuta 1664 alkaen Sir Jeremiah Smith, joka oli tehtävässä 29. elokuuta 1665 saakka. Toisessa Englannin-Hollannin sodassa alus osallistui 3. kesäkuuta 1665 Lowestoftin taisteluun punaisen laivueen pääosastossa. Smithin luovuttua päällikkyydestä aluksen päälliköksi tuli 30. elokuuta John Cox, joka oli tehtävässä 15. syyskuuta saakka. Alus osallistui taisteluun 3.-4. syyskuuta, jolloin Cox haavoittui. Alus oli korjattavana 15. syyskuuta - 22. marraskuuta. Alankomaat
Alankomaat oli vallannut jo vapaussodan aikana siirtomaa-alueita Itä-Intiassa ja laajensi myöhemmin siirtomaitaan muun muassa Etelä-Afrikassa. Samalla Alankomaista tuli tärkeä merenkulku- ja kauppavaltio. Se puolusti asemaansa kahdessa sodassa Englantia vastaan 1652–1654 ja 1665–1667 ja Ranskaa vastaan 1672. Vallankumoussodissa ranskalaiset kuitenkin valtasivat Alankomaat, josta tuli Ranskan alainen Batavian tasavalta. Vuonna 1806 se muutettiin Napoleonin veljen Ludvigin hallitsemaksi Hollannin kuningaskunnaksi ja 1810 viimein liitettiin kokonaan Ranskan toiseen keisarikuntaan. Speaker (1650)
Alus otettiin palvelukseen vuonna 1650 Downsin ja itärannikon lippulaivana päällikkönään Nehemiah Bourne, joka oli tehtävässä vuoteen 1652 saakka.
Ensimmäisessä Englannin-Hollannin sodassa alus osallistui 19. toukokuuta 1652 Doverin taisteluun päällikkönään John Coppin, joka oli tullut aluksen päälliköksi hieman aiemmin. Alus osallistui 28. syyskuuta Kentish Knockin taisteluun. Aluksen päälliköksi tuli John Gilson, jonka alaisuudessa se osallistui Dungenessin taisteluun 30. marraskuuta. Gibraltarin taistelu
Alankomaiden joukkoja johti amiraali Jacob van Heemskerck joka kaatui itse taistelussa. Hyökkäys oli rohkea, sillä espanjalaiset kaljuunat olivat paljon suurempia kuin hollantilaisten alukset. Hollantilaiset eivät olleet koskaan aikaisemmin sotineet näin kaukana kotivesiltä. Voitto oli heille henkisesti tärkeä, ja lisäsi uskoa siihen että Alankomailla oli mahdollisuuksia itsenäistyä suuren Espanjan vallasta. Etelä-Afrikan keittiö
Etelä-Afrikan keittiö ilmentää maan monikulttuurista taustaa. Etelä-Afrikan hollantilaiset siirtolaiset toivat maatilojensa työvoimaksi malaijiorjia, jotka toivat maahan myös oman ruokaperinteensä. Ruokaperinnettä rikasti myös uskonnollista vainoa Ranskasta paenneet hugenotit, jotka perustivat maahan ensimmäiset viinitilat 1600-luvulla. Myöhemmin 1800-luvun aikana erityisesti Natalin sokeriplantaaseille tuodut intialaiset rikastuttivat maan ruokakulttuuria omalla perinnöllään, kuten myös kullan perässä maahan muuttaneet britit ja saksalaiset. Maan alkuperäisväestön ravinto koostuu edelleen pääasiassa riistasta, juureksista ja maissista sekä proteinipitoisista hyönteisistä, kuten heinäsirkoista. Purjelaiva Vikingin purjehdus Vaasasta Etelä-Afrikkaan 1946–1947
Purjelaiva Vikingin purjehdus Vaasasta Etelä-Afrikan East Londoniin vuosina 1946–1947 oli ensimmäinen kerta toisen maailmansodan jälkeen, kun Suomen Lähetysseura saattoi lähettää uusia lähetystyöntekijöitä vanhimmalle lähetyskentälleen Lounais-Afrikkaan. Tälle matkalle osallistui 25 Lähetysseuran työntekijää sekä yhden pariskunnan lapsi. President (1650)
Alus otettiin palvelukseen vuonna 1650 länsirannikon suojaksi päällikkönään Anthony Young, joka oli tehtävässä vuoteen 1652 saakka. Ensimmäisessä Englannin-Hollannin sodassa alus osallistui 19. toukokuuta 1652 Doverin taisteluun. Jan Smuts
Etelä-Afrikan liityttyä elokuussa 1914 ensimmäiseen maailmansotaan ympärysvaltojen puolelle puolustusministeri Smuts improvisoi maalle taistelukykyisen armeijan. Pääministeri Bothan johtaessa henkilökohtaisesti syksyllä 1914 brittiläisvastaisen kapinan kukistamista ja vuonna 1915 Saksan Lounais-Afrikan valloitusta Smuts koordinoi operaatioita Pretoriassa. Lounais-Afrikan taistelujen loppuvaiheessa hän oli jonkin aikaa myös Bothan alaisena komentajana. Vuonna 1916 Bothan hallitus lähetti joukkoja Itä-Afrikan taisteluihin brittien rinnalle. Kun Itä-Afrikan brittiläisten joukkojen yhteiseksi komentajaksi määrätty Sir Horace Lockwood Smith-Dorrien pian sairastui, Smuts nimitettiin hänen tilalleen. Smuts oli komentajana Itä-Afrikassa helmikuusta joulukuuhun 1916. Hän ei onnistunut pakottamaan Paul von Lettow-Vorbeckin komentamia alivoimaisia saksalaisjoukkoja antautumaan, mutta sai vallattua pääosan Saksan Itä-Afrikasta mukaan lukien sen pääkaupungin Dar-es-Salaamin, mikä toi hänelle arvostusta Britanniassa. Hänelle myönnettiin Britannian armeijassa kenraaliluutnantin arvo. Ruotsin siirtomaat
Vuonna 1652 ruotsalaiset ottivat haltuunsa Cape Coastin, joka on osa nykyistä Ghanan valtiota. Alue oli aiemmin ollut Alankomaiden ja sitä ennen Portugalin hallinnassa. Ruotsalaiset rakensivat alueen keskipisteeksi ja turvaksi Carolusburgin linnoituksen vuonna 1653. Se nimettiin Ruotsin kuninkaan Kaarle X Kustaan mukaan. Linnoitus tunnetaan nykyisin nimellä Cape Coast Castle. Espanjan Länsi-Afrikka
Ensimmäinen espanjalainen saapui läntiseen Afrikkaan keskiajan loppupuolella. Hän saattoi olla Baleaareista kotoisin oleva matkailija Jaume Ferrer, joka katosi vuonna 1375 matkallaan Afrikan rannikolla tai yksi kastilialaisista, jotka rantautuivat Boujdouriin vuonna 1405 ja hyökkäsivät siellä karavaania vastaan. Henry Hudson
Matkan varrella Hudson kävi kauppaa useiden paikallisten heimojen kanssa saaden hankituksi etenkin turkiksia. Hänen matkansa jälkeen Alankomaat vaati aluetta itselleen voidakseen käydä laajempaa turkiskauppaa. Tämä johti vuonna 1625 Uuden Amsterdamin perustamiseen Manhattanin saarelle Uusien Alankomaiden pääkaupungiksi. Paluumatkallaan Amsterdamiin Hudson pysähtyi Englannin Dartmouthiin, jossa viranomaiset pidättivät hänet voidakseen lukea hänen lokikirjaansa. Hän onnistui kuitenkin toimittamaan lokikirjan Alankomaiden sikäläiselle suurlähettiläälle, joka lähetti sen raportilla varustettuna Amsterdamiin.. Lowestoftin taistelu
Kaksi päivää odotettuaan englantilaiset kohtasivat hollantilaiset 3. kesäkuuta aamulla. Laivastot purjehtivat toistensa sivuitse tulittaen toisiaan. Taistelu hajosi nopeasti keskinäisiksi otteluiksi, ja kaiken keskellä taistelivat lippulaivat "HMS Royal Charles" ja "Eendracht" keskenään. Taistelun "Eendracht" onnistui melkein entraamaan hieman suuremman vastustajaansa. Englantilaisten lippulaiva sai pahan osuman yläkansilleen, joka surmasi Falmouthin jaarlin, lordi Musgraven ja jaarli Burlingtonin pojan. "Eendrachtin" ruutivarastoon osui, ja se räjähti. Ainoastaan viisi merimiestä pelastui hollantilaisen lippulaivan tuhosta, jossa kuoli laivaston komentaja Wassenaerin. Hollantilaisten uudeksi komentajaksi nousi vara-amiraali Johan Evertsen. Taistelun kuluessa myös vara-amiraali Kortenaer sai surmansa "Groot Hollandian" kannella. Gaspar Corte-Real
