Milloin Moskovan Bolšoi-teatteri on rakennettu?
Bolšoi-teatteri
Nykyinen teatteritalo on vuodelta 1856. Se uusittiin perusteellisesti kuusi vuotta kestäneessä remontissa, joka valmistui vuonna 2011. Samalla paikalla on ollut teatteri 1700-luvulta asti. Teatterirakennus ja sen edessä oleva Apollon patsas on kuvattu sadan ruplan setelissä.
Fjodor Volkov
Fjodor Grigorjevitš Volkov (, 20. helmikuuta 1729 Kostroma – 15. huhtikuuta 1763 Moskova) oli venäläinen näyttelijä, joka tunnetaan Venäjän ensimmäisen ammattiteatterin perustajana. Kriitikko Vissarion Belinski on kutsunut häntä ”venäläisen teatterin isäksi”. Pythagóreion teatteri
Teatteri on rakennettu 300-luvulla eaa. ja ollut käytössä vielä roomalaisella ajalla. Teatterista on säilynyt osa esiintymislavasta sekä yhdestä penkkirivistä sekä esiintymislavan takana olleesta holvatusta sisternistä. Katsomon istuimet on ollut alun perin tehty marmorista. Nykyisin teatterin esiintymislava ja katsomoalue on katettu kevyillä nykyaikaisilla teatterirakenteilla, ja sitä käytetään erilaisissa teatteri- ja musiikkiesityksissä, kuten antiikin aikaisten tragedioiden uudelleenesityksissä. Mošenskoje
Uverjoki jakaa kylän itä- ja länsiosaan. Se koostuu etupäässä puutarhapalstojen ympäröimistä yksikerroksisista puutaloista. Nähtävyyksiä ovat vuonna 1787 rakennettu pyhän Nikolauksen kirkko sekä 1800-luvulta peräisin olevat Kruglikin ja Božerjanovin kartanot. Mošenskojen kotiseutumuseo esittelee alueen perinteistä kansankulttuuria. Kulttuuritalossa toimii taidegalleria. Suomalaisen teatterin historia
Uuden ajanmukaisen teatteritalon aikaansaaminen kaupunkiin oli kuitenkin herännyt tuonaikaisen turkulaisten teatterin ystävien mielessä, ja sen toteuttamisen näkyvimmiksi hahmoiksi nousivat tri Nils Henrik Pinello ja kauppaneuvos Abraham Kingelin. Rakentamispäätös saatiin aikaan 1836, ja jo 21. tammikuuta 1839 uusi teatteritalo voitiin vihkiä tarkoitukseensa. Uuden uusklassismia edustavan teatterin suunnitteli jälleen P.J. Gylich ja julkisivun suunnitteli C. L. Engel. Alkuvuosikymmenet teatteritalo palveli lukuisten, pääasiassa Ruotsista saapuneiden teatterikiertueiden ja myöhemmin myös vierailevien suomalaisten teatterien esityspaikkana. Vuosien 1894-1919 aikana teatteri toimi pääasiassa Svenska Inhemska Teaterin teatterina, joka toimi kotimaisin näyttelijöiden voimin. Myös Turun Suomalainen Teatteri aloitti teatterin alivuokralaisena vuosina 1918-1928. Nykyisin tämä Suomen vanhin yhä käytössä oleva teatteritalo toimii Åbo Svenska Teaterin tyyssijana. Kulttuuritalo (Tukholma)
Kulttuuritalon rakentamisen taustalla oli 1965–1966 järjestetty aatekilpailu Sergelin torin eteläpuolisen korttelin käytöstä. Kilpailun voitti Peter Celsing, ja rakennustyöt alkoivat 1968. Celsing suunnitteli sekä Kulttuuritalon että Brunkebergstorgin puolelle rakennetun Sveriges Riksbankin mustanpuhuvan toimitalon. Ensimmäinen valmistui vuonna 1974, jälkimmäinen 1976. Kulttuuritaloon kuuluu teatterisiipi, jossa toimii Tukholman kaupunginteatterin näyttämö, sekä näyttelyrakennus, johon kuuluu Sergelin torin puoleinen lasiseinäinen julkisivu. Aleksanterin teatteri
Aleksanterin teatteri on Helsingin Bulevardin ja Albertinkadun kulmatontille vuonna 1879 valmistunut, keisari Aleksanteri II:n mukaan nimetty teatterirakennus. Alkujaan se oli venäläinen teatteri (Helsingin Venäläi­nen valtiolli­nen Aleksanterin teatteri, ), jonka tarkoitus oli tarjota viihdykettä niin venäläisille kuin suomalaisille. Gorkin elokuvastudio
Gorkin elokuvastudio eli Maksim Gorkille nimetty elokuvastudio () on vuonna 1915 perustettu venäläinen elokuvayhtiö. Neuvostoliiton aikana se oli yksi maan suurimmista elokuvastudioista. Se on tuottanut yli tuhat elokuvaa. Gorkin elokuvastudion tuottamia elokuvia olivat muun muassa "Äiti" ja "Pietarin viimeiset päivät". Vaasan kaupunginteatteri
Uusittu teatteritalo sijaitsee keskustassa Pitkäkadun ja Rauhankadun kulmauksessa. Rakennuksen vanha osa on edelleen alkuperäinen, vuonna 1906 valmistunut "Vaasan Työväentalo", joka on arkkitehti A.W. Stenforsin suunnittelema kaunis jugend-talo. Kiinteistölle tehtiin vuosina 1989–1992 laaja peruskorjaus- ja uudisrakennustyö, jonka yhteydessä talon uudisrakennussiipeen rakennettiin uudet nykyaikaiset näyttämötilat. Vanhan jugend-talon ulkoasu palautettiin peruskorjauksen yhteydessä alkuperäiseen muotoonsa. Uudisrakennusosa on puolestaan modernia arkkitehtuuria, jonka avarien aulojen keskeiset materiaalit ovat graniitti ja teräs. Suuren näyttämön "Romeo"-salissa on paikkoja 370, ja vanhan rakennuksen puolella olevan pienen näyttämön "Julia"-salissa niitä on 118. Talon ylimmässä kerroksessa on pieni ullakkosali, jossa on esitetty lastenteatteria. Lisäksi teatteri järjestää pienimuotoisia matineaesityksiä myös teatteriravintolassa, "Kahvila Kulman" salissa. Lokki (näytelmä)
Tšehov kirjoitti Lokin vuosina 1895–1896, ja näytelmän ensiesitys oli Pietarissa 17. lokakuuta 1896. Lokkiin suhtauduttiin aluksi penseästi, ja Tšehov masentui näytelmän huonosta vastaanotosta. Konstantin Stanislavskin johtama Moskovan taiteellinen teatteri otti kuitenkin Lokin ohjelmistoonsa vuonna 1898, ja siitä alkoi näytelmän menestys ja nousu klassikkoasemaan. Aleksandr Golovin
Golovin hankki lavasteet Moskovan taiteellisen teatterin tuontantoon Pierre Beaumarchais'n "Figaron häihin". Merkittävä venäläinen teatteriohjaaja Konstantin Stanislavski ohjasi näytelmän nopeana tuotantona, jota oli harjoiteltu jo vuoden 1925 lopusta alkaen. Stanislavski sijoitti näytelmän vallankumousta edeltäneeseen Ranskaan ja muokkasi sen viidestä osasta yksitoista kohtausta. Golovin käytti mekaniikkaa nopeuttaakseen lavasteiden vaihtoa. Näytelmä oli suuri menestys ja näyttelijät huudettiin ediin kymmenen kertaa. Anton Tšehov
Tšehov siirtyi novelleista myös näyttämötaiteen pariin ja kirjoitti ensimmäisen näytelmänsä "Ivanovin" 1887 – hänen varsinaista esikoisnäytelmäänsä "Platonov" (1878) ei aikanaan esitetty, ja se julkaistiin vasta Tšehovin kuoleman jälkeen. Hänen kuuluisin näytelmänsä on 1895 julkaistu "Lokki". "Lokki" kärsi aluksi täydellisen epäonnistumisen Pietarissa ja saavutti suosiota vasta Moskovassa kolmen vuoden kuluttua. Tämän jälkeen ”tšehovilaiset” näytelmät saavuttivat yhä kasvavaa menestystä. Hänen viimeisiksi teoksikseen jäivät näytelmät "Vanja-eno" (1900), "Kolme sisarta" (1901) ja "Kirsikkapuisto" (1904). Vuonna 1901 Tšehov solmi avioliiton Moskovan taiteellisen teatterin näyttelijättären Olga Knipperin kanssa. Azerbaidžanin valtionooppera ja -baletti
Azerbaidžanin valtionooppera ja -baletti tai Azerbaidžanin valtionooppera ja -baletti joka on nimetty Mirzə Fətəli Axundov mukaan () on Mirzə Fətəli Axundovin suunnittelema oopperateatteri, joka sijaitsee Bakun kaupungissa Azerbaidžanissa. Rakennus valmistui vuonna 1911. Oopperatalo vihittiin käyttöön 1920. Rakennusta on kutsuttu myös nimellä "Mailovin teatteri". Ooppera järjestää ooppera- ja balettinäytöksiä. Anastasija Volotškova
Vuosina 1998–2000 Volotškova esiintyi Bolšoi-baletin prima ballerinana Jekaterina Maksimovan ohjauksessa. Volotškova tanssi muun muassa Gisellessä, Joutsenlammessa, La Bayadèressä, Prinsessa Ruususessa, Raymondassa ja Russian Hamletissa sekä esiintyi balettiseurueen kiertueilla eri puolilla Eurooppaa. Vuonna 2001 Juri Grigorovitš kutsui Volotškovan takaisin Bolšoi-balettiin tämän oltua poissa keskittyessään soolouraansa ulkomailla. Volotškovan esitys Joutsenlammessa Bolšoi-teatterissa toi hänelle arvostetun Prix Benois de la Danse -palkinnon vuonna 2002. Samana vuonna Volotškova sai Venäjän kunnioitettu taiteilija -tunnustuksen. Joensuun kaupunginteatteri
Teatterin esityspaikkoja on ollut kaupungintalon remontin aikana 1990-luvulla Carelia-sali ja Salmisen sali. 
