Missä Bruce Boudreau aloitti NHL uransa?
Bruce Boudreau
Boudreau sai WHA-varauksen vuonna 1974 ja NHL-varauksen 1975. Minnesota Fighting Saints varasi hänet numerolla 14 WHA:n varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella ja Toronto Maple Leafs numerolla 42 NHL:n varaustilaisuuden kolmannella kierroksella. Hän aloitti ammattilaisuransa kaudella 1975–1976, jolla hän pelasi 30 runkosarjaottelua Fighting Saintsin riveissä sekä 34 runkosarjaottelua ja kuusi pudotuspeliottelua Johnstown Jetsissä NAHL-liigassa. Ennen ammattilaisuraansa Boudreau pelasi vuodesta 1972 vuoteen 1975 juniorikiekkoa Toronto Marlboros -joukkueessa OHA Major Junior A -liigassa, sittemmin Ontario Major Junior Hockey League -liigassa (nykyinen Ontario Hockey League). Hän oli voittamassa Marlborosissa J. Ross Robertson Cupia vuosina 1973 ja 1975 ja Memorial Cupia vuonna 1975. Boudreau oli kaudella 1974–1975 OMJHL:n runkosarjan pistepörssin voittaja tehtyään 69:ssä ottelussa 165 tehopistettä, 68 maalia ja 97 syöttöpistettä.
Jean Béliveau
Béliveau jatkoi junioriuransa jälkeen Quebecissä, vaikka Canadiensin johtaja Frank J. Selke yrittikin saada hänet joukkueeseensa. Béliveau teki sopimuksen puoliammattilaissarja Quebec Senior Hockey Leaguen Quebec Acesin kanssa. Hän pelasi joukkueessa kahden kauden ajan ja käväisi joulukuussa 1952 pelaamassa koesopimuksella kolme ottelua Canadiensissa. Hän teki niissä peräti viisi maalia. Béliveaun palkka Quebec Acesissa kaudella 1952–1953 oli peräti 20 000 dollaria kaudesta, enemmän kuin NHL:n tähtipelaajilla Gordie Howella ja Maurice Richardilla. Thomas Dunderdale
Dunderdale tuli ammattilaispelaajaksi kaudella 1906–1907 Winnipeg Strathconasin joukkueen riveissä. Hän pelasi kolme kautta franchiselle, joka tunnettiin myös Winnipeg Maple Leafsina ja Winnipeg Shamrocksina, tehden tavallisesti yli kaksi pistettä ottelua kohden, niiden ollessa pääosin maaleja. Kaudella 1909–1910 Dunderdale muutti itään, ja pelasi Montreal Shamrocksin joukkueessa ensimmäisen kerran Kanadan jääkiekkoyhdistyksessä (CHA) ja myöhemmin kansallisessa jääkiekkoyhdistyksessä (NHA). Tuolla kaudella hän esiintyi 15 ottelussa ja teki 21 maalia. Hän pelasi kauden 1910–1911 Quebec Bulldogsien riveissä NHA:ssa, tullen toiseksi joukkueen maalipörssissä 13 maalilla, vaikka hän pelasikin vain yhdeksän joukkueen 16 ottelusta, ja sai 25 jäähyminuuttia. Dunderdale palasi länteen kaudelle 1911–1912 ja liittyi Victoria Aristocrateishin uudelleenmuodostuneeseen Pacific Coast Hockey Associationiin (PCHA). Hän käyttäisi koko loppu-uransa pelaten lännessä, pelattuaan ainoastaan kaksi kautta idässä Manitoban ja Ontarion rajalla. Tehtyään 24 maalia 16 ottelussa, Dunderdale saavutti hänen ensimmäisensä kuudesta All-Star valinnastaan PCHL:ssä. Jarkko Ruutu
Ruudun ammattilaisura käynnistyi jääkiekon SM-liigaseura Helsingin IFK:ssa kaudella 1996–1997 pelattuaan edellisen kauden Pohjois-Amerikan yliopistosarja WCHA:ssa. Hän voitti IFK:ssa Suomen mestaruuden kaudella 1997–1998, jonka jälkeen Vancouver Canucks varasi Ruudun NHL:ään numerolla 68. Ruutu siirtyi NHL:ään kaudeksi 1999–2000, ja pelasi suurimman osan kaudesta Vancouverin farmijoukkue Syracuse Crunchissa AHL-liigassa. Hän vakiinnutti pelipaikkansa NHL:ssä kaudella 2001–2002. Vancouverin ohella Ruutu edusti NHL:ssä myös Pittsburgh Penguinsia, Ottawa Senatorsia ja Anaheim Ducksia. Uransa kolme viimeistä kautta Ruutu pelasi Jääkiekon SM-liigassa Helsingin Jokereissa. Kaudella 2014–2015 hän pelasi neljä ottelua Sveitsin National League A:n EHC Bielissä, kunnes ilmoitti päättävänsä uransa vuoden 2014 joulukuussa. Alexandre Bolduc
Bolduc pelasi QMJHL:ssä neljä kautta Rouyn-Noranda Huskiesin ja Shawinigan Cataractesin paidassa. Tehtyään toisella kaudella 14 maalia ja 43 pistettä, Bolduc tuli varatuksi St. Louis Bluesiin neljännellä kierroksella numerolla 127. Junioriuransa loputtua hän teki sopimuksen ECHL-joukkue Bakersfield Condorsin kanssa. Ethan Moreau
Moreau aloitti uransa Niagara Falls Thunderissa OHL:ssä. Hän pelasi kolme kautta, ennen kuin Chicago Blackhawks varasi hänet . Moreau pelasi vielä yhden kauden OHL:ssä, nyt Sudbury Wolvesissa, ennen kuin Blackhawks teki hänen kanssaan sopimuksen. Ensimmäisenä kautenaan Moreau pelasi kahdeksan NHL-ottelua, kun muu kausi kului farmijoukkueessa. Ryan Bourque
Bourque debytoi NHL:ssä huhtikuussa 2015. Se oli hänen ainoa Rangersissa. Hän pelasi farmiseura Wolf Packissa helmikuulle 2016, jolloin Washington Capitals hankki hänet vaihdossa Chris Browniin. Loppukauden Bourque pelasi Washingtonin farmiseurassa Hershey Bearsissa, ja kauden jälkeen hän teki AHL-sopimuksen Bearsin kanssa. François Beauchemin
Syyskuussa 2004 Beaucheminin NHL-pelaajaoikeudet siirtyivät Columbus Blue Jacketsille waiver-listan kautta ja hän pelasi kauden 2004–2005, jolla NHL:ää ei pelattu työsulun vuoksi, Blue Jacketsin farmiseurassa Syracuse Crunchissa AHL:ssä. Hän oli Crunchin tehokkain puolustaja tehtyään 72:ssa ottelussa 30 tehopistettä, kolme maalia ja 27 syöttöpistettä. Työsulun jälkeisen kauden hän aloitti Blue Jacketsin NHL-miehistössä, mutta marraskuussa 2005 seura kauppasi hänet ja Tyler Wrightin Mighty Ducks of Anaheimille (kaudesta alkaen Anaheim Ducks) saaden vaihdossa Sergei Fjodorovin ja viidennen kierroksen varausoikeuden . Russ Courtnall
Courtnall pelasi juniorina jääkiekkoa WHL:n Victoria Cougarsissa vuosina 1982–1984. Kaudella 1982–83 hän teki Victoriassa 97 pistettä 60 ottelussa. NHL:n Central Scouting Bureau piti häntä 10. lupaavimpana pelaajana ja The Hockey Newsin mukaan hän oli 17. lupaavin pelaaja. Toronto Maple Leafs varasi Courtnallin kesällä 1983 NHL:n varaustilaisuudessa vuorolla 7. Kaudella 1983–1984 Courtnall pelasi ensin Victoriassa ja sitten Kanadan maajoukkueessa nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa. Nuorten kisojen jälkeen hän liittyi Kanadan miesten maajoukkueeseen, joka valmistautui Sarajevon olympialaisiin. Hän oli mukana olympialaisissa ja pelasi 16 muuta maaottelua valmistautumisen aikana. Courtnall ja kolme muuta pelaajaa (Kirk Muller, Dave Gagner ja J. J. Daigneault) olivat ensimmäiset kanadalaiset, jotka pelasivat sekä nuorten MM-kisoissa että olympialaisissa samana vuonna. Olympialaisten jälkeen Courtnall liittyi Toronton miehistöön ja pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa 26. helmikuuta 1984. Jaroslav Pouzar
Pouzar pelasi uransa 12 ensimmäistä kautta Tšekkoslovakian sarjassa Motor České Budějovice -joukkueessa. Edmonton Oilers varasi Pouzarin NHL-liigaan varaustilaisuuden neljännellä kierroksella numerolla 83. Hän aloitti NHL:ssä 1983 ja pelasi Oilersissa kolme kautta, joista kaksi päättyi Stanley Cupin voittoon (1984, 1985). Syksyllä 1985 Pouzar siirtyi Bundesliigan ECD Iserlohniin, jossa pelasi kolme kautta. Keväällä 1987 Pouzar lähti Bundesliigan päättymisen jälkeen Edmontoniin auttamaan Oilersia, mikä toi hänelle kolmannen Stanley Cup -sormuksen. Kaudella 1987–1988 Pouzar siirtyi ECD Iserlohnin konkurssin jälkeen Sportbund Rosenheimiin. Hän pelasi Sportbundissa uransa loppuun saakka lukuun ottamatta kautta 1990–1991, jolloin hän pelasi Augsburger EV:ssä. Pouzar lopetti uransa 1992. Pouzaria on moitittu koko peliuransa ajan turhan itsekkääksi pelaajaksi, jota hän onkin kommentoinut viimeisinä pelivuosinaan leikkisästi; "Syötän aina vain itseäni paremmille pelaajille" -viitaten legendaariseen hyökkäysketjuun Edmontonin ajoilta Kurri - Gretzky. Brandon Bollig
Brandon Bollig pelasi juniorijääkiekkoa kolme vuotta USHL-liigan Lincoln Starsissa. Runsaasti jäähyminuutteja keränneen laitahyökkääjän rooliksi muodostui jo juniorikaukaloissa tarvittaessa tappeleminen vastustajan kanssa. Bolligilla olisi ollut mahdollisuus lähteä pelaamaan myös Kanadan CHL-juniorisarjoihin, mutta hän ei halunnut menettää amatööristatustaan ja mahdollisuutta pelata NCAA-yliopistojääkiekkoa. Kolmen USHL-kauden jälkeen Bolligille tarjottiin stipendiä NCAA:n ECAC-sarjassa pelaavaan St. Lawrencen yliopistoon New Yorkin osavaltiossa. Ensimmäisen yliopistokauden jälkeen Bollig osallistui Chicago Blackhawksin kesäiselle tulokasleirille, mikä poiki NHL-organisaatioon kahden vuoden tulokassopimuksen toisen yliopistokauden jälkeen huhtikuussa 2010.
