Minne ensimmäinen ristiretki suuntautui?
Ensimmäinen ristiretki
Ensimmäinen ristiretki koostui oikeastaan kahdesta retkestä. Tavallisten talonpoikien joukko lähti matkaan vuoden 1096 keväällä puoli vuotta ennen varsinaista ristiretkiarmeijaa. Kansan ristiretkeksi kutsuttu tapahtuma päättyi lähes kaikkien talonpoikien kuolemaan. Ristiretkiarmeija onnistui päämääränsä saavuttamisessa paremmin. Ristiretken seurauksena Jerusalem siirtyi kristittyjen hallintaan ja Palestiinan alueelle perustettiin useita ristiretkivaltioita. Lisäksi Pyhälle maalle matkaavia pyhiinvaeltajia suojelemaan perustettiin ritarikuntia. Niistä tunnetuin on Temppeliherrain ritarikunta. Ensimmäinen ristiretki
Ristiretken pääryhmä lähti liikkeelle elokuussa 1096 neljänä suurena ryhmänä. Näitä neljää ryhmää johtivat Brugesista liikkeelle lähtenyt Robert Flanderilainen ja Espanjan ja Ranskan rajan läheisyydestä liikkeelle lähtenyt Raymond IV Toulouselainen sekä Lothringenin joukkoja johtanut Bouillonin Godfrey yhdessä veljensä Baudouin kanssa. Italian normanneja johtivat Taranton Bohemond ja Hautevillen Tancred. Heti alkuun syntyi erimielisyyttä siitä, kuka itse asiassa oli ristiretken johtaja, joksi paavi Urbanus asetti lähettiläänsä Adhémarin. Ristiretkelle lähti näitä neljää hieman aiemmin viideskin, Hugo Vermandoislaisen komentama armeija. Armeijalle kävi kalpaten, sillä he haaksirikkoutuivat ylittäessään Adrianmeren Italian Barista Dyrrhachiumiin (nyk. Durrës, Albania), mutta pääsi määränpäähän Konstantinopoliin vielä saman vuoden marraskuussa. Ranskan kuningas Filip I:ä ei päästetty ristiretkelle mukaan koska hänet oli julistettu kirkonkiroukseen. Ensimmäisellä ristiretkellä viitataan nimenomaisesti näiden aatelisten johtamaan matkaan ja tapahtumiin. Nimeä "paronien ristiretki" käytetään erottamaan retki aiemmasta "kansan ristiretkestä". Paronien ristiretki on saanut nimensä siitä, että aate vetosi etenkin Ranskan kulttuuripiirissä eläviin paroneihin ja muihin alempiin yläluokan edustajiin. Ristiretkiaate vetosi eri henkilöihin eri syistä, joillekin kristinuskon pyhien paikkojen suojelu oli tarpeeksi, mutta toiset lähtivät matkaan puhtaasti rikkauksien toivossa. Ristiretket
Yhdeksäs ristiretki yhdistetään joskus sitä edeltävään kahdeksanteen ristiretkeen. Sitä pidetään viimeisenä keskiajan ristiretkistä, jotka suuntautuivat Pyhään maahan. Retken syynä oli Egyptin mamelukkien valtakunnan jatkuva kasvu ja pian tapahtuva viimeisten ristiretkeläisten linnoitusten hylkääminen. Pohjois-Afrikkaan suuntautunut kahdeksas ristiretki sekä Pyhään maahan suuntautunut yhdeksäs olivat osina laajempaa suunnitelmaa, johon kuului muun muassa espanjalaisten kuninkaiden toimintaa, armeijan liikehdintää pakanoita vastaan itäisessä Euroopassa sekä liitto mongolien kanssa mamelukkeja ja turkkilaisia vastaan. Siksi ristiretkeläisten kansallisuus vaihteli eurooppalaisista prinsseistä (Englannin prinssi Edvard ja Ranskan Ludvig IX) uskonnollisiin johtajiin (Bysantin keisari) ja mongolijohtajiin kuten Möngke- ja Hülegü-kaanit.
Pyhän Eerikin legenda
Pyhän Eerikin legenda on 1200-luvun lopulla syntynyt latinankielinen teksti, joka on ainoa ensimmäisestä Suomeen tehdystä ristiretkestä suoranaisesti kertova lähde. Ristiretket Suomeen
Ristiretket Suomeen olivat keskiaikaisia sotaretkiä joiden tarkoituksena oli käännyttään Suomen pakanallista väestöä katoliseen uskoon. Suomeen kohdistuneille ristiretkille lähdettiin ainakin Ruotsin eri alueilta ja Tanskasta sekä mahdollisesti myös Norjasta. Myös saksalaiset ovat mahdollisesti tehneet väkivaltaista käännytystyötä Suomessa. Filip II (Ranska)
Ristiretkelle lähtevät kokoontuivat Vézelayssa 1. heinäkuuta 1190. Aluksi englantilaiset ja ranskalaiset päättivät suorittaa matkan yhdessä, mutta armeijat erkanivat Lyonissa kun Rikhard Leijonamieli päätti matkustaa meritse ja Filip Augustus jatkoi matkaansa Alppien ylitse Genovaan. Messinassa, Italiassa, armeijat jälleen kohtasivat ja viettivät talven yhdessä. Seuraavana keväänä 30. maaliskuuta 1191 ranskalaiset lähtivät laivoilla Pyhälle maalle, jossa he ehtivät suorittaa useita hyökkäyksiä Akrassa ennen Rikhardin ja hänen sotilaittensa saapumista. Levantti
Ristiretket alkoivat, kun paavi Urbanus II antoi vuonna 1095 käskyn vallata "Pyhä maa" takaisin. Ensimmäinen ristiretki alkoi seuraavana vuonna, kun pääasiassa Ranskasta kootut ristiretkeläiset lähtivät Konstantinopoliin. Retki oli menestys: Bysantti sai Anatolian takaisin, sen jälkeen valloitettiin Antiokia 1098 ja lopulta Jerusalem 1099. Tämän jälkeen Levantista tuli osa länsieurooppalaista kulttuuripiiriä, sen kauppayhteyksistä huolehtivat Italian kaupunkivaltiot. Ristiretkiaikaa kesti kaksi vuosisataa, jonka aikana kristityt kärsivät ajoittain pahojakin takaiskuja, mutta pystyivät silti pitämään yllä kuningaskuntiaan. Heidän tärkein vastustajansa oli Saladin, joka pystyi 1187 valtaamaan Jerusalemin muslimeille. Vaikka kristityt saivatkin kaupungin myöhemmin väliaikaisesti takaisin, he olivat tämän jälkeen usein alakynnessä. 1200-luvulla mamelukit saivat haltuunsa suuria alueita, mikä sai kristityt 1250-luvulla tekemään sopimuksen mongolien kanssa. Mongolit tuhosivat Bagdadin 1258 päättäen abbasidien dynastian ja valloittivat Levantin muslimien hallussa olleet alueet 1260, mutteivät kuitenkaan päässeet Egyptiin. Tämä tarjosi Levantin kristityille kuningaskunnille hengähdystauon, mutta joitakin vuosia myöhemmin mamelukit ajoivat mongolit pois. Viimeinen kristittyjen kaupunki vallattiin 1291, johon ristiretkiaika päättyy. Ensimmäinen ristiretki
Pietari Erakko ryhtyi kokoamaan armeijaa Saksan Kölnissä 12. huhtikuuta. Erakko ja Tyhjätasku lähtivät matkaan eri aikoihin. Tyhjätasku ranskalaisineen oli malttamaton odottamaan. He lähtivät matkaan pääsiäisjuhlien jälkeen. Matka sujui kaikkea muuta kuin mutkattomasti. Unkarin vastaiselle rajalle he selvisivät toukokuun kahdeksantena päivänä ja pyysivät kuningas Kolomanilta lupaa maan ylittämiseen. Hän antoi luvan ja matka pääsi jatkumaan kunnes kuun lopulla he olivat päässeet Savajoelle, Belgradiin. He joutuivat odottamaan, koska heidän tulostaan ei ollut tullut tietoa etukäteen. Nälän yllättäessä ristiretkeläiset alkoivat vaatia ruokaa, jota heille ei siltikään suostuttu antamaan. Maaseutu joutui ryöstelyn kohteeksi, kun ristiretkeläiset halusivat mahantäytettä. Belgradin komentaja ei voinut hyväksyä tapausta, joten hän lähetti sotilaita kukistamaan ryöstelijät. Kahakan seurauksena muutama Tyhjätaskun sotilaista kuoli ja osa poltettiin kirkossa elävältä. Ensimmäinen ristiretki Suomeen
Piispa Henrikin kohtalosta kertovat puolestaan Pyhän Henrikin legenda Turusta vuoden 1300 paikkeilta sekä "Piispa Henrikin surmavirsi". Edellinen on laadittu muokkaamaan piispa Henrikin hautakirkosta ja Köyliöstä maineikasta "palvontapiiriä". Jälkimmäinen puolestaan on suomenkielinen, kalevalamittainen kansanruno, joka kirjoitettiin muistiin vasta 1600-luvulla, vaikka luultavasti syntyikin jo keskiajalla. Surmavirren mukaan kieron vaimonsa valheiden yllyttämä talonpoika Lalli tappoi Henrikin Köyliönjärven jäällä kirveellä. Neljäs ristiretki
Soissonsissa vuonna 1200 pidetyssä kokouksessa sovittiin että ristiretkeläiset käyttäisivät Rikhard I:n aiemmin ehdottamaa strategiaa. Ristiretkiarmeija purjehtisi suoraan Egyptiin, ja kun muslimivallan lähteenä pidetty Egypti olisi kristittyjen hallussa, uskottiin että Jerusalem olisi turvassa. Mutta koska ristiretkeläisillä ei ollut omaa laivastoa, pitäisi alukset vuokrata. Kuusihenkinen valtuusto lähetettiin tiedustelemaan alusten vuokrasta parhaaksi katsomastaan satamasta. Valtuutetut valitsivat Venetsian, jonka johtaja doge Enrico Dandolo otti neuvottelijat vastaan. Venetsian tasavalta suostui huolehtimaan 33 500 ritarin, aseenkantajan ja sotilaan kuljetuksesta ja muonituksesta 85 000 markan korvausta vastaan sekä varustamaan veloituksetta 50 sotakaleeria, mikäli saisi sotasaaliista yhtä suuren osuuden kuin muutkin.
