Milloin viimeinen tunnettu pussihukka kuoli?
Australian eläimistö
Pussihukka oli Australian pussipedoista suurin ja pussihukkien ("Thylacinidae") heimon viimeinen laji. Viimeinen tunnettu pussihukka kuoli vankeudessa vuonna 1936. Nykyisin maailman suurin elävä pussipeto on pussiahma. Se on kooltaan pienen koiran kokoinen ja osaa myös metsästää, vaikka onkin pääasiassa raadonsyöjä. Pussiahma kuoli mantereelta sukupuuttoon 600 vuotta sitten ja elää nykyään ainoastaan Tasmaniassa. Pussinäätiä on neljä lajia, jotka ovat kaikki uhanalaisia. Muita "Dasyuridae"-heimon pussipetoja kutsutaan toisinaan pussihiiriksi, ja monet niistä painavat alle sata grammaa. Länsi-Australian aavikolla elää kaksi lajia pussikontiaisia. Ne ovat harvinaisia, sokeita ja korvattomia lihansyöjiä, jotka viettävät valtaosan ajasta maan alla. Pussikontiaisista tiedetäänkin hyvin vähän. Pussihukka
Pussihukka eli tasmaniantiikeri, tasmaniansusi tai pussisusi ("Thylacinus cynocephalus") oli australialainen pussieläin. Se oli pussihukkien heimon ("Thylacinidae") viimeinen laji ja suurin historiallisena aikana elänyt pussipeto. Viimeisten kolmen vuosituhannen ajan se eli vain Tasmanian saarella. Pussihukan kanta romahti eurooppalaisten siirtolaisten tultua saarelle, ja todennäköisesti laji on kuollut sukupuuttoon. Viimeinen tunnettu yksilö kuoli eläintarhassa vuonna 1936. Lajin lähin nykyään elävä sukulainen on pussiahma. Pussihukka
Viimeinen tunnettu pussihukka pyydystettiin elävänä vuonna 1933, ja se kuoli 1936 Hobartin eläintarhassa. Samana vuonna pussihukka rauhoitettiin Tasmaniassa. Vuonna 1966 Lounais-Tasmaniaan perustettiin 647 000 hehtaarin laajuinen luonnonsuojelualue, mihin oli osasyynä se, että alueella saattoi elää pussihukkia. Eläimestä ei ole kuitenkaan saatu varmoja havaintoja lukuisista tutkimuksista huolimatta. Australialainen eläintieteilijä David Fleay kertoi uskovansa, että hänen pyydyksessään oli yksi pussihukkayksilö vielä vuonna 1945, ja sen jälkeenkin on löydetty pussihukan jättämiksi epäiltyjä jalanjälkiä. Monet uskovat pussihukkia olevan yhä elossa, ja havaintoja väitetään tehdyn varsinkin Länsi- ja Lounais-Tasmanian vuoristoerämaissa.
Bonininkyyhky
Bonininkyyhky ("Columba versicolor") oli aasialainen Nakondo Shiman ja Chichi-juman saarilla Ogasawarasaarilla eli Boninsaarilla elänyt kyyhkylintu, jonka viimeinen yksilö havaittiin vuonna 1889. Maailman museoissa on säilynyt neljä näytettä: Frankfurtissa, Pietarissa ja Lontoossa. Kultamamo
Kultamamo ("Drepanis pacifica") on sukupuuttoon kuollut peippoihin kuuluva varpuslintu. Laji eli Havaijin pääsaarella ja viimeinen varma havainto elävästä linnusta on vuodelta 1899. Pirkko Koskimies
Pirkko Tuulikki Koskimies (o.s. Mantere, 8. maaliskuuta 1925 Hollola – 22. syyskuuta 2011 Tampere) oli suomalainen lastenkirjailija ja kuvittaja. Hänet tunnetaan Pupu Tupunan luojana. Kulkusirkka
Pohjoisamerikkalainen kalliovuorten kulkusirkka "Melanoplus spretus" kuoli tuntemattomasta syystä sukupuuttoon 1800-luvun lopulla ja viimeinen havainto lajin elävästä yksilöstä tehtiin vuonna 1902. Eräänä mahdollisena syynä häviämiseen pidetään maanviljelyn leviämistä alueille, joille sirkat munivat. Kalliovuorten kulkusirkan parvet ovat saattaneet olla yksilömäärältään suurempia kuin millään muulla kulkusirkkalajilla. Nykyään Pohjois-Amerikka on Antarktiksen ohella ainoa manner, jolla ei esiinny kulkusirkkoja. York (suku)
Yorkilaiset saavuttivat ruusujen sodassa aluksi voittoja ja kolme yorkilaista nousi kuninkaaksi. Yorkilaiset kuitenkin hävisivät sodan viimeisen vaiheen 1480-luvulla. Rikhard III:lla oli useita vihollisia, etupäässä Lancastereiden kannattajia, jotka tukivat Henrik Tudoria, sillä alun perin walesilainen Tudor-suku oli läheistä sukua Lancastereille kuningas Henrik VI:n sisaren Margaretin ja Edmund Tudorin kautta. Tudor-vallankaappaus epäonnistui syksyllä 1483, mutta vuonna 1485 Rikhard ja Henrik kohtasivat Bosworthin taistelussa, jossa monet Rikhardin kannattajista vaihtoivat puolta ja Rikhard sai surmansa. Rikhard oli viimeinen Plantagenet-suvun kuningas ja viimeinen Englannin taistelussa kuollut kuningas. Emut
Mustapikkuemu ("Dromaius ater"), joka oli noin puolet emun koosta, alkoi kuolla sukupuuttoon 1800-luvulla, jolloin merimiehet metsästivät sitä ruoaksi. Viimeinen mustapikkuemu kuoli vuonna 1822 Pariisissa. Pussieläimet
Viime vuosisatojen aikana ihmisen toiminta on vaikuttanut monien pussieläinlajien levinneisyyteen. Useat lajit ovat uhanalaistuneet ja muutamat, kuten pussihukka, aavikkopussimäyrä ja leveäotsapäästäiskenguru, ovat kuolleet sukupuuttoon. Ihminen on kuitenkin myös tarkoituksellisesti siirtoistuttanut joitain pussieläimiä niiden luontaisten elinalueiden ulkopuolelle. Esimerkiksi virginianopossumeja on viety Pohjois-Amerikan länsiosiin ja Uuteen-Seelantiin, punakaulakenguruita Britanniaan sekä parmavallebeja, damavallabeja ja kettukusuja Uuteen-Seelantiin. Pussipäästäiset
Pussipäästäiset ovat eteläamerikkalaisia pieniä päästäismäisiä pussieläimiä, joita kutsuttiin aiemmin inkapäästäisiksi. Pussipäästäisiä on jäljellä kuusi lajia yhdessä lahkossa ("Paucituberculata") ja heimossa ("Caenolestidae"). Punamultahauta
