Kuka voitti Leningradin piirityksen?
Leningradin–Novgorodin offensiivi
Leningradin–Novgorodin offensiivi oli toisessa maailmansodassa Neuvostoliiton Leningradin, Brjanskin ja Olhavan rintamien joukkojen viimeinen ja onnistunut yritys Leningradin piirityksen murtamiseksi. Hyökkäys Saksan pohjoista armeijaryhmää vastaan alkoi 14. tammikuuta 1944 ja kaksi viikkoa myöhemmin neuvostojoukot olivat vallanneet Moskovan-Leningradin rautatien. Novgorod vallattiin takaisin 19. tammikuuta 1944. Iosif Stalin julisti 26. tammikuuta lähes 900 päivää kestäneen piirityksen päättyneen, mitä juhlittiin Leningradissa 324 tykin laukauksella. Operaatio päättyi 1. maaliskuuta, kun viimeisetkin saksalaisjoukot olivat poistuneet Leningradin alueelta Narvaan aloittaen Narvan taistelun. Leningradin piiritys
Tammikuussa 1943 Leningradin rintama lännessä ja Olhavan rintama idässä aloittivat massiivisen hyökkäyksen kaupungin vapauttamiseksi. Operaatio Kipinässä Leningradin ja Olhavan rintaman joukot hyökkäsivät saksalaisten kimppuun kenraali Georgi Žukovin koordinoidessa rintamia. Noin viikossa Laatokan rannassa vallattiin kymmenen kilometrin kaistale. Leningradin ja Olhavan rintamat kohtasivat 18. tammikuuta 1943 avaten maayhteyden piiritettyyn kaupunkiin ja piiritys periaatteessa päättyi. Hyökkäykset eivät kuitenkaan saavuttaneet lisätavoitteita. Huhtikuun jälkeen rintama pysyi paikoillaan vuoden loppuun. Vasta puna-armeijan tammikuun puolivälissä 1944 aloittama talvi­offensiivi karkotti saksalaiset heidän linnoittamaltaan Leningradin ja Moskovan väliseltä valtatieltä lopettaen 872 päivää kestäneen Leningradin piirityksen käytännössä 27. tammikuuta. Leningradin piiritys
Leningradin piiritys () oli toisen maailmansodan aikana suoritettu sotilasoperaatio, jossa Leningradin (nyk. Pietari) maayhteydet muuhun Neuvostoliittoon katkaistiin. Piiritys alkoi 8. syyskuuta 1941, jolloin Saksan pohjoinen armeijaryhmä saavutti Laatokan rannan Leningradin itäpuolella. Saksalaisten saartorengas murtui 18. tammikuuta 1943, jolloin puna-armeija löi saksalaisjoukot Laatokan rannalta ja avasi pysyvän maayhteyden kaupunkiin. Toisen laskutavan mukaan piiritys päättyi vasta 27. tammikuuta 1944 kun Saksan joukot ajettiin 60–100 km:n päähän kaupungista Laukaanjoen tasalle.
Leningradin sotilaspiiri
Leningradin sotilaspiiri oli Venäjän luoteinen sotilaspiiri, joka ulottui Pohjoiselta jäämereltä Norjan ja Euroopan unionin rajoilta etelään. Vuonna 2010 Leningradin ja Moskovan sotilaspiirit yhdistyivät Läntiseksi sotilaspiiriksi. Neuvostoliiton 23. armeija
Puna-armeijaa uudelleen järjestettäessä 23. armeija siirrettiin 24. elokuuta vasta perustetun Leningradin rintaman alaisuuteen. Kesäkuuhun 1944 armeija puolusti Leningradin luoteispuolisia alueita. Armeijaan kuuluneet XCVII, XCVIII ja CXV kivääriarmeijakunnat sekä 17. linnoitusalue armeijajoukkojen tukemana osallistuivat Viipuriin suunnattuun hyökkäykseen 10. kesäkuuta – 15. heinäkuuta 1944. Operaatiossa armeija oli toisessa aallossa seuraten läpimurron tehnyttä 21. armeijaa sekä puhdistaen Vuoksen etelärannan. Armeijan joukot ylittivät joen Vuosalmen taistelussa. Hyökkäyksen pysähdyttyä ja Suomen kanssa tehdyn aselevon astuttua voimaan armeijan joukot asettuivat puolustukseen Karjalankannakselle. Dmitri Donskoi
Dmitrin valtakauden alun tärkein tehtävä oli Moskovan Kremlin varustaminen ensi kertaa kivimuurein, jotka valmistuivat 1367. Dmitri sekaantui Tverin asioihin, jolloin ruhtinas Mikael pyysi appensa, Liettuan Olgerdasin avukseen, ja Moskovaa piiritettiin kaksi kertaa, 1368 ja 1370. Dmitri sai kaanin luvalla pitää Vladimirin ruhtinaskunnan ja 1375 nujersi Tverin ja pakotti sen tunnustamaan Moskovan oikeuden suuriruhtinaan arvoon. Vain Rjazan jäi alistamatta. Murrettu rengas
Murrettu rengas () on sotamuistomerkki, joka rakennettiin Neuvostoliiton voitettua Leningradin saarron, jossa menehtyi yli miljoona ihmistä. Venäjän historia
Nikolain pyrkiessä pitämään yllä olemassa olevaa tilannetta Euroopassa, hän otti tiukan asenteen Osmanien valtakuntaa vastaa. Seuratessaan Venäjän perinteistä asemaa ortodoksien suojelijana, hän pyrki turkkilaisten hallitseman Balkanin ortodoksien suojelijaksi. Venäjä soti voittoisan sodan osmaneja vastaan 1828 ja 1829 ja solmi 1833 Unkiar-Skelissin sopimuksen. Vuoden 1848 vallankumousten kukistamisen vahvistaman kansainvälisen asemansa turvin hän provosoi osmanit sotaan 1853 valloittamalla Moldavian ja Valakian. Pelätessään Venäjän kukistavan osmanit, Britannia ja Ranskan liittyivät Krimin sodassa turkkilaisten puolelle. Eurooppalaiset joukot valtasivat Venäjän linnoitetun Sevastopolin tukikohdan vuoden piirityksen jälkeen syyskuussa 1854. Nikolai I kuoli ennen sodan päättymistä, mutta Sevastopolin menetyksen ja Aleksanteri II:n valtaannousun jälkeen aloitettiin rauhanneuvottelut ja sota päättyi Pariisin rauhaan 30. maaliskuuta 1856. Toinen maailmansota
Vuoden 1944 alussa Neuvostoliiton joukot saavuttivat jo Puolan rajan ja päättivät Leningradin saarron. Kesäkuussa alkoi hyökkäys Karjalankannaksella, josta seuranneet rajut taistelut saivat lopulta Suomen ja Neuvostoliiton solmimaan erillisrauhan 19. syyskuuta. Hieman tätä ennen tapahtunut saksalaisten maihinnousuyritys suomalaisjoukkojen hallussa olleeseen Suursaareen johti Lapin sotaan. Venäjän sisällissota
Venäjän sisällissota käytiin 1917–1922 Venäjän vallankumousten jälkeen. Sota käytiin pääasiassa bolševikkien ja heitä vastustaneiden valkoisten välillä, ja se päättyi bolševikkien voittoon. Sota ei päättynyt aselepoon eikä rauhansopimukseen, joten sillä ei ole varsinaista päättymispäivää, mutta hajanaisia taisteluita käytiin Venäjän kaukoidässä vielä syksyllä 1922. Puna-armeija valloitti Vladivostokin 25. lokakuuta 1922. Vladimir Lenin
Koska Petrogradin neuvosto oli jo yhtä merkittävä, tai merkittävämpi valtakeskus kuin hallitus, hallitukseen otettiin mukaan ainoana sosialistina neuvoston kakkosmies, sosialistivallankumouksellisten Aleksandr Kerenski. Väliaikainen hallitus antoi kansalle ihmisoikeudet, lakkautti sensuurin ja kuolemantuomion sekä vapautti poliittiset vangit muttei taipunut Saksan rauhanehtoihin, missä kaikki puolueet sosialistisia myöten tukivat sitä. Kansa kuitenkin oli yhä erittäin tyytymätön jatkuvaan sotaan, mikä kuukausien mittaan vei hallituksen suosiota. Kaukasian taistelut
Kaukasian taistelut olivat toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taisteluiden sarja Kaukasuksen hallinnasta. Taistelut alkoivat virallisesti vuonna 1942 ja päättyivät Neuvostoliiton voittoon vuonna 1944. Sodan jälkeen Neuvostoliitto painoi mitalin 870 000 sotilaalle, jotka puolustivat Kaukasusta sodan aikana.
Saksa aloitti heinäkuussa 1942 operaatio Edelweissin, jonka tavoitteena oli valloittaa Azerbaidžanin öljykentät Kaukasuksella. Wehrmacht valloitti Stavropolin, Maikopin, Krasnodarin, Mozdokin ja Novorossijskin kaupungit lyhyessä ajassa 11. syyskuuta mennessä. Puna-armeija pysäytti saksalaisten etenemisen Tšetšeniassa "Pohjois-Kaukasian strategisessa puolustusoperaatiossa", joka kesti joulukuuhun saakka. Tammikuussa 1943 puna-armeija suoritti vastahyökkäyksen, jossa vallattiin 12. helmikuuta mennessä uudelleen Stavropolin, Maikopin, Krasnodarin ja Mozdokin kaupungit sekä Novorossijsk 16. syyskuuta mennessä. Lokakuuhun mennessä puna-armeija oli ajanut saksalaiset pois Tamanin niemimaalta. Vuonna 1944 puna-armeija valtasi Krimin alueen ja Sevastopolin takaisin toukokuuhun mennessä. Saksalaiset oli ajettu lopullisesti pois Kaukasukselta 12. toukokuuta 1944 mennessä. Belgradin piiritys
Belgradin puolustajien voitto oli yllättävä ja Mehmedillä oli ollut selvä etulyöntiasema. Voiton merkitystä kutisti kuitenkin pian puolustajien parissa puhjennut paiserutto. Hunyadi kuoli 11. elokuuta ja myöhemmin kanonisoitu Capistrano kuoli 23. lokakuuta. Osmanit palasivat 1459 ja vaikka Belgrad piti puolensa vuoteen 1521 saakka, koko muu Serbia menetettiin osmaneille. Piirityksen voitto kuitenkin hidasti osmanien etenemistä Eurooppaan. Joskus on sanottu, että Belgradin piiritys "ratkaisi kristinuskon kohtalon Euroopassa". Aleksanteri II (Venäjä)
Lopullisessa rauhanteossa Berliinin kongressissa Bismarckin johdolla Venäjän saamaa hyötyä kohtuullistettiin, minkä vuoksi Venäjällä muodostui mielipide, että Venäjä oli voittanut sodan, mutta hävinnyt rauhanteon pääasiassa Saksan diplomaattisten ponnistelujen tuloksena. Serbia, Montenegro ja Romania säilyttivät itsenäisyytensä. Bulgariasta tuli autonominen, Itä-Rumelia sai erityisaseman Turkin alaisuudessa, ja Makedonialle myönnettiin joitain oikeuksia. Itävalta-Unkari miehitti Bosnia ja Hertsegovinan, ja Britannia sai Kyproksen. Venäjälle jäivät eteläinen Bessarabia ja raja-alue Kaukasiassa. Suomen sisällissodan nimet
Myöhemmin nimitystä on puolustettu sillä että punaisten voitto olisi tuhonnut Suomen itsenäisyyden ja maa olisi päätynyt osaksi Neuvostoliittoa. Joidenkin historiantutkijoiden mukaan viimeksi mainittu käsitys on kontrafaktista päättelyä, jossa mennyttä aikaa on yritetty arvioida sodan jälkeisen historian valossa, ja "jossittelua" mahdollisella mutta toteutumattomalla historialla. Useimmat historioitsijat arvioivat kuitenkin tämän kehityskulun todennäköiseksi. Sisäisen vallankumouksen ja liittymisen Neuvostoliittoon koki Ukraina 1918-19, mutta vasta jonkin verran 1918 sodan jälkeen. Joidenkin venäläissotilaiden motivaatio taisteluun Suomen alueesta oli lopulta alhainen, mutta myös taisteluvalmiutta oli: Leninin hallitus joutui pakottamaan Venäläisen punakaartin kenraali Jeremejevin lopettamaan omavaltaisen väliintulon, joka oli neuvosto-Venäjän ja Saksan solmiman Brest-Litovskin rauhansopimuksen vastainen. Suomen itsenäisyyden oli ensimmäisenä tunnustanut neuvosto-Venäjän bolsevikkihallitus, mikä oli ollut ratkaiseva edellytys muiden valtioiden tunnustuksille.