Yksi ristiretken johtajista, Champagnen kreivin Thibaut III, kuoli vuonna 1201 pian Venetsian sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen. Ristiretken päälliköksi värvättiin vaikutusvaltainen italialainen ylimys Montferratin markiisi Bonifatius. Ristiretkiarmeija alkoi saapua Venetsian edustalle kesällä vuonna 1202, mutta huomattavasti harvalukuisempana kuin oli sovittu, sillä paikalla oli tullut ainoastaan noin 11 000 ristiretkeläistä, kolmasosa sovitusta. Heinäkuussa doge vaati ristiretkeläistä maksamaan velkansa, sillä Venetsia ei voinut ylläpitää suurta armeijaa. Velasta jäi kuitenkin maksun jälkeen puuttumaan vielä 34 000 markkaa, ja tilanteen kärjistyessä Dandolo ehdotti, että mikäli ristiretkeläiset auttaisivat valloittamaan Zaran, lainaisi Venetsia heille 34 000 kunnes se maksettaisiin takaisin Egyptistä saadulla sotasaaliilla. Zara oli kuitenkin Unkarin kuninkaan Imren hallussa. Hänkin oli katolilainen ja oli antanut muutamaa vuotta aiemmin ristiretkilupauksen. Mutta koska kaupungin valtaus oli ristiretkeläisten ainoa mahdollisuus saada sekä lainaa että talvehtimispaikka ja välttää retken hajoaminen, suunnitelma hyväksyttiin. Ristiretket
Ristiretki alkoi kireissä tunnelmissa, sillä Saksan keisarin saapuessa Bysantin raja-alueilla tämän keisari Manuel I Komnenos kävi sotaa Sisilian kuningasta Roger II:ta vastaan. Samalla Bysantin keisari oli solminut rauhan Vähän-Aasian voimakkaimman muslimivallan kanssa. Lisäksi keisarin suhtautuminen ristiretkiaatteeseen oli viileä, sillä hän ei katsonut ristiretkien hyödyttävän Bysanttia. Lisäksi Ranskassa yleinen mielipide oli häntä vastaan, minkä vuoksi hän pelkäsi saksalaisen armeijan loikkaamista Roger II:n puolelle. Tilannetta pahensi myös se, että Saksan ja Ranskan ristiretkeläisarmeijat olivat paikoin kurittomia ja aiheuttivat tuhoa kulkiessaan Bysantin halki, eikä paavi Eugenius III ollut edes yrittänyt suostutella Bysantin keisaria ottamaan vastaan näitä kahta ristiretkeläisjoukkiota. 
Bysantissa saksalaisia kehotettiin kulkemaan Vähä-Aasiaan nopeasti. He eivät jääneet odottamaan ranskalaisia, vaan marssivat kohti Edessaa. Konrad jakoi armeijan kahteen divisioonaan, ensimmäisen tuhosivat seldžukit 25. lokakuuta 1147 Dorylaeumin taistelussa. Toinen tuhottiin samaan tapaan aikaisin 1148. Vuoden 1101 ristiretki
Vuoden 1101 ristiretki tarkoittaa vuonna 1101 tapahtunutta ristiretkien sarjaa. Ristiretket
Kuudes ristiretki 1228 oli ensimmäinen, jota ei järjestetty suoranaisesta paavin määräyksestä. Sen johtaja, keisari Fredrik II, lähti Brindisistä kohti Syyriaa. Diplomaattisin keinoin hän saavutti suurta menestystä ja valloitti Jerusalemin, Nasaretin ja Betlehemin, mutta vain kymmeneksi vuodeksi. Pohjoiset ristiretket
Pohjoiset ristiretket olivat sotaretkiä, joita etupäässä ritarikunnat ja myös tanskalaiset ja ruotsalaiset tekivät Itämeren rannoilla asuneita pakanoita vastaan. Osat retkistä oli paavin hyväksymiä virallisia ristiretkiä ja osa tavanomaisia ryöstö- ja valloitusretkiä, jotka saivat vasta myöhemmin ristiretki-nimityksen. Ensimmäinen virallinen ristiretki Pohjolassa käytiin vuonna 1147 nykyisessä Pohjois-Saksassa asuneita vendejä vastaan. Myöhemmät retket suuntautuivat Baltiaan. Manuel I Komnenos
Manuelin menestys idän suunnalla jäi lyhytaikaiseksi, sillä hänen läsnäoloaan vaadittiin Balkanilla. Vuonna 1147 hän salli kahden ristiretkeläisarmeijan, joita johtivat Saksan Konrad III ja Ranskan Ludvig VII, kulkea alueidensa halki. Näihin aikoihin Bysantin hovissa oli vielä väkeä, joka muisti, kuinka ensimmäisen ristiretken osanottajat olivat kulkeneet Bysantin halki, mikä oli tapahtumana merkkipaalu itäisen ja läntisen kristikunnan suhteissa ja oli innoittanut Manuelin tätiä, Anna Komnenaa. Toinen ristiretki
Jerusalemissa Konrad vakuutti Balduin III:n hyökkäämään Damaskokseen, vaikka valtakunnilla oli aselepo. Muut ristiretkeläiset halusivat hyökätä heikompaan Aleppoon, joka olisi ollut portti Edessaan ja hillinnyt Nur ad-Dinin, Zengin pojan, vallan kasvua. Damaskoksen piiritys alkoi heinäkuussa 1148, mutta ristiretkeläiset olivat vedettömällä aavikolla ja vetäytyivät alle viikon kuluttua. Konrad ja Ludvig palasivat kotiin. Libanon
Keskiajalla Libanon oli tärkeällä ristiretkireitillä. Ensimmäisen ristiretken reitti kulki maan läpi, ja se kuului eri ristiretkivaltioihin aina 1400-luvulle asti, jolloin Egyptin mamelukit valloittivat sen. Mamelukkien valta päättyi Osmanien valtakunnan valloitukseen. Libanonvuoristo oli monien vainottujen ryhmien pakopaikka. Osmanien valtakunnan aikana se oli maroniittikristittyjen autonominen maakunta. Akkon piiritys
Uutiset Jerusalemin ja Palestiinan menetyksestä olivat järkyttäviä Euroopalle, missä alettiin pian vaatia uutta ristiretkeä, jonka aloittamista paavi Gregorius VIII alkoi ajaa ja häntä seurannut Klemens III innoitti myös Englannin ja Ranskan kuninkaat sotaretkelle. Medieval: Total War
Ristiretkiä voidaan myös ”rakentaa”. Kun se on rakennettu, siihen käsketään yksiköitä, valitaan valloitettava provinssi ja aloitetaan ristiretki. Ristiretki on ainoa sotilasyksikkö, joka pystyy kulkemaan toisen valtion alueen poikki, mutta siihen tarvitaan kyseisen valtion lupa. Jos lupaa ei saada, ristiretki aloittaa taistelun päästäkseen läpi. Ristiretki voidaan aloittaa ainoastaan paavin luvalla vain ei-katolisia ja kirkonkiroukseen julistettuja katolisia ryhmittymiä vastaan. Jokaisella ryhmittymällä voi olla kerrallaan vain yksi ristiretki. Ristiretket Suomeen
Ajan lähdeaineisto on kuitenkin kaikkiaan niin vajavaista, ettei sotaretkistä ole tarkkaa tietoa. Ylipäänsä kaikista retkistä kertovat tiedot keskiaikaisessa kertovassa lähdeaineistossa ovat selvästi tapahtumia myöhäisempiä. Kirjallisille kertomuksille on yhteistä, että ne pyrkivät oikeuttamaan myöhemmin valtaan nousseen suvun asemaa kuvaamalla menneiden aikojen suurtekoja. Kirkollisessa mielessä sotaretkissä oli kyse kristinuskon juurruttamisesta ja kirkon organisaation pystyttämisestä, jolloin voidaan puhua lähetysmatkoista Suomeen. Ensimmäinen ristiretki
Seuraavan vuoden kevääseen venynyt piiritys ei ollut edullista ristiretkeläisille siitäkään syystä, että Antiokian hallitsija Jagi-Sian pyysi lisäapua Mosulin emiiri Kerboghalta, joka kokosi valtavan suuren armeijan piirittäen toukokuussa Edessaa. Toinen ristiretki
Kesällä Clairvauxlainen matkusti Saksaan, jossa hän taivutteli sistersiläismunkki Radulfin lopettamaan juutalaisvainot ja taivutteli Saksan kuningas Konrad III:n mukaan suojelemaan Pyhää maata valloittajilta. Konrad ja Ludvig olivat ensimmäisiä monarkkeja, jotka olivat vastaanottaneet ristin. Saksassa ristiretken suunnasta ei oltu aivan yksi mielisiä. Konrad oli halukas Lähi-itään, mutta Saksassa toivottiin myös paavin siunausta ristiretkelle Koillis-Saksaan, lähelle Jyllantia slaavilaisia vendejä vastaan. Paavi esitti hyväksyntänsä 13. huhtikuuta "Divina dispensatione" -bullassa. Ensimmäinen ristiretki
Urbanuksen ohella toinen tärkeä ristiretken puolestapuhuja oli kiihkomielinen munkki Pietari Erakko, jolla uskottiin olevan sairaat parantava voima ja kyky moniin muihin ihmetekoihin. Hän suoritti värväystä niin Ranskassa kuin kotimaassaan Saksassakin. Kaikkia ei ristiretkelle haluttu ottaa mukaan: paavi kielsi esimerkiksi espanjalaisia tulemasta mukaan, koska pelkäsi muslimien käyttävän tilaisuuden hyväksi ja valloittavan koko Iberian niemimaan. Lähtijöidenkin piti vannoa pyhiinvaeltajan vala pysyäkseen Jumalan tiellä loppuun saakka. Ristiretket
Ensimmäisen suuren voittonsa ristiretkeläiset saivat Nikaian piirityksen jälkeen, jolloin kaupunkia hallussaan pitäneet turkkilaiset antautuivat. Tosin virallisesti antautuminen koski juuri antautumista Bysantille, vaikka bysanttilaisia oli ollut mukana piirityksessä vain muutama tuhat. Nikaian voittoa seurasi takaisku joukkojen marssiessa kohti Dorylaeumin kaupunkia. Tällöin ristiretkeläisarmeija jakaantui ilmeisesti vahingon seurauksena kahteen joukkoon, joista toinen joutui kymmenen tuhannen turkkilaisen ratsumiehen väijytyksen kohteeksi. Ristiretkeläisarmeijan pääjoukko joutui perääntymään turkkilaisia, mutta myöhemmin turkkilaiset saatiin mukaan lähitaisteluun, jossa osallisena oli myös ristiretkeläisten pääjoukko. Dorylaeumin taistelussa turkkilaisjoukot kukistettiin. Juutalainen pakolaisuus