Vanhin punamultahautaus Suomessa on löydetty Vantaan Jönsaksesta ja se ajoitetaan varovaisesti mesoliittiseksi. Koska mesoliittisiä hautauksia tunnetaan Suomessa hyvin vähän, emme tiedä varhaisten suomalaisten tapoja riittävästi. Sen sijaan kampakeraamisilta kulttuurikausilta tunnemme nykyään yli 60 punamultahautaa tai niitä sisältävää kalmistoa. Vaikka punamultaläiskiä oli epäilty pitkään haudoiksi tai hautoihin liittyviksi piirteiksi, on ensimmäinen punamultakalmistona 1950-luvulla tutkittu kohde ollut Euran Honkilahdella sijaitseva Kolmhaaran asuinpaikka. Pian tämän jälkeen tutkittiin Kokemäen Pispan asuinpaikka, jossa hautoja oli lähes yhtä runsaasti. Vasta näiden tutkimusten jälkeen alettiin kirjallisuudessa käyttää sanaa punamultahauta yleisemminkin. Punamultahautaukset ovat jatkuneet Suomessa kivikauden läpi, mutta vähenivät ja lopulta loppuivat kivikauden päättyessä. Paratiisikaija
Paratiisikaija ("Psephotellus pulcherrimus") oli Australiassa elänyt paratiisikaijoihin kuulunut kaijalaji. Sen viimeinen elossaoleva yksilö nähtiin vuonna 1927 ja lajin on sittemmin tulkittu kuolleen sukupuuttoon. Pleistoseenin lopun joukkotuho
Pleistoseenikauden lopun joukkotuho oli maapallolla noin 40 000–9 000 vuotta sitten tapahtunut sukupuuttoaalto, jossa kuolivat sukupuuttoon, muiden muassa mammutit, jättiläislaiskiaiset, glyptodontit ja sapelihammaskissat. Joukkotuhon myötä siirryttiin pleistoseenista holoseeniin. Joukkotuho tapahtui viime jääkauden päättymisen yhteydessä, mutta aikaisempien kvartäärikauden jääkausien päättyessä ei ollut tapahtunut vastaavaa joukkotuhoa ja siirtymistä geologisesta kaudesta toiseen (kvartäärikauden muodostavat pleistoseeni ja holoseeni yhdessä). Syytä joukkotuhoon ei kokonaan tiedetä, mutta syinä ovat voineet olla jääkauden ja sen lopun ilmaston ja kasvillisuuden muutokset, ihmisen harjoittama metsästys, sairaudet tai näiden syiden yhdistelmä. On luultavaa, että kasvinsyöjät hävisivät ensin. Tämän jälkeen hävisivät tiettyihin kasvinsyöjiin erikoistuneet petoeläimet. Ursavus elmensis
Pleistoseenilla (1,8 miljoonaa – 10 000 vuotta sitten) "Ursavus"-lajien jälkeläiset olivat kehittyneet muutamaksi suurimmista petoeläimistä (Carnivora) jota on koskaan ollut. "Ursavusta" pidetään kaikkien nykyään tunnettujen karhujen esivanhempana. Suku kuoli sukupuuttoon 8–7 miljoonaa vuotta sitten, kun pohjoisen pallonpuoliskon ilmasto muuttui kuivemmaksi kadottaen lämpimän vyöhykkeen metsät. Rusokaulasirri
Rusokaulasirri "(Calidris ruficollis)" on Suomeen harvoin harhautuva erittäin pieni kahlaaja. Suomessa se nähtiin 1990-luvulla kolme kertaa, ensihavainto 1991 Kemiössä ja toistaiseksi viimeinen 2001 Kristiinankaupungissa. Lajin nimesi Peter Simon Pallas 1776. Muumipeikko (sarjakuva)
Tove Jansson halusi tarinan "Muumipeikko ja kultainen häntä" (1958) jäävän jäähyväissarjakuvakseen, mutta syndikaatti julkaisi sarjat toisessa järjestyksessä ja viimeiseksi Toven sarjakuvaksi jäi "Hosulin kosinta" (1959). Tarinassa "Kultainen häntä" Muumipeikon häntään kasvaa kultainen tupsu ja hänestä tulee kuuluisuus yhdessä yössä; sarjakuvan kautta Jansson ironisoi omia tuntemuksiaan kuuluisuudesta. Myöhemmin Tove Jansson purki kokemuksiaan sarjakuvapiirtäjän urasta novellin muotoon: kokoelmassa "Nukkekaappi ja muita kertomuksia" (1980) ilmestyi novelli "Sarjakuvapiirtäjä", joka kertoo nuoren sarjakuvapiirtäjän uran alkuaskelista brittiläisen sarjakuvasyndikaatin palveluksessa. Sapelihammaskissat
Vaikka nykytietojen mukaan viimeiset sapelihammaskissat kuolivat 10 000 vuotta sitten, Amerikassa Paraguaysta Lounais-Yhdysvaltoihin ulottuvalla alueella kerrotaan yhä nähdyn suurikokoisia, sapelihampaisia kissapetoja. Biologian aikakäsityksen mukaan viime jääkaudesta on kulunut vasta vähän aikaa ja on mahdollista, että pieni sapelihammaskissakanta olisi voinut säilyä hengissä syrjäisillä seuduilla. Nisäkkäiden evoluutio
Liitukaudella 125 miljoonaa vuotta sitten eli varhaisin pussieläin Sinodelphys. Liitukaudesta tulikin pussieläinten valtakausi, jos unohdetaan kauden dinosaurukset. Varhaisin tunnettu istukallinen nisäkäs, joka oli nykyisten nisäkkäiden tyyppinen oli varhaisliitukautinen Eomaia, joka eli 125 miljoonaa vuotta sitten. Ensimmäinen istukallisten nisäkkäiden edeltäjiin Eutheria-ryhmään kuuluva nisäkäs ilmestyi samaan aikaan. Pari miljoonaa vuotta myöhemmin ilmestyi vesinokkaeläimen sukuinen Teinolophos. Tuiskupyssy
Tuiskupyssy eli urkupyssy on piilukkoinen ase, jossa on monta yhtä aikaa laukaistavaa piippua. Tuiskupyssyjä käytettiin pääasiassa laivastotaisteluissa 1700- ja 1800-luvuilla. Mahdollisesti kuuluisin tuiskupyssy on Henry Nockin valmistama versio, jonka suunnittelija oli kuitenkin todennäköisesti joku muu kuin Nock itse. Nockin valmistamassa tuiskupyssyssä oli seitsemän .50-kaliiperista piippua. Ase oli aikansa mittapuulla todella tehokas, mutta siinä oli myös monia haittapuolia: ase saattoi murtaa ampujansa olkapään voimakkaan rekyylinsä tähden ja sen suuliekki saattoi sytyttää ampujan laivan purjeet tuleen. Nämä syyt tekivät aseesta hyvin epäkäytännöllisen, mikä johti sen käytön lopettamiseen 1800-luvulla. Varjostinkuusi
Varjostinkuusi on heimonsa ainoa elävä laji. Se on endeeminen laji Kaakkois-Japanissa Honshun vuoristometsissä. Eurooppaan varjostinkuusen toi ensimmäisen kerran John Gould Veitch syyskuussa vuonna 1860. Laji on elävä fossiili, jolla ei ole lähisukulaisia. Heimon esiintymiä tunnetaan jo triaskaudelta. Vanhimmat löydetyt fossiilit ovat 230 miljoonan vuoden takaa. Oncorhynchus kawamurae
Oncorhynchus kawamurae ("kunimasu") on Japanissa Tazawajärvessä elänyt tyynenmerenlohien suvun kala, jonka arveltiin kuolleen sukupuuttoon patoamiseen 1930 luvulla liittyneen happamoitumisen yhteydessä. Se on yleensä luokiteltu punalohen alalajiksi "Oncorhynchus nerka kawamurae". Kalan mätimunia tiedetään siirretyn joihinkin muihin järviin, mutta alalaji katsottiin kuolleeksi sukupuuttoon vuonna 1940.
