Milloin Namibia itsenäistyi?
Namibia
Namibian tasavalta eli Namibia on noin kahden miljoonan asukkaan valtio Lounais-Afrikassa, Atlantin rannalla. Namibian naapurimaita ovat Angola ja Sambia pohjoisessa, Botswana idässä ja etelässä Etelä-Afrikan tasavalta, jonka alaisuudesta Namibia itsenäistyi vuonna 1990. Namibian on sanottu olleen viimeinen siirtomaa, joka itsenäistyi. Etelä-Afrikan vallan aikaisesta sissijärjestö SWAPO:sta on kehittynyt maan nykyinen hallitseva puolue. Kuivassa ja kuumassa Namibiassa on useita luonnonpuistoja, jotka houkuttavat matkailijoita. Maan vientituloista puolet saadaan kaivostoiminnasta: timantteja, kultaa, sinkkiä, lyijyä ja uraania. 1990-luku
Namibia itsenäistyi Etelä-Afrikasta vuonna 1990 ja maan ensimmäiseksi presidentiksi tuli vapautusjärjestö SWAPOn johtaja Sam Nujoma. Suomen myöhemmällä presidentillä Martti Ahtisaarella oli merkittävä rooli Namibian itsenäistymisprosessissa. Swakopmund
Vuonna 1966 Yhdistyneet kansakunnat peruutti Kansainliiton Etelä-Afrikalle antaneen Lounais-Afrikkaa koskeneen mandaatin. Vuonna 1990 Namibia lopulta itsenäistyi. Swakopmundissa tämä näkyy katukuvassa mm. siten, että monet kadunnimet muutettiin niin, että saksalaisten kadunnimien sijaan ne on nimetty kunnioittamaan namibialaisia henkilöitä. Niinpä vuonna 1991 Namibian silloinen presidentti Sam Nujoma nimesi kaupungin pääkadun Kaiser-Wilhelm-Straßen itsensä kunniaksi Sam Nujoma Avenueksi. Namibia
Etelä-Afrikka suostui lopettamaan hallintonsa alueella YK:n alueellisen rauhansuunnitelman mukaisesti. Maassa järjestettiin perustuslakia säätävän kokouksen vaalit vuonna 1989. Itsenäistymistä ajavan YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselman 435 toteuttamista valvoivat Martti Ahtisaari YK:n pääsihteerin erityisedustajana sekä YK:n rauhanturvaajat. Itsenäisyyden Namibia sai 21. maaliskuuta 1990, ja Walvis Bayn alue luovutettiin Namibialle vuonna 1994. Namibian lippu
Namibian lippu on Namibian tasavallan virallinen lippu, joka on hyväksytty ja otettu käyttöön 21. maaliskuuta vuonna 1990, jolloin Namibia itsenäistyi Etelä-Afrikan tasavallasta. Värit ovat SWAPOlta.
Amerikan historia
Espanjan vallasta 1821 vapautunut Keski-Amerikan liittovaltio hajosi 1830-luvun lopulla sisällissodan seurauksena. Nicaraguan eroamista seurasivat Guatemala, Honduras ja Costa Rica. Viimeisenä tästä ryhmästä itsenäistyi El Salvador 1841. Ainoana espanjankielisenä Amerikan maana Meksiko säilytti liittovaltiorakenteensa. Kanada puolestaan vaati itsenäisyyttä Isosta-Britanniasta, mutta tämä suostui antamaan vain dominion aseman 1867. Vuonna 1926 Kanada kuitenkin ilmoitti ottavansa täyden vallan omista asioistaan. Useat Karibian saarivaltiot itsenäistyivät 1900-luvun loppupuolella, mutta vieläkään kaikki nämä saaret eivät ole saavuttaneet itsenäisyyttä. Karibia
Ranskalle kuuluvan San Domingon orjakapina vuonna 1791 johti lopulta ensimmäisen itsenäisen valtion, Haitin, syntyyn alueelle vuonna 1804. Perinteisen plantaasiviljelyn taloudellinen merkitys alkoi vähetä 1800-luvulla, ja orjuus lakkautettiin kaikkialla alueella saman vuosisadan aikana. Tämän jälkeen alueelle alkoi muuttaa vapaata työväkeä Aasiasta entisten mustaihoisten orjien tilalle. São Tomé ja Príncipe
Afrikkalaisten työläisten tyytymättömyys purkautui vuonna 1953 mellakoin, joihin portugalilaiset vastasivat tappamalla yli kaksi prosenttia maan väestöstä Batepán verilöylyssä. Vuonna 1960 ulkomaille muuttaneet emigrantit perustivat São Tomén ja Príncipen vapautuskomitean, joka vuonna 1972 järjestettiin São Tomén ja Príncipen vapautusliikkeeksi (Movimento de Libertação de São Tomé e Príncipe, MLSTP). Vuonna 1972 saaret saivat autonomisen statuksen ja vuoden 1974 neilikkavallankumouksen jälkeen Portugalin hallitus aloitti vapautusliikkeen kanssa neuvottelut maan itsenäistymisestä. Algerissa solmitun sopimuksen mukaisesti São Tomé ja Príncipe julistettiin itsenäiseksi 12. heinäkuuta 1975. Dag Hammarskjöld
Belgian Kongo (nykyinen Kongon demokraattinen tasavalta) itsenäistyi 30. kesäkuuta 1960, ja maahan valittiin sosialistinen pääministeri Patrice Lumumba. 11. heinäkuuta maan itäinen osa Katanga, jossa on paljon luonnonrikkauksia, julistautui itsenäiseksi pääministeri Moise Tšomben johtamana. Eri puolilla maata syntyi kapinoita ja alueellisia itsenäistymisliikkeitä (Kongon kriisi). Hammarskjöld teki neljä matkaa Kongoon johtamaan Lumuban ja Tšomben välisiä neuvotteluja. Hänen ehdotuksensa rauhanturvajoukkojen lähettämisestä maahan kaatui Neuvostoliiton vastustukseen. Neuvostoliitto vaati Hammarskjöldin eroa ja halusi, että YK:n pääsihteereiksi valittaisiin kolmen miehen troikka, yksi sosialistisista maista, yksi kapitalistisista maista ja yksi juuri itsenäistyneistä kolmannen maailman maista, ja näillä olisi veto-oikeus. Hammarskjöld ei kuitenkaan eronnut. Hammarskjöld ei suostunut Lumumban ehdotukseen Katangan liittämisestä Kongoon, ja Lumumba pyysi apua Neuvostoliitosta. Gambia (Commonwealth realm)
Kun Britannian valta Gambiassa loppui vuonna 1965, myönnettiin valtiolle itsenäisyys Commonwealth realmina. Yhdistyneen kuningaskunnan monarkki, kuningatar Elisabet II, pysyi Gambian valtionpäämiehenä. Valtionpäämiestä maassa edusti Gambian kenraalikuvernööri. Gambian ollessa Commonwealth realmina kaksi kenraalikuvernööriä edusti kuningatar Elisabetia: Dawda Jawarasta, joka oli toiminut Gambian pääministerinä sekä hallituksen päämiehenä vuodesta 1965, tuli monarkian lakkauttamisen jälkeen Gambian ensimmäinen presidentti vuonna 1970. Kaakkois-Aasian historia
Nationalismi syntyi Kaakkois-Aasiassa 1800-luvun lopulla ja jatkoi kukoistustaan 1930-luvulle asti. Nationalismi ei kuitenkaan johtanut valtioiden itsenäistymiseen paitsi Filippiineillä. Filippiinit julistautui ensimmäisenä Kaakkois-Aasian siirtomaista itsenäiseksi 1898, mutta ajautui heti sotaan Yhdysvaltojen kanssa ja ensimmäinen itsenäisyysvaihe päättyi jo 1901. Liberian historia
Liberia itsenäistyi vuonna 1847 ja säilyi Etiopian ohella ainoana afrikkalaisena valtiona itsenäisenä myös siirto­maa­vaiheen yli. Liberia oli sekä Kansainliiton että Yhdistyneiden kansakuntien perustajajäsen. Yhteydet Yhdysvaltoihin säilyivät tiiviinä, mitä korostaa erityisesti kieli, maan lippu sekä vuoden 1847 perustuslaki. Taloudelliset siteet kasvoivat erityisesti 1920-luvulta lähtien, kun amerikkalainen kumiyhtiö Firestone perusti Liberian Harperiin maailman mittakaavassa suurimman kumiplantaasin. Liberian ja kansainvälisen yhteisön välit kuumenivat 1930-luvulla, kun maata syytettiin pakkotyöstä ja jopa orjakaupasta. Siirtomaavallat pyrkivät tekemään maasta protektoraatin. Nkurenkuru
Verrattuna moniin muihin Namibian kaupunkeihin Nkurenkurun kehitys on vielä ollut vaatimatonta. Kaupungin ongelmana on ollut huono infrastruktuuri sekä aiempi pitkäaikainen poliittinen epävakaus joen toisella puolella Angolassa. Namibian itsenäistymiseen saakka Nkurenkurussa on ollut vain pienimuotoista maanviljelystä sekä muutamia peruspalveluja: postitoimisto, kaksi koulua, pieni sairaala sekä huoltoasema. Lisäksi paikkakunnalla oli muutama pieni kauppa. Odibo