Portugalilainen Vasco da Gama oli vuonna 1498 kiertänyt Afrikan ja löytänyt meritien Euroopasta Intiaan. Samaan aikaan Euroopassa liikkui kuitenkin huhuja, joiden mukaan englantilaisten tukema Giovanni Caboto olisi löytänyt Pohjois-Atlantin yli länteen purjehtimalla vaihtoehtoisen, nopeamman reitin Aasiaan. Portugalin kuningas Emanuel I päätti ottaa näistä huhuista selvää ja pyysi vuonna 1500 Gaspar Corte-Realia purjehtimaan samoille seuduille kuin Caboto aiemmin. Kuningas lupasi hänelle palkkioksi kaikki purjehduksen tuotot. Leo Africanus
Hassan teki ensimmäiset retket vuosina 1507–1508, jolloin hän kävi itäisen Välimeren alueella. Vuosina 1509–1510 hän oli setänsä mukana diplomaattisella vierailulla Timbuktussa. Hassan aloitti matkustelunsa 1510-luvulla ja kävi Egyptissä ja Arabiassa saakka. Hänen ollessaan paluumatkalla Arabiasta kristityt kaapparit nappasivat Hassanin ja kuljettivat Roomaan, jossa hänet esiteltiin paavi Leo X:nnelle. Leo kiinnostui oppineesta maurista, joka oli suostuvainen yhteistyöhön. Roomassa hänet vapautettiin, ja hän kääntyi myös kristityksi ja sai nimen Leo. Yhdistyneet provinssit
Seitsemän valloittamatta jäänyttä provinssia (Hollanti, Zeeland, Utrecht, Gelre, Overijssel, Friisinmaa ja Groningen) tunnustettiin itsenäiseksi lopullisesti Westfalenin rauhassa 1648, joka päätti myös kahdeksankymmenvuotisen sodan. Jo sodan aikana Alankomaat aloitti laajan maailmankaupan ja hankki siirtomaita Brasiliasta, Pohjois-Amerikasta (Uudet-Alankomaat, johon kuului muun muassa Uusi Amsterdam eli nykyinen New York), Etelä-Afrikasta ja Länsi-Intiasta. 1600-lukua pidetäänkin Alankomaiden kulta-aikana ("de gouden eeuw"). Alankomaat ajautui myös useisiin kauppasotiin Englantia vastaan ja 1672 joutui Ranskan, Münsterin ja Kölnin hyökkäyksen kohteeksi, joista se selvisi vain hädin tuskin. Ranskan–Hollannin sota
Kesällä 1672 ranskalaiset lähtivät hyökkäämään, mutta kiersivät Hollannin eteläisen vahvan linnoitusketjun koukatessaan itään. Hollantilaisten miehittämät Reinin linnoitukset vallattiin helposti ja Alankomaihin tunkeuduttiin idästä. Kölnin vaaliruhtinas ja Münsterin piispa liittyivät Ludvig XIV:n puolelle, ja vuoden lopussa kaksi kolmasosaa Alankomaiden tasavallasta oli hyökkääjien hallussa, mutta lopulta hollantilaiset pysäyttivät hyökkääjät. Ludvig XIV jakoi armeijansa kahtia: Henri Turennen johtama puolikas operoi lähinnä idässä Reinillä saksalaisia vastaan, toisen puoliskon pysyessä lännessä hollantilaisia vastassa. Toinen Englannin–Hollannin sota
Myös Englanti oli 1600-luvulla suuri merimahti. Sen sotalaivasto oli maailman voimakkain ja silläkin oli laajat siirtomaat Pohjois-Amerikassa. Englanti kadehti Alankomaiden vaurautta, ja siksi se julisti sodan Alankomaille vuonna 1652. Voitostaan huolimatta Englanti ei onnistunut lyömään Alankomaita. Toisena ongelmana oli se, että Englannin kuningas Kaarle II halusi vaalia hyviä suhteita Alankomaihin, sillä hän kannatti Alankomaiden kuningasmielisiä Orania-Nassau-suvun jäseniä. Vilhelm III Oranialainen
Vuonna 1672 Ranskan kuningas Ludvig XIV teki Englannin tuella hyökkäyksen Hollantiin valloittaen siitä suurimman osan. Silloinen Hollannin hallitsija Johan de Witt epäonnistui rauhanteossa ja hänet murhattiin. Vilhelm nousi Hollannin käskynhaltijaksi jatkaen menestyksekkäästi taistelua Englantia ja Ranskaa vastaan. Englannin kanssa hän solmi rauhan vuonna 1674. Vahvistaakseen asemaansa hän meni vuonna 1677 naimisiin Marian, Jaakko II:n tyttären kanssa. Vuonna 1678 myös Ludvig XIV päätyi tekemään Hollannin kanssa rauhan peläten joutuvansa sotaan sekä Hollantia että Englantia vastaan. Uusi Amsterdam
Henry Hudsonin vierailun jälkeen monet hollantilaiset kauppiaat lähettivät pieniä retkikuntia Hudsonjoelle (nimetty löytäjänsä mukaan) tutkimaan turkiskaupan mahdollisuuksia. Vuonna 1621 perustettu Hollannin Länsi-Intian kauppakomppania sai oikeuden rakentaa alueelle kauppa-asemia. Vuonna 1624 alankomaalainen alus "Nieuw Nederlandt" toi 30 protestanttista perhettä Valloniasta Hudsonjoen varteen New Yorkin alueelle. Suurin osa siirtolaisista jatkoi matkaansa nykyisen Albanyn kaupungin lähellä sijainneeseen Fort Orangeen, joka oli aiemmin tulleiden hollantilaisten ja paikallisten intiaanien välinen turkiskaupan keskus. Vuonna 1625 alueelle tuli lisää hollantilaissiirtolaisia. Tuolloin hollantilainen kirjanpitäjä William Verhulst, hänen apulaisensa Gerrit Fongersz ja merikapteeni Gerrit Isbrandtsz perustivat Uuden Amsterdamin Manhattanin saarelle. Heidän mukanaan seurasi 27 siirtolaista, joiden joukossa oli myös seuraavana vuonna Uuden Amsterdamin kuvernööriksi noussut Peter Minuit. Mahicanit
Hankkimansa vaikutusvallan avulla hollantilaiset saivat järjestettyä aselevon intiaanien välille 1618. Fort Nassau kunnostettiin nopeasti uudelleen. Mahicanien ja mohawkien välisen taistelun tauottua Hollannista tuli lisää kauppiassukujen jäseniä, jotka rakensivat uuden kauppa-aseman mahicanien maille. Paikka sai nimekseen Fort Orange ja se pystytettiin Fort Nassaun läheisyyteen 1618. Vuonna 1621 Hollannin Länsi-Intian kauppakomppania sai toimiluvan ja julisti kaikki maat Connecticut- ja Delawarejokien välillä Uudeksi Amsterdamiksi. Heinz-Wilhelm Eck
18. tammikuuta 1944 alkaen Eck johti U-852:n partiomatkalle Etelä-Afrikan vesille ja sitten Intian valtamerille. Matkallaan hän kohtasi yksinäisen kreikkalaishöyrylaiva SS Peleuksen, ja upotti sen torpedoilla 13. maaliskuuta. Acehin sota
Brittiläinen laiva "Nisero" rantautui Acehiin hollantilaisten kontrollin ulkopuoliselle alueelle, ja aluetta hallitseva acehilainen paikallisjohtaja vaati siitä lunnaita sekä briteiltä että hollantilaisilta. Koska Aceh Lontoon sopimuksen mukaan kuului Hollannille, vaativat britit Hollantia toimimaan aluksen vapauttamiseksi. Hollantilaiset epäonnistuivat vapauttamisyrityksessään, sillä toinen acehilainen paikallisjohtaja Teuku Umar kieltäytyi auttamasta heitä. Lopputuloksena hollantilaiset ja britit yhdistävät voimansa ja valtasivat alueen. Sulttaani luopui panttivangeistaan lunnaita vastaan. Kahdeksankymmenvuotinen sota
Alban herttuaa seurasivat Alankomaiden kuvernöörinä Luis de Zúñiga y Requesens, don Juan de Austria (Juhana Itävaltalainen) ja Alessandro Farnese, Parman herttua vuosina 1578–1592. Ranskan–Hollannin sota
Ranskan–Hollannin sota käytiin vuosina 1672–79 Ranskan johtaman liittokunnan ja Alankomaiden johtaman Ranskan vastaisen liittokunnan välillä. Ranskan liittolaisia olivat Ruotsi, Münsterin piispa, Kölnin vaaliruhtinas ja Englanti. Alankomaiden kanssa liitossa olivat Espanja, keisari Leopold I, Brandenburg ja Tanska. Sotaa käytiin pääasiassa Alankomaissa ja Reinin laaksossa. Usein Ranskan–Hollannin sodan eri osia, esimerkiksi siihen liittyvää kolmatta Englannin-Hollannin sotaa tarkastellaan irrallaan. Etelä-Afrikka
