Milloin Leonid Brežnev liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen?
Leonid Brežnev
Sodan jälkeen Brežnevistä tuli puolueen johtaja Dnepropetrovskissa ja 1950 hänet nimitettiin korkeimman neuvoston varasijalle ja myöhemmin samana vuonna Neuvostoliiton Moldavian puolueen pääsihteeriksi. Vuonna 1952 hänestä tuli kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen ja presidiumin (entinen politbyroo) ehdokas.
Pysähtyneisyyden aika
Pysähtyneisyyden aika sisälsi talouskasvun pysähtymisen ja elintason kääntymisen laskuun. Sisäpolitiikassa kaikenlainen yhteiskunnan arvostelu oli mahdotonta ja toisinajattelijat suljettiin muun muassa mielisairaaloihin. Poliittista kiertoa ei ollut ja Neuvostoliiton vanha kaarti väistyi vallasta vasta, kun sen edustajat käytännössä kuolivat korkeissa viroissaan, kuten Brežnevin kuoltua kävi hänen kahdelle seuraajalleen nopeassa tahdissa. Ulkopolitiikassa jumiuduttiin kylmän sodan asetelmiin Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen Brezhnevin julkistettua doktriininsa Brežnevin opin, jonka mukaan muutoksia ei sallittu sosialististen maiden yhteiskunnissa. Lopulta 1980-luvulla Neuvostoliiton talous romahti, sen satsattua voimavaroihinsa nähden aivan liikaa Afganistanin sotaan ja varusteluun. Alexander Dubček
Palattuaan Moskovasta Novotný syytti Dubčekia ”nationalistisesta poikkeamasta”. Lisäksi hän oli pyytänyt Leonid Brežnevin Prahaan ratkaisemaan asian stalinistisiiven eduksi. Brežnev saapuikin Prahaan kaikessa hiljaisuudessa 8. joulukuuta 1967. Uudistusmieliset totesivat neuvotteluissa Brežneville, että Antonin Novotnýn hallinto on kaiken kehityksen tiellä. Brežnev ei esittänyt asiasta mitään mielipidettä eikä puuttunut siihen, kuka olisi Novotnýn seuraaja. Brežnev poistui maasta jo seuraavana päivänä. Keskuskomitea keskusteli taloudesta 19. joulukuuta, ja 5. tammikuuta 1968 alkoi ratkaiseva kokous. Novotný saatiin syrjään, ja Alexander Dubček valittiin ainoana ehdokkaana kommunistisen puolueen ensimmäiseksi sihteeriksi. Virkaanastujaispuheessaan Dubček herrasmiesmäisesti kiitti Antonin Novotnýta tämän tekemästä työstä. Presidentin virasta Novotný erotettiin 22. maaliskuuta 1968, ja uudeksi presidentiksi nousi toisen maailmansodan veteraani, kenraali Ludvik Svoboda. Nikolai Karotamm
Neuvostoliittoon muutettuaan Karotamm opiskeli vuosina 1926–1928 Leningradissa Julian Marchlewski -nimisessä läntisten kansojen yliopistossa. Siirtyessään vuonna 1928 Viroon kommunistien maanalaiseen työhön hän liittyi Viron kommunistipuolueeseen. Hän oleskeli Virossa vuoteen 1929 toimien kommunistipuolueen Tallinnan kaupunkikomitean sihteerinä. Sen jälkeen hän palasi Neuvostoliittoon opiskellen vuosina 1931–1933 Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa ja sen jälkeen samassa yliopistossa aspiranttina vuoteen 1935 ja osan ajasta myös opettajana. Sen jälkeen hän siirtyi vuodeksi Kominternin palvelukseen toimien siellä esittelijän tehtävässä vuosina 1935–1936. Seuraavaksi hän oli aikakauslehtitoimittajana Leningradissa vuosina 1936–1937. Vuonna 1937 alkanut Suuri terrori kosketti myös Karotammia, joka pidätettiin, mutta vapautettiin 1938. Sen jälkeen hän toimi Leningradissa kääntäjänä tehden muun muassa venäjä–viro-sanakirjan. Neuvostoliiton kommunistinen puolue
Eräiden NKP:n johtohenkilöiden tekemän vallankaappausyrityksen jälkeen maan parlamentti, korkein neuvosto kielsi puolueen elokuussa 1991 ja saman vuoden lopulla Neuvostoliitto lakkasi olemasta. Kommunistiset puolueet olivat Venäjällä kiellettyjä marraskuuhun 1992 asti. Kamjanske
Neuvostoliiton johtaja Leonid Brežnev syntyi kaupungissa. Neuvostoliiton historia
Hruštšov otti maaliskuussa 1957 myös ministerineuvoston puheenjohtajuuden Bulganinilta, jolloin hänellä oli sama valta-asema kuin Stalinilla sekä puolueen että valtion johdossa. Hänet syrjäytettiin vallasta keskuskomitean tapaamisessa 14. lokakuuta 1966, jonka jälkeen valtion johtoon nousi Leonid Brežnev. Bolševikit
Neuvostoliiton muodostamisen myötä nimeksi muuttui vuonna 1925 "Yleisliittolainen kommunistinen puolue (bolševikit)" ja 1952 "Neuvostoliiton kommunistinen puolue". Johannes Käbin
Nuoren neuvostovallan aikaan hän työskenteli 1920-luvun alussa kausiluonteisissa töissä Leningradin lähellä Hatsinassa. Hän liittyi kommunistiseen nuorisojärjestöön Komsomoliin vuonna 1923. Vuonna 1926 hän aloitti opiskelut Leningradissa Karl Liebknechtille nimetyssä puoluekoulussa. Kebin liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen puoluekoulusta pääsyn jälkeen vuonna 1927. Tällöin hänet nimitettiin Leningradin alueen Hatsinaan kyläneuvostoon puoluetyöntekijäksi toimien siellä vuoteen 1931 jatkaen sen jälkeen puoluetyötehtävissä Leningradin alueella muun muassa Kommunarin paperitehtaalla sekä Omskin alueella. Aleksandr Solženitsyn
Hruštšov joutui luopumaan vallasta 1964. Tämän jälkeen Solženitsyniin kohdistui yhä enenevää arvostelua siksi, että hän vastusti valtion sortopolitiikkaa. Leonid Brežnevin tultua Neuvostoliiton johtoon 1964 maan virallinen taho alkoi suhtautua Solženitsyniin aiempaa kielteisemmin. Viranomaiset pyrkivät ohjaamaan kirjailijaa ”toverillisessa hengessä” ”oikealle tielle”, sillä he olivat ”syvästi huolestuneita Solženitsynin tulevaisuudesta kirjailijana”. Kun Solženitsyn kuitenkin pysyi vankkumatta omaksumallaan linjalla, hänet erotettiin marraskuussa 1969 Neuvostoliiton kirjailijaliitosta ”neuvostovastaisen toiminnan” vuoksi. Sen jälkeen ei Solženitsynin kirjoja saanut julkaista Neuvostoliitossa. Kaksi hänen 1960-luvun lopulla kirjoittamaansa romaania, "Syöpäosasto" (1968) ja "Ensimmäinen piiri" (1969) julkaistiin ulkomailla, ja ne saivat välittömästi suurta huomiota. Neuvostoliitossa ne kuitenkin kiellettiin, mutta ne saivat lukijoita samizdat-kirjallisuutena. Marxismi-leninismi
1956 Stalin-kritiikillä Nikita Hruštšov katkaisi Neuvostoliiton henkisen selkärangan. Seurauksena oli yhteiskunnan mittaisia uskottavuus- ja tuotanto-ongelmia ja katteettomia lupauksia. Tekopyhä marxismi-leninismin, sosialististen ja kapitalististen maiden välisen "rauhanomaisen rinnakkainelon" korostaminen loivat maaperän Neuvostoliiton hajottamiselle. Kehittyi ajatus Neuvostoliitosta "koko kansan valtiona", vaikka esimerkiksi Marxin, Engelsin ja Leninin teksteissä valtio ilman luokkia oli mahdoton ajatus. Vuosina 1958-1959 julkaistiin marxismi-leninismistä uudet perusteokset, joiden pääarkkitehtina toimi Otto Wille Kuusinen. Syntyi teoria "valtiomonopolistisesta kapitalismista". Vuonna 1961 hyväksytty uusi puolueohjelma tuli tunnetuksi perusteettomasta väitteestä, jonka mukaan Neuvostoliitossa siirrytään kommunismiin vuoteen 1981 mennessä. Kliment Vorošilov
7. toukokuuta 1960 korkein neuvosto hyväksyi Vorošilovin ”pyynnön jäädä eläkkeelle”. Korkein neuvosto valitsi samaan aikaan Leonid Brežnevin neuvoston puheenjohtajaksi. Keskuskomitea myös vapautti Vorošilovin velvollisuuksistaan presidiumissa 16. heinäkuuta. XXII puoluekokouksessa lokakuussa 1961 hänet vapautettiin myös keskuskomitean vaalista. Milo Đukanović
Hän liittyi jo 1979 Jugoslavian kommunistien liittoon, jossa hänen isänsä korkea asema Montenegron osastossa avasi hänelle ovia. Vuoden 1989 ns. antibyrokraattisen vallankumouksen jälkeen hän nousi puolueen keskuskomiteaan. Kokeneempien jäsenten Momir Bulatovićin ja Svetozar Marovićin kanssa tuolloin 26-vuotias Đukanović nousi käytännössä Montenegron johtoon 10. tammikuuta 1989 syrjäytettyään vanhan kaartin. Kommunistien liitto oli tuolloin Slobodan Miloševićin johtama. Tammikuussa 1989 sekä puolueen Montenegron puhemies ja osatasavallan presidentti vaihdettiin ja pian myös pääministeri. Vasili Kuznetsov