Namibian itsenäisyyssodan aikana Etelä-Afrikan asevoimat räjäyttivät St Mary’sin seminaarin. Kaakkois-Aasia
Nationalismi saapui Kaakkois-Aasiaan 1800-luvun lopulla ja jatkoi kukoistustaan 1930-luvulle asti. Nationalismi ei kuitenkaan johtanut valtioiden itsenäistymiseen paitsi Filippiineillä. Filippiinit julistautui ensimmäisenä Kaakkois-Aasian siirtomaista itsenäiseksi 1898, mutta ajautui heti sotaan Yhdysvaltojen kanssa ja ensimmäinen itsenäisyysvaihe päättyi jo 1901. John Muafangejo
Usein Muafangejon töissä on sekä kuvia että tekstiä, ja niissähän kertoo kwanyamalaisten historiasta ja kulttuurista. Hän ei itse saanut nähdä Namibian itsenäisyyttä, mutta taistelu sen puolesta muodostaa taustan hänen taiteelleen. Etelä-Afrikka
Etelä-Afrikan unioni syntyi vuonna 31. toukokuuta 1910 neljän Ison-Britannian siirtomaan (Kapmaan, Natalin, Transvaalin ja Oranjen vapaavaltion) yhdistyessä uudeksi itsenäiseksi brittiläiseksi dominioksi. Maan ensimmäisiä keskeisiä poliittisia kysymyksiä olivat Lounais-Afrikan (nykyinen Namibia) siirtyminen Kansainliiton mandaatilla Etelä-Afrikan hallintaan ja mustien ja valkoisten välisen aseman järjestäminen maan kaupungeissa. Hallitus pyrki ratkaisemaan näitä kysymyksiä vuoden 1911 "kaivos- ja työlailla" (Mines and Works Act), joka kielsi afrikkalaisilta suurimman osan korkeaa ammattitaitoa vaativista kaivostöistä, jotka varattiin valkoisille. Sambia
Etelä- ja Pohjois-Rhodesia sekä Njassamaa (nykyinen Malawi) liitettiin vuonna 1953 yhteen Rhodesian ja Njassamaan liittovaltioksi (Keski-Afrikan liittovaltioksi). Laajat levottomuudet repivät kuitenkin federaatiota afrikkalaisten vaatiessa tasaveroisia oikeuksia ja itsenäisyyttä Britanniasta. Afrikkalaisten nationalistipuolueiden saavutettua enemmistön Pohjois-Rhodesian parlamentissa loppuvuodesta 1962 federaatio purkautui 31. joulukuuta 1963 ja maa itsenäistyi 24. lokakuuta 1964. Pohjois-Rhodesiasta muodostetun uuden valtion nimeksi tuli Sambia. Namib
Namib on aavikko Afrikan lounaisrannikolla. Se sijaitsee suurimmaksi osaksi Namibian alueella ja myötäilee Atlantin rannikkoa 50–160 kilometrin levyisenä ja 1 600 kilometrin pituisena. Pinta-alaltaan aavikko on noin 50 000 neliökilometriä. Sana "namib" tarkoittaa ’valtavaa’ naman kielessä. Namibin arvellaan olevan vanhin nykyisistä aavikoista; se on syntynyt noin 80 miljoonaa vuotta sitten, kun kylmä Benguelanvirta alkoi aiheuttaa viileän ja kuivan ilman laskeutumisen alueella. Namibin alueella sataa alle 10 millimetriä vuodessa ja se on suurimmaksi osaksi autiota. Kolumbian historia
Bogotán asukkaat perustivat ensimmäisen Espanjan valtaa haastavan neuvoston 20. heinäkuuta 1810. Itsenäisyys julistettiin vuonna 1813 ja vahvistettiin vuonna 1819, kun Simón Bolívar löi Espanjan joukot Boyacássa. Varakuningaskunnan alueista muodostettiin Suur-Kolumbian tasavalta, johon kuului Kolumbian lisäksi nykyisten Ecuadorin, Venezuelan ja Panaman alueet. Sen presidentiksi valittiin Bolívar ja varapresidentiksi toinen itsenäisyystaistelija Francisco de Paula Santander. Bolívarin ja Santanderin välille syntyi erimielisyyksiä ja kaksi kilpailevaa puoluetta vuonna 1849. Bolívarin tukijoista syntyi myöhemmin konservatiivipuolue, joka tuki vahvaa keskusvaltaa, liittoa katolisen kirkon kanssa ja rajoitettua äänioikeutta. Santarderin tukijoista syntyivät liberaalit, jotka halusivat hajauttaa hallintoa, koulutuksen valtion alaisuuteen ja laajentaa äänioikeutta. Siirtomaavallan purkautuminen Afrikassa
Egypti ja Etelä-Afrikka olivat itsenäistyneet jo ennen toista maailmansotaa. Muutamat valtiot varsinkin Pohjois-Afrikassa itsenäistyivät 1950-luvulla. Eniten uusia valtiota syntyi vuonna 1960, jolloin muun muassa Ranskan Länsi-Afrikka ja Ranskan Päiväntasaajan-Afrikka jakautuvat lyhyessä ajassa joukoksi uusia itsenäisiä valtioita. Muutaman seuraavan vuoden kuluessa itsenäistyivät muun muassa useimmat entiset brittiläiset siirtomaat. Portugalin entiset siirtomaat sen sijaan itsenäistyivät vasta neilikkavallankumouksen jälkeen 1970-luvulla. Etelä-Afrikan rajasota
Etelä-Afrikka suostui YK:n johtamien neuvottelujen jälkeen luopumaan Namibiasta vuonna 1988. Nicaraguan historia
Nicaraguaan muodostui kaksi kilpailevaa puoluetta, konservatiivit ja liberaalit, jotka käyttivät tukialueinaan kahta suurta kaupunkia, Leónia (liberaalit) ja Granadaa (konservatiivit). Pääkaupunki Managua sijaitsi näiden kahden välissä ja oli siksi alati kilpailevien ryhmittymien kädenväännön kohteena. Vuonna 1855 yhdysvaltalainen seikkailija William Walker hyödynsi puolueiden välisiä kiistoja ja aluksi liberaalien konservatiivien vastaiseen taisteluun kutsumana hankkiutui seuraavana vuonna maan presidentiksi. Hän ehti uudelleenlaillistaa orjuuden ja tehdä englannista maan virallisen kielen ennen kuin maan yhdistyneet voimat ajoivat hänet maanpakoon 1857. Tätä seurasi kolme vuosikymmentä konservatiivien valtaa. Jamaikan siirtomaa
Jamaikan tiedetään olleen Englannin siirtomaana joko vuodesta 1655, jolloin Englanti valtasi saaren Espanjalta tai vuodesta 1670, jolloin Espanja virallisesti luovutti Jamaikan Englannille. Jamaika oli tämän jälkeen Britannian siirtomaana vuodesta 1707 ja kruununsiirtomaana vuodesta 1866 vuoteen 1958, jolloin siitä tuli osa Britannian ylivallan alaista, lyhytaikaiseksi jäänyttä Länsi-Intian liittovaltiota. Vuonna 1962 liittovaltio hajosi ja Jamaika itsenäistyi. Deutsche Höhere Privatschule Windhoek
Deutsche Höhere Privatschule Windhoek eli DHPS on kansainvälinen koulu Namibiassa. Se sijaitsee pääkaupunki Windhoekin keskustan läheisyydessä. Koulun pääopetuskieli on saksa. Se on Namibian yksityiskouluista kaikkein vanhin. Se perustettiin vuonna 1909 nimellä "Kaiserliche Realschule" (Keisarillinen reaalikoulu). Nykyisen nimensä koulu otti Saksan keisari Vilhelm II:n luovuttua kruunusta. Koulussa opiskelee noin 1000 oppilasta. Namibia olympialaisissa
Namibia osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Barcelonan 1992 kesäolympialaisissa, joissa se sai myös ensimmäiset olympiamitalinsa.Talviolympialaisiin se ei ole osallistunut. Namibian yliopisto
Namibian yliopisto (, lyhennys "UNAM") on vuonna 1992 perustettu julkinen yliopisto, jonka pääkampus sijaitsee Namibian pääkaupunki Windhoekissa. UNAM on Namibian suurin yliopisto, jossa opiskeli lukuvuonna 2017 runsas 24 700 opiskelijaa. Malediivien historia
Malediivit itsenäistyi Britanniasta vuonna 1965, jolloin sulttaanikunta lopetettiin lopullisesti ja maassa pidettiin kansanäänestys kolme vuotta myöhemmin, vuonna 1968. Presidentiksi valittiin Ibrahim Nasir. Pääministeriksi hän nimesi Ahmed Zakin. Uudelleen Nasir valittiin presidentiksi epäsuoralla vaalitavalla vuonna 1973, ja samalla presidentin virkakautta pidennettiin viiteen vuoteen. 1970-luvulla Malediivit joutui taloudellisiin vaikeuksiin kun Sri Lankan markkinat Malediivien päävientituotteelle kalalle romahtivat. Ongelmia lisäsi vuonna 1975 brittien päätös sulkea lentokenttänsä uuden politiikkansa mukaisesti, missä se hylkäsi Suezin kanavan itäpuolella sijaitsevien alueiden puolustusvelvoitteensa. Taloudelliset vaikeudet aiheuttivat Nasirin hallituksen suosion laskun. Maan pääministeri Ahmad Zaki pidätettiin ja karkotettiin syrjäiselle atollille, tulkintojen mukaan hänen suuri suosionsa uhkasi Nasirin puolueryhmää. Autoritaarisesti hallinnut Nasir syrjäytettiin kahdenkymmenen vuoden vallassaolon jälkeen vuonna 1978, jolloin hän pakeni Singaporeen. Seuranneissa tutkimuksissa ilmeni, että hänen mukanaan katosi miljoonia dollareita valtion varoja. Eurooppalaisten siirtomaavalta