Joensuun kaupunginteatteri perustettiin 1948, kun Joensuun Työväen Teatteri (per. 1912) ja Joensuun Teatteri (per. 1914) yhdistettiin.
Kaupunginteatterin katsojalukuja vuoden 1995 jälkeen: suurin yleisömäärä kirjattiin vuonna 1996, jolloin katsojia oli 41000. Vuonna 2003 katsojia oli 38 000. Ajanjakson pienin yleisömäärä oli vuonna 2015, jolloin katsojia oli noin 15 000. Vuoden 2017 yleisömäärä oli 17 500. Georgia
Georgian vanhin säilynyt teatteritila on Uplistsikhestä löydetty näyttämö 200-luvulta eaa. Moderni teatteri sai kuitenkin alkunsa 1800-luvulla. Vuonna 1879 perustettu Rustaveli-teatteri nousi merkittäväksi kulttuurikeskukseksi, joka yhdisti modernia teatteria perinteiseen kansanteatteriin. Erityisesti 1900-luvun alku oli merkittävää aikaa teatteritaiteen kehityksen kannalta. Ajan huomattavimpiin ohjaajiin kuuluivat Kote Mardžanišvili, joka nosti georgialaisen teatterin uudelle tasolle, ja hänen jalanjäljissään kulkenut Sandro Akhmeteli. 1900-luvun jälkipuoliskolla kansainvälistä tunnustusta sai eeppisen teatterin mestari Robert Sturua. Nykyään Georgiassa on noin 40 teatteria, joista merkittävimpiin kuuluvat Rustaveli-teatterin lisäksi Mardžanišvili-teatteri ja vuonna 1851 perustettu Tbilisin ooppera- ja balettiteatteri. Georgia tunnetaan myös tanssiteatteristaan: Vakhtang Tšabukiani toi klassiseen balettiin georgialaisia piirteitä ja 1900-luvun lopulla Georgian tunnetuimmaksi ballerinaksi nousi Nino Ananiašvili. Moskovan juutalainen teatteri
Lokakuussa 1941 teatteri evakuoitiin Taškentiin, josta se palasi Moskovaan vuonna 1943. Teatterin viimeiseksi menestyskappaleeksi jäi Mihoelsin ohjaama musiikkinäytelmä "Freilehs". Mihoelsin murhan jälkeen taiteelliseksi johtajaksi nimitettiin Zuskin, joka pidätettiin joulukuussa 1948. Teatteri lakkautettiin vuonna 1949 Stalinin juutalaisvastaisen kampanjan aikana. John Lanchbery
Lanchbery pääsi vuonna 1948 Metropolitan Balletin palvelukseen. Vuosina 1959–72 hän johti Royal Balletia. Hän teki yhteistyötä muiden muassa Frederick Ashtonin, Kenneth MacMillanin, Margot Fonteynin ja Rudolf Nurejevin kanssa. Nurejev piti Lanchberya aikansa huomattavimpana kapellimestarina. Royal Ballet -uransa jälkeen Lanchbery johti Australian balettia (1972–78) ja American Ballet Theatrea (1978–80). Lanchbery oli ensimmäinen Bolšoi-mitalin saanut ulkomaalainen kapellimestari (1961). Hän sai myös muita tunnustuksia, ja hänestä tuli Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeri vuonna 1990. Elokuvateatteri Moskova
Elokuvateatteri Moskova sijaisee Minskin ydinkeskustassa osoitteessa prospekt Pobeditelei 13. Lähin metroasema on Njamiha (Nemiga). Nykyään elokuvateatterin pienempi sali on elokuvaopiskelijoiden käytössä. Suuressa salissa on 873 istumapaikkaa. Elokuvateatterissa on baari-kahvila ja usean pöydän biljardisali, jonka läheisyydessä sijaitsee valkovenäläisessä taidehistoriassa arvokkaana pidetty taiteilija "Gabriela Vaštšenko"n mosaiikkilasityö. Fjodor Volkov
Keisarinna Elisabet kutsui vuonna 1752 Volkovin näyttelijäseurueen Pietariin, jossa he esittivät muun muassa Aleksandr Sumarokovin näytelmiä. Volkov määrättiin veljensä Grigorin kanssa maasotakouluun, jossa he opiskelivat kieliä, taideaineita ja osallistuivat kadettien teatteriesityksiin. Vuonna 1756 jaroslavlilaisen näyttelijäseurueen pohjalta muodostettiin Venäjän ensimmäinen ammattiteatteri. Sen repertuaari käsitti teatterin johtajana toimineen Sumarokovin näytelmiä, joissa Volkov esitti pääosia. Sumarokovin erottua virastaan vuonna 1761 Volkovista tuli teatterin johtaja. Bolšoi-teatteri
Bolšoi-teatteri (, Suuri teatteri) on teatteri- ja oopperatalo Moskovassa, Venäjällä. Näytelmien ja oopperoiden lisäksi teatterissa esitetään myös balettiesityksiä. Teatterin nykyisen rakennuksen suunnitteli arkkitehti Joseph Bové. 
Bolšoi-teatteri on toiminut ensiesityspaikkana monelle historialliselle teokselle. Muun muassa Pjotr Tšaikovskin baletit "Joutsenlampi" ja "Pähkinänsärkijä" sekä ooppera "Patarouva" saivat ensiesityksensä Bolšoissa. Teatterin ylikapellimestareista tunnetuimmat ovat Jevgeni Svetlanov, Gennadi Roždestvenski ja Juri Simonov. Moskovan suurmoskeija
Suurmoskeija rakennettiin aiemman, vuonna 1904 rakennetun ja syksyllä 2011 puretun, tataariyhteisön keskuksena toimineen pienemmän Moskovan katedraalimoskeijan paikalle. Tämä moskeija oli rakennettu tataarikauppiaiden vuonna 1902 hankkimalle maa-alueelle. Vanhan osin puisen moskeijan purkamista kritisoitiin vanhaa moskovalaista arkkitehtuuria suojelevien ja monien muslimijohtajien taholta "barbaariseksi" teoksi. Moskovan katedraalimoskeija oli maan ainoa myös Neuvostoliiton aikana toimintaansa jatkanut moskeija. Edellisen kerran uskonnollinen rakennus purettiin Moskovassa neuvostoaikana vuonna 1978. Islamin suurten juhlapyhien aikaan jopa 100 000 uskovaisen kerrottiin kokoontuneen samanaikaisesti pyhäköön ja sen ympärille rukoilemaan. Moskovan elokuvajuhlat
Moskovan kansainväliset elokuvajuhlat (, ) on Venäjän pääkaupungissa Moskovassa vuosittain kesä-heinäkuussa pidettävä elokuvafestivaali. Se järjestettiin ensi kerran vuonna 1935, jolloin tuomaristoa johti Sergei Eisenstein. Tapahtuma jäi yksittäiseksi, kunnes vuodesta 1959 festivaalia alettiin järjestää säännöllisesti joka toinen vuosi, vuorovuosin Tšekkoslovakiassa pidettyjen Karlovy Varyn elokuvajuhlien kanssa. Neuvostoliiton hajottua ja Tšekkoslovakian jakauduttua molemmat festivaalit muuttuivat jokavuotisiksi. Aleksandr Godunov
23. elokuuta vuonna 1979, kun Bolšoi-teatteri oli kiertueella New York Cityssä, Godunov otti yhteyttä viranomaisiin ja anoi poliittista turvapaikkaa. Kun KGB oli kuullut tempauksesta, Bolšoi oli juuri lentokentällä matkalla takaisin. KGB päätti estää Godunovin vaimon, mukana kiertueella olleen solisti Lyudmila Vlasovan, loikkauksen. Rouva Vlasovaa pidettiin Aeroflotin Moskovan koneessa, mutta koneelta evättiin lähtölupa kolmeksi vuorokaudeksi, koska maahanmuuttovirasto halusi tietää, lähteekö tämä maasta vapaaehtoisesti eikä pakosta. Presidentti Jimmy Carter ja neuvostojohtaja Leonid Brežnev joutuivat kriisiin mukaan. Soutjärven vepsäläinen etnografinen Rjurik Lonin -museo
1980-luvulla museo sai uudet tilat ns. Melkinin talosta Mel’kamättakselta (‘Melkininmäeltä’), missä se nykyisin sijaitsee. Tämän talon sanotaan olevan rakennettu vuonna 1814, ja museon kotisivujen mukaan se on "Karjalan puurakennustaiteen muistomerkki". Tämän rakennuksen rakensi soutjärveläinen Ivan Melkin, joka oli aikoinaan tunnettu porfyyrikiven veistäjä. Loninin mukaan hän oli Gribojedovin kanavan ylittävän Punaisen sillan eli Teatterisillan rakentaja, ja Lonin kirjoittaa, että aikoinaan tuo silta tunnettiinkin ”Melkinin siltana”. Tämä tieto ei kuitenkaan ole varma, ja se saattaa vain heijastaa soutjärveläistä paikallisperinnettä. Talon viimeinen isäntä oli Ivan Vasiljevitš Melkin. Jubileinyi (Moskovan alue)
Kaupunki on saanut alkunsa Bolševoon vuonna 1946 perustetun ohjus- ja avaruustekniikan tutkimuslaitoksen ympärille syntyneestä asutuksesta. Paikkakunta kehittyi aluksi kolmen suljetun sotilaskylän ympärille, joiden yhteyteen kehittyi myös siviili-infrastruktuuria Vuonna 1972 perustetiin Bolševo-1 -niminen työläisasutus, joka oli suljettu taajama 1972–1989. Vuonna 1992 siitä tuli Jubileinyin kaupunki. Nykyään kaupungissa toimii Venäjän puolustusministeriön ohjustekniikan tutkimuslaitos, avaruustutkimuslaitos, tietoturvakeskus ja muita sotateknologian parissa toimivia yrityksiä. Oulun kaupunginteatteri
Oulun teatteritalo on rakennettu torinrantaan, jossa se sijaitsee keinotekoisella Vänmannin saarella. Teatteritalon on suunnitelleet arkkitehtipariskunta Marjatta ja Martti Jaatinen, joiden suunnittelemaan monumentaalikeskukseen teatteritalo kuului. Teatteritalo valmistui vuonna 1972. 