Insinööriksi kouluttautunut Kuznetsov liittyi kommunistiseen puolueeseen 1927. Työskenneltyään monien tehtaiden johdossa hän sai 1940 nimityksen valtion suunnitteluelimen varapuheenjohtajaksi. Sodan aikana hän palveli puolustuskomiteassa. Vuosina 1944–1954 Kuznetsov oli Neuvostoliiton ammatillisen järjestön puheenjohtaja ja Maailman ammattiyhdistysten liiton WFTU:n varapuheenjohtaja. Vuonna 1954 hänet nimitettiin suurlähettilääksi Pekingiin ja 1955 varaulkoministeriksi. Grigori Zinovjev
Grigori Jevsejevitš Zinovjev (, oikea nimi Ovsel-Geršon Aronovitš Radomyslsky, tunnettu myös nimellä Hirsch Apfelbaum; 23. syyskuuta 1883 Jelisavetgrad, Hersonin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 25. elokuuta 1936 Moskova, Neuvostoliitto) oli bolševikkeja edustanut vallankumouksellinen ja neuvostoliittolainen poliitikko. Hän toimi Kommunistisen internationaalin eli Kominternin ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1919–1926 sekä Neuvostoliiton kommunistisen puolueen Leningradin-johtajana vuosina 1918–1926. Zinovjev oli yksi Neuvostoliiton vaikutusvaltaisimmista johtajista Vladimir Leninin sairauden ja kuoleman aikoihin vuosina 1922–1925. Hän muodosti Josif Stalinin ja Lev Kamenevin kanssa puoluetta johtaneen troikan, jolla oli ratkaiseva merkitys Lev Trotskin ja vasemmisto-opposition syrjäyttämisessä. Stalin syrjäytti vuosina 1926–1927 sekä Zinovjevin että Kamenevin puoluejohdosta. Stalinin vainojen käynnistyttyä heidät tuomittiin vuonna 1936 näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettiin. Ludvig Kosonen
Kosonen syntyi pietarinsuomalaiseen työläisperheeseen. Vuonna 1918 perhe muutti Suomeen, jossa Ludvig suoritti loppuun kansakoulun ja toimi kauppa-apulaisena. Vuonna 1920 hän muutti Helsinkiin, jossa työskenteli Strömbergin tehtaalla. Syksyllä 1921 Kosonen liittyi Suomen kommunistiseen puolueeseen. Helmikuussa 1926 hänet pidätettiin Sosialistisen nuorisoliiton jutussa ja tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankilaan. Oleg Šenin
Šenin opiskeli rakennusinsinööriksi. Hän kohosi kommunistipuolueen johtotehtäviin Hakassian aluekomiteassa 1970-luvulla. Hän palveli Afganistanin kansandemokraattisen puolueen neuvonantajana ja toimi Krasnojarskin aluekomitean ensimmäisenä sihteerinä. Hänet valittiin 1989 Neuvostoliiton kansanedustajain kongressiin. Vuonna 1990 hänestä tuli politbyroon ja keskuskomitean sihteeristön jäsen. Menševikit
Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen jakaantuminen tapahtui alkujaan sen toisessa puolue­kokouksessa vuonna 1903 Lontoossa. Vladimir Lenin halusi kehittää puolueesta ammattivallankumouksellisten tiukasti johtaman rajoitetun, keskitetyn ja pääosin maanalaisen organisaation, kun taas Julius Martov kannatti Länsi-Euroopan sosiaalidemokraattisten puolueiden kaltaista avointa joukkopuoluetta. Martovin linja voitti puolue­kokouksen äänestyksessä äänin 28–23. Koska Leninin kannattajat saivat kuitenkin tilapäisesti enemmistön puolueen keskuskomiteassa ja "Iskra"-lehden toimituskunnassa, heitä alettiin kutsua bolševikeiksi venäjän kielen enemmistöä tarkoittavan sanan "bolšinstvo" mukaan, ja Martovin kannattajia vastaavasti menševikeiksi vähemmistöä tarkoittavan sanan "menšinstvo" mukaan. Nimitykset säilyivät, vaikka menševikit saivat myöhemmin enemmistön puolueessa. Kun bolševikit eivät onnistuneet saamaan puoluetta haltuunsa vuoden 1911 Prahan puoluekokouksessa, he irtautuivat kokonaan erilliseksi puolueeksi vuonna 1912. Menševikkien johtajista huomattava osa oli Venäjän keisarikunnan etnisten vähemmistöjen edustajia, kuten georgialaisia ja juutalaisia, kun taas bolševikkien johtajat olivat pääosin isovenäläisiä. Työläisiä oli kummankin ryhmän johdossa vain vähän. Eräät tunnetuista menševikeistä, kuten Lev Trotski, loikkasivat myöhemmin bolševikkeihin. Brežnevin oppi
Julki tuotuna doktriinina Brežnevin oppi ei toiminut ainoastaan ulkoisena pelotteena uudistuksia kaipaavissa Neuvostoliiton satelliittimaissa: Varsovan liiton maat allekirjoittivat Tšekkoslovakian kriisin jälkeen lukuisia sopimuksia Neuvostoliiton kanssa, joissa Brežnevin oppi legitimoitiin myös jatkossa. Tämä sopi myös Itä-Euroopan maiden kommunistijohtajille, jotka halusivat pysyä vallassa, mutta eivät voineet luottaa oman kansansa tukeen. Niinpä kun Puolassa vuonna 1980 perustettu laajaa kansansuosiota nauttinut Solidaarisuus-ammattiyhdistysliike alkoi vaatia kommunistisen diktatuurin lopettamista ja rauhanomaista siirtymistä demokratiaan, asiat kehittyivät samankaltaiseen suuntaan kuin Tšekkoslovakiassa. Tällä kertaa asian hoitivat puolalaiset itse, Prahan miehitykseen osallistuneen kenraalin johdolla. Aiemmin maan puolustusministerinä toiminut kenraali Wojciech Jaruzelski nostettiin pääministeriksi. Hän julisti 13. joulukuuta 1981 sotatilan ja murskasi Solidaarisuuden ja muun opposition ”pelastaakseen maan kuilun partaalta” väittäen sotatilan julistamisen estäneen Neuvostoliiton miehityksen: mikäli puolalaiset kommunistit eivät olisi itse kyenneet estämään vastavallankumousta, Neuvostoliitto olisi toiminut Brežnevin opin mukaisesti. Andrei Kirilenko (poliitikko)
Andrei Pavlovitš Kirilenko (, ) oli neuvostoliittolainen poliitikko. Kirilenko oli johtavissa asemissa Neuvostoliiton kommunistisessa puolueessa (NKP) 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa. Hän oli neuvostoliittolainen valtiomies kylmän sodan alusta sen loppuun. Kirilenko nousi monen muun tavoin neuvostohierkarkiassa 1960-luvulla. Vuonna 1965 hänestä tuli Venäjän sosialistisen federatiivisen tasavallan keskuskomitean varapuheenjohtaja ja politbyroon jäsen. Nikita Hruštšovin erottua hänestä tuli Leonid Brežnevin "päällikköluutnantti" keskuskomiteassa. Johannes Käbin
Viron kommunistipuolueen 8. täysistunto maaliskuussa 1950 oli käännekohta Käbinille. Silloin sodan jälkeinen Viron kommunistipuolueen ensimmäinen sihteeri Nikolai Karotamm syrjäytettiin, ja tilalle valittiin silloisella nimellään Ivan Käbin. Vallansiirrossa Ivan Käbin oli aktiivissa roolissa saaden taustatukea toimilleen Neuvostoliiton keskusjohdosta. Kriitikin otsikkona oli ”Viron kommunistipuolueen virheet ja puutteet”. Samassa täysistunnossa syrjäytettiin joukko virolaisia kommunistijohtajia, joista huomattava osa oli vuonna 1940 kommunismiin kääntyneitä ns. kesäkuun kommunisteja. Tässä vaiheessa Käbin edusti Neuvosto-Viron tiukkaa stalinistista kommunistivaltaa. Leonid Brežnev
Vuosina 1935–1936 Brežnev suoritti asepalveluksensa panssarikomppanian poliittisena komissaarina. Vuonna 1936 hänestä tuli opinahjonsa johtaja, mutta samana vuonna hän siirtyi Dnepropetrovskiin ja 1939 hänestä tuli puolueen johtaja kaupungissa, vastuussa paikkakunnan tärkeästä puolustusteollisuudesta. Leonid Lentsman
Kesäkuussa 1941 alkaneeseen Suureen isänmaalliseen sotaan Lentsman osallistui Puna-armeijan poliittisena työtekijänä. Ensi vaiheessa hän osallistui politrukkina Karjalan rintaman taisteluihin Louhessa ja myöhemmin muualla Itä-Karjalassa. Sen jälkeen helmikuusta 1942 lähtien Lentsman siirtyi Puna-armeijan 8. virolaiseen jalkaväkiarmeijakuntaan, jossa hän toimi aina sodan päättymiseen asti osallistuen Viron valtaukseen. Sodan aikana vuonna 1942 Lentsman liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Leonid Brežnev
Ensimmäinen Brežnevin ajan kriisi alkoi 1968, Alexander Dubčekin Tšekkoslovakian kommunistijohdon aloitettua uudistuksen (Prahan kevät). Heinäkuussa Brežnev arvosteli Tšekkoslovakian johtoa revisionistiseksi ja neuvostovastaiseksi, ja elokuussa Varsovan liiton joukot saapuivat Tšekkiin syrjäyttämään Dubčekin. Brežnev vastasi vastalauseisiin sanomalla, että Neuvostoliitolla oli oikeus puuttua muiden maiden asioihin suojellakseen sosialistisia järjestelmiä. Kanta tuli tunnetuksi Brežnevin oppina, vaikka jo Hruštšov oli harjoittanut samaa politiikkaa Unkaria kohtaan 1956. Oleg Šenin