Afrikassa dekolonisaatio oli rauhanomaisempaa, joskin se lähti käyntiin muita maanosia myöhemmin. Vähitellen eurooppalaiset halusivat luopua Afrikan siirtomaistaan, joiden suurin itsenäistymisaalto oli 1960-luvulla. Portugali luopui siirtomaistaan vasta 1970-luvun puolivälissä ja Namibia ja Eritrea itsenäistyivät vasta 1990-luvulla. Algerian itsenäistyminen Ranskasta oli yksi Afrikan vaikeimmista, sillä maassa oli yli kolmen miljoonan ranskalaisen vähemmistö, joka vastusti siirtomaavallan päättymistä. Algerialaiset aloittivat vuonna 1954 Algerian itsenäisyyssodan, joka päättyi 1962 Algerian itsenäistymiseen. Lounais-Afrikka
Alue oli ollut Saksan siirtomaa vuodesta 1884. Saksa joutui luopumaan kaikista siirtomaistaan ensimmäisen maailmansodan tappion jälkeen. Lounais-Afrikka luovutettiin sodan jälkeen brittien hallinnoimaan Etelä-Afrikan unioniin Kansainliiton mandaattialueena. YK lakkautti kaikki mandaattialueet 1966, mutta Etelä-Afrikka luopui Namibiata vasta 1990. Etelä-Afrikalle jäi Walvis Bay ja Pingviinisaaret, jotka luovutettiin Namibialle 1994. Brittiläinen Länsi-Afrikka
Brittiläinen Länsi-Afrikka tarkoittaa Britannian siirtomaita Länsi-Afrikassa siirtomaavallan aikana, joko yleisessä maantieteellisessä merkityksessä tai tarkemmin niitä maita, jotka käsittivät virallisen koloniaalisen siirtomaavaltiokokonaisuuden. Yhdistynyt kuningaskunta hallitsi eri osia näistä alueista tai kokonaan 1780-luvulta aina 1960-luvulle asti, jolloin ne itsenäistyivät ja jolloin Gambia, Sierra Leone, Ghana sekä Nigeria tulivat omiksi itsenäisiksi valtioiksi. Surinamen maroonit
Vuoden 1761 rauhassa hollantilaiset sitoutuivat luovuttamaan marooneille aseita ja nämä puolestaan suostuivat palauttamaan siitä lähtien karkaavat orjat. Tämäkin rauha rikkoutui ja sotaa käytiin jälleen vuodesta 1772 eteenpäin maroonien kanssa. Orjakauppa kiellettiin vuonna 1818, mutta orjuus vasta vuonna 1863. Kun marooneja ei saatu työskentelemään plantaaseilla, maahan tuotiin suuria määriä intialaisia ja jaavalaisia työntekijöitä. Suriname itsenäistyi vuonna 1975, ja vuonna 1980 maassa tapahtui Dési Boutersen johtama vallankaappaus. Boutersen vastaisen Ronnie Brunswijkin sissijoukot koostuivat pääasiassa marooneista, ja nämä sissijoukot kävivät hallituksen vastaista sotaa Surinamen sisäosien viidakossa ja Ranskan Guayanan vastaisella rajalla. Brunswijkin kanssa tehtiin rauha vuonna 1989, kun Ramsewak Shankar oli noussut presidentiksi. Maroonien aseelinen toiminta jatkui kuitenkin vielä muutaman vuoden ajan. Namibe
Namibe on Angolassa sijaitsevan Namiben maakunnan pääkaupunki. Kaupunki sijaitsee valtion lounaisissa osissa. Se perustettiin vuonna 1840. Kaupungissa on kuiva ilmasto. Namibia
Arvellaan, että nykyisen Namibian alueella on ollut asutusta jo noin 20 000 vuotta sitten. Sanien lisäksi alkuperäisasukkaina pidetään namoja. Namat saapuivat etelästä paetakseen sortoa Hyväntoivonniemellä. Namojen perinteistä asuinaluetta on nykyisen Winhoekin pohjoispuoli. Keskiafrikkalaiset damarat asettuivat myös nykyisen Namibian alueelle. Kansanvaellus toi bantut Namibiaan noin 400 vuotta sitten. Maan keskiosa on perinteistä hereroiden aluetta, Namibian pohjoisosissa sijaitsevat owambojen asuttama Ambomaa (englanniksi ja saksaksi "Ovamboland") ja Kavangon alue. Namibia
Namibia jakautuu 13 alueeseen: Pohjois-Rhodesia
Rhodesian ja Njassamaan liittovaltio muodostettiin vuonna 1953 ja se oli syvästi epäsuosittu maan afrikkalaisen enemmistön keskuudessa, sillä maan hallinto oli valkoihoisten vähemmistöön kuuluvien hallitsemana. Tämä johti afrikkalaisen enemmistön vaatimaan enemmistöväestön hallitsemaa valtiota, joka lopulta johti maan itsenäistymiseen Sambiana vuonna 1964. Karibia
Espanjaan kuulunut Dominikaaninen tasavalta itsenäistyi vuonna 1844. Espanjan ja Yhdysvaltojen vuoden 1898 sodan seurauksena Espanja luopui myös Kuubasta, joka itsenäistyi vuonna 1902, ja Puerto Ricosta, joka liitettiin Yhdysvaltoihin. Namibia
Vastarintaa alkoi kehittyä 1940-luvulta lähtien. "South African Labour Association" välitti YK:lle tietoa maan sisäisistä erimielisyyksistä. Vuonna 1952 perustettu Owamboland's People's Organization, myöhemmin "Lounais-Afrikan kansanjärjestö" (SWAPO) -nimellä kulkeva marxilainen sissiryhmä käynnisti alueella itsenäisyyssodan 1966. Tämän seurauksena Etelä-Afrikan tasavalta lisäsi miehitysjoukkoja ja sääti tiukat terrorismin vastaiset lait tuomiten niillä SWAPOlaisia ankarasti. Jopa 40 000 namibialaista pakeni tuolloin naapurimaihin. Maan nimi muutettiin virallisesti Namibiaksi vuonna 1968. YK julisti Etelä-Afrikan tasavallan edelleen jatkuneen läsnäolon Namibiassa laittomaksi vuonna 1971 ja vuonna 1972 YK:n yleiskokous tunnusti SWAPOn ainoaksi autenttiseksi edustajaksi Namibian kansalle. Namibia
Namibia on monipuoluedemokratia. Puolueeksi järjestäytynyt SWAPO on saanut vaaleissa hallitsevan aseman. Presidentti ja parlamentin 72-jäseninen kansalliskokous valitaan viiden vuoden välein suoralla kansanvaalilla. Sama presidentti voidaan valita toiselle kaudelle. Parlamentin toisella kamarilla, alueita edustavalla kansallisneuvostolla on lähinnä neuvoa-antava rooli. Hererot
Ensimmäisen maailmansodan seurauksena Etelä-Afrikka miehitti Namibian. Herrojen sallittiin jälleen palata saksalaisten kieltämään karjanhoitoon, mutta heiltä anastettuja maita ei palautettu. Etelä-Afrikan vallan myötä alueelle tuli myös apartheidhallinto, joka rajoitti muun muassa hererojen ja muiden mustien asuinoikeutta ja työllistymismahdollisuuksia. Hererojen suhteellisen pienestä lukumäärästä huolimatta heillä oli suuri osa Namibian itsenäisyyssodassa. Useat itsenäisyysliike SWAPOn johtohahmoista olivat hereroja ja nykyisin se on yksi Namibian pääpuolueista. Maa itsenäistyi vuonna 1990. Saksa on pyytänyt Namibian itsenäisyyden jälkeen anteeksi Hererojen kansanmurhaa, mutta se on kieltäytynyt mahdollisista korvauksista. Hastings Banda
Njassamaa itsenäistyi 6. heinäkuuta 1964 Malawina, ja Banda nimitettiin sen ensimmäiseksi presidentiksi virallisesti 6. heinäkuuta 1966. Malawin kongressipuolue (MCP) julistettiin ainoaksi lailliseksi puolueeksi. Vuonna 1971 Bandasta tuli elinikäinen presidentti. Hänen virallinen arvonimensä oli "His Excellency the Life President of the Republic of Malaŵi, Ngwazi Dr Hastings Kamuzu Banda". Arvonimi "Ngwazi" merkitsee chichewan kielellä "suurta leijonaa". Eeva Ahtisaari
Martti Ahtisaaren toimiessa Namibian suurlähettiläänä ja YK-tehtävissä, myös Eeva Ahtisaari vietti pitkiä ajanjaksoja Namibiassa. Hänelle myönnettiin miehensä kanssa Namibian kunniakansalaisuus vuonna 1992. Namibian evankelisluterilainen kirkko
