Mikä on Suomalaisen sodan ajan jääkäripataljoonan miesvahvuus?
Pataljoona
Pataljoona (lyhenne patl. tai sotilaskäytössä P) on joukkoyksikkö, joka käsittää useamman perusyksikön. Pataljoonan komentajana toimii rauhan aikana everstiluutnantti tai majuri, sodan aikana kapteeni tai yliluutnantti. Komentajan apuna ja sijaisena toimii pataljoonaupseeri. Kenttätykistössä, ilmatorjuntatykistössä tai merivoimiin liitetyssä rannikkotykistössä pataljoona vastaa patteristoa. Prikaatin taistelua tukeva kenttätykistörykmentti koostuu kahdesta patteristosta. Suomalaiseen sodan ajan jääkäripataljoonaan kuuluu pataljoonan komentaja, esikunta, esikunta- ja viestikomppania, kranaatinheitinkomppania, kolme jääkärikomppaniaa ja huoltokomppania, miesvahvuuden ollessa noin 750 sotilasta.
Luettelo jääkäreistä P
() oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat merikapteeni John Petrell ja Charlotta Svendelin. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Olga Aurora Södersundin kanssa. Petrell kävi kansakoulun ja kaksi luokkaa lyseota. Hän ryhtyi merimieheksi ja suoritti Oulun merikoulussa aliperämiehentutkinnon vuonna 1908 ja perämiehentutkinnon vuonna 1909 sekä kauppalaivurintutkinnon Vaasan merikoulussa vuonna 1914. Hän työskenteli maailmansodan alussa päällikkönä purjelaiva Lillyssä, joka oli sodan puhjettua Flensburgin satamassa, jolloin sen miehistö tuli internoiduksi. Petrell kumminkin pääsi vapaaksi koska liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppaniaan 27. syyskuuta 1915. Hän pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella, josta hänet siirrettiin 18. joulukuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon ja laskettiin siviilitöihin Saksaan. Takaisin Suomeen Petrell palasi sisällissodan jälkeen elokuussa 1918 ja työskenteli sen jälkeen useiden moottori- ja purjelaivojen päällikkönä, viimeisimpänä vuodesta 1934 alkaen purjelaiva Baudissa. Hänet haudattiin Sönderborgiin Tanskaan. Kunniamerkit: Jääkärimerkki. Kannaksen suurhyökkäys 1944
Suomen sotavoimien pääosat oli sijoitettu kauas Itä-Karjalaan Aunukseen. Kannakselle sijoitettujen joukkojen määrä oli noin 75 000 miestä. Vertailun vuoksi talvisodassa Kannakselle sijoitettujen suomalaisjoukkojen määrä oli 200 000 miestä. Linnoitustöissä asemasotavaiheen aikana oli panostettu Aunuksessa Pisi–Saarimäki–Sammatus-linjaan ja Maaselän kannaksella Karhumäki–Liistepohja-linjaan. Sen sijaan työt Kannakselle suunnitelluilla linjoilla olivat vasta alussa. Taistelujen alkaessa suomalaisilla oli asemissa Kannaksella Laatokalta lukien 19. prikaati, 15. divisioona, 2. divisioona ja 10. divisioona. Reservinä olivat 3. divisioona ja 18. divisioona sekä Ratsuväkiprikaati Vammelsuu–Taipale-asemassa ja Panssaridivisioona lähellä Viipuria. Saksan Itämeren-divisioona
Lisäksi Tammisaareen laivattiin 14. vahvennettu Jääkäripataljoona vahvuudeltaan n 1000 miestä ja Helsingin valtaukseen osallistui laivaston taisteluosasto n. 400 miestä. Itämeren Divisioonan kokonaisvahvuus oli runsaat 14 000 miestä. Luettelo jääkäreistä T
(7. syyskuuta 1895 Viipuri – 1. toukokuuta 1933) oli suomalainen jääkärivaravääpeli. Hänen vanhempansa olivat kirjaltaja Vilhelm Andreas Tallberg ja Matilda Keinonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Elna Lahja Ruohosen kanssa. Tallberg kävi viisi luokkaa Viipurin suomalaista klassillista lyseota. Tallberg työskenteli konttoriapulaisena ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 23. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan 4. komppaniaan 21. joulukuuta 1915, missä hän toimi komppanian lääkintämiehenä. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Toimi komppanian lääkintäsotamiehenä. Tallgren suoritti Saksassa lääkintäkurssit Lockstedtissa ja Lihaussa. Tallgren saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan lääkintäaliupseeriksi 3. jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin huhtikuun alussa niin ikään lääkintäaliupseeriksi 6. Jääkiirirykmentin 16. jääkäripataljoonaan ja hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa. Sisällissodan jälkeen Tallberg palveli lääkintäaliupseerina eri komppanioissa 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 6:ssa, jonka nimi myöhemmin muuttui Kajaanin sissipataljoonaksi. Armeijasta hän erosi 16. helmikuuta 1919 ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 15. helmikuuta 1919 paikallispäälliköksi Muhoksen suojeluskuntaan, mistä hän siirtyi 1. lokakuuta 1919 paikallispäälliköksi Oulujoen suojeluskuntaan. Oulujoelta hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1920 harjoituspäälliköksi Perkjärven suojeluskuntaan. missä hän palveli vuoden loppuun saakka, jolloi hän eri suojeluskunnasta ja siirtyi konttoriksi Myllyosakeyhtiö Eloon ja palveli yritystä vuoteen 1923 saakka. Vuonna 1923 hän siirtyi konttorimyyjäksi ja matkustajaksi Oy Savo-Karjalan tukkuliikkeeseen Mikkeliin. Seuraavaksi hän vaihtoi työpaikkaa vuonna 1924 ja siirtyi edustajaksi Hyppösen kenkätehtaalle Mikkeliin ja edelleen myyjäksi Oy D. V. Widbom ab:n rautakauppaan Poriin, kunnes vuonna 1927 hän siirtyi Kuljetuskeskus oy:n työnjohtajaksi Viipuriin. Viipurissa hän sairastui keuhkotautiin ja oli hoidettavana eri parantoloissa kunnes kuoli 1. toukokuuta 1933 ja haudattiin Viipuriin. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 27. maaliskuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. Luettelo jääkäreistä K
Kannanniemi saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi aluksi 9. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 alkaen 1. komppaniaan ja 12. huhtikuuta 1918 alkaen 6. Jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Kannanniemi otti osaa sisällissodan taisteluihin Ilveksessä, Hotakassa ja Muolaalla sekä Galitsinan valtaukseen. Sisällissodan jälkeen Kannanniemi palveli 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 6:ssa, mikä myöhemmin tunnettiin nimillä Jääkäripataljoona n:o 3, Kajaanin sissipataljoona ja Pohjanmaan jääkäripataljoona. Kannanniemi toimi pataljoonassa koulutusaliupseerina konekiväärikomppaniassa ja 16. huhtikuuta 1919 lähtien pataljoonan kuormastopäällikkönä. Kannanniemi otti osaa heimosodissa Petsamon retkeen vuonna 1920. Armeijasta hän erosi 27. huhtikuuta 1921 ja siirtyi Rajavartiolaitoksen palvelukseen ja hänet sijoitettiin Salmin rajavartioston 3. komppaniassa, jossa hän palveli 15. joulukuuta 1921 saakka, jonka jälkeen hän osallistui heimosotiin Itä-Karjalan sodassa, missä hän kuului Repolan pataljoonaan ja haavoittui pahasti Kostamuksen taistelussa. Haavoista parannuttuaan hän palasi rajavartiostoon 1. huhtikuuta 1922 ja hänet sijoitettiin joukkueenjohtajaksi Petsamon rajavartiostoon. Petsamossa hän palveli vain 30. syyskuuta 1922 saakka, jolloin erosi tehtävästä ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja muutti Lappajärvelle1. elokuuta 1926, missä hänet sijoitettiin Lappajärven suojeluskuntaan paikallispäälliköksi. Lappajärven suojeluskunnassa hän palveli 1. heinäkuuta 1927 saakka, jolloin hän siirtyi Suomen kumitehdas oy:n ja Nokia oy:n palvelukseen. Jääkäriprikaati
Jääkäriprikaati (JPR) on Sodankylässä ja Rovaniemellä sijaitseva joukko-osasto, joka kouluttaa jääkärijoukkoja arktisiin olosuhteisiin. Rovaniemen Ilmatorjuntapatteristo yhdistettiin Jääkäriprikaatiin vuoden 2015 alussa organisaatiomuutosten yhteydessä. Sodankylän yksikkö on varustettu Bandvagn 206 -telakuorma-autoin ja edustaa valmiusprikaatien ohella operatiivisten joukkojen iskukykyä. Asevelvollisuuden suorittaa vuosittain noin 2200 varusmiestä Sodankylän ja Rovaniemen varuskunnissa, suurin osa heistä Sodankylässä Lapin Jääkäripataljoonassa.Lisäksi Jääkäriprikaatiin kuuluu esikunta (E/JPR), Lapin aluetoimisto ja huoltokeskukset Sodankylässä (HKESK1) ja Someronharjulla (HKESK2). Luettelo jääkäreistä L
(29. syyskuuta 1895 Kauhava) oli suomalainen jääkärivääpeli ja maanviljelijä. Hänen äitinsä Serafia Lammi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna1923 Vieno Maria Kivelän kanssa. Tämä kansakoulun käynyt Kauhavalainen työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 11. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan koulutusaliupseeriksi aluksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, mistä hänet siirrettiin 30. maaliskuuta 1918 3. Täydennyspataljoonaan ja edelleen 6. Jääkärirykmentin Täydennyspataljoonaan ja myöhemmin 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan komppanian vääpeliksi. Sisällissodan jälkeen hän palveli 6. Jääkarirykmentistä muodostetussa jääkäripataljoona n:o 6:ssa, jonka nimi muuttui ensin Jääkäripataljoona n:o 3:ksi ja sitten Kajaanin sissipataljoonaksi. Hän toimi 2. komppanian vääpelinä ja joukkueenjohtajana. Hänet siirrettiin 17. tammikuuta 1919 Savon jääkärirykmentti n:o 3:een, jonka nimi myöhemmin muutettiin Uudenmaan rykmentiksi, ja hänet määrättiin 7. komppaniaan koulutusaliupseeriksi. Hän otti osaa Rajajoen kahakkoihin kesällä 1919. Armeijasta hän erosi 20. lokakuuta 1920. Armeijan jälkeen hän on toiminut sekatavarakauppiaana sekä maanviljelijänä Petsamon Salmijärvellä.
