Mihin Lev Semjonovitš Vygotski kuoli?
Lev Vygotski
Hänen elämänsä päättyi jo 37-vuotiaana tuberkuloosin aiheuttamaan kuolemaan vuonna 1934. Lyhyen elämänsä aikana Vygotski hahmotteli kulttuurihistoriallisen psykologian teoreettiset peruslähtökohdat. Valtavan tuotantonsa vuoksi häntä onkin sanottu psykologian Mozartiksi.
Josif Stalin
Stalin kärsi aivojen verisuonten kalkkeutumisesta, jonka on tulkittu vaikuttaneen myös hänen vainoharhaiseen käyttäytymiseensä. Aleksandr Mjasnikov, yksi hänen lääkäreistään, kirjoitti asiasta yksityiseen päiväkirjaansa toteamalla, että maata johti sairas mies. 1. maaliskuuta 1953 Stalin sai datšallaan äkillisen sairauskohtauksen, jonka seurauksena hän halvaantui eikä kyennyt pyytämään huonetta vartioivia henkivartijoita paikalle. Hän ehti olla huoneessa useiden tuntien ajan tajuttomana, ennen kuin vartijat uskalsivat astua huoneeseen. He löysivät lattialla makaavan tajuttoman Stalinin. Henkivartijat hälyttivät paikalle Stalinin läheisen työtoveri Malenkovin, joka saapui paikalle Berijan kanssa. He eivät kuitenkaan menneet tapaamaan ”nukkuvaa” Stalinia, vaan lähtivät pois hakematta lääkärinapua. Vasta myöhemmin Nikita Hruštšov hankki paikalle lääkäreitä. Lääkärien yrityksistä huolimatta Stalinia ei onnistuttu elvyttämään. Hän pysyi elossa, mutta tajuttomana vielä neljän vuorokauden ajan, kunnes lopulta 5. maaliskuuta hän kuoli. Benjamin Smith Barton
Bartonin oli tarkoitus osallistua Lewisin ja Clarkin tutkimusretkelle Yhdysvaltain tuolloin vielä tuntemattomiin länsiosiin, mutta hän luopui matkasta ja opetti Lewisin keräämään, kuivaamaan ja varastoimaan kasvinäytteitä. Lewisin ja Clarkin palattua matkaltaan he toivat useimmat näytteet Bartonille analysoitavaksi, mutta Barton kuoli tuberkuloosiin 1815. HK Vitjaz
Kautta synkisti 13. lokakuuta pelattu Vitjazin kotipeli Avangard Omskia vastaan, jossa Omskin 19-vuotias Aleksei Tšerepanov tuupertui vaihtoaitioon ja kuoli myöhemmin paikallisessa sairaalassa. Kuolinsyyksi ilmoitettiin sydämenpysähdys. Keskustelua kuolemassa herätti se, että defibrillaattorin akku oli tapahtumahetkellä tyhjä sekä lääkintähenkilökunnan verkkaisuus tilanteessa. Lev Deitš
Vuonna 1877 Deitš toimi yhtenä Kiovan läänin Tšigirinin kihlakunnan talonpoikaislevottomuuksien organisoijista, jotka pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan. Hän onnistui kuitenkin pakenemaan vankilasta ja siirtyi Pietariin, jossa liittyi Zemlja i voljaan ja sen hajottua Tšornyi peredel -järjestöön. Vuonna 1880 Deitš muutti ulkomaille, jossa hän Georgi Plehanovin kanssa osallistui Venäjän ensimmäisen marksilaisen järjestön "Osvoboždenije truda" (”Työn vapautus”) perustamiseen. Vuonna 1884 Saksan viranomaiset pidättivät Deitšin ja luovuttivat hänet Venäjälle Gorinovitšin oikeudenkäyntiin, jossa hänet tuomittiin 13 vuodeksi ja 4 kuukaudeksi pakkotyöhön ja sen jälkeen karkoitettavaksi. Vuonna 1885 hän saapui Karan pakkotyövankilaan. Myöhemmin tuomiota lyhennettiin ja vapaaseen työryhmään päästyään Deitš meni naimisiin poliittisen vangin Marija Ananjinan kanssa. Vuonna 1897 hän siirtyi Sretenskiin ja vaimonsa kuoltua Blagoveštšenskin, jossa työskenteli "Amurski krai" -lehden toimittajana. Lev Trotski
Trotskin ollessa Meksikossa häntä vastaan tehtiin useita murhayrityksiä. 20. elokuuta 1940 espanjalaissyntyinen Neuvostoliiton tiedustelupalvelun lähettämä agentti Ramón Mercader oli Trotskin toimistossa Coyoacánissa. Hän oli esittäytynyt Trotskille kanadalaiseksi ihailijaksi "Frank Jacsoniksi". Mercader oli pyrkinyt Trotskin sihteerin avustuksella tämän puheille monta kertaa. Hän oli onnistunut salakuljettamaan murha-aseen, jäähakun, Trotskin tarkoin vartioituun toimistoon. Kun Trotski oli syventyneenä asiapapereihin kirjoituspöytänsä ääressä, Mercader löi Trotskia jäähakulla kuolettavasti päähän. Trotski ei kuitenkaan kuollut heti, vaan alkoi kamppailla voimakkaasti salamurhaajaansa vastaan. Trotskin henkivartijat saapuivat paikalle, mutta Trotski käski heitä jättämään Mercaderin henkiin, koska ”hänellä olisi tarina kerrottavanaan”. Eugen Weidmann
Eugen Weidmann teloitettiin 17. kesäkuuta 1939 giljotiinilla Versaillesissa, Saint-Pierren vankilan edessä. Katsojien "hysteerinen käyttäytyminen" oli niin järkyttävää, että Ranskan presidentti Albert Lebrun kielsi kaikki tulevat julkiset mestaukset. Ilman yleisöä teloitukset giljotiinilla jatkuivat Hamida Djandoubin teloitukseen 10. syyskuuta 1977 asti. Viranomaisten tietämättä Weidmannin teloitus kuvattiin salaa viereisestä rakennuksesta. 17-vuotias Christopher Lee oli todistamassa tapausta. Léon Bakst
Vuonna 1914 Bakst valittiin jäseneksi Venäjän Keisarilliseen taideakatemiaan. Vuonna 1918 hän katkaisi suhteensa Sergei Djagileviin ja hänen Venäläiseen balettiinsa. Hän kuoli vuonna 1924 keuhkotautiin. Hänen hautansa sijaitsee Pariisissa Batignollesin hautausmaan osastossa numero 25. Viktor Frankl
Frankl oli aloittanut jo ennen vuotta 1942 käsikirjoituksen "Ärztliche Seelsorge" (suomennettu nimellä "Olemisen tarkoitus"). Kun hänet siirrettiin Auschwitziin se löydettiin ja tuhottiin. Hänen toiveensa saada teos valmiksi ja hänen haaveensa siitä että saisi olla perheensä kanssa jälleen yhdessä esti häntä menettämästä toivoa muuten toivottomassa tilanteessa. Hän oli menehtyä lavantautiin. Hän pidettyä itsensä elämässä kiinni kirjoittamalla käsikirjoitustaan uudestaan varastetuille papereille. Keskitysleireillä hän huomasi että vangit joilla oli jotain merkitystä elämässään selvisivät todennäköisimmin kuin ne jotka olivat menettäneet kaiken toivon. Carl von Ossietzky
Ossietzky vietiin poliisin sairaalaan Berliiniin toukokuussa 1937. Vaikka Ossietzky oli hyvin heikossa kunnossa, häntä pidettiin sairaalassakin jatkuvan vartioinnin alaisena. Hän kuoli Nordendin sairaalassa tuberkuloosin ja keskitysleirissä koettujen kärsimysten heikentämänä. Osama bin Laden
Huhujen mukaan Osama bin Laden olisi kuollut elokuun lopulla 2006. Asiasta kertoi ranskalaislehti L’Est Républicain verkkosivullaan. Tiedot on kiistetty. Lehti sanoi saaneensa tietonsa salaiseksi luokitellusta asiakirjasta, jonka oli laatinut Ranskan tiedustelupalvelu DGSE. Raportin tiedot on lehden mukaan välitetty presidentti Jacques Chiracille, pääministeri Dominique de Villepinille ja Ranskan sisä- ja puolustusministereille. ”Tavallisesti luotettavan lähteen mukaan sauditiedustelu on nyt vakuuttunut siitä, että Osama bin Laden on kuollut.” raportissa todetaan. Raportin mukaan Osama olisi 23. elokuuta 2006 sairastunut harvinaisen ärhäkkään lavantautiin, mikä aiheutti hänen sisäelintensä lamaantumisen. Sauditiedustelu olisi saanut tietää tapahtumasta ensi kertaa 4. syyskuuta 2006. Leon Czolgosz
Lyhyessä oikeudenkäynnissä Czolgosz tuomittiin kuolemaan 23. syyskuuta ja teloitettiin sähkötuolilla runsaan kuukauden kuluttua. Czolgosz väitti, että presidentti oli "kunnon ihmisten vihollinen", eikä omien sanojensa mukaan katunut tekoaan. Aleksandr Blok
Kesällä 1921 Blokin terveys oli heikentynyt niin pahasti, että Lunatšarski ja Maksim Gorki pyysivät Leniniltä lupaa matkustaa Suomeen hoitoon. Leninin johdolla kokoontunut kommunistisen puolueen politbyroo kieltäytyi ensin antamasta Blokille matkustuslupaa, mutta pyörsi sittemmin päätöksensä ja myönsi matkustusluvan heinäkuussa 1921. Blok ei kuitenkaan ehtinyt matkustaa Suomeen ennen kuolemaansa. Blok kutsui kuolemaa ”ulkomaaksi, johon jokainen matkustaa ilman viranomaisilta etukäteen saatua lupaa”. Hän kuoli sydämen sisäkalvontulehdukseen ja aliravitsemukseen elokuun 7. päivänä 1921. Arkadi Jemeljanov
Viaporin kapinan aikana hän komensi Kuninkaansaaren kapinoivia rannikkotykistöyksikköjä ja haavoittui 1. elokuuta, kun tsaarille uskollisten laivastojoukkojen kranaatti osui saarella sijainneeseen ruutivarastoon. Jemeljanov vangittiin ja ammuttiin muutamaa päivää epäonnistuneen kapinayrityksen jälkeen yhdessä Jevgeni Kohanskin ja kuuden tykkimiehen kanssa. He olivat ensimmäiset Viaporin kapinan johdosta teloitetut. Lev Sedov
Lev Lvovitš Sedov (myös "Ljova" tai "Leon"; helmikuu 1906 Pietari – 16. helmikuuta 1938 Pariisi, Ranska) oli venäläisen kommunistijohtaja Lev Trotskin ja tämän toisen vaimon Natalia Sedovan vanhempi poika. Hän toimi isänsä avustajana tämän maanpakolaisvuosina. Sedovin varhaista kuolemaa on pidetty epäilyttävänä, varsinkin kun myös hänen isänsä Trotski murhattiin kaksi vuotta myöhemmin. Jakov Sverdlov