Namibian itsenäisyystaistelun aikana kirkolla oli keskeinen rooli taistelussa Etelä-Afrikan miehitystä ja apartheid-järjestelmää vastaan. Erityisesti piispa Dumeni joutui johtamaan kirkkoa ja vastarintaa vaikeissa oloissa lähellä Angolan rajaa, jossa vapautusliike SWAPO ja Etelä-Afrikan armeija taistelivat. Liberia
Liberia päätettiin perustaa vuonna 1822 vapautettujen orjien siirtokunnaksi Afrikassa. Paikaksi valittiin Mesuradoniemi, mihin kuljetettiin yli 25 000 entistä orjaa Yhdysvalloista. Pikkuhiljaa mustat saivat vallan maassa, ja Liberia julistautui itsenäiseksi 26. heinäkuuta 1847. 1800-luvun loppupuolella Amerikasta tulleet ottivat toistuvasti yhteen paikallisen väestön kanssa, joka ei saanut Liberian kansalaisuutta ennen vuotta 1904. Samalla oli rajaselkkauksia naapurimaiden siirtomaaisäntien kanssa. Niamey
Niger itsenäistyi vuonna 1960 ja kaupungissa oli arviolta 30 000 asukasta. Sen pinta-ala on kasvanut siihen liitettyjen naapurikuntien vuoksi. Itsenäisyyden aikana kaupungin väliluku on kasvanut nopeasti. Syinä ovat olleet sen tarjoamat työmahdollisuudet ja maaseudun kuivuutta paenneet ihmiset. Lisäksi Nigerin taloudessa oli tuolloin nousukausi maassa tehtyjen uraanilöytöjen vuoksi. Kaupungin aluetta kasvatettiin liittämällä siihen ympäröiviä kyliä. Kenraali Seyni Kountchén valtakaudella vuosina 1974- 1987 kaupunkiin muuttaminen oli säännöllistettyä. Kaikki, jotka viranomaiset saivat kiinni luvattomasta asumisesta Niameyssä, palautettiin kotikyliinsä. Viva, Viva a FRELIMO
Viva, Viva a FRELIMO (port. "Eläköön, eläköön FRELIMO") oli Mosambikin kansallislaulu maan itsenäistymisestä kesäkuussa 1975 aina 30. huhtikuuta 2002. Laulun sanat on kirjoittanut Justino Sigaulane Chemane 1970-luvulla ylistämään FRELIMOa, sosialistista puoluetta, joka hallitsi maata sen itsenäistymisestä aina vuoteen 1992. Laulu käyttää perinteistä marxistista sanastoa, ja se tuo esiin FRELIMOn voimakkaan anti-imperialistisen ja antikolonialistisen hengen. Tuolloin maa muutettiin yksipuoluejärjestelmästä monipuoluejärjestelmäksi. Koska yhtä puoluetta ylistävää kansallislaulua pidettiin demokratiaan sopimattomana, kansallislaulusta esitettiin vain instrumentaaliversio. Gambia
Vuonna 1816 britit perustivat tukikohdan Bathurstiin (nykyinen Banjul) ja 1889 Gambiasta tuli Britannian kruununsiirtomaa. Orjuus lakkautettiin Gambiassa vuonna 1906. Gambian itsehallinto laajeni asteittain ja 18. helmikuuta 1965 Gambia itsenäistyi perustuslaillisena monarkiana (Commonwealth realm; Englannin monarkki pysyi valtionpäämiehenä). Vuonna 1970 maa muuttui tasavallaksi ja presidentiksi nousi siihenastinen pääministeri Dawda Kairaba Jawara. Maan demokratia joutui kriisiin 1981 Kukoi Samba Sanyangin johtaman verisen vallankaappausyrityksen seurauksena, mutta senegalilaisten joukkojen tuella kapina kukistettiin viikon taistelujen jälkeen. Niissä sai surmansa viisisataa ihmistä. Namibia
SWAPO sai ensimmäisissä vaaleissa vuonna 1989 eniten paikkoja. SWAPOn johtajasta Sam Nujomasta tuli Namibian ensimmäinen presidentti ja SWAPOn johtama hallitus vannoi virkavalansa itsenäistymispäivänä. Nujoma vetäytyi kolmen kauden jälkeen. Vuonna 2004 valittiin hänen kannattamansa ehdokas Hifikepunye Pohamba ja vuonna 2009 Pohamba valittiin toiselle kaudelle. Marraskuussa 2014 Pohamban seuraajaksi valittiin Hage Geingob. joka aloitti virkakautensa maaliskuussa 2015. Namibian kansalliskirjasto
Namibian kansalliskirjaston kokoelma sai alkunsa aikana, jolloin maa oli Saksan keisarikunnan siirtomaana. Tuolloin seudulla toimi "Bibliothek des Kaiserlichen Gouvements" eli Keisarillisen hallituksen kirjasto. Ensimmäisen maailmansodan aikana Etelä-Afrikan joukot valloittivat alueen ja kirjasto siirtyi uusien viranomaisten hallintaan. Vuonna 1926 kokoelma yhdistettiin Lounais-Afrikan lakiasäätävän elimen kirjastoksi ("Library of the Legislative Assembly (of South West Africa)"), joka toimi Namibian nykyisessä parlamenttirakennuksessa. Vapaakappaleoikeus kirjastolle säädettiin vuonna 1950.
Vuonna 1990 Namibia itsenäistyi. Kirjasto asetettiin maan Opetus-, kulttuuri-, nuoriso- ja urheiluministeriön alaisuuteen, ja sen kokoelma korvamerkittiin tulevan kansalliskirjaton pohjaksi. Vuonna 2000 kirjasto muutti uuteen tilavampaan rakennukseen (National Library and Archives Service, NLAS). Samana vuonna annettiin kansalliskirjaston toimintaa määrittelevä asetus. 1920-luku
Yhdysvaltojen hallinnasta vapautui vuonna 1924 Dominikaaninen tasavalta ja 1925 Nicaragua, jonne kuitenkin Yhdysvaltojen joukot jo vajaan vuoden kuluttua joutuivat palaamaan uudelleen puhjenneen sisällissodan takia. Vuonna 1920 Ranska miehitti Syyrian ja Etelä-Afrikka Namibian. Nigerian historia
Nigeriasta tuli tasavalta vuonna 1963, mutta joutui militaristisen vallan alle verisen vallankaappauksen jälkeen vuonna 1966. Pääosin igbo-kansan asuttama itäinen osavaltio Biafra yritti itsenäistyä vuonna 1967 ja lopulta separatistiliike muodosti Biafran tasavallan samaisena vuonna, joka johti miltei kolmivuotiseen Biafran sotaan eli Nigerian sisällissotaan. Biafran tapahtumat herättivät laajalti kansainvälistä huomiota ja sieltä maailmalle levinneet uutiskuvat vahingoittivat vakavasti Nigerian mainetta. Vuoden 1975 veretön vallankumous nosti valtaan siviilihallintoa luvanneen Murtala Ramat Mohammedin. Nigeriasta tuli jälleen tasavalta uuden perustuslain laatimisen jälkeen vuonna 1979. Tämä tasavalta oli tosin lyhytikäinen, kun kenraalimajuri Muhammadu Buhari kaappasi vallan jälleen itselleen neljä vuotta myöhemmin vuonna 1983. Vuonna 1985 Ibrahim Babangida kaappasi puolestaan vallan Buharilta toisessa peräkkäisessä verettömässä vallankaappauksessa. Afrikan historia
Siirtomaiden itsenäistyminen alkoi Libyasta 1951. Liberia, Etelä-Afrikka, Egypti ja Etiopia olivat jo vanhastaan itsenäisiä. Moni muu maa itsenäistyi pian sen jälkeen. Varsinainen itsenäistymishuippu oli vuonna 1960, kun suurin osa Ranskan Länsi-Afrikan siirtomaista sai itsenäisyyden. Suurin osa Afrikan maista itsenäistyi 1960-luvulla, mutta jotkin siirtomaavallat (erityisesti Portugali) vastustivat itsenäistymispyrkimyksiä, mikä johti katkeriin itsenäistymistaisteluihin. Viimeiset maat jotka itsenäistyivät olivat Portugalista itsenäistyneet Guinea-Bissau (1974), Mosambik (1975) ja Angola (1975), Ranskasta itsenäistynyt Djibouti (1977), Britanniasta itsenäistynyt Zimbabwe (1980), Etelä-Afrikasta itsenäistynyt Namibia (1990) ja Etiopiasta itsenäistynyt Eritrea (1993). Angola
Vuonna 1961 Angolan itsenäisyysliike käynnisti sissisodan Portugalin valtaa vastaan. Itsenäisyys saavutettiin vuonna 1975, mutta sisäinen valtataistelu puhkesi heti kolmen ryhmittymän välillä: Angolan kansallinen vapautusrintama (FNLA), Kansanliike Angolan vapauttamiseksi (MPLA) ja Angolan täydellisen itsenäisyyden liitto (UNITA). FNLA oli näistä länsimielisin ja hyvissä väleissä Zairen diktaattorin Mobutu Sese Sekon kanssa, kun taas MPLA oli marxilainen ja itäblokin tukema. UNITA oli alun perin lähinnä maolainen. Myös liikkeiden kannatusalueet vaihtelivat. UNITA sai kannatusta lähinnä ovimbundujen, FNLA bakongojen kun taas MPLA:n kannattajiin kuului monia eri heimoja, vaikka liikkeen johdossa oli pääasiassa kimbunduja. Kolumbia