1095 alkaneiden ristiretkien aikana, paavin valtuuttamat ristiretkeläiset tuhosivat satoja juutalaisyhteisöjä Euroopassa ja Lähi-Idässä. Ristiretket
Urbanus II:n puheen valtaisa vaikutus on hankala selittää. Historioitsijat ovat tarjonneet syyksi muun muassa sitä, että ristiretkiaatetta tuki varhaisten teologien ajatus "pyhästä sodasta" pakanakansoja vastaan. Lisäksi useilla ritareilla syy lähteä ristiretkelle heidän sosiaalisten ja taloudellisten ongelmiensa takia. Myös Urbanus II:n lupaukset ikuisesta autuudesta ja syntien anteeksiannosta olivat merkittäviä syitä lähteä ristiretkelle.Paavi Urbanus II:n pitämän puheen jälkeen alettiin koota armeijoita ristiretkeä varten. Tarkat luvut ristiretkeläisistä eivät ole tiedossa, mutta ainakin sadantuhannen ihmisen uskotaan valmistautuneen lähtemään sotaan. Joukot kuitenkin vähenivät ennen varsinaisen ristiretken alkua, sillä sekä menetyksiä että karkuruutta esiintyi. Vuonna 1097 Nikaiaan kokoontui suunnilleen 60 000 ristiretkeläistä valmiina käymään sotaan, ja heistä seitsemisen tuhatta oli ritareita. Ensimmäisen ristiretken sotilaat kuuluivat useisiin eri armeijoihin, jotka kaikki olivat valmiita hyökkäämään Jerusalemiin. Pyhiinvaellus
Pyhiinvaellukset suuntautuivat aluksi paikkoihin, jotka olivat yhteydessä Jeesuksen elämään, syntymään ja ristiinnaulitsemiseen. Sellaisia olivat esimerkiksi Beetlehem, Nasaret sekä erityisesti Jerusalemin Pyhän haudan kirkko, jonka Pyhä Helena rakennutti Jeesuksen ristiinnaulitsemispaikan päälle. Pyhää Helenaa, Rooman keisarin Konstantinus Suuren äitiä, pidetään kristillisen pyhiinvaelluksen äitinä. Hän pyhiinvaelsi niille seuduille, missä Jeesuksen oli sanottu eläneen ja rakennutti kirkkoja Jeesuksen elämän merkittävimmille paikoille kuten mm. Jerusalemissa Golgatalle ja Öljyvuorelle sekä Bethlehemissä Jeesuksen syntymäpaikan päälle. Tältä ajalta eli 300-luvulta on säilyneet myös varhaisimmat kirjalliset kuvaukset pyhiinvaelluksista Lähi-itään. Oletetaan, että jo ensimmäiseltä vuosisadalta alkaen olivat kristityt vierailleet Jeesuksen elämän tärkeissä kohteissa, sekä marttyyrien, etenkin apostoleiden haudoilla sillä ensimmäisistä kirjallisista kuvauksista käy selväksi, että nämä paikat oli tunnettuja kristittyjen keskuudessa. Ensimmäisiin kirjallisiin kuvauksiin kuuluu Pyhä Hieronymuksen kirjoitukset, missä hän rohkaisee kristittyjä pyhiinvaelluksiin. Katolisen kirkon historia
Vuonna 1095 Bysantin keisari Aleksios I Komnenos pyysi apua paavi Urbanus II:lta Seldžukkeja vastaan. Urbanus innostui tästä ja alkoi saarnata ristiretkeä Jerusalemin vapauttamiseksi. Ristiretkiaatteen voidaan katsoa alkaneen vuonna 1095 Paavi Urbanus II:n Clermontin kirkolliskokouksessa pitämän saarnan seurauksena. Urbanus II ei esittänyt kokouksessa ristiretkiaatetta omana ajatuksenaan, vaan ilmoitti sen olevan Jumalan tahto ja käsky. Lisäksi paavi ”antoi Jumalan hänelle suomalla vallalla kaikkien ristiretkissä kuolleiden synnit anteeksi”, kuten Urbanus II asian kirkolliskokoukselle pitämässään puheessa ilmaisi. Clermontin kirkolliskokouksessa Urbanus II myös lupasi jokaiselle taistelussa kuolleelle kristitylle ikuisen autuuden. Ensimmäinen ristiretki
Valtakuntaa luodessa syntyi erimielisyyksiä, mitkä johtivat sisällissotiin. Ensin syynä oli sukulaisten suosiminen ja myöhemmin šiiat vaativat, että kalifin tulisi olla Muhammadille verisukulainen, joksi he eivät sunnilaisia umaijaideja kelpuuttaneet. 700-luvun puolivälissä sunnalaisuutta tunnustaneet abbasidit kukistivat verisissä taisteluissa vallassa olleet umaijaidit ja perustivat oman kalifaatinsa. Valtamuutos ei vieläkään kelvannut šiioille, joiden mielestä vain Muhammadin serkun Ali ibn Abi Talibin jälkeläinen oli kyllin arvokas hallitsijaksi. Abbasidien dynastian valta Bagdadissa näytti rapistumisen merkkejä. Egyptissä nousi valtaan šiialaisuutta tunnustaneet fatimidit, jotka perustivat alueelle kilpailevan kalifaatin. Fatimidien alkutaival oli voitokas, sillä he saivat kaapattua abbasidien hallitsemia alueita. Fatimidikalifi Al-Hakim bi-Amr Allah määräsi Jerusalemin valloitettuaan Pyhän haudan kirkon tuhottavaksi. Länsi-Euroopassa teko ei saanut kiitosta. Toinen ristiretki
Iberian niemimaa eli nykyisen Espanjan ja Portugalin alue oli jo ennen ensimmäistä ristiretkeä ollut suurimmaksi osaksi muslimivalloittajien hallinnassa. Tilanne näytti kristittyjen kannalta huolestuttavalta, joten paavi Eugenius III määräsi keväällä vuonna 1147 ristiretken laajentamista koskemaan myös Iberiaa. Toukokuussa joukko englantilaisia, saksalaisia, flaameja ja normadilaisia ristiretkeläisiä oli lähtenyt Dartmouthista ja huonon sään sekä merenkulun vuoksi joutuivat nousemaan maihin kesäkuun 16. päivänä Portossa, nykyisen Portugalin pohjoisrannalla. Maissa ollessaan ristiretkeläiset suostuteltiin tapaamaan Alfonso I, joka pyysi matkalaisia auttamaan maurien hallitseman Lissabonin valtaamisessa. Ristiretkeläiset suostuivat pyyntöön ja Lissabonin piiritys aloitettiin 1. heinäkuuta. Piiritys keski aina lokakuun loppuun saakka ja päättyi maurien tappioon. Osa retkeläisistä jäi Iberiaan kun toiset jatkoivat talven mentyä ohitse meriteitse Pyhälle maalle. Rikhard I Leijonamieli
Henrik II ja Filip II olivat lupautuneet ristiretkelle 21. tammikuuta 1188 Gisorsissa sen jälkeen kun Jerusalem oli menetetty Saladinille. Pointiersin herttuana Rikhard oli tehnyt samoin. Rikhardin tultua kuninkaaksi hän ja Filip II päättivät lähteä Kolmannelle ristiretkelle yhdessä, koska kumpikin pelkäsi toisen valloittavan toisen alueet poissaolon aikana. Rikhard alkoi kerätä ristiretkiarmeijaa, jonka sotilaat olivat pääasiassa normanneja. Hän korotti veroja ja käytti suurimman osan isänsä varallisuudesta, joka oli kasvanut Henrikin keräämistä Saladinin kymmenyksistä, sekä lupasi jopa vapauttaa Skotlannin Vilhelm I:n alamaisuuden valasta 10 000 markkaa vastaan. Saadakseen lisää rahaa Rikhard myi virka-asemia, oikeuksia ja maita niitä haluaville. Aseman aiemmin saavuttaneetkin joutuivat maksamaan. Esimerkiksi Elyn arkkipiispa ja kuninkaan kansleri Vilhelm von Longchamp joutui tekemään 3 000 punnan tarjouksen kanslerinvirastaan. Mies nimeltä Reginald Italialainen teki häntä korkeamman tarjouksen, joka kuitenkin hylättiin. Näin Rikhard onnistui keräämään valtavan sotajoukon ja laivaston ja aloitti sotaretkensä vuonna 1190. Ristiretkivaltio
Ensimmäisen ristiretken yhteydessä perustetut valtiot: Antiokian piiritys
Antiokian piiritys tarkoittaa ensimmäisen ristiretken aikana suoritettua piiritystä, jonka seurauksena ristiretkeläisten onnistui vallata muslimien hallussaan pitämä Antiokian kaupunki. Ristiretket
Piirityksen aikana ristiretkeläisten onnistui väkivalloin saada suljettua kaikki Antiokiaan johtavat kulkutiet. Tämän jälkeen eräs kaupunkia puolustava komentaja ehdotti eräälle ristiretkeläiskomentajalle, että voisi pettää kaupunkinsa ja päästää joukot sisälle. Ristiretkeläiset tunkeutuivat pian kaupunkiin ja toimeenpanivat verilöylyn, vaikkakaan eivät saaneet kukistettua koko muureilla olevaa vastarintaa. Samalla kaupunkia alkoi lähestyä Mosulin johtajan Kerbogahin armeija, jolta Antiokian johto oli pyytänyt sotilaallista apua ennen kaupungin valtaamista. Kerbogahin joukkoja ei saatu kunnolla pidäteltyä näiden vyöryessä Antiokiaan, jolloin tilanne vaikutti ristiretkeläisten kannalta epätoivoiselta ja menetetyltä. Epätoivo johti kuitenkin uskonnolliseen hurmokseen ristiretkeläisissä, minkä seurauksena nämä kävivät itse hyökkäykseen ja löivät yllättyneen Kerbogahin joukot, jotka oli laskettu hajalle. Toinen ristiretki
Armeijoiden hyökättyä seldžukkeja vastaan he kärsivät suuret tappiot. Tappion jälkeen ristiretkeläiset yrittivät piirittää Damaskosta, mutta epäonnistuivat tässäkin. Toinen ristiretki päättyi näin ollen kristittyjen täydelliseen tappioon ja muslimien voittoon. Sen seurauksena kristityt menettivät Jerusalemin ja johti kolmannen ristiretken alkamiseen. Ristiretket