Kioton yliopiston tutkijat ovat kuitenkin löytäneet vuonna 2010 Yamanashin prefektuurin Saikojärvestä kalayksilöitä, jotka ovat tunnistaneet kunimasuksi. Pussisaukko
Pussisaukot parittelevat joulukuussa, ja 1-5 pentua syntyvät pesään kahden viikon kuluttua. 22 päivän kuluttua jälkikasvulle kasvaa turkkia ja 40 päivän iässä silmät aukeavat, ja niiden ruumiit pullottavat hieman pussista esiin. 48 päivän ikäisinä pennut irrottavat nisästä, mutta juovat edelleen maitoa nisistä ja nukkuvat emon kanssa. Queenslandin tiikeri
Pussitiikerin löytämiseksi on viime vuosikymmeninä järjestetty etsintöjä, mutta ne eivät ole tuottaneet tulosta satunnaisia jalanjälkilöytöjä lukuun ottamatta. Vatsassahautojat
Lajeista ensimmäinen löydettiin vuonna 1973. Vuonna 1979 sammakon tulevaisuuden uskottiin olevan turvattu suurten poikasmäärien takia, mutta jo myöhemmin samana vuonna täysikasvuiset yksilöt olivat kadonneet eikä yhtään yksilöä löydetty. Viimeinen tunnettu vatsassahautoja kuoli laboratoriossa vuonna 1983. Molukkiravut
Molukkiravut ("Xiphosura") on yksi niveljalkaisten pääjaksoon kuuluvan leukakoukullisten alajakson luokista. Molukkiravut kuuluvat kehityshistoriallisesti varhaisimmin muotoutuneisiin niveljalkaisten ryhmiin, ja niiden luokkaan sisältyykin monia sukupuuttoon kuolleita kehityslinjoja. Molukkirapujen varhaisimpien muotojen arvioidaan kehittyneen jo ordovikikaudella noin 445 miljoonaa vuotta sitten, joten ne olivat trilobiittien ja meriskorpionien ohella ensimmäisiä merkittäviä niveljalkaisten kehityshaaroja. Muun muassa hiili- ja jurakaudelta peräisin olevien fossiilien perusteella on voitu päätellä, että molukkiravut ovat muuttuneet varsin vähän viimeisen 300 miljoonan vuoden aikana, ja siksi niitä kutsutaankin eläviksi fossiileiksi. Lasihelmipeli
Lasihelmipeli ("Das Glasperlenspiel") on Hermann Hessen viimeinen romaani ja hänen tunnetuin teoksensa Arosuden ja Siddharthan ohella. Vuonna 1943 julkaistu Lasihelmipeli lienee edesauttanut merkittävästi Hessen vuonna 1946 saamaa Nobel-palkintoa. Pussikkaat
Suomesta tunnetaan toistaiseksi 21 pussikaslajia Pussirotat
Pussirottia on noin 90 lajia. Pussirottien lähimpiä sukulaisia ovat pussipäästäiset. Luolakarhu
Viimeisimmät luolakarhun jäännökset on ajoitettu 27 800 vuotta taaksepäin. Häviämisen syystä ei ole varmuutta, mutta syyksi on ehdotettu muun muassa ilmastonmuutoksen aiheuttamaa elinympäristön häviämistä, kilpailua elintilasta nykyisen karhun kanssa ja kilpailua ihmisen kanssa luolista. Viimeiset luolakarhut elivät luultavasti Alppien eteläosissa. Jokirauskut
Heimon lajien fossiileista vanhimmat on ajoitettu eoseenikaudelle.Jokirauskujen heimon arvellaan eriytyneen omaksi heimokseen myöhäisellä liitukaudella tai varhaisella tertiäärikaudella. Nykyään elävät jokirauskulajit jaetaan kolmeen sukuun. Mosaikkijokirausku ("Paratrygon diereba") ja siimajokirausku ("Plesiotrygon iwamae") muodostavat omat sukunsa ja "Plesiotrygon"-suvun lajeja on vähintään 18 muun muassa tiikerijokirausku ("Potamotrygon falkneri"), riikinkukkorausku ("Potamotrygon motora") ja mustajokirausku ("Potamotrygon leopoldi"). Eräät luonnontieteilijät ovat pitäneet heimoa keihäsrauskujen ("Dasyatidae") alaheimona. Pussihukat (heimo)
Pussihukat ("Thylacinidae") on pussipetoihin kuuluva heimo, jonka kaikki lajit ovat kuolleet sukupuuttoon. Thylacosmilidae
Thylacosmilidae on sukupuuttoon kuollut muinainen eläinheimo, joka käsitti pussisapelihammaskissoja, ts. pussieläimiä, jotka kehittyivät Etelä-Amerikassa sapelihammaskissan tapaisiksi. Tunnetuin tähän joukkoon kuuluva ryhmä on "Thylacosmilus"-pussisapelikissa. Karhukaiset
Kehityshistoriallisesti karhukaiset kuuluvat Ecdysozoa-ryhmään yhdessä muun muassa niveljalkaisten, käsnäjalkaisten ja sukkulamatojen kanssa. Vanhimmat tunnetut karhukaisten fossiilit on löydetty Siperiasta keskikambrikautisista kivistä. Saksalainen pappi J. A. E. Goeze löysi karhukaiset vuonna 1773. Muistiinpanoissaan hän kuvaili karhukaista ”miniatyyrikarhuksi”. Mauritiuksensinikyyhky
Mauritiuksensinikyyhky ("Alectroenas nitidissima") oli Mauritiuksella elänyt kyyhkylintu, joka kuoli sukupuuttoon 1820- tai 1830-luvulla. Viimeinen pyydystetty yksilö on vuodelta 1826. Museoissa on säilynyt kolme nahkaa. Lajin holotyypin kuvaili Giovanni Antonio Scopoli vuonna 1786. Pussimäyrät
Pussimäyrät ("Peramelemorphia") on pussieläinlahko, johon kuuluvat pussimäyrät, pussikaniinit ja 1950-luvulla sukupuuttoon kuollut pussisika. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että lahkon suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin "pusselit". Mammutit
Villamammutti ja kolumbianmammutti hävisivät suurin piirtein samoihin aikoihin myöhäispleistosaanikauden joukkotuhossa. Niiden katoaminen alkoi etelästä, ja pisimpään ne sinnittelivät aivan pohjoisessa. Etelä-Euroopasta ja Kiinasta mammutit katosivat viimeistään 20 000 vuotta sitten. Muualta Euroopasta ja suurimmasta osasta Siperiaa ne katosivat noin 12 000 vuotta sitten, joskin muutama mantereen eristetty populaatio säilyi vähän pidempään. Siperian pohjoisrannikolla kuten Taimyrin niemimaalla mammutteja eli vielä 10 000 vuotta sitten. Pohjois-Amerikasta villamammutit katosivat ilmeisesti 11 000 vuotta sitten ja kolumbianmammutit 10 600 vuotta sitten. Viimeiset mammutit, jotka olivat kääpiömuotoja villamammutista, elivät Wrangelinsaarella sieltä löytyneiden jäänteiden perusteella 7 000–3 700 vuotta sitten Pussikkaat
Aikuiset pussikaskoiraat ovat leveäsiipisiä, pieniä perhosia. Siivet ovat usein lähes yksivärisen harmaanruskeat, mutta joillakin lajeilla kirjavat. Harvan siipisuomutuksen takia siivet ovat läpikuultavat. Useiden lajien koirailla on kaksoiskampamaiset tuntosarvet, joiden avulla ne haistavat ilmasta naaraan erittämät feromonit. Siipiväli vaihtelee lajista riippuen 8–56 mm. Pussipedot
Pussipedot ("Dasyuromorphia") on pussieläinlahko, johon kuuluvat melkein kaikki Australiassa elävät lihansyöjät, kuten pussinäädät, pussimuurahaiskarhu, uhanalainen pussiahma ja hiljattain sukupuuttoon kuollut pussihukka. Ainoat poikkeukset ovat kaikkiruokaiset pussimäyrät (lahko "Peramelemorphia") ja pussikontiaiset (lahko "Notoryctemorphia"). Pussipetolajeja elää myös Uudessa-Guineassa. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lahkon uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on "australianpussipedot". Sapelihammaskissat
Tunnetuin laji on "Smilodon", joka oli leijonan kokoinen ja jonka hampaat olivat 20 cm pitkät. Se eli Pohjois- ja Etelä-Amerikassa ja hyökkäsi muun muassa villamammuttien poikasten kimppuun. "Smilodon fatalis" oli painavampi kuin suurin nykyinen kissaeläin, siperiantiikeri., mikä teki siitä yhden suurimmista koskaan eläneistä kissaeläimistä. Sapelihammaskissoja eli vielä 10 000 vuotta sitten, kunnes ne kuolivat sukupuuttoon pleistoseenin lopun joukkotuhossa. Assück
Viimeisin tunnettu kokoonpano Pussirotat
Pussirotat ovat pieniä tai keskikokoisia pussieläimiä. Suurin laji on virginianopossumi, joka voi kasvaa vartalo ja häntä yhteenlaskettuna metrin mittaiseksi ja painaa 5,5 kilogrammaa. Vastaavasti pienimmät lajit ovat häntineen vain noin 10 cm:n mittaisia. Useimmilla lahkon eläimistä on pitkä nokkamainen kuono ja kapea pääkoppa. Pussirotilla on tarttumahäntä, mutta tämän voima ei riitä kannattamaan aikuisen yksilön painoa, joten vain poikaset saattavat roikkua häntänsä varassa. Pussisika
