Mikä oli yksi Fath Ali Šahin valtakautta leimannut tekijä?
Fath Ali Šah
Yksi Fath Ali Šahin valtakautta leimannut tekijä olivat eurooppalaiset matkaajat Persiassa, joita oli alkanut nyt ilmaantua yhtäkkiä Napoleonin sotien ajan eurooppalaisten valtioiden etsiessä uusia liittolaisia. Eurooppalaiset lähetystöt solmivat Persian kanssa useita sopimuksia, jotka mmuuttuivat useaan otteeseen maailmanpoliittisen tilanteen mukaan. Lähetystöjen palatessa Eurooppaan länsimaihin tuli entistä enemmän Persiaa koskevaa tietoa. Joskus matkaajien kuvaukset Persiasta olivat tietämättömiä, ja usein tehtiin ennakkoluuloisia vertailuja Persian ja Euroopan välillä. Ensimmäinen Persian kanssa sopimuksen tehnyt eurooppalainen valtuuskunta saapui Englannin Itä-Intian kauppakomppaniasta vuonna 1800. Viidensadan hengen seuruetta johti myöhemmin historioitsijaksi ryhtynyt John Malcolm. Valtuuskunta oli lähtenyt matkaan, koska Ranska oli lähettänyt oman valtuuskuntansa jo aiemmin vuonna 1796, minkä lisäksi erityisenä uhkana Intialle oli pidetty Napoleonin sotaretkeä Egyptiin vuonna 1798. Persia saattaisi osoittautua hyödylliseksi liittolaiseksi myös, jos afgaanit alkaisivat uhata Pohjois-Intiaa. Vuoden 1801 tammikuussa solmittiinkin kauppasopimus, jossa ranskalaisilta kiellettiin pääsy Persiaan ja Persia lupasi hyökätä afgaaneja vastaan, jos nämä uhkaisivat Intiaa. Britit lupasivat vastaavasti lähettää Persiaan tykkejä ja muita sotatarvikkeita, jos ranskalaiset tai afgaanit uhkaisivat Persiaa.
Azerit
Safavidit, jotka nousivat valtaan Iranin Azerbaidžanista ja hallitsivat vuoteen 1722, perustivat modernin iranilaisen valtion. Safavidit tunnetaan saavutuksistaan valtionrakennuksessa, arkkitehtuurissa ja tieteissä, mutta heidän valtakuntansa mureni sisäisen rappion ja venäläisten sekä afgaanien ulkoisen painostuksen vuoksi. Safavidit tukivat ja levittivät šiiaislamia, joka on tärkeä osa Iranin azereiden ja myös monien Araks-joen pohjoispuolella elävien azereiden kansallista identiteettiä. Safavidit tukivat taiteita ja kulttuuria, ja šaahi Abbas I loi intellektuaalisen ilmapiirin, joka joidenkin tutkijoiden mukaan merkitsi uutta "Persian kulta-aikaa". Talasin taistelu
Tang-dynastia oli hiljalleen laajentunut länteen Silkkitien myötäisesti 600-luvusta lähtien. Kiinalaisten vaikutusvalta uloittui Ferganan laaksoon saakka 700-luvulle tultaessa. Umaijadien kalifaatti laajeni samoihin aikoihin voimakkaasti itään saavuttaen myöskin Ferganan laakson. Kiinalaiset ja umajidit ottivat yhteen kahdesti vuosina 715 ja 717. Abbasidit kaappasivat vallan kalifaatissa vuonna 750 ja ryhtyivät vahvistamaan asemiaan valtakunnan jokaisessa kolkassa. Tämä johti rajakiistoihin myös Ferganan laaksossa. Lopulta paikallisten hallitsijoiden valtataistelu sai kiinalaiset ja arabit ajatumaan konfliktiin. Nepalin historia
Yhdeksi Nepalin historian merkittävimmistä henkilöistä nousi Gorkhan kuningaskuntaa vuosina 1743-1775 hallinnut Prithvi Narayan Shah. Hänen tavoitteenaan oli yhdistää koko Kathmandun laakso ja luoda alueesta yksi valtio. Ennen suunnitelmien toteuttamista hän matkusti Varanasiin etsimään taloudellista apua ja ostamaan aseita, saaden näin myös näkemyksen erityisesti Brittiläisen Itä-Intian kauppakomppanian asemasta. Kun hän palasi Gorkhaan, hän koulutti joukkonsa käyttämään nykyaiaisempia aseita, joita hän oli onnistunut saamaan Intiasta. Hän myös järjesti liittoumia naapurivaltioiden kanssa tai huolehti näiden puolueettomuudesta. Prithvi Narayan Shahin johtamat joukot yrittivät aluksi tuloksetta alistaa laakson kuningaskunnat valtaansa piirittämällä laakson. Myös Brittiläinen Itä-Intian kauppakomppania lähetti 2400 miehen armeijan suojelemaan laakson perinteikkäitä kuninkaita, mutta britit joutuivat vetäytymään takaisin Intiaan sotilaiden kärsiessä malariasta, ja lopulta he onnistuivat vain viivyttämään gorkhajoukkoja. Egyptin 19. dynastia
Egyptin uusi valtakunta saavutti huippunsa faaraoiden Seti I:n ja Ramses II:n valtakaudella. Ramses II taisteli libyalaisia ja heettiläisiä vastaan. Kadeshin taistelussa 1272 vastustajana oli heettiläisten Muwatalli, taistelun tulos oli suunnilleen tasapeli. Egypti koki 19. dynastian aikana sisäisiä levottomuuksia Merenptahin kuoltua. Oletettavasti Amenmesse kaappasi valtaistuimen Seti IIltä mutta kykeni hallitsemaan vain neljän vuoden ajan ennen kuin Seti II syrjäytti hänet. Shah Waliullah Dehlavi
On tarpeen hillitä ylisanoja hänen kohdallaan uudistajana. Sillä näyttää kuin hän ja hänen poikansa Shah Abdul Aziz Delhwi (1745–1823)olisivat vaikuttaneet länsimaissa tapahtuneeseen kehitykseen seuraavan 200-300 vuoden aikana ylivertaisesti. Kuitenkin hän itse kirjoitti vain sangen vähän näistä asioista. Hänen aikakaudelleen oli tunnusomaista tulevaisuutta koskeva tieto: Tiedon sanojen armolahjan kautta. Esimerkiksi jo tohtori Martti Lutherin aikana monet niin sanotut "hurmahenget" puhuivat tulevasta sosialistisesta uudistuksesta. Myös Rene Descartesin teoksissa on vihjeitä tuleviin oppeihin, vaikka ei ehkä varsinaisesti sosialismiin. Missä määrin hänen opetuksensa on ollut omintakeista vaiko vain tulevaisuutta koskevan tiedon sanojen armolahjan vaikutusta on vaikea arvioida. Häntä voidaan pitää; joko länsimaisen uusimman ajan yhteiskunnan luojana tai sitten vain sen puolestapuhujana ja lunastajana. Muhammed
Nykyisin tutkijoiden keskuudessa vallitsevan näkemyksen mukaan, jonka teki tunnetuksi kuuluisa ja arvostettu orientalisti Joseph Schacht klassikko-teoksessaan "Origins of Muhammadan Jurisprudence" (1950), islamilaisen hadith-tieteen historiallinen luotettavuus on äärimmäisen heikko. Schachtin mukaan hadithien ja niiden kautta aikakauden intressit vaikuttivat sharian kehittymiseen paljon enemmän kuin todelliset historialliset tosiseikat. Nykyinen sunnilainen ortodoksia (Schact käsittelee yksinomaan sunni-islamia) syntyi tämän näkemyksen mukaan ennen kaikkea 800- ja 900-luvuilla. Opin ytimessä on neljä auktoriteettia: Koraani, sunna, analogia (qiyas) ja yksimielisyys (ijma). Sharia perustuu näihin neljään lähteeseen: Koraania ja sunnaa tulkitaan analogiaa hyväksikäyttäen, ja jokaisen todellisen muslimin oltava yhtä mieltä oikeasta tulkinnasta. Schachtin mukaan tämän opin artikuloi ensimmäisenä selvällä tavalla al-Shafi'i (767–820), joka tunnetaan parhaiten omaa nimeään kantavan sunni-islamin neljään ortodoksiseen juridiseen koulukuntaan kuuluvan opin perustajana. Schacht myös yhtyy Ignas Goldziherin näkemykseen, jonka mukaan juuri al-Shafi'i ensimmäisenä nosti sunnan siihen juridiseen asemaan, joka sillä on tämän päivän islamilaisessa ortodoksiassa. Hafiz Allah Amin
Amin pyrki laajentamaan kannatuspohjaansa kotimaassa sekä samalla saamaan Pakistanin ja Yhdysvallat kiinnostumaan Afganistanin turvallisuudesta. Hänen 104 päivää kestäneellä valtakaudellaan ainoa merkittävä poliittinen liikehdintä oli epäonnistunut sotilasvallankaappaus. Abu Nidal
Abu Nidal (; toukokuussa 1937–16. elokuuta, 2002), alkuperäiseltä nimeltään Sabri Khalil al-Banna, () oli palestiinalainen poliittinen johtaja, palkkasoturi ja Fatahin vallankumousneuvoston () perustaja. Fatahin vallankumousneuvosto tunnettiin myös Abu Nidal -järjestönä (ANO). Valtansa huipulla 1970- ja 1980-luvuilla Abu Nidalia eli "taistelun isää" pidettiin laajalti maailman vaarallisimpana terroristijohtajana. Kušan-valtakunta
Kušan- tai Kušana-valtakunta oli jue zhi -paimentolaiskansan perustama valtakunta, joka hallitsi ajanlaskun alun jälkeisinä kolmena vuosisatana suuria alueita Intian niemimaan pohjoisosista, nykyistä Afganistania ja osia Keski-Aasiaa. Kušanien ehkä tunnetuin hallitsija oli Kaniška, ja valtakunnalla oli huomattava vaikutus buddhalaisuuden leviämisessä. Lopulta kušanit alkoivat menettää alueitaan Persian sasanideille ja intialaiselle Gupta-valtakunnalle. Lopullisesti kušanat hävisisivät hefthaliittien hyökkäyksissä 400-luvulla. Bayezid II
Kapinat idässä, erityisesti Kizil Bashin kapina, vaivasivat suurinta osaa Bayezidin hallintokaudesta ja niitä usein tuki Persian šaahi Ismael, joka oli innokas šiialaisuuden levittäjä ja halusi heikentää osmanien valtaa. Osmanien valta todellakin oli uhattuna Anatoliassa tänä aikana ja muun muassa Bayezidin suur-visiiri Ali Pasha kuoli taistelussa kapinallisia vastaan. Irakin–Iranin sota
Irakin–Iranin sodan yksi perimmäinen syy oli se, että maat riitelivät pitkään Shatt al-Arabin vesiväylän omistuksesta. Maat jakoivat sen kahtia vuoden 1975 sopimuksella. Iranissa tapahtui vuonna 1979 Iranin vallankumous, joka muutti maan šiialaisten uskonoppineiden johtamaksi islamilaiseksi tasavallaksi. Iranin johtaja ajatollah Khomeini halusi, että hänen mielestään sorretut šiialaiset nousisivat kapinaan arabimaissa. Khomeinin mielestä baath-puolueen johtama maallisesti hallittu Irak oli paha ja epäpyhä. Iran tukikin irakilaisten šiialaisten vastarintaliikettä, joka alkoi tehdä attentaatteja Irakin johtoa vastaan. Samoihin aikoihin Saddam Hussein kaappasi vallan Irakissa. Saddam pelkäsi šiiakapinaa tukevaa Khomeinia ja halusi syöstä tämän pois vallasta. Saddam halusi myös kumota heti tilaisuuden tullen Shatt al-Arabin vesiväylää koskevan sopimuksen, jota hän piti Irakia nöyryyttävänä, ja nousta lopulta koko arabimaailman johtoon. Saddamin ajatus siitä, että Iran oli vallankumouksen heikentämä, näytti todelta kevään 1980 pienissä rajataisteluissa. Hän halusi antaa Iranille opetuksen valtaamalla koko Shatt al Arabin ja Khūzestānin öljykenttiä. Saddam uskoi Khūzestānin arabien nousevan kapinaan Irania vastaan. Saddam ei kuitenkaan halunnut antaa armeijansa hyökätä Teheraniin asti, mutta uskoi sodan kaatavan Iranin hallituksen. Saddamin mielestä Iraniin kannatti hyökätä, kun maa oli islamilaisen vallankumouksen heikentämä; hän uskoi myös vallankumouksen tuhoutuvan ennen pitkää sisältäpäin. Lisäksi hän pyrki laajentamaan sotaa usuttamalla Iranin kansallisia vähemmistöjä nousemaan kapinaan Khomeinin hallintoa vastaan. Iranin panttivankikriisi
