Onko saksanpaimenkoira kotoisin Saksasta?
Saksanpaimenkoira
Rodun jalosti dresdeniläinen ratsuväen upseeri Max von Stephanitz vanhoista saksalaisista paimenkoiraroduista. Ensimmäiset saksanpaimenkoirat olivat pitkäkarvaisia, ja niitä oli mukana Hannoverin koiranäyttelyssä 1882. Lyhytkarvainen saksanpaimenkoira esiteltiin ensimmäisen kerran vuonna 1889 Berliinissä.
Picardienpaimenkoira
Picardienpaimenkoiran alkuperä ulottuu kauas historiaan. Ei voida varmasti sanoa, että picardienpaimenkoira olisi lähtöisin nimenomaan Picardien alueelta. On mahdollista, jopa todennäköistä, että näitä koiria olisi esiintynyt laajemmalla alueella, sillä karkeakarvaiset lammas- ja karjakoirat olivat tyypillisiä kaikkialla Luoteis-Euroopassa. Ensimmäiset picardienpaimenkoirat arvosteltiin vuonna 1863 näyttelyssä samassa luokassa beaucenpaimenkoirien ja brienpaimenkoirien kanssa. Vuonna 1898 todettiin, että picardienpaimenkoira on oma rotunsa. Ensimmäisen rotumääritelmän laati Paul Megnin vuonna 1922, ja rotu tunnustettiin lopullisesti vuonna 1925. Rodun kehitys polki paikallaan aina toiseen maailmansotaan asti. Vasta sen jälkeen alkoi rodun elvyttäminen. Rodun alkuperäiseltä alueelta Picardiesta alettiin etsiä tyypillisimpiä yksilöitä jalostuskäyttöön. Rotuyhdistyksellä oli ollut useiden vuosien ajan vaikeuksia saada virallista tunnustusta, kunnes tunnettu kynologi Robert Montenot perusti vuonna 1955 yhdistyksen nimeltä "Les Amis du Berger Picard". Tämä yhdistys tunnustettiin lopulta vuonna 1959, ja Ranskan kennelliitto (S.C.C) hyväksyi uuden rotumääritelmän vuonna 1964. Nykyisen rotumääritelmän on laatinut rotuyhdistys ja sen puheenjohtaja J.C. Larive yhteistyössä R. Triquet'n kanssa. Vanhasaksanpaimenkoira
Schwarzer on saanut nimensä mustasta karvapeitteestään. Vanhojen ja uhanalaisten kotieläinrotujen suojelujärjestö on listannut sen punaiselle listalle kategoriaan III eli uhanalainen. Muunnoksesta on kaksi erillistä variaatiota, itäinen "ostdeutscher schwarzer" (musta itäsaksanpaimenkoira) ja eteläinen "süddeutscher schwarzer" (musta eteläsaksanpaimenkoira). Toisinaan jalostukseen käytetään myös fuchsia ja gelbbackea. Jotkin linjoista ovat säilyneet kuitenkin vielä tänäkin päivänä puhtaina risteytymättä muiden muunnosten kanssa, mikä pätee erityisesti homogeenisempään itäsaksalaiseen muunnokseen. Koirarotu
Muun muassa saksalaisten pystykorvien, suomenlapinkoiran, ruotsinlapinkoiran, lapinporokoiran, suomenpystykorvan, mudin, pinserin, snautserin, espanjanvesikoiran ja kaikkien paimenkoirien (mm. beaucenpaimenkoira) esi-isänä pidetty keskieurooppalainen suokoira ("Canis palustris") kehittyi nuoremmalla kivikaudella. Se oli alkukantainen ja susimainen pihakoira, jonka runko oli keskikokoinen ja neliömäinen. Nimitys juontuu yleisimmistä paikoista mistä sen jäänteitä on löydetty. Löydökset olivat niin yhdenmukaisia, että moni tutkija pitää suokoiraa ensimmäisenä eurooppalaisena koiratyyppinä. Myöhemmin se kulkeutui pohjoiseen ja paikalliset antoivat sen risteytyä susien kanssa, jolloin sen koko kasvoi. Saksanpaimenkoira
Saksanpaimenkoirilla esiintyy myös luonneominaisuuksiin liittyviä ongelmia kuten rohkeuden puute, hermorakenneongelmat (jotka ovat yhteydessä hermostoperäisiin terveysongelmiin), korostunut terävyys, arkuus, viettiominaisuuksien puute ja puute elinvoimassa. Can de Palleiro
Can de palleiro ("can" = koira, "de"= jostakin, jonkun, "palleiro" = olkivarasto) on koirarotu, joka muistuttaa ulkoisesti paljon saksanpaimenkoiraa, paitsi että siltä puuttuu schäferille ominainen jyrkästi laskeva selkälinja. Rotu on kotoisin Galician maakunnasta Luoteis-Espanjasta läheltä Portugalin rajaa. Saksanpaimenkoira
Saksanpaimenkoiraliitto on rodun suomalainen rotuyhdistys. Sen tarkoituksena on vaalia rotua, sen terveyttä ja käyttöominaisuuksia. Vanhasaksanpaimenkoira
Hieman ennen nykyisen saksanpaimenkoiran jalostuksen alkamista Saksan eri alueilla oli omat paimenkoiransa: alkuperäisiin rotuihin kuuluivat muiden muassa baijerinpaimenkoira, eteläsaksanpaimenkoira, hannoverinvillapaimenkoira, hesseninpaimenkoira, thüringeninpaimenkoira ja württemberginpaimenkoira. Suurin osa niistä katosi yleiskansallisen saksanpaimenkoiran syntymän myötä. Nykyiset vanhat saksalaiset paimenkoiratyypit ovat näiden alkuperäisrotujen lähimpiä sukulaisia ja osittain myös niiden suoria jälkeläisiä. Labradorinnoutaja
Labradorinnoutaja on alun perin kanadalainen koirarotu. FCI pitää kuitenkin sen alkuperämaana Yhdistynyttä kuningaskuntaa, koska se jalostettiin siellä nykyiseen muotoonsa. Labradorinnoutaja on yksi maailman suosituimmista koiraroduista. Rekisteritietojen mukaan se on suosituin koirarotu sekä Iso-Britanniassa, Yhdysvalloissa että Suomessa. Se ohitti Suomessa ensikertaa sekä saksanpaimenkoiran että suomenajokoiran vuonna 2010, ja on siitä lähtien saanut pitää ykkössijansa. Suomessa oli vuoden 2013 heinäkuun alkuun mennessä 48 937 rekisteröityä labradorinnoutajaa. Vanhasaksanpaimenkoira
Eteläsaksalainen on näistä kahdesta ulkonäöltään epäyhtenäisempi ja kookkaampi, ja kaikkien muunnosten joukossa yksi vankkarakenteisimmista. Se muistuttaakin paitsi 55–70 sentin säkäkorkeudeltaan, myös rakenteeltaan ja ulkomuodoltaan toisinaan enemmän kuvaszia ja muita kevyemmästä päästä olevia laumanvartijoita. Se on yleensä pitkä- tai kiharakarvainen ja sen korvat voivat olla joko riippuvat, puolipystyt tai pystyt. Laumanvartijan tavoin se myös toimii työssään mieluiten itsenäisesti ja ratkaisee ongelmatilanteet vaistoonsa ja synnynnäiseen terävyyteensä luottaen. Etelä-Saksan, Württembergin ja Frankenin vaeltavat paimenet arvostivat sitä suuresti sen ajan klassisena paimenkoirana. Entlebuchinpaimenkoira