Pussisika ("Chaeropus ecaudatus") on Chaeropodidae-heimon ainoa, vielä 1920-luvulla elänyt australialainen pussieläinlaji. Buddy Moss
Buddy Moss kuoli lokakuussa 1984 jälleen suurelta yleisöltä unohdettuna. Document-levymerkki on julkaissut Mossin sotaa edeltävää tuotantoa 1990-luvulla kolmella albumilla. Vuonna 2006 Fat Possum julkaisi George Mitchellin vuonna 1963 tekemiä äänityksiä. Ne on julkaistu CD:llä "The George Mitchell Collection Vol. 2". Punkit
Suomessa tunnetuimmat punkit lienevät ihmisestäkin verta imevä puutiainen ja mikroskooppinen pölypunkki. Useimmille on tuttu myös pieni, punainen samettipunkki sekä sisätilojen kasveihin seittejä tekevä vihannespunkki. Kasvihuoneviljelijät käyttävät niin Suomessa kuin muualla yleisesti petopunkkeja tuholaisten, esimerkiksi juuri vihannespunkin torjuntaan. Saharanpussitiainen
Saharanpussitiainen ("Anthoscopus punctifrons") on pussitiaisten heimoon kuuluva varpuslintu. Lajin nimesi Karl Jakob Sundevall 1850. Pussihukka
Suurin osa pussihukan elintapoja ja käyttäytymistä koskevista havainnoista on tehty vankeudessa eläneistä yksilöistä, joten eläimen elintavoista luonnossa tiedetään hyvin vähän. Pussihukka eli yleensä melko avoimessa metsä- ja nurmimaastossa, vaikka Lounais-Tasmanian viimeiset yksilöt tavattiinkin tiheällä sademetsäalueella. Sen reviiri oli yleensä 40–80 neliökilometrin laajuinen. Joissakin tapauksissa pussihukkien tiedetään kerääntyneen laumoiksi, mutta suurin osa niistä liikkui yksin, pareittain tai pienissä perheryhmissä. Punahilkka
Satu on lähtöisin 1600-luvun Ranskasta, joskin samantapaisia satuja on ollut jo aiemmin. Ensimmäinen laajalti tunnettu muistiin kirjattu versio on vuodelta 1697 ja Charles Perraultin käsialaa; tämä varhaisempi versio loppuu suden syötyä Punahilkan. Nykyisin on tunnetumpi 1800-luvulta peräisin oleva Grimmin veljesten versio, jossa on onnellisempi loppu: Punahilkan syötyään susi menee nukkumaan, ja ohikulkenut puunhakkaaja avaa suden mahan, josta Punahilkka ja isoäiti tulevat ulos vahingoittumattomina. Pikkupussikaniini
Viimeinen varma havainto elävästä eläimestä on vuodelta 1931 läheltä Cooncherietä Etelä-Australian koillisosasta. Vuonna 1967 löydettiin kiilapyrstökotkan pesästä pikkupussikaniinin kallo, jonka ikää ei kuitenkaan tiedetä. Aboriginaalien mukaan laji eli vielä 1960-luvulla. Rochus Misch
Misch joutui Neuvostoliiton vangiksi paettuaan Führerbunkerista 2. toukokuuta 1945 vain kaksi tuntia ennen kuin puna-armeija valtasi bunkkerin. Hän vietti yhdeksän vuotta vankileirillä, minkä aikana häntä kidutettiin jotta hän kertoisi Hitlerin tarkan kohtalon. Vapauduttuaan vuonna 1954 hän palasi Berliiniin, jossa hän asui kahden kilometrin päässä Führerbunkerista. Bunkkerin löydyttyä uudelleen 1990-luvulla Misch vastusti bunkkerin tuhoamista selittäen sen olevan tärkeä osa maailmanhistoriaa. Misch kirjoitti muistelmistaan kirjan "Der letzte Zeuge" ("The Last Witness"), joka julkaistiin vuonna 2008. Siegfried Knappen kuoltua 1. joulukuuta 2008 Misch oli viimeinen elossa oleva Führerbunkerissa asunut henkilö. Salomoninkyyhky
Salomoninkyyhky ("Alopecoenas salamonis") on sukupuuttoon kuollut kyyhkylaji, jota tavattiin Salomonsaarilla. Se tunnetaan vain kahden yksilön perusteella. Yksi löytyi Makiralta vuonna 1882, ja toinen Ramokselta vuonna 1927. Vaikka Makiran sijainti kyseenalaistettiin, se on kuitenkin voimassa. Yritykset löytää laji Makiralta ovat olleet menestyksettömiä. Uudet yritykset lajin löytämiseksi Ramokselta epäonnistuivat, eivätkä maanomistajat tunteneet lajia. Enää ei ole epäilystä siitä, että lajin viimeinen edustaja on kuollut, mahdollisesti jonkin aikaa sitten. On uskottavaa, että salomoninkyyhky on aikoinaan asuttanut myös muita alueen saaria. Laji on voinut kierrellä pienillä saarilla, kun tilapäiset linnut ilmaantuivat suuremmille saarille, tai sitten nämä kaksi yksilöä vain edustivat heikentyneen kannan viimeisiä yksilöitä. Notoungulata
Notoungulata on istukkanisäkkäiden lahko, jonka edustajat elivät Pohjois- ja Etelä-Amerikassa paleoseenilta pleistoseeniille. Suurin osa niistä hävisi jo ennen Suurta Amerikan eläimistövaihtoa noin miljoona vuotta sitten. Tiettävästi viimeinen lahkon edustaja "Toxodon" hävisi viimeistään 10 000 vuotta sitten. Joissakin yhteyksissä Notoungulata lasketaan epäviralliseen ylälahkoon Meridiungulata. Myöhäisliitukausi
Myöhäsliitukausi oli liitukauden jälkimmäinen epookki 99,6–65,5 miljoonaa vuotta sitten. Sen aikana syntyneet kerrostumat ovat liitukautisista lähimpänä maanpintaa, siksi niitä sanotaan joskus yläliitukauden fossiileiksi. Aivan kauden lopussa tapahtui dinosaurusten joukkotuho 65,5 ± 0,3 miljoonaa vuotta sitten eli välillä 65,8–65,2 miljoonaa vuotta sitten. Turonia-vaiheen alussa noin 90 miljoonaa vuotta sitten saavutettiin liitukauden lämpimin jakso eli lämpöhuippu. Se lienee osin johtunut tulivuorenpurkausten ilmakehään päästämistä kasvihuonekaasuista, lähinnä hiilidioksidista. Kukkakasvit ja lehtipuut levisivät tällä kaudella. Peikkohai
Peikkohai, vanhalta nimeltään kärsähai, ("Mitsukurina owstoni", aiemmin "Scapanorhynchus owstoni") on hidasliikkeinen syvän meren rustokala. Peikkohain kuono on pitkä ja terävä. Kuonon alla on ulostyöntyvät leuat. Peikkohain iho on pehmeä ja väriltään vaaleanpunertavan harmaa. Laji kasvaa noin kolmen metrin pituiseksi. Laji on peikkohaiden heimon ("Mitsukurinidae") ainoa edustaja. Peikkohaiden luultiin kuolleen sukupuuttoon jo 100 miljoonaa vuotta sitten, kunnes ensimmäinen elävä yksilö saatiin saaliiksi Japanissa vuonna 1898. Pussikaniinit
Pussikaniinit ("Thylacomyidae") ovat kaikkiruokaisia pussieläimiä. Ne ovat pussimäyrien lahkon ("Peramelemorphia") suurimpia jäseniä. Pussikaniineita on elossa enää yksi laji, isopussikaniini ("Macrotis lagotis"). Pikkupussikaniini ("Macrotis leucura") kuoli sukupuuttoon 1950-luvulla. David Fleay
Fleay syntyi Ballaratissa ja kiinnostui jo nuorena Australian eläimistöön. Hän lähti Melbournen yliopistoon opiskelemaan 1927 ja valmistui 1931 aineinaan eläintiede, kasvitiede ja kasvatustiede. Fleay kuvasi 1933 viimeisen elävän pussihukan, joka puri häntä, aiheuttaen Fleaylle elinikäisen arven takamukseen. Fleay anoi Tasmanian virkailijoilta lupaa vankeudessa elävien pussihukkien lisääntymisohjelmalle, mutta hänen pyyntönsä evättiin. Pussihukka
Luulöydöistä ja kalliomaalauksista päätellen pussihukka eli vielä 3 000–2 000 vuotta sitten Australian mantereella ja mahdollisesti myös Uudessa-Guineassa. Se alkoi kuitenkin menettää elintilaansa dingolle, joka ilmestyi mantereelle noin 3 500 vuotta sitten. Laumaeläimenä dingo oli lähinnä yksin elänyttä pussihukkaa vahvempi saalistaja etenkin silloin, kun ravinto oli vähissä. Dingot saattoivat myös ryövätä pussihukalta sen kaatamia saaliita. Australiassa ei vielä tuolloin elänyt kaneja, joita heikompi kilpailija olisi voinut syödä niukkoina aikoina. Aboriginaalien harjoittamalla metsästykselläkin saattoi olla vaikutusta kannan pienentymiseen. On myös mahdollista, että dingojen mukana levisi jokin tauti tai loinen, joka tappoi Australiasta sekä pussihukat että pussiahmat. Pussihukka säilyi kuitenkin Tasmaniassa, minne dingo ei koskaan levinnyt. Vaikka pussihukan elinalue on ollut laaja, laji ei ilmeisesti ollut koskaan kovin runsaslukuinen, mikä johtui osaksi sen asemasta ravintoketjun huipulla.