Afrikaans on hollannista kehittynyt kieli, jota joskus nimitetään myös "die Taaliksi" (). Afrikaansia kutsuttiin alun perin Kapmaan hollanniksi, mutta afrikaanerinationalismin myötä se julistettiin vuonna 1925 englannin rinnalle maan viralliseksi kieleksi. Apartheid-hallinnon aikana hallitus pyrki aktiivisesti lisäämään sen käyttöä maassa ja sen ottaminen käyttöön koulujen toisena opetuskielenä johti vuonna 1976 Soweton mellakoihin. Afrikaansia puhuvat pääsääntöisesti afrikaanerit, värilliset ja osa mustasta väestöstä. Valtaosa kieltä äidinkielenään puhuvista ei ole enää eurooppalaistaustaisia. Willem Kieft
Sota tuli kalliiksi Uusille Alankomaille ja suurin osa siirtokunnasta tuhoutui. Monet kauppiaat ja uudisraivaajat palasivat kotimaahansa. Hollannin Länsi-Intian kauppakomppanian (Netherland West Indian Company) hallitus erotti Kieftin virastaan 1646 ja hänet lähetettiin Hollantiin kuulusteltavaksi toimistaan sodan aikana. Kieftin paikalle lähetettiin Peter Stuyvesant, joka palveli Uusien Alankomaiden kuvernöörinä vuoteen 1664. Espanjan Alankomaat
Habsburgit saivat Alankomaat haltuunsa vuonna 1482. Vuonna 1556 ne siirtyivät Habsburgien espanjalaiselle haaralle. Vilhelm I Oranialaisen johdolla Alankomaiden pohjoiset protestanttiset maakunnat nousivat kapinaan vuonna 1567 ja kahdeksankymmenvuotinen sota syttyi. Eteläiset, katoliset provinssit vannoivat uskollisuutta Espanjan kuninkaalla ja hänen asettamalleen kuvernöörille. 23. tammikuuta 1579 joukko protestanttisia pohjoisia maakuntia solmi Utrechtin liiton ("Unie van Utrecht"), jossa ne lupautuivat puolustamaan toisiaan Espanjan armeijaa vastaan. Vuonna 1581 maakunnat vetivät valansa Filip II:lta, ja siten virallisesti syrjäyttivät hänet hallitsijan asemasta. Espanjan valtaan jääneitä Alankomaiden eteläisiä maakuntia alettiin kutsua Espanjan Alankomaiksi. Mosambikin historia
Kun šonat olivat tappaneet jesuiittapappi Gonçalo da Silveiran 1561, portugalilaiset lähettivät sotilaita sisämaahan 1569–1575 ja yrittivät vallata kulta-alueita. Monet sotilaat kuolivat hyttysten ja tsetsekärpästen levittämiin tauteihin. Jäljelle jääneet joukot hyökkäsivät Senaan ja surmasivat suuren osan kaupungin muslimiväestöstä. Heinäkuussa 1572 Francisco Barreton johtama 650 miehen osasto marssi kohti Teteä, mutta matkalla heidän kimppuunsa hyökkäsi 16 000 afrikkalaisen joukko, jota johti maravien kuningas Mambo. Barreton miehet tappoivat ennen vetäytymistään noin 4 000 vastustajaa. Barreton joukoista vain 180 miestä palasi Senaan, ja myös Barreto itse kuoli kuumeeseen paluumatkalla. Doverin taistelu
Englannin parlamentti oli antanut lokakuussa 1651 ensimmäisen merenkulkulain (), jonka tarkoituksena oli rajoittaa Alankomaiden kauppaa. Lisäksi vuoden 1652 alussa George Ayscue valtasi alankomaalaisen saattueen, johon kuului 27 alusta Länsi-Intiassa perusteenaan kauppalakien rikkomukset. Kumpikin osapuoli aloitti tämän jälkeen valmistautumisen sotaan. Etelä-Afrikan historia
Etelä-Afrikan historia alkoi jo varhain kivikaudella. Viimeisen 350 vuoden aikana maan historian keskeinen piirre on ollut toisaalta eurooppalaisten siirtolaisten ja maan alkuperäisväestön ja toisaalta eri siirtolaisryhmien väliset jännitteet. Nykyisen Etelä-Afrikan kulttuureista ja väestöryhmistä vanhimpia ovat esikolonialistiset afrikkalaiset yhteisöt. Kolonialistinen Etelä-Afrikan syntyyn puolestaan vaikutti 1600-luvun johtava kapitalistinen yhtiö Hollannin Itä-Intian kauppakomppania. Vuonna 1806 alue päätyi Britannian hallintaan, mikä synnytti jännitteitä uusien vallanpitäjien ja pääosin hollantilaisperäisten buurisiirtolaisten välille. Kaivannaisten, erityisesti timanttien ja kullan, löytyminen Etelä-Afrikasta 1800-luvun aikana vaikutti voimakkaasti maan sosiaalisten rakenteiden kehittymiseen ja maan teollistumiseen sekä kaupungistumiseen. Vuosina 1948–1991 maassa harjoitettiin apartheidiksi nimitettyä rotuerottelupolitiikkaa, jossa maan väestö jaettiin valkoisiin, mustiin, intialaisiin ja värillisiin. Apartheid-järjestelmän purkaminen tapahtui Etelä-Afrikassa vuosien 1990 ja 1994 välisenä aikana. Vuonna 1994 maassa pidettiin vaalit, joihin saivat ensimmäistä kertaa osallistua kaikki etniset ryhmät. Vaaleissa maan johtoon nousi ANC:n johtama koalitio. Garland (1620)
Ensimmäisessä Englannin-Hollannin sodassa alus osallistui 19. toukokuuta 1652 Doverin taisteluun, jonka jälkeen aluksen päälliköksi tuli Richard Batten. Alus osallistui vielä vuoden lopulla 28. syyskuuta Kentish Knockin ja 29. marraskuuta Dungenessin taisteluihin, joissa jälkimmäisessä Alankomaiden laivasto valtasi aluksen. Hollannin kieli
Hollantia käytetään Alankomaissa ja sen entisissä siirtomaissa, kuten Surinamessa, sekä sen merentakaisilla alueilla Arubassa, Curaçaossa, Sint Maartenilla, Bonairessa, Sabassa ja Sint Eustatiuksella, sekä Belgiassa. Hollannin kieli on kyseisissä maissa virallinen kieli. Se oli myös Etelä-Afrikan virallinen kieli vuoteen 1961 asti. Hollannin puhujia on myös maissa, joihin on muuttanut paljon alankomaalaisia ja flaamilaisia siirtolaisia, kuten Kanadassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Yhdysvalloissa. Virallista koulussa opetettavaa ja viranomaisten käyttämää kieltä kutsutaan nimellä "Standaardnederlands" tai "Algemeen Nederlands". Alankomaiden historia
Espanjalaiset lähettivät samana vuonna armeijan kukistamaan kapinaa. Englanti liittyi sotaan Alankomaiden puolelle vuonna 1585, ja espanjalaiset kärsivät katkeria tappioita. Yhdistyneet provinssit valloittivat osan eteläisistä provinsseista. Vuonna 1595 myös Ranska julisti sodan Espanjalle, ja Espanja joutui paineen alaisena luovuttamaan loput eteläiset provinssit Itävallan arkkiherttualle vuonna 1598. Provinssit tulivat takaisin Espanjan haltuun vuonna 1621. Sota päättyi vuonna 1648 Münsterin sopimukseen, joka oli osa Westfalenin rauhaa. Japanilaisten miehitys Indonesiassa
Hollanti yritti palauttaa valtansa Hollannin Itä-Intiassa, jo itsenäiseksi julistautuneessa Indonesian tasavallassa, mutta ei kyennyt Saksan miehityksestä juuri toipuvana itse palauttamaan valtaansa heti. Alkuvaiheessa Hollannin Itä-Intian hallinto jäi liittoutuneiden Kaakkois-Aasian ylipäällikölle, amiraali Louis Mounbattenille. Brittiläisen kansainyhteisön joukkoja Jaavalle tuli vasta syyskuun 1945 aikana. Siihen asti japanilaisia kehotettiin ylläpitämään yleistä turvallisuutta ja järjestystä. Japanilaiset komentajat sallivat nationalistien hankkia aseita ja passiivisesti tukivat näitä. Alankomaiden merijalkaväki
Jo ensimmäisessä Englannin ja Hollannin sodassa käytettiin tavallista jalkaväkeä laivoilla menestyksekkäästi. Hollannin tasavallan epävirallinen johtaja Johan de Witt ja amiraali Michiel de Ruyter perustivat Alankomaiden merijalkaväen toisen Englannin ja Hollannin sodan aikana 10. joulukuuta 1665 nimellä "Regiment de Marine". Sen ensimmäisenä komentajana oli Willem Joseph van Ghent. Alankomaiden merijalkaväestä tuli viides perustettu merijalkaväki Espanjan "Infanteria de Armadan", Portugalin merijalkaväen, Ranskan "Troupes de Marinen" ja Englannin merijalkaväen jälkeen. Hugo Grotius