Kolmekymmentä vuotta vanha kaupunginteatterin rakennus kävi läpi vuosina 2002–2004 mittavan peruskorjauksen, jonka yhteydessä talo kunnostettiin kokonaan ja siihen rakennettiin laajennusosa. Korjauksen budjetin ylitys herätti kiivasta keskustelua. Kunnostuksen ja uudisosan suunnitteli arkkitehti Sampo Valjus. Kunnostuksen aikana Oulun kaupunginteatteri toimi sijaistiloissa Limingantullin teollisuusalueella vanhassa Atrian lihapakkaamossa, joka nimettiin leikkisästi "Teatriaksi". Näytöksiä oli Teatrian lisäksi Nukulla, nykyisellä Valveella, ravintoloissa ja muissa valikoiduissa paikoissa. Peruskorjauksen jälkeen teatteritalossa oli nykyiset neljä näyttämöä. Syyskuussa 2004 yli 10 000 vierasta kävi katsomassa ja tutustumassa uudistettuun rakennukseen. Uglitš
Kaupungin keskusta on rakennettu vuonna 1784 laaditun säännöllisen asemakaavan mukaan. Keskustorilla, jolta haarautuu kolme pääkatua, on 1700–1800-lukujen vaihteessa rakennetut kauppahallit sekä Kazanin kirkko vuodelta 1788. Keskustan nähtävyyksiä ovat 1700-luvun lopun kaksikerroksinen puinen asuintalo, klassistiset kauppiastalot ja hallintorakennukset, koristeelliset 1800-luvun puiset asuintalot, 1600-luvun tyyliin rakennettu Korsunin kirkko (1730), Jumalan ilmestymisen juhlan luostari ja sen uusbysanttilainen kirkko (1858), moskovalaista barokkia edustava Smolenskin kirkko (1700) ja klassistinen Feodorin kirkko (1818). Uglitšin museon kokoelmissa on 1500–1600-lukujen ikoneja, 1700–1900-luvun venäläistä maalaustaidetta, 1600–1800-luvun veistoksia sekä käsityötaidetta. Mosselprom (rakennus)
Arkkitehtuurin historioitsijan Denis Romodinin mukaan ennen Moskovan paloa vuonna 1812 tällä tontilla sijaitsi Pyhän Johanneksen puukirkko pappiloineen. Tulipalon jälkeen tuhoutunutta rakennusta ja seurakuntaa ei uusittu, ja kaupungin viranomaiset möivät vapautuneen tontin yksityishenkilöille. Vuoteen 1817 tässä oli useita pieniä kivirakennuksia ja yhdessä niistä vuosina 1818–1819 asui kuuluisan näyttelijän Pavel Moltšanovin isä perheineen. Palacio de Bellas Artes
Rakennuksen suunnitteli alkuaan italialainen arkkitehti Adamo Boari uudeksi kansallisteatteriksi. Rakennustyöt alkoivat vuonna 1904. Ne oli tarkoitus saada valmiiksi neljässä vuodessa, mutta taloudelliset ja tekniset ongelmat viivästyttivät töitä, ja Meksikon vallankumous vuonna 1910 keskeytti ne kokonaan. Rakennus valmistui vasta vuonna 1934 arkkitehti Federico Mariscalin johdolla. Jaroslavl
Jaroslavl on ollut jo kauan arvostettu kulttuurikeskus. Kaupunkia pidetään hyvänä esimerkkinä Katariina Suuren aikana toimeenpannusta Venäjän keisarikunnan kaupunkisuunnittelun muutoksesta. Jaroslavlin historiallinen osa monine 1600–1700 -luvun kirkkoineen on liitetty mukaan Unescon maailmanperintökohteisiin. 1700-luvulla perustettiin Spaso-Preobraženski-luostarissa Koillis-Venäjän ensimmäinen oppilaitos, jossa oli kattava kreikankielisten ja muinaisvenäläisten kirjojen kokoelma. Jaroslavliin perustettiin Venäjän ensimmäinen ammattiteatteri vuonna 1750 ja vuonna 1786 siellä alettiin julkaista maan ensimmäistä maaseutusanomalehteä. Oopperan historia
1920-luvun loppupuolella ilmapiiri alkoi muuttua ja modernia estetiikkaa vastaan alettiin hyökätä puolueen lehdistössä. Dmitri Šostakovitšin satiirinen ooppera "Нос" ("Nos", "Nenä" 1930) poistettiin ohjelmistosta vain 16 esityksen jälkeen eikä sitä nähty maassa ennen vuotta 1974. Puolueen vuonna 1932 julkaisema virallinen taidepolitiikka muutti tilanteen lopullisesti. Taiteen katsottiin muuttuneen liian elitistiseksi ja säveltäjiltä odotettiin helpommin lähestyttäviä sosialistisen realismin mukaisia teoksia. Kilpailevat musiikkiyhdistykset lakkautettiin ja niiden tilalle perustettiin uusi Neuvostoliiton säveltäjäliitto. Šostakovitšin Леди Макбет Мценского уезда ("Ledi Makbet Mtsenskogo uezda", "Mtsenskin kihlakunnan lady Macbeth", 1936) sai ensi-illassa innostuneen vastaanoton, mutta teilattiin täysin kaksi vuotta myöhemmin otsikolla "Sekasotkua musiikin asemesta" Pravdassa ilmestyneellä arvostelulla ja säveltäjä oli ilmeisen lähellä menettää henkensä. Kommunistisen puolueen ihanteiden mukaiseksi mestariteokseksi nostettiin Ivan Dzeržinskin Тихий дон ("Tihi Don", "Hiljaa virtaa Don", 1935), joka perustui Mihail Šolohovin samannimiseen romaaniin. Teos oli musiikilliselta kieleltään erittäin vanhoillinen ja sisälsi paljon kansanmusiikin omaisia aineksia. Ooppera sai myös lukuisia jäljittelijöitä. Pravdan arvostelu, joka tyrmäsi "Mtsenskin kihlakunnan lady Macbethin" verrattiin sitä nimenomaisesti "Hiljaa virtaa Donin" melodisuuteen ja kuoro-osuuksiin. Novgorod
Sofian puolen eteläosassa, entisessä Ljudin- tai Savenvalajien päädyssä sijaitsevat tyypillistä 1400-luvun novgorodilaista arkkitehtuuria edustavat yksitorniset Blasiuksen (1407) ja Kahdentoista apostolin kirkot (1454). Sofian puolen pohjoisosassa entisessä Narvan päädyssä on vuosina 1292–1294 pystytetty ja vuonna 1682 uudelleen rakennettu Theodore Stratelatesin kirkko. Vallituksen pohjoispuolella ovat vuonna 1557 rakennettu moskovalaistyylinen Kolminaisuuden kirkko, yksitorninen Koževnikin Pietarin ja Paavalin kirkko (1406) sekä entisen Zverinin luostarin Nikolaoksen (1312–1313), Neitsyt Marian suojeluksen (1300-luku) ja Simeonin (1467) kirkot. Jälkimmäisen sisällä säilyneet freskot ovat harvinainen esimerkki myöhäisnovgorodilaisesta monumentaalimaalaustaiteesta. Bolnisi
Kaupungin merkittävimpiin nähtävyyksiin ja Georgian tärkeimpiin historiallisiin monumentteihin kuuluu Bolnisi Sionin katedraali, joka on yksi Georgian vanhimmista. Kirkon pohjoisseinässä olevan kirjoituksen mukaan se on rakennettu vuosina 478–493: kirkon seinien kirjoitukset kuuluvat aikaisimpiin säilyneisiin esimerkkeihin georgialaisesta kirjoituksesta. Keskiajalla Bolnisi oli merkittävä uskonnollinen keskus ja 900–1000-luvulla siellä työskenteli Ioane Bolneli. Bolnisin piirikunnan toinen merkittävä nähtävyys on Tsughrugašenin kirkko, joka on rakennettu vuosina 1213–1222. Bolšoi Dom
Rakennus rakennettiin vuosina 1931–1932 alun perin NKVD:n ("sisäasiainkansankomissariaatti" eli käytännössä sisäasiainministeriö), Tšekan (neuvosto-Venäjän salainen poliisi) ja KGB:n (Neuvostoliiton valtiollinen turvallisuuspoliisi) toimintaa varten. Göteborgin kaupunginteatteri