Ensisijainen syy retkelle oli mongolien häviö mamelukille vuonna 1260. Vihollisten kukistuttua mamelukki Baibars murhautti voittoisan Qutuzin ja sai näin sulttaanin tittelin itselleen. Heti päästyään valtaan hän järjesti hyökkäyksiä kristittyjen retkikuntia vastaan Arsufissa, Athlithissa, Haifassa, Safedissa, Jaffassa, Askelonissa ja Caesareassa. Kun ristiretkikaupungit linnoituksineen kaatuivat yksitellen, niiden asukkaat joko surmattiin tai myytiin orjiksi. Kristityt pyysivät apua Euroopan hallitsijoilta, mutta apu tuli hitaasti. Vuonna 1268 Baibars kukisti Antiokian, millä hän turvasi mamelukkien valtakunnan pohjoisrajan ja siirsi uhan ristiretkeläisten kaupunkiin Tripoliin. Dorylaeumin taistelu
Dorylaeumin taistelu oli ensimmäisellä ristiretkellä käyty taistelu, jossa ristretkeläiset ja seldžukit kohtasivat lähellä Dorylaeumia Anatoliassa. Tankred
Tankred eli Tancrède de Hautville (noin 1076 – 1112) oli ensimmäisen ristiretken johtaja. Hänestä tuli myöhemmin Antiokian hallitsija ja Galilean ruhtinas. Ensimmäinen ristiretki
Keisarin kutsu tavoitti paavin maaliskuussa pidetyssä Piacenzan kirkolliskokouksessa. Urbanus oli vakavissaan uhasta, minkä vuoksi hän halusi keskustella siitä laajemmin. Hän halusi pitää vielä samana vuonna kirkolliskokouksen. Paavi oli lähtenyt jo helmikuussa Ranskaa kohti, joten oli luonteva pitää kirkolliskokous Ranskan maaperällä. Urbanus kutsui marraskuussa pidettyyn Clermontin kokoukseen piispoja ja apotteja, joita hän käski vastavuoroisesti tuomaan mukanaan asuinseutunsa maallisia hallitsijoita, lähinnä alhaisempaa aatelistoa kuten paroneita. Aleksios I:n lähettämä avunpyyntö oli kokouksen pääteema. Urbanuksen kokouksen päätteeksi pitämästä saarnasta on olemassa useita erilaisia versioita, mutta ohessa yksi lyhennelmä. Pääajatuksena lienee kuitenkin ollut armeijoiden kokoaminen Jerusalemin kristittyjen auttamiseksi. Ristiretket
Paavi Gregorius VIII:n vedottua useisiin eurooppalaisiin ruhtinaisiin nämä aloittivat 1180-luvun lopussa kolmannen ristiretken. Pyhälle maalle suuntasivat kolmen kuninkaan armeijat: Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan joukot Fredrik I Barbarossan johdolla, Ranskan armeija Filip II Augustin johtamina ja englantilaiset joukot kuninkaansa Rikhard I Leijonamielen käskyvallassa. Keisari Fredrik Barbarossa kuitenkin hukkui saavutettuaan voiton seldžukeista. Tästä huolimatta hänen joukkonsa jatkoivat matkaa Akkon kaupunkiin saakka, minne Rikhard I ja Filip II olivat jo ehtineet. Nikean piiritys
Nikean piiritys oli ensimmäisen ristiretken aikainen taistelu, joka käytiin 6. toukokuuta – 19. kesäkuuta 1097. Ensimmäinen ristiretki
Kun marssi vihdoin kohti Jerusalemia alkoi, maksoivat useiden kaupunkien johtajat ristiretkeläisille siitä, etteivät nämä hävittäisi matkansa varrella olevia kaupunkeja. Ristiretkeläisten saapuessa Tripolin alueelle he joutuivat ongelmiin. Aluetta hallitsivat Egyptin fatimidit, joiden kanssa ristiretkeläiset olivat solmineet liiton. Tämän johdosta ristiretkeläisten oli lähetettävä delegaatio Egyptiin pyytämään Jerusalemin vapaaehtoista luovuttamista ristiretkeläisille. Kun vastaus oli kieltävä, aloittivat ristiretkeläisjoukot hyökkäyksensä Palestiinan kaupunkeja vastaan, missä fatimideilla ei ollut silloin lainkaan sotajoukkoja. Ristiretkeläiset saapuivat Jerusalemin lähistölle 6. kesäkuuta 1099. Fatimidien armeija Jerusalemissa oli valmistautunut kristittyjen saapumiseen. He olivat kaataneet lähistön puut piirityskalustoa varten ja tukkivat kaupunkiin johtaneet kaivot. Suojamuurin heikoimpia kohtia yritettiin vahvistaa. Neljäs ristiretki
Neljäs ristiretki oli vuosien 1202–1204 välillä käyty sotilaallinen konflikti. Ristiretken tarkoituksena oli alun perin vallata muslimien hallitsema Jerusalem hyökkäyksellä Egyptin läpi. Valtauksen kohteeksi joutui kuitenkin lopulta vuonna 1204 Bysantin pääkaupunki Konstantinopoli. Valtauksen jälkeen kaupunkia ryöstettiin ja tuhottiin useiden päivien ajan, mikä aiheutti katkeruutta idän kristityissä ja sinetöi lopullisesti katolisen ja ortodoksisen kirkon eron. Ristiretkeläiset perustivat Latinalaisen keisarikunnan (1204–1261) ja muita ristiretkivaltioita. Ristiretket vendejä vastaan
Pyhän sodan juuret Itämeren alueella voidaan ajoittaa vuoteen 1108. Magdeburgin piispa Adelgot lähetti tuolloin monille paikallisille ruhtinaille, muun muassa Flanderin kreiville, kirjeen, jossa hän pyysi heitä apuun kukistaakseen pakanalliset slaavit. Slaavit olivat nousseet kapinaan kristittyjä isäntiään vastaan. Muun muassa Tanskan kuningas Nils olisi kirjeen mukaan lupautunut auttamaan. Kirjeen takana oli ilmeisesti Saksan kuningas Henrik V eikä paavi, joten virallisena ristiretkijulistuksena sitä ei voida pitää. Kirjeessä nimitettiin ”meidän Jerusalemiksemme” ("Ierosalem nostra") niitä alueita, jotka piispa halusi kristittyjen valtaavan. Pakanallisten maiden valtaus pohjolassa rinnastettiin siis pyhän maan valtaukseen Lähi-idässä. Ensimmäinen ristiretki
Vuonna 1095 Bysantin keisari Aleksios I Komnenos laittoi lähetystön hakemaan apua paaviksi kymmenen vuotta aiemmin nousseelta Urbanus II:lta seldžukkeja vastaan, koska uskoi armeijansa olevan liian heikko heitä vastaan. Todellisuudessa Bysanttia ei mikään uhannut: seldžukkien rivit olivat hajanaiset. Todellisempi syy lienee Bysantin tahto valloittaa alueita Levantista, jotka se menetti aiemmissa sodissa. Bysantilla oli mahdollisuus aiemmin miehittää alueet, mutta tuolloin sen omat rivit olivat niin sekasortoiset, että mahdollisuus siirtyi seldžukeille. Norjan ristiretki
Sigurd miehineen aloitti purjehduksensa Norjasta syksyllä 1107. Ryhmä koostui 60 laivasta ja noin 5 000 miehestä. Hän saapui Henrik I:n hallitsemaan Englantiin, viipyi siellä talven yli ja jatkoi matkaansa keväällä 1108. Kahdeksas ristiretki
Tuohon aikaan mamelukit laajensivat valtaansa itäisellä Välimerellä. Jerusalemin kuningas oli vetäytynyt Akkoon, ja Ludvig halusi lähteä hänen avukseen. Ludvigin veli Anjoun Kaarle I taivutteli veljensä aloittamaan retken Tunisian valloituksella sillä verukkeella että Tunisiasta käsin olisi helpompi hyökätä Syyriaan ja Egyptiin. Tunisian sulttaanilla oli yhteyksiä Espanjaan, joten saattoi kuvitella että hän olisi käännytettävissä kristinuskoon. Tämä palveli ennen kaikkea Kaarlen omia valtapyrkimyksiä, sillä mamelukit havittelivat myös Sisiliaa. Ristintie
Ristintie on tapahtuma jossa muistellaan Jeesuksen ristintien tapahtumia veistoksen äärellä. Perinne levisi Suomeen keskiajan lopulla. Hattulan Pyhän Ristin kirkko on Suomessa mahdollisesti ollut tällainen erityinen paikka, jonne on tehty pyhän ristin äärelle pyhiinvaelluksia ja järjestetty ristintie-kulkue muistopäivänä 5. toukokuuta. Tapa perustuu siihen, että keskiajalla uskottiin, että Kristuksen taakkaa oli mahdollista keventää rukoilemalla. Siihen liittyi myös oman kiirastulessa vietettävän ajan lyhentäminen. Kulkueessa kannettiin veistoksia, mahdollisesti useita, kuten ristiinnaulitseminen, ristiinnaulittu Jeesus sekä Maria ja Johannes. Vapautettu Jerusalem
Runoelmassa kerrotaan lavean sepitteellisesti ensimmäisen ristiretken tapahtumista, jolloin ranskalaisen ritarin ja ylimyksen Godefroy de Bouillonin johtamat kristityt taistelivat muslimeita eli saraseeneja vastaan, jotta piiritetty Jerusalem saataisiin vapautetuksi. Edvard I (Englanti)
Vuonna 1269 kardinaali Ottobono, paavin lähettiläs, saapui Englantiin ja pyysi prinssi Edvardia ja hänen veljeään Edmundia osallistumaan Ludvig IX:n mukana kahdeksannelle ristiretkelle. Pystyäkseen osallistumaan Edvard joutui lainaamaan rahaa runsaasti Ludvigilta ja ranskalaisilta. Oppineet kuten P.R. Cross ovat arvioineet Edvardin keränneen ja kuluttaneen lähes puoli miljoonaa livreä. Edvardin mukana lähti suhteellisen pieni joukko ritareita, luultavasti vain noin 230. Monet retkikunnan jäsenistä olivat Edvardin sukulaisia. Ristiretken alkuperäisenä tavoitteena oli mennä piiritetyn Akkon avuksi, mutta Ludvig oli suunnannut Tunisiaan. Edvardin saavuttua sinne Ludvig oli jo kuollut sairauteen. Suurin osa ranskalaisista joukoista palasi kotiin, mutta pieni osa heistä seurasi Edvardia Akkoon osallistuakseen yhdeksänteen ristiretkeen. Ensimmäinen ristiretki