Sverdlov toimi yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean puhemiehenä eli Neuvosto-Venäjän nimellisenä valtionpäämiehenä marraskuusta 1917 aina maaliskuussa 1919 tapahtuneeseen kuolemaansa asti. Hänen virallinen kuolinsyynsä oli influenssa. Sverdlovin kuoleman jälkeen Jekaterinburgin nimi vaihdettiin hänen kunniakseen Sverdlovskiksi. Boris Jeltsinin aikana nimi kuitenkin palautettiin muiden nimipalautusten mukana Jekaterinburgiksi, mutta ympäröivä alue kantaa kuitenkin yhä neuvostoaikaista nimeään Sverdlovskin alue. Aleksi Uginelainen
Seurakuntalaiset elivät laajalla alueella ja heihin kuului paljon entisiä sotilaita ja muita Venäjän, Viron ja Balkanin emigrantteja, jotka työskentelivät Uginen alueen metallitehtaissa. Osa suhtautui vihamielisesti uuteen pappiinsa. Lisäksi uusi asuinpaikka tuotti 60-vuotiaalle Medvedkoville terveydellisiä ongelmia, sillä tehdas saastutti ilman siinä laaksossa, jossa seurakunta toimi. Vuoden 1934 kesäkuussa Medvedkov sairastui vakavasti ja hänellä todettiin vatsasyöpä, joka levisi nopeasti koko ruumiiseen. Hänen viimeisinä päivinään pappi Ivan Grigor-Klotchko auttoi häntä antamalla hänelle muun muassa ehtoollisen ja toimittaen sairaanvoitelun. Medvedkov kuoli elokuun 22. päivä vuonna 1934 ja hänet haudattiin Uginen vanhalle hautausmaalle. Semiotiikka
Lev Vygotski oli neuvostoliittolainen psykologi, joka on tutkinut paljon ihmisen tietoisuuden syntyä. Koska marxilainen teoreettinen filosofia painottaa työn merkitystä muutenkin määräävänä aspektina niin nykyihmisen elämässä kuin ihmisen evoluutiokehityksessäkin, myös Vygotskin semioottinen teoria liittyy läheisesti työhön. Hänen mukaansa työkalu on aina myös merkki, joka viittaa itsensä lisäksi työn kohteeseen. Tämä intentionaalisuus on merkin perimmäinen ominaisuus, ja ensimmäiset merkit ovatkin luultavasti olleet työkalun tapaisia: luolamies on näyttänyt keihästä luolanaiselle ilmoittaakseen lähtevänsä metsälle. Juri Štšekotšihin
Štšekotšihin kuoli äkillisesti heinäkuussa 2003 outoon sairauteen. Vain muutamaa päivää myöhemmin hänen oli määrä lähteä Yhdysvaltoihin tapaamaan FBI:n tutkijoita. Venäjän viranomaiset julistivat hänen sairauskertomuksensa salaiseksi. Sairauden oireet sopivat radioaktiivisten aineiden aiheuttamaan myrkytykseen ja muistuttavat vahvasti oireita, joista kärsi Aleksandr Litvinenko ennen kuolemaansa 2006. Litvinenko väitti eläessään, että Štšekotšihinin kuolema oli poliittinen salamurha, ja samanlaisia teorioita on esitetty joukkoviestimissä. Sergei Koroljov
Neuvostoliiton Kuu-ohjelman eteneminen hiipui Koroljovin kuollessa 14. tammikuuta 1966 rutiinikirurgiassa, joka kesken leikkauksen muuttui massiivisen suolistosyövän poistoyritykseksi ja päättyi laajaan verenvuotoon. Hänet haudattiin Kremlin muuriin. Vladimir Lenin
Tšekan kuulusteluissakaan Kaplan ei suostunut paljastamaan rikostovereitaan, joten hänet ammuttiin 3. syyskuuta 1918. Samana päivänä "Izvestija"-lehdessä bolševikit vaativat ”murskaamaan vastavallankumouksen hydran massiivisella terrorilla”, ja 5. syyskuuta puolalaisen Feliks Dzeržinskin johtama Tšeka antoi määräyksen ”punaisesta terrorista.” Seuraavina kuukausina myös teloitettiin 800 SR-läistä ja muuta vastustajaa oikeudenkäynneittä. Ajan mittaan luvut vain nousivat, jopa viralliset luvut puhuivat tuhansista, eräät arviot 200 000:sta uhrista. Sosialistivallankumouksellinen puolue kiellettiin. Menševikkien sallittiin aloittaa marraskuussa uudelleen toimintansa, kun he lupasivat pysyä lojaalisti oppositiossa. Olga Kameneva
Olga erosi miehestään Levistä, joka lähti toisen naisen, Tatjana Glebovan, matkaan ja sai tämän kanssa lapsen. Olga jatkoi kuitenkin aktiivista poliittista uraansa läheisessä yhteistyössä veljensä Levin kanssa. Kun Lenin kuoli, Lev Trotsky ajautui valtataisteluun Josif Stalinin kanssa. Tämä valtataistelu päättyi tunnetusti Stalinin voittoon, Trotski päätyi lopulta maanpakoon Meksikoon, jossa hänet myöhemmin salamurhattiin Stalinin kätyreiden toimesta. Olgakin pidätettiin ja vangittiin. Vankina ollessaan hänen molemmat poikansa pidätettiin, vangittiin ja teloitettiin. Olga itse teloitettiin ampumalla syyskuun yhdestoista päivä vuonna 1941 Medvedevin metsässä. Vissarion Belinski
Belinki kuoli tuberkuloosiin vain vähän ennen kuin hänet olisi pidätetty poliittisten näkemystensä vuoksi. Hänen kootut teoksensa julkaistiin venäjäksi vuosina 1859–1862 (12 osaa) ja uudestaan 1953–1956, julkaisijana Neuvostoliiton tiedeakatemia. Klement Gottwald
Gottwald kuoli vuonna 1953, vain yhdeksän päivää Stalinin kuoleman jälkeen ja vain muutama kuukausi maan näytösoikeudenkäynnissä tuomittujen teloituksen jälkeen. Tiettävästi kuolinsyynä oli keuhkokuume, jonka hän sai Stalinin hautajaisissa. Hänen seuraajakseen Tšekkoslovakian presidenttinä nousi Antonín Zápotocký. Gottwaldin ruumis balsamoitiin ja asetettiin näytteille Prahan keskustaan Vítkovin kansallismuistomerkkiin, joka muutettiin hänen mausoleumikseen. Kun Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštšov 1950-luvun lopulla tuomitsi Stalinin ja destalinisaation aika alkoi, stalinisti Gottwaldin jälkimaine muuttui kiistanalaiseksi, ja vuonna 1962 hänen maalliset jäännöksensä siirrettiin pois mausoleumista. Gottwaldin ruumis tuhkattiin ja haudattiin Olšanyn hautausmaalle Prahaan. Vuonna 1963 Slánský ja Clementis rehabilitoitiin. Aleksandr Lurija
Lurija syntyi Kazanissa. Hän opiskeli paikallisessa yliopistossa ja perusti opintoaikanaan Kazanin psykoanalyyttisen yhdistyksen. Hän sai viran Moskovasta ja tapasi Lev Vygotskin, jolla oli Lurijaan suuri vaikutus. Tavattuaan Lev Vygotskin hän esimerkiksi pitkälti hylkäsi psykoanalyysin, koska Vygotskin mukaan sekä psykoanalyysi että behaviorismi olivat kaksi vallalla ollutta hyvin epätyydyttävää psykologista teoriasuuntausta, joilla ihmistoimintaa ja psyykkistä toimintaa yritettiin selittää. Aleksandr Litvinenko
Marraskuussa 2006 hän sai vakavia myrkytysoireita ja sai lontoolaissairaalassa tehohoitoa, mutta kuoli saamiinsa vammoihin. Pietari (kaupunki)
Piirityksen aikana ruoka ja polttoaine olivat säännösteltyjä. Talvella 1941–1942 kaupungissa ei ollut juoksevaa vettä, lämmitystä eikä julkista liikennettä, ja sähköä sai vain ajoittain. Pienimmillään henkilöä kohti määrätty annos oli vain 125 grammaa leipää päivässä. Satoja tuhansia ihmisiä evakuoitiin kaupungista Laatokan kuuluisaa "elämän tietä" pitkin, joka oli ainoa piiritetyn kaupungin ulkomaailmaan yhdistävä reitti. Kesäisin ihmisiä kuljetettiin lautoilla, ja talvisin rekat kulkivat aurattua jäätietä pitkin jatkuvan vihollistulituksen alla. Piirityksen aikana Dmitri Šostakovitš sävelsi kaupungissa 7. sinfoniansa, lisänimeltään "Leningrad". Valmis teos esitettiin piiritetyssä kaupungissa 1942. Lähes 900 päivän piirityksen ("blokada") aikana kaupungissa kuoli ainakin 641 000 ihmistä, joidenkin arvioiden mukaan jopa yli 800 000. Noin puoli miljoonaa piirityksen uhria on haudattu Leningradin liepeillä olevalle Piskarjovin hautausmaalle. Leningrad oli 1945 ensimmäinen kaupunki, jolle myönnettiin sankarikaupungin ("gorod-geroi") arvonimi. Lev Vygotski
Vuonna 1917 Vygotski valmistui Moskovan yliopistosta oikeustieteistä. Hän sai myös epävirallisen tutkinnon Šanjavskista, jossa hän ansioitui hyvin psykologian, filosofian ja kirjallisuuden opinnoissaan. Valmistuttuaan hän muutti takaisin Gomeliin opettamaan kirjallisuutta ja psykologiaa, ja asui siellä seuraavat seitsemän vuotta. Hän perusti myös psykologisen laboratorion Gomelin opettajakorkeakouluun, jossa hän piti lukuisia luentosarjoja, ja jotka lopulta tuottivat pohjatyön hänen 1926 ilmestyneelle "Pedagoginen psykologia" -teokselleen. Vladimir Bierko