Teatteri toimi aluksi vuonna 1916 valmistuneella "Lorensbergsteatern"-näyttämöllä, mutta siirtyi vuonna 1934 omaan uuteen teatteritaloon, joka sijaitsee Götaplatsen-torilla Göteborgin keskustassa. Rakennuksen suunnittelija oli arkkitehti "Carl Bergsten", joka antoi talon julkisivuille uusklassisen yleissävyn maustettuna ripauksella Art Decoa ja funktionalismia. Arvostelijoiden mukaan rakennus oli epäonnistunut sekoitus vanhentunutta ja uutta tyyliä. Talon sisätilat, erityisesti aulat ja portaikot, ovat kuitenkin saaneet kiitosta sekä yleisöltä että kriitikoilta. Teatteritalolle on tehty mittava peruskorjaus 2000-luvun vaihteessa, jossa muun muassa suuren näyttämön salin permantoa kohotettiin ja se yhdistettiin salin ensimmäiseen parveen. Samalla talon näyttämötekniikka uudistettiin kokonaan. Kotkan kaupunginteatteri
Kotkan kaupunginteatteri on toiminut nykyisessä osoitteessa Keskuskadulla vuodesta 1948 lähtien alun perin suojeluskuntataloksi vuonna 1927 rakennetussa talossa. Vuosina 2004–2005 tiloihin tehtiin merkittävä laajennus ja peruskorjaus. Varsinaisen teatterirakennuksen lisäksi Kotkan kaupunginteatteri on esiintynyt ravintola Kairossa vuodesta 1986. Teatterirakennuksen edustalle pystytettiin Kotkan veistospromenadiin kuuluva Olavi Mantereen veistos "Ovidiuksen tanssi" vuonna 2005. Tuhkimo (Prokofjev)
Oleskellessaan Permissä, jossa Kirovin teatteri (nykyinen Mariinski-teatteri) oli evakossa, ja tavattuaan siellä "Tuhkimon" libreton kirjoittaja Nikolai Volkovin, säveltäjä sai valmiiksi teoksen pianoversion syksyyn 1943 mennessä. Volkovin librettoon säveltäjä teki monia muutoksia ja lisäyksiä. Laajamuotoisen teoksen kunnianhimoinen kantaesitys osoittautui toiveikkaista suunnitelmista huolimatta suhteellisen pienelle Permin teatterille liian isoksi produktioksi. Sopivan tilan lisäksi puutetta oli myös tanssijoista. Baletti oli orkestroitu vuonna 1944, ja vasta marraskuussa 1945 se oli kantaesitetty Bolšoi-teatterissa Moskovassa. Aleksandrovskoje (Pietari)
Vuonna 1917 Aleksandrovskoje liitettiin Pietarin kaupunkiin. Sen uudelleen rakentaminen alkoi 1920-luvulla. Nähtävyyksiä ovat Kolminaisuuden kirkko (Kulitsa ja pasha), Vladimir Štšukon ja Vladimir Gelfreihin suunnittelema konstruktivistinen Leninin kulttuuritalo (1927–1929, nykyään Troitski-kulttuurikeskus) sekä Nevskaja zastava -museo. Alueella sijaitsee Proletarskaja-metroasema. Pietari (kaupunki)
Hruštšovin ja Brežnevin kausilla Moskova oli koko Neuvostoliiton poliittinen keskus, mutta Leningrad säilyi tärkeänä kulttuurikeskuksena ja siellä syntyi monia uusia kuvataiteen, populaarimusiikin ja kirjallisuuden suuntauksia. 1960–1980-luvuilla kaupunki kasvoi Suomenlahden suuntaisesti ja myös luoteeseen ja etelään. Kaupunkiin rakennettiin muun muassa Oktjabrski-konserttisali, Jubileinyi-urheilukeskus, Moskva- ja Pulkovskaja-hotellit sekä Pulkovon lentoasema. Vuonna 1979 ryhdyttiin rakentamaan tulvapatoa suojaksi Itämeren veden nousemiselta kaupungin alueelle. Moskovan konservatorio
Moskovan konservatorio () on Venäjän tärkeimpiä musiikkioppilaitoksia. Sieltä ovat valmistuneet muun muassa säveltäjät Sergei Rahmaninov, Aleksandr Skrjabin, Aram Hatšaturjan ja Alfred Schnittke, kapellimestari Gennadi Roždestvenski, sekä sellisti ja kapellimestari Mstislav Rostropovitš. Konservatorion perusti vuonna 1866 Nikolai Rubinstein, vuonna 1862 Pietarin konservatorion perustaneen Anton Rubinsteinin veli, ja prinssi Nikolai Petrovitch Troubetzkoy. Pjotr Tšaikovski toimi konservatoriossa musiikin teorian opettajana yli kaksikymmentä vuotta, ja vuodesta 1940 konservatorio on nimetty hänen mukaansa. Aleksanteri Nevskin katedraali (Petroskoi)
Aleksanteri Nevskin katedraali on kirkkorakennus Venäjän Karjalan tasavallan pääkaupungissa Petroskoissa. Se on rakennettu vuosina 1825–1832. Neuvostoliiton vuosina rakennus ei kuitenkaan toiminut kirkkona, sillä se muutettiin kotiseutumuseoksi. Kotiseutumuseo muutti uusiin tiloihin vuonna 1993, jolloin aloitettiin kirkkorakennuksen kunnostus. Kunnostustyöt saatiin päätökseen 1999 ja vuonna 2000 kirkko vihittiin patriarkka Aleksis II:n johdolla. Kirkko on nykyään Venäjän ortodoksisen kirkon Petroskoin ja Karjalan hiippakunnan pääkatedraali. Pereslavl-Zalesski
Pereslavl-Zalesski on levittäytynyt Moskovan ja Jaroslavlin välisen maantien varrelle. Keskustassa on säilynyt muinaisen linnoituksen maavalleja. Niiden keskellä on vuosina 1152 ja 1157–1160 rakennettu Kristuksen kirkastumisen katedraali, joka on yksi Koillis-Venäjän vanhimmista rakennuksista. Sen vieressä on Metropoliitta Pietarin kirkko (1585), barokkityyliset Vladimirin (1745) ja Aleksanteri Nevalaisen (1746) kirkot. Trubež-joen suulla on barokkityylinen Neljänkymmenen pyhän kirkko kellotorneineen (1775). Muita keskustan nähtävyyksiä ovat 1700-luvun lopulla rakennettu Temerinien kaupunkitalo, kauppahalli sekä Pietari I:n laivastolle omistettu museo, jossa säilytetään yhtä sen aluksista. Pohjoisosassa sijaitsevat barokkityyliset Tšernigovin tsasouna (1702) ja Simeonin kirkko (1771). Kaupungin laitamilla on useita luostareita. Sergei Lemešev
Lemešev opiskeli Moskovan konservatoriossa Nazari Raiskin johdolla. Vuodesta 1924 hän lauloi Konstantin Stanislavskin oopperastudiossa. Hän valmistui Moskovan konservatoriosta vuonna 1925. Lemešev lauloi Sverdlovskin, Harbinin ja Tbilisin teattereissa. Vuonna 1931 hänet kutsuttiin Bolšoi-teatteriin, jossa hän suoritti ensiesiintymisensä muun muassa tsaari Berendein ("Lumityttö") sekä Lenskin ("Jevgeni Onegin") ja Geraldin ("Lakmé") roolissa. Yhdessä pitkäaikaisen kilpakumppaninsa Ivan Kozlovskin kanssa Lemešev kuului vuodesta 1956 lähtien Bolšoin huomattavimpiin tenoreihin. Puškino
Puškinon kylä mainitaan ensimmäistä kertaa vuonna 1499. Moskovan ja Troitse-Sergijevin luostarin välisen maantien varrella sijainneen kylän asukkaat harjoittivat sepän ammattia, toimivat kyytimiehinä ym. 1840-luvulta lähtien seudulle syntyi tekstiiliteollisuutta. Moskovan ja Jaroslavlin välisen rautatien valmistuttua vuonna 1862 Puškinosta tuli suosittua huvilaseutua. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa paikkakunta oli myös merkittävä kulttuurielämän keskus. Puškinon kesäteatterissa esiintyivät säännöllisesti mm. laulajat Leonid Sobinov, Fjodor Šaljapin, Nadežda Obuhova, näyttelija Vasili Katšalov ym. Vuosina 1920–1928 lähellä sijaitsevassa Akulova gorassa asui kesäisin runoilija Vladimir Majakovski. Vuonna 1925 Puškinosta tuli kaupunki. Vladimir Trošin
Vuodesta 1947 vuoteen 1988 Trošin kuului Moskovan taiteellisen teatterin (MHAT) vakinaiseen näyttelijäkuntaan. Hän työskenteli kahden sukupolven ajan monien Venäjän arvostetuimpien näyttämötaiteilijoiden kanssa. Vuonna 1955 Trošin esiintyi narrin osassa William Shakespearen näytelmän "Loppiaisaatto" neuvostoliittolaisessa versiossa (Dvenadtsataja Notš). Näytelmässä Trošin lauloi yhdeksän säveltäjä Eduard Kolmanovskin sävellystä. Joseph Bové
Joseph Bové (; 4. marraskuuta 1784 Pietari – 28. kesäkuuta 1834 Moskova) oli venäläinen arkkitehti, jonka suunnittelemia rakennuksia ovat muun muassa Moskovan Bolšoi-teatteri ja Moskovan maneesi. Moskova