Voimistelu- ja urheilukurssit hän suoritti Jyväskylässä vuonna 1919, kuunteluoppilaana hän oli Reserviupseerikoulussa vuonna 1920. Hän on ollut Petsamon kunnanvaltuuston ja kunnallislautakunnan jäsenenä ja köyhäinhoitolautakunnan esimiehenä, hän on ollut myös Petsamon Salmijärven kansakoulun johtokunnan puheenjohtajana ja jäsenenä sekä maamiesseuran puheenjohtajana. Talvisotaan hän osallistui ilmasuojelu ja evakuointi tehtäviin Pohjolan suojeluskuntapiirissä. Välirauhan aikana hän hoiti omistamaansa tilaa Varejoella. Jatkosotaan hän osallistui ilmasuojelu ja partiointitehtäviin Petsamon nikkelikaivoksilla. Hän toimi myös saksalaisten ja paikallisten asukkaiden välillä yhdysmiehenä Petsamossa. Sotien jälkeen hän jatkoi omistamansa tilan hoitoa. Luottamustoimina hän hoiti muun muassa Mannerheim-liiton lastensuojeluyhdistyksen ja Varejoen nuorisoseuran johtokunnan jäsenyyksiä vuodesta 1948 alkaen. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 6. toukokuuta 1918, Vääpeli 14. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Jääkäritykistörykmentti
Jääkäritykistörykmentti (JTR) on Panssariprikaatin yksi joukkoyksikkö, joka kouluttaa sotilaita Suomen puolustusvoimien mekanisoitujen taisteluosastojen tulenkäyttöön. Yksikön vahvuus on noin 400 sotilasta. Jääkäritykistörykmentti sijaitsee Hattulassa. Rykmentti on Puolustusvoimien ainoa panssaritykistöyksikkö. Luettelo jääkäreistä L
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Yrjö Luoma ja Adolfina Kauppi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Liisa Karin kanssa. Luoma työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 4. tammikuuta 1915. Hän kumminkin pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hänet kumminkin palautettiin haupitsijaoksesta jo 10. toukokuuta 1916 takaisin 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen vuonna 1917 Polangenissa järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi). Kevyt patteristo 11 (jatkosota)
Ennen jatkosotaa 1. Jääkäriprikaatin orgaaniseksi osaksi liitetty Kevyt Patteristo 11 kuuluu joukko-osastojen yhteistoiminnan vuoksi jääkäritykistön perinnejoukkoihin. Suomalaisen jääkäritykistön kantajoukko Kuninkaallisen Preussilaisen Jääkäripataljoona 27:n Haupitsijaos perustettiin 17.3.1916. Tällöin syntyi uudelleen suomalainen tykistö, jonka perinteet olivat olleet katkenneina runsaan vuosisadan ajan, sillä Kuninkaallinen Suomen Tykistörykmentti lakkautettiin Ruotsissa vuonna 1810. Saksan armeijassa jääkäritykistö oli suomalainen erikoisuus, sillä kenttätykistön liittäminen orgaanisesti jääkäripataljoonaan oli ennenkuulumaton ja siksi myös jääkäripukuinen tykistöyksikkö oli ainutlaatuinen ilmiö. Puhekielessä haupitsijaoksesta käytettiin nimitystä ”Jäger-Altillerie” (jääkäritykistö) tai ”Jagende Artilleries” (metsästävä tykistö), ja miehiä kutsuttiin ”tykkijääkäreiksi”. Suomessa 12.3.1918 alkunsa saaneen itsenäisyyden ajan Jääkäritykistörykmentti lakkautettiin joulukuussa 1933, josta alkaen aina talvisotaan saakka jääkäritykistön perinteiden ketju oli katkenneena. Suomalaisen jääkäritykistön jatkosodanaikaisen perinnejakson aloitti Kevyt Patteristo 11 kesäkuun 17. ja 21. päivinä 1941. Perinnejoukkoyhteyden perusteluna on toiminut myös se, että sodan jälkeen Kevyt Patteristo 11:n ja Raskas Patteristo 14:n henkilökunnasta muodostui rauhan ajan Parolannummen Jääkäritykistörykmentti. Luettelo jääkäreistä Ö
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Jääkäripataljoona 27
Lokakuusta 1917 lähtien alettiin Suomeen lähettää – aiempien yksittäisten värvärien, "pommarien" ja etappimiesten ohella – 5–23 miehen vahvuisia komennuskuntia ”vapaussotaa valmistelemaan”, kuten "Jääkärit maailmansodassa" (1933) ilmaisee. Erikoiskoulutusta ja komennuskuntien lähettämistä varten oli perustettu Polangenin komennuskunta (Sprengkommando Polangen).
15. tammikuuta 1918 tapahtui tuhoisa Osnabrückin junaturma, jossa menetti henkensä 12 jääkäriä – lähes saman verran kuin taistelut olivat vaatineet yhteensä. Luettelo jääkäreistä R
(25. joulukuuta 1894 Viipuri – 12. elokuuta 1943) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat ratavartija Petter Ruuth ja Helena Maria Hartikainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Lahja Maria Kohon kanssa. Hänen vaimonsa kuoli vuonna 1933 ja hän avioitui toisen kerran vuonna 1937 Anna Vilhelmiina Mäenpään kanssa. Tämä kansakoulun ja kolme luokkaa Viipurin suomalaista klassillista lyseota käynyt Viipurilainen työnjohtaja liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 7. maaliskuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, mistä hänet siirrettiin 26. marraskuuta 1916 Altonan työosastoon ja laskettiin elokuussa 1917 siviilitöihin. Hän palasi Ruotsin kautta Suomeen maaliskuun alussa vuonna 1918 ja astui 10. maaliskuuta 1918 jefreitterinä palvelukseen 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonaan, jossa hän toimi ensin koulutusaliupseerina 3. komppaniassa ja 7. huhtikuuta 1918 alkaen 2. komppanian vääpelinä. Hän otti osaa Raudan ja rajaseudun taisteluihin. Sisällissodan jälkeen hän toimi komppanianvääpelinä 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, jonka nimi muuttui ensin Jääkäripataljoona n:o 2:ksi, sitten Pohjolan jääkäripataljoonaksi ja viimeksi Kajaanin sissipataljoonaksi. Hän siirtyi 26. huhtikuuta 1919 Viipurin vartiopataljoonan 1. komppanian vääpeliksi. Armeijasta hän erosi 16. elokuuta 1919, mutta astui uudelleen palvelukseen jo 1. tammikuuta 1920 ja komppanianvääpelinä Terijoen rajavartiopataljoonan 6. komppaniassa (muuttui 17. tammikuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmentin 6. komppaniaksi) 30. huhtikuuta 1920 saakka. Karjalan kaartin rykmentin 1. konekiväärikomppaniassa hän palveli 15. heinäkuuta 1920 – 1. elokuuta 1922 välisen ajan. Armeijapalveluksensa jälkeen hän toimi vuoden ajan Attilan kenkätehtaan Viipurin konttorissa varastonhoitajana, kunnes astui jälleen palvelukseen armeijassa 9. joulukuuta 1924 ja hänet sijoitettiin Salmin rajavartioston 3. komppaniaan. Tehtävästä hän erosi 22. maaliskuuta 1925 ja toimi sen jälkeen Viipurin saha oy:ssä puutavaran vastaanottajana ja 1. marraskuuta 1927 – 6. syyskuuta 1928 Muonavarikko 2:n varastomiehenä. Hän astui jälleen armeijan palvelukseen 20. syyskuuta 1928 ja sijoitettiin Savon Prikaatin I pataljoonaan, josta hänet siirrettiin 1. syyskuuta 1930 Karjalan kaartin rykmenttiin ja 1. helmikuuta 1932 alkaen Käkisalmen Jääkäripataljoonaan, missä hän toimi koulutusaliupseerina ja komppanianvääpelinä. Armeijasta hän erosi 31. toukokuuta 1932 ja oli sen jälkeen työnjohtajan apulaisena maantietöissä Viipurin seuduilla vuosina 1932–1934 sekä sen jälkeen tilapäistöissä mm. Jääkärikodissa Kuolemajärvellä sekä varastomiehenä Muonavarikko 3:ssa ja Muonavarikko 1:ssä vuosina 1937–1939. Taistelukoulun kanta-aliupseerikurssin hän suoritti vuonna 1929. Talvisotaan hän osallistui varastonhoitajana Rakennuspataljoona 4:ssä Laatokan koillispuolella. Välirauhan aikana hän toimi konekiväärikomppanianvääpelinä Erillinen Pataljoona 1:ssä (JR 5). Jatkosotaan hän osallistui Jalkaväenkoulutuskeskus 4:ssä, josta hän joutui hoidettavaksi ensin kenttä- ja myöhemmin sotilassairaalaan. Hänet on haudattu Ylihärmään. Ylennykset: Jefreitteri 10. maaliskuuta 1918, Aliupseeri 23. huhtikuuta 1918, Varavääpeli 25. huhtikuuta 1918, Vääpeli 7. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk; miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Jääkäriliike
Pataljoona otti osaa taisteluihin Venäjää vastaan Baltiassa. Jääkärit vannoivat valan Suomen lailliselle hallitukselle Liepājan kirkossa. Syksyllä 1917 Suomeen tuli 60 jääkäriä. Jääkärit olivat hakeneet koulutusta taisteluun Venäjää vastaan, mutta Suomeen palaamisen aikaan alkuvuodesta 1918 tilanne oli merkittävästi muuttunut. Venäläisjoukkojen lisäksi vastapuolella oli Punakaartiksi järjestäytynyttä oman maan työläisväestöä. Tästä syystä noin kolmasosa jääkäreistä jätti palaamatta Suomeen. 950 miehen suuruinen pääjoukko kuitenkin saapui Vaasaan 25. helmikuuta 1918 ja siirtyi pääosin hallituksen joukkojen riveihin. He katsoivat kyseessä olevan nimenomaan "Suomen vapaussodan", jossa tosiasiallisesti ratkaistaisiin pääsisikö maa "vapaaksi" Venäjän vallan alta. Kaikki jääkärit eivät olleet niin uskollisia hallinnolle kuin yleisesti on uskottu. Pian jääkärien Suomeen palattua jääkärikonfliktiin liittyvistä syistä joukko jääkäreitä teki epäonnistuneen pommiattentaatin kenraali Mannerheimin esikuntajunaan. Rajajääkäriprikaati
Rajajääkäriprikaati perustettiin Päämajan käskyllä 26. kesäkuuta 1944 ja sen joukoiksi määrättiin Rajajääkäripataljoona 4 (RjP 4), Rajajääkäripataljoona 7 (RjP 7) sekä Rajajääkäripataljoona 8 (RjP 8). Prikaati löi takaisin suomalaissyntyisen venäläisen eversti Vallin komentaman Neuvostoliiton 30. prikaatin hyökkäyksen Ruotausjärven, Shemeikan ja Kontron maastossa käydyissä taisteluissa 18.-22. heinäkuuta 1944. Neuvostoliiton divisioonien määrävahvuus talvisodassa
Suomalaiset joukot olivat puna-armeijan joukoista poiketen koulutettu nimenomaan toimimaan suomalaisen maaston mukaisissa olosuhteissa. Lisäksi suomalaiset joukot olivat tottuneet säilyttämään toimintakykynsä myös alueen kulloisissa sääolosuhteissa (pakkasen laskiessa talviolosuhteissa jopa alle -40 asteeseen) Luettelo jääkäreistä S