Bierko lähetti terroristin nimeltä Viktor Grigorin Los Angelesissa sijaitsevaan sairaalaan, mutta Curtis Manning tappoi Grigorinin ennen kuin terroristi ehti käyttämään hermokaasua sairaalan sisätiloissa. Bierko myös lähetti Ostroff-nimisen kätyrinsä soluttautumaan CTU:n Los Angelesin osaston päämajaan. Vaikka Bauer tappoi Ostroffin, terroristi onnistui käyttämään hermokaasua rakennuksessa sillä seurauksella, että kymmenet CTU:n työntekijät, mukaan lukien Egdar Stiles, menettivät henkensä. Kun CTU:n Los Angelesin osasto oli onnistuneen hermokaasuiskun seurauksena muuttunut käytännössä toimintakyvyttömäksi, Bierko päätti käyttävänsä jäljellä olevat hermokaasukanisterit Willshire Gas Companyn kaasulaitoksessa, jolloin Sentox kulkeutuisi laitoksen kautta ympäri Los Angelesia ja aiheuttaisi vähintäänkin 200 000 ihmisen kuoleman. Kaasulaitoksen pohjapiirrokset hänelle toimitti tiedonvälittäjä Collette Stenger, mutta myöhemmin Stenger jäi CTU:n vangitsemaksi ja luovutti heille tietoja Bierkon aikeista. Bauerin ja Manningin johtama CTU-yksikkö hyökkäsi Bierkon kaappaamaan kaasulaitokseen ja tuhosi pääkaasuputken, jota seuranneen valtaisan räjähdyksen synnyttämä kuumuus muutti Sentoxin vaarattomaksi. Räjähdyksen aikana Bierko yritti paeta, mutta joutui Bauerin tainuttamaksi ja toimitettiin CTU:lle kuulusteluja varten. Heath Ledger
Lopullisen kuolinsyyntutkimuksen mukaan Ledger kuoli lääkemyrkytykseen. Ledger oli käyttänyt useita kipulääkkeitä, rauhoittavia ja unilääkkeitä, joiden yhteisvaikutus aiheutti kuoleman. Mitään yksittäistä lääkettä ei hänen elimistössään ollut tappavaa määrää. Ledgerin lääkkeet olivat kaikki lääkärin hänelle määräämiä reseptilääkkeitä. Wilhelm Röntgen
Röntgen kuoli suolistosyöpään 77-vuotiaana, neljä vuotta vaimonsa kuoleman jälkeen, vuonna 1923. Syövän ei uskota välttämättä aiheutuneen hänen työnsä parissa saamastaan ionisoivasta säteilystä. Hän altistui säteilylle uransa aikana varsin lyhyen ajan, ja lisäksi Röntgen oli aikanaan yksi harvoista tiedemiehistä, jotka käyttivät tutkimustensa aikana lyijysuojusta. Kuollessaan Röntgen oli lähes vararikossa, sillä hän oli lahjoittanut Nobelin palkintorahat yliopistolle ja ensimmäistä maailmansotaa seurannut inflaatio oli syönyt hänen omaisuutensa. Röntgen toivoi testamentissaan, että kaikki hänen yksityinen ja tieteellinen kirjeenvaihtonsa tuhotaan, ja niin hänen omat arkistonsa tuhottiin. Deutsches Röntgen-Museumiin on koottu hänen kirjoittamiaan kirjeitä niiden vastaanottajilta. Aleksei Lobanov-Rostovski
Päähuomionsa Lobanov suuntasi kuitenkin Itä-Aasian suunnalle. Vuosina 1894–1895 käydyn Kiinan ja Japanin välisen sodan päätteeksi huhtikuussa 1895 solmitun Shimonosekin rauhan mukaan Kiina olisi luovuttanut Japanille Formosan, Peskadorit sekä Liaotungin niemimaan. Lobanov oli valmis hyväksymään tämän, mutta valtiovarainministeri Sergei Witte ja tsaari Nikolai II olivat toista mieltä. Niinpä Lobanov painosti Ranskan ja Saksan tuella huhtikuussa 1895 Japanin luopumaan vaateistaan Liaotungin niemimaahan. Lisäksi hän solmi 3. heinäkuuta 1896 Kiinan kanssa salaisen sopimuksen, jossa Venäjä lupautui suojelemaan Kiinaa hyökkäyksiltä ja vastineeksi Kiina salli Venäjän rakentaa Kiinan itäisen rautatien Vladivostokiin ja ottaa sitä ympäröivän Pohjois-Mantšurian alueen vaikutuspiiriinsä. Lobanov kuoli muutamaa kuukautta tämän jälkeen. Volgograd
Kaupungissa käytiin toisessa maailmansodassa kuuluisa Stalingradin taistelu elokuusta 1942 helmikuuhun 1943, jolloin kaupunki tuhoutui täysin, mutta se rakennettiin uudestaan vuosina 1946–58. Taistelussa menehtyi noin 1,5 miljoonaa ihmistä ja se on yksi kaikkein aikojen eniten uhreja sotatoimissa vaatineista yksittäisistä taisteluista. Voittoa tässä taistelussa pidettiin Neuvostoliitossa erittäin keskeisenä, eikä aivan vähäinen merkitys ollut sillä, että valtion johtajan nimeä kantava kaupunki ei joutunut saksalaisten käsiin. Taistelun johdosta Neuvostoliiton korkein neuvosto nimesi Stalingradin 8. toukokuuta 1965 sankarikaupungiksi (город-герой). Britannian Yrjö VI myönsi sille jalokivin koristellun miekan. Pariisissa on Stalingradin mukaan nimetty ainakin tori ja metroasema. Sodan jälkeen Mamajevin kurgaani -kukkulalle pystytettiin kuuluisa patsas Äiti synnyinmaa. Yrjö Leino
Neuvostoliiton suurlähettiläs Viktor Lebedev oli poistunut Suomesta muutama viikko aiemmin, ja hänen tehtäväänsä sen jälkeen hoitanut asiainhoitaja Ivan Filippov kävi 21. lokakuuta 1958 pääministeri Karl-August Fagerholmin luona vaatimassa, että hallitus estäisi Leinon muistelmateoksen julkitulon. Filippov piti kirjaa sisällöltään Neuvostoliittoa loukkaavana. Fagerholm vastasi, ettei hallitus voinut lain mukaan tehdä asiassa mitään, koska teos ei ollut vielä ilmestynyt eikä Suomessa ollut ennakkosensuuria. Filippov puolestaan ilmoitti, että ellei Leinon kirjan ilmestymistä estettäisi, Neuvostoliitto tekisi asiasta ”vakavat johtopäätökset”. Vielä saman päivän aikana Fagerholm kutsui luokseen toimitusjohtaja Untamo Utrion, ja neuvottelun jälkeen Tammi päätti vetää kirjan myynnistä toistaiseksi. Leinon kuoltua teoksen julkaisuoikeudet siirtyivät hänen omaisilleen. Anna Ahmatova
Toisen kerran Lev Gumiljov vangittiin yhdessä Nikolai Puninin kanssa vuonna 1935. Ahmatova kirjoitti Stalinille lyhyen kirjeen, jossa hän vannoi, etteivät hänen poikansa ja miehensä ole valtiollisia rikollisia. Kirje auttoi, ja miehet vapautettiin jo parin viikon kuluttua pidätyksestä. Tuohon aikaan Ahmatova alkoi kirjoittaa runoelmaansa "Requiem". Kolmannen kerran Lev Gumiljov vangittiin vuonna 1938. Ahmatovan kirjeistä ei enää ollut apua, Lev Gumiljov oli seitsemäntoista kuukautta vankilassa Leningradissa. Hän sai kuolemantuomion, joka kuitenkin muutettiin leirituomioksi. Vinski Viholainen
Viholainen kuoli haimasyöpään. Henkilöpalvonta (politiikka)
Vladimir Iljitš Leninin ympärille muodostui Neuvostoliiton ensimmäinen henkilökultti. Hänen askeettinen, ahkera ja järjestäytynyt luonteensa erotti hänet monista muista kommunistisen puolueen johtajista. Osittain Leninin tahdon vastaisesti häntä alettiin pian pitää ”hyvänä tsaarina”, joka oli vaatimaton ja kansanläheinen, mutta samalla uuden oikeudenmukaisen järjestelmän luoja. Vuodesta 1918 lähtien häntä alettiin nimittää "voždiksi" eli johtajaksi; termi, joka 1920-luvulla laajeni koko kommunistisen puolueen johtajistoon. Sisällissodan aikana puolue alkoi jo tietoisesti käyttää hyväkseen ja levittää tätä näkemystä Leninistä poliittisen selviytymisensä välineenä, kun vallankumouksen uskonnollissävytteisten tulkintojen kautta sisällissotaa alettiin tulkita hyvän ja pahan, vallankumouksellisten pyhimysten ja vastavallankumouksellisten pahojen henkien välisenä taisteluna. Leninistä muodostui vallankumouksen pääpyhä, "Työn pyhän Raamatun" kirjoittaja, kuten eräs runoilija häntä kuvasi vuonna 1918. Kuolemaansa asti Lenin pystyi estämään tämän kansan keskuudessa syntyneen kultin päätymisen osaksi virallista puolueen propagandaa. Kuitenkin välittömästi hänen kuoltuaan otettiin tämä kristuksenkaltainen pelastaja-Lenin osaksi puolueen virallista Lenin-kulttia, vaikka monet puolueen johtajat, mukaan lukien Leninin leski Nadežda Krupskaja vastustivatkin sitä. Napoleon I
Nykytutkimuksen valossa Napoleon ei menehtynyt ainakaan arsenikkimyrkytykseen. Hän kuoli todennäköisesti vatsasyöpään, minkä totesivat Italian kansallisen ydinfysiikan laitoksen tutkijat. Asiasta ilmoitettiin tiedotusvälineille 12. helmikuuta 2008 Suomessa. Tutkijoiden mukaan ei ollut merkkejä kohonneista arsenikkipitoisuuksista. Tutkimus tukee nyt epäsuorasti olettamusta, jonka mukaan keisari kuolikin vatsasyöpään huonon ruokavalionsa takia. Ukki Väinämöinen
Itä-Karjalan vapaustaistelu epäonnistui ja Ukki Väinämöinen pakeni Suomeen niin kuin kaikki kansannousuun osallistuneet, jotka halusivat säilyttää henkensä. Väinämöinen eli Levonen menetti pian Suomeen tultuaan näkönsä ja eli lähes 20 vuotta sokeana. Hän kuoli pakolaisena Sotkamon Vuokatissa vuonna 1942. Sosialistivallankumouksellinen taisteluosasto
Kaksi päivää myöhemmin, 17. helmikuuta, suuriruhtinas Aleksandrovitšin vaunut kulkivat Kremlin muurien ulkopuolelle kello 14:45, jolloin Sosialistivallankumouksellisen taisteluosaston jäsen Ivan Kaljajev heitti häntä kohti nitroglyseriinipommilla, joka putosi suoraan Aleksandrovitšin syliin. Suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš kuoli välittömästi saamiinsa vammoihin. Lev Lvovitš Tolstoi