Šenin oli Sergei Skvortsovin uudelleen perustaman Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsenenä. Vuonna 1993 hän oli perustamassa Kommunististen puolueiden liitto – Neuvostoliiton kommunistinen puolue -puoluetta (SKP-KPSS, СКП-КПСС). Šenin johti Neuvostoliitosta irtautuneissa maissa toimivien kommunististen puolueiden liittoa. Liettuan historia
Kremlin sisäisessä valtataistelussa Lavrenti Berija etsi itselleen tukea neuvostotasavalloista esittämällä alkuperäisväestön aseman vahvistamista venäläisten kustannuksella. Päätöslauselma hyväksyttiin toukokuussa 1953. Vaikka Berija hävisi kamppailun, säilyi päätöslauselma. Liettuassa tämä näkyi siinä, että muualta Neuvostoliitosta tulleista virkailijoista 3 000 kutsuttiin takaisin. Myös kommunistinen puolue alkoi liettualaistua läpi 1950-luvun. LKP:n jäsenistä oli liettualaisia vuonna 1964 60 prosenttia. Puolueen uusi liettualainen jäsenistö suhtautui kommunismiin käytännöllisemmin kuin sen vanha, puolueen maanalaisen kauden kokenut jäsenistö, jonka suhtautuminen liettualaiseen yhteiskuntaan oli ollut vihamielistä. Nikita Hruštšov
Hruštšovin ja Bulganinin palattua Suomesta kesäkuussa 1957 heidät yritettiin syrjäyttää. Presidiumi vaati ensimmäisen puoluesihteerin, Hruštšovin vaihtamista. Hän kutsui nopeasti koolle koko keskuskomitean ja teki yrityksen tyhjäksi. Malenkov, Kaganovitš ja Šepilov menettivät ministerin paikkansa. Heidän tilalleen keskuskomiteaan nousivat Leonid Brežnev ja ehdokasjäsen Aleksei Kosygin. Stalinin kuoltua kenraali Žukov oli noussut apulaispuolustusministeriksi (1953) ja sitten puolustusministeriksi (1955). Hän tuki Hruštšovia ”puolueen vastaisen ryhmän” hyökkäystä vastaan. Kesäkuussa 1957 Žukovista tuli kommunistisen puolueen keskuskomitean täysjäsen. Lokakuussa 1957 Hruštšov kuitenkin vapautti hänet ministerin tehtävistä ja erotti keskuskomiteasta. Kun Hruštšov siirrettiin, Žukov palasi julkisuuteen vuonna 1964. Neuvostoliiton historia
Kiinan–Yhdysvaltain suhteiden parannuttua vuodesta 1971 lähtien Brežnevin oli avattava uusi neuvottelukierros Yhdysvaltain kanssa estääkseen neuvostovastaisen liiton syntymisen. Toukokuussa 1972 Yhdysvaltain Richard Nixon vieraili Moskovassa, ja johtajat solmivat ydinaseita rajoittavan SALT I -sopimuksen ("Strategic Arms Limitation Treaty"). Vietnamin sodan päätyttyä este Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain suhteiden kehittymiselle poistui, ja Brežnev vieraili toukokuussa 1973 Saksan liittotasavallassa ja kesäkuussa Yhdysvalloissa. Afganistanin sota
Vuonna 1975 kommunistit erotettiin hallituksesta ja samana vuonna Neuvostoliitossa vieraillut Mohammed Daoud Khan riitautui Leonid Brežnevin kanssa. Presidentti oli sitä mieltä, että Neuvostoliiton ote maasta oli jo liian tiukka ja tämä vaarantaisi maan perinteisen puolueettomuuspolitiikan. Brežnev syytti Daoud Khania liukumisesta arabirahoituksen turvin länsileiriin, mikä oli lähestulkoon petturuutta. Afganistanin hallitus solmi tämän jälkeen kauppasuhteita Iranin ja Intian kanssa. Daoud Khanin ajatuksena oli ottaa etäisyyttä kommunistiblokista, mutta olla myöskään sitomatta Afganistania länsileiriin. Leonid Brežnev
Brežnevin aikana Neuvostoliiton suhteet Kiinaan rapistuivat edelleen 1960-luvun alun välirikon jälkeen. Vallassa pysyäkseen kulttuurivallankumouksen aloittanut Mao Zedong piti Yhdysvaltoja paperitiikerinä sekä Neuvostoliittoa sosialismista luopuneena revisionistina. 1960-luvun lopulla neuvostoliittolaiset ja kiinalaiset rajavartijat ajautuivat taisteluihin Kaukoidässä Ussurijoella, minkä seurauksena Neuvostoliiton ja Kiinan kansantasavallan välit kiristyivät äärimmilleen. Kiina sai vallattua itselleen kaksi vähämerkityksistä pientä saarta joelta, joiden omistuksesta sovittiin väliaikaisesti vuonna 1991 ja lopullisesti 2000-luvulla. Neuvostoliittolaisten ongelmana oli mahdollisen laajemman hyökkäyksen varalta raskaan aseistuksen puute. Brežnevin oppi
Itä-Euroopan vapautumispyrkimyksiä Neuvostoliitto oli hillinnyt asevoimin jo useita kertoja aiemminkin, esimerkiksi Unkarin kansannousun aikaan vuonna 1956, mutta 1960-luvun lopun ilmapiirissä Tšekkoslovakian kriisi aiheutti valtavan kansainvälisen paheksunnan. Neuvostoliiton uskottiin jo vapautuvan tiukasta stalinismista, mutta Brežnevin oppi osoitti puna-armeijaan nojaavan linjan, ”haukkojen”, olevan vahvoilla Kremlissä. Lännessä konvergenssiteoriaan, sosialismin ja kapitalismin vääjäämättömään lähentymiseen, uskovat yhteiskuntatieteilijät saivat kovan iskun. Olihan juuri Tšekkoslovakia ollut esimerkki tästä ilmiöstä Itä-Euroopassa, euro­kommunistiset puolueet lännessä. Neuvostoliitossa Brežnevin oppi olikin vain osa ohjelmaa, joka pyrki säilyttämään vanhakantaisen neuvostokommunismin ja estämään uudistukset ja kritiikin liikkeen sisällä. Neuvostojohdon muita toimia 1960-luvun lopulla oli muun muassa Josif Stalinin rehabilitointi ja toisinajattelevien kirjailijoiden oikeudenkäynnit ja vankileirituomiot, jotka 1966 lopettivat kulttuurin vapautumisen. Juri Andropovin johtama turvallisuuspalvelu KGB sai jälleen valtaa, jota se oli menettänyt Stalinin kuoleman jälkeen. Konstantin Tšernenko
Tšernenko liittyi Komsomoliin vuonna 1926 ja kommunistipuolueeseen vuonna 1931. Hän palveli rajavartiostossa Neuvostoliiton Kiinan-vastaisella rajalla ja toisen maailmansodan ajan Leonid Brežnevin adjutanttina. Poliittisen uransa hän aloitti paikallistasolla. Hänet kutsuttiin vuonna 1960 Moskovaan, jossa hän työskenteli Leonid Brežnevin lähimpänä alaisena. Hänestä tuli kommunistisen puolueen keskushallinnon henkilöstöjohtaja vuonna 1965. Tšernenko jatkoi työtään sihteerinä ja vahvisti poliittista asemaansa. Hänellä oli tietoa kaikista kommunistipuolueen johtohenkilöistä, ja hän muodosti oman poliittisen suhdeverkostonsa. Hänen päätyönään oli satojen dokumenttien allekirjoittaminen joka päivä: hän teki tätä työtä 20 vuotta. Brežnevin kuoltua vuonna 1982 Tšernenko menetti poliittisen valta-asemansa KGB:n ja puna-armeijan antibrežneviläisille voimille. KGB:n muodollinen johtaja Juri Andropov nimitettiin pääsihteeriksi Brežnevin jälkeen. Andropov kuitenkin kuoli hoidettuaan virkaa alle 13 kuukautta. Tšernenko valittiin hänen tilalleen huolimatta huonosta terveydentilasta. Lavrenti Berija
Maaliskuussa 1939 Berija tuli ehdolle kommunistisen puolueen politbyrooseen. Vaikka hänestä ei tullut jäsentä ennen kuin 1946, hän oli käytännössä jo yksi Neuvostoliiton johtajista. Helmikuussa 1941 hänestä tuli kansankomissaarien neuvoston puhemies (pääministeri) ja heinäkuussa 1941 Saksan hyökkäyksen jälkeen valtion puolustuskomitean (GKO) jäsen. Toisen maailmansodan aikana hän oli vastuussa sotatuotannosta vankityövoimalla. Hän oli vastuussa erityisesti ammusten ja Georgi Malenkovin kanssa lentokoneiden ja lentokoneiden moottorien tuotannosta. Neuvostoliiton historia
Hruštšovin ja Nikolai Bulganinin palattua Suomesta kesäkuussa 1957 heidät yritettiin syrjäyttää. Presidiumi vaati ensimmäisen puoluesihteerin, Hruštšovin vaihtamista. Hän kutsui nopeasti koolle koko keskuskomitean ja teki yrityksen tyhjäksi. Malenkov, Lazar Kaganovitš ja Dmitri Šepilov menettivät ministerin paikkansa. Heidän tilalleen keskuskomiteaan nousivat Leonid Brežnev ja ehdokasjäsen Aleksei Kosygin. Stalinin kuoltua kenraali Žukov oli noussut apulaispuolustusministeriksi (1953) ja sitten puolustusministeriksi (1955). Hän tuki Hruštšovia ”puolueen vastaisen ryhmän” hyökkäystä vastaan. Kesäkuussa 1957 Žukovista tuli kommunistisen puolueen keskuskomitean täysjäsen. Lokakuussa 1957 Hruštšov kuitenkin vapautti hänet ministerin tehtävistä ja erotti keskuskomiteasta. Kun Hruštšov siirrettiin, Žukov palasi julkisuuteen (1964). Neuvostoliiton valtionpäämies
Samanaikaisesti sekä Neuvostoliiton valtionpäämiehinä että NKP:n pääsihteereinä toimivat Leonid Brežnev vuosina 1977–1982, Juri Andropov vuosina 1983–1984, Konstantin Tšernenko vuosina 1984–1985 ja Mihail Gorbatšov vuosina 1988–1991. Kanadan kommunistinen puolue
