Kuka oli Aleksandr Fjodorovitš Kerenski?
Aleksandr Kerenski
Aleksandr Fjodorovitš Kerenski (, 4. toukokuuta 1881, Simbirsk – 11. kesäkuuta 1970, New York) oli venäläinen poliitikko, sosialistivallankumouksellinen ja Venäjän keisarivallan kaataneen helmikuun vallankumouksen jälkeisen väliaikaisen hallituksen voimahahmo ja pääministeri, viimein diktaattorin oikeuksin.
Georgi Malenkov
Georgi Maksimilianovitš Malenkov (; 8. tammikuuta 1902 Orenburg – 14. tammikuuta 1988 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko, Neuvostoliiton ministerineuvoston puheenjohtaja (pääministeri) vuosina 1953–1955. Vuonna 1955 Malenkov joutui Nikita Hruštšovin johtaman enemmistön epäsuosioon ja nimitettiin sähkövoimalaitosten ministeriksi ja varapääministeriksi. Vuonna 1957 hän oli mukana puolueen vastaisessa ryhmässä, erotettiin luottamustehtävistä ja nimitettiin kazakstanilaisen voimalan johtajaksi. Vjatšeslav Kurennoi
Vjatšeslav Grigorevitš Kurennoi (; 10. joulukuuta 1932 Moskova – 23. joulukuuta 1992 Moskova) oli Neuvostoliittoa edustanut vesipalloilija ja olympiamitalisti. Hän voitti urallaan kaksi olympiamitalia, hopeaa Roomasta 1960 ja pronssia Melbournen kisoista 1956. Kurennoi teki vuoden 1956 turnauksessa kolme ja vuoden 1960 turnauksessa yhdeksän maalia. Aleksandr Vasilevski
Aleksandr Mihailovitš Vasilevski (30. syyskuuta 1895 – 5. joulukuuta 1977) oli neuvostoliittolainen kenraali, joka nimitettiin Neuvostoliiton marsalkaksi vuonna 1943. Vasilevski osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja liittyi vallankumouksellisiin vuonna 1917. Hänet vangittiin ja pahoinpideltiin puhdistusten aikana vuonna 1938, mutta vapautettiin 1941. Sotilasuransa ohella hän toimi jatkuvasti tärkeissä puoluetehtävissä. Hän oli Josif Stalinin seurueessa Jaltan ja Teheranin konferensseissa, kunnostautui Moskovan taistelussa syksyllä 1941 ja oli Georgi Žukovin esikuntapäällikkönä Stalingradin vastahyökkäyksessä 1942–1943. Vuosina 1943–1948 Vasilevski oli yleisesikunnan (Stavka) päällikkönä, mutta toimi välillä rintamalla ja komensi muun muassa 3. Valko-Venäjän rintamaa ja valtasi keväällä 1945 Itä-Preussin ja sen jälkeen johti sotatoimia Japania vastaan. Vuosina 1949–1953 Vasilevski oli puolustusministerinä ja Stalinin kuoltua apulaispuolustusministerinä. Korkeimman neuvoston jäsen vuodesta 1950 ja puolueen keskuskomitean jäsen vuodesta 1952. Vasilevski oli merkittävimpiä venäläisiä sotapäälliköitä toisessa maailmansodassa. Nikolai Judenitš
Kaukasiassa Judenitš otti osaa mm. Venäjän–Japanin sotaan ja
taisteli turkkilaisia vastaan ensimmäisessä maailmansodassa. Ennen sotaa hän oli palvellut Kaukasian sotilaspiirin päällikkönä ja sodan sytyttyä liikekannallepannussa Kaukasian armeijassa sen esikuntapäällikkönä. Tammikuussa 1915 Judenitš ylennettiin jalkaväenkenraaliksi ja nimitettiin Kaukasian armeijan komentajaksi. Hän johti Erzurumin taistelua tammi-helmikuussa 1916. Judenitšin armeija eteni noin 150 kilometriä ja murskasi miltei täydellisesti Kerim-paššan turkkilaisen 3. armeijan. Abdul Kerim erotettiin Turkin Kaukasian joukkojen ylipäällikkyydestä. Ansioistaan Judenitš palkittiin Pyhän Yrjön ritarikunnan 2. asteella ja hän jäikin viimeiseksi Venäjän keisarikunnassa näin korkealla sotilaskunniamerkillä palkituksi. Helmikuun (maaliskuun) vallankumouksen jälkeen hänet nimitettiin Kaukasian rintaman ylipäälliköksi, josta tehtävästä uusi sotaministeri A. F. Kerenski hänet erotti maaliskuussa 1917. Säästöillään hän osti talon Gruusian pääkaupungista Tbilisistä ja maata tunnetulta kylpyläseudulta Kislovodskista Venäjän Etu-Kaukasiassa. Hän seurasi jatkuvasti tapahtumia Venäjällä ja asui laittomasti, mutta ei piilossa, Pietarissa. Aleksandr Poleštšuk
Aleksandr Fjodorovitš Poleštšuk (, s. 10. lokakuuta 1953 Tšeremhovo, Irkutskin alue, Neuvostoliitto) on venäläinen kosmonautti. Aleksandr Deineka
Aleksandr Aleksandrovitš Deineka (, 20. toukokuuta 1899 Kursk – 12. kesäkuuta 1969 Moskova) oli neuvostovenäläinen taidemaalari, graafikko ja kuvanveistäjä, jota pidetään tärkeimpänä venäläisenä 1900-luvun alkupuoliskon modernistisena esittävänä maalarina. Fjodor Kusmitš
Suomalainen Henrik Wrede kertoi kirjassaan "Jokilaivalla ja tarantassissa – matkakuvaus Siperiasta 100 vuoden takaa", että skoptsit antoivat hänelle kuvan jossa luki: "Jumalan suuri palvelija, Fjodor Kozmitš vanhus." Skoptsien mukaan kuva todellisuudessa esitti keisari Aleksanteri I:ä, joka ei ollutkaan kuollut matkoillaan Taganrogissa 1825, niin kuin historia kertoo, vaan hänet olisi karkotettu Siperiaan Tomskiin, kun hän oli luopunut vallasta ja irtautunut kirkosta. Heidän mukaansa hän olisi Tomskissa asunut erään kauppiaan puutarhaan hänelle rakennetussa erakkomajassa, missä olisi elänyt askeettina ja kuollut vasta 1864. Keisarilla oli kuvassa yllään samanlaiset valkeat vaatteet kuin skoptseilla jumalanpalveluksissa. Aleksandr Samsonov
Aleksandr Vasilevitš Samsonov (14. marraskuuta 1859 Andrejevka, Hersonin kuvernmenetti, Ukraina – 30. elokuuta 1914 Willenberg, Itä-Preussi, Saksa) oli venäläinen kenraali, joka toimi komentajana aivan ensimmäisen maailmansodan alussa elokuussa 1914. Hänen armeijansa kärsi katastrofaalisen tappion saksalaisille Tannenbergin taistelussa, minkä jälkeen hän teki itsemurhan. Ksenia Aleksandrovna Romanova
Ksenia (Ksenija) Aleksandrovna Romanova (; 6. huhtikuuta 1875 Pietari – 20. huhtikuuta 1960 Lontoo) oli suuriruhtinatar, Venäjän keisarin Aleksanteri III:n ja tämän puolison Maria Fjodorovnan tytär. Hän oli keisari Nikolai II:n nuorempi sisar. Aleksandr Semak
Aleksandr Semak (s. 22. helmikuuta 1966 Ufa) on entinen neuvostoliittolainen ja venäläinen jääkiekkoilija. Hänet valittiin Neuvostoliiton ja Venäjän jääkiekon kunniagalleriaan vuonna 1990. Semak pelasi vuosien 1982 ja 1992 välillä kahdeksan kautta Neuvostoliiton jääkiekon mestaruussarjassa, ensin Salavat Julajev Ufassa ja sitten Moskovan Dynamossa. Tämän jälkeen Semak siirtyi pelaamaan kuudeksi kaudeksi NHL:ään Pohjois-Amerikkaan. Semak pelasi seuroissa New Jersey Devils, New York Islanders, Tampa Bay Lightning ja Vancouver Canucks. Fjodor Dostojevski
Fjodor Mihailovitš Dostojevski ( (), nimen oikeinkirjoitus ennen 1918 Ѳедоръ Михайловичъ Достоевскій; 11. marraskuuta 1821 Moskova – 9. helmikuuta 1881 Pietari) oli venäläinen kirjailija. Dostojevskia pidetään yleisesti yhtenä romaanitaiteen suurista klassikkokirjailijoista. Nikolai Dobroljubov
Vuonna 1858 Dobroljubovista tuli toimittaja Nikolai Tšernyševskin kirjallisuuskritiikkilehdessä "Sovremennik". Hän kuului Vissarion Belinskin kriittiseen koulukuntaan ja lähestyi Tšernyševskin demokraattisiin perustuksiin nojaavaa esteettis-sosiologista suuntausta. Hänen syviä ja venäläistä elämää kuvaavia esseitänsä leimaa erityisesti hänen tutkimuksensa Aleksandr Ostrovski draamasta "Tjomnoe tsarstvo" ("Тёмное царство") ja Ivan Gontšarovin romaanin "Oblomov" perusajatus ("Что такое обломовщина?, Tšto takoje oblomonštšina?"). Aleksandr Gomelski