Ratkaisu näytti jo löytyvän heinäkuussa 1980, kun šaahi Mohammed Reza Pahlavi kuoli kairolaisessa sairaalassa, mutta kiihkomielisiin kaappaajiin vaikuttivat uudet tapahtumat. Kesäkuussa paljastui Iranin armeijassa vallankaappaushanke, joka kiihdytti ääri-islamilaisten otteita maltillisia kohtaan. Panttivankikriisin ratkaisu lykkääntyi kerta toisensa jälkeen. Ulkomailla tulkittiinkin yhdysvaltalaisten panttivankien joutuneen pelinappulaksi Iranin sisäisessä valtataistelussa. Reza Pahlavi
Iran oli 1900-luvun alussa englantilaisten ja venäläisten etupiireihinsä jakama vasallivaltio. Šaahi Reza Pahlavin aikakaudella maa sai itsenäisyyttä. Toisessa maailmansodassa Neuvostoliitto ja Iso-Britannia hyökkäsivät Iraniin ja miehittivät maan. Taustalla olivat šaahin tekemät öljykaupat saksalaisten kanssa, sekä Neuvostoliiton eteläisen avustuslinjan rakentaminen. Nadir Šah
Nadir Šah (), tunnettu myös nimillä Nāder Qoli Beg (pers. ادر قلی بیگ) ja Tahmāsp Qoli Khān (pers. هماسپ قلی خان) (s. 22. lokakuuta 1688 – 19. kesäkuuta 1747) oli vuodesta 1736 kuolemaansa Persian šaahi ja afsharididynastian ensimmäinen hallitsija. Nadir kuului oman aikansa suurimpiin valloittajiin, vaikkakaan hänen luomansa valtakunta ei kestänyt mittakaavoissaan hänen kuolemansa jälkeen. Suurmogulien valtakunta
Vuonna 1628 valtaannoussut Shah Jahan valloitti Deccanin ja Khaibarsolan takaiset maat. Sodat osoittivat mogulien sotilasmahtia, mutta tyhjensivät valtion rahakirstuja. Valtion muuttaminen sotakoneeksi mogulaatin feodalismia muistuttavassa järjestelmässä merkitsi aatelisten määrän ja talonpoikien taakan kasvamista. Laki ja järjestys ulotettiin laajalle alueelle, joka rohkaisi suurten kauppakeskusten, kuten Lahoren, Delhin, Agran ja Ahmedabadin kasvua. Shah Jahanin aika muistetaan kuitenkin parhaiten arkkitehtuurista, jossa tärkein yksittäinen uudistus oli hiekkakiven korvaaminen marmorilla. Shah Jahanin vaimonsa muistolle pystyttämä Taj Mahal oli vain yksi kauden hienoista rakennuksista. Shah Jahan siirsi pääkaupungin Agrasta takaisin Delhiin. Agha Muhammad Šah
Agha Muhammad Khan syntyi Gorgānissa vuonna 1742. Agha Muhammad kuului qajarien heimoon, jonka vaikutusvalta oli lisääntynyt safavidien Persian hajotessa vuonna 1722. Hän päätyi Adil Šahin vangiksi vuonna 1747 tai 1748 ja hänet kastroitiin Adil Šahin käskystä vain viisi- tai kuusivuotiaana. Kastroinnin takia Agha Muhammad on esitetty aikalaispiirroksissa myöhemmällä iällään parrattomana ja riutuneena. Sittemmin häntä piti vankinaan Karim Khan, joka kohteli kuitenkin vankiaan ystävällisesti. Agha Muhammad pakeni pohjoieen Karim Khanin kuoltua, jossa hän nousi qajarien johtoon vakiinutettuaan asemansa sodassa veljiään vastaan. Yomut-turkkilaisten tuella hän myös karkotti zandien joukot kotiseuduiltaan Mazandaranista. Sotaretki zandeja vastaan jatkui Teheraniin, jossa paikalliset kieltäytyivät päästämästä häntä kaupunginmuurien sisäpuolelle. Teheranilaiset antoivat kuitenkin Agha Muhammadin ymmärtää kaupunkilaisten seuraavan Isfahanin hallitsijoita, joten sotaretki suuntautui zandien hallitsemaa kaupunkia vastaan. Isfahan kukistui vuonna 1785 ja voitokas Agha Muhammad palais Teheraniin maaliskuussa 1786. Teheran oli vielä tällöin vain pieni kylä, mutta Agha Muhammadin valtakaudella se kasvoi 15 000 asukkaan keskukseksi ja Persian pääkaupungiksi. Farah
Farah sijaitsee vanhojen kauppareittien varrella ja paikalla on ollut asutusta jo pitkään. Kauppareitit heratista, kandaharista ja Sistanista kohtaavat kaupungin kohdalla. Kaupunki sijaitsee Farahjoen varrella, joka on todennäköisesti sama paikka, kuin Avestassa mainittu "Fradaθā". Muita historiallisissa lähteissä mainittuja saman nimen muotoja ovat "Prophthasia", "Propasta" ja "Phrada". Phrada oli akhaimenidien Persiaan kuuluneen Drangianan satraapin pääkaupunki. Aleksanteri Suuren vallattua Persian kaupungille annettiin uusi nimi Prophthasia ja myöhemmin se oli sasanidienPersian tärkeä tukikohta valtakunnan rajalla. Islamilaisissa aikalaislähteissä kerrotaan alueen muslimivalloituksesta, mutta Farahia ei mainita niissä nimeltä. Kuitenkin jotkin maantieteilijät, kuten Istakhri, Yakut, Ibn Hawkal ja al-Mukaddasi  mainitsevat paikan omissa teoksissaan. Paikalla kerrotaan olleen sillan ja alueella asuneen kharijiitteja. Mongolit tuhosivat kaupungin vuonna 1221 ja myöhemmin sen hävitti Nadir Šah. 1930-luvulla kaupungin läpi rakennettiin Heratin ja Kandaharin välinen tie ja vuonna 1958 joen ylittävä silta. Psusennes II
Dakhla steelan merkittävin piirre on sen paleografia: arvonimen "farao" käyttäminen puhuttelunimenä Psusennesin yhteydessä. Oppinut nimeltä Helen Jacquet-Gordon uskoi vuonna 1970, että Dakhla steela kuului Shoshenk III:n hallituskauteen, koska siinä käytetään puhuttelunimeä 'farao' suoraan hallitsevan kuninkaan syntymänimen edessä- eli 'Farao Shoshenk' – joka oli tärkeä paleografiinen kehitysaskel Egyptin historian tutkinnassa. Sekä Vanhassa, Lähi ja Uudessa valtakunnasa muinaisen Egyptin sana "farao" ei koskaan ollut puhuttelunimenä (kuten 'herra' tai 'rouva') tai kiinnitettynä kuninkaan nimeen, kuten "farao Ramses" tai "farao Amenhotep", vaan sana pr-`3 ("farao") käytettiin substantiivina viittaamaan kuninkaan toimintaan (eli se oli ”farao”, joka määräsi temppelin rakentamisesta tai patsaasta tai kaivon kaivamisesta jne.). Rolf Krauss osuvasti huomauttaa, että sanan "farao" käyttäminen puhuttelunimenä on dokumentoitu 21. dynastian kuninkaan Siamunin 17. vuotena Karnakin papillisessa kirjoituksessa fragmentissa 3B, kun taas toinen käyttää nimikettä "[farao] [syntymänimi ]” esiintyen Psusennes II:n aikana, jos muinainen graffitio Seti I:n Abydosin temppelin Ptahin kappelissa viittaa nimenomaisesti Psusennes II:een, kuten ”Amonin ylipappi, Jumalan kuningas, Suuri Johtaja, farao Psusennes”. Näin ollen käytäntö kiinnittää sana pr-`3 ("farao") kuninkaan kuninkaallisen syntymänimeen oli aloitettu jo ennen Shoshenk I:n hallituskauden puhumattakaan farao Shoshenk III:sta. Siksi Shoshenk on mainitussa 5. vuotena Dakhla steelassa, joka on täytynyt olla Shoshenk I, kun sammassa kirjoyuksessa mainitut Psusennesit saattavat tarkoittaa pelkästään Psusennes II, mikä tarkoittaa, että vain 5 vuotta (tai 10 vuotta, jos Psusennes hallitsi Egyptiä 24 vuoden ajan) erottaa Nysu-Bastetin äidistään. Lisätodiste on se, että Dakhla steela sisältämä teksti ”"5. vuotena, neljännen Peret kuukauden 25. päivänä"” on auttanut edelleen päivittämään kuningas Shoshenk I:n hallituskauden alun arvioimisessa vuoteen 943 eaa. ja osoittaa että hallitsija on tässä Shoshenk I, ei Shoshenk III, joka hallitsi sata vuotta myöhemmin. Helen Jacquet-Gordon ei ollut tietoinen kahdesta edellä mainitusta esimerkistä. Amerikkalaisvastaisuus
Muslimien länsivastaisuus kohdistui 1950- ja 1960-luvulle saakka pääasiassa Ranskaan ja Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, jotka olivat kolonialisoineet alueen, mutta viime aikoina islamilaisista alueista on tullut amerikkalaisvastaisuuden keskipiste. Iran oli yksi ensimmäisiä maita, jossa se nousi merkittäväksi ilmiöksi ja termit ”suuri saatana” ja iskulause ”kuolema Amerikalle” ovat olleet jatkuvassa käytössä vuodesta 1979, jolloin Yhdysvaltojen voimakkaasti tukema šaahi Mohammad Reza Pahlavin hallinto syrjäytettiin islamilaisella vallankumouksella. Myös Yhdysvaltain laajamittainen tuki Israelille ja Palestiinan miehityksen pitkittyminen ja palestiinalaiskysymyksen ratkaisemattomuus on osasyynä ilmiöön. Vaikka monet länsimaiden ja Yhdysvaltojen poliittiset ratkaisut ja teot ovat vaikuttaneet islamilaisessa maailmassa ilmenneeseen länsivastaisuuteen on siihen vaikuttanut myös islamismin nousu ja sen jyrkät länsivastaiset mielipiteet. Liikkeen amerikkalaisvastaisessa propagandassa maa ja yhdysvaltalainen elämäntapa esitetään yleensä synnillisenä, degeneroituneena, ja sukupuolisesti siveettömänä ja pyritään estämään länsimaisten vaikutteiden leviäminen islamilaiseen maailmaan. Amerikkalaisvastaisuudella on monissa islamilaisissa maissa myös sisäpoliittinen ulottuvuus, koska useiden maiden, erityisesti Saudi-Arabian ja Egyptin, hallitukset ovat Yhdysvaltain läheisiä liittolaisia. Yhdysvaltojen vastustaminen on samalla myös oman korruptoituneena pidetyn hallituksen arvostelemista. Dust Muhammad Khan
Fath Khan oli ollut Mahmud Šahin tärkeä tukija sodissa Šudža' Šahia vastaan. Pian edessä oli kuitenkin välirikko. Vuonna 1818 Fath Khan oli auttamassa Heratin kuvernööriä persialaisia vastaan. Lähti liikkeelle huhu, jonka mukjaan Dust Muhammad oli tällöin rikkonut kuvernöörin haaremin rauhaa. Yksi kuvernöörin vaimoista oli myös kuningas Mahmud Šahin sisar, joten kuningas käsitti huhun henkilökohtaisena loukkauksena. Toisaalta on myös mahdollista, että kuningas käytti huhua vain tekosyynä liian voimakkaaksi käsittämästään Fath Khanista eroon päästäkseen. Fath Khan sokaistiin ja kidutettiin kuoliaaksi, mutta Dust Muhammadin onnistui paeta. Fath Khanin surmaaminen käänsi hänen lukuisat Barzakai-veljensä kuningasta vastaan. Mahmud joutui lopulta pakenemaan Heratiin, jota hän hallitsi persialaisten tuella. Kabulissa valtaan nousseet Barzakait yrittivät aluksi hallita maata nukkehallitsijoiden kautta. Lyhyessä ajassa valtaistuimelle nostettiin ja siltä erotettiin Sultan 'Ali Šah (1818–1819) ja 'Aijub Šah (1819–1823). Lopulta Barzakai-veljekset päätyivät taistelemaan toisiaan vastaan. Veljeksistä nuorin Dust Muhammad osoittautui lopulta valtakamppailun voittajaksi ja hän valloitti Kabulin kižilbašien tuella vuonna 1826. Vanha Dorrani-valtakunta oli nyt kuitenkin käytännössä lakannut olemasta valtakunnan hajotessa eri paštupäällikköjen keskenään kilpaileviin osiin. Dust Muhammad luopui hallitsijoiden aiemmin käyttämästä kuninkaan arvonimestä (šah) ja alkoi sen sijaan käyttää titteliä uskovaisten emiiri ("amir al-mu'minin"). Šamil