(10. kesäkuuta 1895 Kivijärvi – 6. toukokuuta 1970) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Juho Heikki Salin ja Stiina Sofia Leppänen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Alma Johanna Laasasen kanssa. Hän kävi viisi luokkaa Kokkolan suomalaisessa yhteiskoulua ja liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 10. joulukuuta 1915 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Hän saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana Varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan aluksi 9. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 komppanioineen 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonaan. ja toimi sisällissodan aikana joukkueen varajohtajana 1. komppaniassa ja otti osaa taisteluihin Viipurissa. Sisällissodan jälkeen hän palveli 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, jolla myöhemmin on ollut nimet Jääkäripataljoona n:o 2, Pohjolan jääkäripataljoona ja Kajaanin sissipataljoona. Hän kuului 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 18. tammikuuta 1919 alkaen 3. Divisioonaan ja määrättiin 26. tammikuuta 1919 Laatokan jalkaväkirykmentti n:o 6:een, minkä nimeksi myöhemmin tuli Viipurin rykmentti. Hän toimi aluksi koulutusaliupseerina 1. komppaniassa ja 4. syyskuuta 1920 alkaen kuormastovääpelinä pataljoonan esikunnassa. Hän toimi myös 1. marraskuuta 1921 – 4. elokuuta 1922 välisen ajan konekiväärijoukkueen johtajana Petsamon rajavartiostossa ja 1. syyskuuta 1922 alkaen Hyökkäysvaunurykmentin 1. patteristossa hyökkäysvaunun johtajana ja asevaraston hoitajana. Armeijasta hän erosi 31. elokuuta 1924 ja siirtyi työnjohtajaksi puutavara-alalle Ykspihlajaan. Armeijaan hän palasi vuonna 1937 ja toimi Kokkolan sotilaspiirin esikunnassa varastonhoitajana vuosina 1937–1939, missä tehtävässä hän toimi myös Talvi- ja jatkosodan aikana, josta hänet sotien päätyttyä siirrettiin varastonhoitajaksi Keskusvarikko 8:aan. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945 ja siirtyi puutavaranmittaajaksi Ykspihlajan satamaan. Hän toimi myös vuodesta 1965 alkaen Kokkolan reserviupseerikerhon kunniajäsenenä. Ylennykset: Hilfsgruppenführer 25. joulukuuta 1917, Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 7. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaudenmitali 1. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Talvisodan muistomitali, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Sotatalous Suomessa toisen maailmansodan aikana
Sotamateriaalitilanne Suomessa oli parantunut jo talvisodan aikana, mutta Moskovan välirauhan ajan viitenätoista kuukautena materiaalinen puolustusvalmius kohentui entisestään mm. kunnostetun sotasaalismateriaalin, kotimaassa tuotettujen ja ulkomailta ostettujen sotatarvikkeiden myötä. Välirauhan aikaisten sotamateriaalin lisähankintojen ansiosta jatkosotaan lähdettäessä oli Suomen puolustusvoimien kokonaisvahvuus nostettavissa noin 500 000 mieheen. Materiaalitilanteen suotuisasta kehittymisestä huolimatta on muistettava, että Suomen puolustusvoimat olivat edelleen sangen pienen ja taloudellisilta resursseiltaan vähäisen maan armeija. Luettelo jääkäreistä M
() oli suomalainen jääkärivaravääpeli. Hänen vanhempansa olivat sanomalehdentoimittaja kansanedustaja Yrjö Esaias Emanuel Mäkelin ja Liisa Vuorenmaa. Mäkelin kävi neljä luokkaa Oulun suomalaista lyseota ja työskenteli kauppa-apulaisena Oulussa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 14. helmikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Mäkelin astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Vaasassa hän kuitenkin periaatteellisiin syihin vedoten anoi eroa sotapalveluksesta, minkä johdosta hän oli sisällissodan ajan pidätettynä Vaasassa. Hänet kumminkin vapautettiin sodan jälkeen. Hän matkusti vapauduttuaan Vaasasta Ouluun, missä hän toimi liikeapulaisena osuusliike Voiman sähköosastolla maaliskuuhun 1919. Mäkelin matkusti talvella vuonna 1921 Ruotsin kautta Venäjälle ja sieltä saatujen tietojen mukaan hän työskenteli siellä muun muassa Petroskoin seminaarissa sähköopin ja kemian opettajana. Mäkelin kävi Suomessa 1960 - luvulla, jonka jälkeen hänestä ei ole saatavilla tietoja. Ylennykset: Varavääpeli 11. helmikuuta 1918. Luettelo jääkäreistä M
Mäkelä astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Säiniöllä, Kelkkalassa ja Viipurissa. Mäkelä toimi sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 6:ssa, josta muodostettiin myöhemmin ensin Jääkäripataljoona 3 ja sitten Kajaanin sissipataljoona. Hänet siirrettiin Kajaanin sissipataljoonasta 16. tammikuuta 1919 Kuopion jalkaväkirykmentti 4:ään, josta hän erosi jo tammikuuta 1. helmikuuta 1919 ja liittyi Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan. Mäkelä toimi retkikunnalla joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä rykmentin II pataljoonan 1. komppaniassa. Hän osallistui retkikunnalla taisteluihin Pisissä, Saarimäellä, Aunuksenkaupungin ympäristössä, Tuuloksen rintamalla ja Viteleessä. Sotaretkiltä palattuaan Mäkelä työskenteli työnjohtajana tietyömailla Pohjois-Suomessa. Rannikkojääkäri
Vuonna 2015 otettiin käyttöön entistä tehokkaampi joukkotyyppi, rannikkojääkäritaisteluosasto, jonka vahvuus on noin 2500 sotilasta. Taisteluosasto etenee ja taistelee hajautettuna mutta kykenee kohdistamaan koko taisteluvoimansa yhteen kohteeseen. Rannikkojääkäritaisteluosasto muodostaa merivoimien komentajan käyttöön operatiivisen taisteluvoiman, jota tuetaan tilanteen mukaisesta esimerkiksi ohjustulella sekä epäsuoralla tulella. Rannikkojääkäripataljoonista ja erillisistä rannikkojääkärikomppanioista ei kuitenkaan luovuta, vaan niitä voidaan käyttää erillisissä suunnissa itsenäisesti ja niillä voidaan tukea rannikkojääkäritaisteluosaston tai muiden joukkojen toimintaa. Suomen Punainen Kaarti
Suomen Punaisen Kaartin vahvuus oli liikekannallepanon alkaessa 27. tammikuuta noin 30 000 miestä, joista noin 5 000 oli aseistettuja. Punaisten oman ilmoituksen mukaan vahvuus oli tuolloin 20 000–25 000 miestä, joista aseistettuja oli vain 1 500. Samaan aikaan Pietarista oli kuitenkin junalla saapumassa Helsinkiin ja Tampereelle 15 000 kiväärin aselasti, jota jaettiin myös matkan varrella olleille punakaarteille. Helmikuun lopussa vahvuus oli noin 40 000 ja sodan loppuvaiheessa huhtikuun puolivälissä noin 75 000 miestä. Kun mukaan lasketaan vielä taisteluissa kaatuneet ja vangeiksi jääneet sekä viimeiset pakko-otot, nousi sodan aikainen kokonaisvahvus todennäköisesti yli 100 000:n miehen. Samanaikaisesti rintamalla oli enimmillään noin 34 000 miestä maaliskuun jälkipuoliskolla Tampereen puolustustaistelun ollessa käynnissä. Punaisen kaartin suurimpia yksiköitä olivat Helsingin, Tampereen ja Viipurin punakaartit sekä Pietarin suomalainen punakaarti. Lisäksi punakaartien riveissä taisteli noin 2 600 naiskaartilaista. 5. divisioona (talvisota)
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi Puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen Rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen n. 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalankannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa (2. luokan armeijakomentaja) Kirill Meretskovin johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. armeijan Oikea Ryhmä, jonka komentajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi Neuvostoliiton 13. armeija, jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. jalkaväkidivisioonan, 116. haupitsirykmentin, 311. kanuunarykmentin, 39. erillisen panssariprikaatin ja 204. panssaripataljoonan. Erillinen Pataljoona 17 (talvisota)
Talvisodan alkaessa ErP 17 oli ryhmittynyt puolustukseen Kelsinkäisessä ja Kuolajärven alueella. Se oli ainoa Sallan suunnalla toimiva joukko-osasto tuolloin ja sen vahvuus oli noin tuhat miestä. Raskasta aseistusta sillä ei ollut. Pataljoonan komentaja oli majuri Vilho Roininen. Luettelo jääkäreistä O
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Luettelo jääkäreistä R
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. 1. jääkäripataljoona
1. jääkäripataljoona eli Pohjois-Pohjanmaan jääkärit oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 1. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkärimajuri Gustaf Taucher, ja pataljoonan 1., 2. ja 4. komppania muodostettiin Oulussa ja 3. komppania Torniossa. 4. divisioona (talvisota)
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi Puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen noin 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen Rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalan kannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. Armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa (2. luokan armeijakomentaja) Kirill Meretskovin johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. Armeijan Oikea Ryhmä, jonka komantajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi Neuvostoliiton 13. armeija, jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. jalkaväkidivisioonan, 116. haupitsirykmentin, 311. kanuunarykmentin, 39. erillisen panssariprikaatin ja 204. panssaripataljoonan. Seinäjoen pataljoona
Päällikkö: jääkäriluutnantti Herman Samuel Sundvall (haavoittui 16. maaliskuuta 1918 Länkipohjassa), jääkärialiupseeri Juuso Herman Taskinen (16. maaliskuuta - 31. maaliskuuta 1918) ja jääkärivääpeli Aleksander Villiam Redh, jääkärivänrikki Frans Emil Vantunen.
Päällikkö: kapteeni Toivonen, jääkärivääpeli Eino Valdemar Kalervo (18. maaliskuuta alkaen).
Päällikkö: jääkärivänrikki Severus Konkola myöhemmin, jääkärialiupseeri Alexander Villiam Redh.
Päällikkö: jääkäriluutnantti Huugo Reino Östman myöh. Kahva. Jalkaväkipataljoonan määrävahvuus
Jalkaväkipataljoonan määrävahvuus talvisodan aikana koostui seuraavista yksiköistä.