Toisin kuin muut paimenkoirat, sveitsinpaimenkoirat kuuluvat Fédération Cynologique Internationalen eli FCI:n roturyhmäluokituksessa ryhmän yksi sijaan ryhmään kaksi. Ne muodostavat tämän ryhmän alaryhmän kolme. Pohjoismaiden kennelliitot luokittelevat sveitsinpaimenkoirat ryhmään G eli seurakoirien ryhmään. Australianpaimenkoira
Australiasta tulleita koiria oli jo alettu jalostaa samantyyppisiin olosuhteisiin kuin mitkä Kaliforniassa vallitsivat. Paimenet alkoivat kehittää koiria, jotka voisivat käsitellä karjaa vaikeissa sääolosuhteissa, kylmässä sekä kuumassa ja joilla olisi oma-aloitteisuutta haastavassa maastossa. Niiden pitäisi reagoida nopeasti omistajansa käskyihin ja lampaiden liikkeisiin. Näin syntyi australianpaimenkoira. Amerikanpaimenkoira
Rotu on kotoisin Etelä-Amerikan Andeilta ja Pohjois-Amerikan korkeista vuoristoista, ja se polveutuu leireiltä paenneista villiintyneistä koirista ja harmaasudesta. Ensimmäisen havainnon siitä tekivät vuonna 1890 Ecuadorin Andeilla amerikkalaiset vuorikiipeilijät, jotka kiinnittivät huomiota sen karvapeitteen yhtäläisyyteen valkoisenpaimenkoiran kanssa. He ottivat sen edustajia mukaansa kotimaahansa, jossa he kohtasivat toisen, tummempivärisen mutta erittäin samankaltaisen muunnoksen. He päättelivät molempien kuuluvan käytännössä samaan rotuun, jonka yksi erityispiirteistä on se, että pennut selviytyvät alhaisissa lämpötiloissa karvapeitteensä ansiosta, joka alkaa 3 vuoden iästä lähtien harventua merkittävästi. Appenzellinpaimenkoira
Appenzellinpaimenkoira mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 1853 "Tierleben der Alpenwelt" -nimisessä julkaisussa. Sitä kuvattiin "heleästi haukkuvaksi, lyhytkarvaiseksi, keskikokoiseksi, moniväriseksi karjakoiraksi, joka on tyypiltään melko yhtenäinen ja pystykorvamainen ja joka toimii sekä talonvahtina että karjanajajana". Rodun merkkihenkilö, metsänhoitaja Max Sieber, vaati vuonna 1895 Sveitsin Kennelliittoa SKG:tä tekemään jotakin rodun hyväksi. Kroatianpaimenkoira
Alkuperältään rotu on lammas- ja karjakoira. Kroatianpaimenkoirat ovat viime vuosina tulleet tunnetuiksi mm. agilityssa, pelastuskoirina ja palveluskoirakokeissa. Kroatialainen kroatianpaimenkoira narttu Drava Certisa on edustanut Kroatian agility-maajoukkueessa kuutena vuonna ja tehnyt rotua tunnetuksi ulkomaillakin. Tšekinpaimenkoira
Tšekinpaimenkoira on vanha lammaskoira. Se on myös vartioinut Tšekin etelärajaa ja alueen taloja. Paikallisilla ihmisillä joita kutsuttiin nimellä "chodove" oli poikkeuksellinen lupa pitää suuria koiria tähän käyttötarkoitukseen. Alois Jirasek joka kirjoitti paikallisten rohkeasta kansannoususta valitsi tämän rodun heidän lippunsa symboliksi. Vaikka se on oikeastaan virheellistä, symboli nousi kansalliseen tietoisuuteen tunnetun tšekkiläismaalarin Mikolas Alesin teosten kautta. Tšekinpaimenkoiran symboli on yhä nuorten tšekkiläisten partiolaisten tunnuksena. Saksanpaimenkoira
Saksanpaimenkoira on ollut pitkään yksi suosituimmista koiraroduista sekä Suomessa että maailmanlaajuisesti. Nykyään ongelmaksi on muodostumassa rodun jakautuminen kahtia käyttölinjaisiin ja näyttelylinjaisiin koiriin. Vuosittain Suomessa rekisteröidään noin 2 000 ja rodun kotimaassa Saksassa noin 25 000 pentua. Saksassa on rekisteröinnin edellytyksenä suojelukoulutustunnus kummallakin vanhemmalla ja 90 prosenttia pennuista syntyy jalostustarkastetuista vanhemmista. Suomessa ei aivan samaan ole päästy. Kannan laajuus on hyvä, mutta jalostuspohja koirien suuresta määrästä huolimatta suhteellisen kapea. Jalostuksellinen vaihtelu on siltikin riittävää. Sukusiitosaste on vuosittain ollut noin 2 prosenttia. Itävallanpinseri
1800-luvun lopulla maatilojen alkuperäinen pihakoira alkoi uhanalaistua, kun sitä ei enää tarvittu alkuperäiseen tehtäväänsä. 1900-luvun alussa Emil Hauck löysi Itävallan maaseudulta koiria, joiden uskoi olevan samankaltaisia kuin hänen etsimänsä, H. von Meyerin "Canis palustris" -termillä nimeämää nk. muinaista suokoiraa muistuttava alkuperäiskoiratyyppi. Vuonna 1921 hän aloitti suunnitelmallisen jalostusprojektin elvyttääkseen ja määrittääkseen rotutyypin ja luodakseen alueen muista maatiaispinsereistä eroavan linjan. Pomeranian
Keski-Eurooppalaisista ikivanhoista pystykorvatyypeistä polveutuvia pieniä pystykorvia vietiin 800-luvulla Englantiin, missä näistä jalostettiin kääpiömuoto pomeranian. Alun perin rotu on saksalainen, mutta englantilaiset ovat jalostaneet sitä, minkä vuoksi Englantia on sittemmin pidetty rodun kotimaana. Saksassa rotua käytettiin vahtikoirina, jotka ilmoittivat vieraista kulkijoista kipakalla haukkumisella. 1800-luvulla pomeranianit olivat myös suosittuja Euroopan hoveissa. Vanhasaksanpaimenkoira
Aiemmin Saksassa oli enemmän erilaisia punaisia paimenkoiria, jotka kulkivat nimen ”fuchs” alla, mutta harzilainen muunnos on ainoa nykyisin elossa oleva. Kuten suurta osaa muistakin alkuperäisroduista, sitäkin uhkaa kuitenkin sukupuutto sen alkuperäisten tehtävien yhä vain vähetessä. Vanhojen ja uhanalaisten kotieläinrotujen suojelujärjestö on listannut sen punaiselle listalle kategoriaan III eli uhanalainen. Barbet
Barbet on erittäin vanhaa alkuperää, ja sen esi-isiin uskotaan lukeutuneen aasialaisia lammaskoiria – erityisesti etelävenäjänpaimenkoira, jonka suora jälkeläinen barbetin kantarotu "yläatlaksenpaimenkoira" (tällä viitataan joko marokkolaiseen aidiin tai sen paikalliseen kookkaampaan sukulaisrotuun) on – sekä mahdollisesti myös varhaisia griffoneita. Euroopassa tiedetään olleen vesikoiria jo 1300-luvulla, ja barbetin on usein arveltu olevan kaikkien muiden vesikoirien kantarotu, koska se on lähimpänä niiden alkuperäistä tyyppiä. 1500-luvulta peräisin olevissa kirjallisissa maininnoissa barbetista esiintyy kaksi toisistaan poikkeavaa rotutyyppiä: keskikokoiset olivat lintukoiria, kun taas suuret vahtivat karjaa ja taloja. Barbet on yksi karkeakarvaisen saksanseisojan, spinonen, newfoundlandinkoiran, brienpaimenkoiran, griffon belgen ja griffon bruxellois'n esi-isistä. Grosspitz