Aleksandr Jakovlevitš Gomelski (, 18. tammikuuta 1928 Kronstadt – 16. elokuuta 2005 Moskova) oli venäläinen koripallovalmentaja. Hänellä oli merkittävä rooli maan koripallossa ja häntä kutsuttiinkin ”Venäjän koripallon kummisedäksi”. Gomelski kuoli vuonna 2005 pitkäaikaisen syövän jälkeen. Sosialistivallankumouksellinen puolue
Maaliskuussa 1917 keisarivallan kukistaneen helmikuun vallankumouksen jälkeen SR sai merkittävän poliittisen roolin. Aleksandr Kerenski nousi väliaikaishallituksen oikeusministeriksi ja Tšernov maatalousministeriksi. Ruhtinas Lvovin erottua heinäkuussa 1917 Kerenskistä tuli myös pääministeri. Fjodor Glinka
Fjodor Glinka oli kirjailija Sergei Glinkan veli. Hän valmistui ensimmäisestä kadettikorpuksesta vuonna 1802 ja osallistui vuoden 1812 isänmaalliseen sotaan, jota hän kuvaa teoksessa "Pisma russkogo ofitsera" (”Venäläisen upseerin kirjeitä”, 1815–1816). Glinka kuului dekabristien salaseuroihin ja toimi Venäjän kirjallisuuden ystävien vapaan yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1818–1825. Vuoden 1825 dekabristikapinan jälkeen Glinka pidätettiin ja karkotettiin Petroskoihin, jossa hän työskenteli neuvonantajana Aunuksen läänihallinnossa. Työnsä ohella hän harrasti seudun maantiedettä, historiaa ja kansatiedettä. Glinka toi venäjän yleiskieleen käsitteen Karjala (ven. "Karelija") sekä kirjoitti paikalliseen aineistoon perustuvat runoelmat "Deva karelskih lesov" (”Karjalan metsien neito”, 1828) ja "Karelija" (1829–1830). A. J. Sjögrenin aloitteesta hän käänsi venäjäksi ensimmäiset karjalaiset kansanrunot. Aleksandr Kerenski
Venäjä oli kolme vuotta jatkuneen sodan kuluttama, mutta Kerenski piti kiinni liittolaismaille annetuista lupauksista. Kornilovin kapinan aikana hallitus oli jakanut työläisjoukoille aseita ja vuoden kuluessa työläiset olivat kääntyneet bolševikkien puolelle näiden luvattua ”leipää, rauhaa ja maata”. Lenin oli päättänyt syrjäyttää hallituksen, ennen kuin se voisi laillistaa asemansa vaaleilla, ja 7. marraskuuta (J: 25. lokakuuta) bolševikit ottivat verettömästi vallan ja toinen neuvostojen edustajakokous siirsi sen työläisten, sotilaiden ja talonpoikien edustajille. Einar Runeberg
Runeberg oli Lappeenrannan kaupunginlääkärinä 1908–1914 ja vuonna 1906 perustetun Kauniaisten parantolan (Bad Grankulla) ylilääkärinä 1913–1923. Munuaistuberkuloosista kärsinyt venälinen poliitikko Aleksandr Kerenski oli vuonna 1916 hoidettavana Runebergin johtamassa Kauniaisten parantolassa. Keväällä 1917 maaliskuun vallankumouksen jälkeen Venäjän oikeusministeriksi noussut Kerenski yritti Runebergin kautta saada neuvotteluyhteyttä suomalaisiin aktivisteihin. Kerenski tapasikin 14. huhtikuuta 1917 Bad Grankullassa suomalaisten aktivistien lähetystön johon kuuluivat tohtori Yrjö Kajava, maisteri Erik Grotenfelt sekä ylioppilaat Vilho Setälä ja Kaarlo Ruuskanen. Aktivistien lähetystö ilmoitti Kerenskille jättämässään kirjelmässä jatkavansa politiikkaa, jonka tavoitteena oli Suomen täysi riippumattomuus. Aleksandr Melentjev
Aleksandr Remmovitš Melentjev (, 27. kesäkuuta 1954 Penza – 16. helmikuuta 2015) oli Neuvostoliittoa edustanut pistooliampuja ja olympiavoittaja. Aleksandr Petrovitš Karpinski
Aleksandr Petrovitš Karpinski (1847–1936) oli venäläinen geologi, joka tutki Uralin geologiaa, maansa vuorisuola- ja rautamalmiesiintymiä ja kivihiilikauden muinaisjäännöksiä. Vuosina 1877–1896 hän oli Pietarin vuoriopiston professori. Vuosina 1885–1903 hän johti maansa geologista tutkimusta, ja vuosina 1917–1936 hän toimi tiedeakatemian esimiehenä. Kerenskin–Krasnovin kapina
Muravjovin punakaarteista ja vallankumouksellisista matruuseista koostuneet joukot onnistuivat pysäyttämään Krasnovin etenemisen Hatsinassa. Ratkaiseva taistelu käytiin Pulkovon kukkuloilla 12. marraskuuta (30. lokakuuta). Krasnovilla oli vain 700 miestä, 12 kevyttä tykkiä ja yksi panssarivaunu, kun taas bolševikeilla oli ainakin 5 000 miestä. Bolševikki Pavel Dybenko sai puhuttua kasakat pettämään komentajansa, jolloin nämä luovuttivat Krasnovin vangiksi ja laskivat aseensa. Junkkarikoulut antautuivat. Kapina päättyi bolševikkien miehittäessä Hatsinan 14. (1.) marraskuuta. Kerenski pakeni maasta. Lyhyeksi jäänyttä kapinaa on luonnehdittu Venäjän sisällissodan alkusoitoksi. Vapaaksi päässyt Krasnov komensi myöhemmin Donin kasakoita valkoisten puolella. Aleksandr Maltsev
Aleksandr Nikolajevitš Maltsev (, s. 20. huhtikuuta 1949 Kirovo-Tšepetsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on entinen neuvostoliittolainen jääkiekkoilija, olympiavoittaja ja maailmanmestari. Hän oli yksi tunnetuimmista ja taitavimmista pelaajista Neuvostoliiton jääkiekkomaajoukkueessa vuosina 1968–1983. Hän teki 213 maalia 321 maaottelussa. Hänen hallussaan on maailmanmestaruuskisojen tehotilaston kolmas sija: 156 pistettä (77+79) 101 ottelussa. Hän pelasi neuvostoliigassa 530 ottelua vuosina 1967-1984 edustaen Moskovan Dynamoa. Aleksandr Serafimovitš
Aleksandr Serafimovitš (, oikealta nimeltään "Aleksandr Serafimovitš Popov", Алекса́ндр Серафи́мович Попо́в; 19. tammikuuta 1863 nykyisen Rostovin alueen Tsimljanskin piirin Nižnekurmojarskajan kylä – 19. tammikuuta 1949 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija. Venäjän sisällissota
Uusi hallitus kuitenkin kaatui nopeasti Siperian paikallishallituksen sotaministerin, vara-amiraali Aleksandr Koltšakin suorittamassa kaappauksessa 18. marraskuuta 1918. Koltšak ylensi itsensä amiraaliksi ja nimesi itsensä ”Ylimmäksi Johtajaksi”. Bolševikeille tämä oli propagandavoitto, koska vastustaja oli nyt antidemokraattinen diktaattori. Koltšak osoittautui kuitenkin osaavaksi komentajaksi ja kansanarmeijan järjestämisen jälkeen valtasi Permin Puna-armeijalta. Se oli kuitenkin hänen menestyksensä huippukohta. Aleksandr Tvardovski
Aleksandr Trifonovitš Tvardovski (; 21. kesäkuuta 1910 Zagorje – 18. joulukuuta 1971 Krasnaja Pahra) oli neuvostoliittolainen runoilija ja "Novyi mir" -kirjallisuuslehden pitkäaikainen päätoimittaja 1950–1954 ja 1958–1970. Helsingin kirkkomellakat 1917
Arvid Järnefelt oli Pietarissa vuonna 1861 syntynyt varatuomari ja kirjailija, joka opiskeluaikoinaan tunnettiin innokkaana fennomaanina. 1890-luvun alussa hän tutustui tolstoilaisuuteen ja oli vuodesta 1895 lähtien myös kirjeenvaihdossa Leo Tolstoin kanssa. Tämän myötä hän siirtyi ajattelussaan kohti kristillistä anarkismia. Maaliskuussa 1917 alkaneen Venäjän vallankumouksen aiheuttama yhteiskunnallinen kuohunta levisi kevään aikana myös Suomen suuriruhtinaskuntaan. Toukokuun aikana Järnefelt piti pappien kiellosta huolimatta jumalanpalveluksien yhteydessä kolme puhetilaisuutta helsinkiläisissä kirkoissa. Hän ilmoitti niistä etukäteen muun muassa Helsingin Sanomissa ja Työmiehessä. Järnefelt käsitteli puheissaan muun muassa yhteiskunnallista tasa-arvoa ja pasifismia sekä esitteli omia uskonkäsityksiään. Hänen puheitaan kerrotaan olleen kuulemassa jopa monituhatpäinen kannattajajoukko. Pjotr Uspenski