Pataljoonaan kuului (suluissa määrävahvuuksia) ja esimerkkinumerointia Pataljoonasta II/JR 37:stä Luettelo jääkäreistä P
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat torppari Heikki Adolf Pohjanen ja Kreeta Amanda Alanärä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Eeva Mannosen kanssa. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 23. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 13. joulukuuta 1916 pataljoonaan perustettuun haupitsipatteriin. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pohjanen astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan Jääkäritykistön 3. patteriin ja osallistui taisteluihin Karussa, Muroleessa, Viljakkalassa ja Ylöjärvellä Tampereella. Hänet siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen suoritetussa tykistön uudelleen järjestelyssä Jääkäritykistöprikaatin 3. jääkäripatteriston 5. patteriin ja osallistui sen riveissä Viipurin valloitukseen. Pohjanen palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, josta hänet siirrettiin 15. heinäkuuta 1918 Vuoristotykistöpatteristoon ja sieltä edelleen Kenttätykistörykmentti 2:n 4. patteriin. Pohjanen erosi armeijasta 1. huhtikuuta 1921 ja työskenteli sen jälkeen 1. toukokuuta 1921 alkaen poliisikonstaapelina Viipurin kaupungin poliisilaitoksella. Pohjanen osallistui talvisotaan suorittamalla vartiopalvelusta Viipurissa, missä tehtävässä hän kaatui niin sanotun ”aavetykin” kranaatin sirpaleesta. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 30. huhtikuuta 1918, Vääpeli 15. heinäkuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk., Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Luettelo jääkäreistä Å
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Saksan 7. panssaridivisioona
Neuvostojoukot aloittivat talven tullessa vuosien 1941–1942 talvioffensiivin. Divisioonan 6. kiväärirykmentin I pataljoona supistui 23. tammikuuta 1942 mennessä viiteen upseeriin, 25 aliupseeriin ja 161 mieheen ja saman rykmentin II pataljoonan vahvuus oli 17 upseeria, 72 aliupseeria ja 293 miestä. Normaalisti kumpaankin pataljoonan kuului noin 700 miestä. Kerran 25. panssarirykmentin vaunuista toimintakuntoisena oli vain neljä tšekkoslovakialaista vaunua ja yksi PzKw IV, joten pääosa divisioonasta taisteli erilaisissa tilapäisissä jalkaväkiosastoissa. Pääosa panssarikalustosta seisoi varaosien puutteen vuoksi, kun saksalaisten huolto ei kyennyt toimittamaan etulinjan joukoille materiaalitäydennyksiä. Divisioona puolusti Rževin tasankoa ja piti 9. armeijan huoltotien avoinna. 6. kiväärirykmentin II pataljoona lakkautettiin miesten huvetessa samoin kuin yksi vaunupataljoonista. 25. panssarirykmentti supistettiin nelikomppaniaiseksi ja 37. tiedustelupataljoonan eloonjääneet liitettiin 7. moottoripyöräpataljoonaan. Luettelo jääkäreistä L
(13. joulukuuta 1894 Rauma – 20. toukokuuta 1925) oli suomalainen jääkäri ja liikeapulainen. Hänen vanhempansa olivat kauppias Isak Viktor Lehtinen ja Lydia Eransina Grönqvist. Hän kävi viisi luokkaa Rauman yhteiskoulua ja yhden lukukauden Tampereen teknillistä opistoa, jonka hän keskeytti ja liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 9. helmikuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa. Hänet siirrettiin 12. helmikuuta pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet laskettiin siviilitöihin 22. helmikuuta 1918. Hän palasi Suomeen elokuussa vuonna 1918 ja toimi Raumalla isänsä liikkeessä liikeapulaisena kuolemaansa saakka. Hänet on haudattu Raumalle. Luettelo jääkäreistä L
(10. huhtikuuta 1892 Rovaniemi – 30. joulukuuta 1955) oli suomalainen jääkärialiupseeri ja työmies. Hänen äitinsä oli Leena Latvalehto. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Alma Maria Kärkkäisen kanssa. Tämä kaksi luokkaa kansakoulua käynyt Rovaniemeläinen työmies liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 3. tammikuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa ja Riianlahden rannikkoasemissa. Hänet siirrettiin 29. marraskuuta 1916 Altonan työosastoon, josta hänet laskettiin siviilitöihin 3. elokuuta 1917. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) S/S Arcturuksen toisella retkellä 24. maaliskuuta 1918 ja astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan koulutusaliupseeriksi 5. Jääkärirykmentin Täydennyspataljoonan 1. komppaniaan Vaasaan, mistä hänet siirrettiin 29. huhtikuuta 1918 alkaen 15. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. (Rykmentistä muodostettiin myöhemmin ensin Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4 ja edelleen Tampereen rykmentti.) Hänet siirrettiin 23. tammikuuta 1919 rykmentin esikuntaan ja määrättiin tallipäälliköksi, josta tehtävästä hänet siirrettiin 21. maaliskuuta 1919 koulutusaliupseeriksi 2. komppaniaan. Armeijasta hän erosi vuonna 1919. Hän on ollut. sen jälkeen työmiehenä, Kemissä ja Oitissa vuosina 1919–1938. Vuonna 1938 hän siirtyi Sarco oy:n palvelukseen ja palveli yritystä vuoteen 1941 saakka. Jatkosodan aikana hän suoritti työpalvelusta Sallassa ja Kuusamossa, mutta hänet vapautettiin palveluksesta sairautensa takia jo vuonna 1941, jonka jälkeen hän toimi Wärtsilä-Yhtymä oy:n Arabian tehtailla. Haminan taistelukoulun hän suoritti vuonna 1918 ja hevoshoitokurssin Viipurissa vuonna1918. Ylennykset: Aliupseeri 24. maaliskuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Luettelo jääkäreistä M
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Pietari Matikainen ja Anna Matikainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Anna Savolaisen kanssa. Matikainen kävi kansakoulun ja työskenteli maanviljelijänä Kaukolassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 29. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Matikainen astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan puolijoukkueenjohtajaksi aluksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa. Matikainen palveli sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, joka tunnettiin myöhemmin nimillä Jääkäripataljoona 2 ja Pohjolan jääkäripataljoona. Hänet siirrettiin 31. lokakuuta 1918 Terijoen rajavartiopataljoonan 3. komppaniaan ja 16. helmikuuta 1920 alkaen Käkisalmen läänin rykmentin 8. komppaniaan. Matikainen erosi armeijasta 1. lokakuuta 1920. Hän toimi myöhemmin 1. tammikuuta - 31. toukokuuta 1921 välisen ajan Kaukolan suojeluskunnan paikallispäällikkönä ja 1. huhtikuuta 1922 - 30. marraskuuta 1923 välisen ajan kirjurialiupseerina Keski-Suomen rykmentin I pataljoonan esikunnassa, jonka jälkeen hän siirtyi tarkastajaksi Keskinäisen henkivakuutusyhtiö Kalevalle Keravalle. Ylennykset: Hilfsgruppenführer 24. joulukuuta 1916, Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 7. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. Suomalaisen divisioonan määrävahvuus
Näistä syistä määrävahvuisen divisioonan kokoonpano muodostui vuoden 1944 kevättalven aikana seuraavanlaiseksi:Divisioonien jalkaväkipataljoonien määrä laski siis 9:stä 7:ään. Lisäksi voidaan todeta usean divisioonan perustaneen lakkautetun kevyen osaston tilalle jääkärikomppanian (joka ei siis kuulunut viralliseen määrävahvuuteen). 9. jääkäripataljoona
9. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 2. jääkäriprikaatin 4. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkärimajuri Harald Öhquist (Öhquist perusti ja järjesti pataljoonan). Pataljoona muodostettiin rintamalle lähdettäessä 7. ja 8. jääkäripataljoonan miehistä. Lempäälän taistelut
Valkoiset keskittivät Lempäälään 29. maaliskuuta kymmenen komppaniaa, kaksi ratsuväkieskadroonaa sekä neljä tykkiä. Pari päivää myöhemmin rintamalle siirrettiin vielä kaksi jääkäripataljoonaa, joita komensivat majuri Gustaf Taucher ja kapteeni Olof Lagus. Tämän jälkeen valkoisten joukkojen vahvuus oli yhteensä noin 2 500 miestä. Mukana oli myös Tampereen taisteluihin osallistunut Ruotsalainen prikaati. Joukkojen komentajana toimi 30. maaliskuuta saakka kapteeni F. Hj. Ingelberg, jonka jälkeen vastuun otti Lempäälän hyökkäystä johtanut eversti Wilkman. 5. jääkäripataljoona
Päällikkö: jääkärikapteeni Verner Gustafsson (siirrettiin 25. maaliskuuta 3. jääkärirykmentin esikuntaan), jääkärikapteeni Claës Winell (siirrettiin 10. jääkäripataljoonaan komppanianpäälliköksi), jääkäriluutnantti Taavetti Kaunisto (siirrettiin 25. maaliskuuta 10. jääkäripataljoonaan), jääkärikapteeni Kaarlo Kaarlonen (24. maaliskuuta alkaen). Koottiin Kajaanin miehistä. Neuvostoliiton divisioonien määrävahvuus talvisodassa
Suomalaiset korkeammat upseerit olivat taas muun muassa jääkäriliikkeen tai tsaarinaikaisen Venäjän sotilasorganisaatioiden sekä sisällisodan koulimia upseereja, joilla oli käytännön kokemusta sotatoimien johtamisesta. Myös alemmalla johtamistasolla oli kokeneita upseereja. Merkittävimpänä haittana oli sotaa edeltävän ajan säästösyistä vähäiseksi jääneet yhtymätason sotaharjoitukset. Tämä ongelma näkyi muun muassa joulukuun vastahyökkäyksessä siten, että esimerkiksi siirtymisaikataulut oli laadittu liian kireiksi ja suuri osa joukoista pääsi mukaan hyökkäykseen vasta kohtuuttoman pitkän ajan kuluttua hyökkäyksen alkamisesta. Suomen I armeijakunta (talvisota)
Puna-armeijan hyökättyä armeijakunnan joukkoja vastaan kahdella armeijakunnalla T-asema taipui Talissa ja Noskuassa. Armeijakunnan miesvahvuus oli sodan päättyessä 13. maaliskuuta 4539 miestä. Rauhan tultua armeijakunta vetäytyi uuden rajan taakse. Luettelo jääkäreistä H
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Valtioneuvoston turvallisuus- ja puolustuspoliittinen selonteko 2004
Käytännössä sodanajan puolustusvoimat muuttuvat selonteon ja edellisen vuoden 2001 selonteon perusteella sotilasmäärältään vähäisemmäksi ja 2008 joukkojen vahvuuden tulisi olla enää vain 285 000 sotilasta. Tuohon mennessä luovutaan toisesta sodanajan panssariprikaatista sekä erillisistä panssarivaunupataljoonista, neljästä alueellisesta prikaatista sekä kolmesta jääkäriprikaatista sekä noin 200 pienemmästä yksiköstä. Jääkäriliike
Suomalaiset koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissa. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Vilkkainta värväystoiminta oli Uudellamaalla, Pohjanmaalla ja Karjalassa. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27 majuri Maximilian Bayerin johdolla. Luettelo jääkäreistä P
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Juho Aappo Palosaari ja Karoliina Rapakko. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Eevi Elisabet Tervosen kanssa. Palosaari työskenteli työmiehenä Pohjois-Suomessa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 12. tammikuuta 1915, josta hänet siirrettiin 16. maaliskuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja palasi takaisin komppaniaansa 21. heinäkuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 14. joulukuuta 1916 uudelleen täydennysjoukkoon, josta palasi takaisin pioneerikomppaniaan 20. toukokuuta 1917. Lopulta hänet siirrettiin 23. syyskuuta 1917 alkaen pataljoonan 1. komppaniaan. Palosaari astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet määrättiin maaliskuun lopulla koillisrintamalle, missä hän toimi 1. koulutusaliupseerina ja joukkueenvarajohtajana Kuolajärven pataljoonan 2. komppaniassa. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kuivitsassa ja Kilislammilla. Palosaari palveli sisällissodan jälkeen Sallan rykmentissä ja siitä muodostetussa Lapin I rajavartiopataljoonassa sekä Lapin ryhmän II pataljoonassa. Hänet siirrettiin 2. tammikuuta 1919 alkaen I pataljoonaan Kajaaniin. Rajavartiostosta hän erosi 15. huhtikuuta 1919 ja työskenteli sen jälkeen työmiehenä Tervolassa. Hän kuoli keuhkotautiin 4. maaliskuuta 1923. Sotilaskoulutusta Palosaari sai käymällä Haminan taistelukoulun vuonna 1918. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Kersantti 21. heinäkuuta 1918, Varavääpeli 1. lokakuuta 1918, Vääpeli 19. marraskuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. Luettelo jääkäreistä K
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Lapin jääkäripataljoona