Bollig pelasi Blackhawksin AHL-farmijoukkueessa Rockford IceHogsissa seuraavat kaksi kautta, kunnes isäntäseuran tappelija John Scott kaupattiin New York Rangersiin siirtotakarajan lähestyttyä. Bollig teki NHL-debyyttinsä kaksi päivää myöhemmin 29. helmikuuta 2012. Bollig palasi syksyllä 2012 Rockfordiin NHL:n työsulun ajaksi, mutta muuten hän on käytännössä kuulunut Blackhawksin kokoonpanoon maaliskuusta 2012 lähtien. Bollig kuului myös Blackhawksin mestaruusjoukkueeseen keväällä 2013 ja on hän ensimmäinen St. Louisin seudulla kasvanut Stanley Cup -voittaja. Andre Deveaux
Deveaux pelasi kausina 2006–2008 Chicago Wolvesesin AHL-joukkueessa. Keväällä 2008 hän oli voittamssa Wolvesissa AHL:n mestaruutta, Calder Cupia. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Toronto Maple Leafsin organisaatioon. Deveaux’sta tuli Maple Leafsissa kaikkien aikojen ensimmäinen bahamalaissyntyinen NHL-pelaaja. Hän debytoi Maple Lefsissa 27. marraskuuta 2008 Ottawa Senatorsia vastaan. Koko kauden aikana hän pelasi 21 NHL-ottelua ja teki niissä yhden syöttöpisteen ja keräsi 75 jäähyminuuttia. Chris Drury
Drury sai NHL-varauksen vuonna 1994, kun Quebec Nordiques varasi hänet numerolla 72 uusien pelaajien varaustilaisuuden kolmannella kierroksella. Hän aloitti NHL-uransa neljä vuotta myöhemmin Colorado Avalanchessa (Nordiques siirtyi Denveriin vuonna 1995) riveissä. Drury oli tulokaskaudellaan, kaudella 1998–1999, NHL:n eniten maaleja tehnyt tulokaspelaaja ja toiseksi eniten pisteitä tehnyt tulokas seurakaveri Milan Hejdukin jälkeen tehtyään 79:ssä runkosarjaottelussa tehot 20 maalia ja 24 syöttöpistettä. Kauden jälkeen hänet nimettiin NHL:n tulokkaiden tähdistöön ja palkittiin Calder Memorial Trophylla liigan vuoden tulokkaana. Drury on ensimmäinen ja ainoa pelaaja, joka on voittanut urallaan sekä Hobey Baker Awardin että NHL:n vuoden tulokkaan palkinnon.
Drury jatkoi Avalanchessa vielä kolme seuraavaa kautta ja teki parhaimmillaan 67 runkosarjapistettä yhden kauden aikana, 20 maalia ja 47 syöttöpistettä 82:ssa runkosarjaottelussa kaudella 1999–2000. Avalanche-vuosiensa parhaan maalimäärän hän keräsi kaudella 2000–2001, 24 maalia 71:ssä runkosarjaottelussa. Kesäkuussa 2001 hän oli voittamassa Avalanchen riveissä Stanley Cupin mestaruutta, kun seura löi loppuotteluissa New Jersey Devilsin voitoin 4–3. Drury teki vuoden 2001 pudotuspeleissä 23:ssa ottelussa tehot 11 maalia ja viisi syöttöpistettä, joilla hän sijoittui pudotuspelien pistepörssissä sijalle yhdeksän ja maalipörssissä sijalle kaksi seurakaveri Joe Sakicin jälkeen. Ray Bourque
Bourque pelasi juniorivuosinaan Sorel Black Hawksissa sekä Verdun Eperviersissä (Black Hawks) QMJHL-liigassa. Siellä hänet valittiin vuosina 1978 ja 1979 liigan parhaaksi puolustajaksi. Hänen taitonsa herättivät kiinnostusta NHL:ssä ja niinpä Boston Bruins hankki hänen pelioikeutensa valitsemalla Rayn ensimmäisellä kierroksella koko liigan kahdeksantena . Andrew Murray (jääkiekkoilija)
Elokuussa 2005 Murray teki tulokassopimuksen Columbus Blue Jacketsin kanssa. Hän pelasi seuran organisaatiossa kaksi ensimmäistä kauttaan kokonaan farmijoukkue Syracuse Crunchissa, AHL:ssä. Kaudella 2007–2008 Murray nousi Blue Jacketsin NHL-miehistöön, jossa hän pelasi 39 runkosarjaottelua tehopistein 6+4=10. Murray teki NHL-debyyttinsä 27. joulukuuta 2007 vieraissa Nashville Predatorsia vastaan. NHL-uransa avausmaalin hän teki 2. tammikuuta 2008 Anaheim Ducksin Jean-Sébastien Giguèren taakse. Maaliskuussa 2008 Murray teki kolmivuotisen ja yksisuuntaisen tulokassopimuksen Blue Jacketsin kanssa. Robert Rousseau
Rousseau oli mukana Kanadan olympiajoukkueessa 1960 talviolympialaisissa. Joukkue voitti turnauksessa hopeaa. Hän aloitti NHL-uransa kaudella 1960–1961 Montreal Canadiensin paidassa. Ensimmäisellä kaudella pelejä kertyi vain 15, mutta seuraavalla kaudella hän oli mukana jo 70 ottelussa tehden 40 tehopistettä. Kauden päätteeksi hänet sai vuoden tulokkaalle annettavan Calder Trophyn. Rousseau pelasi Canadiensissa vuoteen 1970 saakka. Sinä aikana hän voitti Stanley Cupin neljästi: 1965, 1966, 1968 ja 1969. Hänet valittiin NHL:n toiseen tähdistökentälliseen kauden 1965–1966 päätteeksi. Kauden 1970–1971 Rousseau pelasi Minnesota North Starsissa sekä kaudet 1971–1975 New York Rangersissa, kunnes lopetti uransa. Bruce Boudreau
IHL:ssä Boudreau pelasi kolmen kauden aikana yhteensä 240 runkosarjaottelua ja 26 pudotuspeliottelua ja CHL:ssä kolmen kauden aikana 145 runkosarjaottelua ja viisi pudotuspeliottelua. Andrew Alberts
Alberts pelasi juniorina jääkiekkoa USHL:n Waterloo Black Hawksissa vuosina 1999–2001. Boston Bruins varasi hänet kesällä 2001 vuorolla 179. Varauksen jälkeen Alberts pelasi yliopistossa jääkiekkoa Boston Collegessa vuosina 2001–2005. Vuosina 2004 ja 2005 hänet valittiin yliopistosarjan tähdistökentälliseen. Keväällä 2005 hän pelasi muutaman runkosarjan ottelun ja pudotuspelit AHL:n Providence Bruinsissa, joka on Boston Bruinsin farmijoukkue. NHL:ään Alberts siirtyi syksyllä 2005. Vuonna 2007 hän solmi monivuotisen pelaajasopimuksen Bostonin kanssa, mutta hän oli suurimman osan kaudesta 2007–2008 pelaamatta aivotärähdyksen takia. Alberts siirtyi lokakuussa 2008 Philadelphia Flyersiin, kun Boston vaihtoi hänet Philadelphian Ned Lukaceviciin. Wade Belak
Belak aloitti jääkiekon kotipaikkansa Battlefordin koulun joukkueessa "North Battleford North Stars". Hän siirtyi 17-vuotiaana WHL-juniorisarjan Saskatoon Bladesiin. Toisen WHL-kauden jälkeen Quebec Nordiques varasi Belakin ensimmäisellä kierroksella. Kaudella 1994–1995 Belak siirtyi Quebecin organisaation farmijoukkueeseen Cornwall Acesiin AHL-liigan pudotuspelien ajaksi. Hän kuitenkin palasi vielä neljänneksi kaudeksi 1995–1996 WHL:ään. Randy Carlyle
Valmennusuransa Carlyle aloitti vuonna 1995 Winnipegin apuvalmentajana. Vuonna 2005 hän aloitti Anaheimin päävalmentajana. Hän valmensi Ducksin Stanley Cup -mestaruuteen keväällä 2007. Carlyle oli Ducksin päävalmentajana joulukuulle 2011, jolloin hänelle annettiin potkut, kun joukkue oli aloittanut kauden huonosti. Ducks palkkasi hänen korvaajakseen kaksi päivää aiemmin Washington Capitalsista erotetun Bruce Boudreaun. Doug Messier
Messier aloitti pelaajauransa Edmontonissa Oil Kings -joukkueessa Western Canada Junior Hockey Leaguessa vuonna 1954. Vuosina 1956—1961 Messier pelasi amatöörikiekkoa Central Alberta Hockey Leaguessa ensin Edmonton Oil Kingsien ja myöhemmin Lacombe Rocketsien riveissä. Vuodesta 1960 alkaen Messier siirtyi pelaamaan ammattilaisena Western Hockey Leaguen Seattle Totemsin riveihin. Seattlessa pelejä kertyi tilille vain viisi kappaletta. Täysipainoisesti ammattilaisura alkoi sykysyllä 1961 Edmonton Flyersin riveissä. Siellä Messier pelasi kaksi täyttä kautta ennen siirtymistään AHL:n Pittsburgh Hornetsin riveihin. AHL:ssa Messier pääsi pelaamaan kahdeksan ottelua ilman tehopisteitä. Tilille kertyi myös 16 ottelua Indianapolis Capitolsin ja Cincinnati Wingsien riveissä CPHL:ssa ennen paluuta länsirannikolle. Messier pelasi kauden loppuun Portland Buckaroosin riveissä. Myös viisi seuraavaa kautta kuluivat Portlandissa. Kauden 1969—1970 Messier toimi Alberta Senior Hockey Leaguen Edmonton Monarchsien pelaaja-valmentajana ja lopetti sitten peliuransa. Seuraavalla kaudella Messier toimi joukkueen täysiaikaisena päävalmentajana. Markus Nutivaara
Toukokuussa 2016 Nutivaara teki kaksivuotisen tulokassopimuksen Columbus Blue Jacketsin kanssa. Hän otti hieman yllättäen paikan seuran NHL-vahvuudesta syksyn 2016 harjoitusleirin päätteeksi. Nutivaara pelasi ensimmäinen NHL-ottelunsa kauden 2016–2017 avauskierroksella 13. lokakuuta 2016 Boston Bruinsia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 13.28 minuuttia. Ensimmäisen NHL-pisteensä Nutivaara teki 4. marraskuuta 2016 Montréal Canadiensia vastaan syötettyään David Savardin tekemän maalin. Hän keräsi Blue Jacketsin 10–0-murskavoittoon päättyneestä ottelusta teholukeman +2. NHL-uransa avausmaalin Nutivaara teki 12. marraskuuta 2016 St. Louis Bluesia vastaan. Hän keräsi Blue Jacketsin 6–3-voittoon päättyneestä ottelusta teholukeman +3. Hän pelasi lopulta koko kauden NHL:n puolella, jossa tulokaskausi toi kaikkiaan 66 runkosarjaottelussa tehot 2+5=7 ja kahdessa playoff-ottelussa tehot 1+1=2. Nutivaara joutui kauden päätteeksi lopulta lonkkaleikkaukseen, joka piti hänet sivussa noin neljän kuukauden ajan. Nutivaaran kerrottiin sittemmin pelanneen koko tulokaskautensa ajan lonkkakipujen kanssa. Jean Béliveau