Pjotr Gavrilovitš Uspenski (, 1847 Nižni Novgorodin lääni – 27. joulukuuta 1881 Karan pakkotyövankila) oli venäläinen vallankumouksellinen. Aleksandr Serov
Aleksandr Nikolajevitš Serov (; 23. tammikuuta 1820 Pietari – 1. helmikuuta 1871 Pietari) oli venäläinen säveltäjä ja musiikkikriitikko. Aleksandr Vertinski
Aleksandr Vertinski (, 21. maaliskuuta 1889 Kiova – 21. toukokuuta 1957 Leningrad) oli venäläinen esiintyvä teatteritaiteilija, runoilija, säveltäjä ja kabaree-artisti, jonka vaikutus Venäjän näyttämötaiteen kehitykseen ja taidelauluperinteeseen oli huomattava. Vertinskin tulkinta commedia dell'arten Pierrot-hahmosta, ""venäläinen Pierrot"", oli lähtemätön osa hänen henkilökuvaansa Chaplinin kulkurin tapaan . Vertinskin Pierrot esitti lyhyitä pikku-aarioita (arietta), joilla oli prologi, pääjakso, huipennus ja traaginen loppu. Aleksandr Kerenski
Kerenski oli aluksi ainoa sosialistijäsen ruhtinas Georgi Lvovin ja kadettipuolueen johtamassa hallituksessa. Oikeusministerinä hän vieraili maaliskuussa 1917 Helsingissä, koettaen taivutella Suomea Venäjän tueksi maailmansotaan ja hillitä separatistista liikehdintää. Tulokset jäivät kuitenkin laihoiksi. Toukokuussa Kerenskistä tuli sotaministeri ja heinäkuussa 1917 pääministeri. Lokakuun vallankumous
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjää hallitsi aluksi liberaali oikeisto. Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset (”eserrät”) katsoivat välttämättömäksi tukea toistaiseksi liberaalin porvarillisen demokratian kehitystä. Aluksi myös bolševikkien Venäjällä oleskellut johto (mm. Lev Kamenev ja Josif Stalin) ajatteli samoin. Maanpaosta Saksan avustuksella huhtikuussa 1917 palannut Lenin kuitenkin julisti niin sanotuissa huhtikuun teeseissään paljon radikaalimman ohjelman, jonka mukaan bolševikkien lyhyen tähtäimen tavoitteena tulisi olla väliaikaisen hallituksen syrjäyttäminen, kaiken vallan siirtäminen neuvostoille ja sitä kautta toteutettava sosialistinen vallankumous. Alkuhämmennyksen jälkeen bolševikkipuolue omaksui tämän ohjelman, mutta monet puoluejohdossakin epäilivät sen mielekkyyttä. Erityisesti Kamenevin johtama ryhmä puoluejohdossa suhtautui penseästi Leninin kumoussuunnitelmiin ja kannatti mieluummin kaikkien sosialististen puolueiden yhteishallituksen tavoittelua. Kesäkuussa 1917 Pietarissa pidetyssä ensimmäisessä työläisneuvostojen edustajakokouksessa bolševikkien ryhmä oli vielä selvästi pienempi kuin eserrien tai menševikkien, ja he eristäytyivät muista ryhmistä jyrkällä esiintymisellään.
Porvarillisten kadettipuolueen ja oktobristien johtajat joutuivat eroamaan väliaikaisesta hallituksesta ulkopoliittisen skandaalin seurauksena toukokuun alussa, jolloin hallituspohjaa laajennettiin ottamalla menševikit mukaan ja antamalla sosialistivallankumouksellisille lisää vastuuta. Bolševikit muodostivat nyt yksinään opposition vasemmalla. Aleksandr Kerenskin tultua pääministeriksi eserrät ja menševikit olivat elokuusta lokakuuhun enemmistönä ja kantavana voimana hallituksessa. Kun muut sosialistiset puolueet olivat näin sidottuja hallitukseen ja sen politiikkaan, bolševikit alkoivat nopeasti lisätä kansansuosiotaan käyttämällä iskulauseita “rauhaa, maata ja leipää” ja ”kaikki valta neuvostoille”. Arkadi Tšernyšov
Arkadi Ivanovitš Tšernyšov (, s. 16. maaliskuuta 1914 Moskova – k. 22. lokakuuta 1992) oli venäläinen jääkiekkovalmentaja. Hän valmensi Neuvostoliiton maajoukkuetta yhdessä Anatoli Tarasovin kanssa vuosina 1954–1972. Tšernyšov valmensi 294 maaottelussa, joista voittoja oli 240, häviöitä 37 ja tasapelejä 17. Hän pelasi jääkiekkoa, jääpalloa ja jalkapalloa Dynamo Moskovassa. Tšernyšov toimi Dynamo Moskovan jääkiekkojoukkueen päävalmentajana 27 vuotta. Fjodor Jurkovski
Vuonna 1879 Jurkovski murtautui H’ersonin valtionrahastoon, josta vallankumoukselliset saivat yli puolentoista miljoonan ruplan saaliin. Salanimellä "Saška-inžener" hän osallistui Aleksanteri II:n ja Kiovan kenraalikuvernöörin murhayritysten valmisteluun. Hänet pidätettiin vuonna 1880 ja tuomittiin Kiovassa kahdenkymmenen vuoden pakkotyörangaistukseen ja sitä seuraavaan elinkautiseen karkotukseen. Vuonna 1881 Jurkovski saapui Irkutskin kautta Karan pakkotyövankilaan, jossa hän osallistui petturiksi epäillyn Pjotr Uspenskin murhaan. Toukokuussa 1882 hän pakeni Karasta, mutta jäi kiinni Kiinan rajalla, minkä jälkeen rangaistusaikaa lisättiin kymmenellä vuodella. Karan vankilalevottomuuksiin osallistunut Jurkovski lähetettiin vuonna 1883 Pietariin, jossa hän oli vangittuna Pietari-Paavalin linnoituksessa. Vuonna 1884 hänet siirrettiin Pähkinälinnan vankilaan, jossa hän kuoli ilmeisesti krooniseen munuaistulehdukseen. Viktor Tšernov
Ollessaan maanpaossa Sveitsissä ensimmäisen maailmansodan syttyessä Tšernov osallistui sosialistien Zimmerwaldin liikkeen konferenssiin 1915. helmikuun 1917 vallankumouksen jälkeen hän palasi Venäjälle ja sai paikan Kerenskin hallituksessa maatalousministerinä toukokuussa 1917. Hallituksen ohjelmaan kuului kuitenkin sodan jatkaminen ja maan puolustaminen Saksaa vastaan. Tšernov erosi hallituksesta syyskuussa. Aleksandr Orlov
Orlov syntyi vuonna 1895 Valko-Venäjällä juutalaiseen perheeseen. Hän opiskeli lakia Moskovan yliopistossa ja palveli Venäjän keisarillisessa armeijassa, kunnes vuonna 1918 Venäjän sisällissodan sytyttyä liittyi puna-armeijaan nimellä Lev Nikolsky. Orlov toimi sotilastiedustelupalvelu GRU:n upseerina muun muassa Puolassa ja Ukrainassa. Hänen toimintansa kiinnitti salaisen poliisin Tšekan johtajan Feliks Dzeržinskin huomion ja myös Orlov siirtyi sen palvelukseen vuonna 1924. Koodinimellä SCHWED tunnettu Orlov toimi vakoojana aluksi Pariisissa ja Berliinissä ja myöhemmin muun muassa Yhdysvalloissa, Wienissä ja Lontoossa, ennen kuin hänet syyskuussa 1936 lähetettiin NKVD:n upseerina sisällissotaan ajautuneeseen Espanjaan. Lontoossa Orlov avusti Arnold Deutschia kuuluisan brittiläisen kaksoisagentin Kim Philbyn värväyksessä. Lavrenti Berija
Ždanov kuoli äkillisesti elokuussa 1948 ja Berija ja Malenkov pönkittivät valtaansa Ždanovin tukijoiden puhdistuksella. Yli 2000 teloitetun joukossa olivat Ždanovin varamies Aleksei Kutzenov, talousjohtaja Nikolai Vozneseski, Leningradin puoluejohtaja Pjotr Popkov ja Venäjän SFNT:n pääministeri Mihail Rodionov. Ždanovin kuoleman jälkeen Nikita Hruštšovia alettiin pitää mahdollisena vaihtoehtona Berijan–Malenkovin akselille. Realismi (kirjallisuus)
Leo Tolstoin (1828–1910) ensimmäinen mestariteos oli "Sota ja rauha" (1869), jossa ei ylistetä suuria johtohahmoja, vaan Venäjän kansaa. Samaa moralismia ja kriittistä suhtautumista yläluokan elämään näkyy myös Tolstoi romaanissa "Anna Karenina" (1877). "Sodan ja rauhan" tavoin se pyrkii osoittamaan yksinkertaisen maalaiselämän arvon. Tolstoi kehitti realistista kerrontaa ja oli romaanin rakenteen mestari – "Sodassa ja rauhassa" on 539 eri henkilöä.