Vaikka sota myötävaikutti merkittävästi Suomen lopulliseen irrottautumiseen Venäjästä tässä yhteydessä ei aina huomioida, että saksalaisen kuninkaan valinta Suomen johtoon ja Vaasan senaatin Saksan kanssa tekemät sopimukset sitoivat Suomen Saksaan niin taloudellisesti, poliittisesti kuin sotilaallisestikin. Siten vuoden 1918 sota ei sinänsä varmistanut Suomen itsenäisyyttä. Tammikuuhun 1918 verrattuna toukokuussa 1918 maassa olleiden ulkomaisten joukkojen kansallisuus oli vain vaihtunut (ruotsalaisilmaus, yhden kirjaimen ero: "från ryska till tyska"). Vasta Saksan keisarikunnan tappio ensimmäisessä maailmansodassa ja Neuvosto-Venäjän heikkous todella vapauttivat Suomen suojelijoistaan. Saksan häviö ei kuitenkaan liittynyt enää mitenkään Suomessa keväällä 1918 käytyyn sotaan. Saksan häviön myötä oikeiston saksalaissuuntaus laantui. Operaatio Poljarnaja Zvezda
Operaatioon ottivat osaa Neuvostoliiton Leningradin ja Olhavan rintaman joukot pohjoisessa ja Luoteen rintaman joukot etelässä. Operaation aikana Luoteisrintaman joukot valtasivat Demjanskin piirin alueen, mutta pohjoisessa saksalaiset onnistuivat pidättelemään hyökkääviä puna-armeijan joukkoja Punaporun taistelussa. Heinäkuuhun 1943 saakka eturintama pysyi vakaana, koska sodan painopiste siirtyi Kolmanteen Harkovan taisteluun ja Kurskin taisteluun. Saksalaisten puolustus Leningradin lähistöllä murtui lopullisesti vasta tammikuussa 1944 Leningradin–Novgorodin offensiivin tuloksena. Kazanin kaanikunnan valloitus 1552
Kazanin alueen kolonialisointi ja feodaalinen sorto tuotti vastarintaa vielä pitkään. Esimerkiksi vuonna 1557 kukistettiin udmurttien ja marien Moskovan vastainen kapina. Vuonna 1571 Krimin tataarit kävivät ryöstelemässä jopa Moskovassa. Marit (niin vuori- kuin niittymarit) nousivat kapinaan vuosina 1571, 1572 ja 1580–1584. Tataarien, mordvalaisten, tšuvassien ja paikallisten venäläisten kapinaa käytiin 1606–1609, ja Kazanin alueen asukkaat nousivat kapinaan 1615 ja 1616. Myös Stenka Razinin ja Jemeljan Pugatšovin kapinaliikkeet voidaan katsoa kuuluvan alueen hallinnon vastaisiin kapinoihin. Keski-Liettuan tasavalta
Neuvosto-Venäjä oli tunnustanut Vilnan alueen osaksi Liettuaa vuoden 1920 Moskovan rauhansopimuksessa. Puolalaiset olivat kuitenkin valloittaneet Vilnan alueen Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa vuonna 1919. Sotaonnen käännyttyä Vilnasta perääntymään joutuneita puolalaisia vaadittiin luovuttamaan kaupunki liettualaisille, mutta puolalaiset viivyttelivät niin kauan että puna-armeija ehti paikalle ennen liettualaisia. Vallattuaan alueen puna-armeija ei aluksi aikonutkaan kunnioittaa rauhansopimusta, mutta sotaonni kääntyi taas Puolan hyväksi Vistulajoen taistelun jälkeen ja puna-armeija lähti perääntymään itään päin. Peräänyessään Neuvosto-Venäjä luovutti Vilnan alueen Liettualle 27. elokuuta 1920. Liettualaiset valtasivat Vilnan ja muitakin alueita ja ylittivät niin sanotun Curzonin linjan, mikä johti taisteluihin puolalaisten joukkojen kanssa. Liettualaiset perääntyivät lopulta Curzonin linjan taakse. 7. lokakuuta Puolan ja Liettuan välillä solmittiin Suwalkin sopimus ja demarkaattilinja vedettiin siihen mihin taistelut päättyivät. Liettua sai pitää Vilnan alueen ja Puolalle jäivät Curzonin linjan takaiset alueet. Pugatšovin kapina
Tilanteen vakavuuden käytyä selväksi Katariina II käski lopettaa sodan Turkin kanssa millä keinolla hyvänsä. Venäjän voitettua Turkin kenraali Aleksandr Suvorov riensi Kazanin edustalla olleita kapinallisia vastaan. Pugatšov ei kyennyt taistelujen pitkittyessä enää hallitsemaan joukkojaan. Kapina kärsi myös puutteista valmisteluissa, koordinaatiossa ja johtajuudessa. Venäjän varsinaisen armeijan hyvin johdetut ja varustellut sotilaat pystyivät voittamaan lukumäärältään suuremman talonpoikaisarmeijan. Leonid Zakovski
Zakovski nimitettiin NKVD:n (ent. OGPU) Leningradin-alueen johtajaksi 10. joulukuuta 1934, vain yhdeksän päivää Leningradin puoluejohtaja Sergei Kirovin salamurhan jälkeen. Saamiensa määräysten mukaisesti Zakovski aloitti väitetyn murhasalaliiton paljastamisen varjolla Leningradissa puoluepuhdistuksen, joka kohdistui varsinkin Kirovin edeltäjän Grigori Zinovjevin kannattajiin. Pelkästään vuoden 1935 alussa vangittiin parissa kuukaudessa yli 11 000 ihmistä ja vielä rajumpia toimia seurasi Stalinin puhdistusten päästyä toden teolla käyntiin seuraavan kolmen vuoden aikana. Korkeatkaan puoluejohtajat eivät olleet turvassa Zakovskilta. Monissa muistelmateoksissa kerrotaan Zakovskin vitsailleen, että hän saisi jopa Karl Marxin tunnustamaan olleensa Bismarckin agentti. Kaikkiaan Zakovskin toimikautena NKVD:n arvellaan teloittaneen Leningradin alueella noin 45 000 ihmistä. Molodin taistelu
Molodin taistelu ("") käytiin Krimin kaanikunnan ja Moskovan Venäjän armeijoiden välillä vuonna 1572. Se päättyi kahdeksan päivän jälkeen Venäjän ratkaisevaan voittoon ja merkitsi käännettä Venäjän–Krimin sodassa. Operaatio Nordlicht (1942)
Operaatio Nordlicht (suom. "revontulet") oli toisessa maailmansodassa Adolf Hitlerin ja Saksan sodanjohdon suunnitelma Leningradin valtaamiseksi yli vuoden piirityksen jälkeen. Friedlandin taistelu
Venäjän armeijan runko oli tuhottu, Beningsenin oli paettava armeijan jäänteiden kanssa Pregel ()-joelle ranskalaisten ahdistamana. Beningsen pyysi välirauhaa, johon Napoleon suostui. Hyvin nopeasti Friedlandin taistelun jälkeen Ranskan marsalkka Soultin IV armeijakunta valtasi Königsbergin. Sieltä Napoleonin armeija sai suuret määrät sotatarvikkeita, leipää ja vaatteita. Venäjän keisari Aleksanteri I oli pakotettu tapaamaan Napoleon ja solmimaan Tilsitin sopimuksen. Talvisota
Neuvostojohdon ennakkokäsityksen mukaan sodasta Suomea vastaan ei pitänyt tulla vaikeaa eikä pitkäaikaista. Saksa pysyisi varmasti Molotov-Ribbentrop-sopimukselle uskollisena eikä puuttuisi asiaan, eikä Ruotsikaan auttaisi Suomea. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov määräsi Neuvostoliiton Tukholman-lähettilään Aleksandra Kollontain nimenomaan huolehtimaan siitä, että Ruotsi, Norja ja Tanska eivät sekaantuisi Suomen ja Neuvostoliiton väliseen selkkaukseen. Suomen omasta puolustuskyvystä eivät odottaneet ihmettä muut kuin suomalaiset itse. Etenkin Leningradin puoluesihteeri, kenraalieversti Andrei Ždanov sai Stalinin vakuuttuneeksi siitä, että Suomi voitaisiin hoitaa ”siististi” Leningradin sotilaspiirin voimin. Suomen työväestön oletettiin nousevan kapinaan porvarihallitusta vastaan ja ottavan puna-armeijan vastaan ”vapauttajana”, mikä olisi vapauttanut Neuvostoliiton kiusallisesta hyökkääjänä esiintymisen painolastista. Pari kuukautta aiemmin puna-armeija oli vastarinnatta miehittänyt Itä-Puolan, jonka väestö oli pääosin ukrainalaisia ja valkovenäläisiä. Siellä se oli esiintynyt heimoveljien vapauttajana näiden jouduttua Puolan valtion hajoamisen seurauksena alttiiksi ”kaikenlaisille vaaroille”, joten yhtä hyvin se voisi marssia Suomeen vapauttamaan ”proletaareja”. Venäjä
Kesällä 1941 Saksa liittolaisineen hyökkäsi Neuvostoliittoon maailmanhistorian suurimmilla hyökkäysjoukoilla. Saksan armeija oli aluksi menestyksekäs ja eteni syvälle Venäjälle lähelle Moskovaa vallaten Valko-Venäjän ja Ukrainan sekä piirittäen Leningradin. Saksa alkoi kuitenkin talven saapuessa kohdata tappioita Moskovan liepeillä, ja sota kääntyi viimein sen tappioksi Stalingradin taistelussa talvella 1942–1943. Neuvostoliiton kestettyä Saksan ensimmäisen hyökkäyksen Yhdysvallat alkoi tukea sitä runsaalla materiaaliavulla, mutta se joutui taistelemaan yksin Saksaa vastaan Euroopassa aina vuoteen 1944. Neuvostoliiton historia
Neuvostoliitto teki vuonna 1939 Suomelle tarjouksia aluevaihdosta turvatakseen Leningradin Saksan oletettua hyökkäystä vastaan, mutta todellisuudessa taustalla oli Molotov-Ribbentrop-sopimus ja koko Suomen valtaus. Neuvottelut epäonnistuivat, jolloin Neuvostoliitto käytti niin sanottuja Mainilan laukauksia verukkeena sotaan ryhtymiseen. Talvisota käytiin 30. marraskuuta 1939 – 13. maaliskuuta 1940. Sodan päätteeksi solmitussa Moskovan rauhansopimuksessa Neuvostoliitto sai läpi kaikki alue- ja tukikohtavaateensa ja Suomi menetti kymmenen prosenttia maa-alueistaan ja toiseksi suurimman kaupunkinsa Viipurin Neuvostoliitolle. Sota on tunnettu erityisen kylmistä talviolosuhteista, jotka johtivat puna-armeijan valtaviin miestappioihin, ja suomalaisten mottitaktiikasta. Maailman lehdistö seurasi sotaa tarkasti, ja sen sympatia oli Suomen puolella. Vladimir Lenin
Varsinaisesti sisällissodan katsotaan puhjenneen maaliskuussa 1919. Sekalaisista ryhmistä (muun muassa tsaarinvaltaa tukevat, kasakat) koostuvat valkoiset armeijat taistelivat puna-armeijaa vastaan, länsivaltojen tukemina. Valkokaarti saavutti aluksi merkittävää menestystä, mutta vuoden 1920 alkuun mennessä puna-armeija oli käytännössä kukistanut valkoiset ja sota oli pääosin ohi, joskin Krimillä olleiden Pjotr Wrangelin joukkojen kimppuun puna-armeija ehti vasta vuoden lopulla. Vuoden 1919 voitot sisällissodassa olivat saaneet puna-armeijan hyökkäämään Ukrainan valloittanutta Puolaa vastaan tarkoituksenaan päästä Saksaan asti. Entinen keisari Nikolai II teloitettiin perheineen heinäkuussa 1918 Jekaterinburgissa Leninin ollessa varmasti tietoinen käskystä. Ruptuurisota
Estääkseen Venäjän avautumisen Itämerelle Kaarle X Kustaa hyökkäsi pohjoisesta Puolan Liivinmaahan ja sotamarsalkka Gustaf Adolf Lewenhauptin joukot valtasivat Väinänlinnan. Venäläiset miehittivät suurinta osaa muusta Liivinmaasta, mutta eivät päässeet rannikolle asti. Venäläiset johdossaan tsaari Aleksei I joutuivat toteamaan Ruotsin riistäneen heiltä Puolan-sotaretken tärkeimmän päämäärän, jalansijan Itämerelle. Liivinmaan sota
Samana vuonna 1568 Juhana ja tämän veli Kaarle kukistivat mielisairaan Eerikin ja Juhana nousi valtaistuimelle. Juhanan valtaantulon myötä Virossa johtajan tehtävissä olleita henkilöitä vaihdettiin, mikä johti muiden ongelmien ohella Tallinnan linnan palkkasoturien kapinaan, joka onnistuttiin kuitenkin kukistamaan. Juhanan valtaantulon myötä myös jännitteet Puolan ja Ruotsin välillä laimenivat. Seitsenvuotinen sota päättyi Stettinin rauhansopimukseen, jossa Tanska ja Ruotsi tunnustivat muodollisesti Saksan keisarin yliherruuden Baltiassa. Sopimuksella sovittiin, että Juhana luovuttaisi valloituksensa Baltiassa Saksan keisarille, joka taas läänittäisi Tanskan entiset alueet Tanskan kuningas Fredrik II:lle ja muut Juhanalle. Sopimuksella ei kuitenkaan ollut mitään käytännön merkitystä, vaan Ruotsi piti edelleen hallussaan valloituksensa ja Venäjä piti omat valloituksensa Baltian itäosissa. Tanskan tukemalle herttua Magnukselle jäi Saarenmaa ja Kuurinmaan hiippakunnalliset osat. Puola-Liettualle jäi Väinäjoen takainen ja keskinen Liivinmaa. Riika säilyi edelleen Saksan valtakunnan osana. Lokakuun vallankumous
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjää hallitsi aluksi liberaali oikeisto. Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset (”eserrät”) katsoivat välttämättömäksi tukea toistaiseksi liberaalin porvarillisen demokratian kehitystä. Aluksi myös bolševikkien Venäjällä oleskellut johto (mm. Lev Kamenev ja Josif Stalin) ajatteli samoin. Maanpaosta Saksan avustuksella huhtikuussa 1917 palannut Lenin kuitenkin julisti niin sanotuissa huhtikuun teeseissään paljon radikaalimman ohjelman, jonka mukaan bolševikkien lyhyen tähtäimen tavoitteena tulisi olla väliaikaisen hallituksen syrjäyttäminen, kaiken vallan siirtäminen neuvostoille ja sitä kautta toteutettava sosialistinen vallankumous. Alkuhämmennyksen jälkeen bolševikkipuolue omaksui tämän ohjelman, mutta monet puoluejohdossakin epäilivät sen mielekkyyttä. Erityisesti Kamenevin johtama ryhmä puoluejohdossa suhtautui penseästi Leninin kumoussuunnitelmiin ja kannatti mieluummin kaikkien sosialististen puolueiden yhteishallituksen tavoittelua. Kesäkuussa 1917 Pietarissa pidetyssä ensimmäisessä työläisneuvostojen edustajakokouksessa bolševikkien ryhmä oli vielä selvästi pienempi kuin eserrien tai menševikkien, ja he eristäytyivät muista ryhmistä jyrkällä esiintymisellään.