Jääkäripataljoona 1 lähti jatkosotaan Lappeenrannasta Ratsuväkiprikaatin yksikkönä. Sen vahvuus oli noin 800 sotilasta kolmessa jääkärikomppaniassa, konekiväärikomppaniassa, kranaatinheitinjoukkueessa, esikunnassa ja esikuntakomppaniassa. Pataljoonan komentajana toimi jääkärieverstiluutnantti Ragnar Wahlbeck. Luettelo jääkäreistä P
Pihlainen astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan kuormastovääpeliksi ensin 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 alkaen pataljoonan 3. komppaniaan ja 30. maaliskuuta 1918 alkaen rykmentin esikuntaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa. Pihlainen palveli sisällissodan jälkeen kuormastovääpelinä 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, josta hänet siirrettiin 18. kesäkuuta 1918 alkaen varusmestariksi Vuoristoprikaatin esikuntaan. Pihlainen erosi armeijan palveluksesta 30. kesäkuuta 1919, mutta astui takaisin palvelukseen 10. lokakuuta 1919 ja nyt hänet sijoitettiin kuormastovääpeliksi Kaartin Jääkäripataljoonaan, jossa hän palveli 30. joulukuuta 1920 saakka. Hän palveli vielä Tampereen rykmentissä 16. maaliskuuta – 17. lokakuuta 1921 välisen ajan. Myöhemmin hänet siirrettiin 1. marraskuuta 1921 alkaen koulutusaliupseeriksi Savon jääkärirykmentin 8. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 9. komppaniaan vääpeliksi 1. joulukuuta 1922. III/JR 39 (talvisota)
Pääosa pataljoonan upseereista ilmoittautui palvelukseen pataljoonan perustamispaikoilla Kuopiossa. Komppanioiden miehistö koottiin reserviläisten kotipitäjissä Pielavedellä ja Keiteleellä suojeluskuntien paikallisosastojen vastatessa miesten vastaanoton järjestelyistä ja muonittamisesta. Komppaniat saapuivat hevoskyydillä ja kuorma-autoilla Kuopioon 15.–16. lokakuuta. Pataljoona oli Laatokan Karjalaan lähtiessään määrävahvuinen; 27 upseeria, 128 aliupseeria ja 690 miehistöön kuuluvaa, yhteensä 845 miestä. Talvisodan ajan jalkaväkipataljoonan taisteluvahvuus oli 603 miestä. 1. divisioona (talvisota)
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi Puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen noin 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen Rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalan kannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa (2. luokan armeijakomentaja) Kirill Meretskovin johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. armeijan Oikea Ryhmä, jonka komentajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi Neuvostoliiton 13. armeija, jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. jalkaväkidivisioonan, 116. haupitsirykmentin, 311. kanuunarykmentin, 39. erillisen panssariprikaatin ja 204. panssaripataljoonan. Luettelo jääkäreistä F
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Lapin jääkäripataljoona
Jääkäripataljoonan verilunnaat jatkosodassa olivat 271 kaatunutta ja noin tuhat haavoittunutta, eli reilusti yli pataljoonan määrävahvuuden. Kesän 1944 torjuntataistelujen tappiot olivat niin suuret, että Muurilan taistelun jälkeen 18.6. pataljoonan taisteluvahvuus oli vain noin 150–200 sotilasta. Runsas henkilötäydennys saatiin ennen Viipurinlahden taisteluja mutta siitä huolimatta sodan loppuvaiheessa esimerkiksi joukkueen johtajina toimivat pääsääntöisesti kokeneet aliupseerit raskaiden upseeritappioiden takia. Luettelo jääkäreistä N
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Jaakko Aleksanteri Nisula ja Maria Päätalo. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Inkeri Sigrid Kilpiäisen kanssa. Nisula kävi kolme luokkaa kansakoulua ja työskenteli tukkityömiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 26. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi). Nisula astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurin ympäristössä. Nisula palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin aluksi Savon jääkärirykmentti 3 ja sitten Uudenmaan rykmentti. Hän toimi rykmentissä koulutusaliupseerina 8. komppaniassa. Nisula siirrettiin 1. huhtikuuta 1921 alkaen komppanianvääpeliksi Karjalan kaartin rykmentin 3. komppaniaan. Häntä kohtasi työtapaturma hänen käsitellessään käsikranaattia, jonka turman johdosta hän sai vapautuksen palveluksesta 31. maaliskuuta 1928 alkaen. Myöhemmin hän eli kykenemättömänä työntekoon Viipurissa ja myöhemmin Kuolemajärven Jääkärikodissa ja viimein Urjalassa, minne hänet lopulta haudattiin. Ylennykset: Hilfsgruppenführer 1. kesäkuuta 1917, Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 2. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Luettelo jääkäreistä P
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Luettelo jääkäreistä E
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Suomen suuriruhtinaskunnan armeija
Krimin sodan aikana perustettiin yhdeksän pataljoonaa, jotka värvättiin Ruotsin vallan ajan ruotulaitoksen mukaan. Pataljoonan vahvuudeksi määrättiin 600 miestä, kokonaisvahvuus siten 5400 miestä. Pataljoonista kuusi ensimmäistä perustettiin 1854 ja loput kolme 1855.Sodan loputtua pataljoonien miesluku vähennettiin 320:een ja 1867 ne lopullisesti lakkautettiin . Sodan aikana perustettiin myös 2. Suomen meriekipaasi 1854, mutta se lakkautettiin heti sodan jälkeen vuonna 1856. Joukkue
Suomalaisen jääkärijoukkueen M05 kokoonpano on 3 upseeria, 5 aliupseeria ja 27 miestä, yhteensä 35 sotilasta. Joukkueeseen kuuluu: Luettelo jääkäreistä L
14. huhtikuuta 1894 Johannes – 19. maaliskuuta 1956 oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat räätäli August Lahtinen ja Hilma Sofia Tarvainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1939 Aino Sirosen kanssa. Tämä kansakoulun käynyt merimies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 16. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella. Altonan työosastoon hänet siirrettiin 15. marraskuuta 1916, josta hänet laskettiin siviilitöihin. Hän saapui suomeen S/S Arcturuksen toisella matkalla Vaasaan 24. maaliskuuta 1918. Hän palveli Suomen sisällissodan aikana joukkueenjohtajana Kuolajärven pataljoonan 1. komppaniassa ja otti koillisella rintamalla osaa muun muassa Kuivitsan ja Kilislammin taisteluihin. Sisällissodan jälkeen hän palveli joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä Lapin 1. rajavartiopataljoonan 1. komppaniassa (myöhempi nimi Lapin ryhmän 2. pataljoona), josta hänet siirrettiin 13. joulukuuta 1918 Karjalan kaartin rykmenttiin, jossa hän toimi nuorempana upseerina 8. komppaniassa. Armeijasta hän erosi 9. helmikuuta 1919 ja liittyi Viron vapaussotaan kesällä vuonna 1919 ja sijoitettiin Viron armeijaan kuuluvaan Länsi-Inkerin rykmenttiin. Hän liittyi Kemijärven suojeluskuntaan paikallispäälliköksi 1. syyskuuta 1919 ja toimi tehtävässä 1. toukokuuta 1920 asti. Talvella 1922 hän osallistui Vienan Karjalaan suuntautuneeseen sotaretkeen. Lapin rajavartiostossa hän toimi kenttävartion päällikkönä ja komppanian nuorempana upseerina 24. elokuuta 1922 – 30. huhtikuuta 1923 välisen ajan. Vuodet 1924–1927 hän vietti merimiehenä. Yleisesikunnan vahtimestariksi hänet palkattiin 1. marraskuuta 1928, josta tehtävästä hän erosi 1. elokuuta 1929. Lentokonetehtaassa tarkastajan apulaisena hän työskenteli 1. syyskuuta 1930 – 18. kesäkuuta 1931 välisen ajan, jonka jälkeen hän työskenteli erilaisissa tilapäistöissä, kunnes 1. lokakuuta 1938 alkaen hän toimi Puolustusministeriön topografikunnan karttavaraston ylimääräisenä piirtäjänä ja varaston hoitajana. Sotien aikana hän toimi samoissa tehtävissä ja sotien jälkeen Pääesikunnan Topografisen osaston ylimääräisen varikon apulaispäällikkönä ja apulaissihteerinä vuodesta 1945 alkaen. Hänet on haudattu Helsinkiin. Ylennykset: Hilfsgruppenführer 5. huhtikuuta 1916, Varavääpeli 27. maaliskuuta 1918, Vänrikki 1. heinäkuuta 1918, Luutnantti 1940. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. (1918 miekkojen kera ja 1940), Vapaudenristi 3. lk; Vapaussodan muistomitali, Talvisodan muistomitali, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Luettelo jääkäreistä N
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat puuseppä Jaakko Nuojua ja Anna Saarenpää. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Lilli Inkeri Mytyn kanssa. Nuojua työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella. Hänet siirrettiin 15. huhtikuuta 1918 alkaen 3. jääkärirykmentin täydennyspataljoonaan, jossa hän toimi muun muassa hetken 1. komppanian päällikkönä. 8. jääkäripataljoona
Joukkueen varajohtajana jääkärivääpeli Joel Eskola (siirrettiin 9. jääkäripataljoonaan, esikuntavääpelinä ja taistelulähettinä sekä myöhemmin joukkueenjohtajana jääkärivaravääpeli Birger Oscar Geffert, esikuntaupseerina jääkäriluutnantti Yrjö Oskari Hakkila (siirrettiin 9. maaliskuuta 1. komppaniaan joukkueenjohtajaksi), pataljoonan muonitusupseerina jääkärivänrikki Ivar Johannes Heinrich Alexander Hinz (siirrettiin 24. maaliskuuta 4. jääkärirykmenttiin), joukkueenjohtajana jääkärivääpeli Valtteri Roope Karmo (siirrettiin 5. maaliskuuta 9. jääkäripataljoonaan), pataljoonan esikuntavääpelinä jääkärivääpeli Väinö Armas Lindroos (haavoittui 4. huhtikuuta 1918), pataljoonan kuormastopäällikönä jääkärivaravääpeli Taneli Nevala, patajoonan adjutanttina jääkärivänrikki Matti Johannes (Hannes) Olkkonen, lääkintäaliupseerina jääkärivaravääpeli Fredrik Villiam Saarela (siirrettiin 18. jääkäripataljoonaan), pataljoonan esikunnassa muonitusaliupseerina jääkärivaravääpeli Isak Viktor Tuominen, pataljoonan adjutanttina jääkärivaravääpeli Herman Uimonen (siirrettiin 3. maaliskuuta Karjalan 1. rykmentin 2. pataljoonaan). Luettelo jääkäreistä P
(vaihtoi nimensä vuonna 1922) 5. tammikuuta 1897 Purmo – 18. helmikuuta 1960 oli suomalainen jääkärivääpeli ja asentaja. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Anders Pass ja Maria Pärtar. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Emma Within kanssa. Tämä kansakoulun käynyt maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 30. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin 26. kesäkuuta 1916 pataljoonan haupitsipatteriin. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella, Ekkau-Kakkaussa ja Aa-joella. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan tykinjohtajaksi jääkäritykistön 2. patteriin ja otti osaa Länkipohjan, Pitkäjärven, Oriveden, Kangasalan ja Lempäälän taisteluihin sekä Tampereen valloitukseen. Hän haavoittui lievästi Tampereen edustalla käydyissä taisteluissa 26. maaliskuuta 1918. Parantumisensa jälkeen hänet komennettiin tykistön uudelleenjärjestelyn myötä muodostetun Jääkäritykistöprikaatin 2. jääkäripatteriston 4. patteriin ja otti osaa Kähärän ja Hotakan taisteluihin sekä sotatoimiin Karjalankannaksella. Suomen sisällissodan jälkeen palveli vääpelinä Suomen tykistökoulun hevoshoito- ja ratsuopetusosastossa, josta hän erosi 24. syyskuuta 1918 ja liittyi Purmon suojeluskuntaan toimien sen paikallispäällikkönä 1. tammikuuta 1919 – 1. marraskuuta 1922. Myöhemmin hän toimi maanviljelijänä ja metsätyönjohtajana. Vuodesta 1927 hän toimi Pietarsaaren konepaja oy:ssä viljelyskoneiden asentajana, tehtävässä hän toimi vuoteen 1939 asti. Talvisotaan hän osallistui Tykistön koulutuskomppania 2:ssa ja kouluttajana Kenttätykistörykmentti 1:ssä (KTR 1). Jatkosotaan hän toimi vääpelinä Järeä Patteristo 4:ssä ja Raskas Patteristo 17:ssä vuoteen 1942 asti. Sotien jälkeen hän toimi Pietarsaaressa Wärtsilä Oy:n palveluksessa. Hänet on haudattu Purmoon. Ylennykset: Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, vääpeli 15. heinäkuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk; Vapaudenmitali 2. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Talvisodan muistomitali, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Luettelo jääkäreistä L
(28. syyskuuta 1896 Rauman maalaiskunta) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat puutyömies Fredrik Lundén ja Amalia Vainionperä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Hilma Marja Varosen kanssa.