Muslimit tunsivat elämäntapansa uhatuksi ja julistivat pyhän sodan venäläisiä vastaan. Joukkojen johtajana oli tuolloin mullah Ghāzī Muḥammad. Šamil oli Ghazin lapsuudenystävä, ja hänestä tuli tämän oppilas. Ghazi kuoli taistelussa vuonna 1832 ja hänen seuraajansa Gamzat Bekin surmasivat hänen omat miehensä. Šamil valittiin vuonna 1834 Dagestanin kolmanneksi imaamiksi ja vastarinnan johtajaksi. Hän tuli tunnetuksi nimellä al-Imam al-Azam, koko Kaukasian johtaja. Šamil laajensi dagestanilais- ja tšetšeenijoukkoja ja voitti monia taisteluja venäläisiä vastaan vuoteen 1859 saakka. Hän käytti tehokkaasti sissitaktiikoita. Venäjä aloitti uuden sotaretken vuonna 1838, ja vaikka kapinallisten päätukikohta Ahulgo valloitettiin, Šamilia ei saatu kiinni. Ali Shariati
Ali Shariati Mazinani (; 23. marraskuuta 1933 Mazinan, Iran – 19. kesäkuuta 1977 Southampton, Englanti) oli iranilainen sosiologi ja yksi šaahi Mohammad Reza Pahlavin hallinnon näkyvimmistä kriitikoista. Hän perehtyi islamin sosiologiaan ja historiaan. Hänen Teheranissa 1970-luvulla pitämiensä luentojen on sanottu luoneen pohjan Iranin vuoden 1979 vallankumoukselle, vaikkakaan hänen näkemyksensä eivät olleet perustana myöhemmälle islamilaiselle tasavallalle. Dammam
Koska Dammamin alueella ei ole historiallisesti ollut juurikaan luonnonvaroja, ei alueella ollut pitkään myöskään merkittävää kaupunkiasutusta. Osmanien valtakunta hallitsi aluetta 1500-luvulta lähtien, mutta ajan kanssa heidän otteensa alueesta heikkeni. 1700-luvun lopulla Saudien suku alkoi levittää valtaansa alueelle. Saudien laajenemishalujen taustalla oli into levittää wahhabilaista tulkintaa islamista. Hekään eivät saaneet kuitenkaan vakaata otetta alueesta. 1800-luvun alkupuolella nykyisen Dammamin paikalla oli Rahmah bin Jabir al-Jalahimahin rakentama linnoitus. Al-Jalahimah oli osallinen Bahrainin valtataisteluissa ja hän pakeni paikalle kiistojen kärjistyttyä. Bahrainia nykyisin hallitseva khalifa-heimo kukisti hänet ja valtasi myös Dammamin alueen vuonna 1826. Heidän valtansa jatkui aina vuoteen 1844 saakka, jolloin Saudit valtasivat alueen. Khalifat palasivat alueelle 1850-luvun puolella ja heidän puolellaan asioihin yrittivät sekaantua britit, jotka hyökkäsivät Dammamiin vuonna 1861. Osmanien valtakunta palautti puolestaan valtansa alueelle vuonna 1871. Saudien alaisuuteen alue päätyi lopullisesti vuonna 1913, kun Ibn Sa’ud valtasi Osmanien varuskunnan puolustaman Hofufin kaupungin. Valtauksen myötä Saudit hallitsivat viimein nykyisen Saudi-Arabian itäosia. Virallisesti maan itäosat liitettiin Saudi-Arabian kuningaskuntaan vuonna 1932. Muhammad Ali (Egypti)
Muhammad Alin aikana muodollisesti Ottomaanien imperiumiin kuulunut Egypti saavutti käytännössä riippumattomuuden Turkin sulttaanista. Kairon linnakkeessa 1. maaliskuuta 1811 tapahtunut verilöyly, jossa Muhammad Ali surmautti kaikki kilpailevat mamelukkien johtajat, vakiinnutti hänen valtansa. Hän laajensi valtapiiriään myös Syyriaan ja Sudaniin. Häntä pidetään "modernin Egyptin isänä". Venäjän–Persian sota (1804–1813)
Katariina Suuren kuoleman jälkeen Venäjän johtoon nousi Paavali I. Vuonna 1801 hän lakkautti Georgijevskin sopimuksen ja liitti Kartli-Kakhetin suoraan Venäjän alaisuuteen. Tällä välin surmatun Agha Muhammad Šahin seuraaja Fath Ali Šah esitti turhaan protesteja Persian suvereeniudesta Georgiassa. Häntä Venäjän valtaistuimella seuranneella Aleksanteri I:llä oli vielä suuremmat tavoitteet Kaukasuksen suunnalla. Maaliskuussa 1802 Aleksanteri kertoi ministereilleen tavoitteenaan olevan Venäjän rajan siirtäminen Kura- ja Araksjoille. Tavoitteensa toteuttamaan keisari asetti georgialaistaustaisen kenraali Pavel Tsitsianovin. Sudanin historia
Funj-sulttaanien maat rajoittuivat pienehkölle alueelle. Heidän käsissään olivat ainoastaan lyhyt kaistale Vanha-Dunqulahin Niilin mutkasta pääkaupunki Sinnarin eteläpuolelle. Tämä tuli kuitenkin muuttumaan ratkaisevasti, kun Ottomaanien kuningaskuntaan kuuluneen Egyptin varakuningas Muhammad Ali löi funjit vuonna 1820 aloittamallaan hyökkäyksellä, ja vastarinta kukistui lopulta 1821. Vallanvaihdon seurauksena valtakunnan rajat laajenivat ja nykyiset rajat alkoivat hiljalleen muotoutua, vaikka pohjoinen olikin tiukemmin Egyptin hallinnassa. Uusi isäntä vaati kovalla kädellä sudanilaisilta veroina kultaa, karjaa ja orjia. Tämä ei miellyttänyt kansaa ja he alkoivat kapinoida hallintoa vastaan. Hallinto tukahdutti kapinan alut eikä vastarinta onnistunut saamaan johtajahahmoa, joten liike hiljeni. Vuonna 1826 kenraalikuvernööriksi nimitettiin ʿAlī Khūrshīd Āghā, jonka verohelpotukset olivat sudanilaisten mieleen. Hän uudisti maan maataloutta ja modernisoi tekniikkaa, minkä lisäksi siirsi pääkaupungin Khartumiin. Eläköidyttyään 1838 hän jätti seuraajalleen vauraan ja hyvinvoivan valtion. Mohammad Reza Pahlavi
Hallitsijana Mohammad Reza Pahlavi vastusti pääministeri Mohammad Mossadeqin johtamaa Iranin öljyteollisuuden kansallistamista. Mohammed Reza Pahlavin aloittaman ”valkoisen vallankumouksen”, joka sisälsi useita taloudellisia ja sosiaalisia uudistuksia, oli tarkoitus tehdä Iranista johtava moderni länsimaalainen maailmanvaltio. Šaahi uudisti Irania muun muassa kansallistamalla luonnonrikkauksia ja laajentamalla naisten oikeuksia. Osasyy Iranin uudistusohjelman epäonnistumiseen oli se, että šaahin vastustajista toiset syyttivät Irania demokratian puutteesta, kun taas toiset perinteisen šiiapapiston syrjäyttämisestä uudistuksia tehdessä. Talaat pašša
Mehmed Talaat pašša (1874 Adrianopoli – 15. maaliskuuta 1921 Berliini, Saksa) oli turkkilainen poliitikko, joka kuului nuorturkkilaisten johtajiin ja toimi 1917–1918 Osmanien valtakunnan suurvisiirinä. Hän oli yksi valtakunnan hallituksen johtajista koko ensimmäisen maailmansodan ajan. Talaat oli ensimmäisen maailmansodan aikana valtakunnan sisäministerinä, ja häntä on myös syytetty armenialaisten kansanmurhasta, sillä hän oli määrännyt armenialaisten pakkosiirtämisestä. Hän sai sodan jälkeen poissaolevana kuolemantuomion, ja armenialainen Soghomon Tehlirian murhasi hänet vuonna 1921. Afganistan
Tataari Timur Lenkin perustama Timuridien dynastia toi Afganistaniin talous- ja kulttuurikukoistusta, joka päättyi persialaisten jälleen vallatessa Afganistanin 1500-luvulla, ja alueesta tuli Persian ja moguleiden välinen kiista-alue. Afgaanit kapinoivat Persian safavideja vastaan 1700-luvun alussa ja he perustivat osia Persiastakin käsittäneen Hutak-dynastian, jonka Nadir Šah kuitenkin lopulta kukisti. Vuonna 1747 Afganistanista tuli itsenäinen Ahmad Šah Dorranin johdolla. Hän oli Afganistanin kuningas vuosina 1745–1773. Fath Ali Šah
Fath Ali Šahin valtakausi oli huomattava useasta syystä. Hänen maineensa kasvoi eurooppalaisten matkakertomusten perusteella. Mainetta lisäsivät suuri lapsimäärä ja suhteellisen pitkä 37 vuotta kestänyt valtakausi. Fath Ali tunnetaan myös hänen aloittamastaan uudesta muotokuvamaalauksen aallosta, jonka takia hänestä on säilynyt suhteellisen runsaasti maalauksia nykypäiviin saakka. Maalaukset kuvaavat usein Fath Alia vyötärölle saakka ulottuvassa mustassa parrassa jalokivien peittämässä puvussa. Muhammad Nadir Šah
Afganistanissa Aman Allahin uudistukset nostattivat hallitsijan vastaisia kapinoita, joista vaarallisimmaksi osoittautui tadžikkipäällikkö Habib Allah Kalakanin kapina Kabulin pohjoispuolella tammikuussa 1929. Aman Allah pakeni luovuttaen kruunun veljelleen 'Inajat Allahille, mutta hän hallitsi vain muutaman päivän ennen kuin Kalakani pakotti hänetkin luopumaan kruunustaan. Uusi tadžikkitaustainen hallitsija ei ollut etenkään Afganistanin paštujen mieleen ja Nadir palasi vapaaehtoisesta maanpaostaan Ranskasta kuultuaan Kabulin valtauksesta. Hän saapui ensin Intiaan ja edelleen Afganistanin rajaseudulle, jossa hän alkoi koota laškar-joukkoja. Nadirilla oli huomattava maine afgaanisodan ajoilta, minkä lisäksi hänellä oli tukenaan viisi veljeä tai velipuoltaan, joilla oli kaikilla vaikutusvaltaa heimojen parissa. Nadirin joukot hyökkäsivät kohti Kabulia kesällä 1929 ja kaupunki kukistui elokuussa. Antautunut Kalakani teloitettiin ja Nadir Khan huudettiin kuninkaaksi nimellä Nadir Šah. Ali Abdullah Saleh
Vuoden 2004 kesäkuussa entinen parlamentin edustaja Hussein al-Houthi aloitti aseellisen vastarinnan Salehin hallintoa vastaan. Al-Houthi sai surmansa verisissä taisteluissa vielä saman vuoden aikana, mutta hänen seuraajansa eli huthit jatkoivat vastarintaa Salehia vastaan maan pohjoisosassa Saadan maakunnassa. Saman kaltainen vastarintaliike syntyi myös etelässä (Etelän liike), mutta siltä puuttui huthien kaltainen tehokas poliittinen johto. Korruptio johti lisääntyneeseen köyhyyteen ja esimerkiksi vuonna 2005 mielenosoittajia kuoli polttoaineen tukien poistamista vastustaneissa mellakoissa. Tilanteesta huolimatta Saleh sai 77 % äänistä syyskuussa 2006 järjestetyissä presidentinvaaleissa. Muhammad Alin dynastia
Dynastian perusti albaanitaustainen Ottomaanien armeijan kenraali Muhammad Ali, joka otti Egyptin valtaansa ja sai vuonna 1805 sulttaanilta tunnustuksen asemalleen Egyptin käskynhaltijana. Hän myös otti käyttöön kediivin arvon, jota hänen seuraajansa käyttivät, mutta sulttaani tunnusti sen vasta vuonna 1867. Egypti kuului nimellisesti Ottomaanien valtakuntaan vuoteen 1914 asti, mutta käytännössä se oli vuonna 1882 tapahtuneesta miehityksestä alkaen osa Brittiläistä imperiumia. Britannian sotajoukot jäivät maahan senkin jälkeen, kun Britannia tunnusti Egyptin itsenäisyyden vuonna 1922. Muhammad Alin dynastian valta päättyi käytännössä heinäkuussa 1952 toteutettuun sotilasvallankaappaukseen, joskin vallan ottanut sotilasjohto julisti Egyptin muodollisesti tasavallaksi vasta vuotta myöhemmin. Suvun viimeinen hallitsija Fuad II asuu nykyään maanpaossa Sveitsissä. Ali Abdullah Saleh
