Kuka oli Japanin joukkojen komentaja Jalujoen taistelussa?
Jalujoen taistelu
Keisarillisen Japanin armeijalla oli Koreassa käytössään kolmeen divisioonaan jaettuna yhteensä noin 42 000 sotilasta. Japanin joukkojen komentaja kenraalimajuri Kuroki Tamemoto keskitti joukkonsa Sinuijun kaupungin eteläpuolelle ja valmistautui hyökkäämään venäläisten joukkoja vastaan Jalujoella. Japanilaiset saivat Zasulitsin uskomaan joukkojen Sinuijun lähellä olevan harhautus kahakoimalla venäläisiä vastaan Jalujoen suulla, jonne hän keskitti suurimman osan sotilaistaan. Japanilaiset saivat rakennettua useita ponttonisiltoja joen yli ilman minkäänlaista vastustusta, ja Kuroki sai siirrettyä kolme divisioonaansa joen pohjoispuolelle. Zasulitsin puutteellinen tiedustelutoiminta johti siihen, että japanilaisia vastassa oli vain muutama pataljoona venäläisiä sotilaita. Pjongjangin taistelu
Pjongjangin taistelun jälkeen Japanin 1. armeijan komentajaksi tuli kenraali Nozu marsalkan terveysongelmien vuoksi. 5. divisioonan komentajaksi tuli kenraaliluutnantti Yasukata Oku. Japanilaisjoukot jatkoivat etenemistä pohjoiseen Jalujoelle ilman vastarintaa kiinalaisten päätettyä vetäytyä Pohjois-Koreasta ja asettua puolustukseen Jalujoen pohjoisrannalle.
Jouko Luosto
Luosto osallistui talvisodassa Tolvajärven ja Aittojoen taisteluihin, joissa hän toimi joukkueenjohtajana Pajarin komentamissa pohjoishämäläisissä joukko-osastoissa. Osaston miehistä useimmat olivat Tampereelta ja Hämeen pohjoisosista. Hän osallistui Tolvajärven ensimmäiseen hyökkäykseen, jossa kaatui erityisesti Längelmäen, Kuhmoisten ja Mäntän kuntien sotureita. Tolvajärveltä hyökkäys jatkui itään ja seuraava kova paikka oli Metsänvartijan talo ja Ingoinaho, jonne venäiset olivat linnoittautuneet. Ingoinahon jälkeen suomalaiset jatkoivat Jylmäkänlahden kautta Ägläjärven tuntumaan ja muutaman päivän taistelujen jälkeen venäiset lyötiin Ägläjärvellä. Tämän jälkeen venäläisiä seurattiin Aittojoelle, jonne muodostettiin asemat talvisodan loppuun saakka. Kiinan–Japanin sota (1894–1895)
Korea (jossa vallitsi Joseon-dynastia) oli perinteisesti ollut Kiinan tribuuttivaltio. Vuonna 1875 Kiinan Qing-dynastia ei puuttunut asiaan kun Japani avasi Korean ulkomaalaisille. 1882 Koreassa tapahtuneen vallankaappauksen ja samassa yhteydessä tapahtuneen Japanin lähetystön polttamisen jälkeen sekä Kiina että Japani lähettivät laivastonsa Koreaan. Kiinalaisia sotilaita jätettiin Koreaan, komentajana Yuan Shikai. Joutsenon taistelut
Valkoiset organisoivat joukkonsa maaliskuun alussa uudelleen niin, että Imatran alueen joukot nimettiin Karjalan ryhmän 3. rykmentiksi, jonka päälliköksi tuli ratsumestari Aito Husso. Hänet siirrettiin muihin tehtäviin jo 15. maaliskuuta ja tilalle nimettiin jääkäriluutnantti Kalle Kuokkanen, jonka tilalle puolestaan tuli reilun viikon kuluttua jääkärimajuri Armas Ståhlberg. Rykmenttiin kuului kolme pataljoonaa, joissa kussakin oli kolme komppaniaa, sekä vielä itsenäinen konekivääriosasto, ratsuväen osasto ja lentävä osasto. Pataljoonien päälliköiksi