Porvarillisten kadettipuolueen ja oktobristien johtajat joutuivat eroamaan väliaikaisesta hallituksesta ulkopoliittisen skandaalin seurauksena toukokuun alussa, jolloin hallituspohjaa laajennettiin ottamalla menševikit mukaan ja antamalla sosialistivallankumouksellisille lisää vastuuta. Bolševikit muodostivat nyt yksinään opposition vasemmalla. Aleksandr Kerenskin tultua pääministeriksi eserrät ja menševikit olivat elokuusta lokakuuhun enemmistönä ja kantavana voimana hallituksessa. Kun muut sosialistiset puolueet olivat näin sidottuja hallitukseen ja sen politiikkaan, bolševikit alkoivat nopeasti lisätä kansansuosiotaan käyttämällä iskulauseita “rauhaa, maata ja leipää” ja ”kaikki valta neuvostoille”. Leningradin piiritys
Perinteisesti sekä suomalaisessa että ulkomaisessa historiankirjoituksessa on katsottu, ettei Suomi osallistunut aktiivisesti Leningradin piiritykseen, vaikka suomalaisjoukot muodostivat piiritysrenkaan pohjoisosan Laatokan ja Suomenlahden välillä. Maanpuolustuskorkeakoulun dosentti Pekka Visuri kutsui vuonna 2016 tätä käsitystä kansalliseksi myytiksi. Myös venäläinen historioitsija Nikolai Baryšnikov edustaa vastakkaista näkökulmaa, mutta hän on käsitellyt myös talvisotaa Neuvostoliiton puolustussotana ehkäisemässä Suomen hyökkäystä. Lembergin taistelu
Lembergin taistelu käytiin Venäjän keisarikunnan ja Itävalta-Unkarin välillä Lembergin eli nykyisen ukrainalaisen Lvivin kaupungin ja linnan hallinnasta ensimmäisen maailmansodan alkupuolella syyskuussa 1914. Venäläiset valtasivat Lembergin piirittäen myöhemmin Przemyślin ja jatkaen hyökkäystään syvemmälle Itävalta-Unkariin. Karjalankannas
Jatkosodan alussa Suomen armeija eteni Neuvostoliittoon heinäkuussa 1941. Suomi otti haltuunsa Moskovan rauhassa menettämänsä alueet Karjalankannaksella. Armeija ylitti talvisotaa edeltäneen rajan siten, että mutkaista rajaa oikaistiin puolustuksen kannalta mahdollisimman tarkoituksenmukaiseksi. Suomalaiset pysähtyivät Stalinin linjalle Leningradin pohjoiselle puolustusvyöhykkeelle, Karjalan linnoitusalueelle syyskuun alussa taistelujen laantuessa enimmäkseen asemasodaksi. Tällöin suomalaisjoukot pidättäytyivät ylipäällikkö Mannerheimilta saamansa ehdottoman käskyn mukaisesti kaikilta sotatoimilta Leningradia vastaan. Kaupungin saarron osalta voidaan puhua vain saksalaispiirityksestä. Suomen armeijan puolustuksellinen toimintatapa suojasi omalta osaltaan Leningradin elämäntietä ja pelasti siten monia ihmishenkiä nälkiintyneessä kaupungissa. Saksalaiset houkuttelivat Mannerheimia useita kertoja ryhtymään aktiiviseen piiritykseen, mutta Mannerheim ja presidentti Risto Ryti kieltäytyivät yksimielisesti siitä. Suomen poliittinen- ja sotilaallinen johto osoitti käyvänsä omaa erillistä sotaansa Neuvostoliittoa vastaan kuin Saksa. Suomella oli 8 divisioonaa jatkosodan etenemisvaiheessa Kannaksella ja olisi suhteellisen helposti voinut sulkea kaupungin ja Venäjän välisen yhteyden. Silti on syytä huomioida, että Leningradin Suomen puoleinen osa oli kantalinnoitettu ja kaupunki muodosti linnoituksen, jonka valtaaminen ei välttämättä olisi sujunut kovin helposti. Suur-Suomen tavoitteet olivat väestöstä tyhjentyneessä Itä-karjalassa ja Suomi ei halunnut ryhtyä koko maailmalle selittämään kaupungin hävittämistä. Lidia Ginzburg
Ginzburg selvisi hengissä paitsi Leningradin piirityksestä, myös 1940-luvun 1950-luvun alun juutalaisvastaisesta kampanjasta ja ystävästyi runoilijoiden uuden sukupolven kanssa ja kannusti heitä. Hehin kuului muun muassa Alexander Kushner. Volgogradin alue
Toisessa maailmansodassa alueen länsi- ja eteläosa oli Saksan miehittämä 1942–1943. Volgogradin luona käytiin 1943 ratkaiseva Stalingradin taistelu, jonka jälkeen Neuvostoliitto valtasi alueen takaisin. Sodan jälkeen alueeseen liitettiin Volgan Saksalaisten autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan eteläosa, koska Volgan saksalaiset oli karkotettu Siperiaan ja Keski-Aasiaan ja heidän tasavaltansa oli lakkautettu. Lupanan offensiivi
Lupanan offensiivi oli toisessa maailmansodassa Neuvostoliiton Olhavan rintaman joukkojen tekemä vastahyökkäys Saksan Pohjoista armeijaryhmää vastaan itärintamalla vuonna 1942. Hyökkäyksen tarkoituksena oli murtaa saksalaisten Leningradin piiritys. Hyökkäys alkoi 7. tammikuuta 1942, mutta vaikeakulkuisen maaston takia puna-armeija ei voinut hyökätä panssarivaunuilla, vaan hyökkäyksessä käytettiin tykistöä ja jalkaväkeä. Se kuitenkin epäonnistui 30. huhtikuuta 1942 mennessä saksalaisten vastarinnan seurauksena ja neuvostojoukot joutuivat ryhmittymään puolustukseen. Myöhemmin Georg von Küchler käynnisti vastahyökkäyksen, operaatio Villipedon, jossa piiritettiin ja tuhottiin Neuvostoliiton 2. iskuarmeija kesäkuuhun 1942 mennessä. Armeijan komentaja Andrei Vlasov joutui saksalaisten vangiksi. Venäjän historia
Sosiaaliset levottomuudet, kyllästyneisyys autoritaariseen keisarin hallintoon, ensimmäisen maailmansodan aiheuttama taisteluväsymys ja jo pitkään kytenyt vallankumouksellisuus johti viimein 1917 Venäjän keisarikunnan luhistumiseen. Vallan otti ensin lähinnä duuman johtama väliaikaishallitus, joka kuitenkin kaatui vuoden sisällä bolševistisen puolueen ottaessa hallitsevan aseman johtajansa Vladimir Iljitš Leninin johdolla. 7. marraskuuta 1917 vallankaappauksella alkanut lokakuun vallankumouksen nimellä tunnettu tapahtumasarja johti sisällissotaan, jossa vastakkaisina osapuolina olivat sosialistiset "punaiset" ja (vastavallankumoukselliset), ulkovaltojen tukemat "valkoiset". Sisällissota päättyi puna-armeijan voittoon, minkä jälkeen olot rauhoittuivat niin paljon, että oli mahdollista perustaa uusi valtio, Neuvostoliitto. Stalingradin taistelu
Stalingradin taistelu oli toisen maailmansodan käännekohta ja yksi ihmiskunnan verisimmistä taisteluista. Se oli aikanaan suurin koskaan käyty taistelu (osallisena noin viisi miljoonaa sotilasta), jossa vastakkain olivat akselivallat ja Neuvostoliitto. Taistelussa Saksa liittolaisineen valtasi liki kokonaan etelävenäläisen Stalingradin (nykyisen Volgogradin) kaupungin, mutta puna-armeija onnistui saartamaan noin 250 000 akselivaltojen sotilasta mottiin ja tuhoamaan joukot torjuttuaan saksalaisten vastahyökkäyksen. Akselivallat menettivät 850 000 sotilasta, noin neljänneksen itärintaman miesvahvuudestaan, eivätkä enää toipuneet menetyksestä. Neuvostoliiton voitto aloitti pian saksalaisten perääntymisen itärintamalla, mikä lopulta johti natsi-Saksan häviöön keväällä 1945. Operaatio Iskra
Operaatio Iskra ("kipinä") oli toisessa maailmansodassa Neuvostoliiton Leningradin ja Olhavan rintamien suorittama operaatio, jonka tarkoituksena oli murtaa Leningradin piiritys. Saksalaisten rintama oli heikentynyt Stalingradin taistelun seurauksena, mikä avasi edun puna-armeijan joukoille. Neuvostoliiton hyökkäys alkoi 12. tammikuuta 1943 ja päättyi 30. tammikuuta. Hyökkäyksen seurauksena puna-armeija avasi 8 kilometriä leveän käytävän Leningradiin, johon rakennettiin rautatie jonka kautta kaupunkiin saatiin toimitettua enemmän tarvikkeita kuin Elämän tien kautta. Myöhemmin Neuvostoliitto suoritti alueella operaatio Napatähden, joka myös onnistui helpottamaan Leningradin piiritystä. Saksalaiset kuitenkin onnistuivat jatkamaan piiritystä tammikuuhun 1944 saakka, jolloin Neuvostoliitto suoritti Leningradin–Novgorodin offensiivin, joka ajoi saksalaiset lopullisesti pois Leningradin alueelta 27. tammikuuta 1944 mennessä. Venäjän väliaikainen hallitus
Bolševikkien johtama Pietarin neuvoston sotilaskomitea miehitti pääkaupungin ja muut suurimmat kaupungit 7. marraskuuta 1917. Väliaikaisen hallituksen ministerit vangittiin työpaikallaan Talvipalatsissa, vain Kerenski onnistui pakenemaan Yhdysvaltain suurlähettilään autolla. Lenin asetti maan johtoon kansankomissaarien neuvoston. Perustuslakia säätävä kansankokous valittiin vielä marraskuussa pidetyissä vaaleissa, mutta se ehti kokoontua vain kerran 18.–19. tammikuuta 1918 ennen kuin bolševikit vangitsivat myös sen jäsenet. Lokakuun vallankumouksen jälkeen syttyi Venäjän sisällissota, joka päättyi vuonna 1921 bolševikkien voittoon. Vuonna 1922 muodostettiin Neuvostoliitto. Leningradin eläintarha
Leningradin eläintarha on eläintarha Pietarin kaupungissa Venäjällä. Sen perustivat Sofia ja Julius Gerhardt vuonna 1865. Eläintarhan nimeä vaihdettiin muutamaan otteeseen, kunnes vuonna 1952 alettiin käyttää nykyistä nimeä, joka on edelleen käytössä kunnianosoituksena työntekijöille, jotka pelastivat eläimiä Leningradin piirityksen aikana. Virtahepo nimeltä Kaunotar () selvisi piirityksestä hengissä ja siitä tuli Leningradin vastarinnan symboli. Leopold (Baijerin prinssi)
Leopold oli jo jäänyt eläkkeelle armeijasta ennen maailmansodan puhkeamista, mutta palasi vielä sodan aikana takaisin palvelukseen melko korkeasta iästään huolimatta. Hänestä tuli huhtikuussa 1915 itärintamalle sijoitetun Saksan yhdeksännen armeijan komentaja. Leopoldin armeija onnistui valtaamaan Varsovan 4. elokuuta 1915. Sen jälkeen hänen komentoonsa annettiin itärintaman keskiosan saksalaisista ja itävaltalaisista armeijoista muodostettu ”armeijaryhmä Leopold”. Kun Paul von Hindenburg siirtyi elokuussa 1916 päämajaan esikuntapäälliköksi, Leopoldista tuli koko itärintaman ylipäällikkö. Samalla hän sai myös Preussin armeijassa kenraalisotamarsalkan arvon. Itärintaman sotatoimet päättyivät maaliskuussa 1918 solmittuun Brest-Litovskin rauhansopimukseen, jolloin Leopold vetäytyi uudelleen eläkkeelle. Rauhanneuvottelut hän jätti esikuntapäällikkönsä Max Hoffmannin harteille. Berliinin taistelu