Moskovan ruhtinaskunta nousi 1400-luvulla Venäjän valtioiden johtoasemaan ja siten siitä muodostui tsaarin Venäjän pääkaupunki 1400-luvulta 1700-luvun alkuun. 1700-luvulla pääkaupunki siirrettiin keisari Pietari Suuren perustamaan Pietariin. Moskova paloi Napoleonin sodassa vuonna 1812, kun se oli vähällä jäädä Napoleonin käsiin ja Moskovan kuvernööri määräsi sen tuhottavaksi. Tsaarinvallan kaatumisen jälkeen maaliskuussa 1918 Lenin ja hallitus siirtyivät Moskovaan, josta tuli näin taas käytännössä pääkaupunki. Moskovan pääkaupungin asema vahvistettiin perustuslaissa Neuvostoliittoa perustettaessa joulukuussa 1922. Joulukuussa 1941 Saksan keskinen armeijaryhmä pysäytettiin kaupungin rajoille ja ajettiin pois talven aikana Moskovan taistelussa. Arne Mikk
Arne Mikk on opiskellut vuonna 1972 Berliinissä Berliinin Koomisessa Oopperassa ohjaajanaan oopperan johtaja Walter Felsenstein sekä vuosina 1974–1975 Moskovan Bolšoi-teatterissa ohjaajanaan Bolšoin pääohjaaja Boris Pokrovski. Arne Mikk on ollut myös vierailevana ohjaajana Bolšoi-teatterissa, Moskovan kamarioopperassa, Teatro Colónissa sekä oopperataloissa Schwerinissa, Krasnojarskissa, Tampereella, Lahdessa, Helsingissä ja Turussa. Mikk on ohjannut kaikkiaan yli 60 musiikkiteosta. Pietari (kaupunki)
Pietarin valtiollinen teatteritaiteen akatemia on Venäjän vanhin ja suurin teatterilaitos. Teatteritaiteen akatemiasta on valmistunut useita Venäjän arvostetuimman teatteripalkinnon voittaneita näyttelijöitä. Venäläisen teatterin merkkihahmoihin lukeutuva Vsevolod Meyerhold toimi akatemian professorina. Akatemialla on pitkä historiallinen perinne Konstantin Stanislavskin näyttelijätyön metodin opettamisessa ja tutkimisessa. Nykyään akatemiassa opiskelee noin 900 opiskelijaa ja se sijaitsee Mohovajakadun varrella.Pietarissa on useita suuria taidemuseoita, joista kuuluisin on Talvipalatsin yhteydessä oleva maailman suurin taide- ja kulttuurihistoriallinen museo Eremitaaši. Taidekokoelman pohjana ollutta Katariina II:n yksityiskokoelmaa ovat sittemmin kartuttaneet muun muassa tsaarit Aleksanteri I ja Nikolai I. Nikolai I:n aikana 1840–1852 museorakennusta uudistettiin huomattavasti arkkitehti Leo von Klenzen johdolla ja samalla museosta tuli julkinen. Lokakuun vallankumouksen jälkeen museo sai suunnattoman lahjoituksen valtiolta Venäjän ylhäisön omistaman taiteen jouduttua valtiollistetuksi. Kokoelmat ovat karttuneet myös vuonna 1945 Puna-armeijan Berliinin museoista haalimien taideaarteiden myötä. Sen kokoelmassa on yli kolme miljoonaa esinettä. Tukholman kaupunginteatteri
Tukholman kaupunginteatteri () on Tukholman kaupungin ylläpitämä laitosteatteri, joka on yleisömääriltään Ruotsin suurin. Teatteri perustettiin vuonna 1956, mutta ensimmäinen näytäntökausi toteutui vasta syksyllä 1960. Aluksi teatteri sijaitsi väliaikaisissa tiloissa "Folkets hus" -rakennuksessa kaupungin pohjoisella rautatientorilla ("Norra Bantorget"). Väliaikaistilat olivat kuitenkin lopulta käytössä melkein 30 vuoden ajan, kunnes vuonna 1990 teatteri sai uudet näyttämötilat Sergelin torin varrelta. Teatterin päänäyttämöt sijaitsevat siten nykyisin aivan Tukholman keskustassa, tunnetussa Kulturhuset-kulttuuritalossa. Hovanštšina
Hovanštšina () on Modest Musorgskin säveltämä viisinäytöksinen ooppera, josta säveltäjän kuollessa oli valmiina vain pianopartituuri. Teoksen viimeisteli 21. helmikuuta 1886 pidettyyn ensi-iltaan Nikolai Rimski-Korsakov. Musorgski sävelsi teoksen vuosien 1872 ja 1880 välisenä aikana Pietarissa. Vladimir Stasovin kirjoittama libretto perustuu historiallisiin lähteisiin ja sen tapahtumat sijoittuvat vuoden 1682 Moskovan kapinaan. Mihailovski-teatteri
Mihailovski-teatteri (), entinen "Musorgskin ooppera- ja balettiteatteri" tai "Pieni ooppera- ja balettiteatteri", on Pietarin toiseksi tunnetuin oopperatalo Mariinski-teatterin jälkeen. Teatterissa on kantaesitetty mm. Dmitri Šostakovitšin oopperat Nenä ja Mtsenskin kihlakunnan lady Macbeth sekä Sergei Prokofjevin Sota ja rauha. Teatterin kapellimestareina ovat toimineet mm. Kirill Kondrašin, Kurt Sanderling, Juri Temirkanov ja Pjotr Gribanov. Verhoturje
Kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat vuosina 1700–1713 rakennettu kremlin portti, viisitorninen Kolminaisuuden katedraali kellotorneineen (1703–1704), Kristuksen ylösnousemuksen kirkko (1786), Nikolaoksen luostarin kahdeksantorninen Ristin ylentämisen katedraali (1905–1913), Pokrovan naisluostarin kirkko (1744–1753), kaupungin laidalla sijaitseva Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen hautausmaakirkko (1815), Kolminaisuuden katedraalin aukiolle keskittyneet 1700-luvun alun kivirakennukset, Grigori Rasputinin rakennuttama vierastalo (nykyään museona) ym. Aleksanterin teatteri
Teatteri rakennettiin Helsingin venäläiselle valtionteatterille, joka toimi ensin vuosina 1868–1875 Engelin suunnittelmassa Arkadia-teatterissa. Teatterissa esiintyivät Pietaris­ta ja Venäjän maakunnista saapuvat seurueet. Omaa näyttelijäryhmää Helsingissä ei ollut. Hruštšovka
Hruštšovka-rakentaminen perustui elementtitekniikkaan. Ensimmäiset elementtitalot rakennettiin jo Stalinin aikana 1948 Moskovaan nykyisen Sokolinin mäen piirin alueelle ja Horoševskoje šosselle yksittäisin projektein Neuvostoliiton arkkitehtiakatemian Gosstroiprojektin ja Mosgorprojektin suunnitelmien mukaisesti. Suunnitelmia laati Vitali P. Lagutenko (sarja-7). Vladimirin kirkko
Vuosina 1761–1769 rakennetun barokkityylisen kirkon suunnittelijaksi arvellaan Pietarissa vuosina 1726–1751 työskennellyttä Pietro Trezziniä, jonka käsialaa oli samankaltainen Kolminaisuuden katedraali Sergein luostarissa Pietarhovin tien varrella. Raskaanpuoleista ristinmuotoista kirkkoa keventää viisi sipulikupoleihin päättyvää pyöreää tornia. Vladimirin aukiolle avautuvan klassistiseen pylväikköön päättyvän länsisiiven on rakentanut Avraam Melnikov vuonna 1831. Kirkon vieressä kohoaa Giacomo Quarenghin vuosina 1780–1783 rakentama klassistinen kellotapuli, jota Frantz Rusca korotti yhdellä kerroksella vuonna 1848. Puuleikkauksin koristeltu barokkityylinen ikonostaasi on tuotu Anitškovin palatsista. Vladimirin kirkko toimii Zagorodnyi-prospektin päätepisteenä ja koko ympäröivän alueen arkkitehtonisena keskuksena. Vyšni Volotšok
Vanhan viikinkien idäntien jatkajaksi Pietari Suuren käskystä Vyšni Volotšokiin rakennettiin vuosina 1703–1722 Venäjän ensimmäinen kanava, joka yhdisti vesistöt. Tästä Msta- ja Tvertsajokien välisestä kanavajärjestelmästä tuli yksi tärkeimmistä Euroopan ja Aasian välisen tavaraliikenteen reiteistä. 