Nikita Hruštšovin paljastettua edeltäjänsä Stalinin julmuudet ja Neuvostoliiton miehitettyä Unkarin vuonna 1956 LPP menetti jäseniään ja kannattajiaan. Kanadan kommunistinen puolue sallittiin uudestaan vuonna 1959. Tšekkoslovakian miehitys vuonna 1968 aiheutti lisää katoa jäsenistössä. Neuvostoliiton kommunistinen puolue
"Bolševikit" muodostivat oman ryhmänsä 1912, mutta muodollisesti "Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue (bolševikit)" perustettiin Venäjän keisarivallan päättäneen helmikuun vallankumouksen jälkeen toukokuussa 1917.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen puolueesta tuli "Venäjän kommunistinen puolue (bolševikit)" vuonna 1918. Neuvostoliiton muodostamisen myötä nimeksi muuttui vuonna 1925 "Yleisliittolainen kommunistinen puolue (bolševikit)" ja 1952 "Neuvostoliiton kommunistinen puolue". Sen tunnuslause oli "Kaikki ihmisen puolesta, kaikki ihmisen hyväksi". Liettuan kommunistinen puolue
Puolueen toiminta oli kielletty Liettuassa vuoteen 1940, jolloin Neuvostoliitto miehitti maan. Tuolloin puolue liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Liettuan neuvostotasavallan muodostuttua Liettuan kommunistisesta puolueesta tuli uuden neuvostotasavallan ainoa hallitseva puolue. Puolueen pääsihteeri eli Liettuan neuvostotasavallan "de facto" päämies oli aina liettualainen, mutta NKP nimitti myös useita venäläisiä puoluejohtoon. Vladimir Voronin (merikapteeni)
Voronin oli Neuvostoliiton toimeenpanevan keskuskomitean jäsen ja Neuvostoliiton korkeimman neuvoston edustaja vuosina 1946–1950. Hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1952. Arkadi Appolonov
Arkadi Appolonov työskenteli lukiosta päästyään rautatietyömiehenä vuosina 1921-1923. Sen jälkeen hän siirtyi puna-armeijaan, jossa hän kävi jalkaväkikoulutuksen kotiseudullaan Saratovissa. Vuodesta 1927 Appolonovin ura alkoi pahamaineisen sisäasiain kansankomissariaatin palveluksessa. Hänet lähetettiin vuonna 1927 OGPU:n rajavartiojoukkoihin. Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen Appolonov liittyi vuonna 1931. Seuraavana vuonna eli 1932 vuoteen 1935 hän toimi komentajana ja kouluttajana Gomelissa. Sen jälkeen hän siirtyi NKVD:n koulutusyksikköön Saratoviin. Vuonna 1939 Appolov valmistui Frunzen sotilasakatemiasta. Viron vasemmistopuolue
Kesäkuussa 1988 Viron kommunistisen puolueen johtaja Karl Vaino luovutti pääsihteerin paikkansa Neuvostoliiton Nicaraguan-suurlähettiläälle, Vaino Väljakselle, joka oli entinen EKP:n ideologinen sihteeri. Virossa ja koko Neuvostoliitossa tapahtunut sisäpoliittinen myllerrys johti 1990 kommunistisen puolueen kahtiajakautumiseen, jossa toinen puoli asettui virolaisten tueksi ja toinen pitäytyi tiukasti neuvostolinjassa. Viron kommunistinen puolue oli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen Viron haaraosasto. 25. maaliskuuta 1990 se julistautui itsenäiseksi Viron kommunistiseksi puolueeksi, jolla nimellä se rekisteröitiin 19. joulukuuta. Neuvostomieliset kovan linjat kommunistit perustivat puolueen nimeltä Viron kommunistinen puolue (NKP:n ohjelmalla) ("Eestimaa Kommunistlik Parte (NLKP platvormil))". Boris Jeltsin
Hänet valittiin Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston puheenjohtajaksi eli presidentiksi toukokuussa 1990. Samoihin aikoihin kommunistisen puolueen johtava asema purettiin, ja monipuoluejärjestelmä perustettiin. Venäjän julistauduttua itsenäiseksi Jeltsin erosi Neuvostoliiton kommunistipuolueesta heinäkuussa 1990. 12. kesäkuuta 1991 järjestetyssä presidentinvaalissa Jeltsin sai 57 prosenttia äänistä, ja hänestä tuli Venäjän ensimmäinen presidentti 10. heinäkuuta 1991. Lavrenti Berija
Stalinin kuoleman jälkeen Berija yhdisti entisen NKVD:n (maaliskuusta 1948 MVD) ja NKGB:n yhdeksi MVD:ksi, jonka johdossa hän oli. Hänen liittolaisensa, Malenkov, nimitettiin pääministeriksi ja hän oli aluksi voimakkain mies Stalinin jälkeisessä Neuvostoliitossa. Berija nousi ensimmäiseksi varapääministeriksi, ja hän oli toiseksi korkein johtaja, ja ottaen huomioon Malenkovin todellisten johtajankykyjen puutteen hän olisi saattanut nousta johtoasemaan. Hruštšovista tuli puolueen pääsihteeri, mikä oli pääministeriyttä alempi asema. Victor Serge
Serge palasi Neuvostoliittoon vuonna 1925 liittyäkseen Vasemmisto-oppositioon. Serge kuitenkin erotettiin kommunistisesta puolueesta vuonna 1928, sillä hän oli edeltävä vuonna kritisoinut artikkeleissaan Kominternin linjausta koskien Kiinan kommunistista puoluetta.
Valtion poliittinen hallinto karkoitti Sergen kolmeksi vuodeksi Orenburgiin, minkä jälkeen hän menetti Neuvostoliiton kansalaisuuden. Vsevolod Višnevski
Kirjailija liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1937. Toisen maailmansodan aikana hän työskenteli sotakirjeenvaihtajana ja vuodesta 1944 "Znamja"-lehden toimittajana. Neuvostoliiton kulttuuripolitiikan kovennuttua vuoden 1946 lopussa hänestä tuli maan kirjailijaliiton varapääsihteeri. Vuonna 1949 Višnevski laati Stalinia ylistävän näytelmän "Nezabyvajemyi 1919-i" (”Unohtumaton vuosi 1919”), joka sai Stalin-palkinnon.. Hänet palkittiin myös kahdella Leninin kunniamerkillä. Aleksandr Bogdanov
Bogdanov liittyi Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen bolševikkiryhmään vuonna 1903. Hän kuului puoleen keskuskomiteaan vuosina 1905–1907. Vuonna 1907 Bogdanov muutti ulkomaille toimien jonkun aikaa bolševikkipuolueen oppositioryhmien johtajana. Hänet erotettiin puolueesta vuonna 1909. Myöhemmin Bogdanov loittoni politiikasta ja palasi Venäjälle vuonna 1913. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän työskenteli rintamalla lääkärinä. Lev Kamenev
Kamenev, oikealta nimeltään Rosenfeld, oli syntyisin juutalaisperheestä ja hänen isänsä oli veturinkuljettaja Moskova–Kursk-rautatiellä. Hänen vanhempansa olivat olleet mukana opiskelijoiden vallankumouksellisessa toiminnassa 1870-luvulla. Kamenev kävi lukionsa Tbilisissä Georgiassa, jossa hän sai ensimmäisen kosketuksensa vallankumoukselliseen sosialistiseen liikkeeseen. Laittomaan Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen hän liittyi vuonna 1901. Koska Kamenev oli lukioaikanaan kuulunut radikaaleihin poliittisiin keskustelukerhoihin ja osallistunut mielenosoituksiin, hänet hyväksyttiin Moskovan yliopistoon vasta erillisestä anomuksesta. Maaliskuussa 1902 hänet vangittiin muutamaksi kuukaudeksi hänen osallistuttuaan tsaarinvallan vastaiseen opiskelijamielenosoitukseen, minkä jälkeen häneltä evättiin lupa jatkaa opintojaan. Hän pakeni Länsi-Eurooppaan, tutustui Pariisissa Vladimir Leniniin ja ryhtyi ammattivallankumoukselliseksi. Venäjän sosiaalidemokraattien jakaannuttua kahtia vuonna 1903 Kamenev liittyi Leninin johtamaan bolševikkisiipeen. Bolševikit
Kielitoimiston sanakirjan mukaan bolševismi oli kommunismin leniniläinen haara varsinkin Venäjällä 1900-luvun alussa.
Sosiaalidemokraattinen puolue perustettiin 1898 Minskissä yhdistämään Venäjän vasemmistoryhmät. Toisessa puolue­kokouksessaan 1903 puolue jakautui kahteen kilpailevaan ryhmään. Leninin päämääränä oli kehittää puolueesta pienen vallankumouksellisen ryhmän puolue ja hän vastusti eurooppalaisten sosialististen puolueiden suuren jäsenmäärän mallia. Leninin ryhmä itse asiassa hävisi kiistan, mutta sen jäseniä nimitettiin bolševikeiksi, koska he olivat voittaneet äänestyksen "Iskra"-lehden toimittajakunnan kokoonpanosta. Ryhmien väliset todelliset voimasuhteet olivat varsinkin alkuun epäselvät, koska monet puolueen jäsenet eivät halunneet valita osapuolten välillä. Leninismi
Leninismi on venäläisen Vladimir Leninin (1870–1924) ajatuksiin pohjautuva marxilainen poliittinen ja teoreettinen suuntaus. Käsitettä alettiin käyttää Neuvostoliiton kommunistisen puolueen ja Kommunistisen internationaalin keskuudessa Leninin kuoleman jälkeen.