Hän kävi kansakoulun ja suoritti Linnalan kauppakoulukurssin Viipurissa vuonna1922. Hän oli ammatiltaan merimies. Hän liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 29. lokakuuta 1915 ja sijoitettiin pataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 8. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, mistä hänet siirrettiin 7. maaliskuuta pataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Raudussa ja rajaseudulla. Sisällissodan jälkeen hän palveli 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, josta muodostettiin myöhemmin Pohjolan jääkäripataljoona. Hänet siirrettiin lokakuusta 1918 alkaen 2. Divisioonan miinanheittäjäkomppaniaan vääpeliksi ja edelleen 1. huhtikuuta 1921 alkaen Keski-Suomen rykmenttiin 2. konekiväärikomppaniaan miinanheittäjäjoukkueen johtajaksi. Koulutusaliupseeriksi Karjalan kaartin rykmentin 3. konekiväärikomppaniaan hänet komennettiin 1. lokakuuta 1922, mistä edelleen 1. lokakuuta 1923 alkaen 9:nnen ja 1. toukokuuta 1934 6:nnen ja 1. lokakuuta 1935 alkaen 3. komppanian vääpeliksi.
Pikakiväärikurssin hän suoritti vuonna 1921 ja Taistelukoulun kanta-aliupseerikurssin jalkaväkilinjan vuosina 1928–1929 sekä kansalaisopettajain valmennuskurssin vuonna 1930. Talvisotaan hän osallistui 2. Prikaatin 1. komppaniassa vääpelinä, osallistuen taisteluihin Leipäsuolla, Muolaanjärvellä, Heinjoella ja Talissa. välirauhan aikana hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 8:n (JR 8) 9. komppaniaan vääpeliksi, josta hänet siirrettiin edelleen Huoltopataljoona 2:n lääkintäkomppanian vääpeliksi. Jatkosodan syttyessä hänet komennettiin vääpeliksi Jalkaväkirykmentti 26: 5. komppaniaan, osallistuen taisteluihin Villavaarassa, Viitamassa, Vilsjoella, Elmutjärvellä, Kumsassa, Bohrovskissa ja Ostreijassa. Vuonna 1942 hänet siirrettiin 1. Sotilaskomppanian vääpeliksi ja edelleen samana vuonna 2. Kuormastokomppanian varapäälliköksi. Vuonna 1943 hän sai siirron komppanianpäälliköksi 3. Kuormastokomppaniaan ja seuraavana vuonna hänet siirrettiin varikkojoukkueen johtajaksi 11. Kenttähevossairaalaan ja edelleen 12. Kenttähevossairaalaan. Sotien jälkeen hänet komennettiin 1. Divisioonan 1. Huoltokurssille (nimi myöh. Huoltokoulu 1). Vuonna 1945 hänet siirrettiin Jääkäripataljoona 2:n 2. komppaniaan joukkueenjohtajaksi, josta tehtävästä hän erosi vuonna 1945. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 21. toukokuuta 1918, Vänrikki 1942, Luutnantti 1944. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. (1918 miekkojen kera, 1940), Vapaudenmitali 1. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Talvisodan muistomitali, Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritari, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi 11. divisioona (talvisota)
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen Rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen noin 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalankannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa (2. luokan armeijakomentaja) Kirill Meretskovin johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. armeijan Oikea Ryhmä, jonka komantajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi Neuvostoliiton 13. armeija jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. jalkaväkidivisioonan, 116. haupitsirykmentin, 311. kanuunarykmentin, 39. erillisen panssariprikaatin ja 204. panssaripataljoonan. Luettelo jääkäreistä L
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat rakennusmestari Aksel Bernhard Lindroos ja Adolfina Aleksandra Fransintytar. Lindroos työskenteli autonkuljettajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 27. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen vääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan esikuntavääpeliksi 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Raudussa, missä hän haavoittui pahasti 4. huhtikuuta 1918. Hän palveli parannuttuaan haavoistaan sisällissodan jälkeen Pohjolan jääkäripataljoonassa 31. joulukuuta 1918 alkaen. Hän kuoli keuhkokuumeeseen 24. toukokuuta 1919. Ylennykset: Vääpeli 11. helmikuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. 2. jääkäripataljoona
2. jääkäripataljoona eli Etelä-Pohjanmaan jääkärit oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 1. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajina olivat jääkärimajuri Nils Gadolin (siirrettiin 22. maaliskuuta 4. jääkärirykmentin komentajaksi), jääkärikapteeni Olof Lagus (22. maaliskuuta alkaen), jääkärikapteeni Uno Fagernäs (20. huhtikuuta alkaen), jääkärikapteeni Arvi Grönberg myöh. Kalsta (27. huhtikuuta alkaen). 8. divisioona (talvisota)
Talvisodan alkaessa Karjalan kannaksella hyökkäsi Suomen alueelle Neuvostoliiton 7. armeija, jota komensi sodan alussa 2. luokan armeijankomentaja Vsevolod Fjodorovitš Jakovlev, joka joutui väistymään kumminkin jo 9. joulukuuta, jolloin armeijan komentajuuden sai 2. luokan armeijankomentaja Kirill Afanasjevitš Meretskov. 7. armeijaan kuului sodan alkaessa yhteensä yhdeksän divisioonaa ja panssariarmeijakunta. Alueelle oli siis ilmeisesti keskitetty lähes 200 000 miestä, noin 1 500 panssaroitua ajoneuvoa sekä noin 900 tykkiä ja kranaatinheitintä. 1. jääkäriprikaati (jatkosota)
1. Jääkäriprikaati (1. JPr) oli varusmiehistä koottu nopealiikkeinen ja iskukykyinen yhtymä, joka oli jatkosodan alkaessa ylipäällikön reservinä. Jääkäriprikaatiin kuuluivat jääkäripataljoonat 2, 3, 4 ja 5 ja sodan lopulla vielä panssarijääkäripataljoona. Hyökkäysvaiheessa 1941-1942 Kevyt Patteristo 11 taisteli 1. Jääkäriprikaatin orgaanisena osana Korpiselästä Poventsaan. Luettelo jääkäreistä
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissa. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Luettelo jääkäreistä N
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. 10. divisioona (talvisota)
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi Puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen noin 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen Rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalankannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa (2. luokan armeijakomentaja) Kirill Meretskovin johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. armeijan Oikea Ryhmä, jonka komantajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi Neuvostoliiton 13. armeija, jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. jalkaväkidivisioonan, 116. haupitsirykmentin, 311. kanuunarykmentin, 39. erillisen panssariprikaatin ja 204. panssaripataljoonan. Luettelo jääkäreistä D
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissa. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27. Jääkäriprikaati-90
Jääkäriprikaati-90, puhekielessä pelkkä "jääkäriprikaati", on Suomen puolustusvoimien vuoden 1990 kokoonpanoon ja kalustoon perustuva sotatoimiyhtymä erotuksena edeltäjästään jalkaväkiprikaati-80:sta. Sen jääkäripataljoonien pääkalustona ovat panssaroidut miehistönkuljetusvaunut Pasit. Aikaisemmassa jalkaväkiprikaatissa jalkaväkijoukkue liikkui maataloustraktorien vetämien perävaunujen lavoilla. Jääkäriprikaati 90:en käytössä on ollut muitakin ajoneuvoja, kuten telakuorma-autoja. Panssaroidun miehistönkuljetusvaunun nopeus tiellä voi nousta yli 90 km/h, kun traktorilla kyetään alle puoleen siitä, eikä miehistöllä ole niissä suojaa sirpaleilta tai käsiaseiden tulelta. Jalkaväkirykmentti 23 (talvisota)
Rykmentin määrävahvuus oli 2 955 miestä, kalustona oli 6 kranaatinheitintä, 36 konekivääriä, 72 pikakivääriä, 72 konepistoolia, 2325 kivääriä, 494 hevosta, 1 henkilöauto ja 2 moottoripyörää. Rykmentissä palveli komentaja Laurilan ohella kuusi muuta jääkäriä, konekiväärikomppanian päällikkönä kapteeni Verner Kivinen, joukkueenjohtajana ja komppanian päällikkönä vänrikki Aarne Korhonen, pataljoonan komentajina kapteenit Vilho Korte ja Arvid Lindeqvist, komppanianpäällikkönä ja va. pataljoonankomentajana luutnantti Akseli Valtimo sekä konekiväärikomppanian päällikkönä (JR 24:sta) kapteeni Jakob Suomela. Luettelo jääkäreistä O
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Kaarle Kustaa Olander ja Amanda Matilda Patiala. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Katri Sakslundin kanssa. Olander kävi kaksi luokkaa kansakoulua ja työskenteli kivityömiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 15. heinäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin 5. syyskuuta 1916 pataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. Olander astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 7. helmikuuta 1918. Suomeen hän saapui 3. maaliskuuta 1918 aselastia seuranneen komennuskunnan mukana höyrylaiva S/S Virgolla Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin aluksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, mistä hänet siirrettiin 11. maaliskuuta 1918 alkaen 3. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella, Kämärällä ja Viipurissa. Olander siirrettiin sisällissodan jälkeen 19. kesäkuuta 1918 alkaen Suomen valkoiseen kaartiin, missä hän toimi aluksi I pataljoonan rehumestarina ja kuormaston vääpelinä, kunnes hänet määrättiin 1. elokuuta 1928 alkaen kaartin rehuvaraston hoitajaksi. Sotilaskoulutusta hän sai kuormastovääpeli- ja rehumestarikursseilla vuonna 1923. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 1. toukokuuta 1918, Vääpeli 14. huhtikuuta 1920. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. Luettelo jääkäreistä S
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat kivityömies Oskar Emanuel Suominen ja Liisa Suominen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Miina Simosen kanssa, joka kuoli vuonna 1922 ja hän avioitui toistamiseen vuonna 1926 Maria Josefiina Hulkkosen kanssa. Hän työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 1. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1915 alkaen pataljoonan 4. komppaniaan. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Myöhemmin hänet laskettiin pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen siviilitöihin Saksaan 18. joulukuuta 1917 alkaen, joista hän palasi pataljoonan yhteyteen hiukan ennen pataljoonan kotiuttamista ja vaivaamista Suomeen. Suomi saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi koulutusaliupseeriksi 5. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin 6. komppaniaan. Myöhemmin hänet siirrettiin 30. maaliskuuta 1918 alkaen III Täydennyspataljoonan 3. komppaniaan ja edelleen joukkueen varajohtajaksi 6. Jääkärirykmentin 17. jääkäripataljoonan 1. ja 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa ja Nuoraassa. Suomi palveli sisällissodan jälkeen 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 6:ssa, josta muodostettiin myöhemmin aluksi Jääkäripataljoona 3 ja sitten Kajaanin sissipataljoona sekä lopuksi Pohjanmaan Jääkäripataljoona. Hän toimi pataljoonassa koulutusaliupseerina 3. komppaniassa. Hän erosi armeijasta 18. maaliskuuta 1919, vain liittyäkseen Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, jossa hän toimi aluksi Marttinan johtamassa räjäytysosastossa ja myöhemmin I pataljoonassa. Hän osallistui retkikunnan taisteluihin Aunuksen etelärintamalla. Retkikunnalta palattuaan hän työskenteli työmiehenä Utajärvellä. Mainittakoon, että hän toimi Utajärven suojeluskunnan paikallispäällikkönä 1. marraskuuta – 30. joulukuuta 1919 välisen ajan. Hänet on haudattu Utajärven Niskankylän hautausmaalle. Ylennykset: Hilfsgruppenführer 10. marraskuuta 1916, Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 6. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Aunuksen Vapaussodan muistomitali, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Jääkäri
Pataljoona osallistui taisteluihin Venäjää vastaan Baltiassa. Vuonna 1918 osa jääkäreistä palasi sotimaan Suomen sisällissodassa. Osa jääkäreistä jäi sodan jälkeen palvelemaan upseereina ja valtaosa osallistui talvi- ja jatkosotaan. Yhteensä 49 jääkäriupseeria sai kenraalin sotilasarvon ja jääkäreiden vaikutus Suomen puolustusvoimien kehittämisessä oli hyvin suuri 1950-luvulle asti. Näillä ”Saksan-jääkäreillä” oli oikeus käyttää varsinaisen sotilasarvonsa edessä määriteosaa "jääkäri" (esimerkiksi jääkärikenraali, jääkärimajuri). Luettelo jääkäreistä J
(4. elokuuta 1890 Pietarsaari – 30. elokuuta 1962) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Karl Jansson ja Johanna Vesterlund. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Elvira Maria Eldströmin kanssa. Jansson kävi kansakoulun ja työskenteli konetyömiehenä Pietarsaaressa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 13. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. 