Canadiensin valmentaja Dick Irvin laittoi Béliveaun viimeistä kauttaan pelaavan keskushyökkääjän Elmer Lachin ohjaukseen. Lach opasti Béliveauta aloituksissa ja syötöissä; kummastakin tuli Béliveaun tavaramerkkejä. Tulokaskaudellaan 1953–1954 Béliveau kärsi loukkaantumisista ja pelasi vain 44 ottelua. Toisella kaudellaan hän teki peräti 37 maalia. ja hänet valittiin ensimmäisen kerran keskushyökkääjäksi. Häntä kuitenkin kritisoitiin pehmeästä pelityylistään, ja hän päätti hieman muutta tyyliään. Kaudella 1955–1956 Béliveau saikin 143 jäähyminuuttia ja teki silti tehopisteet 47+41. Hän voitti NHL:n maali- ja pistepörssin sekä sai eniten jäähyminuutteja joukkueestaan. Kauden jälkeen Béliveau palkittiin ensimmäisellä Hart Trophyllään sarjan arvokkaimpana pelaajana. Hän sai lisäksi pistepörssivoitostaan Art Ross Trophyn, hänet valittiin toisen kerran ykköstähdistökentälliseen, ja oli voittamassa uransa ensimmäistä Stanley Cupia. Martin Brodeur
Tulokaskaudestaan 1991–1992 Brodeur vietti suurimman osan kaudesta QMJHL:ssä Saint-Hyacinthe Laserissa, mutta hänet kutsuttiin NHL:ään pelaamaan neljän ottelun ajaksi, kun New Jerseyn molemmat maalivahdit Chris Terreri ja Craig Billington loukkaantuivat. Brodeur voitti NHL-debyytissään Boston Bruinsin lukemin 4–2. Hän pelasi myös yhden pudotuspeliottelun. Seuraavan kauden Brodeur pelasi kokonaan AHL:ssä farmijoukkue Utica Devilsissä. Kaudella 1993–1994 hän kuitenkin palasi pysyvästi NHL:ään, jossa voitti liigan parhaalle tulokkaalle jaettavan palkinnon, Calder Memorial Trophyn. Hän johti Devilsin liigan toiseksi parhaalla saldolla itäisen konferenssin finaaleihin, jossa joukkue kuitenkin hävisi New York Rangersille seitsemännessä pelissä. Runkosarjassa Brodeur sijoittui toiseksi päästettyjen maalien keskiarvossa ja neljänneksi torjuntaprosenteissa pelattuaan kauden aikana 47 ottelua. Hyvät otteet auttoivat hänet nousemaan Terrerin edelle kilpailussa ykkösmaalivahdin paikasta. Émile Bouchard
Émile Joseph ”Butch” Bouchard (4. syyskuuta 1919 Montreal, Quebec – 14. huhtikuuta 2012 Longueuil, Quebec) oli kanadalainen jääkiekkopelaaja, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelasi vuosina 1941–1956 NHL:ssä, Montreal Canadiensissa. Canadiensissa hän toimi kahdeksan vuotta kapteenina. Hänet on valittu Hockey Hall of Fameen, ja hän sai urallaan neljä Stanley Cup -voittoa. Bud Holloway
Holloway ei pelannut Bernissä enää toista sopimuskauttaan, sillä hän teki heinäkuussa 2015 vuoden mittaisen ja kaksisuuntaisen NHL-sopimuksen Montréal Canadiensin kanssa. Holloway aloitti kauden 2015–2016 AHL-joukkue St. John's IceCapsissa, jonka varakapteeniksi hän nousi. Holloway oli joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 19+42=61. Hän pelasi Canadiensissa ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan NHL-ottelunsa 27. marraskuuta 2015 vieraissa New Jersey Devilsia vastaan. Holloway sai ottelussa jääaikaa 7.19 minuuttia. Bruce Boudreau
Boudreau aloitti päävalmentajana Colonial Hockey Leaguessa 1993. Hän valmensi 1999–2007 AHL:ssä ja johdatti 2006 Hershey Bearsin AHL:n mestaruuteen, Calder Cupiin. Boudreausta tuli kesken kauden 2007–2008 Washington Capitalsin päävalmentaja. Hän sai ennätysnopeasti 200 NHL-voittoa valmentajana, mutta sai potkut marraskuussa 2011 Capitalsin huonon pudotuspelimenestyksen takia. Joulukuusta 2011 kauden 2015–2016 loppuun hän toimi NHL-seura Anaheim Ducksin päävalmentajana. Bruce Boudreau
Boudreaun päävalmentajaura alkoi vuonna 1992 Muskegon Fury -joukkueessa silloisessa Colonial Hockey Leaguessa. Hän valmensi joukkueen pudotuspeleihin, joissa se putosi ensimmäisellä kierroksella. Vuonna 1993 hän siirtyi valmentamaan IHL-seura Fort Wayne Kometsia, jota hän edusti aiemmin pelaajana. Boudreau valmensi Kometsin pudotuspeleihin ja IHL:n loppuotteluihin keväällä 1994, mutta Atlanta Knights vei Turner Cupin mestaruuden otteluvoitoin 4–2. Boudreau nimettiin kauden jälkeen IHL:n vuoden valmentajaksi. Hän valmensi Kometsia runkosarjakauden 1994–1995 puoliväliin. Aleksei Gusarov
Gusarov aloitti uransa SKA Pietarissa, jossa hän pelasi kaudet 1981–1984. Tämän jälkeen hän liittyi Puna-armeijan joukkueeseen eli TsSKA Moskovaan. Quebec Nordiques varasi hänet NHL:ään vuoden 1988 varaustilaisuuden 11. kierroksella numerolla 213. Hän siirtyi Pohjois-Amerikkaan vuonna 1990. Hän pelasi Quebecissä ja myöhemmin Colorado Avalancheksi muuttuneessa joukkueessa aina joulukuuhun 2000 saakka, kunnes siirtyi New York Rangersiin. Rangers kauppasi hänet saman kauden aikana vielä St. Louis Bluesiin. Hän lopetti uransa keväällä 2001. Jarkko Ruutu
Ruutu aloitti ammattilaisuransa Pohjois-Amerikassa kaudella 1999–2000. Hän pelasi Vancouverin NHL-joukkueessa kauden aikana yhteensä kahdeksan ottelua, joissa hän merkkautti yhden syöttöpisteen ja keräsi yhteensä kuusi rangaistusminuuttia. Valtaosan kaudesta Ruutu pelasi Canucksin AHL-liigan farmijoukkue Syracuse Crunchissa. Runsaasti jääaikaa farmijoukkueessa saanut Ruutu pelasi AHL:ssä 65 runkosarjan ottelua tehopistein 26+32=58, ja keräsi runkosarjassa yhteensä 164 rangaistusminuuttia. Kausi oli tehopisteiden valossa hänen ammattilaisuransa paras. Runkosarjassa hän oli Syracusen kolmanneksi tehokkain pelaaja ja toiseksi tehokkain maalintekijä, ja hän keräsi runkosarjassa myös joukkueensa pelaajien kesken kolmanneksi eniten syöttöpisteitä. Vuoden 2000 tammikuussa Ruutu teki 13 ottelussa tehopisteet 7+8=15, ja hänet palkittiin AHL:n tammikuun tulokaspelaajana. Runkosarjan jälkeen hän edusti Syracusea neljässä pudotuspeliottelussa, joissa hänen tehopisteensä olivat 3+1=4. Hän oli kolmella maalillaan joukkueensa paras maalintekijä pudotuspeleissä, mutta Syracuse hävisi jo pudotuspelien ensimmäisen kierroksellaan Hamilton Bulldogsille. Bates Battaglia
Ennen kuin Battaglia aloitti NHL-uransa, Anaheim myi hänet maaliskuussa 1997 Hartford Whalersiin ja sai vaihdossa Mark Janssensin. Whalers muutti kesällä 1997 Pohjois-Carolinaan ja vaihtoi nimensä Carolina Hurricanesiksi. Battaglia aloitti ammattilaisuransa kaudella 1997–1998 Carolinan farmijoukkueessa AHL:n Beast of New Havenissa, mutta pääsi pelaamaan ensimmäisen NHL-ottelunsa Dallas Starsia vastaan tammikuussa 1998. Hän pelasi kauden farmijoukkueen ja NHL:n välillä. Kaudella 1998–1999 Battaglia sai paikan Carolinan vakiokokoonpanosta kautta edeltäneellä harjoitusleirillä. Éric Desjardins
Ennen ammattilaisuraansa Desjardins kiekkoili Granby Bisonsin riveissä LHJMQ-junioriliigassa. Kahden Bisons-kauden aikana hänelle kertyi LHJMQ:n runkosarjaotteluja yhteensä 128, joissa hän keräsi 105 tehopistettä, 32 maalia ja 73 syöttöpistettä. Vuonna 1987 Desjardins nimettiin LHJMQ:n toiseen tähdistökenttään ja vuonna 1988 liigan ensimmäiseen tähdistökenttään. Vuonna 1988 hän voitti myös LHJMQ:n parhaalle puolustajalle jaettavan Émile Bouchard Trophyn. NHL-varauksen Desjardins sai vuonna 1987, kun Montreal Canadiens varasi hänet numerolla 38 NHL:n uusien pelaajien varaustilaisuuden toisella kierroksella. Bruce Boudreau
Vuodesta 1999 alkaen Boudreau valmensi kahdeksan vuotta AHL:ssä. Ensin hän valmensi Lowell Lock Monstersia kaksi kautta. Lock Monsters eteni kummallakin kaudella AHL:n pudotuspeleihin, 1999–2000 se putosi pudotuspelien toisella kierroksella ja 2000–2001 ensimmäisellä. Vuonna 2001 Boudreausta tuli Manchester Monarchsin ensimmäinen päävalmentaja. Hän valmensi Monarchsia neljä kautta, joista jokaisella seura pääsi AHL:n pudotuspeleihin. Monarchsin pudotuspelitaival katkesi Boudreaun päävalmentajavuosina joka vuosi pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella. Rob Blake
Rob Blake aloitti vuonna 1990 Los Angeles Kings -joukkueessa, jossa hän pelasi 12 kautta. Sinä aikana hän pääsi Stanley Cup -finaaliin vuonna 1993, häviten Montreal Canadiensille. Hänen paras NHL-kautensa oli 1993–1994, jolloin hän teki 68 pistettä. Blakesta tuli yllättäen Kingsien kapteeni, kun St. Louis Blues osti Wayne Gretzkyn. Vuonna 2001 Blake siirtyi Colorado Avalancheen ja voitti Stanley Cupin samana vuonna. Teemu Selänne