Grosspitz ( [] ’suuri pystykorva’) on alkukantainen saksalainen koirarotu, yksi viidestä saksanpystykorvarodusta. Grosspitz on jalostettu viikinkien paimenkoirista noin vuonna 1000 jaa. Se kuuluu ryhmään FCI 5. Leóninpaimenkoira
Leóninpaimenkoira (Perro de carea Leonés) on espanjalainen koirarotu, josta on kaksi karvamuunnosta. FCI ja Espanjan Kennelliitto Real Sociedad Canina de España eivät ole tunnustaneet sitä virallisesti roduksi, mutta viimeksi mainittu on lisännyt sen "Registro de Grupos Étnicos Caninos" (RGEC) -rekisteriin ja julkaissut sille rotumääritelmän. Tätä voidaan pitää esiasteena ennen virallista tunnustamista roduksi. Englanninpaimenkoira
Englanninpaimenkoira on Yhdysvalloissa kehitetty koirarotu. Sisilianpaimenkoira
Sisilianpaimenkoira ("Cane Pecoraio Siciliano") on italialainen koirarotu. Cerdanyanpaimenkoira
Rotu on kotoisin Baixa Cerdanyan alueelta Kataloniasta. Aragonianpaimenkoira
Aragonianpaimenkoira (aragoniksi "Can de Chira Aragonés", espanjaksi "Perro Pastor Altoaragones") on espanjalainen koirarotu. Se on lähes sukupuuttoon kuollut ja sitä ollaan paraikaa elvyttämässä. Keeshond
Rodun nimitys on tuotanut jonkin verran ongelmia: Saksassa sitä kutsutaan nimeltä "wolfspitz" ja jopa FCI lukee sen saksanpystykorvan kokomuunnokseksi, vaikka sen alkuperämaa on Alankomaat. Toiset pitävät wolfspitziä erillisenä rotuna ja väittävät sen olevan keeshondin kantarotu. Esimerkiksi eurasierin sanotaan olevan samojedinkoiran, chow chow'n ja wolfspitzin, eikä keeshondin, risteytyksen tulos. Isosveitsinpaimenkoira
Isosveitsinpaimenkoira on kolmivärinen, vankka, vahvaluustoinen ja lihaksikas koira. Koostaan ja painostaan huolimatta se on silti kestävä ja liikkuvainen. Sukupuoleen liittyvät erot uroksen ja nartun välillä ovat selvät. Appenzellinpaimenkoira
Appenzellinpaimenkoira on Sveitsistä peräisin oleva koirarotu. Suomessa se on suosituin sveitsinpaimenkoira berninpaimenkoiran jälkeen. Ensimmäiset appenzellinpaimenkoirat tulivat Suomeen vuonna 1965. Kyseiset koirat olivat myös ensimmäiset rodun edustajat koko Skandinaviassa.
Appenzellinpaimenkoira on kolmivärinen, keskikokoinen ja lähes neliömäinen. Lihaksikas ja joka suhteessa sopusuhtainen koira, erittäin liikkuvainen ja ketterä; nokkela ilme. Purenta on voimakas, täydellinen ja säännöllinen leikkaava; tasapurenta sallitaan. Silmät ovat melko pienet. Saksanpaimenkoira
Luusto-ongelmat koskevat pääsääntöisesti selkää: ristiluun jakauma, ylimääräiset selkänikamat ja hermokanavien ahtaumat. Saksanpaimenkoiralla tulisikin kuvata Suomen Kennelliittoon lähetettävien virallisten lonkka- ja kyynärkuvien yhteydessä myös selkäranka, olat sekä polvet. Rotu kuuluu lonkkien ja kyynernivelien osalta kennelliiton PEVISA-ohjelmaan. C-, D- tai E-lonkkaisia koiria on ollut vuosina 2002–2007 vuosittain 39,1 prosenttia tutkituista saksanpaimenkoirista. Australianpaimenkoira
Australianpaimenkoiran alkuperä on epäselvä, samoin sen harhaanjohtavan nimen syntytapa. Suurin osa rodun esi-isistä lienee kotoisin Baskimaalta Pyreneiden vuoristosta. Varhaiset eurooppalaiset uudisasukkaat ottivat paimenkoiriaan mukaan muuttaessaan Yhdysvaltojen itäosiin 1800-luvulla. Näiden joukossa oli rotuja, jotka sittemmin ovat kuolleet sukupuuttoon tai sekoittuneet muihin rotuihin. Yhdysvalloissa ilmasto-olosuhteet ja maasto olivat samantapaisia kuin Euroopassa, joten paimenkoirat ja niiden jälkeläiset tulivat hyvin toimeen uudessa elinympäristössään. Saksanpaimenkoira
Rotumääritelmän mukaan saksanpaimenkoiran tulee olla luonteeltaan tasapainoinen, vahvahermoinen, itsevarma, hyvin avoin, säyseä (paitsi ärsytettynä), tarkkaavainen ja ohjattavissa oleva. Sillä täytyy olla luontaiset vietit, hyvä stressinsietokyky sekä itsevarmuutta, mitä seura-, vahti-, suojelu-, palvelus- ja paimenkoiralta edellytetään. Ceskoslovensky vlcak
Tšekkoslovakiassa päätettiin vuonna 1955 kokeilla saksanpaimenkoiran risteyttämistä paikallisten susien kanssa. Ajatuksen isä oli insinööri Karel Hartl, joka työskenteli kennelissä Libějovicessa. Saksanpaimenkoiran palvelusominaisuudet haluttiin yhdistää suden kestävyyteen vaikeissa olosuhteissa maan rajaseudulla, paksussa lumessa ja kovassa kylmyydessä. Ensimmäiset yritykset naarassuden astuttamiseksi valitulla saksanpaimenkoirauroksella eivät onnistuneet, mutta toisella kertaa onni oli myötä, ja ensimmäiset hybridipennut syntyivät vuonna 1958. Pentujen ominaisuuksia kuten sitkeyttä ja aktiivisuutta verrattiin yksityiskohtaisesti vanhempien vastaaviin, ja niitä risteytettiin jälleen saksanpaimenkoirien kanssa. Pitkäkarvainen skotlanninpaimenkoira
Pitkäkarvaisen collien alkuperää ei juuri tunneta ja siitä on monia erilaisia selityksiä. Erään hypoteesin mukaan 1700-luvun lopulla Islannista tuotiin koiria Englantiin. Jotkut väittävät collien olevan suoraan näiden koirien jälkeläinen. Todennäköisesti collie on kuitenkin syntynyt vanhoista brittiläisistä koirista. Saattaa kuitenkin olla, että näihin vanhoihin brittiläisiin paimenkoiriin on jossain vaiheessa sekoittunut muualta tullutta verta. Italianpaimenkoira
Italianpaimenkoiran historia alkoi vuonna 1975 kun Piero Accettella pescaralaisesta "Little Ranch Cepagatti"-kennelistä huomasi Abruzzin, Marchen, Pohjois-Lazion, Toscanan ja Umbrian alueilla keskikokoisia koiria joilla oli susimaisia piirteitä ja joita käytettiin karjapaimenina. Rotu tunnettiin paikallisten keskuudessa nimellä cane toccatore. Accettella risteytti sen abruzzinmastiffin kanssa suurentaakseen kokoa. Risteytyksen tuloksena oli erittäin älykäs, vieraita kohtaan varautunut koira, joka oli sinnikäs omaisuuden ja karjan vahti. Rotu on ihanteellinen vartio- ja suojeluskoira ja se on helppo kouluttaa näihin tehtäviin. Kashmirinpaimenkoira