Tällä kiistalla oli myöhemmin merkittäviä taloudellisia vaikutuksia. Hollannin tasavalta kannatti ajatusta vapaakaupasta (vaikka se ottikin itselleen Molukkien muskotti- ja neilikkakaupan monopolin). Englanti sääti vuonna 1651 purjehdussäännöksi kutsutun merenkulkulain (Act of Navigation), joka kielsi kaiken tavaroiden maahantuonnin Englantiin muilta kuin englantilaisilta laivoilta. Laki johti ensimmäiseen Englannin–Hollannin sotaan (1652–1654). Alankomaiden siirtomaat Intiassa
Hollantilaiset perustivat ensimmäisen kauppa-asemansa Intiaan vuonna 1605. Alue julistettiin siirtomaaksi kolme vuotta myöhemmin. Hollannin Itä-Intian kauppakomppania perustettiin 1602 hoitamaan siirtomaiden hallintoa. Hollantilaisten siirtomaaomistukset laajenivat niemimaan itä- ja länsirannikolle, kunnes kiista siirtomaista johti konfliktiin Englannin kanssa. Britit miehittivät koko länsirannikkoa 1795–1818, minkä jälkeen Hollanti luopui virallisesti omistuksistaan. Loput Hollannin Intiasta liitettiin Brittiläiseen Intiaan vuonna 1825. Oukwanyama
Lähetysjohtaja Matti Tarkkanen suoritti tarkastusmatkan Ambomaalle vuonna 1925. Sen yhteydessä hän tapasi kahdesti sekä Lounais-Afrikan administrattorin G. R. Hofmeyerin että piispa Nelson Fogartyn sekä Etelä-Afrikan pääministerin J. B. M. Hertzogin, joka oli korkein viranhaltija Etelä-Afrikassa. Neuvottelut Fogartyn kanssa sujuivat nihkeästi, ja viimeksi mainittu esitti Tarkkaselle, että suomalaiset luopuisivat Oukwanyamasta. Englantilaiset ilmoittivat maksavansa suomalaisille kaikki kulut, joita Oukwanyaman-työ oli siihen mennessä aiheuttanut. Nyt neuvottelut ajautuivat umpikujaan, kunnes Fogarty lähetti Tarkkaselle kirjeen, jossa hän ehdotti, että aluejako poistettaisiin, ja kaikki kolme kirkkokuntaa saisivat vapauden toimia, missä halusivat. Tämä ehdotus ei miellyttänyt Tarkkasta, mutta hän ei nähnyt asiassa parempaakaan ratkaisua suomalaisten kannalta ja päätti suostua tähän ehdotukseen, jonka mandaattihallinto pani toimeen vuoden 1926 alkupuolella. Fashodan selkkaus
Herbert Kitchenerin komentama brittiläis-egyptiläinen armeija oli vuonna 1898 edennyt Niilin vartta etelään valloittamaan takaisin Sudania, joka oli joutunut mahdistikapinallisten käsiin. Hän voitti kapinalliset Omdurmanin taistelussa. Kaksi viikkoa voiton jälkeen Kitchener sai ilmoituksen siitä, että Fashodaan ylempänä Niilin varrella oli ilmaantunut eurooppalainen sotajoukko, joka oli tosin hänen armeijaansa pienempi. Kyseessä oli kapteeni Jean-Baptiste Marchandin johtama ranskalainen retkikunta, joka oli vallannut heinäkuussa 1898 nykyisen Etelä-Sudanin Ylä-Niilin osavaltiossa sijainneen Fashodan linnoituksen (nykyinen Kodok). Kitchenerin joukot etenivät samaan aikaan kohti etelää ja kohtasivat ranskalaiset syyskuussa Fashodassa. Worcester (1651)
Alus otettiin palvelukseen vuonna 1651 päällikkönään Charles Thorowgood. Ensimmäisessä Englannin-Hollannin sodassa alus osallistui 19. toukokuuta 1652 Doverin taisteluun. Vuoden lopulla aluksen päällikkönä oli Anthony Young ja seuraavana vuonna George Dakins. Vuoden 1653 lopulla aluksen päällikkönä oli William Hill, joka oli päällikkönä vuoteen 1654 saakka. Vuonna 1656 aluksen päällikkönä oli Robert Nixon, joka luopui tehtävästä vasta vuonna 1659. Vuonna 1660 Dakins oli jälleen aluksen päällikkönä. Wappinger-intiaanit
Vuonna 1655 alkaneessa sodassa wappingerit tukivat delawareja hollantilaisia vastaan. Yhteenotot jatkuivat vuoteen 1664, jolloin Uuden-Amsterdamin kuvernööri Peter Stuyvesant sai solmittua rauhan uhkaamalla myydä hollantilaisten vangitsemia intiaaninaisia Karibianmeren saarille orjiksi. Purjehdussääntö
Hollanti oli 1600-luvun alkupuolella onnistunut laajentamaan kauppamerenkulkuaan ja siitä oli tullut Euroopan rikkain maa. Sen laivat olivat helppohoitoisia ja huokeita, niin että se saattoi tarjota rahtikuljetuksia edullisesti. Hollantilaisten kaukokauppa Aasiasta teki Lähi-idän kautta kulkeneen kauppareitin kannattamattomaksi. Englantilaiset jäivät syrjään tuottoisasta maustekaupasta ja Portugali menetti asemiaan esimerkiksi orjakaupassa. Hollannin johtoasemaa kuvaa, että vuosisadan puolivälissä Juutinrauman läpi kulkeneista aluksista yli kaksi kolmasosaa oli hollantilaisia.
Englanti onnistui purjehdussäännön avulla horjuttamaan Hollannin johtoasemaa kauppamerenkulussa, tosin vasta voitettuaan Englannin–Hollannin sodat vuosina 1652–1654, 1665 ja 1672–1674. Tosin Englannilla ei aluksi ollut riittävästi tonnistoa kiellon toteuttamiseksi täydellisesti, ja Hollanti sai Bredan rauhassa 1667 pieniä helpotuksia purjehdussääntöön. Kiellon valvominen oli vaikeaa ja se synnytti laajaa salakuljetusta. Kielto ilmensi merkantilismia, jonka mukaan ulkomaankauppaa piti edistää erilaisten kieltojen avulla. Britannian Pohjois-Amerikan siirtokunnat olivat tyytymättömiä järjestelmään, joka haittasi niiden suoria kauppayhteyksiä. Tämä osaltaan johti lopulta Yhdysvaltain itsenäisyysjulistukseen 1776. Richard O’Connor
Sir Richard Nugent O’Connor () oli englantilainen kenraali, joka komensi liittoutuneiden joukkoja Afrikan rintamalla toisen maailmansodan alkuvuosina. Hän johti operaatio Compassia, jossa hänen joukkonsa tuhosivat täydellisesti paljon suuremman italialaisen armeijan. Tämä voitto melkein ajoi akselivallat Afrikasta, joten Adolf Hitler lähetti Erwin Rommelin komentaman Saksan Afrikan armeijan Afrikkaan. O’Connor jäi myöhemmin vangiksi ja oli kaksi vuotta italialaisella sotavankileirillä, josta hän kuitenkin onnistui pakenemaan vuonna 1944. Acehin sota
Van Daalen tuhosi useita kyliä ja surmasi noin 2 900 acehilaista, joista noin 1 150 oli naisia ja lapsia, hollantilaisten omien tappioiden jäädessä 26 henkeen. Van Daalen sai ylennyksen. Acehin vastarintaa johtanut sulttaani Muhammed Daud antautui hollantilaisille 1903 ja maa liitettiin Hollannin Itä-Intiaan. Hajanainen sissisota jatkui kuitenkin tämän jälkeenkin. Kahdeksankymmenvuotinen sota
Albertin kuoltua vuonna 1621 eteläiset Alankomaat palasivat Espanjan valtaan. Sota jatkui Moritsin kuoltua 1625 ja hänen velipuolensa Frederik Henrikin ("Frederik Hendrik") jatkettua sotaa etelää vastaan. Espanja lähetti vuonna 1639 apujoukkoina 77 aluksen armadan Flanderiin mukanaan 24 000 sotilasta ja merimiestä, mutta amiraali Maarten Tromp löi sen Downsin taistelussa. Espanjan merimahdin tuhon jälkeen Englanti ja Alankomaat ottivat haltuunsa sen siirtokuntia. Kaarle Vilhelm Ferdinand
Vuonna 1787 Kaarle johti Preussin armeijan hyökkäystä Alankomaihin, jossa oli tarkoitus pysäyttää vuonna 1784 alkanut vallankumous ja palauttaa Vilhelm V takaisin käskynhaltijaksi. Hän onnistui tehtävässä ja menestys Alankomaissa piti yllä Preussin armeijan hyvää mainetta, vaikka Fredrik Suuri oli kuollut vuotta aikaisemmin 1786. Samanlaisen operaation Kaarle sai johtaakseen vuonna 1792, tällä kertaa Ranskan vallankumouksellisia vastaan, tavoitteena Ludvig XVI:n tukeminen. Afrikaanerinationalismi