Fjodor Dostojevski (1821–1881) sai mainetta kirjoittamalla vuonna 1846 romaanit "Köyhää väkeä" ja "Kaksoisolento". Hän kuvasi nerokkaasti ihmissielun syvyyksiä ja osoitti samalla, että romaani voi olla filosofisen keskustelun väline kadottamatta jäntevyyttään ja havainnollisuuttaan. Dostojevskin romaaneita hallitsee kahden vastakkaisen ihmistyypin välille syntyvä jännite. Dostojevski tuomittiin kuolemaan vallankumouksellisesta juonittelusta hänen liityttyään sosialistismieliseen seuraan, mutta rangaistus lieveni myöhemmin kuritushuonetuomioksi. Siitä lähtien hänen runoutensa aiheina olivat ihmisten turmellus ja marttyyrius. Dostojevskin runot liikkuvat vapauden, syyllisyyden, pahuuden ja vastuun ikuisten kysymysten parissa. Hänen ensimmäinen tunnettu mestariteoksensa on "Rikos ja rangaistus" (1867). Muita hänen kuuluisia teoksiaan ovat "Idiootti" (1868) ja keskeneräiseksi jäänyt "Karamazovin veljekset" (1880). Aleksandr Puškin
Aleksandr Sergejevitš Puškin ( ; 6. kesäkuuta 1799 Moskova – 10. helmikuuta 1837 Pietari) oli romantiikan ajan venäläinen runoilija ja kirjailija, jota on pidetty koko venäläisen kirjallisuuden ja sen kultakauden synnyttäjänä. Jaakko Keränen
Jaakko Keränen (1. kesäkuuta 1883 Paltamo – 6. kesäkuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen ilmatieteilijä. Hän oli Ilmatieteellisen keskuslaitoksen magneetikko vuosina 1911–1919, osastonjohtaja vuodesta 1921 ja laitoksen johtaja professorin arvonimellä 1933–1953. Helsingin yliopiston dosentti hän oli 1930–1953. Hänelle myönnettiin maatalous- ja metsätieteiden kunniatohtorin arvo 1958. Keränen julkaisi tutkimuksia ilmatieteen ja maamagnetismin aloilta. Hän oli Sodankylän geomagneettisen (myöh. geofysikaalinen) observatorion ensimmäinen johtaja 1913–1917. Vlado Tšernozemski
Vlado Georgiev Tšernozemski (; syntyjään Velitško Dimitrov Kerin, ; käytti myös nimiä "Vlado Dimitrov Tšernozemski" ja "Vlado Šofjora") (19. lokakuuta 1897 Kamenitsa, Bulgaria - 9. lokakuuta 1934 Marseille, Ranska) oli bulgarialainen vallankumouksellinen ja nationalisti. Hän murhasi Jugoslavian kuninkaan Aleksanteri I:n vuonna 1934. Alfred Parland
Muita Parlandin suunnittelemia rakennuksia on Pietarin ulkopuolella oleva Troitse-Sergijevskin luostarin kirkko, jonka Parland suunnitteli heti valmistuttuaan Pietarin keisarillisesta taideakatemiasta 1871. Hän vastasi myös Pietarhovin Znamenskajan kirkon perusparannustöistä, ja hänet valittiin jäseneksi Kazanin katedraalin restaurointia varten perustettuun työryhmään 1910–1911. Aleksandr Borodin
Aleksandr Porfirjevitš Borodin [bərɐˈdʲin] (; 12. marraskuuta 1833 Pietari – 27. helmikuuta 1887 Pietari) oli venäläinen taidemusiikin säveltäjä, joka ansaitsi kuitenkin elantonsa kemistinä. Hän kuului venäläisten säveltäjien kansallismieliseen Viiden ryhmään. Vladimir Lenin
Menševikit toimivat enemmän Länsi-Euroopan puolueiden lailla, kun taas bolševikit olivat taistelujärjestö, joka pyrki kaatamaan tsaarinvallan muun muassa terrorilla. Menševikkien merkittävimpinä johtajana olivat Juli Martov, Georgi Plehanov ja Vera Zasulitš. Bolševikkeihin liittyivät myöhemmin monet entisistä menševikeistä muun muassa Lev Trotski, jonka taidot osaltaan auttoivat lokakuun vallankumouksen onnistumisessa, ja Aleksandra Kollontai. Menševikit pitivät puoluejäsenyyden avoimena ja tekivät yhteistyötä myös muiden puolueiden kanssa ja sen jäseniä päätyi myöhemmin jopa toiseen Aleksandr Kerenskin johtamaan väliaikaiseen hallitukseen. Aleksandr Fadejev
Aleksandr Aleksandrovitš Fadejev (; 24. joulukuuta 1901 Kimry - 13. toukokuuta 1956 Moskova) oli neuvostoliittolainen romaanikirjailija. Hän kuului myös Kirjailijaliiton perustajiin ja toimi sen puheenjohtajana vuosina 1946–1954. Aleksandr von Benckendorff
Aleksandr von Benckendorff (, "Aleksandr Hristoforovitš Benkendorf"; 1783–1844) oli venäläinen kenraali. Hän oli baltiansaksalaista sukua ja kotoisin Tallinnasta. Hän oli vahvasti mukana kukistamassa vuonna 1825 dekabristikapinaa, sen perusteella keisari Nikolai I nosti hänet santarmiston johtoon. Hän oli tunnettu Venäjän salaisen poliisin eli Hänen majesteettinsa kanslian kolmannen osaston päällikkönä, ja hän rakensi Venäjän valtiollisen poliisi- ja vakoojajärjestelmän. Petro Dorošenko
Petro Dorošenkon isoisä oli hetmani Myhailo Dorošenko. Petro Dorošenko osallistui H’melnytskyin kansannousuun vuodesta 1649 alkaen. Hetmani Bohdan H’melnytskyin kuoleman jälkeisinä valtataistelun vuosina hän kannatti kasakkahetmanaatin mahdollisimman laajan autonomian säilyttämistä ja oli mukana useissa neuvotteluissa Puola-Liettuan ja Venäjän kanssa. Hän oli kasakkarykmentin komentajana Tšyhyrynissä vuosina 1660–1663 ja Tšerkasyssä vuonna 1665, jolloin hänet valittiin Puola-Liettuan alaisen Länsi-Ukrainan hetmaniksi. Dorošenko pyrki yhdistämään koko vanhan hetmanaatin H’melnytskyin aikaisiin rajoihin ja liittoutui Krimin kaanikunnan kanssa Puolaa vastaan aloittaen sodan. Kun Dneprin itäpuolista Ukrainaa Venäjän alaisuudessa hallinnut hetmani Ivan Brjuh’ovetskyi syrjäytettiin ja surmattiin kesäkuussa 1668, Dorošenko julistettiin koko Ukrainan yhteiseksi hetmaniksi, mutta hänen sotiessaan Puolaa vastaan venäläismieliset kasakat valitsivatkin pian Itä-Ukrainan hetmaniksi Demjan Mnohohrišnyin. Koska Puola ja Venäjä olivat vahvistaneet Ukrainan jaon vuoden 1667 Andrusovon rauhassa, Dorošenko solmi keväällä 1669 Osmanien valtakunnan sulttaanin kanssa liittosopimuksen. Liitto turkkilaisten kanssa ei saavuttanut kasakoiden suosiota, ja Dorošenkon vastustajat valitsivat myös Länsi-Ukrainaan kilpailevan vastahetmanin, Myhailo Hanenkon, jonka Puola tunnusti. Kornilovin kapina
Helmikuun vallankumouksessa syrjäytetyn keisari Nikolai II:n jälkeen valta oli Venäjällä siirtynyt Aleksandr Kerenskin johtamalle väliaikaiselle hallitukselle. Bolševikit olivat yrittäneet kaataa sen jo kuukautta aikaisemmin niin sanottujen Heinäkuun päivien aikana. Tämän jälkeen syntyneen kapinaliikkeen taustalla oli oikeistomielisten upseerien tyytymättömyys Venäjän sotamenestykseen ensimmäisessä maailmansodassa, josta taas bolševikit halusivat maan kokonaan irti, sekä maan syöksyminen lähes täydelliseen sisäiseen ja ulkopoliittiseen kaaokseen. He pelkäsivät myös bolševikien uutta vallankaappausyritystä. Aleksandr Kurlovitš
Aleksandr Nikolajevitš Kurlovitš (, 27. heinäkuuta 1961 Grodno – 6. huhtikuuta 2018) oli valkovenäläinen superraskaan sarjan painonnostaja. Hän edusti urallaan myös Neuvostoliittoa. Hän hallitsi pitkän aikaa ylivoimaisesti painonnoston raskainta painoluokkaa maailmassa ja voitti muun muassa kaksi olympiakultaa sekä lukuisia maailmanmestaruuksia. Aleksandr Solovjov