Lev Lvovitš Tolstoi (, 1869 Jasnaja Poljana – 1945 Helsingborg) oli venäläisen kirjailija Leo Tolstoin poika. Hän oli itsekin kirjailija. Venäjän vallankumouksen jälkeen hän asui Ruotsissa, missä jatkoi kirjoittamista ja harjoitti myös kuvanveistoa. Lev Lvovitš Tolstoi kuoli 18. lokakuuta 1945 Helsingborgissa. Helmuth Weidling
Neuvostoliittolaiset ottivat hänet sotavangiksi ja veivät Venäjälle, jossa moskovalainen sotilastuomioistuin tuomitsi hänet yhdessä muiden saksalaisupseerien kanssa 25 vuodeksi vankeuteen helmikuussa 1952. Weidling kuoli Vladimirovkan vankileirillä Keski-Venäjällä 17. marraskuuta 1955. KGB:n ilmoittama virallinen kuolinsyy oli sydänkohtaus. Lev Trotski
Valkokankaalla Trotskista nähtiin ensimmäinen fiktiivinen versio jo hänen elinaikanaan Sergei Eisensteinin elokuvassa "Lokakuu" (1927), mutta tämän jälkeen häntä ei nähty ainoassakaan lokakuun vallankumousta käsittelevässä neuvostoelokuvassa ennen destalinisaatiota ja Sergei Vasiljevin elokuvaa "Lokakuun päivinä" (1957). Päähenkilönä hänet on nähty Joseph Loseyn ohjaamassa, brittiläis-ranskalais-italialaisessa yhteistuotantoelokuvassa "Trotskin salamurha" (1972), jossa Trotskia näytteli Richard Burton. Useiden lähteiden mukaan Trotski olisi itse nähty näyttelijänä vuoden 1914 Vitagraph-elokuvassa "My Official Wife", mutta väite ei voi pitää paikkaansa, koska Trotski ei tuolloin vielä ollut Yhdysvalloissa. Lev Vygotski
Vygotskin eräänä suurimpina saavutuksina pidetään ideaa siitä, että ajattelu ja lapsen kehitys (tai myös aikuisen oppiminen) on suhteessa lapsen (tai aikuisen) oppimiin symboleihin, käsitteisiin ja kieleen. Kielen, erilaisten käsitteiden ja symbolien oppimista voidaan pitää eräänlaisten "ajattelun työvälineiden" hankkimisena, välineiden joiden kautta pystymme jäsentämään ulkopuolista maailmaa. Nikolai Skoblin
Skoblin salakuljetettiin pois Ranskasta marraskuussa 1937, mutta hänen myöhempää kohtaloaan ei tiedetä varmuudella. Erään tiedon mukaan hänet vietiin Espanjaan ja hän olisi kuollut vuonna 1938 Barcelonassa joko sisällissodan ilmapommituksessa tai NKVD:n tiedustelupalvelun GUGB:n salamurhaamana. Muun muassa entinen KGB-komentaja Oleg Gordijevski on tukenut teoriaa, jonka mukaan Skoblin olisi likvidoitu. Toinen länteen loikannut neuvostovakooja Aleksandr Orlov väitti muistelmissaan, että Skoblin olisi teloitettu matkalla Neuvostoliittoon. Kiinni jäänyt Plevitskaja sai Ranskassa 20 vuoden vankeustuomion osallisuudesta Millerin sieppaukseen. Hän kuoli ranskalaisessa vankilassa Elsassissa toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana. Sergei Magnitski
Kuoleman jälkeisissä tutkimuksissa kävi myös ilmi, että Magnitski oli valittanut vatsakipua useiden päivien ajan ennen kuolemaansa, mutta häneltä oli evätty lääketieteellinen hoito. Hän kuoli vankilassa, epäselvissä olosuhteissa lähes vuoden kestäneen tutkintavankeuden päätteeksi vain noin viikkoa ennen kuin hänet olisi lain mukaan ollut määrä vapauttaa pidätysajan puitteissa. Viimeiset tunti ja kahdeksantoista minuuttia Magnitski eli pakkopaidassa, eristyssellissä paikalle kutsutun sairaanhoitohenkilökunnan odottaessa oven ulkopuolella. Magnitskin ruumiista löytyi merkkejä pahoinpitelystä. Hänen on väitetty kuolleen kidutuksen tuloksena. Jäähakku
Kommunistijohtaja Lev Trotski murhattiin vuonna 1940 iskemällä häntä jäähakulla päähän. Venäjän kerrostalopommeja koskevat salaliittoteoriat
Felstinski ja Litvinenko syyttävät Lazovskia tai häntä lähellä olevia tahoja terrori-iskuista. Moskovassa oli sattunut aiemminkin outoja räjäytyksiä, esimerkiksi vuosina 1994 ja 1996. Näiden räjäytysten tarkoitus olisi ollut kääntää kansan mielipide tšetšeenejä vastaan. Silti vuoden 1996 räjäytysten aikaan Lazovski oli pidätettynä, mutta iskujen tekijänä saattoi olla joku Lazovskiin kytköksissä ollut mies. Lavovskin tekemiä rikoksia tutki 1990-luvulla Moskovan rikosmiliisi MUR ja myös FSB:n terrorisminvastaisen osaston 1. jaos UBT. UBT:n Lazovskin asioita tutkinut Jevgeni Makejev erotettiin Jevgeni Kolesnikovin noustua hänen esimiehekseen vuonna 1995. Mutta miliisi pidätti silti Lazovskin 1996, ja tämä joutui vankilaan vuonna 1997. Selvisi, että kuusi Moskovan FSB-virkailijaa kuului Lazovskin rikollisryhmään. Moskovan rikosmiliisin puolella Lazovskin rikoksia tutkinut Vladimir Iljitš Tšai murhattiin vuonna 1997, ja muillekin Lazovskin asioista perillä oleville sattui outoja asioita. Näin Lazovski vapautettiin todisteiden puutteessa vuonna 1998. Lazovski kuoli vuonna 2000 tuntemattomien ampumana. Kuolinaika huhtikuussa oli melko pian Putinin valtaan nousun jälkeen. Vladimir Lenin
Kuolemaansa asti Lenin pystyi estämään tämän kansan keskuudessa syntyneen kultin päätymisen osaksi virallista puolueen propagandaa. Kuitenkin välittömästi hänen kuoltuaan otettiin tämä kristuksenkaltainen pelastaja-Lenin osaksi virallista puolueen Lenin-kulttia, vaikka monet puolueen johtajat, mukaan lukien Leninin leski Nadežda Krupskaja vastustivatkin sitä. Lev Vygotski
Tämän rinnalla Vygotski hakeutui vuonna 1914 Moskovassa Šanjavskin kansanyliopistoon, joka oli epävirallinen oppilaitos. Se oli perustettu 1911 opetusministeriön karkottaessa suurimman osan oppilaista ja yli sata tiedekunnan henkilöstöstä anti-tsaristisen liikkeen tehoiskussa. Suurin osa Moskovan parhaista professoreista joutui tämän karkotuksen uhreiksi, jonka vuoksi Šanjavskin yliopisto näyttäytyi tähän aikaan paljon mielenkiintoisempana laitoksena kuin Moskovan yliopisto. Vygotskin pääaineet Šanjavskissa olivat historia ja filosofia. KGB
Venäjän NKVD lakkautettiin 1934, jolloin perustettiin Neuvostoliiton NKVD. Tällöin myös OGPU siirtyi osaksi NKVD:tä saaden uudeksi nimekseen "Valtion turvallisuuspäähallinto" (lyh. "GUGB"). 1930-luvulla Josif Stalinin johtaman suuren terrorin aikana NKVD GUGB:n toiminnan myötä nousi valtioksi valtion sisällä, jonka lonkerot ulottuivat syvälle yhteiskuntaan koskien kaikkia ja kaikkea elämänalueita. Stalin käytti NKVD:tä terrorin työvälineenä ja se passitti vankileireille ja teloitti miljoonia ihmisiä. Suuresta vankimäärästä johtuen NKVD saattoi ryhtyä suuriin julkisiin rakennushankkeisiin urakoitsijana, kuten Stalinin kanavan rakentamiseen. Rakentamisen tarkoituksena ei ollut pelkästään tuottaa pakkotyöllä halpaa perusrakennetta kansantalouteen, vaan myös tappaa vankeja. Salainen poliisi toimi myös aktiivisesti ulkomailla. GUGB:n agentit kidnappasivat venäläisemigranttien valkoisen armeijan komentajan, kenraali Jevgeni K. Millerin Pariisissa vuonna 1937. Miller teloitettiin myöhemmin Moskovassa. GUGB:n agentti murhasi marxilaisen toisinajattelijan Lev Trotskin Meksikossa vuonna 1940. Leo Tolstoi
Tilanne kärjistyi lopulta niin, että vähän ennen kuolemaansa Tolstoi päätti paeta salaa kodistaan ja elää viimeiset vuotensa yksinäisyydessä. Lääkärinsä ainoana seuranaan Tolstoi poistui kodistaan kylmänä talviyönä. Rakkain tytär Aleksandra lähti pian isänsä perään. Hidas, jääkylmä juna ei ehtinyt pitkällekään, kun Tolstoi sairastui. Hänet siirrettiin Astapovon asemalla asemapäällikön kotiin. Sofja kiiruhti sinne, mutta häntä ei laskettu sisään, koska pelättiin vaimon järkyttävän sairastunutta miestään. Vasta, kun Tolstoi menetti tajuntansa, Sofja päästettiin sisään.. Tolstoi menehtyi 82-vuotiaana ilmeisesti keuhkokuumeeseen. Nikolai II
Max Jakobsonin mukaan Neuvostoliiton sotahistorian laitoksen johtaja kenraali Dmitri Volkogonov (1928–1995) on kirjoittamassaan Leninin elämäkerrassa todistanut sitovasti sen, että keisari Nikolai II ja hänen perheensä murhattiin Leninin ja hänen lähimpien miestensä Moskovassa tekemän päätöksen johdosta. Sergei Eisenstein
Aleksanteri Nevskissä Eisenstein keskittyi enemmän mise-en-scèneen, kuten puvustukseen ja valaistukseen, kuin leikkauksen tekniikkaan. Elokuvassa on kuitenkin myös hänen parhaimmat osoitukset tekniikasta, jota hän kutsui nimellä ”orkestraalinen kontrapunkti”. "Aleksanteri Nevski" toi Eisensteinille myös mainetta hovielokuvaajana, sillä hän sai sen jälkeen Leninin kunniamerkin. Vain hiukan sen jälkeen, kun elokuva oli päässyt teattereihin, Neuvostoliitto ja Saksa allekirjoittivat yllättäen Molotov–Ribbentrop-sopimuksen Puolan offensiivin kynnyksellä elokuussa 1939. Elokuva joutui esityskieltoon. Uudessa ystävyyden hengessä Eisenstein palkattiin ohjaamaan Richard Wagnerin ooppera "Valkyyria" Moskovan Bolšoi-teatteriin.