Jemeniä ympäröivät sunnalaiset arabimaat sekaantuivat tilanteeseen peläten Iranin käyttävän tilannetta hyväkseen kasvattaakseen omaa vaikutusvaltaansa alueella. Saudi-Arabian johtama arabimaiden koalitio aloitti ilmaiskut hutheja vastaan Yhdysvaltojen, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan tarjotessa logistista apua. Huthien eteneminen pysäytettiin Adenin ulkopuolella ja heidät ajettiin ulos suuresta osasta maan eteläosia. Huthit hallitsivat kuitenkin edelleen maan pohjoisosia ja pääkaupunki Sanaata. Samaan aikaan Arabian niemimaan al-Qaida kiihdytti omia hyökkäyksiään. Azerit
Iranin Azerbaidžanin roolia Iranin perustuslaillisessa vallankumouksessa ei voida yliarvioida. Suurimmat demokratiaa tavoittelevan vallankumouksen hahmot Sattar Khan ja Bagher Khan olivat molemmat Iranin Azerbaidžanista. Vuosien 1906–1911 vallankumous ravisteli qajarien dynastiaa, jonka kuninkaat olivat käytännössä myyneet valtionsa brittiläisen imperiumin tupakka- ja öljytavoitteille ja menettäneet alueita Venäjälle. Perustuslaillisten yritysten tuloksena perustettiin parlamentti (Majlis). Sitä seurasivat joillakin alueilla talonpoikaiskapina veronkerääjiä ja maanomistajia vastaan, jotka olivat kuningaskunnan ainoita kotimaisia tukijoita. Demokratiaa puolustavia sanomalehtiä julkaistiin, ja iranilainen älymystö alkoi omaksua Pariisista ja Pietarista saapuvia modernistisia aatteita. Qajar-šaahi ja hänen brittiläiset neuvonantajansa murskasivat vallankumouksen, mutta dynastian kaatumista ei enää voitu viivyttää kauan. Qajar-dynastian viimeinen šaahi syöstiin pian vallasta Reza Khanin johtamassa sotilasvallankaappauksessa. Hän oli upseeri vanhassa kasakkarykmentissä, jonka Venäjä oli luonut ja johon se oli asettanut upseerit suojelemaan qajarhallitsijaa ja Venäjän etuja. Yrittäessään luoda homogeenisuutta valtioon, jossa puolet väestöstä kuului etnisiin vähemmistöihin, Reza Shah kielsi nopeassa sarjassa azerin kielen käytön koulujen alueilla, teatteriesityksissä, uskonnollisissa seremonioissa ja lopulta julkaistavissa kirjoissa. Tichitt
Saharan laidalla sijainnut Tichitt oli 1000-luvulla yksi laajalle levittäytyneen berberi-imperiumin keskeisistä kaupungeista. Kaupungista tuli osa almoravidien valtakuntaa 1100-luvulla. Tichitt sijaitsi Sudanin alueen valtakuntien reuna-alueella ja hyötyi sijainnistaan Oualatan ja Ouadanen kaupunkien välisen tärkeän kauppareitin varrella. Almohadidynastian aikana 1200-luvulla Tichittin merkitys kasvoi, koska kaupungin kautta kuljetettiin suolaa. Oulad Bella -heimo otti kaupungin hallintaansa 1500-luvulla, jolloin Tichitt linnoitettiin. Kaupungissa käytiin 1700- ja 1800-lukujen raakoja klaanisotia, joiden seurauksena osa Tichittistä tuhoutui tulipaloissa. Kaikesta huolimatta Tichitt oli 1800-luvun lopulle tultaessa yksi läntisen Saharan suurimmista kaupungeista. Asukkaita kaupungissa oli noin 6 000. Farah Pahlavi
Iranin islamilaisen vallankumouksen jälkeen 1979 Farah on asunut maanpaossa. Ensin šaahi ja Farah matkustivat Assuaniin, Egyptiin, jossa presidentti Anwar Sadat otti heidät vastaan lämpimästi. Egyptistä he muuttivat Rabatiin Marokkoon, jossa kuningas Hassan II otti heidät vieraakseen. Šaahin syövän takia sairaalahoito oli järjestettävä, joten he saivat hoitopaikan Sveitsistä, mutta Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter antoi šaahin tulla New Yorkiin hoitoon. Yhdysvalloista he muuttivat Bahamalle ja sieltä edelleen Panamaan, jossa he asuivat eräällä saarella. Lopulta he muuttivat Egyptiin, jossa šaahi kuoli 27. heinäkuuta vuonna 1980. Abbas I
Abbas I eli Abbas Suuri (s. 27. tammikuuta 1571 – k. 19. tammikuuta 1629) oli Persian šaahi vuodesta 1588 vuoteen 1629. Abbas tunnetaan safavidien valtakunnan uudistajana, joka voitti Persiaa uhanneet osmanit ja uzbekit kehittäen maansa armeijaa ja hallintorakennetta. Abbasin valtakausi oli myös Persian talouden ja taiteiden huippukautta. Toisaalta Abbas muistetaan myös perheenjäseniensä kaltoinkohtelusta ja joidenkin hänen uudistustensa on sanottu rappeuttaneen valtakuntaa myöhemmin. Muhammad Zahir Šah
Heinäkuussa 1973 Zahir Šah matkusti Italiaan hoidattamaan noidannuoltaan mutakylpylässä lähellä Napolia. Muhammad Daudin johtama vallankaappaus käynnistyi 17. heinäkuuta. Sotilasosastot miehittivät Kabulin avainkohteet ja asevoimien komentaja 'Abd al-Wali Khan pidätettiin. Vallankaappaus oli lähes veretön ja Zahir Šah ei voinut vastata siihen kaukana Euroopassa. Daud julisti Afganistanin tasavallaksi ja itsensä maan presidentiksi. Zahir Šah ilmoitti 24. heinäkuuta luopuvansa kruunusta ja jäävänsä Roomaan. Näin sai päätöksensä Afganistanin 226 vuotta vanha Dorrani-dynastia. Agha Muhammad Šah
Agha Muhammad Šah (s. 1742 – k. 1797) oli Persian šaahi ja qajarien dynastian perustaja. Persia oli hajonnut safavidien romahduksen jälkeen, mutta lapsena kastroidun Agha Muhammadin onnistui kukistaa kilpailijansa zandit ja yhdistää suuret osat entistä valtakuntaa valtansa alle. Hänen valtakautensa tunnettiin toisaalta myös julmuuksista ja monet Persian kaupungeista hävitettiin. Agha Muhammadin perustama ajarien dynastia halltisi kuitenkin Persiaa aina vuoteen 1925 saakka. Ghat
Keskellä Saharaa Acacusvuorten juurella sijaitseva Ghat oli aikaisemmin tärkeä karavaanikaupan keskus. Garamantit perustivat sen vanhemman asutuksen paikalle ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Myöhemmin se kuului puoli-itsenäisenä sulttaanikuntana Tassili-n-Addžerin tuaregivaltakuntaan. 1800-luvun alussa Ghat oli Murzuqin ohella yksi Fezzanin tärkeimmistä kaupungeista. Osmanit valtasivat sen vuonna 1875. Myöhemmin aluetta hallitsivat Ranska ja Italia. Saharan yli kulkeneen kaupan vähennyttyä syrjäinen paikkakunta on menettänyt merkitystään. Viime vuosikymmeninä siitä on muodostunut suosittu matkailukohde. Ali ibn Husain
Ali ibn husain (, 1879–1935), oli Hijazin kuningaskunnan kuningas ja Mekan šarif 1924–1925. Hän kuului hašimidi-sukuun ja oli Husain ibn Alin vanhin poika. Joulukuussa 1925 Ibn Sa’udin joukot valtasivat Hijazin kuningaskunnan, minkä seurauksena Ali ibn Husain pakeni perheineen Irakiin, jonka kuningas oli hänen veljensä Faisal ibn Husain. Hän kuoli Bagdadissa 1935. ’Abd al-Rahman Khan
’Abd al-Rahmanin valtakunnalla oli kuitenkin useita ongelmia. Maa oli hajanainen ja suuria osia hallitsivat autonomiset ja sotilaallisesti järjestäytyneet heimot. Keskushallintoon suhtauduttiin vihamielisesti ja esimerkiksi veroja maksoivat vain heikoimmat. ’Abd al-Rahman halusi modernisoida maansa luomalla suoraan hallitsijan alaisen byrokratian ja ensisijaisesti hallitsijalle uskolliset asevoimat. Toimet olivat selvästi heimojen autonomian vastaista ja uudistukset synnyttivät odotetusti kiivasta vastarintaa. Heimot olivat kuitenkin myös kykenemättömiä laajaan yhteistyöhön keskenään ja ’Abd al-Rahman saattoi kukistaa eri heimot yksitellen. Ensin ’Abd al-Rahman kukisti kilpailijansa, kuten Muhammad ’Aijub Khanin vallaten Kandaharin ja Heratin. Valtakautensa aikana hän teki kaikkiaan noin neljäkymmentä sotaretkeä Afganistanin heimojen kukistamiseksi. Jalalabadin alueen kukistettujen šinwari-paštujen kapinallisten pääkallot koottiin suureksi torniksi ja yhtä verisesti kukistettiin toisen afgaanisodan sankarin Din Muhammadin Ghelzaiden keskuudessa nostattama kapina vuonna 1887. Myös omien kaaniensa johtamien uzbekkien kapina kukistettiin vuonna 1888. Vuosina 1891–1893 Hazaradžatin šiialaiset hazarat kukistettiin verisessä sodassa. Vuonna 1897 kukistettiin vielä pakanallinen Kaferestan eli sittemmin Nurestan. Nurestanilaiset pakkokäännytettiin islamiin. Emiirin otteista vaikuttuneet britit antoivat hänelle lempinimen "Rautaemiiri". ’Abd al-Rahman itse arvioi vuonna 1894 120 000:n afgaanin saaneen surmansa hänen sotaretkillään. Ahmad Shah Qajar
31. lokakuuta vuonna 1925 Reza Pahlavi julisti itsenä šaahiksi. Ahmad Shah Qajar kieltäytyi luopumasta vallasta perustuslailliseksi monarkiksi. Ottomaanien valtakunnan sulttaani lupasi auttaa, mutta Ahmad Shah Qajar kieltäytyi asiasta osittain siksi, ettei Persia joutuisi Ottomaanien valtakunnan vaikutusvaltaisuuteen. Sansibarin sulttaanikunta
Veljensä Majid bin Saidin kuoltua vuonna 1870 vallan peri hänen veljensä Bargash bin Said. Sansibarin vaikutusvalta jatkoi vielä kasvuaan, mutta sitä alkoivat pian uhata eurooppalaisten suurvaltojen imperialistiset tavoitteet. Merkittäväksi heikkoudeksi osoittautui sulttaanikunnan riippuvaisuus Isosta-Britanniasta. Brittien hallitsema Intia oli sulttaanikunnan tärkein vientikohde ja britit näkivät Sansibarin pitkään vakauttavana voimana Itä-Afrikassa. Maiden suhteet eivät kuitenkaan olleet tasavertaiset ja britit sekaantuivat Sansibarin sisäisiin asioihin yhä enenevässä määrissä. Bargash ja häntä seuranneet sulttaanit Khalifah bin Said ja Ali bin Said pyrkivät kamppailemaan ulkovaltojen kasvavaa vaikutusvaltaa vastaan, mutta eivät voineet pysäyttää asioiden kehitystä, jonka veivät loppuunsa ulkopoliittiset kriisit. Mohammad Abdille Hassan
Vuonna 1920 Britit ja italialaiset käynnistivät suuren operaation ja hyökkäsivät derviššien kimppuun maalta, mereltä ja ilmasta. Talehia, joka oli toiminut Mohammadin hallinnon keskuksena ja jonka puolustusta hän oli vahvistanut rakennuttamalla useita linnakkeita, pommitettiin ilmasta käsin voimakkaasti. Se oli ensimmäisiä kaupunkeja, jotka joutuivat pommituksen kohteeksi. Derviššit joutuivat vetäytymään ja Mohammad kuoli flunssaan joulukuussa. Viimeiset derviššiyksiköt hajosivat hänen kuolemansa jälkeen. 1730-luku
Persiassa safavidien dynastia loppui 1736 ja vallan ottivat afsharidit, joiden hallitsija Nadir Šah harjoitti voimakasta valloituspolitiikkaa aina seuraavalle vuosikymmenelle. Reza Pahlavi
21. helmikuuta 1921 Reẕā Pahlavī suoritti sotilasvallankaappauksen ja kaatoi vanhan hallitsevan Qajar-dynastian jota hallitsi silloin šaahi Ahmad Shah Qajar. 25. huhtikuuta 1926 hän kruunautti itsensä šaahiksi ja otti nimekseen Reza Shah Pahlevi. Venäjän–Turkin sota (1710–1711)