Bogotán asukkaat perustivat ensimmäisen Espanjan valtaa haastavan neuvoston 20. heinäkuuta 1810. Itsenäisyys julistettiin vuonna 1813 ja vahvistettiin vuonna 1819, kun Simón Bolívar löi Espanjan joukot Boyacássa. Varakuningaskunnan alueista muodostettiin Suur-Kolumbian tasavalta, johon kuului Kolumbian lisäksi nykyisten Ecuadorin, Venezuelan ja Panaman alueet. Sen presidentiksi valittiin Bolívar ja varapresidentiksi toinen itsenäisyystaistelija Francisco de Paula Santander. Bolívarin ja Santanderin välille syntyi erimielisyyksiä ja kaksi kilpailevaa puoluetta vuonna 1849. Bolívarin tukijoista syntyi myöhemmin konservatiivipuolue, joka tuki vahvaa keskusvaltaa, liittoa katolisen kirkon kanssa ja rajoitettua äänioikeutta. Santarderin tukijoista syntyivät liberaalit, jotka halusivat hajauttaa hallintoa, koulutuksen valtion alaisuuteen ja laajentaa äänioikeutta. Senegambian konfederaatio
Senegal itsenäistyi vuonna 1960 ja Gambia viisi vuotta myöhemmin vuonna 1965. Maiden itsenäistymisen jälkeen tehtiin useita yrityksiä yhdistää maat keskenään. Senegal ympäröi kokonaan Gambiaa lukuun ottamatta rannikkoa ja molempien maiden valtaväestön muodostavat wolofia puhuvat muslimit. Monet pitivät kahden maan asukkaita yhtenä kansana, joita erotti vain niiden siirtomaahistoria Ranskan ja Britannian alaisuudessa. Angola
Neilikkavallankumouksen jälkeen vuonna 1974 Portugalin uusi hallitus aloitti vetäytymisen Angolasta. Valtataistelu eri itsenäisyysliikkeiden välillä kärjistyi nopeasti sisällissodaksi, johon myös ulkovallat sekaantuivat. Portugalilaisten lähdettyä MPLA julisti maan itsenäiseksi 11. marraskuuta 1975, ja YK tunnusti sen hallituksen 1976. UNITA ja FPLA perustivat omat kilpailevat hallituksensa sisämaahan. Ensimmäiseksi presidentiksi nousi Agostinho Neto, jota seurasi vuonna 1979 José Eduardo dos Santos. UNITA jatkoi kuitenkin taistelua Etelä-Afrikan ja Yhdysvaltain tuella, kuubalaisten joukkojen tukiessa Angolan hallitusta vuoteen 1989 asti. Sisällissota pyrittiin lopettamaan rauhansopimuksilla vuosina 1991 ja 1994, mutta kummallakin kerralla taistelut käynnistyivät uudestaan. Vuonna 1992 pidettiin ensimmäiset monipuoluevaalit. Aselepo allekirjoitettiin UNITA:n johtajan Jonas Savimbin kuoltua taistelussa 22. helmikuuta 2002. Vuonna 2003 UNITA lakkautti aseistetun siipensä ja otti tärkeimmän oppositiopuolueen osan. Elokuussa 2006 hallitus allekirjoitti erillisen rauhansopimuksen yhden Cabindan itsenäisyydestä taistelevan ryhmittymän kanssa. Kap Verden historia
Vuonna 1961 PAIGC (”Afrikkalainen puolue Guinea-Bissaun ja Kap Verden itsenäisyyden puolesta”) aloitti aseellisen vastarinnan emämaata vastaan Portugalin Guineassa. Portugalin Guinea julistautui itsenäiseksi vuonna 1973, mutta Kap Verde pysyi Portugalin alusmaana. Neilikkavallankumouksen jälkeen PAIGC ja Portugali sopivat siirtymävaiheen hallinnosta ja Kap Verde itsenäistyi vuonna 1975. Koska sama puolue johti molempia maita itsenäistymisen jälkeen, Guinea-Bissau ja Kap Verde oli tarkoitus yhdistää yhdeksi valtioksi. Projekti kuitenkin päättyi vallankaappaukseen Guinea-Bissaussa vuonna 1980. Kap Verdessä muodostettiin uusi puolue PAICV (”Afrikkalainen puolue Kap Verden itsenäisyyden puolesta”), joka johti maata yksin vuoteen 1990 asti. Vuonna 1991 järjestettiin ensimmäiset monipuoluevaalit. Rhodesian ja Njassamaan punta
Liittovaltio hajosi vuoden 1963 lopulla, jolloin kaikki kolme aluetta palautettiin erillisiksi Britannian siirtomaiksi. Vuonna 1964 Njassamaa itsenäistyi Malawina, Pohjois-Rhodesia itsenäistyi Sambiana sekä Etelä-Rhodesia julisti muuttaneensa nimensä Rhodesiaksi. Ne Win
Burma itsenäistyi 4. tammikuuta 1948. Ne Win nimitettiin kenraaliksi ja puolustusministeriksi pääministeri U Nun alaisuudessa. Sodan jälkeen maata hallitsi Antifasistinen kansanvapautusliitto (AFPFL). Tätä kesti vuosikymmenen kunnes U Nun hallitus kaatui 1958 ja Ne Win nimitettiin virkaa tekeväksi pääministeriksi. Vaalien jälkeen muodostettu toinen U Nun hallitus päättyi kun Ne Win järjesti 1. maaliskuuta 1962 sotilasvallankaappauksen. Ensimmäiset 12 vuotta hän oli Vallankumousneuvoston puhemies. Apartheid
Vuonna 1988 hallitus kärsi Transkein lisäksi toisenkin merkittävän tappion. Etelä-Afrikan joukot Angolassa joutuivat kuubalaisten joukkojen kanssa taistellessaan saartouhan kohteeksi ja joutuivat vetäytymään etelään. Kuubalaisten joukkojen MiG-hävittäjät saivat vielä alueen ilmaherruuden Etelä-Afrikan vanhentuneilta ranskalaisvalmisteisilta Mirage-hävittäjiltä ja hallitus joutui myöntämään, ettei se voinut enää turvallisesti ylläpitää sotilaallista läsnäoloa maan rajojen ulkopuolella. Botha allekirjoitti elokuussa sopimuksen, jolla eteläafrikkalaiset joukot vedettiin pois Angolasta ja aloitti neuvottelut Namibian itsenäistymisestä, mikä johti SWAPO:n valtaannousuun massa. Siirtomaavallan purkautuminen
Espanjan siirtokuntien vapaustaistelu kasvoi Etelä-Amerikan itsenäisyyssodiksi vuosina 1808–1825 ja Meksikon vapaussodaksi vuosina 1810–1821, mitkä sodat päättivät Espanjan siirtomaavallan Amerikassa. Brasiliassa kansallismieliset nousivat kapinaan ja Portugalin kuninkaan poika Pedro I tuki heitä. Brasilia itsenäistyi 1822 ja Pedro I:stä tuli Brasilian keisari. Kaikissa Etelä-Amerikan maissa valta on 1900-luvun loppuun asti pysynyt valkoisella vähemmistöllä. Vasta 2000-luvulla alkuperäisamerikkalaisia on noussut maiden johtoon. Justus ǁGaroëb
Vuonna 1982 ǁGaroëb nousi damaroiden korkeimmaksi päälliköksi ja virkaatekeväksi kuninkaaksi. Vuonna 1994 hänestä tuli kuningas. ǁGaroëb on toiminut UDF:n puheenjohtajana vuodesta 1989. Heti maansa itsenäistyttyä hän toimi UDF:n edustajana perustuslakikokouksessa, joka oli toiminnassa marraskuusta 1989 maaliskuuhun 1990. Vuodesta 1990 hän on ollut kansanedustajana kansalliskokouksessa (National Assembly), joka on Namibian parlamentin alahuone. Lusakan sopimus
Lusakan sopimus oli sopimus Mosambikin itsenäistymisestä Portugalin siirtomaanvallan alta. Se allekirjoitettiin Sambian pääkaupungissa Lusakassa 7. syyskuuta 1974 Frelimon ja Portugalin hallituksen välillä. Sopimuksen nojalla Mosambik itsenäistyi lyhyen siirtymäkauden jälkeen 25. kesäkuuta 1975. Mosambikin itsenäisyyssota
Uusi vasemmistolainen hallitus halusi saada siirtomaasodat nopeasti päätökseen. Lisäksi se oli myötämielinen Frelimoa kohtaan, sillä sillä oli samantaustainen vasemmistolainen ideologia. Portugali ja Frelimo solmivat 7. syyskuuta 1974 Lusakan sopimuksen, joka päätti sotatoimet. Sopimuksessa myös määriteltiin siirtymähallitus, joka toimisi yhdeksän kuukautta ennen Mosambikin itsenäistymistä. Joaquim Chissanosta tehtiin siirtymähallituksen pääministeri. Mosambik itsenäistyi 25. kesäkuuta 1975, ja Frelimon johtajasta Samora Machelista tuli maan ensimmäinen presidentti.