Eisensteinin viimeinen elokuva jäi keskeneräiseksi. "Iivana Julman" kuvaaminen alkoi 1943 Alma-Atassa, johon Moskovan elokuvastudiot oli siirretty sodan takia. Se julkaistiin 1945 ja oli todella suosittu. Sen ansiosta Eisensteinille ja hänen kumppaneilleen myönnettiin Stalin-palkinto. Eisenstein sai sydänkohtauksen helmikuussa 1946, minkä takia hän pyrki kiireesti saamaan valmiiksi muistelmansa ja "Iivana Julman" toisen osan. Se esitettiin elokuvissa kuitenkin ensimmäisen kerran vasta 1958, sillä siinä esitettiin Iivana Julman ja Josif Stalinin väliset yhteydet liiankin selvästi. "Iivana Julman" kolmas osa jäi valmistumatta, kun Eisenstein kuoli. Aleksei Homjakov
Homjakov valittiin vuonna 1857 jäseneksi Venäjän tiedeakatemiaan. Hän julkaisi muun muassa vertailevan kielitieteellisen tutkielman venäjästä ja sanskriitista. Homjakov kuoli koleraan saatuaan tartunnan eräältä talonpojalta, jota oli yrittänyt hoitaa. Ranskan suuri vallankumous
Ludvig XVI tuomittiin kuolemaan 17. tammikuuta 1793 vehkeilystä vihollisvaltojen kanssa ja teloitettiin giljotiinilla 21. tammikuuta. Teloitus johti monien muiden Euroopan maiden sodanjulistuksiin. Marie Antoinette seurasi miestään giljotiinilla 16. lokakuuta. Venäjä
Vladimir Iljitš Lenin kuoli vuonna 1924. Valtataistelun jälkeen Neuvostoliiton johtoon nousi georgialaissyntyinen Josif Stalin. Hän luopui Leninin aloittamasta maltillisemmasta talouspolitiikasta ja kehitti suunnitelmataloutta lujaotteisesti onnistuen teollistamaan maan verrattain lyhyessä ajassa. Osana talousreformeja oli myös maatalouden kollektivisointi. Neuvostoliiton bruttokansantuote nousi huimasti Stalinin aikana ja tuotannon painopiste siirtyi selkeästi raskaaseen teollisuuteen. Neuvostoliitosta tuli teollinen suurvalta. Stalin myös käynnisti laajamittaiset poliittiset vainot, joiden uhreiksi joutui miljoonia kansalaisia. Ivan Vyhovskyi
Mohyla-kollegiossa opiskellut Vyhovskyi työskenteli nuoruudessaan virkamiehenä Kiovassa. Hänet tuomittiin kuolemaan kirjojen kavaltamisesta, mutta armahdettiin. Sen jälkeen hän toimi puolalaisen käskynhaltijan kirjurina Lutskissa. H’melnytskyin kansannousun puhjettua Ukrainassa vuonna 1648 Vyhovskyi liittyi aluksi kasakoita vastaan lähetettyyn Stanisław Potockin komentamaan puolalaiseen armeijaan, mutta hän jäi Žovti Vodyn taistelussa tataarien sotavangiksi. Kapinallisia johtanut hetmani Bohdan H’melnytskyi järjesti hänet vapaaksi ja värväsi hänet palvelukseensa. Vyhovskyi yleni uudessa kasakkahetmanaatin hallinnossa pääkansleriksi. Bohdan H’melnytskyin kuoltua vuonna 1657 uudeksi hetmaniksi valittiin tämän alaikäinen poika Juri H’melnytskyi, jonka holhoojaksi Vyhovskyi määrättiin. Vielä saman vuoden aikana Vyhovskyi valitutti itsensä muodollisestikin hetmaniksi nuoren Jurin tilalle. Napoleonin kuolema
Kuolinsyyksi todettiin vatsasyöpä. Napoleon itse oli ennen kuolemaansa epäillyt vatsasyövän lisäksi myös murhayrityksen mahdollisuutta ja olikin toivonut, että hänelle tehdään ruumiinavaus, johon britit eivät saisi osallistua. Napoleonin ruumis avattiin biljardipöydällä. Ruumiinavausta todisti seitsemäntoista henkilöä, joista seitsemän oli britannialaisia lääkäreitä. Britit julistivat Napoleonin kuolleen vatsasyöpään, mutta useat nykypäivän tutkijat pitävät kuolinsyynä myrkytystä arsenikilla tai sitten sitä, että Napoleonin huoneen tapetit alkoivat kosteassa Saint Helenan ympäristössä tuottaa arsenikkia. Napoleonin testamentin viidennessä pykälässä lukee: Moskovskije vedomosti
"Moskovskije vedomosti" oli pietarilaisen "Sankt-Peterburgskije vedomostin" jälkeen Venäjän toiseksi vanhin sanomalehti. Se kuului vuoteen 1909 saakka Moskovan yliopistolle. Vuosina 1779–1789 lehteä vuokrasi Nikolai Novikov, jonka aikana se julkaisi uutisten lisäksi myös artikkeleita kirjallisuudesta, tieteestä ja taiteesta. 1840-luvulla toimittaja Jevgeni Koršin aikana "Moskovskije vedomosti" oli Venäjän johtava liberaali sanomalehti. Vuonna 1852 se julkaisi Ivan Turgenevin kielletyn muistokirjoituksen Gogolista, mikä johti kirjailijan pidätykseen. Sidney Reilly
Myös Reillyn salaliittokumppani Boris Savinkov oli edellisenä vuonna houkuteltu samalla tavalla Neuvostoliittoon. Savinkov sai 10 vuoden vankeustuomion mutta hän kuoli 7. maaliskuuta 1925 tehtyään virallisen version mukaan itsemurhan Lubjankan vankilassa hyppäämällä alas ikkunasta. Ivan Vyhovskyi
Vyhovskyi halusi irrottaa kasakkahetmanaatin Venäjän kanssa solmitusta liitosta ja haettuaan ensin yhteistyötä Ruotsin kanssa hän päätti kääntyä takaisin vanhan emämaan Puola-Liettuan puoleen. Saatuaan hädin tuskin kukistettua sisäisen kapinan Pultavassa kesäkuussa 1658 hän katsoi hallintonsa tarvitsevan entistä kipeämmin ulkoista liittolaista. Hän solmi syyskuussa 1658 Hadjatšin sopimuksen, jonka mukaan Ukrainan hetmanaatista olisi tullut Rusin suuriruhtinaskunta -niminen kolmas osapuoli Puola-Liettuan valtioon. Sopimus teki kasakkahetmanaatista osapuolen Venäjän–Puolan sodassa. Puolalaisten ja Krimin tataarien tuella Vyhovskyi löi Aleksei Trubetskoin komentamat venäläiset Konotopin taistelussa heinäkuussa 1659. Pian tämän jälkeen puolalaisvallan paluuta pelänneet kasakat ja ukrainalaiset talonpojat nousivat uuteen kapinaan. Kapinalliset pakottivat syyskuussa 1659 Vyhovskyin perääntymään Puolan armeijan turviin Hermanivkaan ja Bila Tserkvassa kokoontunut kasakoiden yleiskokous palautti Juri H’melnytskyin hetmaniksi. Puolan kuningas antoi Vyhovskyille erilaisia kunniavirkoja, kuten Kiovan voivodin aseman. Vuonna 1664 Länsi-Ukrainaa Puolan alaisuudessa hallinnut hetmani Pavlo Teterja syytti Vyhovskyitä kapinasta Venäjän tukeman vastahetmanin Ivan Brjuh’ovetskyin hyväksi. Puolalainen sotaoikeus tuomitsi Vyhovskyin kuolemaan ja hänet teloitettiin Korsunin lähellä. Lev Vygotski
Lähikehityksen vyöhykkeen teoria on sosiaalis-konstruktivistinen näkemys ympäristön vaikutuksesta ajattelun ja kielen kehitykseen. Vygotskin mukaan lapsi oppii vuorovaikutuksen kautta esimerkiksi vanhemmiltaan. Lähikehityksen vyöhyke (ZPD) on tila, jossa ihminen voi ympäristön vaikutuksesta oppia jotain sellaista, mihin hän ei yksin kykenisi. Teoriaan kohdistettu kritiikki huomioi, että Vygotski korostaa syntyaikansa ja -paikkansa mukaan (1920-luvun Neuvostoliitto) voimakkaasti sosiaalisen ympäristön ja historiallisen ajan vaikutusta ihmisen kehitykseen biologisten tekijöiden jäädessä vähemmälle huomiolle. Georgi Plehanov
Plehanov ei kantojensa vuoksi innostunut vuoden 1905 vallankumouksesta ja ensimmäisen maailmansodan aikana hän näki isänmaan puolustamisen olevan välttämätöntä sosialismin kannalta, sillä voittoisa sota helpottaisi vallankumouksen toteuttamista. Lenin taas näki paremmaksi, että Venäjä kärsisi tappion. Hän kuoli toukokuussa 1918 tuberkuloosiin Terijoella Suomessa. Vsevolod Garšin
Lapsuudesta saakka tunneherkkä Garšin kärsi 1870-luvun alusta lähtien psyykkisistä ongelmista. Helmikuussa 1880 hän vetosi korkeimman toimeenpanevan komitean päällikön Mihail Loris-Melikovin murhaa yrittäneen Ippolit Mlodetskin puolesta. Mlodetskin teloituksen seurauksena hän sairastui maanis-depressiiviseen psykoosiin eli skitsoaffektiiviseen häiriöön ja joutui kahden vuoden ajaksi mielisairaalaan. Vuonna 1883 hän meni naimisiin ja alkoi työskennellä rautatieliiton sihteerinä. Vuonna 1888 hän teki itsemurhan hyppäämällä alas porraskuiluun. Kirjailijan viimeiseksi teokseksi jäi lasten satu ”Matkustava sammakko” (myös ”Sammakko, joka matkusti”, ven. "Ljaguška-putešestvennitsa", 1887). Voitto Eloranta
Neuvosto-Venäjällä Elorannat osallistuivat vuonna 1919 perustetun Suomen Kommunistisen Puolueen toimintaan, mutta pian he joutuivat riitoihin keskuskomitean kanssa. Kiistat johtivat lopulta avoimeen konfliktiin, ja Aku Paasin johtama oppositio murhasi kahdeksan puoluejohdon jäsentä 31. elokuuta 1920 niin sanotuissa Kuusisen klubin murhissa. Vuonna 1922 oikeus totesi Elorannan päätekijäksi, ja hänet teloitettiin Pietarissa marraskuussa 1922. Suomessa Eloranta julistettiin kuolleeksi Helsingin raastuvanoikeuden päätöksellä huhtikuussa 1941, jolloin kuolinpäiväksi määrättiin 1. tammikuuta 1932. Samaan aikaan pidätettiin myös hänen puolisonsa, joka kuitenkin aluksi vapautettiin kaikista syytteistä. Elvira Willman-Eloranta vangittiin uudelleen Moskovassa heinäkuussa 1924 ja ammuttiin Moskovassa seuraavana vuonna, 17. huhtikuuta 1925.. Sähkötuoli