Louis Bothan ja Jan Smutsin vietyä Etelä-Afrikan ensimmäiseen maailmansotaan Ison-Britannian rinnalle alkoi James Barry Munnik Hertzogin vuonna 1914 perustaman Kansallispuolueen (Nasionale Party, NP) kannatus nousta. Puolue edusti erityisesti maan köyhemmistä osista kuten Oranjesta kotoisin olevia afrikaaneripienviljelijöitä ja -teollisuustyöläisiä sekä koulutettua väkeä, joka koki itsensä englanninkielisten valkoisten syrjimäksi. Hertzog johti kansallispuoluetta vuosien 1915 ja 1920 vaaleissa vaalilauseella "Etelä-Afrikka ensin" ja pyrki irrottamaan maan brittien vaikutuspiiristä. Vuoden 1924 vaaleissa hän voitti Jan Smutsin johtaman Etelä-Afrikan puolueen sen jälkeen kun pääministeri Smuts oli voimakeinoin päättänyt valkoisten kaivostyöläisten kapinan vuonna 1922. Hertzog muodosti työväenpuolueen kanssa koalitiohallituksen ja tuki afrikaanerinationalistisia pyrkimyksiä sekä vahvisti maan rotuerottelukäytäntöjä. Bartolomeu Dias
Portugali oli 1400-luvulla kartoittanut Afrikan rannikkoa Henrik Purjehtijan johtamana. Kuningas Juhana II jatkoi hänen työtään. Hän valitsi 37-vuotiaan Bartolomeu Diasin tutkimaan, päättyykö Afrikan manner vai jatkuuko se Terra Australis -mantereena, kuten jokin kartat esittivät. Tätä reittiä pitkin saattaisi löytyä kauppareitti Intiaan. Kahvi
Arabit pyrkivät pitämään viljelyn itsellään ja kielsivät siemenpapujen viennin. Vasta vuonna 1616 hollantilaiset onnistuivat tuomaan kahvipapuja muualla viljeltäväksi. Hollantilaiset yrittivät viljellä kahvia aluksi Intian Malabarissa 1600-luvun lopulla ja paremmalla menestyksellä Jaavan Bataviassa vuonna 1699. Jaavalta he laajensivat kahvinviljelyään Sumatraan ja Sulawesiin, ja hollantilaisista tuli nopeasti Euroopan johtavia kahvintoimittajia. Hollanti (maakunta)
Vuonna 922 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan alaisen Friisinmaan kreivi Gerulfin poika Dirk sai isältään hallintaansa tämän hallitseman alueen länsiosan. Dirk otti itselleen Länsi-Friisinmaan kreivin arvonimen. Vuonna 993 kreivi Dirk III muutti alueen nimen Hollanniksi, ja hänestä eteenpäin Länsi-Friisinmaan kreivin arvonimi muuttui Hollannin kreiviksi. 1200–1400-luvuilla Hollannin kreivit hallitsivat jonkin aikaa myös Hainaut’n, Flanderin ja Zeelandin kreivikuntia. Etelä-Afrikan historia
Ensimmäinen ryhmä voortrekkereitä lähti liikkeelle vuonna 1835 Louis Trichardtin ja Hans van Rensburgin johdolla ja kulki kohti pohjoista nykyiseen Mpumalangaan. Muita ryhmiä, joiden johtajina oli muun muassa Andries Pretorius, Gert Maritz ja Piet Retief seurasi pian perässä. Zulu-kuninkaan Dinganen kanssa käytyjen neuvottelujen perusteella voortrekkerit saivat itselleen laajoja alueita Keski- ja Etelä-Natalista, mutta poistuessaan neuvotteluista buurineuvottelijat joutuivat zulujen väijytykseen ja tapettiin. Andries Pretoriuksen johdolla voortrekkerit toteuttivat kostoiskun. 16. joulukuuta 1838 zulut lyötiin täydellisesti Blood riverin taistelussa. Buurit perustivat ensimmäisen lyhytaikaisen buuritasavallan Nataliin, jonka pääkaupungiksi tuli Pietermaritzburg. Vuonna 1842 britit miehittivät nykyisen Durbanin kaupungin ja ottivat haltuunsa suuren osa Natalia. Tämän johdosta buurit vetäytyivät Lohikäärmevuorten taakse ja perustivat itsenäisen Transvaalin tasavallan. Vuonna 1848 britit julistivat Vaal- ja Oranjejokien välisen alueen osaksi Kapmaan siirtokuntaa. Kohdattuaan voimakasta vastarintaa sinne asettuneilta voortrekkereilta britit pian kuitenkin luopuivat alueesta ja vuonna 1854 siitä muodostui itsenäinen Oranjen vapaavaltio. Hyväntoivonniemi
Taatakseen vitamiinit ja ruoan laivojensa merimiehille päätti V.O.C. tuoda Hyväntoivonniemelle maanviljelijöitä (holl. "boer" = buuri). V.O.C.:n edustaja Jan van Riebeek saapui ensimmäisten siirtolaisten kanssa vuonna 1652 ja perusti Kaapstadin (Kapkaupunki) hollantilaisen siirtokunnan. Myöhemmin Hyväntoivonniemessä alettiin myydä orjia. Cristovão da Gama
Cristovão da Gama (noin 1516 – 29. elokuuta 1542) oli portugalilainen sotilas, joka johti Portugalin armeijan ristiretkelle Etiopiaan vuosina 1541–1543 imaami Ahmed Gureyn muslimiarmeijaa vastaan. Cristovão da Gama voitti useissa taisteluissa, mutta kärsi lopulta tappion viimeisessä taistelussaan, jonka jälkeen hänet vangittiin ja surmattiin. Sir Richard Burton viittasi häneen muistelmissaan "First Footsteps in East Africa" ”ritariajan kaikkein ritarillisimpana sotilaana”. Etelä-Afrikan historia
Vuonna 1795 britit valloittivat Kapmaan strategiseksi tukikohdaksi ranskalaisia vastaan. Tukikohdan tarkoitus oli hallita meritietä itään. Napoleonin sotien aikana siirtokunta palautui lyhyeksi aikaa hollantilaisille, mutta jo vuonna 1806 britit valtasivat sen uudelleen. Britit uudistivat hollantilaisten merkantilistisen talousjärjestelmän ja Kapmaan siirtokunta integroitiin brittiläisen imperiumin talouteen. Vuonna 1828 siirtokunnan värilliselle väestölle taattiin täydet kansalaisoikeudet ja lakiin perustunut syrjintä kiellettiin. Vuonna 1834 voimaan tulleella lailla alueella lakkautettiin myös orjuus neljän vuoden siirtymäkauden jälkeen. Entisten orjien asema ei kuitenkaan oleellisesti parantunut vapauttamisen jälkeen ja värillisiä syrjittiin edelleen heidän sosiaalisen asemansa sekä rotunsa vuoksi. Willem Kieft
Willem Kieft (syyskuu 1597 – 27. syyskuuta 1647) oli kuudes kuvernööri Uusissa Alankomaissa, hollantilaisten siirtokunnassa Pohjois-Amerikassa. Hänen virkakautensa kattoivat vuodet 1638–1647. Kieft muodosti siirtokunnassa kahdentoista miehen neuvoston, mutta jätti yleensä huomiotta muiden jäsenten neuvot. Kieft tunnettiin parhaiten intiaaneihin kohdistuvan diplomatian täydellisestä puuttumisesta. Jo virkauransa alussa hän laittoi nykyisen Manhattanin ja New Jerseyn delawaret maksamaan veroa. Kieftin määräyksestä suoritetut verilöylyt Pavoniassa ja Corlear’s Hookissa helmikuussa 1643 ovat saaneet osakseen paljon kielteistä kritiikkiä. Indonesian historia
Hollantilaiset onnistuivat myös kylvämään eripuraa alueen sulttaanikuntien ja paikallishallitsijoiden välille. He liittoutuivat Sulawesilla bugisien kanssa Makassaria vastaan. Bugisit karkottivat Makassarista 1666–1669 muut eurooppalaiset kauppiaat, ja vastineeksi hollantilaiset tunnustivat heidät koko Sulawesin valtiaaksi. Sumatralla pohjoisen Aceh ja länsisumatralaiset minangkabaut olivat saaren merkittävimmät valtakunnat. Minangkabaut sopeutuivat hollantilaisten läsnäoloon, kun Hollanti oli kukistanut Acehin 1667. Minangkabaun vaikutus levisi Acehin kukistumisen jälkeen myös Malakan niemimaalle, jonne hollantilaisten valtakaudella muutti myös Sulawesin bugislaisia. Surinamen maroonit