Leninismin tunnetuin ja levinnein suuntaus on marxismi-leninismi, josta kehittyi Neuvostoliiton ja sen johtaman kansainvälisen kommunistisen liikkeen yhteinen ideologia Stalinin aikana. Sisällöllisistä muutoksista huolimatta marxismi-leninismi käsitteenä säilytti asemansa Neuvostoliitossa aina valtion lakkauttamiseen asti. Toinen tunnettu leninismin suuntaus on trotskilaisuus, jolla tarkoitetaan Stalinin kanssa riitoihin 1920-luvulla ajautuneen Lev Trotskin ajattelun pohjalle syntyneitä suuntauksia. Myös jotkut vasemmistokommunistiset suuntaukset on laskettavissa leninismin piiriin. Leonid Lentsman
Neuvostovallan palattua sodan jälkeen Viroon Lentsman siirtyi useiden muiden kaltaistensa eli Neuvostoliitossa kasvaneiden virolaisten jälkeläisenä Neuvosto-Viroon. Hän toimi Viron kommunistisen puolueen osastopäällikkönä vuosina 1947–1950. Vuosina 1950–1951 hän toimi Viron opetusministerinä. Huhtikuusta 1951 alkaen Lentsman vastasi puolueen ideologiasta ideologiasihteerinä, johon liitettin elokuussa 1953 puolueen toisen sihteerin virka., Tässä roolissa hän oli Neuvostoliiton keskusjohdon uskottu ja keskusvallan valvoja Johannes Käbinin toimiessa ensimmäisenä sihteerinä. Ideologiasihteerinä Lentsman aloitti uransa Stalinin ajan lopulla kovan linjan stalinistina ja kävi läpi suojasään ajanjakson. Venäjän federaation kommunistinen puolue
Venäjän federaation kommunistinen puolue (, lyh. КПРФ; "Kommunistitšeskaja partija Rossijskoi Federatsii", KPRF) on venäläinen puolue, jonka perusti helmikuussa 1993 kielletyn Neuvostoliiton kommunistisen puolueen vahvin ryhmä. Puolue korostaa ainutlaatuista venäläistä erikoisluonnettaan painottaessaan isänmaallisuuden ja nationalismin merkitystä marxismi-leninismin lisäksi. KPRF:n johtaja (1. sihteeri) on Gennadi Zjuganov. Pjotr Mašerov
Mašerov nousi Valko-Venäjän kommunistisen puolueen ensimmäiseksi sihteeriksi maaliskuussa 1965. Virkakaudellaan hän panosti Valko-Venäjän raskaaseen teollisuuteen, mikä osaltaan paransi alueen taloutta. Samaan aikaan kuitenkin maan venäläistyminen ja neuvostolaistuminen kiihtyi. Miltei koko nuoriso kuului Komsomoliin ja joka yhdestoista kommunistiseen puolueeseen. Mašerov kuoli auto-onnettomuudessa 4. lokakuuta 1980 ollessaan matkalla Baranavitšystä Minskiin. Hänen kuolemansa jälkeen syntyi huhuja siitä, että Leonid Brežnev oli ehkä määrännyt hänet tarkoituksellisesti surmattavaksi kilpailijana. Vaikka Mašerovin virkakaudella toteutettiin esimerkiksi valkovenäjän opetuksen lopettaminen kouluissa, hänellä oli etenkin kuolemansa jälkeen maine kansan johtajana ja "hyvänä kommunistina". Sergei Lebedev
Lebedev valmistui 1970 Kiovan polyteknillisen instituutista Tšernihivissä. Samana vuonna hän työskenteli lyhyen aikaa Neuvostoliiton kommunistisen puolueen nuorisojärjestössä valittuna sihteerinä Tšernihivin kaupunginkomiteassa. 1971-1972 hän suoritti asevelvollisuutensa Kiovan sotilaspiirissä. 1973 alkaen hän työskenteli valtion turvallisuuskomitean vastavakolussa ja vuodesta 1975 ulkomaantiedustelussa, Neuvostoliiton turvallisuuskomitean ensimmäisessä päähallinnossa sekä vuodesta 1991 Venäjän federaation ulkomaantiedustelun saksalaisella osastolla. Josip Broz Tito
Broz oli vangittuna sotavankien vallankumousajatusten lietsomisesta. Myöhemmin Broz pakeni ja liittyi vallankumouksellisiin Pietarissa 1917. Hän oli siirtymässä Suomeen, mutta hänet vangittiin ja vietiin Petropavlovskin vankilaan kolmeksi viikoksi. Vankileiriltä Kumjanista hän pakeni junalla. Marraskuussa hän liittyi Omskissa puna-armeijaan. Broz hyväksyttiin Venäjän kommunistiseen puolueeseen kesällä 1918. Jugoslavian kommunistiseen puolueeseen Josip Broz liittyi vuonna 1921. Puolue kiellettiin pian ja hän joutui kuudeksi vuodeksi vankilaan. Vapauduttuaan 1934 hän otti pseudonyymikseen "Tito". Luettelo Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteereistä
Tämä on luettelo Neuvostoliiton kommunistisen puoleen pääsihteereistä. Neuvostoliiton kommunistisella puolueella (NKP) ei ollut puheenjohtajaa, joten puolueen korkein valta oli käytännössä sen keskuskomitean sihteeristöä johtaneella henkilöllä, pääsihteerillä. Nykyisen Venäjän federaation kommunistisen puolueen pääsihteeri on Gennadi Zjuganov. Arnold Veimer
Neuvostoliiton miehitettyä Viron tasavallan Viron kommunistinen puolue nousi maan alta 4. heinäkuuta 1940 kärjessään Karl Säre ja Johannes Lauristin. Kommunistien vallanottoon kuului liittyminen Neuvostoliittoon, jota varten muodostettu riikivolikogun valtuuskunta kävi 23. heinäkuuta anomassa liittymistä Neuvostoliittoon. Uusi Neuvosto-Viron kansankomissaarien neuvosto esimiehenään Johannes Lauristin muodostettiin 25. elokuuta 1940. Veimer oli aktiivisti mukana kesällä 1940 tapahtuneessa virolaisen teollisuuden kansallistamisessa. Veimer valittiin Lauristinin johtamaan Neuvosto-Viron ensimmäiseen kansankommissaarien neuvostoon kevyestä teollisuudesta vastaavaksi kansankomissaariksi. Hänet valittiin keväällä 1941 Viron kommunistipuolueen keskuskomitean jäseneksi. Hän suoritti vuonna 1941 Tarton yliopiston taloustieteellisessä tiedekunnassa loppuutukinnon keväällä 1941. Afganistanin sota
Leonid Brežneviä seurasi kommunistisen puolueen pääsihteerinä Juri Andropov vuonna 1982. Hän tajusi, että Neuvostoliitto oli juuttunut kestämättömään tilanteeseen. Puna-armeija ei ollut häviämässä sotaa, sillä afgaanisisseillä ei ollut voimia vallata tukikohtia eikä kaupunkeja. Toisaalta Neuvostoliitto ei voinut mitenkään voittaa sotaa. Vaikka neuvostosotilaat saivat vallattua alueita, sissit palasivat takaisin heti, kun neuvostojoukot poistuivat. Lisäksi sota oli yhä paheneva taloudellinen ja poliittinen taakka. Armeijan vetäminen pois Afganistanista ei tullut kysymykseen, sillä vetäytyminen ilman neuvotteluja olisi tulkittu tappioksi ja sitä olisi pidetty kasvojen menetyksenä. Andropov aloitti ensimmäiset varovaiset rauhantunnustelut sissijohtajien kanssa, mutta ehti kuolla ennen kuin mistään oli ehditty edes neuvotella. Milan Kundera
Kundera liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1948. Hänet erotettiin siitä vuonna 1950, mutta hänet hyväksyttiin takaisin 1956 ja hän oli jäsen vuoteen 1970 saakka. Leonid Brežnev
Brežnevin aikaan liittyy myös määrätietoinen sotilaspolitiikka, Brežnevin oppi, kuten interventio Tšekkoslovakiaan vuonna 1968 ja Afganistaniin 1979. Tässä mielessä ulkoisesti Neuvostoliiton ulkopolitiikka oli yhtä päättäväistä kuin Hruštšovinkin aikana, jolloin tukahdutettiin Unkarin kansannousu 1956. Leonid Brežnev
Neuvostoliiton talouden ongelmat olivat hiljalleen kasvaneet 1970-luvulla. Tehoton maatalous ei pystynyt ruokkimaan väestöä. Teollisuus oli myös kykenemätön vastaamaan kysyntään, modernisaatioon tai tekniseen kehitykseen. Nuorien puoluejohtajien astuttua johtoon Stalinin puhdistuksen jälkeen he säilyttivät asemansa ikääntyen, eikä uusia nuoria johtajia noussut korkeisiin asemiin. Valtavat sijoitukset armeijaan ja avaruusohjelmiin, ja samanaikainen tarve tuoda elintarvikkeita maailmanmarkkinahintaan johtivat elintason laskuun. Asuinolojen hidas rapautuminen ja terveydenhuollon ja koulutuksen alamäki johtivat vähitellen tuottavuuden laskuun. Kulutustavaroiden puute johti laajaan mustan pörssin kauppaan ja korruptioon, joka oli ollut tuntematon aikaisemmin. Brežnev itse piti ulkomaisista autoista ja vaatteista, joita tuotettiin hänen käyttöönsä. Leonid Brežnev
Helmikuussa 1956 Brežnev kutsuttiin jälleen Moskovaan, politbyroon ehdokkaaksi, ja puolustusteollisuuden, avaruusohjelman, raskaan teollisuuden ja pääkaupungin uudelleenrakennuksen johtoon. Tuettuaan Hruštšovia valtataistelussa puolueen sisällä Molotovia, Georgi Malenkovia ja Lazar Kaganovitšia vastaan Brežnevistä tuli politbyroon täysjäsen. Lazar Kaganovitš
Kaganovitš liittyi bolševikkeihin vuonna 1911, ja hänet pidätettiin 1915. Lokakuun vallankumouksen aikana Kaganovitš oli kapinan johtajana Homelissa. Puolueen keskuskomitean jäsen hänestä tuli vuonna 1918. Vuonna 1918 Kaganovitš oli puolueen propagandakomissaarina. Vuosina 1920–1922 hän johti bolševikkejä Turkmenistanissa, jossa hän oli kukistamassa muslimikapinaa. Toimittuaan eri tehtävissä, muun muassa Ukrainan kommunistisen puolueen keskuskomitean ensimmäisenä sihteerinä 1925–1928, hän kuului vuodesta 1930 lähtien Moskovan puoluejärjestön johtoon. Ensimmäisen Ukrainan pääsihteeriyden aikanaan hän auttoi Nikita Hruštšovin uran nousuun. Alexander Dubček
Neuvostoliiton ja muiden Varsovan liiton maiden joukot Romaniaa lukuun ottamatta miehittivät maan 21. elokuuta 1968, ja pian demokraattiset uudistukset peruttiin seuranneen ”normalisoinnin” aikana. Neuvostoliiton kommunistisen puolueen puheenjohtaja Leonid Brežnev totesi, että sosialismin vaarantuminen yhdessä maassa on kaikkien sosialististen maiden asia. Tätä alettiin kutsua Brežnevin opiksi. Aleksei Kosygin
Kosygin syntyi työväenluokkaiseen perheeseen. Kosygin liittyi puna-armeijaan 15-vuotiaana vuonna 1919. Hän taisteli Venäjän sisällissodassa. Hän opiskeli Leningradin osuuskuntaopistossa ja työskenteli Siperiassa. Hän liittyi kommunistipuolueeseen vuonna 1927. 1930-luvulla hän opiskeli Leningradin tekstiili-instituutissa ja toimi insinöörinä ja viimein johti 1937–1938 tekstiilitehdasta Leningradissa. Neuvostoliiton johtaja