Viimeisin sähkötuolin valinnut kuolemaantuomittu oli David Earl Miller, joka teloitettiin 6. joulukuuta 2018 Riverbend Maximum Security Institution -vankilassa, Nashvillessa, Tennesseessa. Edmund Zagorski teloitettiin sähkötuolilla samassa vankilassa 1. marraskuuta 2018, vain 35 päivää ennen Milleriä. Oleg Gordijevski
2. marraskuuta 2007 Gordijevski vietiin kotoaan Surreysta ambulanssilla sairaalaan, jossa hän oli 34 tuntia tajuttomana. Hän on vieläkin sängyn oma koska on mahdollista että hänet myrkytettiin. Hän oli saanut lääkärin tutkimuksessa Xanax-unilääkettä. Annos oli otettu 31. lokakuuta. Gordijevski väitti, että KGB:n seuraaja FSB olisi järjestänyt myrkytyksen, koska hän oli syyttänyt Isoon-Britanniaan loikanneen venäläisvakooja Aleksandr Litvinenkon kuolemasta Venäjän nykyhallintoa. Nikolai Rimski-Korsakov
Vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen Rimski-Korsakov erotettiin konservatorion professuurista hänen poliittisten kantojensa vuoksi. Hänen vuoden 1907 oopperansa, "Zolotoi petušok" ("Kultainen kukko"), hyökkäsi suoraan yksinvaltiutta vastaan, ja se kiellettiin ensi-iltansa jälkeen. Rimski-Korsakov kuoli vuonna 1908 angina pectoris -kohtaukseen Ljubenskissa lähellä Pietaria. Modest Musorgski
Musorgski oli elinaikanaan varsin tuntematon. Hän eli köyhyydessä säveltäjätoverinsa Nikolai Rimski-Korsakovin luona ja oli pahoin alkoholisoitunut. Rimski-Korsakov uhrasi merkittävän osan omasta urastaan Musorgskin kekseliäiden ja värikkäiden mutta sekasortoiseen tilaan jätettyjen teosten viimeistelyyn ja uudelleenorkestrointiin. Musorgski kuoli alkoholimyrkytykseen vuonna 1881 ja hänet haudattiin Pietariin. Vladimir Lenin
Kansan keskuudessa ei oltu tyytyväisiä sosialismin toteutustapaan. Pula, talousromahdus ja nälkä saivat aikaan lukemattomia talonpoikien, merimiesten ja jopa työläisten kapinoita ympäri maata, toisinaan heinähangoin ja keihäin tykkejä ja konekiväärejä vastaan. Kansannousut tukahdutettiin muun muassa ampumalla mielenosoittajia, julistamalla työsulkuja lakkoilevia työläisiä vastaan sekä pidättämällä heitä ja opposition aktivisteja, pommittamalla ja polttamalla kyliä, käyttämällä kemiallisia aseita ja hirttämällä epäiltyjä sekä sulkemalla kymmeniä tuhansia kapinallisten perheenjäseniä panttivangeiksi keskitysleireille (lähinnä naisia, lapsia ja vanhuksia). Lenin itse kertoi syyttömien kaltoin kohtelun häirinneen häntä, mutta ei puuttunut näihin asioihin. Hänelle oli tärkeintä päämäärä ja hän antoi erikseen käskyjä tuhota opposition mielenosoituksia. Esimerkiksi talonpoikien tunnetuimmasta eli Tambovin kapinasta (jossa oli vaadittu takavarikointien ja Tšekan lakkauttamista, vapaita vaaleja ja kaupan vapautta) Lenin kirjoitti Tšekalle: "Tämä liike on ehdottomasti murskattava mitä pikimmin ja sellaisella tavalla, että esimerkki on mahdollisimman selvä." Nämä kapinaan osallistuneet olivat selvästi sosialismin rakentamiselle haitallisia ja opposition edustajia. Kenraali Mihail Tuhatševskin johtamalla yli 30 000 miehen armeijalla meni kaksi vuotta (1919–21) tuhota vastarinta ylivoimaisesta aseistuksesta ja raaoista otteista huolimatta. Tambovin kapinan keskitysleireillä oli 50 000 ”panttivankia” ym. ja kuolleisuus oli 15–20 % kuukaudessa. Vaikka myös Tambovin kapina oli syntynyt spontaanisti, muista kansannousuista poiketen sen organisoi järjestelmälliseksi SR:n entinen aktiivi Aleksandr Antonov. Aleksandr Koltšak
Niinpä Koltšak irtisanoutui 4. tammikuuta 1920 valtionhoitajuudesta kapinoinnin vuoksi, luovuttaen johtajuutensa Denikinille ja siirtäen Irkutskin joukkojen johdon atamaani Grigori Semjonoville. Luultavimmin tšekkoslovakialaiset lupasivat Koltšakille Vladivostokin kautta turvallisen poistumisen maasta, mutta paikalliset punaiset pidättivät hänen 14. tammikuuta 1920. Koltšak joutui punaisten vangiksi ja teloitettiin ampumalla Irkutskissa 6. helmikuuta pääministerinsä Viktor Pepeljajevin kanssa. Ludvig XVI
Ludvig XVI teloitettiin 21. tammikuuta 1793 Pariisissa Vallankumouksen aukiolle ("Place de la Révolution") pystytetyllä giljotiinilla. Aukio nimettiin sittemmin Ludvig XIV:n aukioksi, nykyisin se on nimeltään Place de la Concorde. Giljotiinin terä suhahti kello 10.22, ja todistajina oli viisi ministeriä väliaikaisesta toimeenpanevasta neuvostosta ja muutamia muita merkkihenkilöistä. Heidät oli kutsunut tilaisuuteen meriministeri, jonka toimistosta he katselivat toimitusta. Juri Gagarin
Gagarin kuoli 27. maaliskuuta 1968 MiG-15UTI-harjoitushävittäjän lennolla koelento-olosuhteissa (painottomuuden simulointeja) lähellä Kiržatšin kaupunkia. Vladimir Serjoginin ohjaama lentokone syöksyi maahan tultuaan jyrkässä kulmassa kolmikilometrisen pilvikerroksen läpi pyrkien koneen oikaisuun vasta pilvikerroksen loputtua 600 metrin korkeudella. Pilvikerros ulottui kuitenkin alemmas ja koneen oikaisuun ei riittänyt tilaa. Vuonna 2013 kosmonautti Aleksei Leonov julkaisi uusia tietoja tapahtumasta. Leonovin mukaan onnettomuuden aiheutti Su-15-hävittäjä, joka lensi niin läheltä Gagarinin MiG-15-konetta, että tämä kääntyi nurin, joutui syvään kierteeseen ja syöksyi maahan. Vladimir Lenin
Venäjä oli tsaarin johdolla käynyt edeltävien kolmen vuoden aikana sotaa, jossa oli kaatunut yli miljoona venäläistä. Suurin osa kuolleista oli pakkovärvättyjä rivimiehiä, joita käytettiin ensimmäisen maailmansodan taisteluissa lähinnä tykinruokana. Sodan suoraan ja välillisesti aiheuttamat siviilitappiot, joita ei ole tilastoitu luotettavasti, eivät myöskään jääneet vähäisiksi. Huolimatta liberaalista sisäpoliittisesta linjastaan väliaikainen hallitus pyrki jatkamaan vuoden 1917 aikana tätä samaa sotaponnistusta. Viimeinen naula tähän arkkuun oli kesällä 1917 surkeasti epäonnistunut ja jopa 400 000 venäläisen hengen vaatinut Kerenskin hyökkäys, jonka seurauksena Venäjän armeija käytännössä romahti. Sodan vastustaminen oli Leninin päätavoitteita, ja hän halusi lopettaa sen mahdollisimman pian. Pavel Sudoplatov
Sudoplatov liittyi jo nuorena ns. tsekisteihin, eli Tšekaan. Hänen johdollaan toteutettiin neuvostoemigrantti Lev Trotskin salamurha Meksikossa vuonna 1940. Tappotehtävän toteutti espanjalaissyntyinen Ramon Mercader, teräasetta käyttäen. Trotski ei kuollut heti, vaan myöhemmin vammoihinsa sairaalassa. Nuori Sudoplatov suoritti Ukrainassa myös itse eliminointi-tehtävän, salamurhaten vastavallankumouksellisen Jevhen Konovaletsin. Pavel Sudoplatov vietti myös Suomessa lyhyen aikaa vangittuna. Magomed Jevlojev
31. elokuuta 2008 Magomed Jevlojev pidätettiin lentokentällä, ja hänet vietiin poliisiautoon. Vähän myöhemmin hän kuoli autossa päähän ammutun laukauksen seurauksena. Jevlojevin kerrottiin ennen kuolemaansa tienneen olevansa vaarassa, ja siksi hän suunnitteli poliittisen turvapaikan hakemista EU-maasta. Paikallisen poliisin mukaan välikohtauksen aiheutti se, että Joevlojev oli yrittänyt poliisiautossa tarttua takapenkillä vieressään istuvan poliisimiehen rynnäkkökivääriin. Ihmisoikeusjärjestöt puhuivat voimakkaasti tällaista selitystä vastaan, ja jopa Yhdysvaltain hallitus vaati asiassa puolueetonta tutkintaa
Tutkimuskomitean raportti valmistui lokakuun lopussa, ja siinä ampuminen määritellään onnettomuudeksi, vaikkakin laukauksen ampunutta poliisia päätettiin syyttää oikeudessa taposta. Pjotr Stolypin
Stolypinin hallituksen lakiesitys alueellista itsehallintoa edustaneen zemstvo-järjestelmän laajentamisesta Puolaan hyväksyttiin vuonna 1910 duumassa, mutta vielä konservatiivisempi ylähuone eli valtakunnanneuvosto hylkäsi sen maaliskuussa 1911. Tällöin Stolypin pyysi keisari Nikolaita hajottamaan sekä duuman että valtakunnanneuvoston kolmen päivän ajaksi, jotta zemstvolaki voitaisiin hyväksyä asetuksena. Hän pyysi myös karkottamaan Pietarista lakiesitystä vastaan toimineet valtakunnanneuvoston jäsenet Pjotr Durnovon ja Vladimir Trepovin, jotka olivat arvostettuja poliitikkoja. Tämän seurauksena Stolypin ajautui välirikkoon myös oktobristien ja maltillisten konservatiivien kanssa eikä hänelle juuri jäänyt tukijoita. Nikolai II lienee harkinnut jo hänen erottamistaan syksyllä 1911, mutta hän ehti kuolla ennen sitä.