Aleksandr Konstantinovitš Solovjov (, 30. elokuuta 1846 Luga – 9. kesäkuuta 1879 Pietari) oli venäläinen vallankumouksellinen narodnikki, joka yritti murhata keisari Aleksanteri II:n. Sergei Gorodetski
Sergei Mitrofanovitš Gorodetski (; 17. tammikuuta 1884 Pietari - 8. kesäkuuta 1967 Obninsk), oli venäläinen runoilija, joka yhdessä Nikolai Gumiljovin kanssa perusti runoilijoiden akmeistiliikkeen eli Runoilijoiden Killan ("Цех поэтов, Tseh poetov"). Amalie Adlerberg
Amalie Adlerberg (16. kesäkuuta 1808 Baijeri – 1888) oli saksalaissyntyinen nainen, joka oli ensin naimisissa Venäjän Ruotsin-lähettilään Alexander von Krüdenerin kanssa, sitten Nikolai Adlerbergin kanssa, joka oli Suomen kenraalikuvernööri 1866–1881. Hän oli Fjodor Tjuttševin rakastettu ja muusa. Hän harjoitti hyväntekeväisyyttä niin Suomessa kuin Venäjälläkin. Helsingin yliopisto
Yliopisto oli hallinnollisesti suoraan Venäjän keisarin alainen, eikä Suomen senaatilla tai kenraalikuvernöörillä ollut valtaa sen asioihin. Ensimmäisinä autonomian ajan kanslereina toimivat Mihail Speranski 1809–1812 ja hänen jälkeensä G. M. Armfelt. Vuonna 1816 Aleksanteri I nimitti veljensä ja kruununperijänsä Nikolain yliopiston kansleriksi, ja siitä lähtien Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston kanslerina toimi kulloisenkin keisarin kruununperijä. Arvonimi oli tosin vain muodollisuus ja kanslerin virkatehtäviä hoiti Pietarissa ministerivaltiosihteeri vt. kanslerin ominaisuudessa. Käytännön tehtäviä Helsingissä hoiti sijaiskansleri. Sijaiskanslereiksi nimitettiin alkuun ansioituneita upseereita, mutta 1870-luvulta alkaen yliopiston omia professoreita. Varsinainen kanslerin virka oli vuodesta 1894 alkaen kokonaan täyttämättä, sillä Nikolai II:n tullessa hallitsijaksi hänellä ei ollut lainkaan poikaa. Kun kruununperijä Aleksei vuonna 1904 syntyi, yliopisto pyysi häntä entiseen tapaan kansleriksi, mutta tsaari ei enää halunnut suoda Suomelle sellaista kunnianosoitusta. Helmikuun vallankumouksen jälkeen maaliskuussa 1917 myös vt. kanslerin tehtävät siirrettiin toistaiseksi sijaiskanslerille ja yliopiston johto siirtyi näin kokonaan Pietarista Helsinkiin. Suomen itsenäistyttyä luotiin uusi kanslerinvirka, joka vastasi aiempaa sijaiskansleria. Aleksandr Kerenski
Bolševikkien otettua vallan Kerenski pakeni Pihkovaan ja pyysi kenraali Pjotr Krasnovia syrjäyttämään bolševikit armeijan avulla (ns. Kerenskin–Krasnovin kapina). Krasnovin joukot valtasivat Tsarskoje Selon 10. marraskuuta (28. lokakuuta), mutta ne lyötiin seuraavana päivänä Pulkovassa. Kerenski pakeni Ranskaan. Venäjän keisarikunta
Vallankumoukselliset murhasivat Aleksanteri II:n kotitekoisella pommilla 13. maaliskuuta 1881. Valtaan astui hänen poikansa Aleksanteri III, joka jatkoi hallinnon otteen tiukentamista järjestämällä poliisin Ohranaksi, joka asetettiin sisäministeriön alaisuuteen ja jolle annettiin erikoisvaltuudet. Sisäministeri kreivi Dmitri Tolstoi pani toimeen maakapteenin virat, joihin asetetut ylimykset valvoivat maakuntia ja zemstvan ja duumien valtuuksia pienennettiin. Yrityksessä pelastaa Venäjä modernismilta, Aleksanteri III pani toimeen uskonnollisen sensuurin, vainosi vähemmistöuskontoja ja -kansoja, aloitti juutalaisten vainot ja pienensi yliopistojen määräysvaltaa. Puolalaiset, suomalaiset, latvialaiset, liettualaiset ja ukrainalaiset reagoivat yhtenäistämispyrkimyksiin kiihtyvällä nationalismilla ja monet juutalaiset liittyivät radikaaleihin liikkeisiin. Salaseurat ja poliittiset liikkeet jatkoivat kasvuaan huolimatta valtion yrityksestä tukahduttaa niitä. Kornilovin kapina
Syyskuun 8. päivänä Kerenski keskusteli tilanteesta Kornilovin kanssa sähkösanomien välityksellä, jonka jälkeen hän vangitutti yliprokuraattori Lvovin ja vaati hallitukselta rajoittamattomia valtuuksia kapinallisia vastaan toimimiseen. Valtuudet saatuaan Kerenski erotti vuorokautta myöhemmin Kornilovin armeijan ylipäällikön tehtävistä. Kriisi kuitenkin syveni seuraavana päivänä, kun rintamien ja armeijoiden komentajat ilmoittivat tukevansa Kornilovia. Tämän jälkeen Kerenski pyysi tukea bolševikien ja muiden vasemmistolaisten muodostamalta Petrogradin neuvostolta. Nämä saivat oman punakaartinsa vahvistukseksi apujoukkoja Kronstadtin linnoituksesta, josta Pietariin purjehti 11. syyskuuta noin 3 000 neuvostolle uskollista matruusia. Kenraali Krymovin joukkojen pyrkiessä kohti kaupungin keskustaa, punakaartien rautatietyöläiset puolestaan pysäyttivät sotilaskuljetusjunia ja paikalla olleet agitaattorit saivat joukkojen keskuudessa aikaan kieltäytymisiä ja karkaamisia. Myös tietoliikenneyhteydet katkaistiin, joten yksiköt eivät enää olleet komentajiensa hallinnassa. Asevoimien uudeksi ylipäälliköksi nimitettiin 12. syyskuuta Kerenski, jonka jälkeen kapinajohtajat pidätettiin ja kenraali Krymov ampui itsensä. Jo aiemmin vangitun Kornilovin antaman selityksen mukaan hänen tarkoituksenaan oli vain avata uusi rintama Pietariin saksalaisten mahdollisen hyökkäyksen torjumiseksi, kuten esikunnassa oli jo keväällä suunniteltu. Aleksandr Afanasjev
Aleksandr Nikolajevitš Afanasjev (, 23. heinäkuuta 1826 Voronežin läänin Bogutšar – 5. lokakuuta 1871 Moskova) oli venäläinen folkloristi. Aleksandr Kerenski
Kerenski opiskeli historiaa ja lakia Pietarin yliopistossa vuoteen 1904. Tämän jälkeen hän työskenteli lakimiehenä ja puolusti useita poliittisista rikkomuksista syytettyjä tsaarinvallan vastustajia. Hänet valittiin 1912 neljänteen duumaan trudovikkien (maltillisen työväenpuolueen) jäsenenä, mutta hän liittyi myöhemmin sosialistivallankumouksellisten (SR) riveihin. Parlamentissa Kerenski erottui puhelahjojensa ja poliittisten taitojensa ansiosta, ja hänestä tuli tsaarinvaltaa vastustaneen sosialistisen opposition keulakuva. Gelendžik
Osmanien vallan aikana seudulla käytiin kulta- sekä orjakauppaa. Tšerkessinaiset olivat ilmeisen haluttua kauppatavaraa seraljeihin. Adrianopolin sopimus vuonna 1829 antoi alueen Venäjälle, joka perusti paikalle Gelendžikin linnoituksen. Näihin aikoihin paikassa vaikutti muun muassa kuuluisa venäläinen kirjailija Mihail Lermontov. Krimin sota johti linnoituksen hävitykseen, mutta kasakat saivat kylän uudelleen haltuunsa. Aleksei Barannikov
Aleksei Barannikov valmistui Kiovan yliopistosta ja harjoitti jatko-opintoja ensin Kiovassa ja myöhemmin Pietarissa Sergei Oldenburgin ja Fjodor Štšerbatskoin johdolla. Vuosina 1921–1936 hän toimi Leningradin elävien itämaisten kielten instituutin (Leningradin orientalistiikan instituutin) ja vuosina 1922–1952 Leningradin yliopiston professorina. Vuodesta 1934 lähtien Barannikov työskenteli Neuvostoliiton tiedeakatemian orientalistiikan instituutissa, vuodesta 1936 sen uusintialaisten kielten laitoksen esimiehenä ja vuosina 1938–1940 koko instituutin johtajana. Vuonna 1935 hänelle myönnettiin filologian kandidaatin arvo ja vuonna 1939 hänestä tuli akateemikko. Aleksandr Kemurdžian