Itsenäisyyden aikana noin 300 000 valkoista portugalilaista siirtolaista lähti Mosambikistä pakolaisena Portugaliin tai Brasiliaan. Namibia
Maan korkeinta koulutusta tarjoavat vuonna 1992 perustettu Namibian yliopisto (UNAM) ja Namibian tiede- ja teknologiayliopisto (NUST; edeltäjänään vuonna 1994 perustettu Namibian teknillinen yliopisto). Namibian yliopistossa opiskeli vuonna 2017 noin 24 700 opiskelijaa. Tiedekuntia on seitsemän: maatalous ja luonnonvarat, taloustiede, kasvatustiede, humanistiset ja sosiaaliset tieteet, oikeustiede, lääke- ja terveystiede sekä luonnontieteet. Libya
Yhdistyneet kansakunnat julisti Libyan itsenäiseksi kuningaskunnaksi vuonna 1951. Maan ensimmäiseksi hallitsijaksi tuli Kyrenikan emiiri Mohammed Idris al-Mahdi al-Sensusi, joka otti nimekseen Idris I. Libya liittyi OPECin jäseneksi vuonna 1962. Idris sai lähes itsevaltiaan vallan, mutta hallitseminen oli vaikeaa paimentolaisheimojen liikkuvuuden takia. Kun Idris oli ulkomailla sairaalahoidossa, maassa tapahtui vuonna 1969 upseereiden järjestämä arabi­sosialistinen vallankumous, jota johti kapteeni, vallankaappauksen aikana vallankaappaajaryhmän everstiksi ylentämä, Muammar Gaddafi. Gaddafin johdolla talous kansallistettiin ja maasta tehtiin sosialistinen valtio. Vuonna 1973 Libya hyökkäsi Tšadiin, muttei onnistunut liittämään uusia alueita itselleen. 1970-luvulla Libya solmi kolme valtioliittoa Syyrian, Tunisian ja Egyptin kanssa, mutta kaikki liitot raukesivat. United National Independence Party
United National Independence Party eli UNIP on sambialainen puolue. Sen perusti lokakuussa 1959 Mainza Chona. Se hallitsi Sambiaa 1964–1991, jolloin Kenneth Kaunda toimi maan presidenttinä. Maan ainoa puolue UNIP oli vuodesta 1973 vuoteen 1991. Ideologisesti puolue oli sosialistinen ja nationalistinen. SWAPO
Etelä-Afrikka suostui YK:n johtamien neuvottelujen jälkeen luopumaan Lounais-Afrikasta vuonna 1988. Lounais-Afrikka itsenäistyi vuonna 1990 Namibian tasavaltana, ja SWAPO muuttui sissiliikkeestä poliittiseksi puolueeksi. Se sai vaaleissa enemmistön parlamentin paikoista ja on sittemmin myös pitänyt tuon enemmistön. Vuonna 2004 se sai vaaleissa 76 % äänistä. Politiikassaan SWAPO on ottanut etäisyyttä marxismiin ja siirtynyt kohti pragmaattisempaa talouspolitiikkaa. Sansibarin sulttaanikunta
Sansibarin sulttaanikunta oli Itä-Afrikan rannikon ja Sansibarin saaret käsittänyt sulttaanikunta. Valtion perustivat omanilaiset arabit 1800-luvulla, kun aluetta hallinnut Oman jaettiin kahteen osaan Sansibarin sulttaanikunnan muodostuessa Omanin Afrikassa hallitsemista alueista. Sansibar oli pitkään paikallinen kaupan keskus. Vuosina 1890–1963 Sansibarin sulttaanikunta oli brittien protektoraatti. Maa itsenäistyi perustuslaillisena monarkkiana joulukuussa 1963, mutta vain kuukautta myöhemmin Sansibarin vallankumouksessa kommunistit syrjäyttivät sulttaanin, joka pakeni maasta. Maasta tuli Pemban ja Sansibarin kansantasavalta, joka liittyi huhtikuussa 1964 Tanganjikan tasavaltaan muodostaen nykyisen Tansanian. Nykyisin Sansibar on puoliautonominen osa Tansaniaa. Suomen ja Namibian väliset suhteet
Suomen ja Namibian väliset suhteet alkoivat jo ennen Namibian itsenäistymistä lähestystyön kautta. Suomalaisella lähetystyöllä on pitkät perinteet Namibiassa,
jotka alkoivat jo ennen Namibian itsenäisyyttä vuonne 1869, jolloin suomalaisia lähetystyöntekijöitä saapui Pohjois-Namibiaan.
Suomalaiset kehittivät maassa terveydenhuoltoa ja koulutusta. Suomalaiset vaikuttivat myös maan nimistöön, sillä namibialaisille annettiin paljon suomalaisia etunimiä. Suomi tuki Namibian itsenäistymistä ja erityisesti Martti Ahtisaaren panos itsenäistymisessä oli merkittävä. Namibia oli Suomen tärkeimpiä kehitysyhteistyökohteita 1990-luvulla ja Suomi oli yksi ensimmäisiä maita, jonka kanssa Namibia solmi diplomaattisuhteet maan itsenäistyttyä. Mosambikin itsenäisyyssota
Mosambikin vapautusrintama (Frelimo) perustettiin Dar es Salaamissa, Tansaniassa 25. kesäkuuta 1962. Tansanian presidentti Julius Nyerere oli kutsunut neuvotteluihin kolme poliittista järjestöä, jotka maanpaossa olevat mosambikilaiset olivat perustaneet. Mosambikin afrikkalainen kansallinen unioni (Manu), Mosambikin kansallinen demokraattinen liitto (Udenamo) ja Itsenäisen Mosambikin kansallinen afrikkalainen unioni (Unami) liittyivät yhteen ja muodostivat Frelimon, jonka ensimmäiseksi johtajaksi valittiin Eduardo Mondlane. Kwame Nkrumah
Ghana itsenäistyi 6. maaliskuuta 1957. Nkrumah jatkoi kuitenkin panafrikkalaista linjaansa, ja julisti Ghanan itsenäisyyden olevan merkityksetöntä, ellei siitä seuraa koko maanosan vapautuminen. Nkrumah pyrki auttamaan muitakin Afrikan kansallisia vapautusliikkeitä heidän itsenäisyyspyrkimyksissään, lisäksi hän pyrki kasvattamaan Afrikan valtioiden yhteistyötä, tavoitteenaan yhdistynyt Afrikka. Libyan historia
Toisen maailmansodan aikana Libyassa käytiin vuosina 1941-1943 jatkuvia taisteluja. Britit valtasivat Libyan Egyptiin pyrkineiltä italialaisilta ja heitä tukemaan tulleilta saksalaisilta joukoilta. Sodan jälkeen maa jäi Yhdistyneiden kansakuntien valvontaan, mutta maassa oli edelleen myös paljon italialaisia.
Yhdistyneiden kansakuntien päätöksen mukaisesti Libyasta tuli itsenäinen 24. joulukuuta 1951. YK:n yleiskokous oli hyväksynyt jo 21. marraskuuta 1949 päätöslauselman, jonka mukaan Libyan piti itsenäistyä vuoden 1952 uudenvuodenpäivään mennessä. Hamani Diori
Nigeriläiset pääsivät äänestämään maansa autonomiasta vuonna 1958. Nigeriläiset hyväksyivät autonomian ja Hamani Diorista tuli väliaikaisen hallituksen pääministeri. Ranska kielsi muiden puolueiden kuin PPN:n toiminnan ja itsenäistyessään 3. syyskuuta 1960 
Niger oli yksipuoluevaltio. Nigerin kansalliskokous nimesi Hamani Diorin tasavallan presidentiksi lokakuussa 1960. Ulla Nenonen
Vuosina 1980–83 Nenonen toimi Oshigambon lukion vararehtorina. Vuosina 1983–93 hän toimi Namibian lähetyskentän esimiehenä, toimipaikkanaan Oniipa. Tuo paikka oli Namibian itsenäistymisen aikaan maan keskeisimpiä, ja Nenonen emännöi siellä YK:n pääsihteeriä, eri maiden lähettiläitä, ministereitä ja presidenttejä, sekä Martti Ahtisaarta, joka valvoi maan itsenäistymistä. Nenonen saattoi tarjota heille paikkansapitävää tietoa maan tapahtumista. Miss Namibia
Miss Namibia on Namibiassa, Lounais-Afrikassa vuosittain järjestettävä kauneuskilpailu. Ensimmäistä kertaa se järjestettiin vuonna 1980. Mosambikin sisällissota
Mosambik itsenäistyi Portugalin siirtomaavallasta itsenäisyyssodan jälkeen 25. kesäkuuta 1975. Uuden valtion ensimmäiset vuodet olivat vaikeita. Monin paikoin syntyi rotuerimielisyyksiä, ja valkoisten asukkaiden määrä putosi kahdessa vuodessa 200 000:sta 30 000:een. Valkoisten maastamuutto aiheutti pääoman ja ammattitaidon häviämisen. Lisäksi valkoiset veivät maasta kaiken, mitä pystyivät, ja pyrkivät tuhoamaan lopun omaisuutensa. Mosambikin alusrakenne oli heikkoa ja portugalilaiset olivat rakentaneet sitä vain luonnonvarojen keräämistä varten ja helpottaakseen sotatoimia Frelimoa vastaan itsenäisyyssodassa. Frelimo pyrki kehittämään tilannetta toteuttamalla monia marxistis-leninistisiä keinoja, kuten talouden kansallistamisen ja yksityisen maanomistuksen kieltämisen. Mosambik