16. huhtikuuta Žukovin 1. Valko-Venäjän rintaman joukot mursivat saksalaisten puolustuksen ensimmäiset linjat Oderin sillanpäästä liikkeelle lähdettyään, mutta Seelowin kukkuloilla hyökkäys kuitenkin pysähtyi. Samana päivänä aloittivat myös Konevin 1. Ukrainan rintaman joukot Neissen ylityksen. Edettyään Spreelle seuraavana päivänä ja senkin ylitettyään otti Konev Josif Staliniin yhteyttä ja sai luvan kääntää panssariarmeijansa kohti Berliiniä. 22. huhtikuuta 1. Ukrainan rintaman Pavel Rybalkon komentama Neuvostoliiton 3. kaartin panssariarmeija saavutti Berliinin eteläisen, Teltowin kanavan ja 4. kaartin panssariarmeija eteni kohti Potsdamia. Ylitettyään Teltowin kanavan 3. kaartin panssariarmeija eteni Berliinin eteläisten ja läntisten kaupunginosien ja Grunewaldin läpi, saapuen 27. huhtikuuta Berliinin luoteiseen kaupunginosaan Charlottenburgiin, jonka jälkeen se vedettiin Berliinistä. Itärintama (toinen maailmansota)
Leningradin piirityksen jälkeen Hitler esikuntineen päätti jatkaa keskeytynyttä etenemistä kohti Moskovaa, ja tätä varten 4. panssariryhmä siirrettiin pohjoisen armeijakunnasta keskustan armeijaryhmän hallintaan. Samassa yhteydessä kaikki panssariryhmät nimettiin uudelleen panssariarmeijoiksi. Taifuuniksi nimitetty hyökkäys aloitettiin 30. syyskuuta 2. panssariarmeijan hyökätessä Orelista kohti Oka-jokea Plavskin kaupungin kohdalla ja 4. ja 3. panssariarmeijan motittaessa neuvostojoukot kahteen suureen mottiin Vjazmaan ja Brjanskiin. Eteneminen kuitenkin pysähtyi ”kenraali Liejun” astuttua näyttämölle lokakuun aikana ja syyssateiden pehmitettyä tiet kulkukelvottomiksi. Pian lämpötila alkoi laskea lähestyvän talven edellä, ja vaikka jäätyneillä teillä pystyttiin taas liikkumaan, ei Saksan sodanjohto, joka odotti operaation olevan ohi syksyyn mennessä, ollut varannut joukoille talvivarustusta. Saksalaiset kuitenkin aloittivat 15. marraskuuta lopullisen hyökkäyksen kohti Moskovaa tarkoituksenaan saartaa kaupunki. 27. marraskuuta 4. panssariarmeija pääsi 30 kilometrin päähän Kremlistä valloittaessaan Himkin kaupungin. 2. panssariarmeija ei kuitenkaan onnistunut valtaamaan Tulan kaupunkia Moskovan eteläpuolella. 6. joulukuuta oli jo selvinnyt, että Wehrmacht ei pystyisi valtaamaan Moskovaa, ja hyökkäys pysäytettiin. Kenraali Georgi Žukov aloitti tämän jälkeen rajut vastahyökkäykset uupuneita ja huonosti talvivarusteltuja saksalaisia vastaan.
Pääsyy Moskovan valtauksen epäonnistumiseen oli hyökkäyksen viivästyminen Hitlerin muuttuvien päätavoitteiden takia. Mikäli hyökkäys olisi aloitettu alkuperäisen operaatio Barbarossan aikataulussa elokuussa sen puolustusta ei olisi ehditty vahvistaa ja siperialaisia vahvistuksia tuoda paikalle. Myöskään saksalaisille ongelmaksi muodostuneet lieju ja Venäjän ankara talvi eivät olisi ehtineet hankaloittaa suunnitelmia. Saksalaisten epäonnistumiseen Moskovan edustalla vaikutti suurelta osalta myös Kremlin toimiva vakoiluverkosto. Japanissa Saksan suurlähetystössä työskennellyt NKVD:n agentti Richard Sorge, koodinimeltään Ramsay, oli onnistunut toimittamaan Stalinille tiedon siitä, että Japani valmisteli hyökkäystä Pearl Harboriin, eikä aikonut hyökätä Neuvostoliittoon Itä-Aasiassa. Tämä mahdollisti Stalinille siperialaisten talvisodankäyntiin tottuneiden divisioonien siirtämisen Moskovan puolustukseen. Neuvostoliiton etuna olivat myös kaupungin läheisyydestä johtuneet lyhyet huoltolinjat: kaupungista siirrettiin joskus tuntienkin varoitusajoilla tehtaiden työläisiä kriittisiin kohtiin rintamaa, ja nämä saattoivat palata tehtaaseen jo samana päivänä. Saksalaisten huoltolinjat sen sijaan olivat venyneet jo vaarallisen pitkiksi – ongelma, jota korosti myös saksalaisen ja venäläisen rautatieverkon eri raideleveys. Henkilöpalvonta (politiikka)
Vladimir Iljitš Leninin ympärille muodostui Neuvostoliiton ensimmäinen henkilökultti. Hänen askeettinen, ahkera ja järjestäytynyt luonteensa erotti hänet monista muista kommunistisen puolueen johtajista. Osittain Leninin tahdon vastaisesti häntä alettiin pian pitää ”hyvänä tsaarina”, joka oli vaatimaton ja kansanläheinen, mutta samalla uuden oikeudenmukaisen järjestelmän luoja. Vuodesta 1918 lähtien häntä alettiin nimittää "voždiksi" eli johtajaksi; termi, joka 1920-luvulla laajeni koko kommunistisen puolueen johtajistoon. Sisällissodan aikana puolue alkoi jo tietoisesti käyttää hyväkseen ja levittää tätä näkemystä Leninistä poliittisen selviytymisensä välineenä, kun vallankumouksen uskonnollissävytteisten tulkintojen kautta sisällissotaa alettiin tulkita hyvän ja pahan, vallankumouksellisten pyhimysten ja vastavallankumouksellisten pahojen henkien välisenä taisteluna. Leninistä muodostui vallankumouksen pääpyhä, "Työn pyhän Raamatun" kirjoittaja, kuten eräs runoilija häntä kuvasi vuonna 1918. Kuolemaansa asti Lenin pystyi estämään tämän kansan keskuudessa syntyneen kultin päätymisen osaksi virallista puolueen propagandaa. Kuitenkin välittömästi hänen kuoltuaan otettiin tämä kristuksenkaltainen pelastaja-Lenin osaksi puolueen virallista Lenin-kulttia, vaikka monet puolueen johtajat, mukaan lukien Leninin leski Nadežda Krupskaja vastustivatkin sitä. Punaporun taistelu
Punaporun taistelu oli toisessa maailmansodassa Saksan 18. armeijan ja Neuvostoliiton 55. armeijan joukkojen välinen taistelu Punaporun kaupungin hallinnasta Leningradin lähistöllä vuonna 1943. Taistelu oli osa Operaatio Napatähteä. Taistelu alkoi 10. helmikuuta, jolloin neuvostojoukot etenivät nopeasti, mutta taistelu kääntyi myöhemmin pattitilanteeksi. Seuraavana päivänä 4. SS-Poliisidivisioonan ja Espanjan vapaaehtoisjoukkojen Emilio Estebanin johtaman 250. jalkaväkidivisioonan onnistuivat raskaita tappioita kärsien työntää neuvostojoukot takaisin. Taistelu päättyi saksalaisten voittoon 13. helmikuuta. Espanjalaiset menettivät taistelussa yli 70 % miehistään. Taistelu oli verisin espanjalaisten joukkojen käymä taistelu itärintamalla. Hitler myöhemmin palkitsi Sinisen divisioonan joukot mitalilla. Vladimir Kramnik
Lontoon MM-ottelun jälkeen Kasparov alkoi välittömästi voittaa turnauksia, kun taas Kramnik ei esittänyt niissä maailmanmestarin otteita. Astanassa 2001 Kasparov mursi Kramnikin berliiniläisen puolustuksen. Kramnik voitti muutaman merkittävän turnauksen, erityisesti Linaresissa 2003 ja 2004 Kasparovin edellä, mutta hänen pelinsä taso hiipui vuosi vuodelta. Kramnik osallistui poliittisiin kiistoihin yhdistääkseen kahteen leiriin jakautuneen shakkimaailman, johon se oli ajautunut Kasparovin ja Shortin pelattua MM-ottelunsa FIDE:n sijasta oman shakkiliittonsa alaisuudessa vuonna 1993. Kramnik, Kasparov ja FIDE allekirjoittivat vuonna 2002 Prahan sopimuksen, jonka mukaan Dortmundissa järjestettävän turnauksen voittaja haastaisi Kramnikin otteluun klassisesta maailmanmestaruudesta. Kasparov puolestaan ottelisi FIDE:n maailmanmestari Ruslan Ponomarovia vastaan ja lopuksi näiden kahden syklin voittajat pelaisivat ottelun kiistattomasta maailmanmestaruudesta. Seuraavan kahden ja puolen vuoden aikana Kramnik täytti Prahassa sopimat velvollisuutensa, mutta ottelu Kasparovin ja Ponomarovin (tai vuonna 2004 Ponomarovin FIDE:n maailmanmestarina syrjäyttäneen Kasymdžanovin) välillä ei toteutunut. Venäjän historia
Stalinin kuoltua 1953 seuranneen valtataistelun voittajaksi nousi Nikita Hruštšov. Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitto ja Yhdysvallat kamppailivat hegemonia-asemasta kylmän sodan aikana. Suoraa sotaa ei kuitenkaan koskaan käyty, johtuen mahdollisesti molempien kookkaista ydinasereserveistä. Aleksandr Tšakovski
Tšakovskin teokset edustavat ankaran puoluekantaista sosialistista realismia. Trilogia "Eto bylo v Leningrade" (”Tapahtui Leningradissa”, 1944–1947) kuvaa piiritetyn kaupungin elämää. Japanin Neuvostoliitolle luovuttamaa Etelä-Sahalinia kuvaava romaani "U nas uže utro" (”Meillä on jo aamu”, 1949) sai Stalin-palkinnon. Poliittisten suurromaanien ”Piiritys” ("Blokada", 1968–1974) ja "Pobeda" (”Voitto”, 1978–1981) aiheena ovat toisen maailmansodan tapahtumat. Leningradin alue
Leningradin alue on yksi Venäjän federaation jäsenalueista (federaatiosubjekti). Sen hallinnollisena keskuksena on Pietari, joka ei kuitenkaan kuulu alueeseen vaan on myös yksi Venäjän federaation subjekti. Myös Leningradin alueen Lomonosovin piirin hallinnollinen keskus Lomonosov sijaitsee Pietarin kaupungin puolella. Neuvostoliiton historia