Hieman yllättävämpi tukija oli suurvisiiri Çorlulu Damat Ali pašša. Vaatimattomista oloista lähtöisin olleen Damat Ali paššan nousu valtakunnan toiseksi tärkeimmäksi mieheksi oli esimerkki Osmanien valtakunnan erityispiirteestä, joka salli kyvykkäiden kansalaisten edetä urallaan korkealle lähtökohdista huolimatta. Tehtävässään Damat Ali pašša oli aiemmin pyrkinyt välttämään sotia: hän piti valtakunnan erossa Espanjan perimyssodasta ja suuresta Pohjan sodasta huolimatta Ranskan ja Ruotsin yrityksistä vetää osmanit mukaan kriiseihinsä. Hän oli käyttänyt nelivuotisen aikansa suurvisiirinä sisäpoliittisen vakauttamisen sekä perusteellisten taloudellisten ja sotilaallisten uudistusten parissa nostaen sekä laivaston että maavoimien tasoa. Janitsaari- ja kapikulu-joukot oli järjestetty uudelleen ja laivastosta oli kitketty kelvotonta henkilökuntaa. Pultavan jälkeen hänen oli ollut pakko antaa Kaarlelle lupa tulla osmanien suojelukseen. Samalla hän näki valtatasapainon keikahtaneen Venäjän puolelle ja liittyi sodan kannattajiin. Vaikka Ahmed III oli aluksi taipuvainen noudattamaan sotaisan puolueen tahtoa, Pietari Suuren liennytyksen seurauksena sulttaani luopui Venäjän vastaisesta politiikasta toistaiseksi. Hän erotti Damat Ali paššan 15. kesäkuuta 1710 ja nimitti hänen tilalleen Köprülü Damat Numan paššan sodan vastustajien leiristä. Arabinationalismi
Kansallismieliset ajatukset ja tunteet tulivat enemmän esille Ottomaanien valtakunnan hajoamisen aikoihin. Turkkilaisvastaisuus voimistui Jamal Paššan aloitettua salaseurojen julmat vainot, joissa surmattiin useita isänmaallisia ajattelijoita vuosina 1915–1916. Samaan aikaan britit yllyttivät šarif Husainin aloittamaan arabien kansannousun ensimmäisen maailmansodan aikana. Ottomaanit kukistettiin ja Husainin pojan, prinssi Feisal ibn Husseinin johtamat arabikapinalliset valtasivat Damaskoksen 1918. Yritys yhdistää arabit Faisalin johtamaksi Syyrian kuningaskunnaksi jäi lyhytaikaiseksi. Çorlulu Damat Ali pašša
Varsinkin ennen 1800-lukua yksi Osmanien valtakunnan erityispiirteistä oli se, että hyvin vaatimattomista oloista lähtöisin olevat kyvykkäät kansalaiset saattoivat nousta valtakunnan toiseksi tärkeimmäksi mieheksi. Näin kävi myös çorlulaiselle Alille, joka oli syntynyt köyhän maatyöläisen tai parturin poikana vuonna 1670. Fath Ali Šah
Golestanin rauhassa Persia menetti lähes kaikki alueensa Araksjoen pohjoispuolella Jerevania ja Nahitševania lukuun ottamatta. Sopimuksen muut kohdat mahdollistivat esimerkiksi Venäjän tuen "lailliselle" Persian kruununperijälle, mikä käytännössä tarkoitti Venäjän sekaantumista maan kruununperimykseen omien etujensa mukaisesti. Sopimuksen ehdot herättivät Persiassa suuttumusta. Tilanne johtikin uuteen sotaan vuonna 1826. Britit olivat Napoleonin kärsimän tappion jälkeen jälleen venäläisvastaisia, mutta he kieltytyivät osallistumasta sotaan vuoden 1809 sopimuksen perusteella, koska Persiaa pidettiin hyökkääjänä. Abbas Mirzan ja tämän veljen Muhammad Mirzan johtamat joukot kärsivät pian tappioita venäläisille. Jerevan menetettiin lokakuussa 1827 ja Tabriz vain hieman myöhemmin. Helmikuussa 1828 solmittiin uusi Turkmantšain rauha, jonka ehdot olivat entistä nöyryyttävämmät. Persia menetti Jerevanin, ja raja siirtyi nyt kokonaan Araksjoelle. Persian tuli maksaa Venäjälle 20 miljoonaa ruplaa sotakorvauksia. ja venäläiskauppiaat saivat toimia Persiassa käytännössä Persian lainsäädännön ulkopuolella. Rauha sai verisen jälkinäytöksen, kun Teheraniin saapunut rauhanehtojen täyttymistä valvova ministeri Aleksandr Gribojedov sai 30. tammikuuta 1829 surmansa Teheranin mullahien yllyttämässä mellakassa. Gribojedov uskoi Fath Alin olleen hyökkäyksen takana, ja hänen viimeisiksi sanoikseen väitetään "Fath Ali Šah! Je m'en fous!". Vaikka on epätodennäköistä, että šaahi oli vastuussa teosta, hän joutui lähettämään Pietariin sovittelevan lähetystön. Muhammad Ali (Egypti)
Muhammad Ali Pašša tai Mehmet Ali (, , (Kavala 1769 – 2. elokuuta 1849 Aleksandria) oli Egyptin käskynhaltija 1805–1849. Hän perusti kediivien dynastiana tunnetun hallitsijasuvun, joka hallitsi Egyptiä puolitoista vuosisataa aina tasavallan julistamiseen asti 1952. Dust Muhammad Khan
Sekava tilanne Afganistanissa herätti huolta ulkomailla niin sanotun suuren pelin, eli Venäjän keisarikunnan ja brittien Keski-Aasian valtakamppailun vallitessa. Britit olivat liittoutuneet afgaanien vihollisten sikhien kanssa. Sikhit olivat vallanneet Pešawarin, jota Dust Muhammad ei voinut hyväksyä. Afganistanin valtaistuimelle haluttiin hallitsija, joka myöntyisi sikhien valtaan Pešawarissa ja toisaalta olisi riittävän vahva pitääkseen venäläiset loitolla. Britit pyrkivät ottamaan tilanteen haltuunsa tukemalla Šudža' Šahin yritystä nousta valtaistuimelle vuonna 1834, mutta Dust Muhammad voitti Šudža' Šahin joukot lähellä Kandaharia käydyssä taistelussa. Tilanne kiristyi entisestään venäläisten alettua tukemaan Persiaa. Qadžarien Muhammad Šah teki vuonna 1837 sotaretken Heratiin, mikä olisi saattanut uhata brittien hallitsemaa Intian niemimaata. Lisäksi Dust Muhammadin hoviin saapui venäläisten edustaja kapteeni Ivan Viktorovitš Vitkevitš. Dust Muhammad avasi diplomaattiyhteydet Venäjälle toivoen voivansa näin painostaa brittejä luovuttamaan Pešawarin. Britit tämä vakuutti kuitenkin vain hallitsijan vaihtamisen tarpeellisuudesta. Persialaiset joutuivat vetäytymään brittien vallattua saaria Persianlahdella ja yhdessä Šudža' Šahin ja sikhien kanssa he alkoivat myös suunnitella Afganistanin vallanvaihdosta, joka johti ensimmäiseen afgaanisotaan. Arabinationalismi
Esimerkkinä tästä toimi Michel Aflaqin, yhdessä Salah al-Din al-Bitarin ja Zaki al-Arsuzin kanssa, perustama Baath-puolue. Aflaq, joka oli itse kristitty, piti islamia osoituksena "arabien viisaudesta". Hän sanoi mm. näin: ""Muhammad oli kaikki arabit pienoiskoossa, joten olkoon kaikki arabit tänään Muhammadeja"". Koska arabit olivat aikanaan saavuttaneet suurimman kunniansa islamin laajentumisen kautta, islam oli nähtävissä maailmanlaajuisen viestin lisäksi osoituksena arabikansojen maallisesta neroudesta. Islam oli antanut arabeille "kunniakkaan menneisyyden", joka taas oli aivan erilainen kuin "häpeällinen nykyisyys". Nykyajan arabien ongelmat johtuivat siitä, että arabit olivat poikenneet "ikuisesta ja täydellistä symbolista", islamista. Arabit tarvitsivat "renessanssin", jota myös sana ""baath"" tarkoittaa. Mohammad Reza Pahlavi
Huolimatta siitä, että šaahi oli itse muslimi, hän menetti lopulta Iranin šiiapapiston tuen. Tähän oli pääasiallisena syynä šaahin voimakas länsimaalaistamispolitiikka ja Israelin tunnustaminen. Yhteenotot ääri-islamilaisten kanssa, kommunistien toiminnan lisääntyminen ja länsivaltojen puuttuminen maan talouteen muuttivat šaahin otteet Iranin johdossa itsevaltaisemmiksi. Erityisesti šaahin valta kasvoi vuoden 1953 kriisin jälkeen, jolloin kumpikin osapuoli, šaahi ja pääministeri Mohammad Mossadeq, syyttivät toisiaan vallankaappausyrityksestä, mikä johti lopulta Mossadeqin syrjäyttämiseen. Poliittinen oppositio tehtiin toimintakyvyttömäksi muun muassa lakkauttamalla kommunistinen Tudeh-puolue. Salainen palvelu SAVAK tukahdutti poliittiset vastalauseet kovin ottein. Amnesty Internationalin mukaan vuonna 1978 Iranissa oli 2200 poliittista vankia. Vuonna 1979 tilanne kärjistyi vallankumoukselliseksi, jossa 16. tammikuuta šaahi pakotettiin lähtemään maanpakoon Iranista 37 hallitsijavuoden jälkeen. Pian vallankumous kääntyi islamilaiseksi vallankumoukseksi, joka johti Iranin islamilaisen tasavallan perustamiseen ja šiialaispapiston diktatuuriin. Sabah
Sabah on historiallinen osa Brunein sulttaanikuntaa. Nykyinen Sabah käsittää alueen, joka oli 1800-luvun lopussa muodostunut brittiläinen protektoraatti Pohjois-Borneo. Pohjois-Borneo muodostettiin 1880-luvulla kun britannialaiset hankkivat alueluovutuksia aluetta tuolloin hallinneilta Brunein ja Sulun sulttaanikunnilta. Alueen alkuperäisväestö ei hyväksynyt ulkomaalaisten valtaa ja brittihallintoa vastaan nousi kapinoita. Kansannousua johti Mat Salleh, jota pidetään Sabahin historiassa yhtenä maan kansallissankareista. Mat Salleh itse sai surmansa vuonna 1900. 1910-luvulla nousseet uudet kapinat vaikuttivat siihen, että brittiläiset ottivat alueen päätöksentekoon mukaan paikallisia 1920-1930-luvuilla. Qom
1500-luvulla Persiassa nousivat valtaan safavidit, jotka tekivät šiialaisuudesta valtionuskonnon. Tällöin Qomin uskonnollinen merkitys nosti sen vaikutusta. Neljä safavidien šaahia haudattiin Fatiman pyhätön takana olevaan moskeijaan. Myös muut Persian hallitsijat ja korkea-arvoiset virkamiehet rakennuttivat hautamonumenttejaan Fatiman pyhätön ympärille. Vuoteen 1850 mennessä Fatiman haudasta oli muodostunut Persian tärkein šiialainen pyhiinvaelluspaikka heti Mašhadin jälkeen, jonne on haudattu Fatiman veli imaami Reza. Vaikka kaupungin merkitys pyhiinvaeltajille kasvoi, sen maine oppineisuuden keskuksena laski. Yksi syy tälle oli vuosina 1870–1871 koettu ankara nälänhätä, jonka myötä kaupungin asukasluku tippui 25 000:sta noin 14 000:een. Tilanne alkoi korjaantua 1900-luvun puolella, jolloin brittien haltuunottaman Irakin alueen šiialaisista keskuksista Najafista, Kufasta ja Karbalasta muutti opiskelijoita Qomiin ja heidän mukanaan esimerkiksi nuori Ruhollah Khomeini. Muhammad Nadir Šah
Muhammad Nadir Šah (s. 9. huhtikuuta 1883 – k. 8. marraskuuta 1933) oli Afganistanin kuningas vuosina 1929–1933. Nadir nousi hallitsijaksi hänen joukkojensa voitettua entisen hallitsijan kapinalla syrjäyttäneen Habib Allah Kalakanin. Kapinan taustalla olivat olleet kuningas Aman Allah Khanin rajut uudistukset, joita Nadir toteutti huomattavasti maltillisemmin. Ulkovaltojen kuten Neuvostoliiton ja Britannian suhteen Nadirin Afganistan noudatti puolueettomuuspolitiikkaa. Joissakin piireissä brittiläismielisenä pidetty Nadir murhattiin marraskuussa 1933 ja valtaan nousi Nadirin poika Muhammad Zahir Šah. Banū Hāshim