Kauden aikana Selänne kritisoi Anaheimin päävalmentaja Bruce Boudreaun ratkaisuja, jotka vaikuttivat Selänteen roolin pienentymiseen ja peliajan vähenemiseen kauden kuluessa. Selänteen ja Boudreaun välien huhuttiin huonontuneen etenkin Dallasia vastaan pelatun pudotuspelisarjan aikana, mutta Selänne sanoi kauden päätyttyä ettei heidän välisessä suhteessaan ollut vikaa, ja että kyse oli vain pelillisesti näkemyseroista. Boudreau itse totesi runkosarjan lopulla olevansa “pelkkä moukka Selänteeseen verrattuna“, ja kertoi että päätös jättää Selänne ajoittain pienemmälle peliajalle oli ollut todella vaikeaa. Selänteen mukaan Boudreau ei enää uskonut, että Selänne voisi yhä pelata isossa roolissa, mutta Selänne sen sijaan uskoi pystyvänsä yhä pelaamaan joukkueensa ykkösketjussa. Selänne kertoi, ettei hän omasta mielestään saanut kauden aikana hyödyntää kaikkea potentiaaliaan ja sanoi, että pystyisi yhä pelaamaan NHL-tasolla, mutta ei enää halua. Bruce Boudreau
Vuonna 2005 Boudreausta tuli Hershey Bearsin päävalmentaja. Boudreaun valmennuksessa Bears voitti vuonna 2006 yhdeksännen kerran Calder Cupin, AHL:n mestaruuden. Pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella Bears voitti Norfolk Admiralsin suoraan 4–0 ja toisella Wilkes-Barre/Scranton Penguinsin niin ikään voitoin 4–0. AHL:n itäisen konferenssin loppuotteluissa Bears voitti Portland Piratesin niukasti voitoin 4–3 (Bears voitti ratkaisevan ottelun jatkoajalla) ja Calder Cupin loppuotteluissa Milwaukee Admirals kaatui voitoin 4–2. Boudreau valmensi Bearsin AHL:n loppuotteluihin myös kaudella 2006–2007, jolla seura voitti myös itäisen konferenssin (Frank Mathers Trophy) ja koko AHL:n runkosarjamestaruuden (Macgregor Kilpatrick Trophy). Bears keräsi runkosarjassa 114 pistettä 80:ssä ottelussa voitettuaan 51 ottelua ja hävittyään 17 varsinaisella peliajalla, kuusi jatkoajalla ja kuusi rangaistuslaukauskilpailun jälkeen. Pudotuspeleissä Bears voitti Albany River Ratsin, Wilkes-Barre/Scranton Penguinsin ja Manchester Monarchsin ennen finaalitappiota Hamilton Bulldogsille voitoin 1–4. Jordan Kyrou
Kyrou otti syksyn 2018 harjoitusleirin päätteeksi paikan St. Louis Bluesin NHL-kauden 2018–2019 avauskokoonpanosta. Hän teki NHL-debyyttinsä runkosarjan avauskierroksella 4. lokakuuta 2018 Winnipeg Jetsia vastaan. Kyrou sai ottelussa jääaikaa 13.17 minuuttia. Hän teki yhdeksässä ensimmäisessä ottelussa yhden syöttöpisteen, kunnes Blues lähetti Kyroun AHL-joukkue San Antonio Rampagen vahvuuteen. Hänet nostettiin Bluesin NHL-vahvuuteen seuraavan kerran joulukuussa. Kyrou teki NHL-uransa avausmaalin 9. joulukuuta 2018 vieraissa Vancouver Canucksia vastaan. Blake Comeau
Kauden 2006–2007 alussa järjestetyllä Islandersin harjoitusleirillä Comeau onnistui hyvin, mutta tästä huolimatta hänet lähetettiin kauden alussa Bridgeportiin. Comeau pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa 7. joulukuuta 2006, mutta kaudella 2006–2007 hän pelasi vain kolme ottelua NHL:ssä. Seuraavalla kaudella Comeau aloitti jälleen Bridgeportissa, mutta Islanders nosti hänet NHL-kokoonpanoon 19. joulukuuta ja hän pelasi NHL:ssä jo yli puolet kaudesta, 51 ottelua. Kaudella 2008–2009 Comeau pelasi 53 ottelua Islandersissa. Elokuussa 2009 Comeau teki Islandersin kanssa uuden kaksivuotisen sopimuksen. Mike Bossy
Uran loppupuolen jatkuvat selkävaivat päättivät Bossyn jääkiekkouran. Viimeiset NHL-ottelunsa hän pelasi keväällä 1987 ja hän lopetti uransa virallisesti syksyllä 1988 31-vuotiaana. Hän pelasi NHL-urallaan yhteensä 752 runkosarjaottelua, joissa hänelle kertyi 1126 tehopistettä, 573 maalia ja 553 syöttöpistettä. Pudotuspeliotteluita hän pelasi 129, joissa hän teki 160 pistettä, 85 maalia ja 75 syöttöpistettä. Bossyn koko NHL-uran keskiarvo on peräti 1,49 pistettä per ottelu ja tämä lukema on NHL:n kautta aikain kolmanneksi paras. Bossya edellä ovat tässä ainoastaan Wayne Gretzky ja Mario Lemiux Pascal Dupuis
Dupuis aloitti uransa QMJHL:n Rouyn-Noranda Huskiesissa. Hän pelasi neljä kautta QMJHL:ssä mutta ei tuona aikana onnistunut saamaan NHL-varausta. 18. elokuuta 2000 Dupuis teki sopimuksen NHL-seura Minnesota Wildin kanssa. Ensimmäisen Minnesota-sopimuskautensa Dupuis pelasi kuitenkin kokonaan IHL:n Cleveland Lumberjacksissa lukuun ottamatta neljää ottelua jotka hän pääsi pelaamaan NHL:ssä. Uwe Krupp
Krupp aloitti uransa kotimaassaan Länsi-Saksassa, jossa pelasi Kölner Haiessa Jääkiekon Bundesliigaa kaudet 1982–1986. Hän voitti sekä keväällä 1984 että 1986 Kölnissä Länsi-Saksan-mestaruuden. Krupp varattiin NHL:ään, kun Buffalo Sabres huusi hänet 214:ntenä varauksena. Pēteris Skudra
Skudra alkoi pelaamaan jääkiekkoa Latvian SNT:ssä. Aluksi hän edusti kotikaupunkiaan Riikaa Neuvostoliiton Vtoraja Ligassa, kunnes pääsi Venäjän silloiselle ylimmälle sarjatasolle an kahdeksi kaudeksi Pārdaugava Rīgan joukkueeseen. Skudraa ei koskaan varattu NHL:ään, ja hän siirtyi kaudeksi 1994–1995 Pohjois-Amerikkaan pelaamaan alempiin sarjoihin. Skudran pelattua kolme vuotta CHL:ssä, ECHL:ssä, AHL:ssä ja IHL:ssä Pittsburgh Penguins teki sopimuksen hänen kanssaan syyskuussa 1997. Ethan Moreau
Vuonna 2006 Moreau teki nelivuotisen jatkosopimuksen Oilersin kanssa, ja vältti näin vapaaksi agentiksi joutumisen. Kaudeksi 2007–2008 hänestä tuli Oilersin kapteeni. Seuraavan kauden jälkeen hänet palkittiin NHL:n humanitaarisella palkinnolla King Clancy Trophyllä. 30. kesäkuuta 2010 Columbus Blue Jackets poimi Moreaun waiwers-listalta seuraansa. Columbuksen kanssa Moreau teki vuoden sopimuksen joka oli arvoltaan kaksi miljoonaa dollaria. Moreau pelasi yhden kauden Blue Jacketsissa ja teki sitten vuoden sopimuksen Los Angeles Kingsin kanssa. Moreau pelasi kauden Kingsissä ja lopetti sen jälkeen uransa. Hän jatkoi kuitenkin NHL:ssä ja aloitti kesällä 2012 työt Montreal Canadiensin kykyjenetsijänä. Kristián Kudroč
Kudroč siirtyi kaudeksi 2000–2001 Lightningin organisaatioon ja hän pääsi pelaamaan 22 NHL-ottelua tehopistein 2+2=4. Kudroč teki NHL-debyyttinsä 27. marraskuuta 2000 vieraissa New York Islandersia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 13.10 minuuttia ja Kudroč keräs yhden kahden minuutin jäähyn. Kudroč teki NHL-uransa avausmaalin kolmannessa ottelussaan 1. helmikuuta 2001 Buffalo Sabresia vastaan. Suurimmaksi osaksi Kudročin kausi eteni IHL:n Detroit Vipersissa. Pierre-Alexandre Parenteau
Parenteau teki NHL-debyyttinsä kaudella 2006–2007 Blackhawksin paidassa. Hän pelasi viisi ottelua ennen kauden loppua saalistaen yhden syöttöpisteen. 11. lokakuuta 2007 Parenteau kaupattiin New York Rangersiin, josta Blackhawks sai Rangersin seitsemännen kierroksen varauksen . Denis Savard
Savard aloitti NHL-uransa syksyllä 1980 tehden liigadebyyttinsä Chicagon paidassa 9. lokakuuta Buffalo Sabresia vastaan pelatussa ottelussa. Hän nousi seuransa tehokkaimpien hyökkääjien joukkoon jo ensimmäisellä kaudellaan ollen 76 runkosarjaottelussa tekemillään 75 tehopisteellä (28 maalia ja 47 syöttöpistettä) Black Hawksin toiseksi paras pisteidentekijä yhden pisteen enemmän tehneen Tom Lysiakin jälkeen. Toisesta NHL-kaudestaan, kaudesta 1981–1982, alkaen Savard oli seuransa paras pistemies seitsemällä kaudella peräkkäin ylittäen sadan pisteen rajan viidesti. Parhaalla kaudellaan 1987–1988 hän teki 131 runkosarjapistettä (44 maalia ja 87 syöttöpistettä) ja oli koko liigan kolmanneksi paras pistemies Mario Lemieux'n ja Wayne Gretzkyn jälkeen. Black Hawksin/Blackhawksin (seura muutti nimensä kirjoitusmuotoa vuonna 1986) sisäisen maalipörssin kärkinimi Savard oli neljällä kaudella tehden enimmillään 47 runkosarjamaalia, mikä tapahtui kaudella 1985–1986. Savardin ensimmäinen visiitti Chicagossa kesti aina kesään 1990 saakka, jolloin Blackhawks kauppasi hänet Montreal Canadiensiin vaihdossa Chris Cheliosiin ja toisen kierroksen varausoikeuteen. Mathieu Garon
Hän liittyi Montrealin organisaatioon kaudella 1998–1999, mutta pelasi tuolloin vielä AHL-liigan Fredericton Canadiensissa. Vasta kaudella 2000–2001 Garon teki NHL-debyyttinsä. Pääosa ajasta kului kuitenkin edelleen AHL-liigassa Quebec Citadellesissa ja Hamilton Bulldogsissa. Kaudella 2003–2004 Garon nousi Montrealin vakiokokoonpanoon, mutta kaupattiin kesken kauden Los Angeles Kingsiin vahindossa Radek Bonkiin ja ranskalaismaalivahti Cristobal Huet'hin . Tyler Seguin