Neuvostoliitto menetti alkuvaiheessa miljoonia sotilaita ja koki valtavat materiaalimenetykset, mutta Länsivaltojen sotamateriaaliapu auttoi Neuvostoliittoa kestämään pahimman pulan yli. Kesällä 1942 Saksan hyökkäyksen painopiste siirtyi etelään kohti Kaukasuksen öljykenttiä. Syksyllä eteneminen päättyi veriseen kolmen kuukauden taisteluun Stalingradin kaupungista Volgan varrella. Kun Saksa aloitti suurhyökkäyksensä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941, sen päätavoitteena oli Leningradin, Moskovan ja Ukrainan valloitus yli kolmen miljoonan sotilaan voimin. Alun perin Stalingrad ei ollut tärkeä kohde Hitlerin sotasuunnitelmassa, mutta kun puna-armeija onnistui torjumaan Saksan hyökkäyksen joulukuussa 1941, suunnitelmat muuttuivat. Seuraavana kesänä Hitler päätti aloittaa suurhyökkäyksen etelässä ja idässä tavoitteenaan vallata Kaukasuksen öljykentät ja vehnävarat ja katkaista Volgan liikennereitit. Huhtikuussa 1942 Hitler määräsi, että Stalingrad oli joko vallattava tai eristettävä tämän suurhyökkäyksen yhteydessä. Tästä kolme kuukautta myöhemmin kaupunki oli jo Saksan tärkein valloituskohde. Tappio Stalingradin taistelussa oli käännekohta Saksan sodankäynnille. Leningradin alue
Leningradin alue () on hallinnollinen alue Luoteis-Venäjällä, yksi Venäjän federaation jäsenalueista, federaatiosubjekteista. Se rajoittuu pohjoisessa Karjalan tasavaltaan, idässä Vologdan alueeseen, etelässä Novgorodin ja Pihkovan alueisiin, lännessä Viroon ja Suomenlahteen sekä luoteessa Suomeen. Lisäksi alue ympäröi siihen kuulumatonta Pietarin liittokaupungin aluetta, joka muodostaa oman federaatiosubjektinsa. Vaikka Leningradin kaupunki muutti nimensä takaisin Pietariksi Neuvostoliiton hajotessa vuonna 1991, Leningradin alueen nimi pysyi ennallaan. Suuri isänmaallinen sota
Stalingradin taistelun yhteydessä puna-armeija tuhosi yli 300 000 miehen vahvuisen akselivaltojen joukoista koostuneen armeijan. Taistelu päättyi 2. helmikuuta, kun jäljellä olevat 91 000 antautui. Muita vaiheen taisteluita olivat Leningradin piirityksen murtaminen tammikuussa 1943, voitokas Kurskin taistelu kesällä 1943, puna-armeijan eteneminen Dneprille ja Dneprin sillanpääasemien varmistaminen Ukrainassa syksyllä 1943. Viipurinlahden taistelu (1944)
Neuvostojoukot valtasivat osan Viipurinlahden saarista, mutta eivät saaneet sillanpäätä alueelle eivätkä päässeet etenemään pohjoisrannikolle. Myöhemmin suomalaisten saavutettua torjuntavoitot Tali-Ihantalassa ja Äyräpää-Vuosalmella, Neuvostoliiton Leningradin rintama pysäytti hyökkäyksensä. Yhinmäen linnake
Pietarin puolustuksesta tuolloin vastuussa ollut Josif Stalin määräsi 15. kesäkuuta sekä maalta että mereltä tapahtuneen vastahyökkäyksen ja puna-armeija valtasi Yhinmäen takaisin 15.–16. kesäkuuta välisenä yönä. Brittien laivasto ei puuttunut tapahtumiin, mutta kapteeni Augustus Agarin komentama moottoritorpedovenelaivue onnistui 18. kesäkuuta upottamaan Yhinmäen edustalle ankkuroituneen risteilijä "Olegin". Kenraali Rodzjanko hajotti Yhinmäen tappion varjolla 16. kesäkuuta Länsi-Inkerin rykmentin, jonka venäläisvastaista separatismia hän ei muutenkaan hyväksynyt. Bolševikit onnistuivat tuhoamaan Yhinmäen tapahtumien seurauksena paljastuneen Kansallisen keskuksen lähes koko organisaation Pietarissa. Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi
Joulukuussa 1895 poliisi pidätti Leninin ja 56 muuta taisteluliiton jäsentä. Uusi keskusjohto jatkoi toimintaa vankilassa istuneen Leninin ohjaamana. Järjestön huomattavin saavutus oli Pietarin tekstiilityöläisten lakko vuonna 1896. Sen tuloksena hallitus sääti lain, joka rajoitti päivittäisen työajan 11,5 tuntiin. Leningradin juttu
Lopputuloksena oli, että vuonna 1950 Nikolai Voznesenski, Mikhail Rodionov, Aleksei Kuznetsov, Pjotr Popkov, Jakov Kapustin ja Pjotr Lazutin tuomittiin kuolemaan, väärillä syytöksillä Neuvostovaltion budjetin kavaltamisesta "sopimattomaan liiketoimintaan" Leningradissa, joka oli yhtä kuin Neuvostovastainen maanpetos. Heidät teloitettiin nopeasti ampumalla heitä aseella päähän, joka oli Stalinin kommunistihallituksen asettama kuolemantuomio Neuvostoliitossa.
Yli 2000 Leningradin merkittävintä henkilöä poistettiin johtavista asemistaan. Joukossa oli tiedemiehiä, kirjailijoita ja opettajia, jotka joutuivat karkotetuksi, vangituiksi ja Gulagin työleireille. Heidän joukossa oli muun muassa Nikolai Punin. Kultainen orda
Ordan politiikka Venäjällä noudatti ohjenuoraa "hajota ja hallitse". Tataarit pyrkivät solmimaan nopeasti vaihtelevia liittoja paikallisten ruhtinaiden kanssa pitääkseen alueen heikkona ja jaettuna. 1300-luvulla Liettuan nousu suurvallaksi merkitsi haastetta tataarien ylivallalle. Liettuan suurruhtinas Algirdas löi tataarit Bug-virran varrella 1362 käydyssä Sinisten vesien taistelussa, vallaten Kiovan ja suuren osan Kiovan Rusj vanhoista alueista. 
Liettuan vastapainoksi kaani pyrki muodostamaan Moskovasta johtavan venäläisen valtion. Moskovan Iivana I:lle myönnettiin suuriruhtinaan arvo ja oikeus kerätä veroa muilta venäläisruhtinailta. Itärintama (toinen maailmansota)
Valloitettuaan Smolenskin ja edettyään Laukaanjoelle Pohjoisen ja Keskustan armeijaryhmien ensimmäinen suuri tavoite, Vienanjoen ja Dneprin välisen maakaistaleen valtaus, oli saavutettu ja tie vain 400 kilometrin päässä olleeseen Moskovaan oli auki. Hitler kuitenkin katsoi esikuntansa vastalauseista huolimatta, että Moskovaa tärkeämpi tavoite oli "Neuvostoliiton Ruhrin alueen" eli Donin ja "Ukrainan vilja-aitan" valloittaminen, joten hyökkäyksen painopiste käännettiin etelää kohti. Hyökkäyksen tavoitteena oli lyödä Etelän armeijaryhmän sivustalla olevan Homelin alueen neuvostojoukot ja näin auttaa Etelän armeijaryhmän etenemistä. 2. panssariryhmä määrättiin etenemään kohti Kiovaa, ja aina syyskuuhun asti kestäneiden taisteluiden jälkeen 1. panssariryhmä kohtasi 2:n Loh’vytsjassa 5. syyskuuta ottaen 665 000 vankia ja valloittaen Kiovan 19. syyskuuta. Aleksander Iljin-Genevski
Iljin-Genevskiä pidetään shakin neuvostoliittolaisen koulukunnan luojana. Hän ajoi peliä myös osaksi sotilaskoulutusta, jossa sitä käytettiin erilaisten taistelutaktiikoiden ja strategioiden opettamiseen. Iljin-Genevski oli itse kolminkertainen Leningradin shakkimestari 1920-luvulla. Vuonna 1925 hän voitti yhden pelin kuubalaista maailmanmestaria José Raúl Capablancaa vastaan, yhtenä harvoista pelaajista koko maailmassa. Vuosina 1920 ja 1933 Iljin-Genevski järjesti Mikhail Botvinnikin ja Salo Flohrin väliset ottelut Neuvostoliiton mestaruudesta. Yksi hollantilaisen puolustuksen variaatio on myös nimetty hänen mukaansa. Vladimir Kramnik
Avain menestykseen oli Kramnikin otteluun valmistelema espanjalaisen pelin berliiniläinen muunnelma, jota Kasparov ei pystynyt murtamaan pelatessaan valkeilla. Kasparov joutui työskentelemään ottelun aikana ankarasti, jotta pystyisi vastaamaan Kramnikin yllättäviin avausvalintoihin. Tämä johti väsymykseen ja virheisiin, joiden takia Kasparov hävisi mustilla toisen ja kymmenennen pelin. Kasparov oli valmistellut Grünfeldin puolustuksen pääasialliseksi vastauksekseen mustilla siirtoon 1.d4, mutta Kramnik lanseerasi toisessa pelissä vahvan uuden siirron sitä vastaan. Kasparov ei psykologisista syistä käyttänyt enää avausta ja sai havaita kauhukseen, että suurin osa hänen valmisteluistaan ennen ottelua oli mennyt hukkaan. Kramnik ohjasi pelin asetelmiin, joissa Kasparov tunsi olonsa epämukavaksi. Kasparov suosi dynaamista ja hyökkäävää peliä, mutta vaikutti siltä, että aina Kasparovin pelatessa valkeilla Kramnik onnistui vaihtamaan kuningattaret ja saavuttamaan loppupelin, joka oli puolustettavissa. Ottelu muistutti Botvinnikin ja Talin MM-uusintaottelua, jossa Botvinnik ei sallinut vastustajansa saavuttaa rakastamiansa monimutkaisia, dynaamisia asemia. Kramnik ei muutamasta täpärästä tilanteesta huolimatta hävinnyt yhtään peliä ja voitti ottelun pistein 8½–6½. Näin hänestä tuli José Raúl Capablancan (1921) ohella ainoa henkilö, joka on voittanut MM-ottelun tappioitta. Vladimir Lenin
Samana iltana alkoi toinen yleisvenäläinen työläisten ja sotilaiden neuvostojen edustajakokous  Smolnan juhlasalissa. Trotski julisti väliaikaisen hallituksen lakanneen olemasta ja Leninin työläisten ja talonpoikien vallankumouksen voittaneen. Tällä välin väliaikainen hallitus istui yhä Talvipalatsissa, josta Kerenski pakeni rintamalle etsimään lisäjoukkoja. Talvipalatsin puolustajat lähtivät hiljakseen pois, ja viimein Auroran tykillä ammuttiin yksi laukaus ja Talvipalatsi vallattiin ja ministerit kiikutettiin Pietari–Paavalin linnoitukseen. Leningradin rintama
Leningradin rintama oli puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka perustettiin 27. elokuuta 1941, kun Pohjoinen rintama jaettiin Leningradin ja Karjalan rintamiksi. 24. heinäkuuta 1945 siitä muodostettiin Leningradin sotilaspiiri. Pietari (kaupunki)
Leningrad oli Gorbatšovin demokraattisten uudistusten eturintamassa. Gorbatšov siirsi pitkäaikaisen kommunistisen puolueen Leningradin johtajan Grigori Romanovin ja tämän kannattajat eläkkeelle ja järjesti kaupungissa paikallisvaalit, joiden seurauksena valtaan nousi liberaali Anatoli Sobtšak. Vain kaksi kuukautta historiallisten vaalien jälkeen joukko vanhoillisia kommunistisen puolueen johtohahmoja yritti vallankaappausta, jota vastaan Boris Jeltsin nousi Moskovassa. Pietarissa satatuhatta mielenosoittajaa kokoontui Talvipalatsin aukiolle vastustamaan vallankaappaajia. Sotilaat, jotka oli lähetetty pidättämään Sobtšak, kieltäytyivät noudattamasta komentoa. Sen sijaan he saattoivat tämän paikalliselle televisioasemalle, josta Sobtšak tuomitsi vallankaappauksen. Epävarman yön jälkeen selvisi, että vallankaappausyritys oli epäonnistunut. Vladimir Lenin