Radikaali Dmitri Bogrov ampui Stolypinia 14. (1.) syyskuuta 1911 Kiovan oopperatalossa, jossa Stolypin oli keisarin seurueen mukana seuraamassa Nikolai Rimski-Korsakovin oopperaa "Tsaari Saltanin tarina". Stolypin kuoli neljä päivää myöhemmin. Ohranan ilmiantajana toiminut Bogrov oli päässyt teatteriin poliisin myöntämällä kulkuluvalla, mikä johti huhuihin, että jokin korkeampi taho olisi käyttänyt häntä raivatakseen Stolypinin pois tieltä. Bogrov tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin 24. (11.) syyskuuta vastaisena yönä. Isaac Asimov
1970- ja 1980-luvulla Asimov keskittyi tieteiskirjallisuudessa lähinnä aikaisempien teostensa jatko-osiin ja pyrki yhdistämään eri sarjojaan yhdeksi kokonaisuudeksi. Nämä myöhäiskauden kirjat eivät yllä alkuperäisten teosten tason ja merkittävyyden tasolle. Monet lukijat ja kriitikot pitävät näitä kirjoja heikkotasoisempina kuin esimerkiksi alkuperäistä Säätiö-sarjaa.
Asimov sai sydänleikkauksen yhteydessä annetusta verensiirrosta HIV:n, ja hän kuoli lopulta AIDSin aiheuttamiin komplikaatioihin. Lääkärit halusivat pitää tämän salassa yleisön reaktiota peläten, ja vasta vuonna 2002 Asimovin leski Janet Asimov paljasti asian toimittamissaan Asimovin muistelmissa. Lev Vygotski
Vygotski syntyi Oršassa, lähellä Minskiä Valko-Venäjällä (tuohon aikaan osa Venäjän keisarikunnan Mogiljovin kuvernementtia) samana vuonna kuin Jean Piaget. Vygotskyn ollessa noin vuoden ikäinen perhe muutti Gomeliin, jossa hän vietti lapsuuden ja nuoruuden. Vygotskin isä oli valmistunut Harkovan kaupallisesta instituutista ja työskenteli osastopäällikkönä Gomelin yhdistyneessä pankissa. Äiti oli koulutukseltaan opettaja, mutta hän vietti suurimman osan elämästään kasvattaen kahdeksaa lastaan. Yhdessä pariskunta teki Vygotskyn perheestä yhden kaupungin sivistyneimmistä. Vladimir Lenin
Radikaali sosialismiin siirtyminen romutti maan talouden, ja vuonna 1921 syntyi suuri nälänhätä. Länsimaiden ruokalähetyksistä huolimatta ainakin viisi miljoonaa ihmistä menehtyi nälkään 1921–22. Aikaisemmassa nälänhädässä 1891 Lenin oli itse asunut nälänhätäalueella mutta vastustanut ruoka-avun antamista. Hänen ystävänsä A. Beljakov muisteli kirjassaan ”Tiennäyttäjän nuoruus”: Lev Sedov
Sedov kuoli helmikuussa 1938 pariisilaisessa kunnallisessa sairaalassa umpisuolileikkausta seuranneisiin komplikaatioihin. Leikkaus oli suoritettu aiemmin venäläisten valkoisten emigranttien ylläpitämässä yksityissairaalassa, johon hän oli mennyt hoidattamaan umpisuolentulehdustaan. Kyseistä sairaalaa oli suositellut Sedovin ystävä Mark Zborowski, joka myöhemmin paljastui Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu NKVD:n agentiksi. Tämän vuoksi Sedovin kuolemaa on epäilty NKVD:n järjestämäksi murhaksi ja myös Trotski itse uskoi tähän. Zborowskin tiedetään tiedottaneen NKVD:lle Sedovin kirjautumisesta sairaalaan. NKVD:n apulaisjohtaja Pavel Sudoplatov myönsi myöhemmin muistelmissaan avoimesti olleensa vastuussa Trotskin salamurhan järjestämisestä vuonna 1940, mutta kiisti NKVD:n olleen osallisena Sedovin kuolemaan. Andrei Lugovoi
Lugovoita vastaan nostettiin Britanniassa 22. toukokuuta 2007 murhasyyte Aleksandr Litvinenkon murhasta. Litvinenko oli Venäjän nykyhallinnon arvostelija, joka kuoli marraskuussa 2006 saatuaan 1. marraskuuta elimistöönsä radioaktiivista polonium 210 -myrkkyä. Lev Kamenev
Leninin sairastuessa vuonna 1922 Kamenev oli kansakomissaarien neuvoston varapuheenjohtaja ja Leninin jäätyä syrjään päätöksenteossa Kamenev toimi hänen varamiehenään. Valtakamppailun käynnistyttyä vuonna 1923 Zinovjev, Kamenev ja puolueen pääsihteeriksi edellisenä vuonna heidän aloitteestaan valittu Stalin muodostivat troikaksi tai triumviraatiksi kutsutun epävirallisen johtoryhmän, jonka päätavoitteena oli estää Lev Trotskin ja tämän ympärille muodostuneen vasemmisto-opposition pääsy valtaan. Trotski ja vasemmisto-oppositio halusivat luopua kapitalismin ja markkinatalouden elementtejä sisältäneestä uudesta talouspolitiikasta eli NEP:stä, kun taas troikan edustama puolueen ”keskusta” kannatti sen jatkamista. Leninin kuoltua tammikuussa 1924 viime kädessä juuri Kamenev esti Stalinille kiusallisen Leninin testamentin julkistamisen pelastaakseen tärkeän liittolaisensa. Stalinin ajaessa lähinnä omaa asiaansa Zinovjev ja Kamenev muodostivat toisilleen loppuun saakka uskollisina pysyneen yhteistyökykyisen kaksikon. Kunnianhimoisen ja vaistoihinsa luottaneen Zinovjevin sekä varovaisen ja järjestelmällisen Kamenevin on sanottu täydentäneen toistensa ominaisuuksia.
Trotskin menetettyä asemansa vuoden 1925 alussa troikka hajosi Stalinin kääntyessä entisiä liittolaisiaan Kamenevia ja Zinovjevia vastaan. Kamenev pudotettiin lokakuussa 1925 politbyroon täysjäsenestä ehdokasjäseneksi ja häneltä vietiin Moskovan-puoluejohtajan tehtävä. Kesällä 1926 Kamenev ja Zinovjev liittoutuivat Trotskin kanssa, jolloin syntyi niin sanottu yhdistynyt oppositio. Sitä yhdisti Stalinin vastaisuus ja vaatimus puolueen sisäisen demokraattisen toimintakulttuurin palauttamisesta. Lokakuussa 1926 Kamenev menetti ehdokasjäsenyytensä politbyroossa ja Stalinin käydessä lopulliseen iskuun hänet erotettiin marraskuussa 1927 myös keskuskomiteasta. Joulukuun 1927 puoluekokouksessa Zinovjev ja Kamenev päättivät pelastaa uransa irtisanoutumalla kaikista aiemmista mielipiteistään. Heidät erotettiin puolueesta, mutta he saivat luvan hakea jäsenyyttään takaisin puolen vuoden koeajan jälkeen. Jegor Sozonov
Heinäkuussa 1904 Sozonov murhasi sosialistivallankumouksellisten taistelujärjestön määräyksestä Venäjän sisäministerin Vjatšeslav von Plehwen. Haavoittuneena hänet pidätettiin ja tuomittiin elinkautiseen rangaistusvankeuteen. Kesäkuussa 1906 Sozonov saapui Nertšinskin pakkotyövankilan Akatuin vankilaan, josta hänet maaliskuussa 1907 siirrettiin Algatšiin. Siellä hän osallistui poliittisten vankien mielenilmauksiin ja yritti paeta. Syyskuussa 1907 Sozonov siirrettiin Zerentuin vankilaan, jossa hän myrkytti itsensä protestina poliittisten vankien ruumiinrangaistuksia vastaan. Valmet Vihuri
Koneesta tuli aikanaan Suomen ilmavoimien eniten käytetty lentokone 1950-luvun puoleen väliin mennessä. Sille tapahtui myös paljon onnettomuuksia, josta lehdistö nosti ison hälyn. Vihurin luotettavuutta puitiin myös eduskunnassa. Huomiota herätti Elimäen Villikkalassa 14. joulukuuta 1957 tapahtunut Vihuri VH-4 -koneen maahansyöksy, jossa saivat surmansa lento-opettaja ylivääpeli Kolehmainen ja konetta lentänyt kokelas Risto Kuuskoski, joista jälkimmäinen oli hieman myöhemmin Suomen pääministeriksi tulleen Reino Kuuskosken poika. Tämän onnettomuuden jälkeen sattui vielä kaksi, joissa menetettiin ohjaaja: 15. huhtikuuta 1959 vänrikki Sainion ohjaama VH-47 putosi ohjausvirheen takia Kokemäellä ja 20. huhtikuuta 1959 kuoli kokelas Mielonen epäonnistuneessa pakkolaskussa Porissa. Kone oli VH-40. Näiden tapausten jälkeen Valmet Vihuri julistettiin 21. huhtikuuta 1959 lentokieltoon ja 26. toukokuuta puolustusministeri ilmoitti, että koko konetyyppi poistettaisiin käytöstä. Mihail Lermontov
Vänrikki Lermontovin vitsien kohteena ollut majuri Nikolai S. Martynov haastoi hänet kaksintaisteluun, joka käytiin 27. heinäkuuta 1841 Mašukvuoren juurella Pjatigorskissa Kaukasiassa. Lermontov kuoli Martynovin ensimmäisestä laukauksesta. Martynovin kuulustelupöytäkirjan mukaan ei kaksintaistelun syynä ollut yksittäinen vitsi tai loukkaus, vaan päättäväinen kieltäytyminen niiden kertomisen lopettamisesta, jolloin Martynov ei nähnyt muuta kunniallista tapaa päättää asiaa kuin kaksintaistelu, joka käytiin 15 askeleen ottamisen jälkeen sekundanttien läsnä ollessa.. Viktor Vladimirov