Seguin aloitti NHL-uransa Bruinsissa jo 18-vuotiaana ja oli voittamassa heti tulokaskaudellaan Stanley Cupia. Kaudella 2011–2012 hän oli joukkueensa eniten pisteitä ja maaleja tehnyt pelaaja tehtyään tehot 29+38=67. Seuraavalla kaudella hän pelasi toisen kerran urallaan Stanley Cup -loppuotteluissa, mutta tuolla kertaa Bruins hävisi mestaruuden Chicago Blackhawksille. Seguin aloitti kauden 2012–2013 EHC Bielissä Sveitsin pääsarjassa NHL:n työsulun vuoksi. Chris Bourque
Bourque palasi kaudeksi 2011–2012 Washington Capitalsin organisaatioon. Hän pelasi koko kauden farmijoukkue Hershey Bearsissa ja voitti koko AHL:n piste- ja syöttöpörssin tehoilla 30+66=93. Pistepörssivoitto toi Bourquelle kauden päätteeksi John B. Sollenberger Trophyn ja hänet valittiin myös liigan ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Bourque pelasi kauden aikana myös AHL:n tähdistöottelussa. Toukokuussa 2012 hänet kaupattiin Boston Bruinsiin vaihdossa Zach Hamilliin. Kesäkuussa Bourque teki joukkueen kanssa vuoden mittaisen ja kaksisuuntaisen sopimuksen. Hän aloitti kauden 2012–2013 AHL-joukkue Providence Bruinsissa NHL:n työsulun vuoksi, mutta NHL-kauden alettua tammikuussa 2013 Bourque nostettiin Bruinsin NHL-kokoonpanoon. Christian Ruuttu
Nuori suomalainen sai "myllyttäjänä" tunnetun kookkaan laitahyökkääjän Mike Folignon heti ketjukaverikseen, kun NHL-ura oli aluillaan Buffalo Sabresissa vuonna 1986. "Ryminäpelistä" tunnettu nuori joukkue koki valmentajavaihdoksia, mutta kasvoi kuitenkin nopeasti liigan häntäpään joukosta yhdeksi NHL:n kärkiryhmistä. Rob Scuderi
Boston Collegessa yliopistokiekkoa pelannut Scuderi pelasi ammattilaisuransa alussa pitkään hänet varanneen Pittsburgh Penguinsin farmijoukkueessa Wilkes-Barre/Scranton Penguinsissa. Vastuuta NHL:ssä hän alkoi saada vasta työsulun takia peruutetun kauden jälkeen 2005–2006 oltuaan edellisenä vuonna NHL-pelaajilla vahvistetun farmijoukkueen kapteeni. Francis Bouillon
Bouillon teki ammattilaisdebyyttinsä kaudella 1996–1997 ECHL-joukkue Wheeling Nailersissa. Seuraavalla kaudella hän pelasi IHL-joukkue Quebec Rafalesissa ennen kuin siirtyi vapaana pelaajana Montreal Canadiensiin vuonna 1998. Willie O’Ree
O’Ree palasi kaudeksi 1956–1957 Ontariosta Quebeciin. Hän pelasi yhteensä kolme kautta Quebec Hockey Leaguen Quebec Acesissa. Aces teki kaudeksi 1957–1958 yhteistyösopimuksen NHL-joukkue Boston Bruinsin kanssa. Sen ansiosta O’Ree pääsi tekemään tammikuussa 1958 NHL-debyyttinsä, jolloin hänestä tuli NHL:n ensimmäinen tummaihoinen pelaaja. Frédérick Gaudreau
Syksyn 2016 harjoitusleirin päätteeksi Nashville Predators lähetti Gaudreaun Milwaukee Admiralsin AHL-joukkueen vahvuuteen. Hän pelasi siellä suurimman osan kaudestaan ja oli joukkueen toiseksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 23+25=48. Helmikuussa 2017 Gaudreau valittiin AHL:n viikon pelaajaksi. Neljännesvälierissä hän oli Admiralsin paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 3+1=4. Gaudreau teki NHL-debyyttinsä 22. lokakuuta 2016 Pittsburgh Penguinsia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 9.01 minuuttia. Gaudreau pelasi runkosarjassa kaikkiaan yhdeksän NHL-ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Scott Niedermayer
Ensiesiintymisensä NHL:ssä Niedermayer teki kaudella 1991–1992 pelaten neljässä ottelussa. Seuraavalla kaudella hän onnistui vakiinnuttamaan paikkansa Devilsissä, ja teki puolustajalle hyvät 40 tehopistettä. Vuonna 1995 Niedermayer oli mukana voittamassa Devilsin ensimmäistä Stanley Cup -mestaruutta, ja kaksi muuta seurasivat vuosina 2000 ja 2003. Viimeisimmässä finaalissa kaatui hänen veljensä Rob Niedermayerin edustama Mighty Ducks of Anaheim (nykyinen Anaheim Ducks). Niedermayer on valittu NHL:n tähdistöotteluun vuosina 1998, 2001 ja 2004, ja vuonna 2004 hänet palkittiin kauden parhaalle puolustajalle myönnettävällä James Norris Memorial Trophyllä. Niedermayer ei pelannut lainkaan, ja kaudeksi 2005–2006 hän siirtyi veljensä seuraksi Mighty Ducks of Anaheimiin nelivuotisella sopimuksella. Mighty Ducks pelasikin hyvän kauden yltäen läntisen konferenssin finaaleihin asti, ja Niedermayer itse teki NHL-uransa piste-ennätyksen 13 maalia ja 50 syöttöä. Koko NHL-urallaan Niedermayer teki 1263 ottelussa yhteensä 740 pistettä. Brock Boeser
Toisen yliopistokautensa päätteeksi, maaliskuussa 2017 Boeser teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Vancouver Canucksin kanssa. Hän teki NHL-debyyttinsä jo samana päivänä 25. maaliskuuta 2017 vieraissa Minnesota Wildia vastaan. Boeser teki ottelussa myös NHL-uransa avausmaalin, joka jäi Canucksin 2–4-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi. Hänet valittiin ottelun ykköstähdeksi. Éric Desjardins
Desjardins teki ammattilaisdebyyttinsä keväällä 1988, LHJMQ-kauden päätyttyä, Montreal Canadiensin silloisen farmiseuran Sherbrooke Canadiensin riveissä AHL-liigassa. NHL:ssä hän debytoi kaudella 1988–1989, jolla hän pelasi Canadiensin paidassa 36:ssa runkosarjaottelussa tehden niissä 14 tehopistettä, kaksi maalia ja kaksitoista syöttöpistettä. Kevään 1989 pudotuspeleissä hän kuului Canadiensin Stanley Cupin loppuotteluihin edenneeseen miehistöön, joka kuitenkin lopulta hävisi mestaruuden Calgary Flamesille otteluvoitoin 2–4; Desjardins pelasi pudotuspeleissä Canadiensin paidassa 14:ssä ottelussa 21:tä iskien kaksi tehopistettä, maalin ja yhden syöttöpisteen. Peter McNab
Ennen ammattilaisuraansa McNab kiekkoili vuosina 1970–1973 kolmen kauden ajan Denverin yliopiston joukkueessa yliopistosarjassa Western Collegiate Hockey Association (WCHA). Buffalo Sabres varasi hänet NHL:ään numerolla 85 vuoden 1972 varaustilaisuuden kuudennella kierroksella. McNab debytoi NHL:ssä 29. marraskuuta 1973, jolloin Sabres kohtasi Los Angeles Kingsin. Hän pelasi kaudella 1973–1974 22 runkosarjaottelua Sabresin riveissä, mutta suurimman osan kaudesta hän pelasi Cincinnati Swordsissa AHL-liigassa. Hän oli kaudella Swordsin paras pistemies tehtyään 73 tehopistettä, 34 maalia ja 39 syöttöpistettä, 49:ssä runkosarjaottelussa. McNab kuului vuodet 1974–1976 Sabresin vakiomiehistöön (kaudella 1974–1975 hän joutui tosin olemaan osan kaudesta sivussa polvivamman vuoksi) ja pelasi Stanley Cupin loppuotteluissa vuonna 1975. Philadelphia Flyers voitti loppuottelusarjan Sabresiä vastaan voitoin 4–2. Aleksei Kudašov
Kudašovin mittava jääkiekkoura alkoi jo 15-vuotiaana Vysšaja Ligassa. Ensimmäisen täyden kauden 1988–1989 hän pelasi kasvattajaseurassaan Kristall Elektrostalissa. Toronto Maple Leafs varasi Kudašovin vuoden . Kudašov siirtyi Pohjois-Amerikkaan vuonna 1993, viiden Krylja Sovetovissa vietetyn kauden jälkeen. Pohjois-Amerikassa hän ei koskaan vakiinnuttanut pelipaikkaa NHL:ssä, vaan kolme vuotta siellä kului pääsiassa AHL:ssä. Kesken kauden 1995–1996 hän palasi takaisin Eurooppaan ja tällä kertaa Saksan DEL-liigaan. Ryan Russell
Heinäkuussa 2011 Canadiens kauppasi Russellin Columbus Blue Jacketsiin vaihdossa Mike Blundeniin. Elokuussa hän teki joukkueen kanssa vuoden mittaisen ja kaksisuuntaisen sopimuksen joukkueen kanssa. Russell aloitti kautensa AHL-joukkue Springfield Falconsissa. Hän teki Blue Jacketsissa NHL-debyyttinsä 7. tammikuuta 2012 vieraissa Los Angeles Kingsia vastaan, jolloin Russell sai jääaikaa 13.03 minuuttia. Neljännessä NHL-ottelussaan 13. tammikuuta 2012 hän teki NHL-uransa avausmaalin Phoenix Coyotesia vastaan. Russell ei pelannut enää loppukaudella farmissa. Hän teki kauden aikana NHL:ssä kaikkiaan 41 runkosarjaottelussa kaksi maalia. Toukokuussa 2012 Russell teki vuoden mittaisen ja kaksisuuntaisen jatkosopimuksen Blue Jacketsin kanssa. Hän pelasi kauden 2012–2013 kuitenkin taas kokonaan farmijoukkue Falconsissa. Dave Burrows
Dave Burrows (s. 11. tammikuuta 1949 Toronto, Ontario, Kanada) on entinen jääkiekkoilija. Hänen seurojaan NHL:ssä olivat Pittsburgh Penguins ja Toronto Maple Leafs. Hän aloitti NHL-uransa 1971 pelattuaan ensin alasarjoissa. Hän lopetti huipputasolla 1981. Hän on jäänyt NHL:n historiaan puolustavana puolustajana. Burrows on yksi Penguinsin seurahistorian suosituimpia pelaajia. Hänet on valittu seuran sisäiseen Hall of Fameen. Steve Bruce