Lenin väitti kapitalismin olevan yhteydessä imperialismiin ja julisti vuonna 1917 kaikille kansoille ja vähemmistöille rajoittamattoman itsemääräämisoikeuden. Kuitenkin, kun sisällissodan jälkeen hänellä oli voimaa rajoittaa sitä, hän myös teki niin ja valloitti itsenäistyneet Armenian, Georgian ja Azerbaidžanin. Venäjän sisällissota
Trotski määräsi valtamaan Ukrainan ensin. Tämä tehtiin nopealla kampanjalla kevättalvella 1919. Kasakat eivät loppuvuoden 1917 menestyksensä jälkeen olleet kyenneet organisoitumaan ja hyödyntämään voittojaan. Näin ollen kasakkavoimat hajosivat nopeasti puna-armeijan vastahyökkäyksen alettua tammikuussa 1919. Puna-armeija valtasi Kiovan helmikuussa 1919 ja kymmenen päivää myöhemmin kenraali Kaledin teki itsemurhan. Kasakkojen vapaaehtoisarmeija evakuoitiin Kubaniin, josta käsin he aloittivat Kubanin kasakoiden kanssa epäonnistuneen hyökkäyksen Jekaterinodariin. Kenraalit Kornilov ja Aleksejev kuolivat, joten kasakoiden johto siirtyi Denikinille, jonka seuraavat kuukaudet kuluivat kasakka-armeijan uudelleenrakentamisessa. Kun bolševikit näyttivät voitokkailta Ukrainassa, Ranska veti joukkonsa Odessasta huhtikuussa 1919. Venäjän historia
Leninin kuoleman jälkeen 1924 puolueessa käytiin valtataistelu Lev Trotski, Nikolai Buharinin ja Josif Stalinin välillä. Stalin voitti Trotskin, hänen karkotuksensa jälkeen hän kääntyi kuitenkin maltillisia vastaan ottaakseen vallan puolueessa ja hallinnossa. Buharin teloitettiin osana Stalinin puhdistuksia 1938. Trotski pakeni maasta aluksi Turkkiin, ja sitten Meksikoon, jossa hänet murhattiin 1940. Leningradin piiritys
Saksan pohjoinen armeijaryhmä ylitti heinäkuussa 1941 Velikajajoen noin 230 kilometriä Leningradista etelään. Joki kuului Pihkovan linnoitusalueeseen, joka oli osa Neuvostoliiton puolustusasemaa eli Stalinin linjaa. Saksan armeija ja Waffen-SS valtasivat Lyyssinän Nevajoen niskassa Leningradin itäpuolella 8. syyskuuta 1941. Tämä katkaisi kaupungin maayhteydet muuhun Neuvostoliittoon. Vahriselän offensiivi
Vahriselän offensiivi oli toisessa maailmansodassa Neuvostoliiton Leningradin rintaman ja Olhavan rintaman joukkojen tekemä hyökkäys Saksan Pohjoista armeijaryhmää vastaan elokuussa 1942. Hyökkäyksen tarkoitus oli murtaa Leningradin piiritys ja luoda huoltolinjat kaupunkiin. Hyökkäys alkoi 19. elokuuta 1942 juuri ennen kuin Saksan 11. armeijan oli tarkoitus aloittaa massiivinen hyökkäys Leningradiin 23. elokuuta. Myöhemmin Neuvostoliiton Olhavan rintaman joukot aloittivat päähyökkäyksen 27. elokuuta 1942. Neuvostoliiton hyökkäys muuttui myöhemmin pattitilanteeksi molempien osapuolten välillä. Saksalaisten aloitettua vastahyökkäyksen 21. syyskuuta he onnistuivat 10. lokakuuta 1942 mennessä palauttamaan eturintaman samalle alueelle kuin ennen puna-armeijan hyökkäystä. 15. lokakuuta saksalaiset tuhosivat viimeisetkin puna-armeijan muodostelmat alueella. Saksalaiset joutuivat hyökkäyksen seurauksena peruuttamaan suunnitellun hyökkäyksensä Leningradiin ja Pohjoinen armeijaryhmä joutui puolustuskannalle ja luovuttamaan joukkojaan Stalingradin taisteluun etelässä. Voronežin taistelu (1943)
Voronežin taistelu oli tammikuussa 1943 käyty akselivaltojen ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu Voronežin kaupungin hallinnasta. Saksalaiset olivat edetessään vallanneet kaupungin heinäkuussa 1942. Taistelu oli seurausta saksalaisten Stalingradissa kärsimästä tappiosta ja se päättyi puna-armeijan voittoon 25. tammikuuta 1943. Taistelussa puna-armeija sai yli 140 000 sotavankia. Stalingradin taistelu
Neuvostoliittolaisten joukot Stalingradissa käsittivät Vasili Tšuikovin komentamat 62. ja 64. armeijan, jotka olivat miehittäneet kaupungin kaikki tärkeät rakennukset. Neuvostosotilaat pyrkivät käyttämään hyväksi olosuhteita, joihin saksalaiset liittolaisineen eivät olleet tottuneet. Neuvostojoukot pyrkivät pysyttelemään niin lähellä vihollistaan, että saksalaislentokoneet eivät voineet pommittaa oman vihollisensa etulinjoja. Kaupunkia pommittaessaan saksalaiset saattoivat vaikeuttaa myös omaa taisteluaan: kun sortuneet talot tukkivat tiet, akselivaltojen panssarivaunut eivät pystyneet etenemään. Ahtailla kaduilla panssarivaunut ja kaupunkisotaan tottumattomat saksalaiset kärsivät huomattavia tappioita. Erityisen verisiä olivat taistelut Punainen lokakuu -terästehtaan, Dzeržinski-traktoritehtaan ja Mamajevin kurgaani -kukkulan hallinnasta. Mamajevin kurgaanilla taisteli muun muassa Neuvostoliittolainen 13. kaartin kivääridivisioona. Neuvostoliittolaiset toivat myös Volgan yli jatkuvasti miesvahvistuksia ja sotamateriaalia Stalingradista taisteleville joukoilleen. Rajajoki
Vuoden 1864 linjauksella raja oli myös itsenäisen Suomen ja Venäjän/Neuvostoliiton välillä talvisotaan saakka, jolloin hyökännyt puna-armeija ylitti sen. Muodollisesti raja lakkasi olemasta sodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940, jolloin siirtyi Viipurin länsipuolelle saakka. Jatkosodan sytyttyä Suomen puolustusvoimat hyökkäsi Neuvostoliittoon heinäkuussa 1941 sekä ylitti myös Siestarjoen lukuun ottamatta sen suuta ja Ruostekanavaa, jotka olivat osa Stalin-linjan Leningradin pohjoista puolustusvyöhykettä, Karjalan linnoitusaluetta. Sinne suomalaisten hyökkäys pysähtyi syyskuussa 1941 aloittaen omalta osaltaan Leningradin piirityksen. Asemasotavaihe kesti kesäkuuhun 1944, jolloin suomalaisten oli Karjalankannaksen suurtaisteluissa vetäydyttävä myös Siestarjoelta. Lidia Ginzburg
Ginzburg aloitti Leningradin piirityksen aikana 1942 muistiinpanojen tekemisen. Päiväkirjan tekstejä on julkaistu ensimmäisen kerran kirjallisuuslehti "Nevassa" 1984. Teos on ilmestynyt suomeksi nimellä "Leningadin piirityksen päiväkirja" (Into, 2011). Oxfordin yliopiston professori Andrei Zorin on julkaissut Ginzburgin 1940-luvun proosaa tieteellisenä laitoksena, johon sisältyy myös päiväkirja. Varsovan piiritys
Viikkoa ennen saksan hyökkäämistä Adolf Hitler solmi Molotov–Ribbentrop-sopimuksen Josif Stalinin johtaman Neuvostoliiton kanssa. Sopimuksen salaisessa lisäpöytäkirjassa Saksa ja Neuvostoliitto sopivat naapurimaidensa jakamisesta etupiireihin. Hitler ja Stalin jakoivat Puolan niin, että valtaosa jäi Saksalle Varsova mukaan lukien. Veikselin rajaamat alueet idässä Varsovan eteläpuolella jäivät Neuvostoliitolle. Stalin, joka halusi pitää Suomen ja Baltian maat itsellään oli tyytyväinen Hitlerin tarjoukseen. Wilhelm von Leeb
Loka-joulukuussa 1941 pohjoisen armeijaryhmän joukot epäonnistuivat valtaamaan Tihvinän ja kärsivät ensimmäisen merkittävän tappion Puna-armeijalle. Puna-armeijasta helposti saavutettujen voittojen rohkaisemana von Leeb toivoi voivansa suurilla joukkojen keskityksillä tuhota Tihvinän puolustuksen ja näin tuhota Leningradin puolustuksen. Neuvostoliittolaisen Olhavan rintaman joukot taistelivat kuitenkin huomattavasti menestyksekkäämmin kuin sodan alussa. Tappio aiheutti sen, että saksalaiset joutuivat sitomaan alueelle suuren määrän joukkojaan mikä heikensi – kenties ratkaisevasti – keskisen armeijaryhmän hyökkäystä kohti Moskovaa. Yli 30 prosenttia Wehrmachtin joukoista oli juuttunut Pripetin soille sodan kriittisimmillä hetkillä. Saksalaiset menettivät noin 45 000 miestä. Neuvostoliiton historia
Sosiaaliset levottomuudet, kyllästyneisyys itsevaltaiseen keisarin hallintoon, ensimmäisen maailmansodan aiheuttama taisteluväsymys ja jo pitkään kytenyt vallankumouksellisuus johti viimein 1917 Venäjän keisarikunnan luhistumiseen. Vallan otti ensin lähinnä duuman johtama väliaikaishallitus, joka kuitenkin kaatui vuoden sisällä bolševistisen puolueen ottaessa hallitsevan aseman johtajansa Vladimir Leninin johdolla. 7. marraskuuta 1917 vallankaappauksella alkanut lokakuun vallankumouksen nimellä tunnettu tapahtumasarja johti sisällissotaan, jossa vastakkaisina pääosapuolina olivat sosialistiset "punaiset" ja (vastavallankumoukselliset), ulkovaltojen tukemat "valkoiset". Bolševikit tunnustivat pian valtaannousunsa jälkeen Suomelle itsenäisyyden Venäjän keisarikunnasta. Saarto (sodankäynti)
Laajassa mielessä käsitettä saarto käytetään kuvaamaan laajojen alueiden piirittämistä. Yksi Suomen toisen maailmansodan aikaisiin tapahtumiin liittyvä saarto oli Leningradin piiritys. 1920-luku
Neuvostoliitossa sisällissota ja bolševikkien voitto johti sotaväsymykseen, tyytymättömyyteen ja nälänhätään, joka maaliskuussa 1921 huipentui Kronstadtin kapinaan. Tämän jälkeen Neuvostoliitossa otettiin käyttöön "Uusi talouspolitiikka", NEP. Vladimir Lenin kuoli 1924, ja hänen ruumiinsa palsamoitiin ja asetettiin näytille Punaisen torin laidalle rakennetun mausoleumiin. Samana vuonna Pietari nimettiin Leningradiksi. Viipurin piiri (Leningradin alue)
Jatkosodassa Suomi valloitti alueen takaisin vuonna 1941 ja muualle Suomeen evakuoitu väestö pääsi palaamaan kotiseudulleen. Moskovan välirauhassa 19. syyskuuta 1944 alue jouduttiin toistamiseen luovuttamaan Neuvostoliitolle, jossa alue muodosti jälleen Viipurin piirin. Samana vuonna Viipurin piiri siirrettiin Karjalais-Suomalaisesta SNT:sta Leningradin piiriin kuuluvaksi. Sittemmin Viipurin piiriin on liitetty sen pohjoispuolella sijainnut Jääsken piiri ja Suomen luovuttaman Kannaksen eteläisin osa Terijokea lukuun ottamatta. Kuurinmaan motti