30 000-henkiseen armeijaan sisältyi 5 000-henkinen ratsukko. Vahvuudeltaan suurin armeija oli Raymond Toulouselaisella, joka otti mukaansa 8 500 jalkaväensotilasta ja 1 200 ratsuväensotilasta. Kansan ristiretken tuhoisasta päättymisestä oli kulunut vasta muutama kuukausi kun ensimmäiset joukot saapuivat Konstantinopoliin. Joukkojen eriaikainen saapuminen helpotti Aleksiosia, mutta kaupungin sotilaat onnistuivat silti synnyttämään järjestyshäiriöitä. Ristiretket
Painostus johti siihen, että joukko huonosti organisoituja joukkoja lähti käymään sotaa Lähi-idässä. Seurauksia huonosti organisoitujen joukkojen lähettämisestä olivat useat lähes täydelliset tappiot, joita ristiretkeläiset kokivat taistellessaan Pyhällä maalla. Vuoden 1101 ristiretkeen osallistui kyllä myös hyvin organisoituja joukkoja, kuten kreivi Guillaume de Neversin johtama armeija, joka kuitenkin murskattiin väijytyksessä. Taistellessaan vuoden 1101 ristiretkeläisiä vastaan turkkilaiset käyttivät uusia taistelutyylejä, joita he tulivat hyödyntämään myös myöhempien ristiretkien aikana. Maunu Eerikinpojan ristiretki
Maunu Eerikinpojan ristiretki oli Ruotsin ja Novgorodin välinen sota vuosina 1348–1351. Sota on ensimmäinen, joka on dokumentoitu hyvin niin ruotsalaisissa kun novgorodilaisissakin lähteissä. Ruotsin papisto ja erityisesti Pyhä Birgitta kannattivat sotaa Novgorodia vastaan. Suomen sotahistoria
1000-1300-luvut olivat Itämeren alueella rauhatonta aikaa. Katolisen kirkon tavoitteena oli alueen pakanallisten kansojen käännyttäminen kristinuskoon. Rauhanomaisten keinojen ei koettu riittävän esimerkiksi Liivinmaalla, joten välineeksi otettiin ristiretkien pohjoinen versio. Katolisen kirkon tavoitteita toteutti pääasiassa alueen orastaneet katoliset kuningas- ja ruhtinaskunnat kuten Tanska, Ruotsi, Novgord ja muut ryhmät, kuten kalparitarit ja ristiretkeläiset, mutta toisaalta ne pyrkivät saamaan uusia alueita hallintaansa myös kirkosta välittämättä. Idässä ortodoksinen Novgord oli maltillisempi käännyttämään lähialueiden pakanallisia kansoja kristinuskoon, mutta teki aktiivisesti sotaretkiä nykyisen Suomen ja luovutetun Karjalan alueelle. Itämeren alueen suomensukuiset kansat sotivat myös keskenään ja liittoutuivat vaihtelevasti Ruotsin ja Novgorodin kanssa tehden myös hyökkäyksiä omien alueittensa ulkopuolelle. Useat Suomen linnavuoret olivat käytössä kyseisenä aikana. Ristiretkiaika
Nykyisin tiedetään, että ristiretket eivät alkaneet heti viikinkiajan jälkeen, vaan kristinusko sai kannatusta vaikuttaen rinnakkain pakanallisen alkuperäisuskomusten kanssa tietyissä osissa Lounais-Suomea. Parempi nimitys aikakauden alkupuoliskolle lienee "varhaiskristillinen aika" (1050–1155). Antiokian ruhtinaskunta
Ensimmäisen ristiretken ritarit alkoivat piirittää Antiokiaa vuonna 1097. Antiokian kaupunki sijaitsi Orontesjoen varrella noin 20 kilometriä mereltä ja sitä ympäröivät muurit, joissa oli 400 tornia. Piiritys kesti talven yli ja se oli raskas niin piiritetyille kun piirittäjille. Ristiretkeilijöiden sanotaan joutuneen syömään omia hevosiaan pysyäkseen hengissä. Ensimmäinen ristiretki
Ranskalaisten teoista kateellisina 6 000 saksalaista kulki ja ryösteli matkallaan Nikean ohitse kunnes he saapuivat Kserigordonin linnalle, jonka he valtasivat. Saksalaiset säästivät kristittyjen hengen, toisin kuin ranskalaiset. Saksalaiset ajattelivat tehdä linnasta tukikohdan, josta he jatkaisivat hyökkäystä. Seldžukkien sulttaani Kilij Arslan I sai tietää tapahtumista Bysantin rajan läheisyydestä ja lähetti matkaan kookkaan armeijan valtaamaan linnan takaisin. Linna sijaitsi korkealla kukkulalla, jonne virtasi vettä ulkopuolisesta lähteestä. Turkkilaisten estettyä veden pääsyn linnaan tilanne muurien sisällä alkoi tuntua toivottomalta. Nimeltä tuntematon kronikoitsija kertoo saksalaisten yrittäneen selvitä nestehukasta juomalla hevosten verta ja toistensa virtsaa sekä kaivautumalla maakuoppiin. Sigurd I Jerusaleminkävijä
Norjasta oli tehty jo vuonna 1102 ristiretki Jerusalemiin erään Skopte Ögmndinpojan johdolla. Snorri kertoo, että Sigurd innostui tästä Skopten retkestä ja päätti itse lähteä pyhälle maalle. Myös monet norjalaiset suurmiehet himoitsivat päästä ristiretkelle. Päätettiin, että Sigurd johtaisi retkeä ja Östen jäisi sillä välin Norjaan hallitsijaksi. Neljän vuoden valmistelujen jälkeen Sigurd lähti matkaan 60 laivan voimin. Laivasto suuntasi aluksi Englantiin, missä kuningas Henrik I otti heidät vastaan. Norjalaiset viettivät talven Englannissa. Seuraavana syksynä he pääsivät perille Galiciaan, jossa Sigurd päätti viettää talven. Norjalaiset riitaantuivat kuitenkin paikallisen kristityn ruhtinaan kanssa ja valtasivat tämän linnan. Edempänä norjalaiset kukistivat pienemmän muslimilaivaston ja valtasivat Sintran linnoituksen maureilta. Täältä matka jatkui Lissaboniin, jossa norjalaiset taas kukistivat paikalliset maurit taistelussa. Algarvessa norjalaiset ryöstivät maaseutua ja Gibraltarilla he kukistivat merirosvolaivaston. Myös Baleaareilla norjalaiset taistelivat merirosvoja vastaan. Sisiliassa norjalaiset otettiin hyvin vastaan ja he viettivät siellä taas yhden talven. Ristiretket
Vuoden 1101 ristiretken taustalla oli se seikka, että vaikka ensimmäisen ristiretken onnistumisesta iloittiin, oltiin samalla huolestuneita ristiretken vaikutusten turvaamisesta. Esimerkiksi paavi Urbanus II:n seuraaja Paschalis II edusti tätä mielipidettä. Ajatus valloitusten säilyttämisestä johti siihen, että ensimmäiseen ristiretkeen aikanaan sitoutuneita, mutta myöhemmin kieltäytyneitä ylimyksiä ja alettiin painostaa lähtemään uudelle ristiretkelle. Samalla katsottiin, että jotkut ristiretkeläiset olivat palanneet sodasta liian nopeasti, jolloin heitäkin vaadittiin palaamaan Lähi-itään. Kansan ristiretki
Kansan ristiretki oli ensimmäiseen ristiretkeen kuulunut sotaretki, joka kesti kuusi kuukautta vuoden 1096:n huhtikuusta lokakuuhun. Kristittyjen joukkoja johtivat Pietari Erakko sekä Gautier Tyhjätasku, joiden armeija lopulta tuhoutui Kilij Arslanin johtamien muslimien käsissä. Ensimmäinen ristiretki
Seldžukit olivat sunnalaisuuden omiessaan omineet myös aggressiivisen asenteen šiioja kohtaan. Sen vuoksi heidän seuraava päämääränsä oli Egyptin vapauttaminen ”harhaopista”. Kristittyjen painostaminen oli sitä vastoin satunnaista, mutta kuitenkin voimakasta. 1000-vuosisadan puolivälissä seldžukit hyökkäilivät Bysantille kuuluvaan Armeniaan, ja heidän vaikutusvaltansa ulottui jo vuosikymmentä myöhemmin Anatoliaan ja Kilikiaan saakka. Turkin seudulta kumpuava uhka sai Bysantin keisarin hätääntyneeksi, sillä aiemmin käydyt sodat olivat verottaneet armeijan iskukykyä oleellisesti. Vähä-Aasia oli vuoteen 1095 mennessä kokonaisuudessaan menetetty seldžukeille. Tanskalaisten ristiretki Jerusalemiin
Tanskalaisten ristiretki Jerusalemiin on oletettu historiallinen ristiretki, jonka joukko tanskalaisia ylimyksiä teki Palestiinaan 1190-luvun alussa. Tiedot ristiretkestä perustuvat anonyymin henkilön kirjoittamaan keskiaikaiseen tekstiin "De Profectione Danorum in Hierosolymam" (”tanskalaisten matkasta Jerusalemiin”). Tanskalaiset lähtivät retkelle, kun muslimit olivat vallanneet Jerusalemin vuonna 1187. He pääsivät perille kuitenkin vasta, kun Rikhard I Leijonamieli ja Saladin olivat solmineet aselevon vuonna 1192. Tanskalaiset vierailivat tämän jälkeen pyhillä paikoilla ennen paluutaan kotiin. Lasten ristiretki
Näin noin 30 000 lasta marssi Marseilleen, jossa kaksi laivuria lupasi kuljettaa heidät pyhään maahan. Lapset päätyivät kuitenkin Afrikkaan ja heidät myytiin suurin joukoin orjiksi. Näin tämä alun perinkin epärealistinen hanke päätyi tuhoon. Fredrik II hirtätti kyseiset orjakauppiaat 17 vuotta myöhemmin oman ristiretkensä yhteydessä. Myös Saksassa syntyi vastaavanlainen lasten retki-innostus, mutta nämä 20 000 pelastuivat Brindisin satamassa valistuneen kirkonmiehen ansiosta, joka sai lapset palaamaan koteihinsa. Ensimmäinen ristiretki
Aleksios I:n ei oikein tiennyt mitä tehdä tämän odottamattomasti saapuneen 30 000 hengen armeijan kanssa, mutta päätti ajaa lossilla heidät Bosporinsalmen ylitse 6. elokuuta. Joukkion varastelu kasvoi yli äyräiden, he veivät jopa talojen lyijyiset katot. Aleksios varoitti Erakkoa taistelemasta ylivoimaisesti voimakkaampaa turkkilaisten armeijaa vastaan ja odottaa ristiretkeläisten pääarmeijaa. Varoituksista piittaamatta Erakko lähti liikkeelle Tyhjätaskun armeijan sekä muutaman tuhannen italialaissotilaan vahvuisen joukon kanssa. Päämaja perustettiin Kibotokseen (jota ristiretkeläiset kutsuivat Civetotiksi). Syyskuussa tuhannet ranskalaiset hyökkäsivät seldžukkien sulttaanin pääkaupunkiin Nikeaan. He ryöstelivät, kiduttivat ja tappoivat asukkaita. Joidenkin väitteiden mukaan he jopa grillasivat lapsia vartaissa. Ryöstelyn jälkeen he palasivat Kibotokseen ja myivät ryöstösaaliin. Ensimmäinen ristiretki Suomeen