ManU:ssa Bruce debytoi 19. joulukuuta 1987 ottelussa Portsmouthia vastaan. Kahdeksan ja puolen vuoden aikana Unitedissa Bruce teki yhteensä 51 maalia 414 ottelussa ja oli voittamassa kolmea liigamestaruutta, kolmea FA Cupia, yhden liigacupin ja yhden Cup-voittajien cupin. Kaudella 1990/91 Bruce sijoittui sensaatiomaisesti Mark Hughesin ja Brian McClairin jälkeen kolmanneksi Unitedin maalintekijäpörssissä, tehden 19 maalia (11 rangaistuspotkuista). Vuonna 1994 Brucesta tuli joukkueen kapteeni Bryan Robsonin siirtyessä Middlesbroughiin. François Beauchemin
Beauchemin sai NHL-varauksen, kun Montreal Canadiens varasi hänet numerolla 75 kolmannella kierroksella. Kaudet 2000–2001 ja 2001–2002 hän pelasi Quebec Citadellesissä AHL-liigassa ja kaudet 2002–2003 ja 2003–2004 Citadellesiä Canadiensin farmiseurana seuranneessa Hamilton Bulldogsissa niin ikään AHL:ssä. Kaudella 2003–2004 hän oli joukkueensa tehokkain puolustaja tehtyään 77:ssä runkosarjaottelussa 36 tehopistettä, yhdeksän maalia ja 27 syöttöpistettä. Beauchemin pelasi myös yhdessä NHL:n runkosarjaottelussa kaudella ja muutaman ottelun ECHL-liigan Mississippi Sea Wolvesissa kaudella 2001–2002. Andrew Bodnarchuk
Bodnarchuk pelasi juniorikiekkoa QMJHL-joukkue Halifax Mooseheadsissa. Hän on Boston Bruinsin viidennen kierroksen varaus . Pelattuaan suurimman osan kaudesta 2009-2010 AHL-joukkue Providence Bruinsissa, Bodnarchuk pääsi 3. huhtikuuta 2010 tekemään NHL-debyyttinsä Toronto Maple Leafsia vastaan. Bruce Driver
Devilsin Stanley Cup-voiton jälkeen Bruce Driver teki vapaana agenttina sopimuksen Devilsin paikallisvastustaja New York Rangersiin. Rangersissa Driver ei kuitenkaan enää noussut yhtä suureen rooliin ja hänet pistemääränsä alkoivat laskea. Bruce Driver pelasi kolme kautta Rangersissa. Driver lopetti uransa kauden 1997-1998 jälkeen. Jason Botterill
Botterill varattiin Dallas Starsiin ensimmäisellä kierroksella kahdentenakymmenentenä pelaajana. Ennen ammattilaisuran alkua hän pelasi neljä vuotta Michiganin yliopistossa, jossa hän johti joukkueensa NCAA:n mestaruuteen vuonna 1996. Hän on ainoa kanadalainen, joka on onnistunut voittamaan kolme kertaa putkeen nuorten maailmanmestaruuden. Kahdeksan ammattilaisvuoden aikana Botterill pelasi 481 ammatillisessa ottelussa, joista 88 oli NHL:ssä Dallas Starsissa, Atlanta Thrashersissa, Calgary Flamesissa ja Buffalo Sabresissa. Muita joukkueita olivat IHL:ssä Michigan K-Wings ja Orlando Solar Bears sekä AHL:ssä Saint John Flames, jossa hän voitti Calder Cup -mestaruuden vuonna 2001. Oltuaan Flamesin kapteeni kaudella 2001–2002, Botterill siirtyi seuraavaksi kaudeksi Buffalo Sabresiin. Johnny Gaudreau
Calgary Flames varasi Gaudreaun neljännellä kierroksella 104. pelaajana . Vuosina 2011–2014 hän pelasi Boston Collegen jääkiekkojoukkueessa. Ensimmäisellä yliopistokaudellaan 2011–2012 Gaudreau oli joukkueensa toiseksi paras pistemies Chris Kreiderin jälkeen tehopisteillä 21+23=44, joilla hän jakoi Hockey Eastin maalipörssin viidennen sijan ja sijoittui pistepörssissä kuudenneksi. Gaudreau valittiin sarjan tulokkaiden tähdistökentälliseen, ja hän sai lopputurnauksen arvokkaimmalla pelaajalle myönnettävän Bill Flynn Trophyn. Boston voitti sekä Hockey Eastin että koko NCAA:n mestaruuden. Kaudella 2012–2013 Gaudreau voitti Hockey Eastin pistepörssin ja sijoittui maalipörssissä toiseksi joukkuetoverinsa Steven Whitneyn jälkeen pisteillä 21+30=51. Hänet valittiin kauden päätteeksi sarjan vuoden pelaajaksi ja ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Gaudreau oli ehdolla myös koko NCAA:n parhaalle pelaajalle myönnettävän Hobey Baker Awardin voittajaksi, mutta palkinnon voitti St. Cloud Staten Drew LeBlanc. Gilbert Brulé
Edmontonissa syntynyt Brulé aloitti jääkiekkoilun omien sanojensa mukaan 4-vuotiaana Brittiläisen Kolumbian Vancouverissa. Vancouver Giants varasi hänet koko WHL:n varaustilaisuuden ensimmäisenä pelaajana kesällä 2002. Brulé pelasi kauden 2002–2003 vielä suurimmaksi osaksi BCHL-junioriliigan Quesnel Millionairesissa, jonka toiseksi paras pistemies hän oli tehoilla 32+25=57. Brulé valittiin kauden päätteeksi liigan Interior-divisioonan parhaaksi tulokaaksi. WHL:n tulokaskaudellaan 2003–2004 hän oli Giantsin toiseksi paras pistemies Adam Courchainen jälkeen tehoilla 25+35=60. Brulé palkittiin kauden päätteeksi liigan parhaana tulokkaana Jim Piggott Trophylla. Hänestä tuli näin ollen Giantsin kolmivuotisen seurahistorian ensimmäinen WHL-palkinnon voittanut pelaaja. Brulé valittiin myös koko katto-organisaation, CHL:n tulokkaiden tähdistökentälliseen. Luc Bourdon
Bourdon aloitti 16-vuotiaana kaudella 2003–2004 QMJHL-junioriliigassa Val-d'Or Foreursin joukkueessa. Kesällä 2005 Bourdon varattiin , kun Vancouver Canucks huusi hänet kymmenennellä varausvuorolla. NHL:n Central Scouting Service listasi Bourdonin vuoden kuudenneksi lahjakkaimmaksi pohjoisamerikkalaiseksi kenttäpelaajaksi. Bourdon oli jo lähellä NHL-paikkaa Vancouverista syksyllä 2005, mutta jatkoi uraansa kuitenkin vielä QMHJL-sarjassa, jossa kaupattiin kesken kauden Val-d'Or'sta Moncton Wildcatsiin. Brendan Morrison
New Jersey Devils varasi Morrisonin NHL:ään numerolla 39 toisella kierroksella. Ennen ammattilaisuransa aloittamista hän pelasi vuodet 1993–1997 yliopistojääkiekkoa Michiganin yliopiston joukkueessa. Hän sai yliopistovuosinaan useita palkintoja: vuonna 1994 hänet valittiin CCHA:n (Central Collegiate Hockey Association) vuoden tulokkaaksi ja vuosina 1996 ja 1997 sen vuoden pelaajaksi, vuonna 1996, oltuaan johdattamassa Michigania NCAA:n (National Collegiate Athletic Association) mestaruuteen, hänet nimettiin NCAA:n mestaruusturnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi, ja vuonna 1997 hän sai NCAA:n vuoden pelaajalle jaettavan Hobey Baker Awardin. Lisäksi hänet valittiin vuosina 1995–1997 kolmesti peräkkäin CCHA:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen ja vuonna 1996 NCAA:n mestaruusturnauksen tähdistökentälliseen. Patrick Bordeleau
9. kesäkuuta 2011 Bordeleau allekirjoitti ensimmäisen NHL-sopimuksensa tehdessään yhden vuoden kaksisuuntaisen sopimuksen Colorado Avalanchen kanssa. Tiputtuaan aikaisessa vaiheessa Avalanchen leiriltä hän tippui jälleen Lake Erieen. Joe Nieuwendyk
Nieuwendyk pelasi ensimmäiset NHL-ottelunsa keväällä 1987, kauden 1986–1987 loppupuolella, jolloin hän edusti Calgary Flamesiä yhdeksässä runkosarja- ja kuudessa pudotuspeliottelussa. Koska oli pelannut vähemmän kuin 25 ottelua, häntä pidettiin edelleen tulokaspelaajana seuraavalla kaudella, 1987–1988, jolla hän teki 51 maalia ja antoi 41 maaliin johtanutta syöttöä 75:ssä runkosarjaottelussa. Nieuwendyk kuuluu Mike Bossyn, Wayne Gretzkyn, Teemu Selänteen ja Aleksandr Ovetškinin ohella pelaajiin, jotka ovat onnistuneet tekemään yli 50 maalia tulokaskaudellaan NHL:ssä. Hän sai kauden päätteeksi NHL:n vuoden tulokkaan palkinnon, Calder Memorial Trophyn. Nathan Beaulieu
Beaulieu auttoi joukkueensa Canadian Hockey Leaguen mestaruuteen vuonna 2011, ja hänet myös valittiin lopputurnauksen tähdistöjoukkueeseen. NHL-seura Montreal Canadiens varasi hyökkäävänä puolustajana tunnetun Beaulieun 17. pelaajana . Basil McRae
Heinäkuussa 1985 McRae teki vapaana pelaajana sopimuksen Detroit Red Wingsin kanssa. Hän pelasi kauden 1985–1986 suurimmaksi osaksi farmijoukkue Adirondack Red Wingsissa ja sai tililleen neljä NHL-ottelua. Kesken kauden 1986–1987, tammikuussa 1987 Red Wings kauppasi McRaen John Ogrodnickin ja Doug Sheddenin kanssa aiempaan seuraansa Québec Nordiquesiin vaihdossa Brent Ashtoniin, Gilbert Delormeen ja Mark Kumpeliin. Hän pelasi ensimmäisen kokonaisen NHL-kautensa tehden 69 runkosarjaottelussa tehot 11+7=18 ja keräten 342 jäähyminuuttia, joilla McRae sijoittui NHL:n jäähypörssissä neljänneksi. 13 playoff-ottelussa hän teki tehot 3+1=4 ja keräsi 99 jäähyminuuttia, joilla McRae voitti koko pudotuspelien jäähypörssin. Craig MacTavish
Ennen ammattilaisuraansa MacTavish pelasi vuodesta 1977 vuoteen 1979 yliopistojääkiekkoa Lowellin yliopiston joukkueessa Chiefsissä. Boston Bruins varasi hänet NHL:ään vuorolla 153 yhdeksännellä kierroksella. MacTavish aloitti NHL-uransa kaudella 1979–1980, josta pelasi osan myös AHL:n Binghamton Dustersissa. Seuraavat kaudet hän pelasi suurimmaksi osaksi AHL:ssä, Springfield Indiansissa ja Erie Bladesissä, kunnes vakiinnutti paikkansa Bostonin NHL-kokoonpanossa kaudella 1982–1983. Cory Schneider