Nykyisten Jordanian ja Marokon kuningassukujen voidaan katsoa kuuluvan Banū Hāshimiin, koska niiden jäsenet ovat tai he pitävät itseään Fatiman ja Alin jälkeläisinä. Myös Syyriassa (1920), Irakissa (1921–1958) ja Libyassa (1951–1969) on ollut tämän suvun hallitsijoita. Samoin Hijazin kuninkaat (1916–1925) sekä kaikki Mekan šarifit aina kolmannen kalifaatin ajoista vuoteen 1925 olivat Fatiman ja Alin jälkeläisiä. Ahmad Šah Dorrani
Ahmadin luoma valtakunta tunnettiin sittemmin Dorrani-valtakunnan nimellä ja siihen kuului suuri osa nykyisestä Afganistanista, Pakistanista ja Itä-Iranista. Syntynyt valtakunta oli muodoltaan pikemminkin heimoliitto, kuin keskusjohtoinen valtio. Afganistanilaisessa historiankirjoituksessa Ahmadin on usein tulkittu pyrkineen yhdistämään paštujen maat, mutta todellisuudessa hänellä ei liene ollut kansallista motiivia valtakuntaansa luodessaan. Hän piti todennäköisemmin itseään Nadir Šahin valtakunnan seuraajana ja käytti esimerkiksi titteliä "padešah" eli suurkuningas. Häntä pidetään kuitenkin nykyisen Afganistanin perustajana ja paštut käyttävät hänestä lisänimeä "baba" eli isä. Paštujen asema valtakunnan hallinnossa oli korostunut, mutta tämä selittynee käytännön syillä. Lyhyen valtakamppailun jälkeen Ahmadin seuraajaksi nousi hänen vanhin poikansa Timur Šah. Ali Abdullah Saleh
Sotamarsalkka Ali Abdullah Saleh (, 21. maaliskuuta 1942 Bayt al-Ahmar – 4. joulukuuta 2017) oli Jemenin presidentti. Hän oli Jemenin arabitasavallan eli Pohjois-Jemenin presidentti 1978–1990 ja yhdistyneen Jemenin tasavallan presidentti vuodesta 1990. Saleh hallitsi Jemeniä aina vuoteen 2012 saakka, jolloin hän luopui vallasta Jemenin vallankumouksen yhteydessä. Sittemmin hän liittoutui pohjoisen kapinaliike huthien kanssa ja maassa syttyi sisällissota huthien, Salehin kannattajien ja Abdrabuh Mansur Hadin kansainvälisesti tunnustetun hallinnon välillä. Huthien ja Salehin liitto alkoi horjua vuonna 2017 Salehin vihjatessa olevansa valmis sopimukseen sotaan sekaantuneen Saudi-Arabian kanssa ja lopulta Salehin kannattajien ja huthien välillä syttyi taisteluja. Saleh sai surmansa huthien hyökkäyksessä hieman Sanaan eteläpuolella. Al Khalifa
Abdullan hallintokausi (1834–43) oli täynnä konflikteja ja sodankäyntiä, jotka aiheuttivat paljon kaaosta Bahrainissa. Kauppa puolittui ja osa paikallisväestöstä, erityisesti shiioista, joutui sorron, kiristyksen ja ryöstelyn pakottamana siirtymään toisiin satamiin kuten Al-Muhammaraan. VuonnA 1835 Abdulla kukisti säälimättömästi poikansa johtaman ja merkittävien Alibinalin ja Al Buainainin kauppiaisheimojen tukeman kapinan. Vuonna 1842 käynnistyi konflikti Abdullan ja hänen veljenpojanpoikansa Muhammad Al Khalifan kanssa. Se päättyi jälkimmäisen tappioon ja pakoon Riyadiin. Wahhabilaisten tukema Muhammad siirtyi Zubaraan, jossa hän liittoutui Al Jalahman ja Albinalin heimojen kanssa. Yhdessä Manamassa vaikuttaneen veljensä Alin kanssa Muhammad syrjäytti Abdullan, joka pakeni Dammamiin. Vuosina 1844–1846 Abdulla yritti kolme kertaa vallata kruunun takaisin itselleen siinä kuitenkaan onnistumatta. Lopulta hän lähti Masqatiin, jossa kuoli vuonna 1849. Husain ibn Ali (Mekan šarif)
Šarif Husain ibn Ali kapinoi vuonna 1916 osmanien valtaa vastaan suuressa arabikapinassa. Hän liittoutui ensimmäisen maailmansodan aikana Saksan ja osmanien valtakunnan puolella, mutta kun brittien komissaari McMahon lupasi arabeille itsenäisen Egyptistä Persiaan ulottuvan valtakunnan, Husain nousi kapinaan turkkilaisia vastaan. Šir 'Ali
Šir 'Ali Khan () (1825–1879) oli Afganistanin emiiri vuosina 1863–1879 nimellä "Ali II". Hän oli emiiri Dust Muhammad Khanin poika. Hänen valtaannousunsa aiheutti sukuriidan, sillä hänen velipuolensa eivät hyväksyneet häntä emiiriksi. Maa joutui sekasortoon. Šir 'Ali joutui pakenemaan maasta vuonna 1866, mutta hän palasi valtaan vuonna 1869 Intian brittiläisen varakuninkaan Sir John Lawrencen avulla. Vuonna 1879 hän kukisti poikansa Ja'qub Khan johtaman kapinan. Edellisenä vuonna 1878 hän katkaisi ystävyyssuhteet Britanniaan ja kieltäytyi ottamasta vastaan brittiläistä lähetystöä, mikä johti toiseen Afganistanin sotaan. Se aiheutti Šir 'Alin kukistumisen. Hän pakeni Turkestaniin 1879 ja menehtyi samana vuonna siellä. Hänen seuraajansa oli samaan Barakzai-perheeseen kuulunut 'Abd al-Rahman Khan. Musta syyskuu (terroristijärjestö)
Toista näkökulmaa esittää taas se ajatus, että Musta syyskuu on toiminut vain peitetarkoituksessa Fatahin toimille, jotta Fatahin nimeä ei suoraan yhdistettäisi iskuihin. USA:n ulkoministeriökin luokitteli 1970-luvulla juuri Fatahin Mustaa syyskuuta johtavaksi organisaatioksi. Fatahin on arvioitu tarvinneen toimilleen jatkajaa sen ja PLO:n liittoutuessa, mikä rajoitti huomattavasti Fatahin merkitystä aseellisena järjestönä. Fath Ali Šah
Fath Ali Šah kuoli 20. lokakuuta 1834. Kuollessaan hänellä oli 260 poikaa 158 vaimon kanssa. Alun perin hän oli nimennyt seuraajakseen poikansa Abbas Mirzan, mutta tämä sai surmansa vuosia isäänsä aiemmin. Hänen sijaansa valtaan nousi Fath Alin toinen poika Muhammad Šah. Šiialaisuus
Perinteinen šiialainen valtioteoria oli sovitettavissa Persian šaahin maalliseen hallintoon: mikä tahansa hallinto, myös uskonoppineiden hallinto, oli imaamin eli johtajan puuttuessa epäoikeudenmukainen. Oppineiston tehtävänä oli pyrkiä ohjaamaan hallintoa islamilaiseen suuntaan, mutta ei ottaa valtaa itselleen. Šaahin ja uskonoppineiden tasapaino toimi jotenkuten vuoteen 1978. Länsimaalaiset vaikutteet kuitenkin alkoivat rikkoa tasapainoa 1800-luvulla, mikä näkyi esoteerisinä liikkeinä (katso Bab) ja 1900-luvulla šaahi Reza Pahlavin ja hänen seuraajansa Muhammad Reza Pahlavin pyrkimyksenä työntää uskonoppineet kokonaan pois politiikasta. Ajatollah Khomeini kehitti uuden šiialaisen valtioteorian, jonka mukaan uskonoppineisto, erityisesti yksi uskonoppinut, voisi hallita valtiota suoraan siihen saakka kunnes imaami palaisi ja ottaisi vallan haltuunsa. Iran muuttui Khomeinin hallitsemaksi islamilaiseksi valtioksi 1979. Jotkut näkivät Khomeinissa kätkeytyneen imaamin itsensä, mitä käsitystä hän ei ruokkinut mutta ei myöskään kiistänyt. Muhammad Ali
Nopeudellaan Ali pystyi korvaamaan monia puutteitaan esimerkiksi voiman saralla. Raskaansarjan maailmanmestari Larry Holmes, joka toimi Alin harjoitusvastustajana ja otteli häntä vastaan kerran vuonna 1981 kuvaili Alia suureksi mieheksi, mutta yliarvostetuksi nyrkkeilijäksi. Hän on sanonut Alin lyöneen "kuin perhonen". Alille tuottivat vaikeuksia erityisesti lyhyet ja nopeat nyrkkeilijät, jotka pystyivät painostamalla tekemään hänen ulottuvuutensa ja nopeutensa hyödyttömiksi. Tällaisia vastustajia olivat esimerkiksi Joe Frazier ja Ken Norton, jotka kumpikin ottelivat Alia vastaan kolmesti ja voittivat hänet kerran. Molempien valmentajana toimi Eddie Futch. Hän ohjeisti Nortonia torjumaan Alin jabit ja lyömään vastaiskuja kasvoihin, jotta Alin rytmi häiriintyisi. Tämän mahdollisti Alin jatkuvasti toistama tekninen virhe: Ali pudotti oikean kätensä muodostaman suojan alas lyödessään jabia toisella kädellään. Nortonia vastaan käymissään kolmessa ottelussa Ali joutui jakamaan pisteet kahdesti, mikä ei ollut hänelle tyypillistä. Muhammad Ja’qub Khan
Toinen afgaanisota puhkesi vuonna 1878, mikä sai Šir Ali Khanin pakenemaan Afganistanin pääkaupungissa ja lopulta hän kuoli helmikuussa 1879 maan pohjoisosissa. Kuten Sher Ali seuraaja Ja’qub Khan allekirjoitti Gandamakin sopimuksen brittien kanssa toukokuussa 1879 ja antaen Afganistanin ulkopolitiikan brittien käsiin. Kapinaan tätä sopimusta vastaan johti Ja’qub Khan luopumiseen hallitsijan virasta saman vuoden lokakuussa, minkä jälkeen kapinaa johtanut Muhammad ’Aijub Khan nousi hänen tilalleen hallitsijaksi. Kakh
Vuonna 1994 Israelin hallitus kielsi kummankin puolueen vuoden 1948 anti-terrorismi lakien perusteella. Perusteina toimivat kahanistien antamat tuenosoitukset Baruch Goldsteinin toteuttamalle 129 palestiinalaisen joukkomurhalle Patriarkkojen laaksossa (Goldstein oli itse Kakhin kannattaja). Kieltämisen aikoihin moni Kakh-johtaja istui vankilassa, erityisesti Noam Federman, joka vietti yli kuusi kuukautta vankeudessa ilman syytteitä. Jigal Amir, joka murhasi pääministeri Jitzhak Rabinin vuonna 1995, oli puolisotilaallisen Ejal-järjestön jäsen. Ejal taas oli Avishai Ravivin perustama ja johtama ja toimi siten linkkinä Kakhiin ja Kahane Khai'hin. Quban kaanikunta
Persian šaahi Suleiman Safavi nimitti Kaitagin utsmiperheseen kuuluneen Husainin Quban ja Salyanin kaaniksi. Husain rakensi linnansa Xudatiin. Hänen pojanpoikansa Husain Ali siirsi pääkaupungin Qubaan ja liitti kaanikuntaan Şabranin ja Kulhanin. Husain Alin kuoltua vuonna 1758 hänen poikansa Fath Ali (azeriksi "Fətəli") vakiinnutti asemansa Venäjän avulla, liitti kaanikuntaan Širvanin ja saavutti laajan vaikutusvallan lähialueilla. Fath Ali kuoli vuonna 1789. Hänen poikansa Ali Agha taisteli venäläisiä vastaan, jotka miehittivät alueen vuonna 1806. Vuonna 1813 solmitussa Gulistanin rauhassa Persia luovutti Quban kaanikunnan Venäjälle. Alalakh
Egypti alkoi laajentaa valtaansa uudelleen Pohjois-Syyriassa faarao Thutmosis I:n aikaan noin 1520 eaa., ja faarao teki tänne sotaretkiä. Faaraot hallitsivat myös Alalakhia rauhassa 20–30 vuotta. Paikkaa sanottiin Mukishiksi, ja kuningas Ilimilimma oli luultavasti faaraon vasallina. Ilimilimman jälkeen nousi valtaan hänen poikansa Idrimi (1480–1450 eaa.), joka joutui laajenevan Mitannin kuninkaan Paratarnan vasalliksi. Idrimi mainitsee Aleppon palatsivallankumouksen, jossa hän menetti valtansa. Idrimin aikoihin mainitaan ensi kerran nimi Kanaan, "purppuramaa", ja hapirut. Tällä alueella Idrimi oli maanpaossa. Idrimi sopi oman kertomuksensa mukaan veljensä kanssa, aihe, mikä muistuttaa Raamatun kertomusta Joosefista. Idrimi taisteli heettiläisiä vastaan. Idrimi palvoi hurrilaisia säänjumala Teshupia ja jumalatar Hepatia, ja vasta kolmantena Alalakhin Ishtaria.