Monet nykytutkijat pitävät kuitenkin mahdollisena, ettei koko ristiretkeä koskaan tehty. Tällöin kyseessä olisi myöhemmin sepitetty taru, jolla pyhimyksenä palvotulle Eerik-kuninkaalle rakennettiin sankarin mainetta. Toisaalta on mahdollista, että ristiretkitaru perustuu johonkin todelliseen tapahtumaan, jota legendassa on paisuteltu ja dramatisoitu. Pohjoiset ristiretket
Kehotus pohjoisille ristiretkille tuli virallisesti paavi Celestinus III:lta vuonna 1193, mutta jo sitä ennen olivat kristityt kuningaskunnat Saksassa ja Skandinaviassa tehneet valloitus- ja käännytysretkiä nykyisille Suomen, Baltian ja Venäjän alueille. Näitä retkiä tehtiin muun muassa seuraavien kansojen pariin:Aseelliset konfliktit Baltian rannoilla asuvien balttien ja slaavilaisten kansojen sekä heidän saksilaisten ja tanskalaisten naapuriensa välillä olivat jatkuneet jo vuosisatoja ennen ristiretkiä. Yhteenotoissa oli usein kyse maa- ja merikauppareittien hallinnasta ja ristiretket olivat tämän perinteen suoraa jatkoa. Nyt innoittajana oli paavi, ja käännytystyössä oli mukana useita paavin ritaristoja sekä aseellisia munkkijärjestöjä, kuten Saksalainen ritarikunta sekä Kalparitaristo. Ensimmäiset retket tehtiin samaan aikaan Pyhälle maalle suuntautuneen toisen ristiretken kanssa ja jatkuivat aina 1500-luvulle saakka. Ristiretket
Vuonna 1095 Bysantin keisari Aleksios I Komnenos pyysi apua paavi Urbanus II:lta seldzukkeja vastaan. Urbanus innostui tästä ja alkoi saarnata ristiretkeä Jerusalemin vapauttamiseksi. Ristiretkiaate voidaan katsoa alkaneen vuonna 1095 Paavi Urbanus II:n Clermontin kirkolliskokouksessa pitämän saarnan seurauksena. Urbanus II ei esittänyt kokouksessa ristiretkiaatetta omana ajatuksenaan, vaan ilmoitti sen olevan Jumalan tahto ja käsky. Lisäksi paavi "antoi Jumalan hänelle suomalla vallalla kaikkien ristiretkissä menehtyneiden synnit anteeksi", kuten Urbanus II asian kirkolliskokoukselle pitämässään puheessa ilmaisi. Clermontin kirkolliskokouksessa Urbanus II myös lupasi jokaiselle taistelussa kuolleelle kristitylle ikuisen autuuden . Neljäs ristiretki
Euroopassa ei ollut paljon intoa lähteä uudelle ristiretkelle muslimeja vastaan sen jälkeen, kun kolmas ristiretki oli epäonnistunut yrityksessä vallata Pyhä Maa takaisin. Euroopassa valittiin kuitenkin uusi paavi vuonna 1198. Paavi Innocentius III alkoi pian saarnata uuden ristiretken puolesta. Innocentius III:n mielestä jokaisen kristityn tuli ottaa osaa ponnisteluihin uuden ristiretken aikaansaamiseksi ja taistelemaan kykenemättömien tuli rukoilla ja paastota. Hän määräsi kaikissa kirkoissa kerättäväksi kolehteja, ja jopa pappien ja luostarien tuli lahjoittaa osa tuloistaan ristiretken tukemiseksi. Toinen ristiretki
Kristityt saivat jalansijaa Lähi-idästä ensimmäisen ristiretken onnistumisen ansiosta. Onnistuminen johtui pitkälti muslimien sisäisestä hajaannuksesta, mutta pian ristiretken jälkeen he alkoivat taas koota omia rivejänsä. Saraseenien joukosta nousi 1120-luvun loppupuolella kunnianhimoinen seldžukkilainen Mosulin kuvernööriksi noussut Imad ad-Din Zengi. Hän taisteli paljon toisia muslimihallitsijoita vastaan. Antiokian kuninkaan Bohemond II:n kuoltua vuonna 1130 valtio vajosi sisäisiin ongelmiin. Ongelmat lientyivät nopeasti kun Raymond de Poitiers löysi tiensä kuningaskunnan johtoon. Temppeliherrain ritarikunta
Ritarikunnan jäsenet jakaantuivat neljään ryhmään:Temppeliherrain ritarikunnan syntyhistoria juontaa juurensa aina varhaiskeskiajalle, jolloin lännellä oli kaksi päämäärää: pyrkiä pysäyttämään islamin eteneminen Euroopan mantereelle ja vallata Jerusalem. Vuonna 1095 paavi Urbanus II sanoi Clermontissa Ranskassa, että "antakaa niiden jotka ovat rosvoja tulla ritareiksi". Niinpä 27. marraskuuta 1095 kristityt lähtivät ensimmäiselle ristiretkelle Palestiinaan valloittaakseen Jerusalemin takaisin muslimeilta. Saavutettuaan voiton ristiretkeläiset perustivat neljä vuotta myöhemmin, vuonna 1099, Jerusalemin kuningaskunnan. Ensimmäinen ristiretki
Arabian niemimaalla syntyi 600-luvulla uusi uskonto, islam, joka perustui profeetta Muhammadin näkemiin näkyihin. Islam levisi erittäin tehokkaasti, pääosin kalifi Abu Bakrin ansiosta. Vain kahden vuoden aikana hän oli liittänyt yhteen muslimien rivit ja vallannut koko niemimaan. Bakr loi lisäksi iskukykyisen islamilaisen armeijan. Hänen asiaansa vei valloitusretkien muodossa eteenpäin kalifi Omar. Bysantti ja Persian sassanidit olivat aiemmin käytyjen sotien vuoksi heikkoja, eivätkä ne kyenneet vastustamaan Omarin hyökkäyksiä. Valtapyrkimysten seurauksena Bysantti menetti kristinuskon pyhimmät alueet Egyptin ja Syyria–Palestiinan. Vaikutusalue laajeni lisäksi Pohjois-Afrikaan ja Espanjan eteläosat joutuivat myös islaminuskoisten valtapiiriin. Idässä valtapiiri laajeni käsittämään myös nykyisten Irakin, Iranin ja Pakistanin alueet. Bysantin vastainen raja vakiintui Konstantinopolin läheisyyteen. Rauha rikkoontui 900-luvun jälkimmäisellä puoliskolla kun Bysantin keisari ryhtyi hyökkäyskannalle valloittaen Turkin seudulta takaisin aiemmin hallitsemiaan alueita. Turkin Tarsos ja Pohjois-Syyrian Antiokia olivat jälleen Bysantin hallinnassa. Ristiretket vendejä vastaan
Diminiä vastaan lähteneessä saksalaisten armeijassa olivat mukana Magdeburgin, Halberstadtin, Münsterin, Merseburgin ja Mährenin piispat. Armeijaa johti paavin legaatti Anselm Havelburgilainen. Ristiretkeläiset polttivat pakanallisen pyhäkön Malchowissa. Mukana olivat myös Meissenin rajakreivi Konrad Suuri ja Brandenburgin rajakreivi Albrekt Karhu ("Albrecht der Bär"). Rajakreivit halusivat jatkaa retkeä itään Szczeciniin, joka oli jo kristitty kaupunki. Pommerilaisten piispan Albertin ja paikallisen ruhtinas Ratiborin vastalauseiden (tai Szczecinin vahvojen muurien) vuoksi ristiretkeläiset kuitenkin kääntyivät takaisin. Pohjolan ensimmäinen virallinen ristiretki epäonnistui siis täydellisesti. Uusia alueita ei saatu paavin alaisuuteen, ja obotriittien kuningas Nyklot oli vielä vallassa eikä häntä ollut saatu käännytettyä kristinuskoon, vaikka hänestä olikin tullut saksien vasalli. Tanskalaiset ja saksit olivat myös tulleet epäluuloisiksi toisiaan kohtaan. Lasten ristiretki
Lasten ristiretki käytiin yleisen ristiretki-innostuksen laimettua Euroopassa. Siitä huolimatta vuonna 1212 Stephen de Cloyes, paimenpoika Luoteis-Ranskan Vendômesta, onnistui innostamaan suuria joukkoja lapsia ja nuoria ristiretkelle. ”Jumalan luokse, meren tuolta puolen me tahdomme etsiä pyhää ristiä”. Monet aikuisetkin ajattelivat tässä innostuksessa olevan jumalallista johdatusta mukana ja liittyivät joukkoon. Novgorodin ja jäämien sodat
Myös aiemmalla ns. ensimmäisellä ristiretkellä, joka keskiaikaisten lähteiden mukaan tapahtui vuonna 1150, on voinut olla yhteys jäämien ja Novgorodin sotiin. Jos retki on tositapahtuma ja se on todella tehty 1150-luvulla, se ajoittuu levottoman 1140-luvun jälkimaininkeihin, vaikka myöhemmät legendat kuvasivatkin sen puhtaasti kristinuskon levittämiseksi tehdyksi sotatoimeksi. Jotkut historioitsijat ovatkin nähneet retken suorana reaktiona jäämien vuonna 1149 kärsimään tappioon. Se on myös liitetty paavin kaksikymmentä vuotta myöhemmin mainitsemaan finnien yhteistyöhön ruotsalaisten kanssa. Ristiretket Suomeen
Ensimmäinen ristiretki Suomeen on 1200-luvun lopulla sepitetyssä Pyhän Eerikin legendassa kuvattu puolihistoriallinen tai kuvitteellinen tapahtuma, joka on sijoitettu 1150-luvulle. Legendan mukaan Ruotsin kuningas Eerik Pyhä ja englantilaissyntyinen piispa Henrik matkasivat Ruotsista Lounais-Suomeen sotajoukon kanssa. Kun kuningas palasi takaisin Ruotsiin, jäi piispa järjestelemään Suomen kirkollisia oloja. Ja lopulta Lalli surmasi hänet. Eerikistä on asiakirjamerkintöjä, mutta Henrikistä on vain niukasti tietoa. 