Eurooppalaiset joutuivat tekemisiin pussihukan kanssa, kun ensimmäiset sotilaat ja uudisasukkaat asettuivat Tasmaniaan 1803 ja toivat mukanaan lampaita. Koska pussihukkaa pidettiin uhkana lampaille, sekä viranomaiset että yksityiset maksoivat siitä tapporahaa. Eläimiä metsästettiin, pyydystettiin ansoilla ja myrkytettiin. Metsästyksen lisäksi elinympäristön muuttuminen, koirien yleistyminen ja sairaudet ovat voineet vaikuttaa lajin häviämiseen. Vuosina 1888–1909 viranomaiset maksoivat palkkion yhteensä 2 184 tapetusta yksilöstä. Vuonna 1910 pussihukkiin levisi eurooppalaisten myötä penikkatautia muistuttanut epidemia, joka harvensi voimakkaasti ennestäänkin uhanalaista lajia. Muuttokyyhky
Vielä 1800-luvun alussa muuttokyyhky oli maailman yleisin lintulaji; tuolloin sen kannaksi arvioitiin vähintään 10 miljardia yksilöä, ja joka toinen pohjoisamerikkalainen lintu oli muuttokyyhky. Niitä alettiin käyttää halpana ruokana orjille ja köyhille, mikä johti suurimittaiseen metsästykseen. Vuosien 1800–1870 välillä muuttokyyhkykanta taantui hitaasti, mutta vuosina 1870–1890 kannassa tapahtui katastrofaalinen romahdus. 1890-luvulla yritettiin säätää metsästystä rajoittavia asetuksia, mutta se oli liian myöhäistä eikä laji kyennyt enää toipumaan. Viimeinen varma havainto luonnonvaraisesta muuttokyyhkystä tehtiin Ohiossa vuonna 1900 ja viimeinen vangittu yksilö, nimeltään "Martha", kuoli vuonna 1914 Cincinnatin eläintarhassa, jossa se oli elänyt viimeiset 14 vuotta. Pussikkaat
Pussikkaiden toukat liikkuvat vapaasti etsimässä ravintoa. Heti munasta kuoriuduttuaan ne rakentavat erittämästään silkistä suojapussin, jonka ne naamioivat maa-aineksella, hyönteisten jäänteillä tai kasvinosilla. Pussin koko ja ulkonäkö vaihtelevat, mutta ovat tiukasti lajityypillisiä ja monet lajit on helpompaa tunnistaa toukan pussista kuin aikuisen perhosen ulkoasusta. Sukujen "Canephora" ja "Pachytelia" lajeilla koiras- ja naarastoukkien pussit ovat erinäköisiä. Toukka kuljettaa pussia mukanaan koteloitumiseensa saakka ja tekee myös kotelon pussin sisään. Pussikkaiden toukat kelpuuttavat ravinnokseen laajan kirjon kasveja, sammalia, puissa kasvavia leviä ja jäkäliä. Muutamien lajien toukat ovat muita hyönteisiä saalistavia petoja. Pussikkaat
Pussikkaat, aikaisemmalta nimeltään pussikehrääjät, (Psychidae) on maailmanlaajuisesti 1000–3000 lajia käsittävä perhosheimo. Euroopasta lajeja tunnetaan 130 ja Pohjoismaista 26. Heimon lajit ovat pienikokoisia, yleensä yöaktiivisia ja niiden keskeisenä tuntomerkkinä on toukan suojakseen rakentama pussi, josta se ei joissakin tapauksissa poistu edes aikuistuttuaan. Monien lajien tunnistaminen on vaikeaa ja ryhmän sisäinen taksonomia tunnetaan huonosti. Sukupuolidimorfismi on pussikkailla varsin yleistä. Jöns Budde
Viimeisin merkintä Buddesta on vuodelta 1491, joten hänen oletetaan kuolleen pian sen jälkeen. Budde jätti kuoltuaan Naantalin luostarille alttarikalkin ja omistuskirjoituksella varustetun öylättilautasen. Norsueläimet
Mammutit ("Mammuthus") olivat pohjoisilla alueilla jääkausien aikana elänyt norsujen heimon suku, johon kuului useita lajeja. Mammutit kehittyivät noin neljä miljoonaa vuotta sitten ja katosivat muutamia tuhansia vuosia sitten.
Tunnetuin laji, villamammutti ("Mammuthus primigenius"), kuoli sukupuuttoon noin 8000 eaa. Kooltaan mammutit olivat lajista riippuen nykyisten norsujen kokoisia tai suurempia. Suurin laji, aromammutti ("Mammuthus trogontherii"), kasvoi viisi metriä korkeaksi. Mammuttien syöksyhampaat kasvoivat jopa nelimetrisiksi. Pussipedot
Pussipetojen yhteinen tekijä on koko. Ennen Australiassa eli myös suurempia petopussieläimiä, mutta nämä ovat kaikki kuolleet jo sukupuuttoon ja niistä mitkään eivät kuuluneet "Dasyuromorphia"-lahkoon. Nykyajalla eläneet pussipedot ovat kooltaan suden kokoisen pussihukan ja yli puolet hiirtä pienemmän "Planigale ingrami"-pussilumikon väliltä. Suurin osa pussipedoista kuuluu skaalan pienempään päähän. James Fenimore Cooper
Tunnetuin on "Nahkasukka"-sarja, jonka päähenkilö on Natty Bumppo. Natty Bumppon intiaaniystävä on Chingachgook ja tämän poika Unkas. Sarjassa Nattyn elämää kuvataan kuudenkymmenen vuoden ajan. Natty on rehti eränkävijä ja Chingachgook on ”jalo villi”. Sarjan kuuluisin teos on "Viimeinen mohikaani", jota monet pitävät hänen pääteoksenaan. Se on kirjoitettu antiikin tragedian kuosiin, rakkaus ja tulevaisuus väistyvät kuoleman ja koston edessä. Viirukiharapyrstö
Viirukiharapyrstö ("Chaetoptila angustipluma") eli aiemmalta nimeltään havaijinviirumesikko oli Havaijin kotoperäinen varpuslintu. Se eli viimeiseksi Havaijin pääsaaren vuoristometsässä. Arkeologisten fossiililöytöjen mukaan se on elänyt myös Oahulla ja Mauilla. Lajista tunnetaan vain neljä vuosien 1840–1859 välillä kerättyä näytettä. Titian Ramsay Peale kuvaili lajin holotyypin vuonna 1848. Panssarihait
Panssarihait tai panssarikalat ("Placodermi") on sukupuuttoon kuolleiden kalojen ryhmä, johon kuuluvat vanhimmat tunnetut leualliset kalalajit. Nimensä ne ovat saaneet vahvasta pääpanssarista, joka useilla lajeista oli. Ruumiin takaosa sen sijaan oli suojaton tai suomujen peittämä. Ensimmäiset panssarihait ilmestyivät siluurikauden keskivaiheilla ja viimeiset kuolivat sukupuuttoon myöhäisellä devonikaudella. Nisäkkäiden evoluutio
Ehkä symmetrodontteihin kuuluvan Trituberculata-heimon, joka oli mitä luultavimmin pussinisäkkäiden ja istukallisten edeltäjä, arvellaan kehittyneen jo noin 215 miljoonaa vuotta sitten. Näihin kuuluivat pantotheerit. Varhaisjurakaudella eli Hadrocodium, joka oli hyvin nisäkäsmäinen. Myöhemmin kehittyi dokodontteja, joista tunnetuin on majavaa muistuttava Castorocauda, joka eli keskijurakaudella noin 164 miljoonaa vuotta sitten. Symmetrodontit, joita tavataan hyvin harvoin fossiilistossa, olivat trikonodontteja kehittyneempiä, ja hyvin lähellä varsinaisia nisäkkäitä. Pussieläimet
Lahkoista pussirotat eli opossumit, pussipäästäiset ja silkkipussirottien ainoa laji chilenpussirotta elävät Amerikan mantereella, muut neljä lahkoa puolestaan Australiassa ja Uudessa-Guineassa. Aikaisemmin vallinneen luokittelun mukaan lahkot oli jaettu kahden ylälahkon, "Ameridelphia":n ja "Australidelphia":n kesken. Ensin mainittuun luettiin pussirotat ja pussipäästäiset, jälkimmäiseen kaikki muut pussieläimet, myös amerikkalainen chilenpussirotta. Kolumbianmammutti