Vuonna 1770 Vyšni Volotšokista tuli kaupunki, joka kuului aluksi Novgorodin ja myöhemmin Tverin lääniin. Pietarin ja Moskovan välisen rautatien rakentamisen jälkeen kaupungin taloudellinen merkitys väheni, ja sen kehitys jatkui lähinnä tekstiiliteollisuuden keskuksena. Nyttemmin liikenteellisesti merkittävimpiin kulkureitteihin kuuluu kantakaupungin läpi kulkeva Moskovan ja Pietarin välinen M10-valtatie. Pietarin Moskovan aseman ja Moskovan Leningradin aseman välinen päärata on samoin tärkeä, vaikkeivat kaikki reitin pikajunat pysähdykään Vyšni Volotšokin asemalla (sijainti ). Esimerkiksi Helsingin ja Moskovan välinen pikajuna ja suurnopeusjunat ohittavat aseman pysähtymättä. Pikajunilla pääsee silti moniin muihin Venäjän kaupunkeihin. Vyšni Volotšokiin liikennöidään myös lähijunilla. Leningradin suomalainen teatteri
Venäjän vallankumouksen jälkeen teatteritoiminta jatkui Pietarin työläisklubeissa. Kamennostrovski-prospektin suomalaisen klubin yhteyteen perustettiin vuonna 1921 Heikki Välisalmen johtama Suomalainen valtiollinen draamateatteri. Se suljettiin talousvaikeuksien takia jo vuonna 1922 NEP-politiikkaan siirryttäessä. Teatteriharrastus jatkui kuitenkin vilkkaana, ja seuraavana vuonna Pietarin kuvernementissa laskettiin olleen 17 suomalaista teatteriseuruetta. Leningradissa Elokuun kommunaardien klubilla esiintyi puoliammattilainen teatteriryhmä, jonka toimintaa jatkoi vuonna 1925 perustetun Leningradin suomalaisen valistustalon harrastajateatteri. Lužniki-urheilupalatsi
Lužniki-urheilupalatsi () on urheiluareena Moskovassa Venäjällä. Urheilupalatsi kuuluu osana Lužniki-urheilukeskusta. Keskukseen kuuluu osana myös Lužniki-stadion. Urheilupalatsi on rakennettu vuonna 1956 ja alun perin 13 700:lle katsojalle. Vsevolod Meyerhold
Tässä vaiheessa Meyerhold oli jo tullut kuuluisaksi teatterin uudistajana, niinpä näyttelijä Vera Komissarzevskaja kutsui hänet oman teatterinsa ohjaajaksi Pietariin. Vera Komissarzevskajan Teatterissa Meyerhold työskenteli vuosina 1906–1908. Jokaisessa uudessa ohjauksessaan Meyerhold toteutti asioita, joita ei ollut teatterin lavalla aiemmin nähty. Hän poisti esiripun ja jätti näyttämön avoimeksi. Hän poisti ramppivalot alhaalta. Ensimmäisenä venäläisen teatterin historiassa hän toi osan toiminnasta katsomoon tai aitioihin, ja näyttelijät saattoivat tulla sisään yleisön keskeltä. Siihen aikaan hänen jokainen uusi ohjauksensa oli yleisölle šokki. Sadko (ooppera)
Sadko () on Nikolai Rimski-Korsakovin ooppera. Se kantaesitettiin Moskovassa 7. tammikuuta 1898. Sadko on seitsenkohtauksinen ja pohjautuu Sadko-nimiseen kansantaruun. Teoksen libretto on venäjänkielinen ja pääosin säveltäjän itsensä kirjoittama. Rimski-Korsakov työsti "Sadko"-nimistä sävelrunoa jo vuonna 1867. Dramaattinen teos alkoi kehittyä vasta 1890-luvulla. Joutsenlampi
Alkuperäinen "Joutsenlampi" esitettiin ensimmäisen kerran Moskovan Bolšoi-teatterissa 20. helmikuuta 1877. Koreografian teki Wenzel Reisinger, mutta baletti otettiin Moskovassa vastaan nihkeästi, ja se keräsi kehnoja arvosteluita. Kaksi myöhempääkään yritystä eivät olleet menestyksekkäitä. Teos säilyi teatterin ohjelmistossa vuoteen 1883 saakka, jolloin sitä varten tehdyt monimutkaiset puvut hajosivat. Tšaikovskin kuoleman jälkeen balettia uudistivat hänen veljensä Modest Tšaikovski ja kapellimestari Riccardo Drigo. Ensin tehtiin uusi koreografia baletin toisesta näytöksestä Tšaikovskin muistoksi järjestettyyn esitykseen Mariinski-teatteriin Pietariin. Koreografiksi tuli Lev Ivanov, koska silloinen pääbalettimestari Marius Petipa oli sairastunut. Kokonaisena baletti saatettiin näyttämölle uudestaan Mariinskissa 15. tammikuuta 1895. Petipa vastasi sen ensimmäisen ja kolmannen näytöksen koreografiasta, joissa liikutaan todellisuus-tason hovimaailmassa, ja Ivanov teki toisen näytöksen lisäksi koreografian neljänteen näytökseen, jotka molemmat kuvaavat epätodellista noiduttujen joutsenten maailmaa lammen rannalla. Uudistettu baletti sai mairittelevat arvostelut, ja sitä pidettiin mestariteoksena. Moskovan asema (Pietari)
Pietarin Moskovan rautatieaseman rakentaminen aloitettiin vuonna 1847. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Konstantin Ton. Asema avattiin ja liikennöinti aloitettiin 18. elokuuta 1851, jolloin keisarillinen juna lähti asemalta kello 04 ja toi tsaari Nikolai I:n perille Moskovaan kello 19. Konstantin Korovin
Konstantin Korovin toimi lavastajana Mamontovin Yksityisessä venäläisessä oopperassa 1885–1891 ja 1893–1898, Bolšoi-teatterissa 1903–1910 ja Moskovan Keisarillisessa teatterissa 1910–1919. Viimeksimainitussa hän toimi myös taiteellisena johtajana. Vaikka hänen juurensa olivat traditiossa, jossa näyttämö toimi vain tapahtumien koristeellisena kulissina, Korovin loi näyttämölle tunnekulissin, joka välitti esityksen yleistä tunnelatausta. Korovin suunnitteli lavastuksia niin Konstantin Stanislavskin dramaattisiin tuotantoihin kuin Mariinski-teatterin oopperoihin ja baletteihin. Hän teki ilmeikkyydestään kuuluksi tulleita näyttämötoteutuksia esimerkiksi Mariinskin Faustiin (1899) ja Sadkoon (1906). Zemettšino
Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran Roždestvenskojen kirkonkylänä vuonna 1684. Vuonna 1849 perustettiin sokeritehdas ja vuonna 1893 rakennettiin rautatie. Vuosina 1934–1937 Zemettšinossa toimi Moskovan Malyi-teatterin haaraosasto, joka oli yksi Neuvostoliiton ensimmäisistä maaseututeattereista. Moskova
Kaupungin kulttuuritarjontaan kuuluu kuuluisa Bolšoi-teatteri, jonka ohjelmistoon kuuluu balettia, oopperaa ja näytelmiä. Leninin mausoleumi
Leninin mausoleumi () on Neuvostoliiton ja bolševikkipuolueen perustajan Vladimir Iljitš Leninin hautamuistomerkki Punaisen torin varrella Moskovassa. Nykyinen rakennus on peräisin vuodelta 1930. Sen suunnitteli arkkitehti Aleksei Štšusev. Juri Dolgoruki
Vuonna 1147 ruhtinas Juri Dolgoruki kutsui "Ipatijevskaja"-kronikan mukaan Severskin ruhtinaan Svjatoslavin vieraaksensa Moskovaan. Moskova oli tällöin kartano tai majatalo, jonka omisti pajari Stepan Kutško. Juri surmautti hänet, jotta kukaan ei syyttäisi hänen saaneen tilan vääryydellä haltuunsa. Vuotta 1147 pidetään perinteisesti Moskovan perustamisvuotena. Juri ympäröi tilan paaluvarustuksella 1156. Malmön kaupunginteatteri
Malmön kaupunginteatteri (ruots. Malmö Stadsteater) on Malmön kunnan omistama teatteri, joka perustettiin vuonna 1944. Alun perin teatterin toiminta sisälsi puhe- ja musiikkiteatteria sekä balettia ja sinfoniaorkesterin. Eri toiminnat hajautuivat 1990-luvun vaihteessa ja vuonna 1993 perustettiin Malmön näytelmäteatteri (ruots. Malmö dramatiska teater) alkuperäisen kaupunginteatterin näyttelijäkunnasta. Vuodesta 2008 on jälleen ollut käytössä nimi Malmön kaupunginteatteri. Majakovski-teatteri
Majakovski-teatteri on vuonna 1920 perustettu teatteri Moskovassa. Vladimir Štšuko
1920–1930-luvuilla arkkitehti työskenteli yhdessä Vladimir Hellfreichin kanssa. Heidän merkittävimpiä toitään Pietarissa ovat Smolnan propylaiat (1923–1924) ja puisto (1923–1934), Smolnan (1927) ja Suomen aseman (1926) Lenin-patsaiden arkkitehtuuri, konstruktivismia edustava Leninin kulttuuritalo Aleksandrovskojessa (1927–1929) sekä Olhavanjoen vesivoimalaitoksen muuntamorakennukset (1924–1926). Aleksandr Gegello