Aleksandr Leonovitš Kemurdžian (, s. 4. marraskuuta 1921, Vladikavkaz – 25. helmikuuta 2003, Pietari) oli Neuvostoliiton avaruusohjelman pioneereja. Hän oli Lavotškinin pääsuunnittelija, joka suunnitteli Lunohod-kuuajokit. Suomen sisällissota
Väliaikaisen hallituksen johtoon Venäjällä noussut Aleksandr Kerenski ei kuitenkaan hyväksynyt valtalakia. Hän vahvisti sotajoukkoja Suomessa sekä hajotti eduskunnan 31. heinäkuuta. Ennenaikaiset eduskuntavaalit määrättiin järjestettäväksi lokakuussa 1917. Kesällä 1917 Suomi sai Venäjän kannalta uuden merkityksen. Sen lisäksi ja sijasta, että maa oli elintarvikkeiden ja tavarantoimittaja, siitä tuli Pietarin kaupungin sotilaallinen etuvartio, josta ei voitu luopua. Vasili Gurko
Maailmansodan puhjettua Gurkon divisioona liitettiin kenraali Paul von Rennenkampfin joukkoihin ja hän osallistui tämän hyökkäykseen Itä-Preussiin sekä Łódźin taisteluun marraskuussa 1914. Sen jälkeen Gurko toimi kenraali Mihail Aleksejevin esikuntapäällikkönä ja maaliskuusta 1915 kuudennen armeijakunnan komentajana, johtaen venäläisten vastahyökkäystä Bolimówin taistelussa. Myöhemmin hän komensi viidettä armeijaa. Aleksejevin saatua sydänkohtauksen Gurko nimitettiin marraskuussa 1916 pääesikunnan vt. päälliköksi ja hän ryhtyi johtamaan operaatioiden suunnittelua stavkassa. Tsaari Nikolai II:n vastahakoisuus hankaloitti hänen pyrkimyksiään tehostaa armeijan toimintaa. Helmikuun vallankumouksen myötä Gurkosta tuli maaliskuussa 1917 myös vt. ylipäällikkö Venäjän länsirintamalla. Hän joutui kuitenkin pian erimielisyyksiin väliaikaisen hallituksen ja sotaministeri Aleksandr Kerenskin kanssa, sillä hän ei pitänyt heikentyneen armeijan komentamista hyökkäykseen viisaana. Niinpä Gurko erotettiin Kerenskin hyökkäyksen alla kesäkuussa 1917. Venäjän väliaikainen hallitus
Kerenskin käskystä aloitettiin niin sanottu Kerenskin hyökkäys itävaltalaisia vastaan kesäkuussa 1917. Sen tarkoituksena oli parantaa hallituksen mainetta voittoisan sodan johtajana. Se eteni jonkin matkaa Karpaattien lähistöillä, mutta kun saksalaiset tulivat itävaltalaisten avuksi, hyökkäys pysähtyi ja Kerenskin hallituksen ote herpaantui entisestään. Kapina riehui armeijassa ja venäläisiä rykmenttejä pakeni rintamalta. Edellisenä vuonna oli tehty samankaltainen Brusilovin hyökkäys paremmin tuloksin. Mihail Speranski
Speranski kuului Venäjän johdossa ranskalaismieliseen ryhmään ja vastustajiensa toiminnan seurauksena hän joutui vuonna 1812 Aleksanteri I:n epäsuosioon. Hänet erotettiin maaliskuussa 1812 viroistaan, vangittiin ja karkotettiin kahdeksi vuodeksi Permin kaupunkiin Siperiaan. Sen jälkeen hän sai oleskella omalla maatilallaan, kunnes hänet vuonna 1818 nimitettiin Penzan kuvernööriksi ja 1820 Siperian kenraalikuvernööriksi. Speranski uudisti myös Siperian hallintoa ja sai pian luvan palata Pietariin. Nikolai I:n aikana hänelle annettiin jälleen merkittäviä tehtäviä ja hänet nimitettiin keisarin kansliaan perustetun uuden kodifikaatio-osaston johtajaksi. Sen tarkoituksena oli koota yhteen kaikki keisarikunnan lait ja samalla yhtenäistää sekä tehostaa hallintoa. Speranskille myönnettiin kreivin arvo vuonna 1838, vuotta ennen hänen kuolemaansa. Venäjän–Persian sota (1804–1813)
Katariina Suuren kuoleman jälkeen Venäjän johtoon nousi Paavali I. Vuonna 1801 hän lakkautti Georgijevskin sopimuksen ja liitti Kartli-Kakhetin suoraan Venäjän alaisuuteen. Tällä välin surmatun Agha Muhammad Šahin seuraaja Fath Ali Šah esitti turhaan protesteja Persian suvereeniudesta Georgiassa. Häntä Venäjän valtaistuimella seuranneella Aleksanteri I:llä oli vielä suuremmat tavoitteet Kaukasuksen suunnalla. Maaliskuussa 1802 Aleksanteri kertoi ministereilleen tavoitteenaan olevan Venäjän rajan siirtäminen Kura- ja Araksjoille. Tavoitteensa toteuttamaan keisari asetti georgialaistaustaisen kenraali Pavel Tsitsianovin. Venäjän tasavallan väliaikainen neuvosto
Koska helmikuun vallankumouksen jälkeen nimitetyn väliaikaisen hallituksen legitimiteetti kärsi parlamentin puuttumisesta, pääministeri Aleksandr Kerenski päätti 27. syyskuuta 1917 kutsua koolle niin sanotun demokraattisen kokouksen ("Demokratitšeskoje sovještšanije"), johon kutsuttiin vasemmistolaisten puolueiden ja järjestöjen edustajia. Kokous oli riitaisa eikä antanut yhtenäistä tukea Kerenskin hallitukselle. Demokraattinen kokous päätti 3. lokakuuta (20. syyskuuta) neuvoa-antavan edustuslaitoksen perustamisesta parlamentin korvikkeeksi perustuslakia säätävää kansalliskokousta odoteltaessa. Esiparlamentti asetettiin virallisesti 15. (2.) lokakuuta ja se kokoontui ensimmäisen kerran 20. (7.) lokakuuta. Sen istunnot pidettiin Mariinskin palatsissa Pietarissa ja ne olivat osin julkisia, osin suljettuja. Esiparlamenttiin kuului 555 jäsentä, jotka edustivat keskustan ja vasemmiston puolueita sekä elinkeinoelämän intressiryhmiä. Puhemieheksi valittiin sosialistivallankumouksellisia edustanut Nikolai Avksentjev. Nikolai Tšernyševski
Nikolai Gavrilovitš Tšernyševski (; 24. heinäkuuta 1828 Saratov – 29. lokakuuta 1889 Saratov) oli venäläinen kirjailija, radikaali journalisti ja poliitikko. Neuvostoliitossa häntä pidettiin Leninin edeltäjänä. Vladimir Petrovski
Vladimir Aleksejevitš Petrovski (, kirjallinen salanimi Vladimir Kneht, Влади́мир Кнехт; 12. heinäkuuta 1900 Sillamäe – 30. lokakuuta 1950) oli neuvostoliittolainen kontra-amiraali ja kirjailija. Pavel Tšerenkov
Pavel Aleksejevitš Tšerenkov (, 28. heinäkuuta 1904 – 6. tammikuuta 1990) oli neuvostoliittolainen fyysikko. Hän sai työstään vuonna 1958 Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä Ilja Frankin ja Igor Tammin kanssa. Aleksandr Kozlowsky
Aleksandr Nikolajevitš Kozlowsky (, "Kozlovski"; 18. elokuuta 1864 Pietarin kuvernementti, Venäjä – 7. maaliskuuta 1940 Helsinki, Suomi) oli venäläinen kenraalimajuri, joka osallistui vuonna 1921 Kronstadtin kapinaan ja jota bolševikkien propagandassa väitettiin koko kapinan johtajaksi. Theodore Pleske
Pleske oli akateemikko ja toimi Venäjän tiedeakatemian eläintieteellisen instituutin lintutieteellisen osaston johtajana vuosina 1886–1896. Hän tutki Kuolan niemimaata ja julkaisi kirjoituksen "A critical review of mammals and birds of the Kola Peninsula" (1887). Pleske tarkisti ja korjasi N. M. Prževalskin johtamilta tutkimusmatkoilta kerätyt lintunäytteet. Hän julkaisi kolme kirjoitusta Prževalskin retkistä: "Scientific results of the N. M. Przewalski expeditions to Central Asia" (1889, 1890, 1894), joihin sisältyivät tieteelle uusien lajien kuvaukset. Hän julkaisi kertuille omistetun teoksen "Avifauna of Russian Empire" (1889–1891). Hän nimesi muun muassa aavikkovarpusen alalajin "Passer simplex zarudnyi" (1896) maanmiehensä Nikolai Zarudnyin kunniaksi. Lavr Kornilov