Arabikauppiaat liittivät Mosambikin rannikon kansainväliseen kauppaverkostoon. Portugalilaiset perustivat 1500-luvulla rannikolle useita kauppa-asemia, mutta koko Mosambik siirtyi varsinaisesti siirtomaahallintoon vasta 1800-luvun lopulla. Monet Afrikan siirtomaat itsenäistyivät pian toisen maailmansodan jälkeen. Portugalin siirtomaissa kehitys oli hitaampaa, eikä Portugali halunnut antaa itsenäisyyttä siirtomailleen. Mosambikin itsenäisyyssota alkoi 1964 ja loppui pian itsenäistymiseen Portugalin neilikkavallankumouksen jälkeen. Mosambik oli alkujaan kommunistinen yksipuoluevaltio Mosambikin kansantasavalta, jota Frelimo hallitsi. Renamo-liike käynnisti 1977 yli 10 vuotta kestäneen tuhoisan sisällissodan, joka raunioitti maan talouden. Martti Ahtisaari
Namibian itsenäistymisen lähestyessä Ahtisaari johti YK:n siirtymävaiheen tukiryhmää (United Nations Transition Assistance Group, UNTAG). Se oli ensimmäinen YK:n operaatio, johon sisältyi perinteisen rauhanturvaamisen lisäksi siviiliosa, joka avusti itsenäistyvää maata vaalien järjestämisessä, ihmisoikeuksissa, poliisilaitoksen ja koulutuksen järjestämisessä. Tämä kokemus oli tärkeä Ahtisaaren myöhempien tehtävien kannalta. Ahtisaari vaimoineen sai Namibian kunniakansalaisuuden vuonna 1992 kunnioituksenosoituksena maassa tekemälleen työlle. Saksan Lounais-Afrikka
Saksan Lounais-Afrikka () oli Saksan keisarikunnan siirtomaa nykyisen Namibian valtion alueella. Eurooppalaiset suurvallat jakoivat Afrikan keskenään siirtomaiksi Berliinin konferenssissa vuonna 1884, mutta Saksa valtasi Lounais-Afrikan vasta muiden jälkeen ja piti sitä hallussaan vuoteen 1915. Se oli ainoa Saksan siirtomaa, johon muutti merkittävä määrä saksalaisia siirtolaisia. Etelä-Afrikan unionin joukot valloittivat alueen ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1915. Sodan jälkeen alue päätyi Ison-Britannian hallintaan, ja vuonna 1919 siitä tehtiin Kansainliiton hyväksymä Etelä-Afrikan mandaatti. Namibian itsenäisyyssota
Namibia oli vuodesta 1920  alkaen Kansainliiton päätöksellä Etelä-Afrikan hallinnon alainen, käytännössä sen siirtomaa. Yhdistyneet kansakunnat
Kun Afrikassa sijainneet entiset siirtomaat etupäässä 1960-luvulla itsenäistyivät, ne liittyivät yleensä YK:n jäseniksi lyhyen ajan kuluessa itsenäistymisestään. Sama juttu tapahtui myös kylmän sodan päättyessä Jugoslavian ja Neuvostoliiton hajoamisten yhteydessä syntyneiden uusien valtioiden kohdalla. Poikkeuksena oli valkoisen vähemmistöhallituksen itsenäiseksi julistama Rhodesia, nykyinen Zimbabwe, joka ei saanut kansainvälistä tunnustusta, ennen kuin siellä 1980-luvulla oli siirrytty enemmistövaltaan. Kambodžan historia
Kambodža itsenäistyi Ranskan vallan alaisuudesta vuonna 1953. Itsenäistyminen ei kuitenkaan tuonut rauhaa, ja Norodom Sihanoukin itsevaltaisen hallituskauden aikana 1955–1970 maa oli sisäisesti erittäin hajanainen. Yhdysvaltain tukeman sotilasvallankaappauksen jälkeen maa ajautui vuonna 1970 mukaan Vietnamin sotaan ja veriseen sisällissotaan. Sota jatkui aina vuoteen 1975 asti. Kambodžaa koetelleen sodan pommituksissa arvioidaan kuolleen 250 000 kambodžalaista. Bahama
Bahama sai autonomian 1964 ja vuonna 1973 täyden itsenäisyyden. Ensimmäinen itsenäinen edustajisto valittiin vuonna 1967 Bahaman kaksikamariseen parlamenttiin. Lounais-Afrikka
Lounais-Afrikka oli nykyisen Namibian nimi, kun Etelä-Afrikka hallitsi sitä vuosina 1915-1990. Nnamdi Azikiwe
Benjamin Nnamdi Azikiwe (16. marraskuuta 1904 – 11. toukokuuta 1996) oli nigerialainen nationalisti ja maan ensimmäinen presidentti vuodesta 1963–1966. Azikiwe syöstiin vallasta vallankaappauksessa 1966, joka johti sisällissotaan kesäkuussa 1967 Biafran yrittäessä itsenäistyä Nigeriasta. Namibia
Namibian pinnanmuodostumista keskeinen on pohjois-eteläsuuntainen, 1 000–2 000 metriä korkea keskusylänkö, jonka rannikonpuoleisella kaistaleella avautuu maailman vanhimpiin kuuluva Namibin autiomaa, itäpuolella Kalaharin autiomaa. Namibialle kuuluva pitkän ja kapean kielekkeen muotoinen Caprivin alue on perua siirtomaa-ajalta, jolloin saksalaiset uskoivat Sambesin olevan purjehduskelpoinen mereltä sisämaahan asti. Namibian korkein vuori Brandberg kohoaa 2 606 metrin korkeuteen. Samoa
Uusi-Seelanti hallitsi Länsi-Samoaa Kansainliiton mandaatilla ja myöhemmin YK:n valtuutuksella. Itsenäisyysliike alkoi vahvistua 1920-luvulla, ja organisoitui liikkeeksi nimeltä "O le Mau a Samoa", lyhyesti "Mau". Se aloitti passiivisen vastarinnan: valtuustot eivät kokoontuneet ja lapsia ei lähetetty hallituksen kouluihin. Vuonna 1929 Maun ja Uuden-Seelannin poliisin välillä tapahtui myös verisempi yhteenotto niin sanottuna mustana lauantaina. Vuonna 1935 työväenpuolue voitti Uuden-Seelannin vaalit ja tunnusti Maun poliittisen aseman. Itsehllinto kehittyi kuitenkin hitaasti, osittain talouslaman ja maailmansodan takia. Maailmansodan jälkeen siirtomaat alkoivat itsenäistyä muuallakin, ja YK painosti myös Uutta-Seelantia luopumaan Samoasta. Samoa itsenäistyi lopulta 1. tammikuuta 1962. Länsi-Samoa oli ensimmäinen itsenäisyytensä takaisin saanut polynesialainen valtio 1900-luvulla. Maa muutti nimekseen Samoa vuonna 1997. Nigeria
Nigeria on Isosta-Britannian kolonialismista itsenäistymisen (1. lokakuuta 1960) jälkeen ollut pitkään poliittisesti epävakaa. Kylmän sodan aikana molemmat Yhdysvallat ja Neuvostoliitto olivat kiinnostuneet maasta sen koon, väkiluvun, potentiaalin ja öljyvarojen takia. Maa oli huonoissa väleissä Yhdysvaltojen kanssa 1960-luvulta alkaen kylmän sodan loppumiseen asti lukuun ottamatta Jimmy Carterin presidenttikautta. Bolivia
Espanjalainen hallinto alueella heikkeni Napoleonin sotien aikaan 1800-luvun alussa. Bolivian itsenäisyystaistelu alkoi vuonna 1809 ja kesti vuoteen 1825, jolloin Bolivia onnistui irrottautumaan Espanjasta venezuelalaisen vapaustaistelija Simón Bolívarin ansiosta, jonka mukaan maa myös nimettiin. Itsenäistyminen ei kuitenkaan tuonut vakautta, ja noin 60 vuoden ajan lyhytikäiset hallitukset ja vallankaappaukset seurasivat toistaan. Bolivia menetti vuosien 1879–1884 aikana käydyssä Tyynenmeren sodassa Chilelle mineraalipitoisen Tyynenmeren rantakaistaleensa ja meriyhteytensä. Libyan kuningaskunta
Libyan kuningaskunta itsenäistyi 24. joulukuuta 1951 päämiehenään kuningas Idris I. Kuningaskuntaa leimasivat sisäpoliittiset ja taloudelliset ongelmat. Sen loppukaudella Libyasta löydettiin öljyä, mutta sen tuomia varoja ei saatu jaettua kansalle tehokkaasti. Kuningaskunnan loppu tuli eversti Muammar Gaddafin johtamassa verettömässä vallankaappauksessa 1. syyskuuta 1969, jonka jälkeen kuningas Idris I:n jäi maanpakoon Egyptiin ja Libya jatkoi Libyan arabitasavaltana Gaddafin johdolla. Saint Kitts ja Nevis
Brittiläiset uudisasukkaat perustivat ensimmäisen Karibian siirtokuntansa Saint Kittsille vuonna 1623. Vuonna 1626 he surmasivat kaksituhatta intiaania. Kaksi vuotta myöhemmin he perustivat siirtokunnan myös Nevisille. Saint Kittsistä, Nevisista ja Anguillasta tuli Britannian siirtomaa (Saint Christopher-Nevis-Anguilla), joka sai autonomian vuonna 1967. Vuonna 1980 Anguilla erotettiin kolmikosta. Saint Kitts ja Nevis itsenäistyi 1983. Vuonna 1997 Nevisillä järjestetyssä kansanäänestyksessä saarelaiset päättivät olla eroamatta St. Kittsistä. Sambian historia