Kashmirinpaimenkoira on ikivanha intialainen koirarotu. Tämä työkoira on kotoisin Pir Panjal-vuorilta Kashmirin Himalajalta, jossa gujjar-paimentolaisheimo on kasvattanut sitä laumanvartijaksi ja asutuksen suojelijaksi vuosisatojen ajan. Viimeaikainen tutkimus kertoo että tämä paimenkoira on vaarassa kuolla sukupuuttoon. Brasilianpaimenkoira
Brasilianpaimenkoira on Pampan gauchojen koira, joka kehittyi Rio Grande do Sul'n alueella. Se polveutuu collie-tyyppisistä paimenkoirista, kuten bordercolliesta ja colliesta, sekä alueen alkuperäisistä koirista, joita oli käytetty paimentamiseen löytöretkeilijöiden saapumisesta lähtien. Sitä käytettiin ja käytetään edelleen lampaiden ja muiden eläinten paimennukseen sekä niiden vartiointiin ja yleiseen työskentelyyn gauchojen maatiloilla. Koirarotu
Belgianpaimenkoiran eri karvamuunnoksilla on omat nimensä, ja pitkäkarvaisia on kaksi eri muunnosta jotka luokitellaan värin perusteella. Jos ruskea-mustan tai hopea-mustan tervuerenin pentueeseen syntyy mustia pentuja, ne rekisterään groenendaeleiksi ja päinvastoin. Käytännössä kahdella pitkäkarvaisella muunnoksella on siis vielä yhteinen geenipooli, ja myös lyhytkarvaisen malinoisin voi risteyttää joko tervuerenin tai karkeakarvaisen laekenoisin kanssa. Tanskandoggilla on kolme suurempaa jalostuslinjaa, jotka kaikki perustuvat väreihin ja jotka kaikki arvostellaan näyttelyissä eri luokissa. Myös valkoisenpaimenkoiran juuret ovat valkoisissa saksanpaimenkoirissa, jotka määriteltiin vuonna 1933 värivirheellisiksi, vaikka nykyisin värivirheellinen valkoinen saksanpaimenkoira ja valkoinenpaimenkoira ovatkin kaksi eri asiaa ja eroavat myös rakenteellisesti toisistaan. Vanhasaksanpaimenkoira
Schafpudel eli "hütepudel" (villapaimenkoira) on yksi alkuperäisimmistä muunnoksista, ja sillä oli todennäköisesti sama kantarotu kuin hannoverinvillapaimenkoiralla. Se on kotoisin ”Saksan alangoilta” eli käytännössä alueelta Frieslandista Mecklenburg-Etu-Pommeriin, ja nykyisin se on levinnyt Saksan kaikkiin osiin. Se on sukua muille samannäköisille eurooppalaisille lammaskoirille, kuten schapendoesille, polski owczarek nizinnylle, pulille, bergamascolle, pyreneittenpaimenkoiralle ja katalonianpaimenkoiralle. Koska lammaskauppa Saksan ja Unkarin välillä oli vilkasta, varsinkin puli-teorialle on hyvät perusteet. Schafpudel on työssään sitkeä, älykäs, nopea, innokas ja ketterä paimentaja. Kotioloissa se on omistajaansa kiintynyt, oppivainen, valpas ja normaalisti ihmisiä kohtaan ystävällinen ja rakastava, mutta siitä saa kuitenkin myös hyvän hälyttävän vahtikoiran. Saksanpaimenkoira
Saksanpaimenkoirat eivät ole aggressiivisia, jos ne koulutetaan oikeaoppisesti ja kunnolla. Vanhasaksanpaimenkoira
Muunnos on neliömäinen, ketterä, vankkapäinen ja taittokorvainen, ja muistuttaa saksanpaimenkoira-risteytystä. Pää on vankka ja lyhyt, otsapenger kohtalainen. Korvat ovat useimmiten puolipystyt, vaikka muunkin asentoisia toisinaan esiintyy. Raajat ovat hapsuttuneet ja karva on pitkää myös hännässä. Häntä voi olla luonnontöpö kuten muillakin vanhasaksanpaimenkoirilla. Säkäkorkeus on 45–55 senttimetriä. Väri vaihtelee fawnista punaruskeaan, jossa voi olla mustat karvankärjet soopelin tapaan. Erilaisia merkkejä, kuten mustaa maskia ja pieniä valkoisia merkkejä, esiintyy. Vanhojen ja uhanalaisten kotieläinrotujen suojelujärjestö on listannut sen punaiselle listalle kategoriaan I eli äärimmäisen uhanalainen, eikä vuonna 2006 ollut olemassa kuin 30-40 puhdasrotuista yksilöä. Ardennienkarjakoira
Ardennienkarjakoira ("Bouvier des Ardennes") on harvinainen belgialainen koirarotu, joka on kotoisin Ardenneilta ranskankielisestä Valloniasta. Vuonna 2013 se rantautui Suomeen, kun Saksasta tuotiin ensimmäinen yksilö, narttu nimeltä Hasenhirsch Alpha. Fonninpaimenkoira
Alkuperämaa: Italia - Sardinian alue, yleinen suuressa osassa saarta. Supikoira
Supikoira ("Nyctereutes procyonoides") on alun perin Itä-Aasiasta kotoisin oleva pienikokoinen ja pitkäkarvainen koiraeläinlaji. Se on levinnyt istutettuna vieraslajina Ural-vuoriston länsipuolelle Eurooppaan. Suomeen se on vaeltanut sekä Karjalankannasta pitkin että Laatokan pohjoispuolelta. Sitä pidetään nykyään Suomen luonnon haitallisena vieraslajina. Supikoira poikkeaa elintavoiltaan muista koiraeläimistä, sillä se syö paljon kasviravintoa ja voi vaipua talviuneen. Vanhasaksanpaimenkoira
Itäsaksalainen muunnos on kaikista vanhasaksanpaimenkoirista laajimmalle levinnyt, koska sitä pidetään erittäin hyvänä työkoirana. Sen karvapeite on pitkä ja säkäkorkeus on 55–60 senttimetriä. Sen black & tan -värityksen merkit vaihtelevat sävyltään keltaisesta punaiseen ja ruskeaan, ja se on saanut merkkivärityksen silmien yläpuolella sijaitsevien alueen vuoksi lempinimen ”nelisilmä”. Eteläsaksalainen muunnos taas on tyypiltään näistä kahdesta huomattavasti epäyhtenäisempi. Lyhytkarvainen saksanseisoja
Lyhytkarvainen saksanseisoja (Deutsch kurzhaar) on mannermainen kanakoirarotu, joka on jalostettu Saksassa 1800-luvulla. Lyhytkarvainen saksanseisoja on monipuolinen ja monikäyttöinen metsästyskoira, jota käytetään pääasiassa seisovana lintukoirana. Entlebuchinpaimenkoira
Suomen Sveitsinpaimenkoirat -yhdistys toimii kaikkien sveitsinpaimenkoirien rotujärjestönä Suomessa. Pommerinpaimenkoira
Pommerinpaimenkoira on keskipitkäkarvainen, pitkäraajainen lammaskoira. Sen pää on pitkä, kuono suippo ja kallo kapea. Korvat ovat riippuvat, silmät tummanruskeat ja häntä pitkä. Muihin ominaispiirteisiin lukeutuvat syvä rintakehä, suhteellisen pitkä kaula ja vähäinen otsapenger. Sallitut värit ovat puhtaanvalkoinen ja valkoinen keltaisin merkein. Uroksen säkäkorkeus on 50-60 cm ja nartun 50-55 cm. Garafíanpaimenkoira