Gegello opiskeli siviili-insinööri-instituutissa, taideteollisessa korkeakoulussa ja Pietarin taideakatemiassa, joista hän valmistui 1920-luvun alussa. Arkkitehdin tuotantoon on vaikuttanut erityisesti hänen opettajansa Ivan Fomin. 1920- ja 1930-luvulla Gegello osallistui useiden konstruktivistista tyylisuuntaa edustavien julkisten rakennusten suunnitteluun. Hänen töitään Pietarissa ovat muun muassa Maksim Gorkille nimetty kulttuuritalo (yhdessä David Kritševskin kanssa, 1925–1927), Viipurin puolen kulttuuritalo (Grigori Simonovin kanssa, 1925–1927) ja elokuvateatteri Gigant (Kritševskin kanssa, 1934–1936). Gegello oli suunnittelemassa myös Traktorikadun asuinaluetta (1925–1927) ja Moskovan prospektin asuintaloja (1937–1940). Valko-Venäjän kansallisooppera ja -baletti
Valko-Venäjän kansallisoopperalle ja -baletille avattiin oma teatterirakennus 10. maaliskuuta 1939. Sen suunnitteli myös Hallituksen talon (1932) ja Kansallisen tiedeakatemian (1939) arkkitehtina toiminut, vuonna 1935 Leningradiin taideakatemian professoriksi kutsuttu Iosif Lanhbard (1882–1951). Oopperatalo rakennettiin vuosina 1934–1938. Rakennussuunnitelmia tosin muokattiin rakennustöiden aikana niin, että rakennus pieneni ja halpeni rakennusprojektin alkuvaiheen suunnitelmasta. Puškin (kaupunki)
Puškinin kaupungissa ovat säilyneet barokkityyliset Ratsuväen talot (1752–1753, arkkitehti Tševakinski), lukuisia klassistisia rakennuksia kuten Stasovin 1820-luvulla rakentamat Maneesi, Tallirakennus ja Suuri kasvihuone, puinen Kitajevin talo, Pyhän Johanneksen katolinen kirkko ja egyptiläisaiheinen kaupunginportti. 1910-luvulla Katariinan palatsin pohjoispuolelle rakennettiin keisarin vartiojoukkoja varten venäläistyylinen ns. Fjodorovin esikaupunki. 1900-luvulla Puškin laajentui etupäässä pohjoista ja etelää kohti. Sodanjälkeisistä rakennuksista erottuu vuosina 1948–1950 pystytetty monumentaalinen rautatieasema. Nykyään kaupunkiin rakennetaan Venäjän uuden eliitin asuinalueita. Konstantin Ton
Arkkitehdin tärkeimpiä töitä ovat Moskovan Kremlin suuri palatsi (1839–1849), Kremlin asehuone (1844–1851), Leningradin rautatieasema Moskovassa (1849) ja Moskovan asema Pietarissa (1851). Moskovaan vuosina 1837–1883 rakennettu Kristus Vapahtajan kirkko ja monet muut Tonin suunnittelemat kirkkorakennukset purettiin Neuvostoliiton aikana. Moskovan juutalainen teatteri
Teatteri sai alkunsa Aleksei Granovskin Pietarissa vuonna 1918 perustamasta valistusasiain kansankomissariaatin juutalaisesta teatteristudiosta. Vuonna 1920 se siirrettiin Moskovaan, jossa se nimettiin Moskovan valtiolliseksi juutalaiseksi kamariteatteriksi. Vuonna 1925 siitä tuli Moskovan valtiollinen juutalainen teatteri. Granovskin ohjaaman näyttelijäryhmän tunnetuimpia jäseniä olivat Solomon Mihoels ja Veniamin Zuskin. Lavastajina toimivat muun muassa Marc Chagall, Natan Altman ja Robert Falk. Šolom Aleichemin, Abraham Goldfadenin, Itshok Leibuš Peretsin ja Mendele Moiher-Sforimin kansanomaisten näytelmien pääteemana oli vallankumousta edeltäneen juutalaisyhteisön elämä. Oopperan historia
Sergei Prokofjev asui ulkomailla vuodesta 1918 aina vuoteen 1935 asti, missä valmistui hänen ensimmäiset oopperansakin: "Maddalena" (1911) ja "Igrok" (Pelurit, 1919). Любовь к трём апельсинам ("Ljubov k trjom apelsinam", "Rakkaus kolmeen appelsiiniin", 1921), joka sai ensi-iltansa Chicagossa, on monipolvinen satu nuoresta prinssistä, jonka noita saa rakastumaan kolmeen appelsiiniin. Palattuaan takaisin Neuvostoliittoon vuonna 1935 Prokofjevkin joutui pian virallisen kommunistisen kulttuuripolitiikan ikeen alle. Neuvostoliitossa hän sävelsi Ukrainaan, Venäjän vallankumouksen päätösvaiheisiin sijoittuvan Семён Котко ("Semjon Kotko", 1940) -oopperan, jossa hän käytti kansanmusiikkiaiheita ja pyrki melodisuuteen. Tulos ei kuitenkaan kelvannut puolueelle ja teos jäi syrjään melkein kahdeksi vuosikymmeneksi. Sodan aikana Prokofjev sävelsi kaksi oopperaa "Obrutšenije v monastyre" ("Kihlaus luostarissa", 1946) ja Война и мир (Voina i mir, "Sota ja rauha", 1946), jotka otettiin hyvin vastaan. Moskovan juutalainen teatteri
Moskovan valtiollinen juutalainen teatteri (, lyhenne "GOSET", ГОСЕТ) oli Moskovassa 1920–1940-luvuilla toiminut neuvostoliittolainen jiddišinkielinen ammattiteatteri. Aleksanteri Nevskin katedraali (Tbilisi)
Tiflisin Aleksanteri Nevskin sotilaskatedraali (, ) oli ortodoksinen katedraali Tbilisin eli silloisen Tiflisin keskustassa Georgiassa. Katedraali rakennettiin Venäjän keisarikunnan aikana 1870–1890-luvuilla. Neuvostoviranomaiset tuhosivat sen vuonna 1930. Estonia-teatteri
Estonia-teatterin rakennutti Tallinnan virolainen Estonia-seura ja sen vuonna 1913 valmistuneen rakennuksen suunnittelivat suomalaiset arkkitehdit Armas Lindgren ja Wivi Lönn. Lönn ja Lindgren voittivat rakennuksen suunnittelukilpailun työllään "Thalia" vuonna 1908 ja varsinaisesti rakennus suunniteltiin vuosina 1910–1913. Valmistunut rakennus oli monitoimitila, jossa oli 900-paikkainen teatterisali, 1 200 paikkainen konserttisali, kasino, ravintola ja biljardisali, liiketiloja ja eri seurojen kokoushuoneita. Kuvanveistäjä August Weizenberg lahjoitti teatterille kaksi marmoripatsastaan, "Hämarik" ja "Koit". Estonia-teatterin lavasta tuli kansallinen päänäyttämö, jolla esitettiin puheteatteria, oopperaa ja balettia. Venäläiset viranomaiset pitivät Estonia-teatteria virolaisena suuruudenhulluutena ja rakennus olikin jatkuvasti viranomaisten silmätikkuna. 23. huhtikuuta 1919 rakennuksessa kokoontui Viron perustava kokous. Tallinnan kaupunginteatteri
Vuonna 1970 Voldemar Panson seuraajaksi tuli hänen oppilaansa Mikk Mikiver ja vuonna 1974 Kalju Komissarov. Vuonna 1975 avattiin näyttämöksi pieni sali ("väike saal") ja vuonna 1983 kellarissa sijaitseva kaminasali ("kaminasaal"). Samana vuonna Tallinnan täytäntöönpaneva komitea päätti rakentaa Nuorisoteatterille suuren salin, jonka piti valmistua 25-vuotisjuhlavuodeksi vuonna 1990. Laulavan vallankumouksen alku kuitenkin keskeytti rakennustyöt ja osittain myös teatterityön. Bolšoi Dom
Sen suunnittelivat arkkitehdit Aleksandr Gegello, Andrei Ol ja Noi Trotski aikaisemmin Helmikuun vallankumouksen aikana palaneen käräjäoikeuden talon paikalle. Romeo ja Julia (Prokofjev)
Romeo ja Julia op. 64 () on Sergei Prokofjevin vuosina 1935-1936 säveltämä baletti, joka perustuu Shakespearen samannimiseen näytelmään. Vaikka teos on baletti, sitä soitetaan usein myös konserttiteoksena ilman tanssia. Teoksen tilasi Prokofjeviltä Kirovin teatteri. Moskovan juutalainen teatteri
Vuonna 1928 juutalainen teatteri teki menestyksekkään vierailun Itävaltaan, Saksaan ja Ranskaan. Ohjaaja Granovskin jäätyä länteen teatterin johtajaksi tuli Mihoels. Vuonna 1930 sen yhteyteen perustettiin näyttelijäkoulu, josta myöhemmin muodostettiin Moskovan juutalainen teatteriopisto. Mihoelsin ja ohjaaja Sergei Radlovin tavoittelemaa uutta neuvostoliittolaista ohjelmistoa edustivat muun muassa Ijehezkil Dobrušinin, David Bergelsonin ja Perets Markišin näytelmät. Suurimmaksi taiteelliseksi menestykseksi muodostui kuitenkin Shakespearen "Kuningas Lear" vuonna 1935. Pietarin konservatorio
Konservatorion perusti Anton Rubinstein 1862 ja hän toimi myös konservatorion ensimmäisenä taiteellisena johtajana. Neuvostovallan aikana konservatorio tunnettiin nimellä "Leningradin konservatorio" (). Neuvostoliiton hajottua nimi muutettiin takaisin alkuperäiseksi. Konservatorion vuonna 1896 valmistunut, kulttuurihistoriallisestikin arvokkaana pidetty päärakennus sijaitsee aivan Pietarin ydinkeskustassa osoitteessa Teatralnaja ploštšad 3. Rakennuksesta löytyy esimerkiksi tila ooppera- ja balettiesityksille ja A.K. Glazunovin mukaan nimetty konserttisali. Naapurikorttelissa sijaitsee kuuluisa Mariinski-teatteri (Marian teatteri). Aleksei Nikolajevitš Tolstoi