Maroonien lukumäärä oli vuoteen 1728 mennessä kasvanut merkittäväksi. Hollantilaiset tekivät useita retkiä Surinamen sisämaahan maroonien kiinnisaamiseksi, mutta retket osoittautuivat hyödyttömiksi. Vuonna 1730 paikallinen hallinto yritti pelotella afrikkalaisorjia kiduttamalla yhtätoista kiinni saatua maroonia. Tämä johti maroonien tekemiin hyökkäyksiin hollantilaisia vastaan ja näiden pitikin pian solmia rauha maroonien kanssa. Rauha tehtiin vuonna 1749 marooneja johtaneen kapteeni Adoen kanssa. Rauhanteon yhteydessä alueen kuvernööri antoi Adoelle hopeanuppisen sauvan, johon oli kaiverrettu Surinamen vaakuna. Lisäksi Adoelle luvattiin lisää lahjoja, mutta ne eivät päässeet perille, kun rauhasta tietämättömät maroonit hyökkäsivät niitä kuljettaneiden hollantilaisten kimppuun. Syttyi uusi sota, jonka päätteeksi maroonien kanssa solmittiin vuonna 1761 uusi rauha. Etelä-Afrikka
Ensimmäiset eteläafrikkalaiset kaunokirjalliset teokset kirjoittivat maahan tulleet valkoiset siirtolaiset, joiden suhtautuminen maan alkuperäisväestöön oli usein asenteellista. Tunnetuin tämän aikakauden kirjailija on H. Rider Haggard, jonka seikkailuteokset, kuten "Kuningas Salomon kaivokset" ja "Allan Quartermain", olivat aikansa myyntimenestyksiä. Eteläafrikkalaisen kirjallisuuden perusteoksena pidetään usein Olive Schreinerin teosta "The Story of an African Farm", joka käsitteli monia aikakautensa yhteiskunnan piirteitä ja jossa on havaittavissa jo siirtomaaideologiaa vastustaneita ajatuksia. Ranskan–Hollannin sota
Ranskalaiset hallitsivat sodankäyntiä Hollannissa valtaamalla useita linnoituksia Sébastien Vaubanin johdolla vuosina 1674–1676. Malesian historia
Hollantilaiset ryhtyivät kasvattamaan Kaakkois-Aasiassa vaikutusvaltaansa 1600-luvulla. Hollannin Itä-Intian kauppakomppania hallitsi Jaavan ja Sumatran välissä olevaa Sundasalmea, joka oli Malakansalmen ohella merkittävä reitti Kaakkois-Aasiasta länteen. Hollanti otti Portugalin valta-aseman Kaakkois-Aasiassa, kun hollantilaiset saivat hallintaansa Maustesaaret. Hollanti valtasi 1641 Malakan portugalilaisilta. Myös Johore liittoutui hollantilaisten kanssa portugalilaisten ajamiseksi pois niemimaalta. Johor kärsi kuitenkin sisäisistä kiistoista, eikä Malakka palannut enää Johoren hallintaan. HMS Africa (1761)
Alus otettiin palvelukseen syyskuussa 1761 Välimeren laivastoon päällikkönään Alexander Hood. Se palasi Britteinsaarille huhtikuussa 1763 ja se poistettiin palveluksesta Portsmouthissa toukokuussa. Alus palautettiin palvelukseen joulukuussa päällikkönään John Leveson Gower. Se oli Länsi-Intiassa vuonna 1764, mistä alus palasi Britteinsaarille marraskuussa 1765 ja se poistettiin palveluksesta. Alus myytiin romutettavaksi 900 punnalla 15. heinäkuuta 1774. Wappinger-intiaanit
Seuraavana vuonna hollantilaisten kauppiaiden ja turkismetsästäjien alukset alkoivat purjehtia Hudson-joelle. Wappingerit eivät olleet innostuneita vieraistaan, vaan ohjasivat hollantilaiset kaupankäyntiin pohjoisten naapuriensa mahicanien maille. Hollantilaiset perustivat ensimmäisen kauppa-asemansa Fort Nassaun nykyisen eteläisen Albanyn seuduille ja aloittivat turkiskaupan mahicanien kanssa. Omalla tahollaan ranskalaisten kanssa kauppasuhteissaan epäonnistuneet irokeesit lähettivät liittokuntansa mohawkit tunnustelemaan mahdollisuuksiaan päästä mukaan Fort Nassaussa käytävään turkiskauppaan. Tilanne johti mahicanien ja mohawkien vanhojen erimielisyyksien muuttumiseen avoimeksi sodaksi vuonna 1617. Sotatilan pelästyttämät hollantilaiset jättivät kauppa-asemansa. He siirtyivät wappingerien maille ja rakensivat sinne uudisrakennuksia ja pieniä kyliä. Etelä-Afrikan siirtomaahistoria
Ensimmäinen ryhmä voortrekkereitä lähti liikkeelle vuonna 1835 Louis Trichardtin ja Hans van Rensburgin johdolla ja kulki kohti pohjoista nykyiseen Mpumalangaan. Muita ryhmiä, joiden johtajina oli muun muassa Andries Pretorius, Gert Maritz ja Piet Retief seurasi pian perässä. Zulukuningas Dinganen kanssa käydyissä neuvotteluissa voortrekkerit saivat itselleen laajoja alueita Keski- ja Etelä-Natalista, mutta poistuessaan neuvotteluista buurineuvottelijat joutuivat zulujen väijytykseen ja tapettiin. Väijytyksessä kuoli myös keskeisiin voortrekkerer-johtajiin kuulunut Retief. Zulut hyökkäsivät vielä Lohikäärmevuorten juurelle leiriytyneiden buurien leiriin, tappoivat noin 500 voortrekkeriä ja varastivat suuren osan heidän karjastaan. Apartheid
Vaikka apartheid-politiikkaa ryhdyttiin virallisesti toteuttamaan Etelä-Afrikassa vuonna 1948, oli maassa harjoitettu rotusyrjintää jo paljon aikaisemmin. Etelä-Afrikan valkoinen asutus sai alkunsa hollantilaisten perustaessa Hyväntoivonniemelle vuonna 1652 siirtokunnan, jonka talous perustui Itä-Afrikasta ja Kaakkois-Aasiasta tuotuihin orjiin. Brittiläisen imperiumin kiellettyä orjuuden 1830-luvulla rotusyrjintä jatkui toisin muodoin sekä brittien että buurien hallitsemilla alueilla. Toinen maailmansota
Saksa hyökkäsi myös Alankomaihin, joka oli sodan alussa julistautunut puolueettomaksi. Hollantilaisten oletettua tehokkaamman vastarinnan vuoksi saksalaiset pommittivat Rotterdamia pakottaakseen sen antautumaan. Kaupungin antautumisesta oli jo sovittu, mutta saksalaislentäjät eivät olleet saaneet asiasta tietoa. Alankomaat antautui 15. toukokuuta ja Belgia 28. toukokuuta. Britit onnistuivat kuitenkin evakuoimaan suuren osan joukkojaan Dunkerquesta kanaalin yli pommituksen alla. Myös Ranskan puolustus oli revitty auki tällä liikkeellä, ja muutamassa viikossa Saksa miehitti laajat alueet Länsi-Ranskaa aina Bordeaux’hon saakka, ja lopulta Ranska antautui 22. kesäkuuta. Aseleposopimuksen mukaan koko Pohjois-Ranska ja Atlantin rannikko jäi Saksan miehittämäksi. Etelä-Ranskaa ja siirtomaita hallitsi tämän jälkeen Philippe Pétainin johtama Vichyn hallitus. Palmares
Alankomaiden Länsi-Intian kauppakomppania teki hyökkäyksen Palmaresin alueelle vuonna 1643. Useasta hollantilaisesta ja intiaaneista koostunut joukko poltti Palmaresin alueen kyliä ja otti yhteen puolustajien kanssa. Heitä johtaneen Roelox Baron mukaan retkellä kuoli yksi hollantilainen ja sata karannutta orjaa. Toinen alankomaalaisten hyökkäys tapahtui vuonna 1645 ja tällä kertaa joukkoja johti Jürgens Reijmbach. Reijmbach toimi Baron tavoin, mutta ei saavuttanut mainittavaa menestystä. Kahden alankomaalaisen hyökkäyksen jälkeen Palmares sai olla rauhassa 1670-luvulle saakka. Siitä lähtien Palmares olikin lähes jatkuvat hyökkäyksen kohteena, mutta tällä kertaa portugalilaisten taholta. Etelä-Afrikan siirtomaahistoria
Etelä-Afrikan kuvernööri Alfred Milner piti toisen buurisodan jälkeen tärkeänä muuttaa Etelä-Afrikka brittiläiseksi yhteiskunnaksi. Hän kannusti maahanmuuttoa emämaasta, jotta äänestäjäkuntaan saataisiin brittiläinen enemmistö. Samaan aikaan lainsäädännöllä pyrittiin häivyttämään buurien hollantilaisia piirteitä ja erillinen kansallinen identiteetti esimerkiksi kieltämällä hollannin käyttäminen julkisissa kouluissa ja oikeusistuimissa. Tavoitteissa ei kuitenkaan onnistuttu, koska maan kaivosteollisuuden maksamat matalat palkat eivät onnistuneet houkuttelemaan brittiläisiä siirtolaisia.