Johansson saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) aliupseeriksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin koulutusaliupseeriksi 2. Jääkärirykmentin 12. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Kauksamossa, Kivennavalla ja Raivolassa sekä Inon saartoon. Sisällissodan jälkeen hän toimi varusmestarina edellä mainitun rykmentin 3. pataljoonan 9. komppaniassa, mistä hänet siirrettiin 12. heinäkuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonaan, missä hän toimi varusmestarina eri komppanioissa. Armeijasta hän erosi 19. helmikuuta 1919 ja siirtyi työmieheksi Strengbergin tupakkatehtaalle Pietarsaareen. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Kersantti 16. heinäkuuta 1918, Varavääpeli 24. joulukuuta 1918, Vääpeli 19. helmikuuta 1919. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Suomen IV armeijakunta (talvisota)
Lopullinen ratkaisu saatiin 6. tammikuuta 1940 aloitetulla hyökkäyksellä. Hyökkäyksen alkamispäivänä Laatokan Karjalassa oli -29 astetta pakkasta. Hyökkäykseen vastustajan avoimena olleeseen sivustaan osallistui kaikkiaan 11 pataljoonaa ja kaksi patteristoa samalla kun neuvostojoukkoja sitoi rintamassa omalla aktiivisella toiminnallaan 6 pataljoonaa ja kaksi patteristoa. Päämajan hyökkäystä kohtaan tuntemaa mielenkiintoa kuvaa se, että hyökkäyksen etenemistä seuraamaan lähetettiin päämajan operatiivisen osaston everstiluutnantti Valo Nihtilä Jääkäriliitto
Jääkäriliitto oli vuonna 1920 perustettu järjestö, jonka tehtävänä oli Kuninkaallisen preussilaisen jääkäripataljoonan 27:n perinteiden ja aatteellisen perustan vaaliminen. Se toimi jääkäreiden yhdyssiteenä ja konkreettiseen ohjelmaan kuuluivat myös taloudelliset avustukset puutteessa eläville. Alkuun jäsenmäärä oli 2 000, ja esimerkiksi vuonna 1961 noin 600. Jääkäriliitto lopetti toimintansa 25. helmikuuta 1988, jääkäreiden Suomeen paluun 70-vuotispäivänä, kun enää vain kymmenen jääkäriä oli elossa. Heistä jääkärieversti Bertil Heinrichs, jääkärikomentaja Kauko Ikonen, jääkärivänrikki Karl Albinus Johansson, jääkärieversti Iivari Kauranen ja jääkärikenraaliluutnantti Väinö Valve olivat tilaisuudessa läsnä Finlandia-talossa. Muut vielä elossa olleet jääkärit olivat jääkärikapteeniluutnantti Silvo Peltonen, jääkäri Henrik Edvard Rönngård, jääkäriluutnantti Emil Sjöholm, jääkärikenraali Väinö Vainio ja jääkäriluutnantti Åke Weber. Luettelo jääkäreistä B
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27.
Siirry kirjaimeen → A B C D E F G H I J K L M 
N O P R S T U
V W Y Z Å Ä Ö
(17. helmikuuta 1891 Jepua – 20. lokakuuta 1940) oli suomalainen jääkärivääpeli ja maanviljelijä. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johan Back ja Aitaa Lisa Muntin. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Ellen Katrina Kaup´n kanssa. Tämä kansakoulun ja Kruunupyyn kaansanopiston käynyt nuorimies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 4. maaliskuuta 1915, josta hänet siirrettiin 21. helmikuuta 1915 pataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet vapautettiin palveluksesta sairalloisuutensa johdosta 29. helmikuuta 1916. Hän siirtyi tällöin Ruotsiin, jossa oli aluksi Haaparannan sekä Uumajan etapilla Saksaan matkaavien jääkärien vastaanottajanaja. Kesakuusta 1916 lähtien hän toimi etappitehtävissä Ojanperän–Vuolinkaisen ylikulkupaikalla Tomionjoella. Suomeen hän saapui 30. kesäkuuta 1917. Hän toimi asekuljetusten toimituksissa Suomeen sekä myöhemmin Lapuan suojeluskunnassa kouluttajana. Suomen sisällissodan puhjettua hän liittyi 28. tammikuuta 1918 Vöyrin kouluun. Suomen sisällissodassa hän osallistui Vähänkyrön ja Kristiinan valtauksiin ja Vilppulassa käytyihin taisteluihin. Myöhemmin hän siirtyi jääkäritykistöön ja sijoitettiin jaosjohtajaksi Förbergin patteriin, jonka mukana otti saa taisteluihi Mouhussa, Lusissa, Savitaipaleella ja Suomenniemellä. Suomen Armeijasta hän erosi kesäkuussa 1918. Myöhemmin hän omistautui kotipitäjässään maanviljellylle. Ylennykset: Vääpeli kesäkuussa 1918. Kunniamerkit: Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki. Luettelo jääkäreistä S
Sankelo saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja hänet komennettiin Vaasasta kiväärin- ja joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurin valtauksen aika muun muassa Lavolassa. Sankelo palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Savon jääkärirykmentti 3 ja sitten Uudenmaan rykmentti. Hän kuului 3. konekiväärikomppaniaan. Armeijasta hän erosi 31. maaliskuuta 1921, mutta astui uudelleen palvelukseen 1. lokakuuta 1922 ja hänet sijoitettiin Karjalan kaartin rykmentin 1. konekiväärikomppaniaan, josta hän siirtyi 1. marraskuuta 1923 Keski-Suomen rykmentin 3. konekiväärikomppaniaan, missä hän palveli 31. joulukuuta 1924 saakka, jolloin erosi toistamiseen armeijasta. Myöhemmin hän asusteli kotitaloaan Kortesjärvellä, kunnes muutti vuonna 1925 Kanadaan, missä hän työskenteli nikkeli- ja kultakaivoksissa muun muassa Sudburyssa ja Kirkland Lakessa Ontariossa. Sankelo osallistui Kanadassa olo aikanaan aktiivisesti suomalaiskansallisseurojen perustamiseen ja toimintaan. Luettelo jääkäreistä L
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat torppari Jaakko Koukkuluoma ja Anna Kaisa Jaakontytär. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Elma Olivia Punkerin kanssa, joka kuoli vuonna 1947 ja Luoma avioitui vielä samana vuonna uudelleen Kaarina Alina Niinisen kanssa. Luoma työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 4. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, mistä hänet lähetettiin Altonan työosastoon 4. marraskuuta 1916. Altonasta hänet palautettiin takaisin pataljoonaan ja määrättiin edelleen pataljoonan pioneerikomppaniaan 23. syyskuuta 1917. 1. jääkäripataljoona
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Björn Damstén (komennettiin 24. maaliskuuta komppanioineen 6. jääkäripataljoonaan), jääkärikapteeni Selim Isakson (siirrettiin 21. huhtikuuta 1. jääkärirykmenttiin konekivääriupseeriksi), jääkäriluutnantti Aksel Vuokko (21. huhtikuuta 1918 alkaen). Komppania koottiin Oulun miehistä. Jääkärikonflikti
Jääkäreille, jotka olivat hitsautuneet yhteen pataljoonaksi, oli tärkeää, että he saisivat toimia yhdessä myös Suomeen tultua. Everstiluutnantti Wilhelm Thesleffin hahmottelemana ajatuksena oli ollut muodostaa Jääkäripataljoona 27:n ympärille vapaaehtoisilla täydennetty vahva osasto, iskujoukko. Jääkärit olisivat näin muodostettavan prikaatin kaaderi (runkohenkilöstö) ja miehistö rekrytoitaisiin suojeluskunnista. Prikaatin vahvuuteen olisi kuulunut kaksi jalkaväkirykmenttiä, ratsuväenosasto, patteriston verran kenttätykistöä sekä pioneerikomppania. Jääkäriliike
Jääkäriliike oli Suomen miesylioppilaiden piireissä vuoden 1914 loppupuolella käynnistynyt ja Jääkäripataljoona 27:n muodostumiseen johtanut aktivistien aloite sotilaskoulutuksen hankkimiseksi Suomen Venäjästä irrottautumista varten. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä 1914 oltiin Suomessa aluksi ensimmäisen sortokauden aikaisen vastarintaryhmittymän kagaalin ja vanhojen aktivistien piireissä varovaisia asennoitumisessa muuttuvaan tilanteeseen. Miesten ylioppilaspiireissä taas syntyi jääkäriliike, joka otti päämääräkseen Suomen aseellisen irrottamisen Venäjästä. Jääkärikoulutuksen 1915–1918 aloitti kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista. Heistä 1 261 (67 %) osallistui Suomen sisällissotaan. Osallistuneista kaatui taisteluissa 128 (10 %) ja haavoittui 238 (19 %). Schmardenin taistelu
Schmardeniin komennetun osaston vahvuus oli 187 suomalaista ja 5 saksalaista upseeria luutnantti Bassen johdolla. Suomalaisesta päällystöstä olivat mukana hauptzugführer Torsten Erik Jernström, oberzugführer Karl Rainer Wolfgang Mandelin sekä zugführerit Helge Savonius, Knut Isak Solin ja Edvard Hanell. Suomalaiset pioneerikomppanian jääkärit jaettiin saksalaisen jääkäripataljoonan ryhmiin 2-3 pioneeria kuhunkin. Heidän tehtävänsä määräytyivät sen mukaan, mihin portaaseen heidän ryhmänsä kuului. Venäläisten etulinja oli hyökkäyskaistalla muodoltaan sisäänpäin kaartuva, joten myös hyökkäysosasto ryhmitettiin kaaren muotoon. IFOR
Enimmillään IFOR-joukkoihin kuului rauhanturvaajia 32:sta eri maasta. Joukkojen vahvuus oli 54 000 sotilasta Bosnia-Hertsegovinassa ja kokonaisuudessaan 80 000 sotilasta, kun mukaan lasketaan tuki- ja reservitehtävissä olleet joukot Kroatiassa, Unkarissa, Saksassa, Italiassa ja laivastossa Adrianmerellä. Joukkoihin kuului suomalainen rakentajapataljoona, joka muutettiin myöhemmin jääkäripataljoonaksi. Jalkaväkirykmentti 39 (talvisota)