Vancouver Canucks varasi Schneiderin 26. vuorolla ensimmäisellä kierroksella. Hän aloitti ammattilaisuransa kaudella 2007–2008 AHL-seura Manitoba Moosessa ja pelasi ensimmäiset NHL-ottelunsa kaudella 2008–2009. Hän pelasi kuitenkin suurimman osan tuostakin kaudesta AHL:ssä ja palkittiin kauden päätteeksi Aldege "Baz" Bastien Memorial Awardilla sarjan parhaana maalivahtina. Kausi 2010–2011 oli ensimmäinen, jonka hän pelasi kokonaan NHL:ssä. Hän pääsi pelaamaan tuolla kaudella myös Stanley Cupin loppuotteluissa Canucksin vaihdettua Roberto Luongon pois maalilta loppuottelusarjan neljännessä ja kuudennessa ottelussa. Boston Bruins vei mestaruuden otteluvoitoin 4–3. Jean Béliveau
Béliveau hylkäsi useita Canadiensin tarjousehdotuksia, koska omien sanojensa mukaan tunsi lojaalisuutta quebecilaiskannattajia kohtaan. Canadiensin GM Frank Selke suostutteli joukkueen ostamaan koko QSHL-liigan ja muuttamaan sen ammattilaissarjaksi, jotta Canadiens voisi hankkia Béliveaun lopulta joukkueeseensa. Béliveau teki lokakuussa 1953 Canadiensin kanssa viisivuotisen sopimuksen, jonka kokonaisarvo oli 105 000 dollaria. Se oli aikansa suurin NHL-sopimus. Saku Koivu
Voitettuaan Suomessa kaksi SM-kultaa Turun Palloseuran kanssa ja maailmanmestaruuden maajoukkueessa Koivu päätti siirtyä luomaan uraansa NHL:ään ja Montreal Canadiensiin, joka oli varannut Koivun NHL:ään vuoden 1993 varaustilaisuudessa ensimmäisellä kierroksella numerolla 21. Koivu avasi maalitilinsä NHL:ssä runkosarjan seitsemännessä ottelussaan Los Angeles Kingsiä vastaan, ja yhteensä hän teki tulokaskaudellaan 1995–1996 tehopisteet 20+25=45, ja hän oli NHL:n tulokkaiden keskuudesta pisteiden valossa neljänneksi paras. Hän sai jo ensimmäisellä kaudella Montréalissa valtavasti vastuuta osallistuen muun muassa jokaiseen runkosarjan 82 otteluun, ja Canadiens saavutti kaudella myös pudotuspelipaikan pudoten kuitenkin jo avauskierroksellaan New York Rangersin edetessä jatkoon. Pudotuspeleissä Koivu oli joukkueensa neljänneksi tehokkain pelaaja. Craig Ludwig
Ludwig teki NHL-debyyttinsä 6. lokakuuta 1982 ottelussa Hartford Whalersia vastaan ja onnistui heti vakiinnuttamaan paikkansa seuransa vakiokokoonpanossa. Hän ei pelannut aikanaan Montrealissa, eikä myöskään myöhemmällä ammattilaisurallaan, yhtään ottelua farmissa. Hän edusti Montreal Canadiensia kahdeksan kauden ajan ja oli voittamassa tänä aikana Stanley Cupia vuonna 1986. Hän pelasi myös vuoden 1989 loppuottelusarjassa, jonka Canadiens hävisi. Ludwig saavutti Canadiens-vuosiensa ja koko uransa parhaat lukemat plus/miinus-tilastossa viimeisinä kausinaan seurassa, +33 kaudella 1988–1989 ja +24 kaudella , ja uransa parhaat tehopisteet hän teki kahdella ensimmäisellä runkosarjakaudellaan, 25 pistettä kummallakin. Vuosina 1983, 1985 ja 1986 hänet palkittiin seuransa sisällä unohdetun sankarin () palkinnolla Jacques Beauchamp Trophylla. Jean Béliveau
Béliveaun maine taitavana mutta kovaotteisena pelaajana kehittyi edelleen kaudella 1956–1957, sillä hän sai toistamiseen eniten jäähyminuuttieja Canadiensista. Pelityyli sopi Béliveaulle, sillä hän oli aikansa suurikokoisimpia NHL-pelaajia. Canadiens hallitsi 1950-luvun loppua, sillä joukkue voitti Stanley Cupin viisi kertaa peräkkäin. Béliveau sai kevään 1956 mestaruuden jatkoksi Stanley Cup -mestaruuden vuosina 1957, 1958, 1959 ja 1960. Béliveau ylitti kaudella 1958–1959 ensimmäisen kerran urallaan 90 tehopisteen rajan, kun hän teki runkosarjassa 64 ottelussa pisteet 45+46. 91 pistettä jäi myös Béliveaun uran piste-ennätykseksi; lähimmäksi hän pääsi kaudella 1960–1961 tehtyään 90 pistettä. Béliveau valittiin keväällä 1957, 1959, 1960 ja 1961 NHL:n ykköstähdistökentällisen keskushyökkääjäksi. Keväällä 1958 hän pääsi vain kakkoskentälliseen. Dominic Moore
Ennen ammattilaisuraa Moore pelasi Harvard Crimsonissa ECAC-sarjassa veljiensä Markin ja Steven tavoin. Kaudella 1999–2000 Moore siirtyi muiden veljesten mukana Harvardin yliopistojoukkueeseen NCAA-sarjaan. Kolmikosta tuli samalla ensimmäinen yliopistossa pelannut veljestrio. NHL-seura New York Rangers varasi Mooren kolmannella kierroksella 95. pelaajana . Moore aloitti ammattilaisuransa kaudella 2003–2004, kun hän pelasi farmiseura Hartford Wolf Packin lisäksi Rangersissa viisi ottelua, joissa hän teki kolme tehopistettä. Hän debytoi NHL:ssä marraskuussa 2003 Montreal Canadiensia vastaan. Ville Nieminen
Niemisen ammattilaisura käynnistyi Tapparassa kaudella 1994–1995, ja hän teki lopullisen läpimurtonsa seurassa kaudella 1996–1997, jonka jälkeen NHL-seura Colorado Avalanche varasi hänet NHL:ään numerolla 78. Niemisen ura Pohjois-Amerikan ammattilaissarjoissa käynnistyi jo seuraavalla kaudella Coloradon farmijoukkueessa, AHL-liigan Hershey Bearsissa. NHL:ssä Nieminen debytoi kaudella 1999–2000, ja jo seuraavalla kaudella hän vakiinnutti pelipaikkansa NHL:ssä ja oli kauden päätteeksi Coloradon mukana voittamassa NHL:n Stanley Cup-mestaruutta. Nieminen pelasi NHL:ssä seitsemän kauden ajan ja edusti Coloradon ohella Pittsburgh Penguinsia, Chicago Blackhawksia, Calgary Flamesia, New York Rangersia, San Jose Sharksia ja St. Louis Bluesia. Mathieu Perreault
Kaudella 2010–2011 Perreault pelasi NHL:ssä 35 runkosarjaottelua tehopistein 7+7=14. Heinäkuussa 2011 hän teki vuoden mittaisen ja kaksisuuntaisen jatkosopimuksen Capitalsin kanssa. Perreault sai harjoitusleirin jälkeen kaudeksi 2011–2012 paikan joukkueen NHL-kokoonpanosta. Hän pelasi kauden kokonaan Capitalsissa, jossa ensimmäinen täysi kausi toi 64 runkosarja- ja neljässä playoff-ottelussa tehot 16+14=30. Perreault teki NHL-uransa ensimmäisen kypärätempun 24. tammikuuta 2012 Boston Bruinsin Tuukka Raskin taakse. Hänet palkittiin ottelun kolmen tähden ykköstähtipelaajana. Heinäkuussa 2012 Perreault teki kaksivuotisen ja 2,1 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen Capitalsin kanssa. Guy Carbonneau
Ennen NHL-uraansa Carbonneau pelasi neljän kauden ajan Chicoutimi Saguenéensissa junioriliiga QMJHL:ssä. Hän oli kahdella viimeisellä QMJHL-kaudellaan seuransa paras pistemies, kaudella 1978–1979 141:llä tehopisteellä (62 maalia ja 79 syöttöpistettä) ja kaudella 1979–1980 182:lla pisteellä (72 maalia ja 110 syöttöpistettä). Montreal Canadiens varasi hänet NHL:ään numerolla 44 kolmannella kierroksella. Peter Forsberg
Forsberg pelasi junioriuransa synnyinkaupunkinsa Örnsköldsvikin seurassa MoDossa, jonka ykkösjoukkueessa hän debytoi kaudella 1990–91. Philadelphia Flyers varasi hänet NHL:ään numerolla kuusi vuoden 1991 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella. Saman varaustilaisuuden ensimmäinen varausvuoro oli Québec Nordiquesilla, joka varasi Eric Lindrosin. Koska Lindros kieltäytyi pelaamasta Nordiquesissa, seura kauppasi hänet myöhemmin Philadelphia Flyersiin vaihdossa Forsbergiin, Ron Hextalliin, Steve Duchesneen, Kerry Huffmaniin, Chris Simoniin, Mike Ricciin, kahteen varausvuoroon ja rahalliseen korvaukseen. Monen mielestä tämä siirto loi pohjan Colorado Avalanchen (Nordiques siirtyi Denveriin vuonna 1995) nousulle NHL:n menestyvimpien seurojen joukkoon ja seuran kahdelle Stanley Cupin voitolle. Forsbergin hankkimista Nordiquesiin pidetään yhtenä NHL-historian parhaista siirroista. Jean Béliveau
Béliveau siirtyi 15-vuotiaana Victoriaville Panthers -nimiseen juniorijoukkueeseen. Hän teki kaudeksi 1949–1950 sopimuksen juniorijoukkue Quebec Citadellesin kanssa. Hän pelasi Citadellesissa kaksi kautta. Kauden 1950–1951 aikana Béliveau pelasi myös ensimmäisen NHL-pelinsä Montreal Canadiensissa. Hän teki Canadiensin kanssa kahden ottelun mittaisen amatöörisopimuksen. Jälkimmäisessä ottelussa hän teki myös uransa ensimmäisen NHL-maalinsa. Chris Drury
Drury pelasi NHL:n runkosarjassa 892 ottelua, joissa teki 615 tehopistettä, 255 maalia ja 360 syöttöpistettä. NHL:n pudotuspeleissä hän pelasi 135 ottelua, joissa teki 89 tehopistettä, 47 maalia ja 42 syöttöpistettä. Hän voitti urallaan kerran Stanley Cupin, Colorado Avalanchessa vuonna 2001, toimi kahden eri seuran, Buffalo Sabresin ja New York Rangersin, kapteenina ja palkittiin vuonna 1999 vuoden tulokkaan palkinnolla Calder Memorial Trophylla. Hän on myös kaksinkertainen olympiahopeamitalisti.