Lännessä Tolstoi liittyi kansallisbolševistiseen Smena veh -ryhmään ja vuonna 1923 hän palasi Neuvostoliittoon. 1920-luvun kirjailijaryhmien ulkopuolella pysyteltyään hän nousi 1930-luvulla huomattavaan asemaan toimien Neuvostoliiton kirjailijaliiton puheenjohtajana, tiedeakatemian jäsenenä sekä korkeimman neuvoston kansanedustajana. Tolstoin tyyliltään realistisista teoksista merkittävimpiä on historiallinen romaani "Tsaari Pietari I" ("Pjotr Pervyi", 1929–1945), joka sai Stalin-palkinnon vuonna 1941. Kirjailijan kuoleman jälkeen Stalin-palkinnon sai myös historiaa vääristelevä kaksiosainen näytelmä "Ivan Groznyi" (”Iivana Julma”, 1942–1943). Romaanillaan "Hleb" (”Leipä”, 1937) Tolstoi osallistui Stalinin henkilökultin pystyttämiseen. Hän on kirjoittanut myös lastenkirjoja sekä tieteisfantasioita kuten "Aelita" (1922–1923) ja "Kuoleman säteen salaisuus" ("Giperboloid inženera Garina", 1925–1927). Mihail Tsarjov
Mihail Tsarjov opiskeli Juri Jurjevin johdolla Pietarin venäläisessä draamakoulussa vuosina 1919–1921 ja näytteli vuodesta 1920 lähtien Pietarin suuressa draamateatterissa. Myöhemmin hän työskenteli Pietarin eri teattereissa, Moskovan komediateatterissa, Mahatškalassa, Kazanissa ja Simferopolissa. Vuonna 1933 Tsarjov siirtyi Moskovaan Vsevolod Meyerholdin teatteriin, jossa hän tuli tunnetuksi "Kamelianaisen" Armand Duvallina. Meyerholdin teatterin lakkauttamisen jälkeen Tsarjovin näyttelijänura jatkui Malyi-teatterissa. Vuonna 1950 hänestä tuli Malyi-teatterin johtaja ja vuonna 1985 sen taiteellinen johtaja. Tsarjov näytteli myös elokuvissa, esiintyi lausujana, opetti Mihail Štšepkinille nimetyssä teatterikoulussa (vuodesta 1962 professorina) ja johti Venäjän teatteriyhdistystä vuosina 1964–1987. Konstantin Trenjov
Vallankumouksen jälkeen Trenjov omistautui näytelmäkirjallisuudelle. Hänen tragediansa "Pugatšovštšina" (1924) oli ensimmäinen Moskovan taiteellisessa teatterissa esitetty neuvostonäytelmä. Kirjailijan tunnetuin teos on Venäjän kansalaissodan aikaan sijoittuva propagandistinen näytelmä "Ljubov Jarovaja" (1926), jolla oli suuri vaikutus neuvostoliittolaisen näyttämötaiteen kehitykseen. Se sai Stalin-palkinnon vuonna 1941. Savonlinnan oopperajuhlat
Savonlinnan oopperajuhlilla on vuodesta 1987 nähty myös ulkomaisten oopperatalojen vierailuja. Juhlilla ovat esiintyneet muun muassa Tallinnan Estonia-teatteri, Reinin kansallisooppera, Lontoon Covent Garden ja pietarilainen Mariinski-teatteri. Vuonna 2007 vierailulla oli Bolšoi-teatteri Moskovasta, vuonna 2008 Shanghain ooppera ja vuonna 2009 Palermon Teatro Massimo. Mosselprom (rakennus)
Mosselprom-rakennus tai Mosselprom-talo () on monikerroksinen asuintalo Presnenski-piirin Arbatskaja-kaupunginosassa, Moskovan ytimessä Venäjällä. Rakennus valmistui eri työvaiheissa useiden arkkitehtien suunnittelemana vuosina 1912–1925. Venäjän teatteritaiteen akatemia
Venäjän teatteritaiteen akatemia (GITIS) () on vuonna 1878 perustettu moskovalainen teatterikoulu, joka on Venäjän suurin ja vanhin alallaan. Koulu aloitti toimintansa "Šostakovskin musiikkikouluna", nimettiin Moskovan filharmonisen seuran musiikki- ja teatterikouluksi vuonna 1883 ja ylennettiin konservatorioksi vuonna 1886. Vuosina 1934–1991 sen nimenä oli "Lunatšarskin teatteritaiteen valtioninstituutti". Vasili Baženov
Baženovin varhaisista töistä merkittävimpiä ovat Moskovan kremlin ja Tsaritsynon keisarillisen palatsin toteutumatta jääneet rakennussuunnitelmat. Moskovaan hän rakensi Dolgovin (1770), Paškovin (1784–1786) ja Juškovin (1780-luvun loppu) talot. Baženovin suunnittelemina pidetään myös myös Bykovon kartanon Vladimirin kirkkoa (1789) sekä eräitä muita Moskovan ympäristön rakennuksia. Pietarissa Baženovin töinä on pidetty Bezborodkon huvilaa, Mikaelinlinnaa, Aleksanterin instituuttia sekä arsenaalin ja ensimmäisen kadettikorpuksen rakennuksia. Dmitri Šostakovitš
Venäläinen musiikintutkija Olga Digonskaja löysi vuonna 2006 Šostakovitšin viimeisen asunnon arkistoista "Orango"-nimisen oopperan vuodelta 1932. Brittiläinen säveltäjä Gerard McBurney viimeisteli 40-minuuttisen johdannon soitinnuksen. Teoksen kantaesitti 2. joulukuuta 2011 Los Angelesin filharmonikot johtajanaan Esa-Pekka Salonen. Ohjaus oli Peter Sellarsin. Šostakovitš sai oopperasta valmiiksi johdannon solisti-, kuoro- ja balettiosuuksineen, ja pianosäestys ennakoi orkestrointia. Libreton siihen tekivät kirjailija Aleksei Tolstoi ja toimittaja Aleksandr Startšakov. Bolšoi-teatterin johto sai kuulla johdannon vuonna 1932, mutta asia jäi sikseen. Berliner Ensemble
Teatterirakennus valmistui vuonna 1892 ja oli aluksi nimeltään Neues Theater, sittemmin Theater am Schiffbauerdamm. Rakennuksen historiaan mahtuu monia kohuensi-iltoja aivan toiminnan alusta alkaen. Siellä ensiesitettiin myös Brechtin ja Kurt Weillin "Kerjäläisooppera" vuonna 1928. Teatteritalon edessä oleva aukio on nykyään nimeltään Bertolt-Brecht-Platz. Moskovan filharmoninen orkesteri
Moskovan filharmoninen orkesteri on Venäjän pääkaupungissa Moskovassa toimiva sinfoniaorkesteri. Samuil Samosud perusti sen vuonna 1951. Nykyisellä nimellään orkesteri on toiminut vuodesta 1953 lähtien. Polsteri
1800-luvun jälkipuoliskolla Nevan rannalle syntyi suuria teollisuuslaitoksia. Pietarin suomalaisia oli töissä muun muassa Parviaisen rautavalimolla ja konepajalla. 1900-luvun alussa alettiin rakentaa alueen pohjoisosaa. 1910-luvulla perustettiin Pietari Suurelle nimetty sairaala. Lokakuun vallankumouksen jälkeen pohjoisosa liitettiin Pietarin kaupunkiin. 1920–1930-luvuilla rakennettiin Kondratjevski-prospektin asuinalue (arkkitehti Grigori Simonov ym.), tavaratalo ja Leningradin suurin elokuvateatteri "Gigant" (Aleksandr Gegello ja David Kritševski). Laajamittainen lähiörakentaminen alkoi 1950-luvun lopussa. Turun ruotsalainen teatteri
Teatterin puurakenteinen rakennus tuhoutui Turun palossa 1827. Nykyisen uusklassismia edustavan vuonna 1839 valmistuneen teatterirakennuksen suunnitteli arkkitehti Pehr Johan Gylich ja julkisivun Carl Ludvig Engel. Saliin tuli 550 istumapaikkaa ja salonkiin kaksi riviä aitioita. Teatterissa ei ollut alkuun riittävää lämmitystä, sisäpuolen lämpötila oli talvisin lähes yhtä kylmä kuin ulkonakin. Avajaisvuonna teatterissa järjestettiin 42 teatterinäytäntöä ja 11 konserttia. Suosion jatkuminen mahdollisti uusien tulisijojen rakentamisen. Vuonna 1881 talossa oli paha tulipalo, joka lähes lopetti rakennuksen toiminnan teatterina. Koko sisustus paloi ja osa pihanpuolen seinistä sortui. Arkkitehti C.J. Von Heideken palkattiin tekemään suunnitelma paikan uudelleen rakentamiseen. Teatteri aukesi uudestaan loppuvuodesta 1882. Moni oli tottunut sisustuksen punaisen, kultaisen ja valkoisen sävyttämiin väreihin ja uusi hieman värittömämpi interiööri herätti tyytymättömyyttä. 1897 maalattiin sisusta uudelleen paloa edeltäneeseen asuunsa. Münchner Kammerspiele
Münchner Kammerspiele on perinteikäs teatteri saksalaisessa Münchenin kaupungissa Baijerissa. Teatterin perusti Erich Ziegel vuonna 1911. Se on sijainnut vuodesta 1926 lähtien nykyisessä rakennuksessaan Maximilianstraßella. Teatterirakennuksen ovat suunnitelleet Carl ja Richard Riemerschmid ja se edustaa arkkitehtuurin jugend-tyylisuuntaa. Elokuvateatteri Moskova
Elokuvateatteri Moskova (, ) on historialtaan maineikas elokuvateatteri Valko-Venäjän pääkaupungissa Minskissä. Elokuvateatteri rakennettiin vuosina 1976–1980 ja otettiin käyttöön Moskovan olympiavuonna 1980. Rakennuksessa oli kaksi salia, joihin sopi 260 ja 1070 katsojaa. Se oli valmistuessaan Valko-Venäjän suurin elokuvateatteri. Tiloja on käytetty myös kokousten ja konferenssien järjestämiseen. Rakennuksen suunnittelivat arkkitehdit Viktar Kramarenka, Mihail Vinahradau ja V. Štšarbina. Kansallinen teatteri (Petroskoi)
Petroskoin Kansallinen teatteri on vuonna 1932 perustettu ainoa suomenkielinen teatteri Venäjällä. Teatterin johtajana toimii Irina Shumskaja.