1800-luvun loppupuolella buurien afrikaanerinationalismina tunnettu kansallisuustunne alkoi voimistua, ja he alkoivat perustaa omia ”kristillis-kansallisia” koulujaan, korostaa afrikaansin luonnetta omana hollannin kielestä erillisenä kielenään ja muodostaa itselleen uutta identiteettiä "afrikaanereina" eli Afrikan kansana vanhan siirtolaisidentiteetin sijaan. Näitä päämääriä ajamaan perustettiin myös kaksi uutta puoluetta: Louis Bothan ja Jan Smutsin transvaalilainen "Het Volk" (Kansa) vuonna 1905 ja J. B. M. Hertzogin oranjelainen "Orangia Unie" vuonna 1906. Liberaalien noustua valtaan Isossa-Britanniassa vuonna 1906 Etelä-Afrikan itsenäistymisprosessi nopeutui ja Transvaal sekä Oranjen vapaavaltio saivat täyden itsehallinnon jo vuonna 1907. Kaarle II (Englanti)
Kiitollisena valtaistuimelle nousussaan saamastaan avusta Kaarle lahjoitti Pohjois-Amerikan maat, silloin Carolinana tunnetun alueen (joka oli saanut nimensä Kaarle I:n mukaan) kahdeksalle aateliselle vuonna 1663. Merenkulkulait (1650), jotka vahingoittivat hollantilaisten kaupankäyntiä, olivat syynä ensimmäiseen (1652–1654) ja toiseen Englannin–Hollannin sotaan (1665–1667). Tämä välienselvittely alkoi hyvin Englannin kannalta, koska he valtasivat New Amsterdamin (myöhemmin nimettiin uudelleen New Yorkiksi Kaarlen veljen Jaakon, Yorkin herttuan, tulevan Jaakko II:n, mukaan). Kuitenkin vuonna 1667 hollantilaiset yllättivät Englannin laivaston Thamesillä. Hollantilaiset upottivat koko laivaston lukuun ottamatta lippulaiva Royal Charlesia, joka otettiin voitonmerkiksi mukaan Alankomaihin. Toinen englantilais-hollantilainen sota päättyi 1667 solmittuun Bredan rauhaan. Sri Lankan historia
Hollannin Itä-Intian kauppakomppania nousi 1600-luvun alussa vahvaan asemaan Intian valtamerellä. Jaavalla sijainneesta Bataviasta käsin hollantilaiset pyrkivät laajentamaan kauppavaltaansa Etelä-Aasiassa, portugalilaisten maustekaupan kustannuksella. Hollantilaiset aloittivat neuvottelut Kandyn kuninkaan Rajasinha II:n kanssa vuonna 1638. He solmivat sopimuksen, jonka mukaan hollantilaiset avustivat sodassa portugalilaisten pois ajamiseksi vastineeksi Sri Lankan kauppamonopolista, erityisesti kanelikaupasta. Kandyn kuningas myöntyi myös korvaamaan hollantilaisille sodankäynnistä aiheutuneet kulut. Bantut
Britannia puuttui Etelä-Afrikan asioihin saman vuosisadan lopussa. Ranska oli valloittanut Alankomaat, ja britit katsoivat oikeudekseen suojella siirtomaita miehittämällä ne. Kapmaasta tulikin pian pysyvästi brittiläinen siirtomaa. Buureja tämä ei miellyttänyt, ja osa heistä lähti koilliseen 1800-luvun alkupuolella. Kun zulut olivat samoihin aikoihin Shaka Zulun johdolla perustaneet lyhytaikaisen sotilasvallan, johti tämä ensimmäisiin suuriin sotiin eurooppalaisten ja bantujen välillä. Pian buurit perustivat valtionsa bantujen alueille, jotka britit myöhemmin vuorostaan valloittivat. Vähemmistönä olevien eurooppalaisten valta johti Etelä-Afrikassa myöhemmin Apartheid-rotuerotteluun, vastaava järjestelmä oli käytössä myös Rhodesiassa. 335-vuotinen sota
Alankomaiden laivasto piiritti Scillynsaaria alkaen 30. maaliskuuta 1651. Kolmen kuukauden jälkeen rojalistit antautuivat, kun parlamentaristit nousivat maihin amiraali Robert Blaken johdolla. Hollantilaiset purjehtivat kotiin, mutta unohtivat peruuttaa Scillynsaarille julistamansa sotatilan. Englannin sisällissota päättyi syyskuussa 1651 ja sotatoimet loppuivat siihen. Afrikaanerit
Kun Louis Botha ja Jan Smuts veivät Etelä-Afrikan ensimmäiseen maailmansotaan Ison-Britannian rinnalle, J. B. M. Hertzogin johtama Kansallispuolue alkoi saada lisää kannattajia. Puolue edusti erityisesti maan köyhemmistä osista, kuten Oranjesta, kotoisin olevia afrikaaneripienviljelijöitä ja -teollisuustyöläisiä sekä koulutettua väkeä, joka koki itsensä englanninkielisten valkoisten syrjimäksi. Monet afrikaanerit olivat edelleen katkeria julmuuksista, joihin brittijoukot syyllistyivät buurisotien aikana, ja tunsivat sympatiaa Saksaa kohtaan. Kansallispuolue painotti afrikaanerien kansallista identiteettiä, ja sen vaikutuksesta joukko koulutettuja afrikaanereita, muun muassa Alankomaiden reformoidun kirkon pappeja, perusti vuonna 1918 salajärjestön "Broederbond" ('veljeskunta'). Broederbond hyväksyi jäsenikseen vain afrikaanereita, ja sen tavoite oli tehdä Etelä-Afrikasta afrikaanerien johtama valkoinen tasavalta, joka pysyisi puolueettomana Ison-Britannian ja Saksan välisissä konflikteissa. Uusi Amsterdam
Vuonna 1632 Hollannin ja Englannin siirtomaiden välinen tilanne muuttui entistä huonommaksi. Uudesta Amsterdamista lähtenyt purjealus "Eendracht" harhautui myrskyssä Massachusettsin rannikolle. Britit sieppasivat laivan, joka kuljetti arvokkaan turkislastin lisäksi Hollantiin palaavia siirtolaisia. Heidän joukossaan oli myös kuvernööri Minuit. Vaikka englantilaiset päästivät myöhemmin aluksen jatkamaan matkaa, niin Uudesta Amsterdamista lähetettiin protesti heidän Lontoossa olevalle suurlähettiläälleen. Willem Piso
Vuonna 1637 Piso valittiin kreivi Johan Maurits van Nassau-Siegenin ja Hollannin Länsi-Intian kauppakomppanian kustantamalle tutkimusretkelle Brasilian hollantilaissiirtokuntaan. Piso osallistui matkalle lääkärinä. Luonnontieteilijänä matkalla oli Georg Marggraf ja taiteilijoina Albert Eckhout ja Frans Post. Perillä Piso valisti sotilaita ja merimiehiä tuoreen kalan, lihan, kasvisten ja hedelmien syönnin tärkeydestä. Hän perehtyi trooppisiin tauteihin, ja oli trooppisen lääketieteen haaran perustajia. Sri Lankan historia
Hollannin-Portugalin sota jatkui, ja taistelujen jälkeen hollantilaiset valloittivat Colombon vuonna 1656 ja Jaffnan vuonna 1658. Hollantilaisilla oli käytettävissään ylivoimaisesti paremmat taloudelliset resurssit ja voimakkaampi laivasto, mikä teki heistä Intian valtameren hallitsevan voiman. Hollantilaiset hyökkäsivät Portugalin asemiin kaikkialla Etelä-Aasiassa, ja Portugalille jäi lopulta Ainoastaan Goan siirtokunta. Indonesian historia
Batavian valloituksen jälkeen hollantilaiset pyrkivät edelleen laajentamaan kauppavaltaansa Malaijien saaristossa. Vuonna 1621 he valloittivat Bandasaaret saarten alkuperäiskansoilta. He valloittivat alueita myös muilta eurooppalaisilta. He liittoutuivat portugalilaisvaltaa vastustaneen Johoren kanssa ja valloittivat portugalilaisilta Malakan vuonna 1641. Malakan kukistumisen jälkeen hollantilaiset valtasivat Acehilta Sumatran hallinnan. Brittiläisten hallitsemat Makassar ja Banten siirtyivät hollantilaisille 1669 ja 1682. 1700-luvulle tultaessa Hollannista oli tullut hallitseva eurooppalainen valta alueella. Kapkaupunki
Eurooppalaisten saapuessa ensi kertaa eteläiseen Afrikkaan 1400-luvun lopulla he kohtasivat karjaa paimentavia khoikhoita sekä metsästyksestä ja keräilystä eläviä saneja. Ensimmäiset kuvaukset saneista ja khoikhoista tiedetään löytyvän Vasco da Gamalta. Portugalin merenkulkijoiden jälkeen alueelle saapui englantilaisia ja hollantilaisia, joiden suhde paikallisiin perustui kaupankäyntiin. Eurooppalaiset vaihtoivat etenkin rautaa ja kuparia khoikhoitten kanssa karjaan. Khoikhoit suhtautuivat valkoisiin aluksi suopeasti, mutta van Riebeckin perustettua alueelle pysyvän tukikohdan vuonna 1652 vastarinta alkoi. Khoit kieltäytyivät kaupankäynnistä, ja alkoi taistelu maasta ja toimeentulosta. Ensi kerran khoit kävivät sotaan 1657, mutta seuranneiden 60 vuoden aikana joutuivat alistumaan eurooppalaisten valtaan. Mahicanit