Sekä kolumbianmammutit että villamammutit hävisivät myöhäisen pleistoseenikauden ja varhaisen holoseenikauden aikana yhdessä enimmän pleistoseeniaikakauden megafaunan kanssa. Viimeisimmät kolumbianmammutin jäänteet on ajoitettu olevan peräisin noin 11 500 vuoden takaa. Tämä sukupuutto oli osa pleistoseenin lopun joukkotuhoa, joka alkoi 40 000 vuotta sitten ja saavutti huippunsa 14 000–11 500 vuotta sitten. Tutkijat eivät tiedä tapahtuivatko nämä sukupuutot nopeasti vai pidemmän ajan kuluessa. Tänä ajanjaksona Pohjois-Amerikasta hävisi 40 nisäkäslajia, joista melkein kaikki painoivat yli 40 kg; mammuttien sukupuuttoa ei voida selittää eristyksissä muista tekijöistä ja tapahtumista. Koikarppi
Kuuluisin punainen koikarppi, nimeltään Hanako (n. 1751 - 7. heinäkuuta 1977), kuului eläessään useille eri henkilöille, jotka on tarkasti dokumentoitu. Heistä viimeiseksi jäi tohtori Komei Koshihara, joka avioituessaan sai karpin vaimonsa suvun perintönä. Kuollessaan Hanako oli oletettavasti 226 vuotta vanha; oletus perustuu karpin suomujen tutkimukseen vuodelta 1966. Vanhin varmistettu koikarpin elinikä on 47 vuotta. Etruskit
Etruskien käyttämä etruskin kieli tunnetaan hyvin vaillinaisesti. Vaikka sitä kirjoitettiin hyvin tunnetulla kreikkalaisten aakkosten muunnelmalla, siitä on säilynyt ja kyetty kääntämään vain katkelmia. Niiden perusteella kuitenkin tiedetään, ettei kieli ollut indoeurooppalainen eikä sille ole löydetty nykykielten joukosta kielisukulaisia. Viimeinen nimeltä tunnettu etruskin taitaja oli Rooman keisari Claudius (k. 54 jaa.). Viimeiset etruskin osaajat lienevät olleet perinteisiä roomalaisia ennustajia, joiden toiminta kristinuskon myötä kiellettiin. Viimeinen maininta kielen käytöstä on vuodelta 410, kun etruskipapeilta pyydettiin salamoita torjumaan visigoottivalloittajia. Pussieläimet
Useimmilla mantereilla istukalliset nisäkkäät olivat paljon menestyksekkäämpiä ja pussieläimet katosivat. Etelä-Amerikassa opossumit saivat kuitenkin vankan jalansijan ja tertiäärikaudella pussieläimistä kehittyi myös saalistajia, kuten esimerkiksi sapelihampainen "Thylacosmilus". Australiassa istukalliset nisäkkäät eivät menestyneet, vaan pussieläimet ja nokkaeläimet hallitsivat tertiäärikauden ajan. Australian istukalliset nisäkkäät ovat muuttaneet mantereelle myöhemmin. Ty the Tasmanian Tiger
Muutamia vuosia sitten, Cass johtaja taisteli pussihukkaperhettä vastaan viidestä talismaanista. Cass sai vangittua tiikerit uniaikaan käyttämällä talismaaneja, mutta portaali tuhottiin ja talismaanit hajaantuivat, kiitos Tyn isän. Isopussikaniiniperhe adoptoi viimeisen tasmaanian tiikerin, Tyn. Vuosia myöhemmin, bunyip ilmoitti Tylle hänen perinnöstä ja Cass johtajasta. Tämän jälkeen Ty päätti pelastaa perheensä ja muut. Tyn vanha kaveri, Maurie esittelee hänelle tiedemiehen nimeltään Julius, joka on keksinyt koneen millä paikallistetaan talismaanit ja siirtää hänet niiden luokse. Tyn ystävien avustuksella Ty pääsee lähemmäs Cassia, kunnes he kohtaavat. Kun Ty on taistelemassa Cassin suurta robottia vastaan, ilmestyy tasmaanian tiikeri Sly, entinen Cassin puolulainen. Sly pettää Cassin ja heittää Tylle Doomerangin, millä Tyn isä erotti talismaanit. Ty kukistaa Cassin ja pelastaa perheensä. Munivat nisäkkäät
Munivat nisäkkäät erosivat muista nisäkkäistä joskus mesotsooisella maailmankaudella. Vanhimmat tunnetut fossiilit ovat jopa 210 miljoonan vuoden takaa myöhäistriaskaudelta. Mauritiuksenluhtakana
Kun luontotieteilijä François Leguat, joka oli edeltävinä vuosina tutustunut rodriguesinluhtakanaan, saapui Mauritiukselle vuonna 1693, hän huomasi mauritiuksenluhtakanan olevan jo harvinainen laji. Leguat oli viimeinen, jonka muistiinpanoissa on maininta mauritiuksenluhtakanasta. Linnun arvioidaan kuolleen sukupuuttoon vuosisadan vaihteen tietämillä. Linnun statuksen ja katoamisen määrittäminen on monimutkaista, sillä dodon paikallista nimeä "Todaersen" (tai "dodaersen", "paksuperseet") alettiin käyttää mauritiuksenluhtakanasta, joka oli yhtä pyylevä. Nisäkkäät
Istukkanisäkkäiden ja pussieläinten kehityshaarat erosivat noin 130–148 miljoonaa vuotta sitten liitukauden alussa. Mantereiden eroaminen nykyisiksi Euraasian, Afrikan, Etelä- ja Pohjois-Amerikkojen mantereiksi sai aikaan uudenlaisten nisäkkäiden kehityksen. Afrikan ja Etelä-Amerikan mantereiden eroaminen tapahtui noin 100–120 miljoonaa vuotta sitten, mikä sopii yhteen molekyylitutkimusten tuloksiin, joiden mukaan istukkanisäkkäiden kehityksestä irtaantui Afrikan nisäkkäät ("Afrotheria") omaksi haarakseen, joita tavataan nykyäänkin ainoastaan Afrikassa. Etelä-Amerikan vajaahampaiset ("Xenarthra") ja "Boreoeutheria"-kladi muodostivat loput ajan istukkanisäkkäistä. Gondwanan nykyisen Etelä-Amerikan alueilla elävät vajaahampaiset haarautuivat "Boreoeutheria"-nisäkkäistä noin 88–100 miljoonaa vuotta sitten. "Boreoeutheria" hajaantui 79–88 miljoonaa vuotta sitten edelleen "Euarchontoglires"-esikädellisiin ja Lauraasian nisäkkäisiin ("Laurasiatheria"). Pachydyptes
Pachydyptes on sukupuuttoon kuollut pingviinisuku. Se sisältää vain lajin "Pachydyptes ponderosus", joka tunnetaan muutamasta myöhäiselle eoseenille 37–34 miljoonan vuoden taakse ajoitetuista fossiilisista luista Otagon alueelta Uudelta-Seelannilta. Pussiunikeot
Pussiunikeot ("Burramyidae") on pussikiipijämäisten pussieläinten heimo, johon kuuluu kaksi sukua ja viisi lajia. Ne elävät lähinnä Australiassa, mutta yhtä lajia tavataan myös Uudessa-Guineassa. Luettelo pussieläimistä
Tämä on luettelo pussieläimistä (Marsupialia). Pussieläinten osaluokkaan kuuluu seitsemän lahkoa, 21 heimoa, 91 sukua ja 331 lajia. Sukupuuttoon kuolleet lajit on merkitty ristillä. Pleistoseenin lopun joukkotuho
Noin 15 000–14 000 radiohiilivuotta sitten mammuttien määrä väheni hyvin voimakkaasti Keski-Euroopassa ja Ukrainassa. Noin 14 000 vuotta sitten mammuttialueen eteläraja oli Viron–Keski-Suomen leveyksillä. Keski-Euroopassa viimeistä edellinen mammutti eli 14 000 radiohiilivuotta sitten, samoin Ukrainassa kolmanneksi viimeinen ajoitettu. Mammuttien häviäminen oli nopeaa noin 14 000–12 000 kalenterivuotta sitten. Kasvit