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Kornilov koetti estää maansa armeijan hajaantumisen. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän oli aluksi Pietarin sotilaspiirin komentajana. Palattuaan rintamalle hän toimi Venäjän 8. armeijan päällikkönä kesäkuussa 1917 niin sanotun Kerenskin hyökkäyksen yhteydessä. Venäjän väliaikainen hallitus nimitti Kornilovin maan armeijan ylipäälliköksi 1. elokuuta (18. heinäkuuta) 1917. Häntä pidettiin ammattiupseerina, joka ei sekaantuisi politiikkaan. Aleksandr Krasnoštšokov
Aleksandr Mihailovitš Krasnoštšokov (, oikealta nimeltään Abram Moisejevits Krasnoštšok, Абра́м Моисе́евич Краснощёк; 10. lokakuuta 1880 Tšernobyl – 26. marraskuuta 1937 Moskova) oli juutalaissyntyinen venäläinen bolševikkipoliitikko. Aleksandr Krušelnitski
Aleksandr Krušelnitski (Александр Александрович Крушельницкий) (s. 20. toukokuuta 1992 Pietari, Venäjä) on venäläinen curlingpelaaja. Hän osallistui Pyeongchangin olympialaisiin 2018 vaimonsa Anastasia Brizgalovan kanssa curlingin sekaparikilpailuun. Aleksandr Izvolski
Aleksandr Petrovitš Izvolski (; 18. maaliskuuta 1856 Moskova – 16. elokuuta 1919 Pariisi, Ranska) oli venäläinen kreivi ja diplomaatti, joka toimi Venäjän ulkoministerinä vuosina 1906–1910. Hänen kaudellaan Venäjä kärsi diplomaattisen tappion vuosien 1908–1909 Bosnian kriisin yhteydessä. Lavr Kornilov
Elo–syyskuussa 1917 Kornilov yritti kaapata vallan Pietarissa väliaikaiselta hallitukselta. Hän uskoi väliaikaisen hallituksen vievän maan kaaokseen. Väliaikaisen hallituksen johtaja Aleksandr Kerenski julisti Kornilovin erotetuksi 9. syyskuuta (27. elokuuta), mutta joutui pyytämään apua muun muassa bolševikkien punakaartilta saadakseen sotilasvallankaappauksen torjutuksi. Kornilov ei koskaan päässyt Pietariin saakka, koska rautatietyöläiset estivät hänen joukkojensa kuljetuksen. Hän antautui 14. (1.) syyskuuta ja hänet vangittin Byhoviin. Bolševikit kaappasivat vallan ja syrjäyttivät itse Kerenskin marraskuun alussa 1917. Aleksandr Baryšnikov
Aleksandr Georgijevitš Baryšnikov (, s. 11. marraskuuta 1948) on entinen neuvostoliittolainen kuulantyöntäjä ja olympiamitalisti. Hän työnsi ensimmäisenä virallisesti kuulaa tasan 22 metriä ja oli ensimmäisiä pyörähdystyylin menestyksekkäitä käyttäjiä. Aleksandr Dargomyžski
Dargomyžski oli niin sanotun Viiden ryhmän esikuva ja keskeinen vaikuttaja. Hän aloitti säveltämisen tavattuaan Mihail Glinkan. Hänen ensimmäiset oopperansa "Esmeralda" (1839) ja "Rusalka" (1856) eivät menestyneet erityisen hyvin. Säveltäjän viimeinen, keskeneräiseksi jäänyt ooppera "Kivinen vieras" oli musiikillisesti kokeileva: siinä käytettiin rohkeita harmonioita ja modulaatioita eikä siihen ollut merkitty sävellajeja lainkaan. César Cui ja Nikolai Rimski-Korsakov viimeistelivät teoksen esityskuntoon. Lokakuun vallankumous
Tilanne kääntyi pian jälleen bolševikkien eduksi. Oikeiston menetettyä uskonsa Kerenskin hallitukseen pääministerin kanssa riitautunut armeijan ylipäällikkö, kenraali Lavr Kornilov lähti 9. syyskuuta (27. elokuuta) etenemään kohti Pietaria ilmeisenä aikeenaan kaapata valta (Kornilovin kapina), jolloin väliaikainen hallitus joutui pyytämään apua Pietarin neuvostolta ja aseistamaan työläisjoukkoja torjuakseen Kornilovin etenemisen pääkaupunkiin. Monet näistä aseista päätyivät ja jäivät bolševikeille. Kornilovin kapinan yhteydessä pääosa väliaikaisesta hallituksesta erosi ja Kerenski hallitsi jonkin aikaa lähes diktaattorina, kunnes kokosi 10. lokakuuta (27. syyskuuta) vielä yhden, porvarienemmistöisen hallituksen. Hän otti itselleen armeijan ylipäällikkyyden. Georgi Lvov
Keisari Nikolai II:n vallastaluopumisen jälkeen maaliskuussa 1917 ruhtinas Lvov nimitettiin väliaikaishallituksen johtoon. Hän ei kuitenkaan ollut valmis lopettamaan sotaa, mikä johti hänen epäsuosioonsa ja levottomuuksien laajenemiseen. Lvov erosi heinäkuussa ja Aleksandr Kerenskistä tuli pääministeri. Aleksandr Rodtšenko
Aleksandr Mihailovitš Rodtšenko (: 5. joulukuuta 1891 Pietari – 3. joulukuuta 1956 Moskova) oli neuvostoliittolainen muotoilija, kuvanveistäjä, taidemaalari, teatteri- ja elokuvalavastaja, arkkitehti, taidegraafikko ja valokuvaaja. Aleksandr Peršin
Maajoukkueessa Aleksandr Aleksandrovitš Romanov
Aleksandr Aleksandrovitš Romanov () oli suuriruhtinas, Venäjän kruununperillisen Aleksandr Aleksandrovitšin (tuleva keisari Aleksanteri III) ja Maria Fjodorovnan lapsi. Aleksandr syntyi 7. kesäkuuta 1869 ja kuoli aivokalvontulehdukseen 2. toukokuuta 1870. Aleksandrin isoveli oli tuleva keisari Nikolai II. Aleksandr Feklisov
Aleksandr Semjonovitš Feklisov (9. maaliskuuta 1914 – 26. lokakuuta 2007) oli neuvostoliittolainen vakooja ja KGB-upseeri. Hän sai tietoa Julius Rosenbergilta ja Klaus Fuchsilta. Hän työskenteli vuosina 1940–1946 Neuvostoliiton New Yorkin -konsulaatissa. Ksenia Aleksandrovna Romanova
Ksenia meni naimisiin 6. elokuuta 1894 Pietarhovissa serkkunsa suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš Romanovin kanssa. Aleksandr oli hänen lapsuudenystävänsä, jonka kanssa hän oli leikkinyt jo 1880-luvulla. Ksenia ja Aleksandr tekivät häämatkan Ropsun palatsiin sekä Krimille Ai-Todoriin, jossa oli Aleksanteri III:n kesäasunto. Häämatkan aikana keisari kuoli 1. marraskuuta 1894. Isänsä kuoleman jälkeen uudeksi keisariksi tuli Ksenian veli Nikolai, jonka kruunajaiset pidettiin 26. toukokuuta 1896. Aleksandr Jeremin
Venäjän sisällissodan aikana Jeremin toimi valkoisiin armeijoihin kuuluneen Uralin armeijan päämajoitusmestarina. Sodan loppuvaiheessa Uralin armeija joutui perääntymään Gurjevista Fort Aleksandrovskiin Kaspianmeren itärannalle ja sieltä edelleen Persian puolelle. Jeremin oli yksi perääntymisretken johtajista ja erään tiedon mukaan hän kuoli sen aikana kesäkuussa 1920 malariaan. Hänet haudattiin Shahrudiin Persiaan. Vladimir Lenin
Koska Petrogradin neuvosto oli jo yhtä merkittävä, tai merkittävämpi valtakeskus kuin hallitus, hallitukseen otettiin mukaan ainoana sosialistina neuvoston kakkosmies, sosialistivallankumouksellisten Aleksandr Kerenski. Väliaikainen hallitus antoi kansalle ihmisoikeudet, lakkautti sensuurin ja kuolemantuomion sekä vapautti poliittiset vangit muttei taipunut Saksan rauhanehtoihin, missä kaikki puolueet sosialistisia myöten tukivat sitä. Kansa kuitenkin oli yhä erittäin tyytymätön jatkuvaan sotaan, mikä kuukausien mittaan vei hallituksen suosiota. Kerenskin–Krasnovin kapina