Vuonna 1624 mahicanien ja mohawkien välillä kyteneet riidat leimahtivat uudelleen sodaksi. Fort Orangen komentaja Daniel Van Crieckenbeeck aseisti seitsemän miehen iskuryhmän auttamaan mohikaaneja. Vapaaehtoisjoukko käveli suoraan mohawkien järjestämään väijytykseen. Neljä miehistä, heidän johtajansa mukaan lukien, sai surmansa. Jälkeenpäin mohawkit järjestivät suuren voitonjuhlan, jonka kohokohtana eräs tapetuista hollantilaisista keitettiin ja syötiin vanhan irokeesiheimojen rituaalin mukaisesti. Kahdeksas ristiretki
Retkeläiset saapuivat Afrikkaan heinäkuussa ja sairastuivat saastuneesta juomavedestä. Ludvig kuoli samana päivänä kuin Kaarle saapui paikalle. Kaarle julisti Ludvigin pojan Filip III Rohkean uudeksi kuninkaaksi, mutta tämän alaikäisyyden takia otti itse ristiretken johdon käsiinsä. Ruotsin Kultarannikko
Louis De Geerin Ruotsin Afrikan kauppakomppanian perustamisen jälkeen Henrik Carloffin johtama retkikunta lähetettiin Afrikkaan vuonna 1650. Carloff teki sopimuksen paikallisen kuninkaan kanssa alueiden ostamisesta. 22. huhtikuuta 1650 Ruotsin Kultarannikko perustettiin ja Carloffista tuli sen ensimmäinen ylläpitäjä. Marthinus Wessel Pretorius
Marthinus Pretorius oli buurien suurta vaellusta johtaneen Andries Pretoriuksen poika. Hän oli yhdessä isänsä kanssa mukana valloittamassa Natalia zuluilta vuonna 1838. Perhe asettui myöhemmin Transvaaliin. Isänsä kuoltua vuonna 1853 Pretoriuksesta tuli tämän seuraaja Potchefstroomin ja Rustenburgin alueen kenraalikomendanttina. Hän perusti Pretorian kaupungin vuonna 1855 ja nimesi sen isänsä mukaan. Pretoriuksen tavoitteena oli pohjoiseen vaeltaneiden buurien eli "voortrekkereiden" poliittinen yhdistäminen. Kun joukko Transvaalin alueen siirtokuntia vuonna 1857 yhdistyi Etelä-Afrikan tasavallaksi eli Transvaalin valtioksi, hänet valittiin sen ensimmäiseksi presidentiksi. Helmikuussa 1860 hänet valittiin myös toisen buuritasavallan, Oranjen vapaavaltion presidentiksi. Hän pyrki tämän jälkeen yhdistämään Transvaalin ja Oranjen valtiot, mutta hanke kohtasi niin paljon vastustusta, että se ajoi Transvaalin sisällissotaan. Rauhoittaakseen tilanteen Pretorius erosi Oranjen presidentin tehtävistä huhtikuussa 1863. Purjelaiva Vikingin purjehdus Vaasasta Etelä-Afrikkaan 1946–1947
Samana vuonna, kun tämän matkan alkamisesta oli tulossa 40 vuotta, lähetysjuhlat järjestettiin Vaasassa, ja tämän vuoksi Kirsti Ihamäki, entinen pitkäaikainen Namibian-lähetystyöntekijä, kirjoitti tästä purjehduksesta näytelmän "Purjelaivalla Afrikkaan". Näytelmän ohjasi Ilkka Bäckman, siinä esiintyi Lähetysseuran työntekijöitä, osa itsekin Ambomaalla toimineita, sekä Lähetysseuran Safarikuoron jäseniä. Matkan osallistujista katsomossa olivat ainakin Alpo Hukka, Leena Hukka, Aino Pentti ja Rauha Voipio. Alankomaiden historia
Kaarle Suuren aikana, noin vuonna 800 frankkien valtakunta hallitsi sydänalueiltaan Belgiasta ja Pohjois-Ranskasta käsin suurta osaa Eurooppaa, muun muassa nykyistä Saksaa ja Pohjois-Italiaa. Näihin aikoihin kristinuskoon kääntyivät frankkien jälkeen myös friisit ja saksit, joskin heidät suurimmaksi osin käännytettiin pakolla. Valtakunnan suuren koon vuoksi Kaarle Suuren oli pakko antaa maat hallittaviksi lääniherroille, jotka olivat hänelle vastuussa. Vähitellen lääniherruudesta tuli perinnöllistä, ja tästä kehittyi lopulta feodalismi, joka hallitsi Eurooppaa aina uuden ajan alkuun asti. Mosambikin historia
Samaan aikaan kun portugalilaiset taistelivat sisämaassa afrikkalaisia vastaan, arabit hyökkäsivät rannikolle. Vuonna 1650 Omanin arabit valtasivat Masqatin ja hyökkäsivät sen jälkeen Itä-Afrikkaan. Omanilaisten alukset hyökkäsivät Sansibarille 1652, Mombasaan 1661 ja Mosambikin saarelle 1671. São Sebastiãon linnoitus kesti jälleen, eivätkä omanilaiset yrittäneet uudestaan hyökätä Mosambikiin. Portugalilaiset menettivät kuitenkin Itä-Afrikan alueensa Cabo Delgadon pohjoispuolelta. Malesia
Johore yritti valloittaa Malakkaa portugalilaisilta takaisin, mutta kaikki yritykset epäonnistuivat. Malakan heikennyttyä osa niemimaasta joutui Sumatralta tulleen Acehin sulttaanikunnan vallan alle. Nykyisen Itä-Malesian alue Borneon saarella eli omaa elämäänsä eristyksissä mantereesta. Borneolla Sulun sulttaanikunta ja Brunein sulttaanikunta kiistelivät Borneon hallinnasta.
1600-luvulla alueelle saapuivat hollantilaiset. Hollannin Itä-Intian kauppakomppania hallitsi Jaavan ja Sumatran välissä olevaa Sundasalmea, joka oli Malakansalmen ohella merkittävä reitti Kaakkois-Aasiasta länteen. Vuonna 1641 Hollanti valtasi Malakan portugalilaisilta. Toinen Englannin–Hollannin sota
Vuoden 1666 alussa Hollanti muodosti vahvan Englannin vastaisen liiton. Tammikuussa Ludvig XIV julisti sodan Englannille. Samoin teki Tanskan kuningas Fredrik III saatuaan suuren rahasumman hollantilaisilta. Tämän jälkeen Brandenburg uhkasi hyökätä Münsteriin idästä. Von Galen teki Brandenburgin uhan vuoksi rauhan Hollannin kanssa huhtikuussa Klevessä. Neljän päivän taistelussa 11.–14. kesäkuuta molemmat osapuolet saavuttivat voiton: Englanti sikäli, että Michiel De Ruyter pakeni taistelusta ensimmäisenä, mahdollisesti ruudin puutteesta johtuen, Hollanti taas sikäli, että se onnistui tuottamaan vastapuolelle enemmän vahinkoa. Englanti menetti kymmenen alusta ja Hollanti neljä. Acehin sulttaanikunta
Acehissa saatiin pian havaita, että Hollannin Itä-Intian kauppakomppania nousi alueen taloudelliseksi ja sotilaalliseksi mahdiksi. Hollantilaiset yrittivät nujertaa myös Acehin hallintansa alle. Hollantilaiset saartoivat Acehia 1650-luvulla ja maiden välille nousi 1660-luvulla täysimittainen sota. Hollantilaiset eivät koskaan kuitenkaan kyenneet alistamaan Acehia siirtomaahallintonsa alaisuuteen. Kahdeksankymmenvuotinen sota
Englanti oli tukenut epävirallisesti Alankomaita jo vuosia ja päätti nyt liittyä sotaan virallisesti. Vuonna 1585 Nonsuchin sopimuksen nojalla Elisabet I lähetti apuun Robert Dudleyn, Leicesterin jaarlin johtaman 5 000–6 000 miehen ja 1 000 hevosen suuruisen sotajoukon. Vilhelm Oranialaisen poika, Morits Oranialainen otti armeijoiden komennon vuonna 1587 ja Leicesterin jaarli palasi Englantiin. Englannin joukkojen viipyminen maassa vuoteen 1604 oli suuri syy siihen, että Espanja lähetti Voittamattoman armadansa Englantia vastaan 1588. Indonesian historia
Hollantilaiset perustivat Jaavalle viljelyjärjestelmän, jossa paikalliset talonpojat pakotettiin kasvattamaan muun muassa kahvia, sokeria ja viljaa, jotka hollantilaiset myivät eteenpäin hyvällä voitolla. Jaavalaisille hollantilaisvallan aika oli valtava taakka, sillä paikalliset maanviljelijät olivat käytännössä pakkotyötä tekeviä maaorjia. Hollantilaisille Jaava oli tärkein sen Kaakkois-Aasian siirtomaa-alueista, ja se tuotti 1850-luvulla Alankomaiden valtion tuloista noin kolmasosan. He pyrkivät myös laajentamaan alueitaan muillekin nykyisen Indonesian saarille. Zeven Provinciën (1643)
"Zeven Provinciën" oli vuodesta 1652 vara-amiraali Jan van Galenin lippulaivana Välimerellä, jossa se otti osaa Elban taisteluun 28. elokuuta 1652 ja Livornon taisteluun 14. maaliskuuta 1653. Vuodesta 1655 alus oli vara-amiraali Michiel de Ruyterin lippulaivana Portugalissa ja Itämerellä aina vuoteen 1659. Etelä-Afrikka
Matkailu Leo Africanus
Joannes Leo Africanus (Al Hassan Ibn Muhammad Al Wazzan; , "Ḥasan ibn Muḥammad al-Wazzān al-Fāsī"; n. 1494 – n. 1554) oli arabidiplomaatti, -kirjailija ja -matkailija, joka kuvasi kirjassaan "Descrittione dell’Africa" Pohjois-Afrikan maantiedettä.