Neuvostoliiton johtajat luotsasivat Neuvostoliittoa sen historian ajan 1922–1991. Heistä ensimmäinen oli Vladimir Lenin, joka oli johtanut bolševikkeja vuodesta 1903. Omalla valtakaudellaan Josif Stalin esitti itsensä Leninin seuraajana ja työn jatkajana pyyhkien historian lehdiltä Leninin kuoleman jälkeiset johtajat, esimerkiksi vuosien 1924–1930 pääministeri Aleksei Rykovin, joka korvattiin Stalinin suosikki Vjatšeslav Molotovilla. Stalin ajoi liittolaisineen Lev Trotskin maanpakoon 1929, ja suositun bolševikkijohtaja Sergei Kirovin murhasta vuonna 1934 alkaneissa Stalinin vainoissa tuomittiin ja teloitettiin monet aiemmin korkeissa asemissa olleen kommunistit kuten Grigori Zinovjev, Lev Kamenev ja Nikolai Buharin. Ludvík Svoboda
Maan ollessa ilman hallitusta Svoboda komensi armeijan kommunistiset yksiköt täyteen hälytysvalmiuteen ja vastaavasti ei-kommunistiset yksiköt parakkeihin. Kommunisteja tukevat aseistetut työläiset ja kansanmiliisi kokoontuivat kaduilla. Suuressa mielenosoituksessa vaadittiin kommunisteille hallituksen muodostamistehtävää. Svoboda sanoi "Armeija ei tule marssimaan kansaa vastaan". Neuvostoliiton asevoimien sekaantumista ja sisällissotaa pelkäävä presidentti Edvard Beneš taipui painostuksen edessä. Pian hän erosi ja kommunistien valta oli täydellinen. Kommunistien vallan taannut Svoboda liittyi nyt puolueeseen. Sergei Kirov
Kirov otti osaa sisällissotaan Pohjois-Kaukasian rintamalla vuoteen 1920 asti. Myöhemmin hänestä tuli Azerbaidžanin kommunistipuolueen johtaja. Hän oli 1922 luomassa Transkaukasian federatiivista neuvostotasavaltaa, joka oli yksi neljästä Neuvostoliiton muodostaneesta neuvostotasavallasta. Hänestä tuli Stalinin läheinen apuri valtataistelussa vanhoja bolševikkeja, Leninin kannattajia, vastaan. Vuonna 1926 hän sai palkkiona Leningradin ja Luoteis-Venäjän kommunistisen puolueen johtajan aseman. Leonid Brežnev
Stalinin kuoltua maaliskuussa 1953, presidiumi purettiin ja pienempi politbyroo järjestettiin uudelleen. Brežnev ei päässyt politbyrooseen, mutta hänestä tuli armeijan ja laivaston poliittisen johdon puheenjohtaja ja 1955 Kazakstanin puolueen pääsihteeri. Nikolai Krestinski
Krestinski työskenteli Neuvosto-Venäjän alkuaikoina maan taloushallinnossa. Hän toimi valtiovarainasiain kansankomissaarina elokuusta 1918 vuoteen 1922. Hän oli yksi maaliskuussa 1919 perustetun puolueen politbyroon alkuperäisistä jäsenistä. Marraskuusta 1919 maaliskuuhun 1921 hän oli myös keskuskomitean siheeri. Krestinski asettui jo varhain puolueen sisäisissä kiistoissa Lev Trotskin tukijaksi, joten hänet päätettiin syrjäyttää johtoasemista. Hänet pudotettiin maaliskuussa 1921 politbyroosta ja keskuskomiteasta. Saman vuoden lokakuussa hänet nimitettiin Neuvosto-Venäjän Berliinin-lähettilääksi, missä tehtävässä hän oli vuoteen 1930. Hän myös edusti Neuvosto-Venäjää vuoden 1922 Genovan konferenssissa. Krestinski tuki 1920-luvun lopulla trotskilaista vasemmisto-oppositiota, mutta irtisanoutui siitä 1928. Palattuaan kotimaahan hän toimi vuodesta 1930 Neuvostoliiton ulkoasiain apulaiskansankomissaarina ja maaliskuusta toukokuuhun 1937 oikeusasiain apulaiskansankomissaarina. Leonid Brežnev
Hruštšovin valta oli turvattu vuoteen 1962, mutta hänen asemansa heikkeni hänen ikääntyessään sekä Neuvostoliiton talousvaikeuksien ja hänen toimintansa herätettyä epäluottamusta vuonna 1963. Brežnev oli pitkään lojaali Hruštšoville, mutta Brežnev oli nimitetty jo keskuskomitean pääsihteeriksi ja oli todennäköinen Hruštšovin seuraaja . Brežnevistä tuli osa valtaryhmää, joka oli poistamassa vanhempaa johtoa vallasta, kuten Gennadi Voronov , Aleksei Kosygin, Nikolai Podgornyi, Aleksandr Šelepin ja Anastas Mikojanin organisoima kaappaus poisti Hruštšovin vallasta tämän ollessa lomalla. Brežnev osallistui kaappaukseen 14. lokakuuta 1964. Brežnev nimitettiin Hruštšovin tilalle Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeriksi, Aleksei Kosygin ministerineuvoston puheenjohtajaksi eli pääministeriksi ja Mikojan korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajaksi ennen jäämistään eläkkeelle 1965. Eläköityneen Mikojanin korvasi niin sanotussa "troikassa" Nikolai Podgornyi. Sergei Baruzdin
Sergei Baruzdin syntyi virkailijaperheeseen. Hänen ensimmäiset kertomuksensa ilmestyivät "Pioner"-lastenlehdessä vuonna 1938. Osallistuttuaan toiseen maailmansotaan Baruzdin alkoi kirjoittaa yksinkertaisia lastenrunoja ja vuodesta 1951 proosaa. Hän liittyi Neuvostoliiton kommunistipuolueeseen vuonna 1949 ja valmistui Maksim Gorkille nimetystä kirjallisuusinstituutista vuonna 1958. Vuodesta 1966 lähtien hän työskenteli "Družba narodov" -kirjallisuuslehden päätoimittajana. Vuonna 1958 hänestä tuli Venäjän kirjailijaliiton hallituksen jäsen ja vuonna 1967 Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallituksen sihteeri. Marxismi-leninismi
Leonid Brežnevin Neuvostoliitossa oltiin yhtä varmoja maan marxilais-leniniläisestä oikeaoppisuudesta kuin oli aiemmin oltu Stalinin ja Hruštšovinkin aikoina. Kommunistien taistelemat voitot, suuret saavutukset ja hieno historia osoittivat kaiken arvostelun olevan turhaa. NKP jakoi tuomioita harhaoppisuudesta niille, jotka rohkenivat epäillä "Leninin puolueen" analyysin tasoa. Konstantin Tšernenko
Tšernenkosta tuli keskuskomitean ehdokasjäsen vuonna 1966 ja täysjäsen 1971. Hän liittyi politbyroohon lokakuussa 1977 ja tuli täysjäseneksi marraskuussa 1978. Leonid Brežnevin kuoleman jälkeen 1982 hän hävisi valtataistelun Juri Andropoville, joka nousi valtaan, mutta kuoli vain 15 kuukautta myöhemmin helmikuussa 1984. Marat Gramov
Marat Gramov osallistui punaupseerina vuodesta 1944 lähtien Suureen Isänmaalliseen sotaan. Vuodesta 1948 lähtien hän toimi Neuvostoliiton kommunistipuolueen Komsomol-johtajana Stavropolin alueella. Vuonna 1951 hänestä oli tullut kommunistipuolueen jäsen. Hän aloitti vuonna 1953 Stavropolin alueen Komsomol-lehden toimituksen jäsenenä. Vuodesta 1955 hän aloitti edelleen opiskelun Saratovin alueen kommunistipuolueen puoluekorkeakoulussa, josta hän valmistui neljä vuotta myöhemmin. Nikolai Vatutin
Hän liittyi puna-armeijaan vuonna 1920, jolloin Venäjän sisällissota oli vielä käynnissä. Hän taisteli Ukrainassa toimivia Nestor Makhnon johtamia anarkisteja vastaan. Vuonna 1921 hän liittyi kommunistiseen puolueeseen ja eteni keskijohdon tehtävissä. Vuodesta 1926 vuoteen 1936 hän vuoroon johti eri yksiköitä ja vuoroon opiskeli muun muassa Frunzen sotilasakatemiassa ja yleisesikuntaupseeriksi. Vuosien 1937–1938 aikana Lev Trotskin valtaan nostamat ja tsaarin armeijasta vallankumouksessa puolta vaihtaneet upseerit puhdistettiin pois puna-armeijan johtavilta paikoilta. Tässä yhteydessä avautui Vatutinille tie kenraalikuntaan. Vuonna 1938 hän sai divisioonankomentajan aseman ja pääsi Kiovan sotilasläänin yleisesikuntaan. Samaan aikaan hän työskenteli ahkerasti kommunistisen puolueen tehtävissä, joka loi hänelle hyvät suhteet poliittisiin upseereihin. Eduard Limonov
Limonov palasi Venäjälle 1991 ja ryhtyi poliittiseksi aktivistiksi. Tällöin hän teki poliittisen äkkikäännöksen ja liittyi äärinationalistisen Vladimir Žirinovskin riveihin tämän kokoamaan "varjohallitukseen". "Limonka"-lehden perustaminen johti miehet kuitenkin eri teille, ja Limonov alkoi johtaa Kansallisbolševistista puoluetta, joka oli sekoitus Leninin ja Stalinin bolševismista, venäläisestä nationalismista ja Strasserin veljesten kansallissosialismista. Limonovin tukijat käyttivät retro-stalinistista kuvastoa ja heittelivät poliitikkoja vihanneksilla. Puolueen suora toiminta on johtanut usein tuomioihin ja se kiellettiin 2007. Leonid Brežnev
Brežnevin pääsihteerikauden alku 1960-luvun lopulla oli erittäin nopean taloudellisen kehityksen aikaa mm. koneenrakennuksen alalla. 1970-luvulle tultaessa talouden ongelmat olivat jo ilmeisiä. 1970-luvun öljykriisit kohonneine öljynhintoineen kuitenkin siirsivät neuvostotalouden romahduksen 1980-luvulle. Tällöin talous taantui nopeasti. Neuvostoliitto viljavine alueineen tuli riippuvaiseksi viljan ja elintarvikkeiden tuonnista. Sen teollisuus oli raskasta ja auttamattoman vanhanaikaista. Sekin osa mikä toimi oli valjastettu sotateollisuuden palvelukseen. Kaiken kaikkiaan varustelu nieli aivan liian suuren osan bruttokansantuotteesta (on arvioitu, että pahimpina aikoina jopa lähes 50 %). Grigori Zverev
Zverevin vanhemmat olivat tehdastyöläisiä. Hän kävi kaksivuotisen kansakoulu. Puna-armeijaan hän liittyi 1919 ja kävi varsinaisesti armeijan 1922, ja maasotakouluun hän meni 1924. Hän oli koulun paras ampuja vuonna 1930. Hän liittyi 1926 Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Vuosina 1926–1931 hän oli komppanian päällikkö 224. jalkaväkirykmentissä, 75. jalkaväkidivisioonassa. Vuosina 1931–1933 hän oli esikunnan osastopäällikkö Hmelnytskyissä. Vuosina 1933–1936 224. jalkaväkirykmentin henkilöstön päällikkö. Vuosina 1936–1937 289. jalkaväkirykmentin komentaja. Sen jälkeen toimi vähän aikaa 19. jalkaväkirykmentin henkilöstöpäällikkönä, kunnes hänet NKVD pidätti hänet Stalinin vainojen aikaan. 1980-luku