Garafíanpaimenkoira on espanjalainen koirarotu. Se on kotoisin La Palmalta Kanariansaarilta. Suomessa on tähän mennessä syntynyt yksi pentue. La Palmalla garafianoja on runsaasti, ja niitä tavataan lisäksi Teneriffalla, Saksassa, Hollannissa ja runsaasti Manner-Espanjassa. Kreikanpaimenkoira
Lammaskoiria kulkeutui Kreikan kukkuloille luultavasti turkkilaisten vaeltajien mukana vuosisatoja sitten. Kreikanpaimenkoira muistuttaakin paljon turkkilaista akbashia. Rotu polveutuu paikallisesta ja puolipaikallisesta kannasta, joita jalostettiin vuosikausia ennen kuin saavutettiin nykyinen muoto. Jalostuksessa oikeanlainen rakenne ja karvapeitteen laatu ovat aina olleet väritystä tärkeämpiä. Tšekinpaimenkoira
Suomen ensimmäinen virallisesti rekisteröity pentue syntyi Harjusalaman kenneliin jo 7. tammikuuta 2013 eli käytännössä heti sen jälkeen, kun virallinen rekisteröinti mahdollistettiin kyseiselle rodulle. Molemmat vanhemmat olivat Tšekin tuonteja: isä oli Suomen muotovalio Francis Ford Vita Canina ja emä Aggy Spirneo. Vuonna 2013 syntyi yhteensä kolme pentuetta, kolmelle eri kasvattajalle eli myös kasvatustoimintaan on Suomessa tämän rodun harrastajien parissa riittänyt kiinnostusta jo alusta alkaen.1. Dog Breed Info Paimenkoira
FCI:n roturyhmä 1 sisältää lammas- ja karjakoirat (paitsi sveitsinpaimenkoirat). Se jakautuu kahteen alaryhmään. Rodun jälkeen suluissa on sen numero sekä alkuperämaa. Saksanpaimenkoira
Tarmokkaana ja työhaluisena rotuna saksanpaimenkoira vaatii myös omistajaltaan toimeliaisuutta, koska rodulla on paljon energiaa. Pommerinpaimenkoira
Pommerinpaimenkoira ("pommerscher hütehund") on saksalainen koirarotu. Saksanpaimenkoira
Saksanpaimenkoira kehitettiin alun perin paimenkoiraksi, mutta jo rodun perustamisvaiheessa oli tiedossa, että paimenkoirien tarve tulisi vastaisuudessa vähenemään huomattavasti. Tämän takia kehitettiin suojelukoe, joka mittaa saksanpaimenkoiran rodunomaisia ominaisuuksia, kuten kovuutta, rohkeutta ja taistelutahtoa. Jalostuskäyttö kiellettiin yksilöiltä, jotka eivät läpäisseet koetta. Suojelukoe on osaltaan auttanut saksanpaimenkoiraa saavuttamaan ja pitämään ominaisuutensa, jotka tekevät siitä monipuolisuudessa vertaansa vailla olevan työ- ja harrastuskoiran. Itäeuroopanpaimenkoira
Tämän rodun juuret yltävät 1900-luvun alkupuolelle. Silloisen Venäjän keisarin Nikolai II toiveesta alettiin kehittää hyvähermoista ja säänkestävää palveluskoirarotua, joka olisi tarpeeksi rohkea ja vahva toimimaan myös sotakoirana armeijalle. Koiria käytettiin sodassa vetämään viestintäkaapeleita ja pelastamaan eloon jääneitä rintamalta. Rodun järjestelmällinen jalostustyö aloitettiin vuonna 1924 risteyttämällä saksanpaimenkoiria ja Neuvostoliiton paikallisia koiria. Näin saatiin luotua jalostuspohjaksi useita jalostuslinjoja, joista suunnitelmallista jalostusta jatkettiin. Toinen maailmansota ja sodan jälkeinen rajojen avautuminen haittasi jalostustyötä. Hyviä koiria menetettiin rintamalla ja sodan jälkeen itäeuroopanpaimenkoiraan risteytettiin sekä rintamalta sotasaaliiksi saatuja että ostettuja saksanpaimenkoiria. Onneksi rodun uskolliset kasvattajat kuitenkin saivat pidetyksi osan alkuperäisestä jalostustyöstä puhtaana ja useista linjoista saatiin vakiinnutetuksi kanta, jonka pohjalta luotiin ensimmäinen rotumääritelmä vuonna 1955. Neuvostoliiton maatalousministeriön eläintieteellinen neuvosto tunnusti itäeuroopanpaimenkoiran omaksi rodukseen vuonna 1964. Vanhasaksanpaimenkoira
Gelbbacke on yleisin Pohjois- ja Keski-Saksassa. Se on saanut nimen ”keltaposki” mustan karvapeitteensä kellertävän ruskeista merkeistä. Jotkut yksilöt muistuttavat pitkänomaista suomenlapinkoiraa. Tsekinpaimenkoiraa pidetään sen sukulaisrotuna. Muunnoksesta on kaksi erillistä variaatiota, itäinen "ostdeutscher gelbbacke" (black & tan itäsaksanpaimenkoira) ja eteläinen "süddeutscher gelbbacke" (black & tan eteläsaksanpaimenkoira). ”Vanhojen ja uhanalaisten kotieläinrotujen suojelujärjestö”, joka seuraa alkuperäisrotujen tilannetta, on listannut sen punaiselle listalle kategoriaan III eli uhanalainen. Berninpaimenkoira
Berninpaimenkoira (, ) on kolmivärinen, pitkäkarvainen ja suuri koirarotu. Se on saanut nimensä Bernin kantonin mukaan. Berninpaimenkoira on sveitsinpaimenkoirista yleisin. Luonteeltaan se on varma ja hyväntahtoinen, omistajaansa syvästi kiintyvä koira. Alkuaan berninpaimenkoira toimi vahti-, veto- ja karjanajokoirana maatiloilla. Nykyään se on mainio seurakoira ja monipuolinen harrastus- ja työkoira. Bordercollie
Bordercollien kaltaisia koiria on ollut Skotlannissa ja Englannissa vuosisatojen ajan lammaspaimenina. Kyse on yhdestä maailman vanhimmista alkuperäisistä koiraroduista, joka on kantana kaikille muille collie-sukuisille roduille. Ulkonäöltään koirat olivat varsin vaihtelevia, koska sukua jatkamaan valittiin paimennusominaisuuksiltaan parhaat koirat. 1800-luvulla alkoi rodun varsinainen kehitys ja vuonna 1915 rotu sai nimekseen virallisesti bordercollie, koska rotu on lähtöisin Pohjois-Englannin ja Etelä-Skotlannin rajamailta ("border" tarkoittaa rajaa). Rotua on pidetty kautta aikojen erittäin hyvänä paimenkoirana ja sen erityispiirteenä on paimennus tuijottamalla. Tätä hypnoottista tuijotusta kutsutaan eyeksi. Bordercollie pystyy paimentamaan jo pelkällä katsellaan. Bordercollie on vieläkin suosittu rotu, myös Suomessa bordercollieita on paljon. Pitkäkarvainen saksanseisoja
Suomeen laji tuli 1990-luvun lopulla, kun se rekisteröitiin FCI-luokitukseen. Nykyään Suomessa rekisteröidään noin neljä pentua vuosittain. Vuonna 2009 Suomessa oli 261 pitkäkarvaista saksanseisojaa. Saksassa rekisteröidään 600–700 pentua vuosittain. Rotu on suosittu Saksan lisäksi Itävallassa, Tšekissä, Hollannissa, Tanskassa, Ruotsissa ja Sveitsissä. Suomessa pitkäkarvainen saksanseisoja kuuluu Saksanseisoja ry:n alaisuuteen. Yhdistys on perustettu vuonna 1943. Se on linjannut, että jalostuksen tärkeä tavoite on, että mahdollisimman moni koira suorittaisi KAER-kokeen (kanakoirien erikoiskoe), jotta jalostaminen pysyy kontrolloituna. Karstinpaimenkoira