Bolševikkien ottaessa vallan Pietarissa 7. marraskuuta (25. lokakuuta) pääministeri Kerenski oli onnistunut pakenemaan kaupungista. Hän kiirehti Pihkovaan kokoamaan itselleen uskollisia joukkoja Pietarin takaisinvaltaukseen. Kerenskin määräyksestä kenraali Krasnovin komentamat kasakkajoukot yrittivät hyökätä pääkaupunkiin etelästä. Samanaikaisesti Pietarin junkkarikoulujen upseerioppilaat nousivat bolševikkien vastaiseen kapinaan 11. marraskuuta (29. lokakuuta). Bolševikit saivat kuitenkin ajoissa täydennyksiä Kronstadtista ja muista vallankumousta tukeneista Venäjän Itämeren-laivaston varuskunnista. Vasemmistoeserriä kannattanut eversti Mihail Muravjov suostui johtamaan Pietarin puolustusta ja määräsi Kerenskiä inhonneen eversti Paul Waldenin puolustamaan kaupungin eteläpuolella olevia Pulkovon kukkuloita. Pavel Dybenko
Pavel Jefimovitš Dybenko (, 16. helmikuuta 1889 Tšernihivin kuvernementti – 29. heinäkuuta 1938 Moskova) oli ukrainasyntyinen bolševikki ja puna-armeijan upseeri. Hänen ensimmäinen aviopuolisonsa oli Aleksandra Kollontai. Pjotr Wrangel
Pjotr Nikolajevitš Wrangel (, , 27. elokuuta 1878 Novoaleksandrovsk – 25. huhtikuuta 1928 Bryssel) oli venäläinen vapaaherra ja kenraali, joka toimi Krimiltä operoivan valkoisen Etelä-Venäjän armeijan ylipäällikkönä Venäjän sisällissodassa vuonna 1920 Anton Denikinin jälkeen. Etelä-Venäjän armeija taisteli sekä moskovalaismielistä bolševikkien vuonna 1918 perustamaa puna-armeijaa, anarkistista Ukrainan vallankumouksellista kapinallisarmeijaa sekä Ukrainan kansallisia maan itsenäistymiseen pyrkiviä armeijoita vastaan. Wrangel muodosti myös Krimin hallituksen. Myöhemmin hän oli valkoisen emigranttiliikkeen johdossa. Aleksandr Kerenski
Kerenski syntyi 1881 Simbirskin kaupungissa, joka on Volgan rannalla noin 170 kilometriä Kazanista luoteeseen ja 900 kilometriä Moskovasta itään. Samasta kaupungista oli kotoisin myös Kerenskiä kymmenen vuotta vanhempi Vladimir Iljitš Uljanov, sittemmin Vladimir Lenin. Kerenskin isä, joka oli ammatiltaan opettaja, oli Leninin opettajana Kazanin yliopistossa. Leninin kuoltua 1924 Simbirsk uudelleennimettiin Uljanovskiksi hänen kunniakseen. Aleksandr Jeremin
Aleksandr Mihailovitš Jeremin (, "Jerjomin"; 21. elokuuta 1872 – kesäkuu 1920) oli venäläinen kenraalimajuri, joka toimi Suomen santarmihallituksen viimeisenä päällikkönä vuosina 1913–1917. Hän osallistui toimiin jääkäriliikettä vastaan. Apollinari Vasnetsov
Vasnetsov oli taidemaalari ja graafikko. Hän ei koskaan saanut akateemista taidekoulutusta. Hän opiskeli vanhemman veljensä Viktor Vasnetsovin johdolla, joka oli kuuluisa venäläinen taidemaalari. Vuodesta 1882 Apollinari Vasnetsov ja veljensä Viktor Vasnetsov asuivat ja työskentelivät Abramtsevossa, jossa hän sai vaikutteita Vasili Polenovilta. Vuosina 1898-1899 hän matkusteli ympäri Eurooppaa. Venäjän luonnon eeppisten maisemien lisäksi hän loi oman tyylinsä historiallisen maisemamaalaustyylinsä historiallisen ja arkeologisen tiedon perusteella. Hänen maalauksensa esittävät visuaalisen kuvan keskiaikaisesta Moskovasta. Hän oli Vaeltajien jäsen vuodesta 1900 alkaen ja Keisarillisen taideakatemian akateemikko vuodesta 1900. Hän oli yksi Mir iskusstvan perustajista ja ohjaajista. Aleksandr Kutepov
Aleksandr Pavlovitš Kutepov (28. syyskuuta 1882 Novgorodin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 1930 laivassa Välimerellä) oli venäläinen kenraali, joka osallistui Venäjän sisällissotaan yhtenä valkoisen armeijan komentajista ja toimi myöhemmin vastavallankumouksellisen emigranttijärjestön Venäjän yleissotilaallisen liiton (ROVS) johdossa. Neuvostoliiton tiedustelupalvelu OGPU onnistui sieppaamaan hänet tammikuussa 1930 Pariisissa ja hän kuoli heidän vankinaan. Aleksandr Litvinenko
Aleksandr Valterovitš Litvinenko (, 4. joulukuuta 1962 Voronež, Neuvostoliitto – 23. marraskuuta 2006 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) oli entinen KGB:n eversti ja myöhemmin turvallisuuspalvelu FSB:n everstiluutnantti. Aleksander Krzyżanowski
Aleksander Krzyżanowski, salanimeltään Wilk (18. helmikuuta 1885–29. syyskuuta 1951) oli Puolan armeijan majuri ja sittemmin Armia Krajowan eli Puolan kotiarmeijan eversti. Toisen maailmansodan jälkeen hän oli niin Neuvostoliiton kuin Puolan kommunistijohdon vankina. Hän kuoli Varsovalaisessa vankilassa vuonna 1951. Aleksandr Fridman
Aleksandr Aleksandrovitš Fridman (; 16. kesäkuuta 1888 Pietari, Venäjä – 16. syyskuuta 1925 Leningrad, Neuvostoliitto) oli venäjänjuutalainen ja neuvostoliittolainen kosmologi ja matemaatikko. Aleksandr Vvedenski
Aleksandr Vvedenski syntyi Pietarissa Venäjällä vuonna 1904. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1921 ja opiskeli sen jälkeen lyhyen aikaa lakia ja kieliä, ennen kuin keskittyi kirjoittamaan runoja ja draamaa. Vuosien 1923 ja 1926 välillä Vvedenski tutki runouden luonnetta yhdessä futuristisen runoilijan Igor Terentievin kanssa. Vuonna 1925 Vvedenski tapasi Daniil Harmsin, jonka kanssa yhdessä he perustivat avantgarde kirjailijakollektiivin, joka myöhemmin tultiin tuntemaan nimellä Oberiu. Muiden avantgardistien tapaan myös Oberiu joutui hallituksen hyökkäyksen kohteeksi, uhkana sosialismille vuonna 1930. Vvedenski pidätettiin vuonna 1931 ja vuonna 1932 karkotettiin Kurskiin. Vuonna 1936 hän muutti Ukrainaan. Vvedenski pidätettiin uudestaan vuonna 1941. Hänen kuolemansa olosuhteet on epäselvät: joko hän kuoli punatautiin, tai joutui vartijan ammutuksi vuoden 1941 Joulukuussa. Aleksandr Zahartšenko
Aleksandr Vladimirovitš Zahartšenko (, ; 26. kesäkuuta 1976 Donetsk – 31. elokuuta 2018 Donetsk) oli ukrainalainen poliitikko ja sotilas. Hän toimi vuosina 2014–2018 Itä-Ukrainan Venäjä-mielisten separatistien perustaman tunnustamattoman Donetskin kansantasavallan johtajana. Koulutukseltaan Zahartšenko oli sähköasentaja ja sotilasarvoltaan majuri. Aleksander Kwaśniewski
Aleksander Kwaśniewski [] (s. 15. marraskuuta 1954 Białogard, Puola) on puolalainen poliitikko. Hän toimi maansa presidenttinä 23. joulukuuta 1995 – 23. joulukuuta 2005. Kwaśniewski voitti vuoden 1995 vaaleissa edeltäjänsä Lech Wałęsan, ja hänet valittiin toiselle kaudelle vuonna 2000 ylivoimaisesti kun osuus äänistä oli 53,90 prosenttia.. Aleksandr Solženitsyn
Aleksandr Isajevitš Solženitsyn (; 11. joulukuuta 1918 Kislovodsk – 3. elokuuta 2008 Moskova) oli venäläinen kirjailija ja historioitsija. Erityisesti hänet tunnetaan Neuvostoliiton ojennustyöleirijärjestelmästä kertovista teoksistaan, joihin kuuluvat muiden muassa "Ivan Denisovitšin päivä" (1962), "Syöpäosasto" (1968), "Ensimmäinen piiri" ja "Vankileirien saaristo" (1973–1976). Hänen kuollessaan maailmassa oli myyty yli 30 miljoonaa hänen kirjoittamaansa kirjaa. Niitä oli käännetty noin 40 eri kielelle. Solženitsynille myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1970.