Niin sanottu toinen ristiretki Suomeen tehtiin Eerikinkronikan mukaan mahdollisesti vuosina 1249–1250. Sen johtajaksi on ehdotettu ruotsalaista mahtimiestä Birger-jaarlia. Ristiretken seurauksena Länsi-Suomi liitettiin lopullisesti Ruotsin valtakuntaan. Lyypekin kaupungin kronikka toteaa retkestä: "Birger pakotti Suomen Ruotsin kruunulle". Ensimmäinen ristiretki Suomeen
Tiedot ensimmäisestä ristiretkestä perustuvat 1270-luvulla kirjoitettuun "Pyhän Eerikin legendaan", jota ei voida pitää luotettavana lähteenä. Ensimmäinen ristiretki
Godefroy de Bouillon otti itselleen kaupungin hallitsijuuden ja kuninkaan sijasta arvonimen "Advocatus Sancti Sepulchri" (suom. "Pyhän haudan suojelija"). Valtauksen yhteydessä tapahtunutta verilöylyä lienevät muslimit myöhempinä aikoina suurennelleet, mutta tästä huolimatta joukkomurhia tapahtui myös kaupungin valtaamisen yhteydessä sekä sen jälkeen. Lasten ristiretki
Vuonna 1212 nuori ranskalainen "puer" Stephen ja saksalainen Nicholas väittivät saaneensa näkyjä Jeesuksesta. Ristiretkeläiset marssivat seuraten ristiä ja yhdistivät itsensä Jeesuksen raamatulliseen vaellukseen. Syksyllä 1212 köyhien joukko hajaantui ja katosi. Katolisen kirkon historia
Vuonna 1099 Ensimmäiseen ristiretkeen osallistuneiden ristiretkeläisten onnistui vallata Jerusalem. Samalla paavin valta idässä kasvoi. Jerusalemin valtaus jäi kuitenkin väliaikaiseksi, eikä se loppujen lopuksi tuottanut paljoa hyötyä paaveille. Sen sijaan neljäs ristiretki hajotti osittain Bysantin valtakunnan, jolloin Euroopan voimatasapaino järkkyi ja paavinvalta koki huomattavan nousun Innocentius III:n ollessa paavina. Kolmas ristiretki
Kolmas ristiretki alkoi 1189 yrityksenä vapauttaa Pyhä maa Saladinilta, joka oli valloittanut Jerusalemin. Pyhiinvaellus
Pyhiinvaeltaminen on elävä ja voimakas perinne katolisen kirkon keskuudessa. Alussa pyhiinvaellukset suuntautuivat Jeesuksen elämän merkittäville paikoille ja marttyyrien ja apostoleiden haudoille. Myöhemmin hyvin suureen suosioon ovat nousseet paikat, joissa oletettiin Pyhän Marian ilmestyneen. Nykyään nämä kohteet ovatkin kaikkein suosituimpia pyhiinvaelluskohteita katolisen kirkon keskuudessa. Ristiretket
Kahden vaikutusvaltaisen hengellisen ritarikunnan, temppeliherrojen ja johanniittojen, perustaminen ratkaisi aikanaan Lähi-idän kristillisissä kuningaskunnissa vallinneen ongelman kaupunkien puolustuksesta. Ensimmäisinä vuosinaan kristilliset kuningaskunnat olivat suojattomia ulkopuolisia hyökkäyksiä vastaan, eivätkä ne voineet taata Pyhällä maalla matkaavien pyhiinvaeltajien turvallisuutta. Ratkaistakseen tämän ongelman Hugo Paynsilainen perusti noin vuonna 1120 kristillisen ritarikunnan, jonka tehtäviin kuuluisi Jerusalemin ympäristössä matkaavien pyhiinvaeltajien suojeleminen. Ritarikunta sai päämajakseen Jerusalemin kuninkaan Balduin II:n määräyksestä Salomon temppelinä tunnetun al-Aqsan moskeijan rauniot. Tämä ritarikunta tultiin myöhemmin tuntemaan temppeliherrain ritarikuntana. Paavin vahvistettua ritarikunnan säännöstön vuonna 1129 ritarikunta alkoi suuresti kasvaa ja sai lahjoituksia kristityiltä lääninherroilta. Ristiretket
Heti alkuun syntyi erimielisyyttä siitä, kuka itse asiassa oli ristiretken johtaja. Paavi Urbanus II oli asettanut oman lähettiläänsä Adhemarin johtoon. Bysantin keisari Aleksios oli myös hyvin huolestunut, kun suuri ristiretkiarmeija saapui Konstantinopolin ulkopuolelle. Hän vaati, että kaikki johtajat vannoisivat uskollisuuttaan keisaria kohtaan ja palauttaisivat takaisin kaikki seldžukkien Bysantilta valloittamat maat. Ristiretkiaatteen saarnaaminen oli lisännyt myös juutalaisvastaisuutta, koska juutalaiset nähtiin samalla tavalla vääräuskoiksi kuin muslimit. Matkalla Lähi-itään ristiretkijoukot pakottivat kohdalleen osuneet juutalaiset ottamaan kasteen kuoleman uhalla, ja ensimmäisen kuuden kuukauden aikana lähes 10 000 juutalaista surmattiin. Urbanus II
Ristiretki sai alkunsa Piacenzan kirkolliskokouksessa maaliskuussa 1095, jolloin Urbanus otti vastaan lähettilään Bysantin keisari Aleksios I Komnenokselta, joka pyysi apua taistelussa muslimeja vastaan. Asiaa varten järjestettiin kirkolliskokous, johon osallistui niin monia Italian, Ranskan ja Burgundin piispoja, että kokous piti pitää ulkoilmassa. Clermontin kirkolliskokouksessa marraskuussa samana vuonna Urbanus piti yhden Euroopan historian tehokkaimmista puheista, kun hän kehotti ranskalaisia vapauttamaan Pyhän maan turkkilailaisten vallasta. Hän sanoi, että Ranska oli jo ylikansoitettu, mutta Pyhässä maassa virtasi maitoa ja hunajaa. Hän pyysi ranskalaisia tarttumaan miekkaansa Jumalan puolesta, ja kokous vastasi: ”Dieu le veult!” (Jumala tahtoo niin!). Yhdeksäs ristiretki
Ensisijainen syy retkelle oli mongolien häviö mamelukille vuonna 1260. Vihollisten kukistuttua mamelukki Baibars murhautti voittoisan Qutuzin ja sai näin sulttaanin tittelin itselleen. Heti päästyään valtaan hän järjesti hyökkäyksiä kristittyjen retkikuntia vastaan Arsufissa, Athlithissa, Haifassa, Safadissa, Jaffassa, Askelonissa ja Caesareassa. Kun ristiretkikaupungit linnoituksineen kaatuivat yksitellen, niiden asukkaat joko surmattiin tai myytiin orjiksi. Kristityt pyysivät apua Euroopan hallitsijoilta, mutta apu tuli hitaasti. Vuonna 1268 Baibars kukisti Antiokian, millä hän turvasi mamelukkien valtakunnan pohjoisrajan ja siirsi uhan ristiretkeläisten kaupunkiin Tripoliin. Kristillinen lähetystyö
Tämän oleellisena jatkona on pidettävä katolisen kirkon, etupäässä jesuiittojen kautta suurten löytöretkien jälkeen vieraissa maanosissa harjoittamaa lähetystointa. Uuden ajan alussa 1500-luvulla eurooppalaiset tutustuivat uusiin maanosiin löytöretkien myötä. Löytöretkeilijöiden, sotilaiden ja kauppiaiden mukana löytöretkille lähti myös munkkeja ja pappeja. Katolisen lähetystyön tuloksena Keski- ja Etelä-Amerikka tulivat 1500-luvulla kristinuskon vaikutuspiiriin. Afrikan ja Aasian rannikon kauppapaikoille syntyi kristillisiä seurakuntia. Ortodoksisen kirkon lähetystyö suuntautui pääasiassa Siperiaan, Alaskaan ja Kiinaan. Ensimmäinen ristiretki
Antiokian ollessa kristittyjen hallussa, näytti tie Jerusalemiin olevan melko vaivaton, liitto fatimidien kanssa saattaisi mahdollistaa tien Jerusalemiin taisteluitta. Ristiretkeläisarmeijan sisällä kuitenkin kuohui. Bohemond vaati Antioikiaa itsellensä kun Bysantin keisarin uskollinen puolustaja Raymond näki olevan oikeudenmukaisempaa luovuttaa se sopimuksen mukaisesti Aleksiokselle. Sanansaattaja lähetettiin viemään keisarille viestiä, että Jerusalemiin hyökättäisiin vasta marraskuun ensimmäisenä päivänä. Marraskuussakaan armeija ei edennyt Jerusalemia kohti, sillä ristiretkeläisten rivit oli viimeistään nyt revitty auki. Bohemond kieltäytyi jatkamasta Jerusalemiin ja karkotti Raymondin sotilaat pois Antioikiasta. Raymond piti kuitenkin oman osansa kaupunkia hallinnassaan. Toinen ristiretki
Euroopassa tiedettiin hyvin Edessan haavoittuvuus, mutta sen valloittaminen tuli silti yllätyksenä. Paavi Eugenius III:n saatua tiedon pyhiinvaeltajilta ja muiden ristiretkivaltioiden hallitsijoilta Edessan menetyksestä hän kirjoitti "Quantum praedecessores" -bullan () 1. joulukuuta 1145 julistaen toisen ristiretken alkaneeksi. Määräys jätettiin aluksi huomiotta, vaikka Ranskan Ludvig VII oli harkinnut uutta retkeä jo itsenäisesti, mutta hänen paroninsa suhtautuivat suunnitelmaan vastahakoisesti. Sekä paavi että Ludvig pyysivät keväällä 1146 apua aikansa Ranskan yhdeltä arvostetuimmalta henkilöltä, Bernhard Clairvauxilaiselta. Hän saarnasi retken puolesta Ranskassa ja onnistui saada tuhannet ihmiset vastaanottaman ristin (ts. mukaan ristiretkelle). Uusi ristiretki-innostus levisi ympäri Eurooppaa. Ensimmäinen ristiretki
Hyökkäyksen alettua 13. heinäkuuta ranskalaiset onnistuivat heti murtamaan etumaisen vallin. Puolustajilla oli etelässä parempi onni, sillä he onnistuivat tuhoamaan piirittäjien katapultin. Pohjoisessa puolustus epäonnistui täysin kun Gottfied Bouillonilainen sai piiritystorninsa avulla sotilaat muurin ylitse kaupungin sisälle. Sillä aikaa kun Bouillonilainen avaututti kaupungin portteja, Tankred miehitti temppelivuoren. Tiedon kiirittyä eteläosan puolustajille, he pakenivat nopeasti Davidin torniin. Suuri osa kaupunkilaisista pakeni valloittajien tieltä, mutta ne jotka eivät päässeet pois, tapettiin. Jerusalemin piiritystä seurannutta joukkomurhaa on myöhempinä aikoina paisuteltu todellisuutta suuremmaksi. Ristiretket
Suunniteltiin, että Edvard ja Ludvigin veli Anjoun Kaarle veisivät armeijansa Jerusalemin kuningaskunnan pääkaupunkiin Akkoon, minne Baibarsin sotaretki lopulta suuntaisi. Juuri kun he saapuivat kaupunkiin, Baibars oli Tripolin kimpussa, joka oli viimeinen jäljellä oleva alue Tripolin maakunnasta ja täynnä kristittyjä pakolaisia. Päämajoistaan Kyproksella ja Akkossa Edvard ja Kaarle hyökkäsivät Baibarsin sisälinjoihin. Loppuvuoden prinssi odotteli edesmenneen Ludvig IX:n ristiretkeläisiä sekä korjaten ja vahvistaen kaupungin puolustuksia. Ensimmäinen ristiretki