Karstinpaimenkoira on hyvin vanha vuoristokoira, mutta on epäselvää miten se alun perin saapui Karstin alueelle. Se on kaukaista sukua Eurooppaan tuodulle tiibetinmastiffille ja todennäköisesti Slovenian halki vaeltaneiden heimojen paimenkoirien jälkeläinen. Jo 1600-luvulta löytyy maininta koirista, jotka ovat luultavasti sen esi-isiä. Vuonna 1939 FCI hyväksyi rodun nimellä "illyrianpaimenkoira", mutta koska myös sarplaninac rekisteröitiin samalle nimelle syntyi paljon sekaannuksia. Väärinkäsitykset vaaransivat karstinpaimenkoirien kannan ja myös toinen maailmansota vaikutti siihen negatiivisesti. Sen jälkeen ei ollut jäljellä kuin enää joitain yksilöitä ja rotu oli vaarassa kadota kokonaan. Vuonna 1968 FCI lopulta tunnusti sen omaksi rodukseen. Itäeuroopanpaimenkoira
Itäeuroopanpaimenkoira on kookas koira. Se on tavallisesti saksanpaimenkoiraa suurempi. Urosten ihanteellinen säkäkorkeus on 68-72 cm ja nartuilla 65-69 cm. Koirasta saa vahvarakenteisen vaikutelman, jossa yhdistyvät fyysinen voima, nopeus ja kestävyys. Se on kohtalaisen pitkä, lähes suorakulmainen, silhuetiltaan virtaviivainen. Itäeuroopanpaimenkoiralla on hyvä pigmentti, ja sen peitinkarva on kovaa ja säältä suojaavaa. Pohjavilla on paksua ja päällyskarvaa lyhyempää. Itäeuroopanpaimenkoiran väritys voi olla musta punaruskein tai ruskein merkein, tai musta ja merkkien väri voi myös vaihdella vaalean beigestä vaaleanharmaaseen. Koira voi olla myös yksivärinen musta, harmaa tai harmaa tummin merkein. Jos koiralla on mantteli, se on musta. Hannoverinvihikoira
Hannoverinvihikoira (hannoverscher schweisshund) on Saksasta kotoisin oleva koirarotu. Hannoverinvihikoira on syntynyt 1830–luvulla risteyttämällä erilaisia, kevyitä saksalaisia ajokoiria. Ensimmäiset hannoverinvihikoirat tuotiin Suomeen vuonna 1969. Se kuuluu FCI:n roturyhmään 6. Saksanpaimenkoira
Saksanpaimenkoiralla esiintyy hermostoperäisiä, immuunivasteeseen vaikuttavia sairauksia sekä allergioita, haimavikaa, silmäsairaus pannusta, korva- ja silmätulehduksia, iho-ongelmia sekä ruuansulatuselimistön ongelmia. Perinnöllisistä sairauksista ovat rodun kohdalla merkittäviä myös verenvuototauti ja haiman vajaatoiminta. Pitkäkarvainen saksanseisoja
Pitkäkarvainen saksanseisoja () on saksalainen kanakoira. Sitä käytetään erilaisissa metsätystehtävissä, mutta erityisesti rotua käytetään seisovana lintukoirana ja jäniksen metsästykseen. FCI-luokituksessa rotu kuuluu kanakoiriin. Pitkäkarvainen saksanseisoja on melko kookas rotu. Sen pää on tunnusomaisesti hieman pitkänomainen, ja sen korvat ovat riippuvat. Rodulle on paljon hyväksyttyjä värejä, joista yleisimmät ovat ruskea ja kimo erivärisin merkein. Rodun ihannekorkeus on sukupuolesta riippuen noin 60-66 cm. Luonteeltaan rotu on hillitty, ystävällinen ja helposti koulutettava. Se soveltuu hyvin perhekoiraksi, mutta sillä on voimakas metsästysvietti. Sileäkarvainen skotlanninpaimenkoira
Sileäkarvaisen collien alkuperä on melkoisesti hämärän peitossa. On olemassa monia teorioita collie-rodun esi-isistä. Erään teorian mukaan 1700-luvun lopulla Islannista tuotiin koiria Englantiin. Jotkut väittävät collien olevan suoraan näiden koirien jälkeläinen. Todennäköisesti collie on kuitenkin syntynyt vanhoista brittiläisistä koirista. Saattaa kuitenkin olla että näihin vanhoihin brittiläisiin paimenkoiriin on jossain vaiheessa sekoittunut muualta tullutta verta. 1500-luvun lopulla tuli Isossa-Britanniassa voimaan laki, jonka mukaan kaikki koirat, joista ei maksettu veroa, piti tehdä raajarikoiksi. Ainoastaan lammas- ja sikopaimenet sekä metsämiehet saivat pitää koiraa verotta, mikäli siltä typistettiin häntä. Satojen vuosien valinnan tuloksena perinnöllinen töpöhäntäisyys yleistyi. Näillä luonnostaan töpöillä koirilla oli aina valkoinen hännänpää. Paimenilla oli apunaan lampaita paimentamassa niin sanottu grazier’s dog. Nämä paimenkoirat ovat varmasti vaikuttaneet matkalla kohti nykypäivän collieta. Katalonianpaimenkoira
Katalonianpaimenkoira on Pohjois-Espanjan Kataloniasta kotoisin oleva keskikokoinen paimenkoira. Se kuuluu FCI-roturyhmään 1 – Lammas- ja karjakoirat. Sisilianpaimenkoira
Rotu on kotoisin Sisiliasta, missa sitä on käytetty vuosisatojen ajan vartioimaan maaöljyä ja karjaa pedoilta. Kallolöydösten perusteella se on peräisin pronssikaudelta. Sen lukumäärä alkoi laskea vuonna 1925 susien kadottua saarelta, sillä se menetti täten tarkoituksensa. Koska se on lähes sukupuuton partaalla, Italian kennelliitto "ENCI" ei enää rekisteröi sitä virallisena rotuna. Sitä yritetään kuitenkin paraikaa elvyttää. Amerikanpaimenkoira
Amerikanpaimenkoira ("Pastor americano") on pohjois- ja eteläamerikkalainen koirarotu. Se on erittäin harvinainen, koska kanta on nykyisin hyvin pienikokoinen ja vain murto-osa nykyisistä yksilöistä on puhdasrotuisia. Suojelukoe
Koe järjestetään kolmessa luokassa: SchH1 eli Alokasluokka, SchH2 eli Avoin luokka ja SchH3 eli voittajaluokka. Kolmannessa luokassa Saksanpaimenkoiraliitto järjestää vuosittain saksanpaimenkoirien suojelumestaruuskokeet. Tässä kilpailussa viisi parhaiten pärjännyttä lähetetään maailmalle edustamaan Suomea saksanpaimenkoirien maailmanmestaruuskisoissa. Myös Suomen Palveluskoiraliitolla ja Belgianpaimenkoirilla on omat suojelumestaruuskokeensa. Suojelukoe
Ensimmäinen suojelukoe järjestettiin vuonna 1901 Saksassa. Sen tarkoituksena oli mitata ja vaalia saksanpaimenkoirien käyttöominaisuuksia. Suojelukoirakokeesta on nykypäivänä muutamia variaatioita ja koemuoto on kaikille avoin. Nykyään Suomen Palveluskoiraliitto järjestää kansainvälisellä koesäännöllä olevia IPO- ja VPG-kokeita, kun taas Saksanpaimenkoiraliitto järjestää rodun käyttöominaisuuksia mittaavia SchH-kokeita. Mancs