Jäätyään eläkkeelle Vladimirov ryhtyi valmistelemaan myös kriittistä tutkielmaa Suomen ja Neuvostoliiton suhteista vuosina 1938–1948, mutta vielä 1980-luvulla sensuuri esti sellaisen julkaisemisen Neuvostoliitossa. Vasta Neuvostoliiton hajottua hänen työnsä pääsi vauhtiin. Kolmiosaiseksi suunnitellusta teoksesta ehti kuitenkin valmistua vain ensimmäinen osa, sillä Vladimirov menehtyi vatsasyöpään helmikuussa 1995. Kyseisen teoksen julkaisi Suomessa Otava nimellä "Kohti talvisotaa". Larisa Šepitko
Šepitko menehtyi auto-onnettomuudessa Valentin Rasputinin teokseen perustuvan ”Jäähyväiset Matjoralle” ("Proštšanije") -elokuvan kuvausten aikana. Sen viimeisteli hänen aviomiehensä Elem Klimov. Ohjaaja sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon kuolemansa jälkeen vuonna 1979. Jatkosodan hyökkäysvaiheen merisotatoimet
Viimeisissä taisteluammunnoissa 2.–3. joulukuuta 1941 illalla ja yöllä kahta Hangosta poistuvaa osastoa ammuttiin 12- ja 8-tuumaisilla. Hangosta illalla 2. joulukuuta lähteneeseen saattueeseen kuulunut tykkivene Virsaitis sai kello 00.30 aikaan osuman ja upposi. Aluksella oli 246 ihmistä, joista pelastettiin 96. Jälkimmäisen osaston kuljetusalus "Josef Stalin" ajoi myöhemmin miinaan ja jäi paikalleen. Kun neuvostojoukot ottivat sen hinaukseen, sai se osuman Mäkiluodon 12-tuumaisesta kranaatista ja keulassa olleet ammukset räjähtivät. Alus ajelehti sitten karille Viron rannikolle saksalaisten saaliiksi. 5 600:ta aluksessa olleesta vajaat 3 000 kuoli, saattoalukset pelastivat 1 700 ja noin 1 000 jäi saksalaisten vangiksi. Myöhemmin päivällä Mäkiluoto ampui yhtä hävittäjän osastoa kohti. Tämän jälkeen Hanko oli evakuoitu, ja neuvostoliittolainen Suomenlahden-liikenne lakkasi. Lev Jašin
Pelaajauran loputtua Jašin työskenteli muun muassa Moskovan Dynamon johtotehtävissä ja Neuvostoliiton jalkapalloliiton varapuheenjohtajana. Jašinin jalka jouduttiin amputoimaan polvivamman vuoksi 1986. Hän kuoli vatsasyöpään 21. maaliskuuta 1990. Venäjän kerrostalopommit
Litvinenko myrkytettiin poloniumilla Lontoossa vuonna 2006. Lebed kuoli helikopterionnettomuudessa Tšetšeniassa, ja Politkovaskaja surmattiin. Tuntemattomat murhamiehet ovat surmanneet monta muutakin Tšetšenian sotatoimien ihmisoikeusrikkomuksia arvostellutta ihmisoikeusaktivistia, muun muassa Natalia Estemirovan. Stefan Banach
Kun Saksa hyökkäsi vuonna 1939 Puolaan, niin Neuvostoliitto valtasi Puolan itäosat. Lvov jäi silloin neuvostovyöhykkeelle. Neuvostomiehityksen aikana 1939–1941 Banach’ia kunnioitettiin myös miehittäjän taholta. Hänestä tuli mm. Ukrainan Tiedeakatemian kirjeenvaihtajajäsen ja Ukrainan yliopiston dekaani. Natsimiehityksen aikana 1941–1945 onni kääntyi ja Banach joutui Weigel instituutille täinsyötiksi, kun tarkoituksena oli kehittää Wehrmacht’ille pilkkukuumerokotusta. Kun neuvostoliittolaiset palasivat Lvov’iin Banach sai asemansa takaisin, mutta silloin hän oli jo kovin sairas ja menehtyi elokuun 31. päivän 1945. Napoleonin kuolema
3. toukokuuta 1821 Napoleon menetti täysin muistinsa. Hoitovirheen takia hän sai vakavan vatsaverenvuodon. 5. toukokuuta aamulla kello kaksi hän lausui viimeiset sanansa ennen kuolemaansa: ""Ranska, armeija, armeijan johto, Joséphine"". Kello 17.49 Napoleon oli kuollut. Aleksei Venetsianov
Venetsianov toivoi tulevansa Taideakatemian professoriksi, mutta akateemikot eivät myöntäneet hänelle suostumustaan, etupäässä hänen akateemisen koulutuksen puutteensa vuoksi. Vuosien aikana ennen vuotta 1820 hän alkoi houkutella köyhistä oloista olevia ihmisiä ja jopa maaorjia, kuten Grigori Soroka, opettaakseen heille maalaamista. 1820-luvun puoleenväliin mennessä hänen ympärilleen oli kerääntynyt ryhmä seuraajia, ja hän perusti oman taidekoulun. Keisari Nikolai I, joka halusi tukea kansallisia suuntauksia, antoi taiteilijalle hyväksyntänsä ja nimitti hänet hovimaalariksi. Titteli toi hänelle rahallista tukea, joka oli tarpeellista taidekoulun toiminnalle, jossa ei ollut käytössä lukukausimaksuja. Venetsianov kuoli onnettomuudessa vuonna 1847, kun hänen hevosensa vauhkoontuivat ja hänen vaununsa putosivat jyrkältä rinteeltä. Jekaterinburg
Toukokuussa 1960 amerikkalainen Gary Powersin ohjaama U-2-vakoilulentokone ammuttiin alas Sverdlovskin yllä. Lentäjä vangittiin ja tuomittiin vankeuteen vakoilusta. Muutama vuosi myöhemmin hänet vaihdettiin Yhdysvalloissa Neuvostoliiton eduksi vakoilusta tuomittuun Rudolf Abeliin. Huhtikuussa 1979 kaupungissa levisi pernaruttoepidemia, jonka uskotaan olleen lähtöisin läheisestä biologisia aseita tuottavasta laitoksesta. Tauti tappoi yli sata asukasta. Vjatšeslav Menžinski
OGPU:n valta Neuvostoliitossa kasvoi Menžinskin johtajakaudella suunnattomaksi, mutta reistailevan terveytensä vuoksi hän itse menetti otteensa päätöksentekoon ja 1920-luvun lopulta alkaen hänen alaisensa Genrih Jagoda hoiti useimmat luottamukselliset tehtävät. Menžinski kärsi muun muassa angiinasta. Hän kuoli datšallaan Moskovan lähellä vuonna 1934 ja hänet haudattiin Kremlin muuriin. Vuoden 1938 Moskovan kolmannessa oikeudenkäynnissä Jagoda pakotettiin tunnustamaan myrkyttäneensä Menžinskin, mutta väitettä ei ole pidetty uskottavana. Vladimir Smirnov (suomenvenäläinen bolševikki)
Smirnov oli mukana bolševikkien toiminnassa. Hän oli Vladimir Leninin yhdysmies Suomessa, ja Lenin sekä kirjailija Maksim Gorki asuivat hänen luonaan käydessään Helsingissä 1905–1906. Keväällä 1907 Smirnov järjesti Venäjältä paenneelle Lev Trotskille asuinpaikan Helsingin Oulunkylässä sijainneesta Villa Havulinnasta, jossa myös Lenin ajoittain asui Suomessa ollessaan. Smirnov selviytyi yhtenä harvoista vanhoista bolševikeista 1930-luvun Stalinin puhdistuksista, ja hän kuoli 1952 Ruotsissa. Venäjän keisarikunta
Joulukuussa 1916 joukko aatelisia päätti hankkiutua eroon Rasputinista ja hänet murhattiin. Duuman ja keisarin hallituksen lisääntyvä vastakkainasettelu leimasi molemmat kyvyttömiksi toimiinsa. Alkuvuodesta 1917 rautateiden kuljetuskapasiteetti romahti johtaen polttoaine- ja elintarvikepulaan. Petrogradissa mellakoitiin ja lakkoiltiin, lakko laajentui yleislakoksi 10. maaliskuuta alkaen. Petrogradin 160 000 miehen joukkoja komentanut kenraali Sergei Habalov määrättiin rauhoittamaan kaupunki. Seuraavana päivänä useita satoja ammuttiin, mutta lakko jatkui 12. päivä . Joukot määrättiin jälleen kaduille, mutta ne kääntyivät mielenosoittajien puolelle perustaen Petrogradin työläisten ja sotilaiden edustajien neuvoston. Dmitri Bogrov
14. syyskuuta 1911 hän ampui kahdesti Venäjän pääministeriä Pjotr Stolypinia Kiovan oopperatalossa Nikolai Rimski-Korsakovin oopperan "Tsaari Saltanin tarina" väliajalla. Stolypin kuoli haavoihinsa 5 päivää myöhemmin. Bogrov hirtettiin teostaan 24. syyskuuta 1911. Stolypinin kuoleman tutkinta keskeytettiin keisari Nikolai II:n määräyksestä. Lazar Kaganovitš
Kaganovitš nimitettiin mineraalikaivoksen johtajaksi Uraleille. Leonid Brežnevin aikaan siirtyneessä Neuvostoliitossa hän muiden aikansa entisten valtiomiesten tapaan eli eläkepäivänsä tavallisen neuvostokansan parissa. Kaganovitšin kotiapulainen on maininnut hänen viimeisiksi sanoikseen "Tämä on katastrofi!" hänen katsoessaan televisiosta Mihail Gorbatšovin ja Boris Jeltsinin kahdenkeskistä väittelyä, jonka jälkeen hän kuoli. Seuraavassa kuussa Neuvostoliitossa tapahtui epäonnistunut vallankaappausyritys, joka johti maan hajoamiseen.