Saksan pohjoinen armeijaryhmä oli vallannut Baltian ja siten myös Kuurinmaan operaatio Barbarossassa kesällä 1941. Seuraavat kaksi vuotta armeijaryhmä yritti vallata Leningradin, kunnes tammikuussa 1944 puna-armeija mursi kaupungin piiritysrenkaan. Itärintama (toinen maailmansota)
Pohjoisessa saksalaiset joukot jatkoivat etenemistään kohti Leningradia tarkoituksenaan eristää kaupunki ja saada yhteys suomalaisiin joukkoihin Laatokan itärannalla. Suomalaiset olivat elokuuhun mennessä vallanneet takaisin talvisodassa menettämänsä alueet Karjalankannaksella, mutta Saksan sodanjohdon pyynnöistä huolimatta joukot pysähtyivät kannaksella vanhalle rajalle eivätkä Itä-Karjalassakaan edenneet Syvärijokea etelämmäs, vaan jäivät noin 160 kilometrin päähän Leningradista. Viimeinen ratayhteys kaupunkiin katkesi 30. elokuuta saksalaisten saavuttua Neva-joelle, ja tykistökeskitykset kaupunkiin alkoivat 4. syyskuuta. Kaupungin viimeinen maayhteys katkesi 8. syyskuuta saksalaisten joukkojen edettyä Pähkinälinnaan. Raskaiden taisteluiden päätteeksi saksalaiset onnistuivat murtamaan viimeisen puolustuslinjan kaupungin edustalla olevilla kukkuloilla, eikä puna-armeijalla ollut enää joukkoja lyödä takaisin läpimurron tehneitä saksalaisia. Samaan aikaan Hitler oli kuitenkin päättänyt aloittaa uudelleen etenemisen kohti Moskovaa ja siirsi Pohjoisen armeijaryhmän joukkoja tukemaan tätä hyökkäystä. Samalla hän kielsi 12. syyskuuta joukkoja etenemästä Leningradiin aloittaen lopulta 900 päivää kestäneen piirityksen. Alfred Jodlin 7. lokakuuta allekirjoittama Hitlerin päiväkäsky kielsi hyväksymästä kaupungin antautumista. Saksalaiset yrittivät vielä loppusyksystä katkaista Laatokan yli kulkevan kaupungin huoltoreitin ja yhtyä suomalaisiin joukkoihin valtaamalla järven itärannalla Tihvinän kaupungin 8. marraskuuta, mutta eivät pystyneet etenemään pohjoisemmaksi. Neuvostoliiton vastahyökkäys 9. joulukuuta pakotti saksalaiset vetäytymään kaupungista aina Olhavanjoelle asti, ja Laatokan ”elämäntie” säilyi auki. Itärintama (ensimmäinen maailmansota)
Syyskuussa 1914 venäläiset voittivat Itävallan Galitsiassa (nykyisen Ukrainan ja Puolan alueella) Lembergin taistelun ja valtasivat käytännössä koko Galitsian, ja saarsivat Przemyślin linnoituksen, joka antautui vasta 1915. Venäläiset kohtelivat Galitsiaa huonosti, muun muassa vainosivat alueen uskontoa ja juutalaisia. Venäläisten menestys pakotti Saksan siirtämään joukkojaan länsirintamalta helpottamaan itävaltalaisten ahdinkoa. Josif Stalin
Sodan käännekohdaksi muodostui Stalingradin taistelu, jonka aikana Saksa liittolaisineen menetti kokonaisuudessaan kolme armeijaa. Akselivaltojen kokonaistappiot olivat noin 75 divisioonaa, joista 50 saksalaisia. Neuvostoliiton henkilötappiot olivat vielä suuremmat. Vuodesta 1943 lähtien Saksan joukot perääntyivät Neuvostoliitosta ja kärsivät tappioita myös muilla rintamilla. Lopulta taisteltiin Saksan alueesta itsestään – Yhdistyneen kuningaskunnan ja Yhdysvaltain joukot tulivat etelästä ja lännestä, puna-armeija idästä. Neuvostoliitto voitti kilpajuoksun Berliiniin, jossa Hitler oli tehnyt itsemurhan huhtikuussa 1945. Puna-armeijan joukot ottivat Berliinin haltuunsa ja toinen maailmansota Euroopassa oli päättynyt. Tämän jälkeen Neuvostoliitto osallistui sotatoimiin vielä Kaukoidässä, lyöden Japanin maavoimat Mantšuriassa ja vallaten Sahalinin sekä Kuriilit. Operaatio Polkovodets Rumjantsev
Operaatio Polkovodets Rumjantsev oli toisessa maailmansodassa toinen Neuvostoliiton joukkojen vastahyökkäys Saksan operaatio Zitadellen torjumiseksi. Siihen osallistuivat Neuvostoliiton Voronežin rintaman ja Arorintaman joukot . Operaation tarkoituksena oli vallata takaisin Belgorodin ja Harkovan kaupungit sekä kukistaa Saksan 4. panssariarmeijan ja taisteluosasto Kempfin joukot alueella. Operaatio alkoi 3. elokuuta 1943 ja päättyi Neuvostoliiton voittoon 23. elokuuta 1943. Belgorod vallattiin takaisin Belgorodin taistelussa 14. elokuuta mennessä ja Harkova neljännessä Harkovan taistelussa 23. elokuuta mennessä. Operaation seurauksena saksalaiset vetäytyivät Ukrainan itäosista Dneprin länsipuolelle, mikä johti Toiseen Kiovan taisteluun syksyllä 1943. Inkermanin taistelu
Inkermanin taistelun yhteydessä molemmat osapuolet kärsivät huomattavat tappiot. Suhteutettuna osapuolien vahvuuksiin, kärsi liittouman puolella taistelleet suuremmat tappiot, mutta absoluuttisesti mitattuna Venäjä kärsi enemmän miestappioita. Venäjän keisarikunta ei onnistunut kuitenkaan murtamaan Sevastopolin piiritystä, joten taistelun voitti liittouma. Inkermanin taistelu johti lopulta Venäjän sotaonnen ja taistelumoraalin kääntymiseen, eikä ratkaisuja pyritty hakemaan enää suorilla hyökkäyksillä, vaan taistelut muuttuivat asemasodaksi. Leningradin piiritys
Saksalaiset etenivät kesäkuussa 1941 alkaneessa operaatio Barbarossassa ripeästi halki Neuvostoliiton puna-armeijan miehittämän Baltian ja läntisen Venäjän aina Leningradin edustalle asti. Pohjoinen armeijaryhmä
Vasta puna-armeijan operaatio Bagration karkotti saksalaiset linnoittamaltaan Leningradin ja Moskovan väliseltä valtatieltä lopettaen 872 päivää kestäneen Leningradin piirityksen 27. tammikuuta 1944. Kaliningradin alue
Toisen maailmansodan lopulla Neuvostoliiton puna-armeija valtasi alueen ja alueen saksalainen väestö pakeni lähes kokonaan. Vuonna 1945 pidetyssä Potsdamin konferenssissa liittoutuneet sopivat, että runsas kolmannes Itä-Preussista, pääkaupunki Königsberg mukaan lukien, siirtyi Neuvostoliitolle. Tämän jälkeen alue asutettiin uudelleen pääosin venäläisillä. Vuonna 1946 alueesta tuli Venäjän neuvostotasavaltaan kuuluva Kaliningradin alue pääkaupunkiaan seuraten silloin edesmenneen Neuvostoliiton presidentin Mihail Kalininin mukaan. Sitten alue sulkeutui ulkomaisilta ja siitä tuli militarisoituneimpia alueita koko maassa. Baltijskista kehittyi 1950-luvulla Neuvostoliiton Baltian laivaston tärkein tukikohta. Kaliningradin aluetta tarjottiin neuvostoaikana Liettuan neuvostotasavallalle, mutta se ei ottanut aluetta vastaan, jotta Liettuan venäläisvähemmistö ei olisi kasvanut. Krimin sota
Krimin sota sai päätöksensä Pariisissa, jossa allekirjoitettiin 30. maaliskuuta 1856 Pariisin rauhansopimus. Sopimuksen nojalla Sevastopol palautettiin Venäjän keisarikunnalle, joka luopui vaatimuksista, että Osmanien valtakunnan tulisi tunnustaa Venäjän keisari kaikkien kristittyjen suojelijaksi Osmanien valtakunnassa, Moldova ja Valakia jäivät autonomisina osmanien alaisiksi valtioiksi, Mustameri ja Ahvenanmaa demilitarisoitiin. Käytännössä tämä tarkoitti kieltoa korvata brittilaivaston rikki tykeillään ampuma Bomarsundin linnoitus uudella linnoituksella. Stalingradin taistelu
Saksalaisten ainoa mahdollisuus oli valloittaa koko kaupunki pala palalta ja rakennus rakennukselta. Neuvostoliiton pienet kivääriryhmät toimivat tehokkaasti näissä olosuhteissa. Ainoa tapa vallata rakennus oli murtautua sisään ja puhdistaa se huone huoneelta vihollissotilaista. Taistelun edetessä akselivallat saivat kuitenkin kaupungin pääosin haltuunsa Volgan itäpuolisen kaupunginosan jäädessä Neuvostoliitolle. Leningradin piiritys
Neuvostoliiton hyökkäykset piiritysrenkaan murtamiseksi keväällä 1942 helpottivat painetta Leningradissa. Hyökkäys päättyi kuitenkin tappioon ja koko toinen iskuarmeija, komentajanaan Andrei Vlasov, menetettiin huhtikuussa. Kesällä Adolf Hitler määräsi marsalkka Erich von Mansteinin, joka oli juuri vallannut Sevastopolin, valtaamaan Leningradin. Elokuun lopulla, vain paria viikkoa ennen saksalaisten hyökkäystä, Olhavan rintama aloitti uuden yrityksen piirityksen murtamiseksi. Tämäkin yritys epäonnistui, ja toinen iskuarmeija tuhoutui. Hyökkäyksen torjuminen kulutti saksalaisia joukkoja, ja kun tilanne Stalingradin suunnalla huononi, OKH keskeytti hyökkäyksen. Tähän mennessä kaupungista oli jo evakuoitu kaikki ylimääräiset siviilit. Georgian kysymys
Puna-armeija oli vallannut Georgian helmikuussa 1921 ja syössyt paikallisen menševikkihallituksen vallasta asettaen bolševikkien hallinnon sen tilalle. Georgialaissyntyiset neuvostopoliitikot Josif Stalin ja Sergo Ordžonikidze vastustivat nationalismia ankarasti ja halusivat, että Georgia liittyisi yhdessä Armenian ja Azerbaidžanin kanssa Transkaukasian sosialistiseen federatiiviseen neuvostotasavaltaan, josta muodostettaisiin myöhemmin Sosialististen neuvostotasavaltojen liitto. Lev Trotski kannatti hitaampaa tapaa, jolloin maaperää oltaisi valmisteltu sisältä päin tulevaa kapinaa varten, johon puna-armeija olisi tullut avuksi. Lenin tuki aluksi Stalinin linjaa menestyksekkään valtauksen jälkeen eivätkä paikallisten bolševikkien valitukset Stalinin harjoittamasta imperialismista herättäneet vastakaikua. Kun kiista georgialaisten ja neuvostoliittolaisten kommunistien välillä kiristyi oli Leninin pakko puuttua asiaan. Ordžonikidze oli Georgiassa vieraillessaan pahoinpidellyt georgialaisen kommunistijohtaja Mikheil Okudžavan. Välikohtaus sai Leninin vetämään tukensa Stalinilta. Lenin alkoi tukea yhä avoimemmin Georgian kommunisteja itsemääräämisoikeuteen liittyvässä kysymyksessä. Lenin oli huolissaan siitä, ettei neuvostoliittolainen imperialismi eroaisi tsaristisesta imperialismista, mikä olisi omiaan aiheuttamaan epäluuloja muissa neuvostotasavalloissa. 14.3.1923 Ordžonikidze ja Georgian kommunistit saavuttivat löyhän kompromissin. Georgia liittyisi Transkaukasian sosialistiseen federatiiviseen neuvostotasavaltaan ja neuvostojohto vannoisi taistelevansa isovenäläisyyttä vastaan. Lenin ei lopulta voinut paljoakaan puuttua Georgian kysymykseen heikentyneen terveytensä vuoksi. Stalinin asema vahvistui. Ordžonikidze syrjäytti poliittiset vastustajansa Georgian kommunistisesta puolueesta ja nimitti tilalle myötämielisempää puoluehenkilöstöä. Stalin julisti, että kysymys kansallisesta itsemääräämisoikeudesta on alisteinen työväenluokan aseman vahvistamiselle. Julistus murskasi lopullisesti georgialaisten haaveet autonomiasta. Vladimir Lenin