Siluurikauden alkupuolella noin 425 miljoonaa vuotta sitten ilmaantuivat ensimmäiset putkilokasvit, joista fossiililöytöjen perusteella vanhin tunnettu on muutaman senttimetrin korkuinen "Cooksonia", jonka lehdettömien varsien päässä oli itiöpesäke. Rakenteeltaan paljon monimutkaisempi "Baragwanathia" oli lähes yhtä varhainen laji, ja sillä oli spiraalimaisesti järjestäytyneet lehdet. Putkilokasveille kehittyi kuivumiselta suojaava vahakerros niiden pinnalle, säädeltävät ilmaraot lehtien alapinnoille sekä puuosa, joiden putkilot tuovat juurien imemän veden ja ravinteet kasvin käytettäväksi. Putkilokasvit olivat siis "homoiohydrisiä", ne pystyivät ylläpitämään kosteustasapainonsa ympäristön heilahteluista huolimatta. Kilpailu valosta sai aikaan lehtien kehittymisen, jotta kasvit saisivat kerättyä auringon energiaa tehokkaammin; samalla vedenottomekanismien oli edelleen kehityttävä haihtumisen lisääntyessä. Massospondylus
Richard Owen nimesi tämän prosauropodin vuonna 1854 Etelä-Afrikasta löydetyistä jäännöksistä. Yli 80 osittaista "Massospondyluksen" luurankoa on löydetty, joten se on yksi tunnetuimmista prosauropodeista. Lisäksi munia sisältävä pesä on löydetty, jonka uskotaan kuuluneen "Massospondylukselle". Munien sisältä löydettiin vanhimmat tunnetut dinosauruksen alkiot. Ansakuoppa
Ansakuoppa on metsästyksessä käytettävä ansa, maahan kaivettu kuoppa, johon eläimen on tarkoitus pudota. Ansakuopilla on metsästetty Suomessa jo kivikaudella. Suden kuoppapyynti on viimeinen ansakuoppametsästyksen perinne Suomessa, ja sekin päättyi viimeistään 1900-luvun alkupuolella. Suden ansakuoppia kutsuttiin sudenkuopiksi tai hukanhaudoiksi. Sudenkuoppiin on usein laitettu keskelle paalu, jonka päässä on syötti. Muita kuin lihansyöjiä on peloteltu ansoihin, tai ansat on tehty eläinten toivotuille kulkureiteille. Postosuchus
Postosuchus oli arkosauri, joka eli triaskauden lopulla noin 222 - 215 miljoonaa vuotta sitten. Se eli nykyisen Pohjois-Amerikan alueella. Useita fossiileita on löydetty Petrifield Forestista Arizonasta. Pleistoseenin lopun joukkotuho
Joidenkin tutkijoiden mukaan mammutti olisi tavattu Pohjois-Aasiassa ja Alaskassa vielä pitkään holoseenilla. Joidenkin tietojen mukaan mamutti olisi elänyt Taimyrin niemimaalla vielä 7000 vuotta sitten, ja myskihärkäkin 3000 vuotta sitten. Beringinsalmen lähellä olevan Saint Paulin saaren mammutti hävisi noin 5600 vuotta sitten. Kasvillisuus ei muuttunut. Uuden tutkimuksen mukaan saaren makea vesi kävi vähiin kun ilmasto kuivui ja merenpinta nousi. Näin mammuteilta loppui juomavesi. Pussipedot (heimo)
Pussipedot eli pienpussipedot ("Dasyuridae") on pussipetojen lahkoon ("Dasyuromorphia") kuuluva nisäkäsheimo, johon kuuluvat muun muassa pussihiiret, pussilumikot, pussikärpät, pussinäädät ja pussiahma. Heimon edustajat elävät Australiassa ja Uudessa-Guineassa. Pienin pussipeto on "Ningaui timealeyi" (2–9,4 g) ja suurin pussiahma (6–8 kg). Poverty Point
Mississippin seudulla vallitsi arkaainen kulttuuri 10000–3000 radiohiilivuotta sitten, jakautuen vanhaan 10000–8000, keskimmäiseen 8000–5000 ja myöhäiseen 5000–3000 radiohiilivuotta sitten.
Poverty Pointia edeltäneitä kumpukomplekseja tehtiin luultavasti jo 7000 radiohiilivuotta sitten, jonka ikäinen Lousianne Monte Sano on. Paremmin on ajoitettu kolme pientä elliptistä kumpukehää Watson Brake, Saunders ja Frenchman's Bend, joista Watson Brake on näyttävinPauketat Loren 2005, s 90.. Ne ovat vuosilta 5600–5000 cal BP eli 3600–3000 kalenterivuotta eaa.. Viimeinen keskiarkaaisen kumpuryhmä oli Hadgepeth n. 5200–4500 cal BP. Keskiarkaaisissa kumpuryhmissä on parittaisia kumpuja, jopa 3–11 kumpua ja oli myös yksittäiskumpuja. Kummut olivat yleensä alle 6 m korkeita. Keskietelässä, Keskilännessä oli "simpukankuorikumpuarkaakinen" n. 7500–3000 radiohiilivuotta sitten alkaenPauketat Loren 2005, s 88. ja Floridassa sama kuoritunkiokumpujen kasvu 6000 eaa alkaen, mikä jatkui myöhemmin St. Johnsin perinteenä. Näitä simpukankuorikumpuja ei pidetä hautakumpuina joitain poikkeuksia lukuun ottamatta. Etelä-Atlantin rannikolla tehtiin simpukankuorikehiä n. 4500–3000 radiohiilivuotta sitten myöhäisarkaaisella kaudella. Johdatus evoluutioon
Australiassa elää pussieläimiä edelleen, ja ne ovat sopeutuneet vastaaviin ekologisiin lokeroihin kuin nisäkkäät muussa maailmassa. Esim. siinä missä muussa maailmassa on susia, hiiriä ja maamyyriä, on Australiassa pussihukka, pussihiiri ja pussimaamyyrä. Tämä on myös esimerkki konvergenssista. Pussisaukko
Pussisaukko jaetaan neljään alalajiin:Pussisaukko on varsin pienikokoinen pussieläin; 25–32,5 cm:n pituinen, hännän kanssa 36–40 cm:n pituinen. Turkki on vaaleanharmaa ja siinä on mustia laikkuja. Kuono, silmänalueet ja päälaki ovat kokonaan mustat. Lisäksi vaalea laikku kulkee otsalta korviin asti. Pussisaukon korvat ovat pyöreät ja paljaat karvoituksesta. Eläimen silmien yläpuolella on tuntoherkkää karvoitusta, ja lisäksi sillä on herkät ja pitkät viikset. Hännän karvoitus on mustaa ja päästä keltaista tai valkoista. Pussisaukon takajalat ovat räpylämäiset, mutta etujalat eivät. Etujalkoja saukko käyttää tunnusteluun ja saaliin kiinniottamiseen ja ui hännällään ja takajaloillaan. Pleistoseenin lopun joukkotuho
Mammuttien lisäksi Pohjois-Amerikasta hävisivät pleistoseenin lopun aikoihin leijona, gepardi, tylppäkuonokarhu, hirmususi, hirmulintu, sapelihammaskissat, maalaiskiaiset, glyptodontit, jättiläismajava, hevoseläimet, kamelit, mastodontti, jättiläispekari, ja monet muut. Myskihärkä, biisoni ja hanka-antilooppi selvisivät tuholta, mutta myskihärkä harvinaistui. Etelä-Amerikan jättiläiseläimet hävisivät muutama sata vuotta, ehkä noin 500 vuotta, myöhemmin kuin Pohjois-Amerikan eläimet. Sieltäkin hävisi jääkauden päättymisen ja ihmisen saapumisen aikoihin monia eläimiä, kuten maalaiskiaiset, glyptodontit, mastodontit, hevoset, aasit, kamelit, sapelihammaskissat, leijona, hirmulinnun kaltaiset jättimäiset linnut ja jättimäiset jyrsijät. Etelä-Amerikalle tyypilliset pussieläimet olivat hävinneet jo ennen ihmisten tuloa Suuressa Amerikan eläimistönvaihdoksessa. Noin 7 000 radiohiilivuotta sitten ihminen saapui Karibialle, ja 2 000 vuotta myöhemmin hän oli hävittänyt viimeiset jättiläislaiskiaiset. Kaikkiaan Amerikasta hävisi 33 eläinsukua. Jotkut ovat sanoneet jopa ihmisten mukanaan tuomien tautien hävittäneen Amerikan eläimiä. Puistopunatasku