Idrimin jälkeen tuli Niqmepa, joka oli Mitannin Shaushatarin vasalli. Idrimin pojanpoika Ilimilimma II siirtyi heettiläisten Suppiluliuman jälkeen heettiläisten puolelle. Sotaisat Merikansat ryöstivät Alalakhin 1193 eaa. Abdallah ibn Muhammad
Abdullahin hallituskautta leimasivat sisäiset riidat ja kapinointi. Hän joutui kamppailemaan paitsi ulkoisia vihollisia, myös itsenäisyyttä havittelevia arabeja vastaan Suurimman uhkan emiirille muodosti Umar Ibn Hafsun, jonka joukot saavuttivat Córdoban muurit vuonna 891. Samana vuonna hän kärsi tappion Abdullahin joukoille, ja Ibn Hafsunin valta ei enää kasvanut sen jälkeen, vaikka hän seuraavana vuonna valloittikin takaisin menettämänsä alueet Qom
600-luvulla kalifi Ali ibn Abi Talib ja Husain ibn Ali saivat surmansa sunnalaisten vastustajiensa käsissä. Joukko heidän seuraajansa eli šiialaisia arabeja muutti vuonna 685 Qomiin pakoon umaijadien valtakunnan alueella tapahtunutta vainoa. Seuraavan vuosisadan aikana suurin osa kaupungin väestöstä kääntyi šiialaisuuteen. 800-luvun alkupuolella šiialaisen kalifi Imaami Rezan sisko Fatima bint Musa pysähtyi kaupungissa ollessaan matkalla pohjoiseen. Hän sairastui ja kuoli vuonna 816, jonka jälkeen hänet haudattiin Qomiin. Haudasta muodostui šiialaisten pyhiinvaelluskohde, jonka takia kaupungista alkoi myös muodostua šiialaisen oppineisuuden keskus. Vuosina 950–1055 hallinneet šiilaiset buwaihidit rakensivat ensimmäisen merkittävän pyhätön Fatiman haudalle. Myöhemmin kaupunkia hallitsivat sunnalaiset seldžukit, joiden valtakauden lopulla kaupungissa syntyi assassiinit myöhemmin perustanut Hassan-i Sabbah. Kun Timur Lenk valtasi kaupungin vuoden 1381 paikkeilla kaupunki hävitettiin ja suurin osa sen asukkaista surmattiin. Iranin historia
Uudistuksissa naisille annettiin lisävapauksia ja uskonnon osuutta koulutuksessa vähennettiin. Nämä uudistukset huolestettuvat maan vaikutusvaltaisia uskonnollisia johtajia. Šaahin vuonna 1971 järjestämä mahtava Persian valtakunnan 2 500 -vuotisjuhla korosti maan pakanallista menneisyyttä. Lisäksi opiskelijat ja intellektuellit olivat tyytymättömiä šaahin yksinvaltiuteen. Perinteisen keskiluokan, bazaarikauppiaiden eli "baazaari"-luokan tyytymättömyys johtui lisääntyneiden tulojen valumisesta suuriyrityksille, etenkin länsimaisille, jolla oli yhteyksiä šaahin sukuun. Farah Pahlavi
Presidentti Sadat järjesi šaahille valtiolliset hautajaiset. Farah asui šaahin kuoleman jälkeen kaksi vuotta Kairossa. Kun presidentti Anwar Sadatin salamurhattiin vuonna 1981, Farah lähti Egyptistä. Mohammad Reza Pahlavi
Šaahi joutui elämään loppuikänsä maanpaossa. Aluksi hän ja hänen perheensä asuivat muun muassa Egyptissä, jossa he saivat lämpimän vastaanoton presidentti Anwar Sadatilta. Myöhemmin he asuivat Marokossa kuningas Hassan II kutsumana, josta he menivät Bahamasaarille ja sieltä Meksikoon, jossa he asuivat Cuernavacassa, lähellä Méxicoa. Kun šaahin sappikivitauti alkoi käydä vakavaksi ja hän tarvitsi sairaalahoitoa, Yhdysvaltain silloinen presidentti Jimmy Carter antoi hänelle luvan tulla New Yorkiin sairaalaan David Rockefellerin painostuksella. Carterin päätös ärsytti Iranin uutta hallitusta ja iranilaisia siinä määrin, että 200 iranilaista mielenosoittajaa valtasi USA:n Teheranin suurlähetystön ja otti panttivangiksi kaikki lähetystön työntekijät (Iranin panttivankikriisi 
4.11.1979 – 20.1.1981). Šaahi siirrettiin Teksasissa olevaan sotilassairaalaan, lähti Yhdysvalloista ja asui vähän aikaa Isla Contadoralla, Panamassa. Lopulta hän palasi takaisin Egyptiin, jossa Sadat antoi hänelle viimeisen turvapaikan. Egyptissä Šaahille tehtiin pernaleikkaus Kairon Meadin sotilassairaalassa kuuluisan amerikkalaisen kirurgin Michael E. DeBakeyn johdolla. Arabien valtakunta
Myös islamin umman maantieteellinen ja poliittinen yhteys alkoi rakoilla. Kalifaatin itäisille alueille syntyy joukko kalifin ylivallan nimellisesti tunnustavia mutta käytännössä täysin itsenäisiä dynastioita. Näistä tärkeämpiä ovat tahridit (821-873), saffaridit (867-903), samanidit (875-1005) ja bujidit (932-1055) Abbasidien vallankumoukseen asti Alin jälkeläisten valtaoikeuksia ajavat piirit olivat rakentaneet pyrkimyksensä Profeetan serkun Alin ja tämän jälkeläisten varaan. Jo umaijadien aikana tämä sitoutuminen nimeomaan Aliin oli hajottanut liikettä, varsinkin kun Alin muidenkin kuin Fatiman kanssa saamat pojat kannattajineen esittivät vaateitaan. Kun Alin jälkeläiset jälleen kerran olivat tulleet syrjäytetyiksi abbasidien tullessa valtaan, osa shiialaista liikettä alkoi entistä enemmän tähdentää suoraa polveutumista Profeetasta, jolloin Profeetan tyttären Fatiman rooli korostui. 765 shiialaisuus jakaantui kahteen päähaaraan. Osa yhteisöstä asettui tukemaan Jafarin pojista Ismailia, osa Musaa. Vuonna 909 ismaililaiset onnistui päästä valtaan Pohjois-Afrikassa, jonne he perustivat oman kalifaattinsa. Heidät tunnetaan fatimididynastiana, koska he pitivät itseään Fatiman jälkeläisinä. Valloitettuaan Egyptin 969 ja perustettuaan sinne uuden pääkaupunkinsa Kairon heistä tuli todellinen uhka abbasidien vallalle. Fatimidien suvaitsevainen shiialainen hallinto kesti Egyptissä aina vuoteen 1171, vaikka maan väestö ei koskaan omaksunut vallanpitäjien ismaililaista oppia. 1000-luvulta alkaen Egypti - erityisesti Kairo - on ollut islamilaisen maailman talouden ja sivistyksen merkittävimpiä keskuksia, usein merkittävin. Iranin energiapolitiikka
Neuvostoliitto ja Britannia syrjäyttivät šaahin II maailmansodassa vuonna 1941 ja vaativat uudeksi hallitsijaksi hänen poikansa Mohammad Reza Pahlavin (1941-1979). Pääministeri Mohammed Mossadeq kansallisti öljy-yhtiön vuonna 1951, mikä johti joidenkin maiden, kuten USA, Iranin öljyn boikotteihin. Myöhemmin ulkomaat syrjäyttivät Mossadeqin ja öljy-yhtiöiden sopimukset laadittiin uudestaan. Valta keskitettiin šaahille ja parlamentarismi murskattiin. Šaahi toteutti osittaisen maauudistuksen, mutta torjui demokratisoinnin. Balkh
Balkh toipui osittain timuridien alaisuudessa. Timur Lenkin poika Shah Rukh jälleenrakennutti kaupungin vuonna 1407. Huomattava takaisku kaupungille oli kuitenkin Ali ibn Abi Talibin väitetyn haudan löytyminen 1480-luvulla noin 20 kilometriä Balkhista itään. Paikalle rakennettiin pyhättö, jonka ympärille kasvoi puolestaan Mazar-i-Sharifin kaupunki. Mazar-i-Sharifin kasvu jätti Balkhin pian varjoonsa. Uzbekit valtasivat Balkhin vuonna 1506 ja pitivät sitä hallussaan muutamaa keskeytystä lukuun ottamatta 1600-luvulle saakka. 1600-luvulla kaupunkia pitivät hallussaan suurmogulit ja safavidit. Safavidien Nadir Šahin kuoltua valtaan nousivat jälleen paikalliset uzbekit ja vuonna 1752 sen valtasi Dorranien valtakunnan perustaja Ahmad Šah Dorrani. 1800-luvulla Buharan kaanikunta teki useita sotaretkiä alueelle, mutta afgaanit pitivät kaupungin hallussaan vuodesta 1841 lähtien. Balkh kutistui edelleen pieneksi kyläksi. Se menetti asemansa alueen hallinnollisena keskuksena Mazar-i-Sharifille vuonna 1866 ja vuosisadan lopulla kaupunki käsitti vain noin 500 taloutta. Kaupungin asukasluku on kasvanut 1900-luvun alulta lähtien, mutta kaupunki on edelleen selvästi naapuriaan Mazar-i-Sharifia pienempi. Dervišši-valtio
Dervišši-valtio (, ) oli somalien muslimivaltakunta 1900-luvun alussa. Valtion perusti uskonnolinen johtaja Mohammad Abdille Hassan, joka kokosi somalijoukkoja läpi Afrikan sarven ja yhdisti heidät lojalisteiksi, "derviššeiksi". Dervišši-valtio oli kuuluisa islamilaisessa maailmassa sekä länsimaissa vastarinnastansa Britannian ja Italian imperiumeja vastaan. Dervišši-valtio karkotti brittiläisen imperiumin neljässä eri sotaretkessä, ja pakotti britit vetäytymään rannikkoalueelle. Lähi-idässä ja Euroopassa saadun maineen vuoksi Dervišši-valtiota pidettiin keskusvaltojen suurvaltojen Osmanien valtakunnan ja Saksan keisarikunnan liittolaisena. Dervišši-valtio säilyi läpi ensimmäisen maailmansodan Afrikan ainoana itsenäisenä muslimivaltiona. Neljännesvuosisadan kestäneen vastarinnan jälkeen Britannia lopulta päihitti Dervišši-valtion vuonna 1920. Intian historia
Shah Jahan hallitsi mogulivaltakuntaa lähes 30 vuotta. Hänen valtakaudellaan Ahmednagarin sulttaanikunta sulautui osaksi Mogulivaltakuntaa. Toisaalta mogulit menettivät alueitaan Persialle nykyisestä Afganistanista. Shah Jahanin hallintokauden näkyvin perintö on hänen Agraan rakennuttamansa Taj Mahal, jonka hän rakennutti mausoleumiksi vaimolleen Mumtaz Mahalille. Iranin vallankumous
Islamilaisen vallankumouksen johtoon nousi ajatollah Khomenei, joka oli karkotettu Persiasta 1964 hänen vastustettuaan šaahin valtaa. Šaahi Mohammad Reza Pahlavin olivat puolestaan nostaneet valtaan toisen maailmansodan aikana vuonna 1941 liittoutuneet, britit ja Neuvostoliitto nukkehallitsijakseen isänsä Reza Pahlavin tilalle, ja hänet oli jo kerran syrjäytetty 1953, mutta Yhdysvaltain CIA:n järjestämä vastavallankaappaus pääministeri Mohammad Mossadeqia vastaan nosti hänet takaisin valtaan. Pahlavi oli 1975 perustanut yksipuoluejärjestelmän Rastakhiz-puolueensa pohjalle, johon kaikkien iranilaisten piti kuulua, ja kovista otteistaan tunnetun tiedustelupalvelu SAVAK:n. Šaahin hovia pidettiin korruptoituneena ja elitistisenä ja lisäksi hän käytti valtavia summia muun muassa asevarusteluun nostaakseen maansa johtavaan asemaan Persianlahdella. Ahmad Sirhindi
Ahmad Sirhindi antoi Intian islamille konservatiivisen leiman, joka on yhä voimassa. Hän otti mm. kantaa liialliseen nautintoaineiden ja makuaineiden käyttämiseen. Lisäksi hän otti kantaa siihen, että oppineisuuden auringon katsottiin laskeneen ja vallitsevana olevan Kali aikakauden synkkyys ja pimeys seuraavalla ilmaisulla: "Ihmisen oma henki on verho, joka aiheuttaa auringon hämärtymisen pilven taakse."
Tällä hän tarkoitti yhtenä esimerkkinä sitä, että eräs syy pimeyteen oli se, että rikkaat eivät suostuneet alistumaan šarialain tuomiovallan alaisuuteen, vaan luisuivat pois laista mikäli heidän henkensä tai asemansa oli uhattu. Näin hän otti epäsuorasti kantaa mahdollisiin taqiyya periaatteen soveltamisesta aiheutuviin ongelmiin. Safavidit
Safavidit olivat Persiaa hallinnut hallitsijasuku vuosien 1501 ja 1736 välillä. Suufilaisesta veljeskunnasta muodostuneen hallitsijasuvun kaudella kaksitoistašiialaisuudesta tuli Persian valtionusko ja voimakkaimmillaan valtakuntaa on pidetty šaahi Abbas I:n valtakaudella. Sittemmin safavidihallitsijoiden vaikutusvalta alkoi kuitenkin heiketä paikallisten mahtimiesten vallan kasvaessa. Lopulta paštujen sotaretki Persiaan johti Nadir Šahin valtaannousuun ja safavidien kauden päättymiseen. Oikeaanjohdetut kalifit
Neljän ensimmäisen kalifin aikana arabiarmeijat saavuttivat voittoja ja aluevaltauksia niin Bysantin valtakunnasta kuin Persiasta. Historiallisesti aikakausi oli lisäksi täynnä sisäisiä ristiriitoja, jotka johtivat Uthmanin ja Alin murhiin. Islamilainen historiankirjoitus näkee aikakauden riidat ja kapinat sivuseikkoina. Funanin kuningaskunta
Perimätiedon mukaan Fan-shih-man valittiin Funanin kuninkaaksi, koska Hun-dynastia oli heikentynyt. Fan-dynastia oli kestoltaan lyhyt (vain viisi hallitsijaa), ja yleisin vallanperimystapa oli murha. Viimeisen Fan-kuninkaan sukulaisuussuhdetta edeltäneisiin hallitsijoihin ei tunneta.