Ennen NHL-uraansa Drury pelasi vuodet 1994–1998 Bostonin yliopiston jääkiekkojoukkueen Terriersin riveissä Hockey East -yliopistosarjassa. Hän oli voittamassa kahta Hockey Eastin mestaruutta, vuosina 1995 ja 1997, ja myös yhtä NCAA:n (yliopistosarjojen kattojärjestö) mestaruutta, vuonna 1995. Drury, joukkueensa sisäisen pistepörssin kärkinimi kausina 1996–1997 ja 1997–1998, palkittiin Hockey Eastin vuoden pelaajana vuosina 1997 ja 1998 ja Hobey Baker Awardilla NCAA:n vuoden pelaajana vuonna 1998. Lisäksi hänet valittiin muun muassa kahdesti Hockey Eastin toiseen tähdistöön (vuosina 1996 ja 1997), kerran Hockey Eastin ensimmäiseen tähdistöön (1998) ja NCAA:n mestaruusturnauksen tähdistöön vuonna 1997. Marc Tardif
Tardif aloitti ammattilaisuransa NHL-seura Montreal Canadiensissa, joka varasi hänet ensimmäisen kierroksen toisena pelaajana . Hän pelasi Canadiensissa neljä kautta, joista ensimmäisellä vietti osan kaudesta myös farmijoukkue Montreal Voyageursissa AHL:ssä. Tardif oli voittamassa Canadiensissa Stanley Cupia kausina 1970–1971 ja 1972–1973. Johnny Gaudreau
Viimeisen yliopistokautensa 2013–2014 jälkeen Gaudreau teki huhtikuussa 2014 kaksivuotisen tulokassopimuksen Calgary Flamesin kanssa. Hän pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa runkosarjan viimeisellä kierroksella 13. huhtikuuta 2014 vieraissa Vancouver Canucksia vastaan. Gaudreau sai ottelussa jääaikaa 15.11 minuuttia, ja hän teki ensimmäisellä laukauksellaan NHL-uransa avausmaalin. Lokakuussa 2016 Gaudreau teki Calgaryn kanssa ison sopimuksen joka on 6 vuoden mittainen ja arvoltaan 40,5 miljoonaa dollaria. Steve Shutt
Toronto Marlboros Ontario Hockey League -sarjassa (OHL) oli Shuttin ensimmäinen seura. 1971 Shutt nimettiin liigan kakkostähdistöön ja seuraavana vuonna sen ykköstähdistöön. NHL-seura Montreal Canadiensin varaama Shutt aloitti joukkueessa kaudella ; hänestä tuli olennainen osa viisi Stanley Cupia 1970-luvulla voittaneessa organisaatiossa. Kaudella Shutt oli NHL:n paras maalintekijä, kun Canadiens teki NHL-historiaa häviämällä runkosarjassa vain 8 ottelua 80:stä. Jacques Lemairen ja Guy Lafleurin kanssa hän muodosti NHL:n tuolloisen huippuketjun ja hänen 60 maaliaan olivat liigan vasemman laitahyökkääjän paikan ennätys. Ennätyksen rikkoi Luc Robitaille tehtyään 63 maalia runkosarjakaudella . Columbus Blue Jackets
Blue Jackets pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa 7. lokakuuta 2000; ottelu päättyi Chicago Blackhawksin 5–3-voittoon. Bruce Gardiner teki Blue Jacketsin historian ensimmäisen NHL-maalin. Joukkue saavutti ensimmäisellä NHL-kaudellaan 71 pistettä, eikä pääsyt pudotuspeleihin. Geoff Sanderson saavutti ensimmäisenä pelaajana 30 maalia Blue Jacketsin organisaatiossa. Ron Tugnutt, jonka kanssa Blue Jackets teki sopimuksen kesällä 2000, torjui joukkueelle 22 voittoa, mikä oli NHL:n laajennusjoukkueiden maalivahdin ennätys. Bernd Brückler
Itävallassa ei ollut tarjolla nuorelle Brücklerille kunnon maalivahtivalmennusta, ja hän lähti jo 13-vuotiaana Pohjois-Amerikkaan maalivahtileirille. 16-vuotiaana hän muutti kanadalaiseen Ponocan kaupunkiin kiekko-oppiin. 19-vuotias Bernd Brückler kutsuttiin Yhdysvaltoihin junioriliigaan, jossa hän pelasi kaudet 2001–2005 Wisconsinin yliopiston joukkueessa. Philadelphia Flyers varasi hänet NHL:ään . Ensimmäisellä ammattilaiskaudellaan 2005–2006 Brückler aloitti Pohjois-Amerikan farmisarjoissa EHCL:n Toledo Stormissa ja Charlotte Checkersissä sekä AHL:n Hartford Wolf Packissa. Tammikuussa 2006 hän siirtyi Bluesiin Suomen SM-liigaan korvaamaan potkut saanutta Neil Littleä. Bruce Driver
Bruce Douglas Driver (s. 29. huhtikuuta 1962, Etobicoke, Ontario, Kanada) on entinen kanadalainen ammattilaisjääkiekkoilija. Driverin ura NHL-puolustajana kesti 15 kautta vuosina 1983-1998. Hän pelasi 12 kautta New Jersey Devilsin ja 3 kautta New York Rangersin riveissä. Driver voitti Stanley Cupin urallaan kerran, vuonna 1995 New Jersey Devilsin joukkueessa. Bruce Boudreau
Bruce Allan Boudreau (s. 9. tammikuuta 1955 Toronto, Ontario) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija ja nykyinen jääkiekkovalmentaja, joka valmentaa tällä hetkellä Minnesota Wildia. Keskushyökkääjänä pelannut Boudreau pelasi NHL:ssä 141 ottelua Toronto Maple Leafsissa ja Chicago Blackhawksissa. Pääosan urastaan hän pelasi AHL:ssä, jossa voitti kertaalleen sarjan pistetilaston. Hän lopetti keväällä 1992 ja jatkoi sen jälkeen uraansa valmentajana. Grigorijs Panteļejevs
Panteļejevs aloitti uransa kaudella 1990–91 Neuvostoliiton liigassa pelanneessa latvialaisessa Dynamo Riiassa. Boston Bruins varasi hänet kuudennella kierroksella vuonna 1992. Panteļejevs siirtyi heti seuraavaksi kaudeksi Bruinsin organisaatioon ja pelasi 39 NHL-ottelua tehoin 8+6=14. Kausi oli hänen pisin NHL:ssä. Kaudeksi 1995–96 Panteļejevs siirtyi New York Islandersiin, mutta hän pelasi kauden aikana neljä NHL-ottelua ja pelasi IHL:ssä kevääseen 1999 saakka, kunnes palasi Eurooppaan. Yhteensä Panteļejevs teki NHL:ssä 54 ottelussa tehot 8+6=14, joista kaikki oli tulokaskaudella 1992–93. Bob Errey
Errey debytoi NHL:ssä kaudella 1983–1984 pelaten Penguinsin paidassa 65 runkosarjaottelua tehoin yhdeksän maalia ja 13 syöttöpistettä. Seuraavan kerran hän pääsi pelaamaan säännöllisesti Penguinsin NHL-kokoonpanossa kaudella 1986–1987 pelattuaan kaksi edellistä kautta osaksi seuran silloisessa farmiseurassa (Baltimore Skipjacks) AHL:ssä. Hän teki 1986–1987 72:ssa runkosarjaottelussa 16 maalia ja 18 syöttöpistettä ollen Penguinsin viidenneksi tehokkain maalintekijä ja yhdeksänneksi paras pistemies. Luc Bourdon
Bourdonin ensimmäinen kokonainen ammattilaiskausi oli NHL-kausi 2007–2008. Hän pelasi osan kaudesta ylhäällä Vancouverissa ja osan farmisarjassa Manitobassa. Ensimmäisen NHL-maalinsa Bourdon teki 16. marraskuuta 2007 Minnesota Wildia vastaan. David Booth
Booth debytoi NHL:ssä kaudella 2006–2007 pelaten 48 ottelua runkosarjassa. Osa kaudesta meni myös Floridan farmijoukkue Rochester Americansissa AHL:ssä. Booth pelasi ensimmäisen ottelunsa Panthersin paidassa 20. marraskuuta 2006 Boston Bruinsia vastaan. Ensimmäinen tehopiste NHL:ssä syntyi 12. joulukuuta Anaheim Ducksia vastaan ja ensimmäinen maali 4. tammikuuta 2007 Calgary Flamesia vastaan. Ensimmäisellä kaudellaan NHL:ssä Booth teki tehopisteet 3+7=10. Bruce Driver
Bruce Driver vahvuuksiin kuuluivat voimakas laukaus ja pelinlukutaito. Driver ei ollut erityisen nopea luistelija ja puolustajaksi pienikokoinen. Driver tuli tunneksi nimenomaisesti pisteitä tekevänä puolustajana, joka osallistui tukemaan myös hyökkäyksiä. Hyvien pistemäärien taustalla oli erityisesti Driverin erinomainen ylivoimapelaaminen. Bruce Driver teki kolmella runkosarjakaudella yli 50 pistettä NHL:n runkosarjassa ja seitsemällä kaudella yli 30 pistettä. Bret Hedican
Hedican sai NHL-varauksen vuonna , kun St. Louis Blues varasi hänet numerolla 198 uusien pelaajien varaustilaisuuden kymmenennellä kierroksella. Hän aloitti NHL-uransa maaliskuussa 1992, Albertvillen talviolympialaisten jälkeen, ja pelasi loppukaudella neljä NHL:n runkosarjaottelua ja viisi pudotuspeliottelua St. Louis Bluesin kokoonpanossa. Frédérick Gaudreau
Kesäkuussa 2014 Gaudreau teki vuoden mittaisen AHL-sopimuksen Milwaukee Admiralsin kanssa. Hän osallistui samana syksynä seuran emojoukkueen, NHL-joukkue Nashville Predatorsin harjoitusleirille. Gaudreaun tulokaskausi AHL:ssä toi 43 runkosarjaottelussa tehot 4+7=11. Hän pelasi tammi–helmikuun 2015 vaihteessa myös 14 ottelua ECHL-joukkue Cincinnati Cyclonesin vahvuudessa. Toukokuussa 2015 Gaudreau teki Admiralsin kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Hän osallistui syksyllä 2015 taas Predatorsin NHL-joukkueen harjoitusleirille. Gaudreau pelasi kauden 2015–2016 kokonaan Admiralsin vahvuudessa ja oli joukkueen kolmanneksi paras pistemies tehoilla 15+27=42. Hän pelasi kauden aikana myös ssa. Tammikuussa 2016 Gaudreau teki kaksivuotisen tulokassopimuksen Predatorsin kanssa. Hän ei saanut loppukaudella kuitenkaan kutsua seuran NHL-vahvuuteen.