Puistopunatasku ("Cossypha heuglini") on afrikkalainen punataskujen sukuun kuuluva varpuslintu. Laji on nimetty Theodor von Heuglinin kunniaksi. Barbosa du Bocage antoi lajille nimen "Cossypha subrufescens" 1869. "Cossypha"-suvun nimesi Vigors 1825. Pussiahma
Pussiahma on suurin jäljellä oleva pussipeto. Se painaa noin 8–12 kilogrammaa ja on häntä mukaan luettuna noin 75 senttimetrin pituinen. Pussiahma on tukeva, pää on suuri sekä kaula vankka ja lyhyt. Pussiahma astuu koko jalkapohjallaan ja antaa karhumaisen vaikutelman, lisäksi sillä on rinnassa samanlainen valkoinen rintakuvio kuin esimerkiksi kauluskarhulla, ja sen turkki on muuten kiiltävän musta. Häntä on pitkä ja yläpuolelta karvainen, alhaalta paljas. Sekä etu- että takaraajat ovat hyvin vahvat. Takajaloista puuttuu ensimmäinen varvas. Pussiahman leuat ovat erittäin vahvat ja se murskaa niillä suuriakin luita. Hajuaisti on hyvä, mutta eläin näkee huonosti ja luottaakin hajuaistiinsa etsiessään ruokaa. Carolinanaratti
Carolinanaratti eli vanhalta nimeltään carolinanpapukaija ("Conuropsis carolinensis") oli pohjoisamerikkalainen papukaijalaji, joka on kuollut sukupuuttoon. Se oli Conuropsis-suvun ainoa edustaja. Laji oli Yhdysvalloissa ainoa alkuperäinen papukaijalaji. Se esiintyi siellä erittäin runsaina parvina ja saattoi tuhota satoa maanviljelyksillä. Muuttokyyhkyn tapaan carolinanaratti kuoli sukupuuttoon 1900-luvun alussa. Aavikkopussimäyrä
Aavikkopussimäyrä ("Perameles eremiana") oli pienikokoinen pussimäyrälaji, joka eli Australian keskiosien vähäsateisilla alueilla. Lajin arvellaan kuolleen jo sukupuuttoon, viimeinen tunnettu yksilö kuoli vuonna 1943. Spede Pasanen
Speden kuoleman jälkeen lähes kaikki hänen elokuvansa on julkaistu DVD-formaatissa (ja aivan aluksi myös VHS-kaseteilla). MTV3 on esittänyt Pasasen elokuvia televisiossa. Vuosina 2005–2008 julkaistiin lähes kaikki tallessa olevat "Spede Show" -sketsiohjelmat DVD:nä. Julkaisematta jäi vuoden 1987 viimeinen jakso. EMI julkaisi vuonna 2002 Pasasen ja Leo Jokelan esittämät radiosketsit Papukaija G. Pula-ahosta CD-levynä (levyn nimi Pure nenääs!), joka oli Suomen virallisella listalla yhteensä 20 viikkoa, joista viisi viikkoa ykkössijalla. Vuonna 2004 tehtiin Speden muistolle viimeinen Turhapuro-elokuva "Uuno Turhapuro – This Is My Life". Taistelulaiva
Toisen maailmansodan ehkä kuuluisin taistelulaiva oli saksalainen "Bismarck", joka upotti brittiläisen taisteluristeilijä "HMS Hoodin" 24. toukokuuta 1941, mutta tuhoutui itse kolme päivää myöhemmin taistelussa Kuninkaallista laivastoa vastaan. Viimeinen taistelulaivojen keskinäinen voimainkoetus tapahtui 25. lokakuuta 1944 Surigaon salmessa Leyten saaren kaakkoispuolella osana Leytenlahden taistelua. Vastakkain olivat yhdysvaltalaisen amiraali Oldendorfin kuusi taistelulaivaa ja japanilaisen amiraali Nishimuran taistelulaivat Yamashiro ja Fusō, molemmat pienempien laivojen tukemina. Taistelu päättyi yhdysvaltalaisten selvään voittoon. Nishimuran osasto upotettiin ja amerikkalaisten tappiot jäivät pieniksi. Vesiperhoset
Vesiperhosten ja oikeiden perhosten viimeisen yhteisen esi-isän (lahko "Amphiesmenoptera") esiintymisajankohtaa ei tunneta kovinkaan tarkoin, mutta varhaisimmat fossiilijäänteet vesiperhosista tunnetaan triaskaudelta. Eriytyminen lienee tapahtunut vesiperhosten esi-isien erikoistuttua viettämään toukkavaiheensa vedessä, kun nykyisten perhosten esivanhemmat elivät toukkina kostean karikkeen ja sammalikon joukossa. Leukakoukulliset
Suurin osa leukakoukullisiin kuuluvista merissä elävistä lajeista on aikojen kuluessa kuollut sukupuuttoon. Muinaiset trilobiitit olivat leukakoukullisten lähisukua, ja ne muodostavat yhdessä taksonin "Arachnomorpha". Sukupuuttoon kuolleita leukakoukullisten lajeja on tunnistettu fossiililöydöistä noin 2 000, ja niistä vanhimmat ovat myöhäiseltä kambrikaudelta. Varhaisimmat meriskorpionien ja molukkirapujen fossiilit ovat ordovikikaudelta. Kärsäpussipäästäinen
Uskotaan, että kärsäpussipäästäinen on pitkäaikaisen pussieläinryhmän viimeinen selviytyjä. Vaikka sen levinneisyysalue on melko rajoittunut Länsi-Australian lounaisosiin, se on melko yleinen, ja se ei ole vaarassa kuolla sukupuuttoon niin kauan kuin sen asuinalueet säilyvät koskemattomina. Kasvien monimuotoisuus on kärsäpussipäästäiselle elintärkeää, sillä se ei selviä kovin pitkään ilman jatkuvaa medentuotantoa, eikä se pysty etsimään ruokaa yhtä laajalta alueelta kuin mettä syövät linnut. Vantaan Pussihukat
Vantaan Pussihukat on vuonna 1975 perustettu vantaalainen koripalloseura. Pussihukista käytetään yleisesti lyhennettä PuHu. Sillä oli edustusjoukkueet, jotka pelasivat kaudella 2008–2009 sekä miesten I-divisioonassa että naisten SM-sarjassa. PuHun edustusjoukkueet menivät kuitenkin konkurssiin vuoden 2008 marraskuussa. Maasika
Tutkimusten mukaan maasiat kuuluvat myöhäisliitukaudella Afrikassa kehittyneisiin nisäkkäisiin ("Afrotheria"-kladi). Ensimmäiset putkihampaiset nisäkkäät kehittyivät fossiililöytöjen perusteella varhaismioseenikauden Kaniassa, josta ne levittäytyivät myöhäisplioseenikauteen mennessä laajalti Eurooppaan ja eteläiseen Aasiaan. Maasikoja tunnetaan kolme sukua: "Leptorycteropus", "Myorycteropus" ja "Orycteropus", joista viimeksi mainittu on ainoa elossa oleva. Madagaskarin saarelta löytyneen "Plesiorycteropus"-nisäkästä on myös ehdotettu putkihampaisten heimoon kuuluvaksi, mutta nykyisen käsityksen mukaan se kuuluu omaan sukupuuttoon kuolleeseen "Bibymalagasia"-heimoonsa. Pussitiaiset
Pussitiaiset (Remizidae) on pienenkokoisten varpuslintujen heimo. Pussitiaiset ovat hyönteissyöjiä, ja syövät hyönteisiä ja muita niveljalkaisia. Pussitiaiset rakentavat taidokkaasti umpinaisen pesän, johon johtaa pyöreä putki; pesä riippuu elävän puun oksalla, yleensä veden päällä. Suomessa heimon lajeista on tavattu ainoastaan pussitiainen, joka on myös pesinyt Suomessa. Pussioravat
Pussioravat ("Pseudocheiridae") on pussieläinheimo harvaetuhampaisten lahkossa. Heimoon kuuluu kuusi sukua ja yhteensä 17 lajia. Ne ovat läheistä sukua pussiliito-oraville.