Neuvostoliiton puoluejohtaja Leonid Brežnev kuoli syksyllä 1982 sairastettuaan jo pitkään. Tämän jälkeen maata johtivat lyhyen aikaa Juri Andropov ja Konstantin Tšernenko, jälkimmäinen vain vajaan vuoden. Mihail Gorbatšov nousi Neuvostoliiton johtoon 1985, ja hän oli maan viimeinen päämies vuoteen 1991 asti, jolloin Neuvostoliitto hajosi. Hänen uudistuspyrkimyksensä johtivat liennytykseen ja kylmän sodan päättymiseen mutta samalla Neuvostoliiton kommunistinen puolue menetti poliittisen valta-asemansa, mikä lopulta johti Neuvostoliiton hajoamiseen. Hajoamisen alkusoittoa oli Berliinin muurin murtuminen 1989. Saksan demokraattinen tasavalta eli Itä-Saksa katosi Euroopan kartalta heti vuosikymmenen vaihduttua. Konstantin Lebedev
Lebedev työskenteli nuoruudessaan vuosina 1936–1941 läntisessä Kazahstanissa opettajana. Vuonna 1941 hänestä tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) jäsen. Silloin hän siirtyi kazakstanilaisen Uralskin kaupungissa kommunistipuolueen johtotehtäviin, joissa hän toimi vuoteen 1949. Sen jälkeen hän siirtyi Moskovaan puoluekouluun, jossa hän oli vuoteen 1952. Sen jälkeen Lebedev toimi edelleen Moskovassa NKP:n johtotehtävissä aina vuoteen 1971. Näin Lebedev oli puhdas Neuvostoliiton nomenklatuuran edustaja. Lev Kamenev
Venäjälle palannut Kamenev ryhtyi organisoimaan lakkoa Transkaukasian rautatiellä, mutta salainen poliisi Ohrana pidätti hänet Tbilisissä ja hän oli vangittuna viisi kuukautta. Tbilisissä Kamenev tutustui myös ensimmäisen kerran Josif Staliniin vuonna 1904. Vuoden 1905 vallankumouksen aikana Kamenev järjesti rautatielakkoja Pietarissa. Joulukuussa 1908 hän siirtyi asumaan Geneveen Sveitsiin, jossa työskenteli yhdessä Leninin ja Grigori Zinovjevin kanssa. Vuosina 1912–1914 kolmikko asui Itävalta-Unkarille kuuluneessa Krakovassa lähellä Venäjän rajaa. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914 Lenin lähetti Kamenevin Venäjälle, jossa hän ohjeisti bolševikkien edustajat duumassa vastustamaan sotaa. Kamenev pidätettiin ja karkotettiin Siperiaan marraskuussa 1914. Hän vapautui vuonna 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen ja matkusti niin ikään Siperian-karkotuksesta vapautuneen Stalinin kanssa Pietariin, jossa he muodostivat maaliskuun lopussa bolševikkien tilapäisen johdon. Kamenevista tuli myös "Pravdan" päätoimittaja, joskin hänet korvattiin Stalinilla toukokuun alussa. Kamenev ja Stalin kehottivat puoluetta antamaan varauksellista tukea väliaikaiselle hallitukselle, mutta Venäjälle palannut Lenin kumosi tämän ohjeen kuuluisissa huhtikuun teeseissään, jotka kehottivat suoraan seuraavaan vallankumoukseen. Kamenev pelkäsi ennenaikaisesti aloitetun vallankumouksen epäonnistuvan ja asettui avoimesti vastustamaan Leninin uutta linjaa. Varovainen linja henkilöytyi vuonna 1917 juuri Kameneviin. Tästä huolimatta hänet vangittiin vähäksi aikaa niin sanottujen heinäkuun levottomuuksien yhteydessä. Neuvostoliiton historia
Brežnevin aikaa Neuvostoliiton johtajana on sanottu ”pysähtyneisyyden ajaksi”. Pysähtyneisyys tarkoittaa kuitenkin Brežnevin pääsihteerikauden loppukautta. Hänen pääsihteerikautensa alku 1960-luvun puolivälistä 1970-luvun alkupuolelle olivat erittäin nopean taloudellisen kehityksen aikaa muun muassa koneenrakennuksen alalla. 1970-luvun ensimmäinen ja toinen öljykriisi kohonneine öljynhintoineen kuitenkin vievät neuvostotaloutta eteenpäin vielä 1980-luvun alkupuolelle asti, minkä jälkeen kritiikkiä alkoi esiintyä, yleensä kuitenkin pääasiassa virallisesti vain maataloudesta. Aleksandr Kudrjavtsev
Kudrjavtsev opiskeli vuosina 1945–1951 koneinsinööriksi. Sen jälkeen hän työskenteli Uljanovskissa tehtaan työnjohtajana. Vuonna 1954 hänestä tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) jäsen. Hän jatkoi työtään Uljanovskissa vuoteen 1960. Sen jälkeen hän siirtyi puolueen työntekijäksi Uljanovskissa. Vuodesta 1972 alkaen hän siirtyi Moskovaan NKP:n tehtäviin. Näin Kudrjavtsev oli puhdas Neuvostoliiton nomenklatuuran edustaja. Leonid Brežnev
Brežnevin aikaa Neuvostoliiton johtajana on sanottu "pysähtyneisyyden ajaksi", joka liittyy kaikkinaiseen kehityksen hidastumiseen, pysähtymiseen ja taantumiseen. Vladimir Lenin
Lenin aloitti yhteistyön menševikkien kanssa. Menševikit vastustivat monia Leninin näkemyksiä, mutta Lenin kannatti heidän ehdotustaan osallistua vaalikampanjaan Kaukasiassa. Puolueen keskuskomiteaan kuului nyt seitsemän menševikkiä ja kolme bolševikkiä, mutta Lenin ei ollut heidän joukossaan. Bolševikkiryhmä perusti salaisen bolševikkikeskuksen, jonka jäseniksi valittiin Lenin, Bogdanov ja Leonid Krasinin. Bolševikkiryhmä perusti Suomen puolelle Kuokkalaan isoon kaksikerroksiseen Villa Vasan huvilaan tukikohtansa, jossa Lenin ja muutamat muut bolševikit työskentelivät 15 kuukauden ajan. Kuokkalasta Lenin matkusti tärkeisiin kokouksiin, joita pidettiin Suomessa ja Lontoossa sekä Stuttgartissa, Venäjälle Lenin ei enää matkustanut ennen vuotta 1917. Jegor Letov
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen sekasortoinen Venäjä alkoi näyttäytyä Letoville vielä edeltäjäänsäkin vastenmielisempänä, ja hän käänsi poliittisesti kelkkansa. Hän alkoi haikailla takaisin neuvostoaikoja ja tukea avoimesti äärikommunistista Kansallisbolševistista puoluetta. Hän astuikin julkisuuteen puolueen riveissä loppuvuodesta 1993 ja sai suurimman osan vanhoista faneistaan raivoihinsa. Baikalin–Amurin rautatie
Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Leonid Brežnev julisti ratahankkeen poliittiseksi hankkeeksi vuonna 1974. Radasta oli tullut merkityksellinen uudestaan 1960-luvun lopussa, kun Neuvostoliiton ja Kiinan välit huononivat siihen pisteeseen, että maat kävivät keveillä aseilla rajasotaa Ussuri-joella. Mikäli Siperian rata olisi tullut toimintakyvyttömäksi itäosistaan, olisi Baikalin–Amurin radalla ollut suuri merkitys. Leinon vangit
Lähes jokainen ”Leinon vangeista” oli harjoittanut ainakin jonkinlaista Neuvostoliiton vastaista toimintaa, jonka rikollisuuteen neuvostoliittolainen kuulustelija kiinnitti huomiota. Muutamat olivat myös vakoilleet Neuvostoliittoa vastaan. Useimmat olivat mukana erilaisten bolševikkien vallan kukistamista ajaneiden emigranttijärjestöjen toiminnassa tai ainakin lähellä niitä. Severin Dobrovolski ei Björkelundin antamasta kuvauksesta huolimatta ollut ilmeisesti tärkeimmän emigranttijärjestön Venäjän yleissotilaallisen liiton (ROVS) varsinainen jäsen, mutta hän avusti 1930-luvulla ROVS:n salaista tiedustelua järjestämällä sille vakoiluyhteyksiä Neuvostoliittoon. Hän oli myös 1920-luvun alussa johtanut Nikolai Tšaikovskin perustaman ”Toiminnan keskus” -nimisen taistelujärjestön Suomesta Neuvostoliittoon suunnattua toimintaa. Muista luovutetuista ainakin Dimitri Kuzmin-Karavajev kuului ROVS:ään. Vielä jyrkempään bolševikkivallan kukistamista ajaneeseen nuorten emigranttien järjestöön Kansallisen työn liittoon (NTSNP, myöhemmin NTS) kuuluivat ainakin Igor Verigin, joka oli 1930-luvulla NTS:n Suomen-pääorganisaattori, ja Dmitri Daragan, joka tosin erotettiin järjestöstä vuonna 1938. Boris Popper oli kuulunut sekä Suomessa että Belgiassa emigranttien monarkistisiin aktivistijärjestöihin, ja Valpon tietojen mukaan hän oli vuosina 1938–1939 yrittänyt omin päin muodostaa neuvostovastaista terroristisolua Suomessa. Vladimir Bastamov oli johtanut 1920-luvun lopussa Helsingissä toiminutta pientä aktivistiryhmää, joka suunnitteli väkivaltaisia iskuja Neuvostoliittoa vastaan saamatta tosin mitään aikaiseksi. Juri Narbuth johti 1920-luvun lopulla Venäläisen totuuden veljeskunnan (BRP) Suomen taistelukeskuksen Helsingin-osastoa, johon myös Boris Björkelund kuului. Narbuth oli myöhemmin kuulunut mladorossipuolueeseen, joka oli alkuun monarkistinen järjestö, mutta muuttui 1930-luvulla neuvostomyönteisemmäksi. Verigin, Fjodor Pihra ja vahingossa pidätetty Vasili Maksimov olivat nuorisoseura Zwenon aktiiveja. Kommunistinen puolue
Venäjä oli ensimmäinen valtio, jossa kommunistit pääsivät valtaan (1917). Vuonna 1918 Bolsevikit vaihtoivat nimensä "Venäjän kommunistiseksi puolueeksi". Nimi valittiin sen takia, että pyrittiin irrottautumaan Toisen internationaalin sosialisteista, jotka olivat tukeneet porvarihallituksia ensimmäisen maailmansodan aikaan. Neuvostoliitto
Iäkkäät puoluejohtajat Brežnev, Juri Andropov ja Konstantin Tšernenko menehtyivät 1980-luvun alussa toinen toisensa jälkeen. Lopulta maaliskuussa 1985 Mihail Gorbatšovista tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri, joka oli Neuvostoliiton merkittävin tehtävä, koska maata johti käytännössä puolueen poliittinen toimikunta politbyroo. Leonid Brežnev
1970-luvun puoliväli oli Neuvostoliiton ulkopolitiikan kulta-aikaa. Samaan aikaan Brežnev pönkitti sisäpoliittista asemaansa määräämällä Podgornyin eläkkeelle, ja ottamalla puhemiehen paikan korkeimmassa neuvostossa. Toukokuussa 1976 hänestä tuli ensimmäinen Neuvostoliiton marsalkka poliittisin perustein sitten Stalinin ajan. Brežnevin nimitys herätti närää upseeriston keskuudessa, koska hän ei ollut ikinä toiminut joukkojen komentajana, mutta kylmän sodan vastakkainasettelun korostama armeijan asema piti kenraalit tyytyväisinä. Leonid Brežnev
Brežnev oli ollut liian nuori osallistumaan vallankumoukseen ja Vladimir Leninin kuoleman jälkeiseen valtakamppailuun, ja hänen aikanaan Josif Stalin oli ehdoton johtaja. Stalinin puhdistukset 1937–1939 avasivat nuorelle polvelle monia paikkoja puolueen ja valtion johdossa.