Fan Hsünia seuraa Funanin historiassa yli kahden vuosisadan katkos, jolta ajalta ei tunneta hallitsijoita. Fan-hallitsijoiden suhdetta -varmaneihin ei myöskään tunneta. Voi olla, että kyseessä on edelleen Fan-dynastia, joka on vain ottanut intialaisperäisen -varmanin arvonimekseen. Toisaalta kyseessä voi olla täysin uusi dynastia, joka käytti varmania erottuakseen Fan-hallitsijoista. Nahitševan
1500- ja 1600-luvuilla Nahitševan kuului Safavidien Persiaan. Alue kärsi usein toistuneista Ottomaanien imperiumin ja Persian välisistä sodista. Vuonna 1604 Persian šaahi Abbas I päätti vetäytyä Nahitševanista käyttäen poltetun maan taktiikkaa. Alueen väestö pakotettiin muuttamaan Persiaan ja moni nahitševanilainen asettui Isfahanin kaupunkiin. Alueen hallinta vaihteli ottomaaneilta persialaisille, mutta pysyi virallisesti Persian hallinnassa vuoteen 1828, jolloin se luovutettiin Venäjän ja Persian välisen sodan jälkeen Venäjälle. Baban
1700-luvulta 1800-luvulle Babanien emiirikunnan historiaa leimasi kilpailu muiden kurdiruhtinaskuntien kuten Botanin ja Soranin kanssa, sekä Osmanien valtakunnan ja Persian välinen kilpailu alueella. Babanin tuki Khana Paššan valtakaudella Osmanien Bagdadin "walille" osoittautui ratkaisevaksi näiden Persian vastaisen sodan aikana 1723-1747. Hänen seuraajansa Sulayman Paššan valtakaudella Babanien emiirikunta käsitti Koyn sanjakin ja suuria alueita Länsi-Persiasta. Babanien valta oli kuitenkin huteralla pohjalla suvun sisäisen kilpailun takia. Osmanit ja persialaiset tukivat omia suosikkejaan toisiaan vastaan ja hallitsijat vaihtuivatkin usein vain muutamien vuosien tai jopa kuukausien välein. Babanien vaikutusvalta kärsi merkittävästi Osmanien valtakunnan uudistuksista ja rajasopimuksista Persian kanssa vuosina 1823 ja 1847. Babanien hallitsijoiden autonomia päättyi Aḥmad Pašša Babanin tappioon Ḵoyissa vuonna 1847, jolloin hänen hallitsemansa alue liitettiin kiinteästi Osmanien valtakuntaan. Osmanit asettivat valtaan hänen veljensä Abd-Allah Paššan arvonimellä "qāʾem-maqām", mutta hänetkin vaihdettiin turkkilaiseen virkamieheen vuonna 1851. Babanien hallitsijoiden jälkeläisiä elää yhä Sulaimaniyyan alueella. Farah Pahlavi
Farah Pahlavi (azeriksi: "Fərəh Pəhləvi", persiaksi: "فرح دیبا Faraḥ Dība") (o.s. Diba, s. 14. lokakuuta 1938, Teheran) oli Iranin šaahi Mohammad Reza Pahlavin kolmas vaimo. Farah Pahlavi oli Iranin kuningatar vuosina 1959–1967 ja Iranin keisarinna vuodesta 1967 islamilaiseen vallankumoukseen asti. Hän oli ensimmäinen Iranin keisarinna, joka kruunattiin nykyaikana. Ali Abdullah Saleh
Salehin ja huthien liitto alkoi rakoilla vuoden 2017 puolella ja Saleh vihjasi saattavansa olla valmis sopimukseen Saudi-Arabian kanssa. Joulukuussa 2017 huthien ja Salehin kannattajien välillä syttyi yhteenottoja maan pääkaupunki Sanaassa. Salehin liittolaiset valtasivat aluksi nopeasti suuren osan pääkaupungin eteläosista ja Saudi-Arabia julisti tukevansa "vallankumousta" hutheja vastaan. Huthit ottivat kuitenkin jälleen haltuunsa suurimman osan pääkaupungista 3. joulukuuta mennessä ja Salehin suvun ja liittolaisten kotien lähettyvillä käytiin ankaria taisteluja. Saudi-Arabian johtama koalitio teki iskuja hutheja vastaan, mutta näiden onnistui silti lopulta vallata Salehin oma koti ja liikkeellä olleet huhut saudien johtaman koalition etenemisestä pääkaupunkiin osoittautuivat pian vääriksi. Hieman myöhemmin Salehin uutisoitiin kuolleen. Salehin puolue Yleinen kansankongressi vahvisti Salehin saaneen surmansa maanantaina 4. joulukuuta. Huthitaustaisten lähteiden mukaan Saleh sai surmansa tiesululla Sanaan eteläpuolella kapinallisten hyökättyä häntä kuljettanutta autoa vastaan singoin ja käsiasein. Samassa hyökkäyksessä sai surmansa myös yleisen kansalliskongressin pääsihteeri Aref al-Zouka. Myöhemmin sosiaalisessa mediassa levitettiin videota, jolla Salehia muistuttava ruumis siirrettiin lava-autoon. Al Khalifa
Pahimmat uhat Khalifan vallalle Bahrainissa muodosti konfliktit shiialaisen kantaväestön kanssa ja suvun sisäiset riidat. Khalifan suku kohteli Bahrainia henkilökohtaisena läänityksenään ja shiiaväestöä verotettiin mahdollisimman paljon. Suku takavarikoi omaisuutta ja maata sekä pyrki tukahduttamaan paikalliset valtainstituutiot aina 1930-luvulle asti. Sulaiman I
Stenka Razinin johtamien Donin kasakkojen hyökkäystä Mazandaraniin vuosina 1668–1669 lukuun ottamatta Sulaimanin valtakausi oli suhteellisen rauhallinen. Sulaiman ei kiinnostunut maansa hallitsemisesta, vaan jätti hallinnoliset tehtävät ppitkälti virkamiehilleen nauttien itse hovielämästä. Monista edeltäjistään poiketen hän ei esimerkiksi koskaan johtanut joukkojaan sotaretkellä. Hän joi runsaasti raitistuen vain ajoittain terveydentilansa tai ohimenevän uskonnollisen hurskauden takia. Joidenkin aikalaisten mukaan hän saattoi juopuneena syyllistyä julmuuksiin ja hänen sanotaan esimerkiksi sokeuttaneen veljensä. Sulaimanin valtakaudella poliittisesti suuntautuneen "ulaman" vaikutusvalta kasvoi. Vaikutusvaltaiseksi hahmoksi nousi etenkin johtaviin pappeihin kuulunut Muhammad Baqir Majlis, jonka tarkemmasta vaikutuksesta on sittemmin tosin kiistelty. Hänen syykseen on usein sanottu eri vähemmistöjen vastaista vainoamispolittiikkaa, josta kärsivät esimerkiksi hindukauppiaat, juutalaiset ja zarathustralaiset. Sanaa
Ahmad toteutti joitakin uudistuksia ja avasi maataan ulkomaailmalle, mutta monille uudistuksia toteutettiin liian hitaasti. Vuonna 1961 Sanaassa syttyi mellakoita, mikä oli seurausta kaupunkiväestön tyytymättömyydestä. Ahamad kuoli syyskuussa 1962 ja vain viikko tämän jälkeen vallankaappaajat perustivat Jemenin arabitasavallan entisen Jemenin kuningaskunnan tilalle. Tasavaltalaiset liittoutuivat Egyptin johtaja Gamal Abdel Nasserin kanssa, kun taas Saudi-Arabia alkoi tukea kuningaskuntaa edelleen kannattaneita heimoja. Tuloksena oli Pohjois-Jemenin sisällissota, jossa tasavaltalaiset hallitsivat Sanaa kuningasmielisten hallitessa suurta osaa muusta maasta. Egyptin joukot vetäytyivät maasta vuonna 1968 ja osapuolten välille solmittiin lopulta rauha, jossa sovittiin presidenttiydestä. Vallankaappaukset ja poliittiset murhat epävakauttivat maata kuitenkin vielä tulevaisuudessakin. Pohjois- ja Etelä-Jemen yhdistyivät yhdeksi valtioksi, jota hallitsi pitkään Ali Abdullah Salih. Vuonna 2004 huthit aloittivat kapinan hallitusta vastaan ja Salih pakotettiin luopumaan lopulta vallasta arabikevään yhteydessä vuonna 2011. Vuonna 2014 pohjoisen huthikapinalliset valtasivat Sanaan ilmeisesti entisen presidentin avustuksella. Tammikuussa 2015 he vakiinnuttivat valtansa pääkaupungissa pakottaen presidentti Abdrabbuh Mansour Hadin pakenemaan saman vuoden maaliskuussa. Maa ajautui sisällissotaan, johon ovat sekaantuneet myös ulkovallat kuten presidenttiä tukeva Saudi-Arabia ja hutheja tukeva Iran. Sanaa on kärsinyt esimerkiksi ilmaiskuista, joita on osunut myös sen historiallisesti merkittävään vanhaankaupunkiin. Fathi Shakaki
Fathi Shakaki (tunnetaan myös nimellä Shaqaqi,Shqaqi tai Shiqaqi) (1951 – 1995) oli palestiinalainen islamistisen jihadin perustajia. Bahadur Šah I
Bahadur Šah päätyi taistelemaan uhkia vastaan useilta eri tahoilta. Häntä vastustivat Jaipurin ja Udaipurin rajputihallitsijat ja sikhit Punjabissa. Sikhien kymmenes ja viimeiseksi jäänyt guru Gobind Singh sai surmansa vuonna 1708 ja vaikka uutta gurua ei enää ilmaantunut, Banda Bahadur jatkoi sikhien vastarintaa myöhemmin. Marathit olivat puolestaan uhanneet valtakuntaa jo Bahadur Šahin isän valtakaudella. Aurangzeb oli ottanut Shivajin pojanpojan Šahun panttivangiksi hoviinsa ja Bahadur Šah pyrki parantamaan välejään maratheihin nimittämällä Šahin Sataran radžaksi. Šahu palveli virassaan valtakuntaa uskollisesti, mutta hän nimitti Punen peshwaksi Chitpavan Brahman Balaji Vishvanathin, jonka pojasta Baji Raosta tuli myöhemmin Suurmogulien valtakunnan voimakkain vastustaja. Bahadur Šah vaikutti näin tietämättään oman valtakuntansa myöhempään heikentymiseen. Bahadur Šah kuoli Lahoressa 27. helmikuuta 1712 ja hänen jälkeensä valtaan nousi hänen poikansa Jahandar Šah. Mohammad Ali Shah
Šaahi tulitti Kansalliskokouksen rakennusta Venäjältä ja Isolta-Britannialta saamiensa sotilaiden avulla. Perustuslakia tukevat joukot yhdistivät voimansa, marrsivat heinäkuussa 1909 Teheraniin ja šaahi joutui luopumaan kruunusta ja pakenemaan Venäjälle. Arabien valtakunta
Samaan aikaan Mekassa nostivat kapinalipun kaksi Quraish-heimon merkittävää jäsentä, jo aiemmin yhteisön johtajuudesta haaveita eätelleet Talha ibn Ubaidallah ja al-Zubairin ja Aishan liittoutuma. Joulukuussa 656 Ali löi mekkalaiset haastajansa surmaten Talhan ja al-Zubairin sekä toimittaen Aishan kotiarestiin Medinaan. Taistelu tunnetaan Kamelitaisteluna, Aisha näet seurasi taistelun kulkua naisten perinteiseen tapaan kamelin selästä. Keväällä 657 kaksi jäljelle jäänyttä kilpailijaa, Ali ja Muawija, kohtasivat Siffinissä Eufratin varrella. Kun taistelussa ei päästy ratkaisuun, päädyttiin asettamaan sovittelukomitea. Sovitteluun suostuminen vahingoitti Alin asemaa, olihan hän hallitseva kalifi. Osa hänen kannattajistaan esitti vastalauseensa poistumalla hänen joukoistaan; heidät tunnetaankin "kharijilaisina", "poistuneina", "uloslähtijöinä". Sovittelu ei tuonut ratkaisua, ja vuonna 660 Syyrian arabit julistivat Muawijan kalifiksi. Ennen kuin tähän kahden kalifin tilanteeseen saatiin ratkaisua, eräs kharijilainen surmasi Alin Kuufan moskeijassa. Ensimmäinen sisällissota päättyi, kun yhteisö Alin kuoleman jälkeen lähes yksimielisesti tunnusti Muawijan kalifaatin. Näin umman yhtenäisyys palautui. Fezzan
Historiallisesti Fezzan on ollut Välimeren ja Sudanin alueen välisen karavaanikaupan tärkeä välietappi. Sen keskus oli muurein varustettu Murzuqin keidaskaupunki. Tärkeimmät kauppareitit olivat 1800-luvun puoliväliin saakka Bornu–Kawar–Fezzan–Tripoli ja Kano–Aïr–Ghat–Ghadames. Yhteyksiä on ollut myös nykyisen Sudanin ja Tšadin alueelle. Fezzanin kulttuurissa on afrikkalaisia vaikutteita.
Alueen vanhimpia tunnettuja asukkaita olivat garamantit. Myöhemmin se joutui Rooman valtaan ja sai nimen "Phazania". Arabit valtasivat Fezzanin vuonna 668, mutta paikalliset hallitsijat säilyttivät huomattavan osan määräysvallastaan. Samalla alueelle levisi islam. 1200–1400-luvuilla Fezzan oli vasallisuhteessa Kanem-Bornun hallitsijoihin. Ottomaanit valtasivat alueen 1570-luvulla, mutta ajoittain sillä oli varsin itsenäinen asema. Libyalainen karamanlien dynastia teki sinne sotaretkiä 1700-luvulla ja 1800-luvun alussa. Ottomaanit onnistuivat alistamaan Fezzanin 1800-luvun puolivälissä. Vuosisadan lopulla siitä tuli yksi senusien muslimiveljeskunnan keskuksista. Italia sai alueen pysyvästi hallintaansa vasta vuosina 1929–1930. Ranskalaiset joukot miehittivät sen toisen maailmansodan aikana. Vuonna 1951 Fezzanista tuli yksi itsenäisen Libyan kuningaskunnan kolmesta osamaakunnasta. Ranska veti joukkonsa pois vuonna 1956.