Vuonna 1958 brittien hallinto toi siirtomaa-alueelle uuden perustuslain, joka hyväksyttiin paikallishallinnossa. Tämä johti seuraavana vuonna United National Independence Partyn eli UNIPin perustamiseen. UNIPia johti vuodesta 1961 lähtien Kenneth Kaunda. Myös yleinen ilmapiiri länsimaissa oli kääntynyt kolonialismin vastaiseksi ja samalla koulutetun afrikkalaisen väestön määrä kasvoi. Afrikkalaiset saivat työllistyä myös johtotehtäviin kaivoksilla. Afrikassa oli merkittävä määrä lakkoja, jotka olivat johtaneet myös työläisten parempaan organisoitumiseen. Vuonna 1961 Kaunda johti rauhanomaisia protesteja valkoista hallintoa vastaan, mutta protestit muuttuivat väkivaltaiseksi. Brittiläinen hallinto luovutti ja muutti perustuslakia siten, että afrikkalaiset saivat enemmistön hallintoon. 1962 pidetyissä vaaleissa kansallismielisten puolueiden, UNIPin ja ANC:n, liitto saavutti vaalivoiton. Hallitsevat puolueet tekivät jälleen uuden perustuslain, joka oli kolmas kuuteen vuoteen. Tammikuussa 1941 Kaunda voitti vaalit, jonka jälkeen Sambiassa syttyi levottomuuksia erityisesti Alice Lenshinan johtamana. Kaunda vaimensi levottomuudet voimalla. 24. lokakuuta 1964 Sambia julistautui itsenäiseksi valtioksi ja liittyi osaksi Kansainyhteisöä. Hage Geingob
Geingob syntyi pienessä pohjoisnamibialaisessa kylässä. Etelä-Afrikan hallitessa maata hän oli maanpaossa Botswanassa ja Yhdysvalloissa. Hän laati Britanniassa väitöskirjan demokratian edistämisestä ja hyvistä hallintokäytännöistä. Ennen politiikkaan siirtymistä hän työskenteli YK:lle. Namibian itsenäistyttyä Geingob oli sen ensimmäinen pääministeri vuosina 1990–2002. Latinalaisen Amerikan itsenäisyyssodat
Itsenäisyyssotien kausi päättyi lopullisesti 1800-luvun lopussa, kun Espanjan viimeinen siirtomaa Amerikassa, Kuuba, itsenäistyi Espanjan ja Yhdysvaltojen sodan seurauksena vuonna 1902. Angolan lippu
Lippu oli 1960-luvulla Portugalin siirtomaavaltaa vastustaneen marxilaisen aseellisen järjestön ja puolueen käytössä. Vuonna 1974 Portugalissa tapahtui Neilikkavallankumous ja Angola itsenäistyi MPLA:n johdolla. Punamusta vallankumouslippu symboloi MPLA:n tunnuslausetta "vapaus tai kuolema". Musta symboloi Angolan tervehdystä Afrikan mantereelle ja punainen Angolan tervehdystä vapaustaistelun sankareille. Machete ja hammasratas symboloivat talonpoikien ja työläisten vallankumouksellista liittoa. Viisisakarainen tähti merkitsee kansainvälistä solidaarisuutta ja sen sakarat yhtenäisyyttä, vapautta, oikeudenmukaisuutta, demokratiaa ja edistystä. Sisällissodan repimässä Angolassa lippu nähdään lähinnä MPLA:n valtaa ja puolueellisuutta edustavana, ei kansallisena tunnuksena. Herman Andimba Toivo ya Toivo
Namibian itsenäistyttyä hän sai hallittavikseen useita ministerinsalkkuja: työministerin (1990–1999), kaivos- ja energiaministerin (1999–2003) sekä vankilaministerin (2003–2006). Etelä-Amerikka
Argentiina itsenäistyi vuonna 1816 ja Brasilia vuonna 1822. Espanja menetti siirtomaansa Etelä-Amerikan itsenäisyyssodissa. Vuonna 1870 Amazonin alueella alkoi voimakas kumintuotanto. Se veti puoleensa siirtolaisia sekä Euroopasta että itärannikolta. Vuosina 1879–1883 käydyn ”salpietarisodan” seurauksena Bolivia menetti yhteyden mereen, kun se joutui luovuttamaan Atacaman autiomaan Chilelle. Mosambikin historia
Toisen maailmansodan jälkeen monet eurooppalaisten siirtomaat itsenäistyivät, mutta Portugali ei halunnut myöntää itsenäisyyttä siirtomailleen. Vasemmistopuolue Frelimo aloitti itsenäisyyssodan 1960-luvulla, mutta Mosambik itsenäistyi vasta 1975, kun Portugalissa oli noussut neilikkavallankumouksen jälkeen valtaan uusi hallitus. Mosambik oli aluksi kommunistinen yksipuoluevaltio, mutta Frelimon vastustajaksi perustettu konservatiivinen Renamo aloitti sisällissodan 1977. Vuonna 1990 Mosambikissa otettiin käyttöön uusi perustuslaki, joka lakkautti yksipuoluejärjestelmän, ja sisällissota päättyi lopulta vuonna 1992. Latinalaisen Amerikan historia
Yhdysvaltain vapaussota 1776 ja Ranskan vallankumous 1790-luvulla johtivat siihen, että myös useimmat Latinalaisen Amerikan maat julistautuivat 1800-luvun alkupuolella itsenäisiksi. Itsenäistymistä ei kuitenkaan saanut aikaan maiden alkuperäinen intiaaniväestö, vaan emämaasta tulleiden siirtolaisten jälkeläiset, kuten Yhdysvalloissakin. Huomattavin Etelä-Amerikan maiden itsenäistymiseen vaikuttanut henkilö oli Simón Bolívar, jonka mukaan Bolivia on saanut nimensäkin. Useimmista itsenäistyneistä maista tuli tasavaltoja, mutta Brasilia ja Meksiko olivat keisarikuntia. Maiden poliittiset olot olivat epävakaita, ja 1900-luvun lopulle saakka niissä tapahtui useita sotilasvallankaappauksia. Nubialaiset
500-luvun jälkeen nubialaiset kääntyivät kristinuskoon, joka säilyi alueen valtauskontona aina 1300-luvulle saakka, jolloin nubialainen kuningas kääntyi islamin uskoon. Nubian kirkko oli osa koptilaista monofysitistä kirkkoa. Muslimit valloittivat Nubian vuonna 641 ja aluksi nubialaiset maksoivat baqt-nimistä veroa islamin uskoon kääntymisen sijaan. Sittemmin Nubian alue kuului Osmannien valtakuntaan ja vuonna 1848 Muhammad Ali julisti Egyptin ja Sudanin itsenäiseksi. Nubiasta tuli tuolloin välietappi Välimeren ja Afrikan välisessä kulta-, orja- ja norsunluukaupassa. Vuonna 1882 britit miehittivät Egyptin ja he rakennuttivat ensimmäisen Assuanin padon vuonna 1902. Patoa korotettiin vielä vuosina 1912 ja 1933. Kun patoa nostettiin nousevan vedenpinnan tieltä jouduttiin siirtämään useita nubialaisperheitä. Etelä-Afrikan rajasota
Etelä-Afrikan rajasota (myös Namibian itsenäisyyssota) oli sota Lounais-Afrikassa (Namibiassa) vuodesta 1966 vuoteen 1990, jolloin maa itsenäistyi Etelä-Afrikan hallinnasta. Namibia, Land of the Brave
Namibia, Land of the Brave (”Namibia, urhojen maa”) on vuodesta 1990 Namibian kansallislaulu. Itsenäistymisensä jälkeen maa järjesti kilpailun uuden kansallislaulun laatimiseksi. Sen voitti Axali Doëseb, joka johti Kalaharin autiomaasta peräisin olevaa kansanmusiikkia soittavaa soitinryhmää. Kansainliiton mandaattialue
Mandaattialueista Mesopotamia itsenäistyi ensimmäisenä jo 1932 jolloin Irakin kuningaskunta perustettiin, muutkin Lähi-idässä sijaitsevat toisen maailmansodan aikana tai pian sen jälkeen. Muut mandaattialueet, Lounais-Afrikkaa eli nykyistä Namibiaa lukuun ottamatta, muutettiin sodan jälkeen YK:n huoltohallintoalueiksi, joiden asema oli pitkälti samanlainen kuin aikaisemmin mandaattialueinakin. Niitä koskevia asioita käsittelemään perustettiin YK:n huoltohallintoneuvosto. Japanille kuuluneiden mandaattialueiden hallinto siirrettiin kuitenkin Yhdysvalloille. Lounais-Afrikkaa ei muutettu huoltohallintoalueeksi, vaan Etelä-Afrikka julisti sen liitetyksi suoraan alueeseensa ja hallitsi sitä vuoteen 1990 saakka jolloin siitä tuli itsenäinen Namibian tasavalta, vaikka YK jo kauan sitä ennen oli julistanut Etelä-Afrikan hallinnon siellä laittomaksi. Libya
Libya oli Italian siirtomaa. Yhdistyneet kansakunnat julisti Libyan vuonna 1951 itsenäiseksi kuningaskunnaksi, jonka hallitsija oli Idris I. Monarkia kumoutui vuoden 1969 arabisosialistisessa vallankumouksessa, jonka jälkeen Muammar Gaddafi johti maata itsevaltiaana vuosikymmeniä. Hänen johdollaan talous kansallistettiin ja maasta tehtiin sosialistinen valtio. Gaddafi sai surmansa sisällissodassa vuonna 2011. Sisällisodan jälkeen maa on ollut levoton ja tilanne eskaloitui toiseksi sisällissodaksi vuonna 2014.