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941 Brežnev oli evakuoimassa monia tärkeitä tehtaita, ennen kuin Dnepropetrovsk joutui Saksan armeijan valloittamaksi 26. elokuuta. Monen puolueen alemman johtoportaan johtajan tavoin Brežnev määrättiin puna-armeijan joukko-osaston poliittiseksi komissaariksi. Ukrainan jouduttua yhä enenevässä määrin natsi-Saksan ja sen liittolaisten, Ukrainassa pääasiassa romanialaisten, haltuun, ei alueilta, joilta oli jouduttu vetäytymään, tarvittu neuvostoliittolaista siviilihallintoa ja puoluejohdolla oli yhteiskunnallista kokemusta. Neuvostoliiton kommunistinen puolue
Venäjällä osa NKP:n perintöön tukeutuvista ryhmistä perusti vuonna 1993 Gennadi Zjuganovin johdolla vuonna 1993 Venäjän federaation kommunistisen puolueen. KPRF on nykyisin Venäjän suurin oppositioryhmittymä. Tätä radikaalimpi puolue on mm. Venäjän kommunistinen työväenpuolue - Vallankumouksellinen kommunistien puolue. Mihail Gorbatšov
Neuvostoliiton kommunistinen puolue lakkautettiin 29. elokuuta 1991 ja Gorbatšov erosi virastaan Neuvostoliiton presidenttinä 25. joulukuuta 1991. Seuraavana päivänä korkein neuvosto päätti Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton purkamisesta. Mihail Hrunitšev
Mihail Hrunitšev liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1921. Hän yleni vuonna 1944 kenraaliluutnantiksi Neuvostoliiton asevoimien teknisissä joukoissa ja sai Neuvostoliiton sankarin kunnianimen vuonna 1945. Hrunitševista tuli lentokoneteollisuusministeri vuonna 1946. Hän oli Neuvostoliiton ministerineuvoston varapuheenjohtaja vuosina 1955–1957 ja vuonna 1961. Läskikapina
Kapina alkoi 2. helmikuuta Savukoskella Kemi Oy:n Värriön tukkityömaalla Itä-Karjalasta tulleen punaupseerin Jahvetti Moilasen värväyspuheesta ja päättyi 7. helmikuuta, kun joukot ylittivät rajan ja palasivat Neuvosto-Venäjälle. Kapina oli Moskovassa 1918 perustetun Suomen kommunistisen puolueen vastaveto itäkarjalaisten kansannousulle. Jossakin vaiheessa oli tarkoitus perustaa Suomen punaisen kaartin Ruotsin pataljoonan avulla erityinen Pohjolan kommunistinen neuvostotasavalta, johon olisi kuuluneet Pohjois-Suomi, -Ruotsi ja -Norja sekä Neuvosto-Karjala, mutta jostakin syystä suunnitelmista luovuttiin. Nimityksen läskikapina arvellaan saaneen alkunsa joukkion elintarvikkeiden ryöstön jäljiltä löytyneestä suuresta määrästä siankylkisilavaa eli läskiä. Toinen mahdollinen selitys nimelle on se, että Moilanen luki kapinan manifestin läskilaatikon päällä seisten. Neuvostoliiton hajoaminen
Kesäkuussa 1990 vanhoilliset kommunistit järjestäytyivät Venäjän kommunistiseen puolueeseen, ja Gorbatshov ei saanut heinäkuussa 1990 28. puoluekokouksessa puoluetta uudistuksiinsa. Juri Andropov
Andropov palasi Moskovaan hallintotehtäviin hoitamaan sosialistimaiden asioita. Hänet valittiin Keskuskomitean sihteeristöön vuonna 1962. Hänet hyväksyttiin KGB:n johtajaksi vuonna 1967. Andropovista tuli politbyroon täysjäsen vuonna 1973. Hän toimi KGB:n johtajana vuoteen 1982 asti. Muutamia päiviä Leonid Brežnevin kuoleman jälkeen 10. marraskuuta 1982 Andropov valittiin yllättäen Konstantin Tšernenkon asemesta pääsihteeriksi. Hän oli ensimmäinen KGB:n johtaja, josta tuli NKP:n pääsihteeri. Hän sai nopeasti sekä Neuvostoliiton presidentin että puolustusministeriön puheenjohtajan viran. Sergei Pavlov (urheilujohtaja)
Sergei Pavlov valmistui 1940- ja 50-luvun taitteessa Rzhevin maatalouden mekaniikan ja sähkötekniikan teknikumista. Sen jälkeen vuosina 1950-1952 hän opiskeli Moskovassa Valtion fyysisen kulttuurin keskusinstituutissa. Sen jälkeen vuonna 1952 hän siirtyi Nuorisoliiton Moskovan kaupunkikomitean palvelukseen. Pavlov työskenteli sen johtotehtävissä vuosina 1955-1958. Kommunistipuolueen jäseneksi hänet hyväksyttiin vuonna 1954. Nuorisoliiton keskuskomitean sihteerinä hän toimi vuosina 1958-1959 ja sen jälkeen ensimmäisenä sihteerinä vuosina 1959-1968. Brežnevin oppi
Brežnevin oppi synnytti Tšekkoslovakian miehityksen vuonna 1968, kun Neuvostoliitto ei hyväksynyt Tšekkoslovakian Prahan kevään nimellä tunnettuja uudistuksia. Tšekkoslovakialaiset olisivat halunneet rakentaa inhimillisempää ja modernimpaa sosialismia, johon olisi liittynyt tilinteko stalinismiin ja sensuurin lieventäminen. Uudistusten edetessä vapautuvassa ilmapiirissä alkoi tapahtumien vyöry, joka meni pidemmälle kuin uudistajat aluksi tarkoittivatkaan. Tšekkoslovakia oli siirtymässä kohti demokratiaa ja järjestämässä osittain vapaat ja rehelliset vaalit. Neuvostoliitto epäili kuitenkin menettävänsä otteensa satelliittivaltiostaan, ja Neuvostoliiton kommunistinen puolue päätti turvautua voimakeinoihin. Neuvostoliiton johdolla neuvostopanssarit ja Varsovan liiton joukot tunkeutuivat Prahaan ja ”ohjasivat” maan uudelleen oikeaoppiselle sosialistiselle tielle, johon kuului kommunistisen puolueen kiistämätön yksinvalta tiukassa Neuvostoliiton kontrollissa, tiukka sensuuri ja sosialistinen komentotalous. Neuvostoliiton perusteltua miehitystä lännessä alettiin puhua Brežnevin opista, joka estäisi Itä-Euroopan kansoja saavuttamasta vapautta. Noottikriisi
SKP:n myöhemmän puheenjohtajan Aarne Saarisen mukaan Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politbyroon jäsen, myöhempi pitkäaikainen Neuvostoliiton puoluejohtaja Leonid Brežnev oli viitannut Länsi-Saksan taholta ilmenneeseen sotilaalliseen uhkaan vieraillessaan SKP:n edustajakokouksessa huhtikuussa 1960, puolitoista vuotta ennen nootin lähettämistä. Brežnev oli johtanut kokoukseen osallistunutta Neuvostoliiton kommunistisen puolueen valtuuskuntaa ja kyseessä oli hänen ensimmäinen vierailunsa Suomessa. Brežnev lausui puheessaan, että "Länsi-Saksan hallitsevien piirien politiikka lietsoo Euroopan tilannetta kireäksi ja on pahana kantona kaskessa rauhanpyrkimysten tiellä". Toisaalta Brežnev oli puheessaan antanut tunnustuksen Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden myönteiselle kehitykselle ja J. K. Paasikiven elämäntyölle, mutta ei maininnut lainkaan Urho Kekkosta, joka oli kuitenkin ollut Suomen presidenttinä jo neljä vuotta. Saarisen mukaan Brežnevin puhe oli osoitus NKP:n sisällä jo tuolloin käynnissä olleesta uudistusmielisten ja vanhoillisten välisestä valtataistelusta, jossa lopulta vanhoilliset, kovan linjan kannattajat pääsivät Brežnevin johdolla niskan päälle. Kekkosen "unohtuminen" Brežnevin puheesta olisi Saarisen mielestä voinut johtua siitä, että NKP:ssa Kekkosta ei vielä pidetty kyllin vahvana Suomen politiikan johtohahmona.