Kerbogahin joukkoja ei saatu kunnolla pidäteltyä näiden vyöryessä Antiokiaan, jolloin tilanne vaikutti ristiretkeläisten kannalta epätoivoiselta ja menetetyltä. Epätoivo johti kuitenkin uskonnolliseen hurmokseen ristiretkeläisissä. Eräs ristiretkeläisten mukana kaupunkiin saapunut kerjäläismunkki, Pietari Bartolomeus, kertoi pyhän Andreaksen ilmestyneen hänelle ja paljastaneen kaupunkiin kätketyn Longinuksen keihäänkärjen, joka legendan mukaan oli lävistänyt ristiinnaulitun Jeesuksen kyljen. Keihäänkärjen löydyttyä Antiokian tuomiokirkosta ristiretkeläiset kävivät hyökkäykseen ja löivät yllättyneen Kerbogahin joukot, jotka oli laskettu hajalle. Stefan Bloisilainen oli kesken taistelua tullut ajatuksiin, että ristiretki oli tuhoontuomittu yritys. Stefan jätti sodan ja palasi Eurooppaan. Matkalla hän törmäsi keisari Aleksiokseen ja hänen joukkoihinsa Filomeliumissa 20. kesäkuuta. Keisarille hän vakuutti Antioikian tilanteen olevan niin toivoton, että olisi parempi palata takaisin. Clermontin kirkolliskokous
Clermontin kirkolliskokous on vuonna 1095 pidetty kokous, jossa silloinen paavi Urbanus II kehotti kristittyjä ryhtymään sotaan muslimeja vastaan. Koko ristiretkiaatteen voidaan katsoa alkaneen tämän Urbanuksen Clermontin kirkolliskokouksessa pitämän saarnan seurauksena. Urbanus II ei esittänyt ristiretkiaatetta omana ajatuksenaan, vaan itsensä Jumalan tahtona. Ensimmäinen ristiretki
Juutalaisia pakotettiin kääntymään kristinuskoon kuoleman uhalla. Suurin osa valitsi mieluummin kuoleman ja tappoivat itsensä ennen kuin tulivat teurastetuksi. Ensimmäiset juutalaiset saivat surmansa jo Speyerissä, Kölnissä, Wormsissa ja Mainzissa. Ensimmäisen kuuden kuukauden aikana lähes 10 000 juutalaista surmattiin. Paavi Urbanus II ei ollut saarnoissaan kuitenkaan kehottanut juutalaisvastaisuuteen. Euroopan juutalaisvainoista puhuttaessa ensimmäisen ristiretken yhteydessä voidaan käyttää nimeä "saksalaisten vuoden 1096 ristiretki". Ristiretket
Samaan aikaan syrjäytetty visiiri Shawar pyysi tukea vaikutusvaltaiselta sotapäälliköltä Nur al-Diniltä, joka lähetti armeijansa auttamaan visiiriä. Tämän armeijan komentajina toimi sotapäällikkö Shirkuhin lisäksi Salah ad Din, eli Saladin. Tämä armeija onnistui valtaamaan Kairon, jolloin Shawar sai valtansa takaisin. Saadakseen itselleen riippumattomuuden Nur al-Dinista, pyysi Shawar sotilaallista apua Amalrik I:ltä, joka oli vastustanut Shawarin edeltäjää. Syntyneiden taistelujen tuloksena ristiretkeläiset vetäytyivät vapaaehtoisesti Egyptistä, jolloin Amalrik I:lle alettiin vastapalveluksena maksaa entistä suurempia veroja. Samoin Amalrik I sai vapaasti perustaa ristiritarivaruskunnan Kairon kaupunkiin. Ristiretket
Myöhemmin ristiretkiä tehtiin myös Euroopassa olevia pakanallisia tai harhaoppisina pidettyjä maita ja kansoja vastaan muun muassa Itämeren etelärannikolle. Tosin Itämeren piirissä tehdyillä sotaretkillä ei läheskään aina ollut paavin antamaa ristiretkijulistusta tukenaan, eivätkä aikalaiset välttämättä muutenkaan pitäneet niitä ristiretkinä: tällöin ristiretki-nimitys on syntynyt vasta myöhemmän historiankirjoituksen yhteydessä. Merkittäviä olivat myös katolisen kirkon kerettiläisiksi katsomia ryhmiä vastaan Etelä-Ranskassa ja Böömissä tehdyt ristiretket. Pohjoiset ristiretket
Ruotsalaiset tekivät 1100-luvulla useita ryöstöretkiä Itämeren toiselle puolelle. Novgorodilaisten lähteiden mukaan ruotsalaiset hyökkäsivät Laatokalle vuosina 1142 ja 1164. 1200-luvun alussa Länsi-Suomi oli kristittyä aluetta, ja paikalliset suurmiehet ilmeisesti tunnustivat ruotsalaisten kuninkaan vallan. Alue sai myös pian oman piispan. Vuonna 1237 paavi Gregorius IX kehotti ruotsalaisia tekemään ristiretken hämäläisiä vastaan, jotka olivat luopuneet kristinuskosta. Tämän toiseksi ristiretkeksi kutsutun sotaretken ajankohta on kiistelty. Vuonna 1240 ruotsalaiset hyökkäsivät Novgorodia vastaan Inkerissä. Novgorodilaiset kukistivat ruotsalaiset Nevan taistelussa. 1200-luvun lopulla Eerik Pyhän pyhimyskultti levisi Ruotsissa ja Eerikin tekemää, luultavasti fiktiivistä, ensimmäistä ristiretkeä käytettiin esikuvana tuleville ristiretkille itään. Eerikiä käytettiin propagandamielessä aina keskiajan loppuun asti. Ruotsalaiset ja novgorodilaiset sotivat Karjalan ja Inkerin herruudesta vuosikymmenien ajan. Vuonna 1323 solmittu Pähkinäsaaren rauha ei kuitenkaan lopettanut vihanpitoa. Muun muassa Ruotsin tunnetuin pyhimys Pyhä Birgitta julisti ristiretkeä venäläisiä vastaan. Tämä ristiretki toteutettiin Maunu Eerikinpojan johdolla vuonna 1348. Ruotsalaiset valtasivat Pähkinäsaaren linnoituksen, joka kuitenkin menetettiin pian. Vielä vuonna 1378 paavi Urbanus VI julisti ristiretkeä harhaoppisia venäläisiä vastaan. Viimeinen ruotsalainen ristiretki venäläisiä vastaan tapahtui vuonna 1496. Tämä sotaretki tehtiin kostona venäläisten vuonna 1495 tekemälle hyökkäykselle. Ruotsalaiset valtasivat muun muassa Ivangorodin. Ensimmäinen ristiretki
Eurooppaan muodostui samalla kaksi uskonnollista keskusta: paavin hallitsema Rooma ja isapostoloksen (Bysantin keisarin) hallinnoima Konstantinopoli. Leo I:n ansiosta paavin asema tässä dipolissa nousi hierarkiassa korkeammalle. Länsi-Rooman heikentyessä germaanien ja muiden hyökkäilyjen takia, paavin asema vastavuoroisesti kasvoi. Jo Gelasius I:llä oli tarvittava arvovalta moittimaan maallista hallitsijaa kirkon sisäisiin asioihin puuttumisesta. Itä-Euroopassa tilanne oli toinen, sillä keisarilla oli yksiselitteisesti ylin valta, kirkonkin suhteen. Ensimmäinen ristiretki
Ristiretkiarmeijan muodostuminen ei silti ollut mikään itsestäänselvyys. Monia hallitsijoita vaivasivat ajatukset juutalaisista, matkan pituudesta ja matkan mielekkyydestä ylipäätänsä. Toiset eivät halunneet olla Jeesuksen ristiinnaulitsemisesta syytettyjen juutalaisten kanssa missään tekemisissä, kun toiset taas ajattelivat surmata juutalaiset ensitöikseen. Juutalaiset nähtiin samalla tavalla vääräuskoisiksi kuin muslimitkin. Paratiisi
Paratiisi oli kristittyjen alkukirkon hallitseva visuaalinen teema heidän pyhätöissään. Jeesus ja hänen seuraajansa kuvattiin vehreässä neljän joen halkomassa maisemassa, joka vastasi apostoli Paavalin apokalypsin kuvausta paratiisista. Alkukirkon jäsenille paratiisi ei ollut taivas tai elämänjälkeinen paikka, vaan tässä maailmassa oleva paikka, jonka Jumalan henki on siunannut. Kristinuskon ensimmäisten vuosisatojen kirkkojen seiniltä löydetyt lukuisat värikkäät kuvaukset paratiisista mukailivat alkukristittyjen silmien edessä senaikaisia rukouksia, tarinoita, psalmeja ja hymnejä, ja korostivat todellista maailmaa, joka luotiin hyväksi ja onnelliseksi. Vasta noin 800-luvulta alkaen kristinusko siirtyi maanpäällisen paratiisin korostamisesta ristiinnaulitsemisen korostamiseen, samalla sysäten paratiisin kuolemanjälkeiseen elämään. Ensimmäinen säilynyt krusifiksi on vasta vuodelta 965. Aloittaessaan ensimmäisen ristiretken vuonna 1095 Paavi Urbanus II julisti paratiisin kuolemanjälkeiseksi paikaksi, jonne Pyhässä sodassa kuollut pääsisi palkaksi juutalaisten ja muslimien tappamisesta. Albigenssiristiretki
Kun mikään toimenpiteistä ei johtanut tulokseen, kirkko päätti siirtyä voimakeinoihin, ja paavi Innocentius III julisti ristiretken albigensseja vastaan. Ristin tunnuksen otti noin 20 000 miestä ja aatelista Saksasta, Englannista ja Ranskasta. Ristiretki alkoi vuonna 1209, jolloin ensimmäiset kaupungit vallattiin. Ristiretket
Vaikka muslimit olivat valloittaneet Jerusalemin jo 600-luvulla, jatkuivat kristittyjen järjestämät pyhiinvaellukset kaupunkiin. Jerusalemin pyhiä paikkoja kristityille olivat muun muassa perimätietoon perustuvat paikat Jeesuksen kuolin- sekä hautapaikasta. Muutenkin "Pyhänä maana" tunnettu Lähi-idän alue nykyisen Israelin alueella oli kristityille pyhää, koska Jeesuksen katsottiin vaikuttaneen elämänsä aikana juuri näillä alueilla. Kristinuskon historia Suomessa
Legendan mukaan englantilaissyntyinen Uppsalan piispa Henrik sekä Ruotsin kuningas Eerik Pyhä tekivät noin vuonna 1155 ristiretken Suomeen. Koska varhaisin tätä retkeä kuvaava lähde, "Pyhän Eerikin legenda", on kirjoitettu vasta 1200-luvun lopuilla, ovat monet historioitsijat kyseenalaistaneet koko ristiretken todenperäisyyden. Ristiretkeä kuvaa myös suomalainen kansanruno, "Piispa Henrikin surmavirsi", joka kertoo piispa Henrikin kokemasta marttyyrikuolemasta Köyliönjärven jäällä. Tämän kertomuksen vanhin säilynyt käsikirjoitus on peräisin 1600-luvulta. Ensimmäinen ristiretki Suomeen
Lähteiden mukaan arviolta vuonna 1155 Ruotsin kuningas Eerik Pyhä (Eerik IX Jedvardinpoika) ja englantilaista syntyperää ollut Uppsalan piispa Henrik matkasivat Uplannista Lounais-Suomeen, mahdollisesti Satakuntaan tai Varsinais-Suomen pohjoisosaan sotajoukon kanssa. Kuningas palasi sotaretken päätyttyä takaisin Ruotsiin piispan jäädessä järjestelemään Suomen kirkollisia oloja. Työ päättyi kuitenkin Henrikin yllättävään kuolemaan.