Mancs (; 1994 – 22. lokakuuta 2006) oli pelastuskoirana tunnetuksi tullut saksanpaimenkoira. Sen varsinainen asuinmaa oli Unkari, ja koiran omisti László Lehóczki. Can de Palleiro
Rodun kantamuoto, indoeurooppalainen karjakoira, oli myös keskieurooppalaisten maalaiskoirien esi-isä. Pohjoiseurooppalaiset kansat toivat mukanaan koiria Iberian niemimaalle. Galicialaiset arvostavat can de palleiroa suuresti ja se tunnetaan heidän alueellaan hyvin kyseisellä nimellä. Se on sukua kantarotunsa kautta mm. saksanpaimenkoiralle, hollanninpaimenkoiralle, belgianpaimenkoiralle, picardienpaimenkoiralle ja castro laboreironkoiralle. Se on historiansa aikana risteytynyt usein saksanpaimenkoiran kanssa, mikä selittää hyvin samankaltaisen ulkomuodon. Isosveitsinpaimenkoira
Isosveitsinpaimenkoira ("Grosser Schweizer Sennenhund") on sveitsiläinen koirarotu, nimensä mukaisesti sveitsinpaimenkoirista kookkain. Rodun alkuperäinen käyttötarkoitus oli toimia vahti- ja vetokoirana, mutta nykyisin se on lähinnä seura-, suojelu- ja perhekoira. Sveitsinajokoira
Sveitsinajokoira on hyvin vanha koirarotu. Voidaan todistaa, että rotu olisi ollut olemassa jo roomalaisajan Sveitsissä, sillä Avenchesista on löydetty mosaiikkeja, joissa on kuvattu sveitsinajokoiran eri muunnoksien näköisiä koiria. Palkkasoturit toivat aikanaan Sveitsiin ulkomaisia ajokoiria, joista sveitsiläiset ajokoirat osittain polveutuvat. Rotua pidettiin arvossa 1400-luvun Italiassa ja 1700-luvun Ranskassa, koska se osasi ajaa jänistä poikkeuksellisen hyvin. Alun perin sveitsiläisiä ajokoiria oli yhteensä viisi, joista jokainen sai vuonna 1882 oman virallisen rotumääritelmänsä. Löwchen
Löwchen on ikivanha rotu, joka on peräisin Välimeren maista, mutta rodun kotimaaksi on nimetty Ranska. Leijonaa jäljittelevä leikkaus on antanut rodulle sen alkuperäisen ranskalaisen nimen Petit Chien Lion, joka tarkoitaa pientä leijonakoiraa. Kuitenkin rodun saksalainen nimi löwchen (pieni leijona) on tunnetuin ja käytetyin eri puolilla maailmaa useissa eri kirjoitusasuissa. Appenzellinpaimenkoira
Heim laati vuonna 1914 ensimmäisen virallisen rotumääritelmän. Alun perin näitä koiria jalostettiin Appenzellin alueella, mutta nykyään rotu on levinnyt koko Sveitsiin ja useisiin muihin maihin. Appenzellinpaimenkoira on nykyisin oma rotunsa, joka eroaa selvästi muista sveitsiläisistä paimenkoirista. Saksanpaimenkoira
Ensimmäisen maailmansodan aikana brittiläiset ja yhdysvaltalaiset sotilaat ihastuivat saksanpaimenkoiran ominaisuuksiin ja veivät sodasta palatessaan koiria näytille kotimaahansa. Venäläiset jalostivat rodusta karumpiin olosuhteisiin paremmin soveltuvan Itä-Euroopan paimenkoiran.
Saksanpaimenkoirasta tuli nopeasti suosittu lemmikkinä ja työkoirana. Nykypäivänä se on yksi monipuolisimmista koiraroduista monissa maissa. Alkuperäiset saksanpaimenkoirat olivat nykyisiä kevytrakenteisempia. Myös koiran selkälinja on joissakin maissa laskenut rodun kehityshistorian aikana. Mittelspitz
Alkuperäiseltä käyttötarkoitukseltaan mittelspitz on niin sanotuista suopystykorvista polveutuva vahtikoira, ja vielä 1800-luvun lopulla niitä saattoi nähdä hyvin yleisesti kaikkialla Saksassa tekemässä työtä, esimerkiksi ajurien vaunuvahteina. Maatiaiskoiran maine kävi kuitenkin mittelspitzin kohtaloksi, eikä sitä hyväksytty ensimmäisellä anomuksella roduksi. Rotu virallistui vasta vuonna 1969, jolloin se hyväksyttiin saksanpystykorvien viralliseen eri kokoisten muunnosten rotukirjoon. Pienemmät rodut pomeranian ja kleinspitz ja isompi keeshond olivat vuosien mittaan saavuttaneet laajempaa suosiota, mittelspitz sen sijaan harvinaistunut. Pikaisen elvytyksen jälkeen se on alkanut saavuttaa suurempaa suosiota. Villakoira
Rodun juuret ovat Euroopasta, missä villakoira ja sen edeltäjät ovat olleet suosiossa jo vuosisatoja. Nykymuotoisen rodun alkuperämaana pidetään yleensä Ranskaa, missä sitä käytettiin noutavana koirana vesilintujen metsästyksessä. Saksan kielen sanaa "pudeln", joka merkitsee loiskuttamista, pidetään villakoiran kansainvälisen nimen "poodle" kantasanana. Ruotsinlapinkoira
Rodun alkuperä on sama kuin muidenkin pystykorvien. Norjasta, läheltä Varangeria löytyneet 7 000 vuotta vanhat koiran jäännökset muistuttavat pohjoisia pystykorvarotuja. Lappalaiset ottivat aikoinaan ruotsinlapinkoiran porokoiraksi, joka paimensi poroja ja suojeli niitä pedoilta. Poronhoidon vähentyessä tällä vuosisadalla rotu oli vaarassa lähes kadota. Innokkaat harrastajat saivat sen kuitenkin elvytettyä. Nykyään ruotsinlapinkoira toimii jopa lampaiden paimentajana. Ruotsin kennelliitto hyväksyi tämän satoja vuosia vanhan rodun kuitenkin vasta vuonna 1944. Kreikanpaimenkoira
Kreikanpaimenkoira () on kreikkalainen koirarotu, joka on Kreikan kennelliiton (KOE) virallisesti tunnustama. Belgianpaimenkoira laekenois
Belgianpaimenkoira laekenois ("Berger belge laekenois"), joka tunnetaan hollanniksi myös nimellä laekeninpaimenkoira ("Lakense herder"), on Belgiasta kotoisin oleva koirarotu, belgianpaimenkoiran karkeakarvainen muunnos. Se kuuluu FCI:n roturyhmään 1. Laekenois on belgianpaimenkoiramuunnoksista harvinaisin ja sitä kasvatetaan eniten Hollannissa. Se on yhdessä malinoisin kanssa onnistuttu - osittain karumman ulkonäkönsä ansiosta - säilyttämään puhtaammin työkoirana kuin nykyisin usein näyttelyä silmällä pitäen jalostetut, pitkäkarvaiset muunnokset tervueren ja groenendael. Itäeuroopanpaimenkoira
Itäeuroopanpaimenkoira ("Vostotšnoeuropejskaja Ovtšarka" - VEO) on alun perin neuvostoliittolainen koirarotu. Suomen Kennelliitto tunnusti rodun vuonna 2016. Itävallanpinseri