Rykmentin vahvuudeksi ilmoitettiin talvisodan kynnyksellä marraskuun lopulla 99 upseeria, 16 kanta-aliupseeria ja 455 reservin aliupseeria ja 2392 miehistöön kuuluvaa, muutamaa kymmentä vaille 3000 miestä. Rykmentti esiintyi talvisodassa sen varsinaisessa kokoonpanossa vain ensimmäisen sotaviikon ajan. Kotajärven ja Lavajärven taisteluissa 7.-8. joulukuuta 1939 oli JR 38:n ja JR 39:n pataljoonia jo alistettu rykmenttien komentajille eversti Hannes Olkkoselle ja eversti Pietari Autille ristiin ja tästä eteenpäin ne toimivat pääasiassa erinimisten taisteluosastojen ja ryhmien osina. Tornion taistelu
Valkoiset olivat ryhmittyneet tammikuun aikana suojeluskunnaksi, jonka jäsenmäärä oli kaikkiaan 73. Pääpaikkana heillä oli Suensaarella Tornion VPK vastapäätä rautatieaseman aluetta. Tammikuun 30. päivä 1918 saapui yhdeksän jääkärin ryhmä Haaparannalta Tornioon. Seuraavana päivänä saapui vielä jääkärimajuri Friedel Jacobsson, joka oli korkea-arvoisin ja otti kommennon. Jacobssonin johtaman 175 jalkaväkisotilaan joukon muita jääkäreitä joukkueenjohtajina olivat jääkärikapteenit Aarne Heikinheimo, Kurt Wallenius sekä jääkäriluutnantit Tauno Juvonen ja Mikko Kohonen. Mukana heillä oli neljä konekivääriä. Luettelo jääkäreistä M
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Jakob Mannil ja Lisa Kock. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Selma Katarina Södergårdin kanssa. Mannil kävi kansakoulun ja yhden lukukauden kansanopistoa ja työskenteli maanviljelijänä Vöyrissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 23. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Mannil astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä. Hän palasi takaisin Suomeen 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin Suomen sisällissotaan ensin kouluttajaksi Vöyrin sotakouluun ja myöhemmin 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui pahasti 28. maaliskuuta 1918 ja oli sen jälkeen kahden kuukauden ajan hoidettavana Jyväskylän sotilassairaalassa. Hän pääsi sairaalahoidosta ja piti sairausloman kunnes 28. syyskuuta 1918 hänet sijoitettiin koulutusaliupseeriksi Suomen valkoisen kaartin 7. komppaniaan. Suomen valkoisesta kaartista hänet siirrettiin 5. lokakuuta 1918 koulutusaliupseeriksi Itämeren jalkaväkirykmentti l:een. Armeijasta hän erosi 2. joulukuuta 1918 ja työskenteli eronsa jälkeen maanviljelijänä ja vuodesta 1925 alkaen autonkuljettajana Vöyrissä. Ylennykset: Aliupseeri 7. helmikuuta 1918, Vääpeli keväällä 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaudenmitali 1. lk. , Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Svenska Frivilligkåren
Svenska Frivilligkårenia tuki niin ikään vapaaehtoinen lentorykmentti 19, Flygflottilj 19. Rauhan tullessa 13. maaliskuuta 1940 oli vapaaehtoisjoukon vahvuus 8 552 miestä, joista 727 norjalaisia. Svenska Frivilligkårenin tappiot talvisodassa olivat 26 kaatunutta, 39 haavoittunutta ja 10 kadonnutta. Ensimmäisenä ruotsalaisena SFK:n sotilaana kaatui ryhmä I:n komentaja everstiluutnantti Magnus Dyrssen jouduttuaan tykkitulen surmaamaksi. Pohjan Pojat
Pohjan Poikien päällystö koostui poikkeuksellisesti jääkäreistä, toisin kuin I Suomalaisessa Vapaajoukossa. Virossa oli yhteensä 80 suomalaista jääkäriä ja heistä suurin osa oli juuri Pohjan Pojissa. Tämän lisäksi Viroon lähtijät saivat automaattisesti ylennyksen. Pohjan Poikien ensimmäisen pataljoonan komentajaksi nimitettiin jääkäriluutnantti Erkki Hannula. Toisen pataljoonan johtajaksi valittiin jääkärikapteeni Gustav Svinhufvud. Pohjan Poikien rykmentin esikuntapäälliköksi ja kapteeniksi nimitettiin Kajaanin sissirykmentin päällikkönä kunnostautunut Elja Rihtniemi. Ikaalisten taistelut
Hyökkäyksen alkaessa valkoisten taistelujoukoissa oli vain 200 miestä, joista 170 oli Ikaalisten, ja loput Hämeenkyrön ja Viljakkalan suojeluskuntalaisia. Seuraavan viikon kuluessa vahvuus kasvoi 740 mieheen, kun Jämijärveltä saapui jääkäri Aarne Peltosen komentama Porin rykmentin Turun pataljoona, ja Parkanosta ruotsalaisen luutnantti Karl Lillierin hiihtojoukkue. Muodostetun Ikaalisten osaston päälliköksi määrättiin everstiluutnantti Waldemar Appelgren. Luettelo jääkäreistä T
() oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johan Pietari Pettersson ja Matilda Vilhelmina Adamsson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Anna Laurosen kanssa. 
Teräsmö kävi kansakoulun ja työskenteli maanviljelijänä Sodankylässä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 27. kesäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1916 pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella. Hänet siirrettiin pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen pataljoonan täydennysjoukkoon 20. maaliskuuta 1917 hänen sairauden takia. Takaisin pataljoonaan Teräsmö palasi 16. elokuuta 1917. Teräsmö saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueen varajohtajaksi 3. jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa. Luettelo jääkäreistä L
Tämä kansakoulun käynyt Alahärmäläinen työmies liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 4. marraskuuta 1915 ja sijoitettiin pataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 2. lokakuuta 1917 pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa. Hän suoritti kengitysseppäkurssin Libaussa vuonna1917. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 varavahtimestariksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi Karjalan ratsujääkärirykmentin 3. eskadroonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa ja Karjalankannaksella. Hänet komennettiin 24. lokakuuta 1918 ja siirrettiin 29. marraskuuta 1918 Lapin 1. rajavartiopataljoonaan, missä hän toimi joukkueenjohtajana Suomussalmen komppaniassa. Hänet siirrettiin 18. huhtikuuta 1919 Hämeen ratsurykmentin 4. eskadroonaan. Hän erosi armeijasta 23. toukokuuta 1919 ja liittyi joukkueenjohtajaksi Antti Isotalon komppaniaan Porajärvelle ja otti osaa muun muassa Lintujärvellä käytyihin taisteluihin. Sotaretkellä hän vietti 15. syyskuuta 1919 – 15. tammikuuta 1920 välisen ajan. Sotaretkeltä palattuaan hän sai töitä Tornion kaupungin tullikamarista ylimääräisenä tullivartijana, missä tehtävässä hän toimi 15. maaliskuuta – 4. lokakuuta 1921 välisen ajan. Vuonna 1924 hän matkusti Kanadaan, missä toimi työmiehenä. Suomeen hän palasi takaisin vuonna 1935 ja oli sen jälkeen maanviljelijänä Alahärmässä. Uudelleen hän matkusti Kanadaan vuonna 1936, jossa hän työskenteli kultakaivos South Porcupinessa vuodet 1936–1940. Hän lähti Kanadasta osallistuakseen talvisotaan, mutta saapui maahan vasta huhtikuussa 1940 sodan jo loputtua. Välirauhan aikana hän toimi maanviljelijänä Voltissa. Jatkosotaan hän osallistui kuormastoaliupseerina ja rehumestarina Osasto Kuussaaressa. Hän osallistui osaston mukana taisteluihin Kuutamolahdella, Nurmojärvellä, Porajärvellä ja Liusvaarassa. Sodan loputtua hän toimi maanviljelijänä Voltissa. Hänet on haudattu Alahärmään. Ylennykset: Varavahtimestari 11. helmikuuta 1918, Vahtimestari 24. joulukuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 1. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi. Erillinen rajajääkäripataljoona 2
Pelkästään taistelut Valkeasaaresta tuottivat rajajääkäripataljoonalle kolmen päivän aikana 23 miestä kaatuneina ja nelinkertaisen määrän haavoittuneina. Joukoista oli poissa yli 500 miestä, joista yli sata kuolleita. Saavutuksena oli rajamiehille entuudestaan tuttu vanha raja. Tänne armeija keskeytti hyökkäyksensä, aivan Leningradin porteille, saarretusta kaupungista kuului kiivaimpien taistelujen aikana vaimea jyly suomalaisten etulinjojen poteroihin asti. Jääkäriprikaati (täsmennyssivu)
Jääkäriprikaati yleisnimenä viittaa myös sodanajan jääkäriprikaatiin, joka on jalkaväkiprikaatia paremmin varustettu. Sodanajan puolustusvoimissa on kolme jääkäriprikaatia M05 ja kaksi jääkäriprikaatia M90. Jääkäriprikaatit muodostavat operatiivisten joukkojen pääosan. 9. divisioona (talvisota)
Dolinin hiihtoprikaatia vastaan käytyjen taisteluiden jälkeen suomalaiset ryhmittelivät joukkojaan osin uudelleen. 9. divisioonan joukkojen ryhmitys ja tehtävät olivat pääpiirteissään helmikuun puolivälissä seuraava:
18. helmikuuta neuvostoliiton joukot aloittivat hyökkäyksensä Kuusijoen asemissa olleen III/JR 65:n joukkoja vastaan. Taisteluissa pataljoonista II/JR 65 ja III/JR 65 kärsivät merkittäviä tappioita. Jälkimmäinen pataljoona oli menettänyt muutamassa vuorokaudessa noin 160 miestään kaatuneina ja haavoittuneina. Pataljoona käy hyvin esimerkiksi joukkojen suuresta mieshukasta. Määrävahvuisessa jalkaväkipataljoonassa olisi pitänyt olla yhteensä 845 miestä, mutta aiemmin mainittujen (160 miestä) tappioiden jälkeen III/JR 65:n vahvuus oli enää 109 miestä sen siirtyessä rykmentin reserviksi. Luettelo jääkäreistä Y
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27.