Lenin ei kuitenkaan jäänyt lakimiesuralle, vaan liittyi vallankumoukselliseen toimintaan ja johti marxilaisia opintokerhoja keskittäen toimintansa suurimmaksi osaksi Pietariin. Vallankumouksellisen toimintansa johdosta hänet pidätettiin 7. joulukuuta 1895, ja viranomaiset pitivät häntä vangittuna vuoden ajan. Tämän jälkeen hänet karkotettiin kolmeksi vuodeksi Siperiaan Jeniseiskin kuvernementissa sijaitsevaan Šušenskojen kylään. Siellä karkotettujen annettiin melko rauhassa jatkaa kirjallisia töitään ja solmia yhteistyösuhteita keskenään. Šušenskojeen oli karkotettuna myös suomalainen vallankumouksellinen Oskar Engberg, jonka kanssa Lenin ystävystyi. Karkotusaikanaan vuoden 1898 heinäkuun 10. päivänä Lenin meni naimisiin sosialistiaktivisti Nadežda Krupskajan kanssa. Vuonna 1899 hän julkaisi teoksen "Kapitalismin kehitys Venäjällä". Kirja julkaistiin salanimellä Vladimir Iljin. Teos käsitteli kattavasti keisarikunnan kansantaloutta, pääosin venäläisen marxismin perustajan Georgi Plehanovin näkemyksien pohjalta. Olhavan rintama
Olhavan rintama osallistui yritykseen Leningradin piirityksen murtamiseen tammikuussa 1942, mikä epäonnistui ja aiheutti puna-armeijalle lähes kokonaisen armeijan tappiot. Syksyllä Olhavan rintaman onnistui raskaiden tappioiden jälkeen työntää saksalaiset pois lähes kokonaan Laatokan rannalta. Olhavan rintama aloitti lokakuussa 1942 valmistelut uuteen hyökkäyksen saksalaisten Leningradin ympäristön asemia vastaan ja 12. tammikuuta alkaneen offensiivin onnistui työntää saksalaiset kokonaan pois Laatokalta teknisesti päättäen Leningradin piirityksen. Shunzhi
Samoihin aikoihin mantšujen kotimaan pohjois­puolella venäläiset Vasili Pojarkov (1643–1646) ja Jerofei Khabarov (1649–1653) olivat alkaneet tutkia Amurin laaksoa Venäjän tsaarin toimeksi­annosta. Vuonna 1653 Khabarov kutsuttiin takaisin Moskovaan, ja hänen tilalleen lähetettiin Onufriy Stepanov, joka otti komentoonsa Khabarovin kasakkajoukot. Stepanov jatkoi matkaa etelään Sungari-joelle saakka, jonka varsilla hän peri veroja paikallisilta asukkailta kuten daguureilta ja dutšereilta, mutta nämä heimot tekivät vastarintaa, koska he olivat jo joutuneet maksamaan veroa keisari Shunzhille (venäläisissä lähteissä "Shamshakanille"). Vuonna 1654 Stepanov voitti pienen mantšusitajoukon, joka oli lähetetty Ninggutasta ottamaan selvää venä­läisten etenemi­sestä. Vuonna 1655 toinen Qing-komentaja, mongoli Minggadari (k. 1669), voitti Stepanovin joukot Kumarskin linnoi­tuksessa Amurin varrella, mutta tämä ei riittänyt venäläisten karkot­tamiseksi alueelta. Vuonna 1659 kuitenkin mantšu­kenraali Šarhūda (1599–1659) hyökkäsi Stepanovia vastaan ainakin 40 sotalaivalla, jotka surmasivat tai vangitsivat useimmat alueelle saapuneet venäläiset. Tämä Qingin voiton jälkeen kasakat pysyivät jonkin aikaa poissa Amurin laaksosta, mutta venä­läisten ja mantšujen väliset raja­kahakat jatkuivat vuoteen 1689 saakka, jolloin alle­kirjoitettu Nertšinskin rauhansopimus vahvisti Venäjän ja Kiinan välisen rajan. Oranienbaumin sillanpääasema
Saksalaisten hyökätessä kohti Leningradia syyskuussa 1941 rintama vakiintui linjalle Kirnu (ven. "Kernovo") – Lupanova ("Lubanovo") – Terenttilä ("Terentjevo") – Joenkylä ("Bolšoje Gorlovo") – Porsas ("Porzolovo") – Pietarhovi. Neuvostojoukot pitivät sen pohjoispuolisen alueen hallussaan tammikuussa 1944 aloitettuun vastahyökkäykseen saakka. Oranienbaumin sillanpääasemalla oli suuri merkitys piiritetyn Leningradin puolustuksessa. Sen huolto tapahtui meritse ja talvisin Retusaaren kautta kulkenutta jäätietä pitkin. Sillanpääaseman puolustuslinjoilla on paljon sotamuistomerkkejä. Talin–Ihantalan taistelu
Viipurin valtauksen jälkeen Neuvostoliiton sodanjohto antoi Leningradin sotilaspiirin tehtäväksi jatkaa hyökkäystä syvemmälle Suomeen. Lähitavoitteeksi asetettiin Imatra–Lappeenranta–Virojoki-tasa, joka tulisi saavuttaa 26.–28. kesäkuuta mennessä. Leningradin sotilaspiiri
Siviilihallinnollisesti Leningradin sotilaspiiriin kuuluivat Arkangelin alue (ml. Nenetsia), Vologdan alue, Kaliningradin alue, Karjalan tasavalta, Murmanskin alue, Novgorodin alue, Pihkovan alue, Leningradin alue sekä Pietarin kaupunki. Venäjän sisällissota
C. G. E. Mannerheim olisi halunnut johtaa suomalaiset joukot auttamaan Venäjän valkoisia. Olivathan Suomessa valkoiset voittaneet juuri sisällissodan. Hanke ei kuitenkaan saanut kannatusta. Suomen väliintulo olisi saattanut osoittautua ratkaisevaksi Venäjän sisällissodassa. Leninin mielestä oli "aivan varmaa, että vähäisinkin apu Suomelta olisi ollut riittävä ratkaisemaan Pietarin kohtalon". Trotski puolestaan ennakoi talvisotaa sanomalla: "Me emme voi elää vuodesta toiseen sen pysyvän uhan alaisena, että kenraali Mannerheim, tai joku muu, ehkä päättää ottaa meiltä Pietarin". Kaliningrad
Toisen maailmansodan jälkeen natsiaikaisesta Adolf Hitlerin aukiosta (alk. Hansa-aukio) tehtiin Voiton aukio, jolle pystytettiin kommunistijohtaja Vladimir Leninin patsas. Kaupunki nimettiin Kaliningradiksi Neuvostoliiton muodollisena valtionpäämiehenä toimineen Mihail Kalininin kuoltua 1946. Kaupunkiin jääneestä 25 000 saksalaisesta suurin osa karkotettiin 1947–1948. Pieni osa heistä hankki Neuvostoliiton kansalaisuuden ja jäi kaupunkiin. Tilalle otettiin väkeä muualta maasta ja muutamassa vuodessa kaupunkiin muutti lähes 60 000 ihmistä. 1960-luvulla Königsbergin linnan jäännökset purettiin monumentaalisen Neuvostojen talon tieltä. Leningradin piiritys
Jatkosodan alussa Suomen armeija hyökkäsi Neuvostoliittoon heinäkuussa 1941. Suomi valtasi talvisodassa menettämänsä alueet Karjalankannaksella ja ylitti talvisotaa edeltäneen rajan suoristaessaan rintamalinjan Laatokan ja Suomenlahden välillä. Täten Suomi miehitti Kirjasalon ja Valkeasaaren pullistumat. Suomi pysähtyi Stalinin linjalle Leningradin pohjoiselle puolustusvyöhykkeelle, Karjalan linnoitusalueelle syyskuun alussa taistelujen laantuessa enimmäkseen asemasodaksi. Neuvostoliiton siirrettyä vahvistuksia Suomen lohkolta saksalaisia vastaan myös Saksan pohjoisen armeijaryhmän eteneminen käytännössä pysähtyi. Venäjä
Lokakuun vallankumouksen jälkeen puhkesi sisällissota uuden bolševikkihallinnon, valkoisten, sosialistivallankumouksellisten, ja menševikkien välillä. Bolševikit solmivat Brest-Litovskin rauhan, joka lopetti sotatoimet keskusvaltoja vastaan ja Venäjä pääsi näin ulos ensimmäisestä maailmansodasta. Venäjä menetti sopimuksessa alueita Ukrainasta ja Puolasta. Saksalaisten miehittämät Baltian maat ja Suomi irtautuivat Venäjästä. Ympärysvallat aloittivat rauhansopimuksen seurauksena intervention Venäjälle bolševikkien vastaisia voimia tukeakseen. Kilpailevat sosialistiryhmät tuhottiin sodan kuluessa ja neuvostojen paikallinen päätäntävalta poistettiin. Sisällissodan päättyessä maan talous ja infrastruktuuri olivat raunioina. Sodan jälkeen alettiin toteuttaa osittaista markkinataloutta NEP-politiikalla. Sisällissodasta voittajina selvittyään Venäjän neuvostotasavalta sekä kolme muuta neuvostotasavaltaa muodostivat Neuvostoliiton 22. joulukuuta 1922. Suomen sisällissota
Neuvosto-Venäjän tavoitteet ja toimet Suomen suhteen vaikuttavat pinnalta katsoen ristiriitaisilta. Bolševikit myönsivät maalle itsenäisyyden joulukuussa 1917, mutta valtasivat menettämiään alueita myöhemmin takaisin kansallisuuspolitiikastaan huolimatta, saksalaisten ”avunpyyntötaktiikkaa” käyttäen. V. I. Lenin olisikin halunnut Suomen säilyvän entisen emämaan yhteydessä sotilas-, suurvalta- ja myös sisäpoliittisista syistä, mutta maasta oli luovuttava Saksan uhan, neuvosto-Venäjän sisäisen sekasorron ja ympärysvaltojen intervention takia. Päätavoitteena oli Venäjän ydinalueiden pelastaminen. Lisäksi joulukuun 1917 alussa maan kolmestakymmenestä hallintoalueesta vain yksi oli täysin bolševikkien hallussa. Näiden sotilas- ja geo­poliittisten tosiasioiden vuoksi Leninillä oli varaa ja mahdollisuuskin esiintyä Suomen suunnalla aatteellisena kansojen itsemääräämisoikeutta kunnioittavana bolševikkina. Se ei estänyt neuvosto-Venäjää tukemasta Suomen punaista kaartia vuoden 1918 sodan aikana. Punaisten voitto olisi helpottanut bolševikkien epävarmaa asemaa, ja siksi suomalaisten kansallista epäyhtenäisyyttä yritettiin käyttää hyväksi. Venäjän sisäisen kriisin vuoksi tuki oli kuitenkin riittämätöntä.