Rodun taustalla on vanhoja itävaltalaisia maatiaispinsereitä, joiden uskotaan syntyneen vanhantyyppisen saksalaisen pinserin ja paikallisten koirien välisistä risteytyksistä.Clark, A.R. & Brace, A.H. "The International Encyclopedia of Dogs", 98. Howell Book House, 1995. ISBN0-87605-624-9 Tämän alkuperäisen maatiaiskannan tarkkaa syntyaikaa ei ole toistaiseksi pystytty selvittämään, mutta sen uskotaan olleen todella vanha. Viiriäiskoira
Viiriäiskoira (saks. "Deutscher Wachtelhund") eli "saksanspanieli" (eng. "German Spaniel") on Saksassa kehitetty koirarotu, jota käytetään erityisesti ylösajavana metsästyskoirana. Se on Suomessa melko harvinainen rotu, mutta melko yleinen muun muassa Ruotsissa, Tanskassa, Saksassa ja muualla Keski-Euroopassa. Baskienpaimenkoira
Baskienpaimenkoira on yksi vanhimmista koiraroduista, ja sen epäillään polveutuvan keskieurooppalaisista paimenkoirista. Alueen neoliittisista luolista löydettiin ihmisten jäännöksiä kuten luita, jotka ovat peräisin n. 12 000 vuoden takaa. Niiden uskotaan osoittavan, että paikalliset ihmiset jotka elivät aikanaan nykyisen Baskimaan alueella olivat paimenia. 1500-luvulta asti on olemassa freskoja ja maalauksia joissa esiintyy baskienpaimenkoira. Lyhytkarvainen muunnos on vanhempi ja alkuperäisempänä ja puhtaampana säilynyt kuin pitkäkarvainen. Belgianpaimenkoira groenendael
Belgianpaimenkoirat ovat alkujaan lammaskoiria, jotka polveutuvat 1600-luvulla eläneestä mustasta "leveunaari"-paimenkoirasta. Groenendael on nykyisistä muunnoksista ainoa, joka on säilyttänyt alkuperäisen värityksen. Saksanajokoira
Saksanajokoira (saks. Deutsche Bracke) on saksalainen koirarotu, jota käytetään yleensä kaniinin, ketun ja jäniksen metsästykseen. Se kuuluu FCI-roturyhmään 6. Italianpaimenkoira
Italianpaimenkoira ("Cane Pastore Italiano) on italialainen koirarotu. Bukovinankoira
Romanialaisia laumanvartijoita on kolmea eri rotua: romanianpaimenkoira, karpaattienkoira ja bukovinankoira. Koska laumanvartijan käyttötarkoitus eroaa tyypillisestä lampaita paimentavasta koirasta, suomenkielisestä nimestä puuttuu kahden jälkimmäisen kohdalla sana "paimen", vaikka sekä romanialaisessa että englantilaisessa nimessä se esiintyykin ("ciobănesc" = "paimenkoira"). Tämä rodun alkuperäistä tehtävää selkeyttävä käytäntö vaikutti myös mm. siihen, miksi kaukasianpaimenkoirasta tuli kaukasiankoira, keskiaasianpaimenkoirasta keskiaasiankoira ja anatolianpaimenkoirasta anatoliankoira. Nykyisin FCI 2 -ryhmän laumanvartijoista ainoastaan karstinpaimenkoiran nimessä esiintyy sana "paimen". Tanskandoggi
Tanskandoggi on alun perin nykyisen Saksan alueella kehittynyt koirarotu. Se on Saksan kansallisrotu ja Pennsylvanian virallinen osavaltiokoira vuodesta 1965 lähtien. Jälkimmäinen nimitys johtuu siitä, että kuvernööri William Pennillä oli tanskandoggi. Vanhasaksanpaimenkoira
Strobel on kookas, maatiaismainen takkuisen karhea- tai kiharakarvainen muunnos, jota käytetään paimentamiseen lähinnä Etelä-Saksassa. Mustan eteläsaksanpaimenkoiran ohella se on toinen kookkaimmista ja vankkarakenteisimmista muunnoksista: myös sen säkäkorkeus vaihtelee 55–70 senttimetrin välillä. Väri on yleensä musta, black & tan tai brindle. Muunnos on erittäin voimakas, itsepäinen ja terävä. Vanhojen ja uhanalaisten kotieläinrotujen suojelujärjestö on listannut sen punaiselle listalle kategoriaan III eli uhanalainen. Vanhasaksanpaimenkoira
Hyvien työominaisuuksiensa vuoksi tiger on erittäin arvostettu ja onkin levinnyt kaikkialle Saksaan. Karvapeitteen pituus vaihtelee lyhyestä pitkään ja se voi olla yhtä hyvin myös joko sileä tai karkea. Säkäkorkeus on 50–65 senttimetriä. Jotkut pitkäkarvaiset yksilöt tuovat mieleen bordercollien, australianpaimenkoiran tai lyhytkarvaisen pyreneittenpaimenkoiran. Amerikaneskimokoira
Amerikaneskimokoira ("american eskimo dog") on saksalainen koirarotu. Vaikkei sillä ole FCI:n tunnustusta, se on Suomen Kennelliiton hyväksymä. Pieni amerikanpaimenkoira
Pieni amerikanpaimenkoira on lokakuusta 2017 alkaen Suomen Kennelliiton hyväksymä pienikokoinen paimenkoirarotu, jonka alkuperämää on Yhdysvallat. Vuoden 2018 alusta rodulla on oikeus osallistua Suomessa ja muissa Pohjoismaissa järjestettäviin näyttelyihin ja kokeisiin. Aiemmin on hyväksytty roduksi Amerikan Kennelklubissa (AKC) ja Pohjoismaisessa Kennelunionissa (PKU). Rotu on hyvin monipuolinen ja tarmokas, älykäs sekä miellyttämishaluinen ja soveltuu erinomaisesti erilaisiin harrastuksiin. Rotu kuuluu FCI:n roturyhmään 1 (lammas- ja karjakoirat), mutta ei ole vielä hyväksytty FCI-roduksi. Rottweiler
Rottweiler on FCI:n roturyhmään 2 kuuluva seura-, palvelus- ja käyttökoira, jonka alkuperämaa on Saksa. Rottweileria käytetään nykyisin etupäässä seura- ja harrastuskoirana. Vanhasaksanpaimenkoira
Muunnoksesta on kaksi erillistä paikallisvariaatiota, "westerwälder kuhhund" (westerwaldinkarjakoira) ja "siegerländer kuhhund" (siegerlandinkarjakoira), joista kumpaakin käytettiin työkoirana kotiseudullaan aina 1900-luvun lopulle saakka. Ensiksi mainittu paimensi karjaa laitumilla ja jälkimmäinen vastaavasti ohjasi ja vartioi laumaa tammimetsien keskellä. Vanhasaksanpaimenkoira
Itäsaksalaista esiintyy yleensä Pohjois- ja Keski-Saksassa, erityisesti entisen Itä-Saksan alueella. Se muistuttaa hieman pienikokoista belgianpaimenkoira groenendaelia, vaikka onkin yleensä tätä hieman vankkarakenteisempi. Se on useimmiten pitkäkarvainen ja noin 45–55 senttimetriä korkea. Se on jalostettu karjan paimentamiseen, minkä vuoksi siitä on kehittynyt tiivisrakenteinen, ei liian raskasrakenteinen koira, joka on luonteeltaan eloisa, vastaanottavainen ja innokas työskentelijä. Kääpiöpinseri
Rotu on kotoisin Saksasta. Rotu sai alkunsa, kun pinseripentueisiin syntyi pienikokoisia pentuja, jotka yleensä tapettiin. Näiden pienikokoisten pinsereiden todettiin kuitenkin olevan elinkelpoisia ja hyviä vahti- ja rottakoiria. Vielä nykyäänkin löytyy sukulinjoja, joissa nämä ominaisuudet tulevat vielä esille.