nimettiin Veikko Raatikainen, luutnantti Edvard Astola sekä jääkäri Hjalmar Raatikainen. Lentävän osaston päällikkönä toimi myöhemmin Joutsenon taisteluista muistelmateoksen kirjoittanut Eino I. Parmanen. Rykmenttiin kuuluneista kolmesta Karjalan ryhmän pataljoonasta 7. pataljoona oli sijoitettu Imatralle, 8. pataljoona Joutsenoon ja 9. pataljoona Jääskeen. Sodan alettua Savon rintamalle lähteneet Lappeenrannan suojeluskuntalaiset liittyivät maaliskuun alussa myös Joutsenon rintaman joukkoihin. Jussi Korhonen (jääkäri)
Korhonen osallistui talvisotaan joukkueenjohtajana Jalkaväkirykmentti 16:ssa ja otti osaa taisteluihin Tolvajärvellä ja Aittojoella. Jatkosodan puhjettua hänet määrättiin joukkueenjohtajaksi Jalkaväkirykmentti 26:een. Jatkosodassa hän osallistui Kavantsaaren taisteluun, missä hän haavoittui 23. elokuuta 1941. Nikolai Beljajev
Nikolai Ivanovits Beljajev () oli neuvostoliittolainen 139. Jalkaväkidivisioonan komentaja talvisodassa. Beljajevin joukot ottivat yhteen talvisodassa Tolvajärven–Ägläjärven taisteluissa komentanutta eversti Paavo Talvelan joukkoja vastaan 1939. 139. Jalkaväkidivisioona kuului Neuvostoliiton 8. armeijan alaisuuteen, jota johti sodan alussa divisioonankomentaja Ivan Habarov. Japanin hyökkäykset Koreaan (1592–1598)
Handandon taistelu sai pian jatkoa, kun Kato Yoshiaki ja Kuki Yoshitaka saapuivat tarkoituksenaan saada osansa Wakizakan voitosta. He kuitenkin kohtasivat taistelussa hävinneen amiraalin Angolpossa, jonne Wakizaka oli perääntynyt. Amiraali Yi oli lähtenyt Wakizakan perään, mutta joutui kovan tuulen takia odottamaan päivän, ja saapui Angolpohon 16. elokuuta. Hän yritti jälleen houkutella japanilaisia hyökkäämään perääntymistaktiikallaan, mutta tällä kertaa tuloksetta. Yi joutui muuttamaan taktiikkaansa, ja komensi korealaiset alukset tulittamaan vuorotellen japanilaisia, ja perääntymään tehden tilaa muille. Lopulta hän kuitenkin päätti lopettaa hyökkäyksen, koska pelkäsi japanilaisten kostavan hyökkäyksen tappamalla korealaisia siviilejä. Yi palasi paikalle seuraavana päivänä, jolloin japanilaiset olivat perääntyneet. Kiinan–Japanin sota (1894–1895)
Myös sodan johto kiinalaisten puolelta oli sekaisin, kun taas Japanin armeija oli huomattavasti uudenaikaisempi ja paremmin johdettu. Japanin maavoimat olivat aseistetut nykyaikaisilla kivääreillä, kun taas Kiinan armeijalla oli taisteluissa mukana jopa perinteisillä bambukeihäillä aseistautuneita osastoja. Niinpä Japani voitti helposti vallaten Port Arthurin, Dalianin ja Weihaiwein. Japanin sotamenestyksen taustalla olivat ennen kaikkea seuraavat seikat: parempi aseistus, parempi sodanjohto ja paremmin koulutettu armeija kuin Kiinalla. Japani käytti armeijansa koulutukseen runsaasti ulkomaalaisia kouluttajia 1800-luvun lopulla. Maavoimia kouluttivat pääosin saksalaiset upseerit ja merivoimia brittitupseerit. Tarutinon taistelu
2. Jalkaväkiarmeijakunta: komentaja kenraaliluutnantti Karl Gustav Baggovut
3. Jalkaväkiarmeijakunta: komentaja kenraalimajuri Pavel Stroganov
4. Jalkaväkiarmeijakunta: komentaja kenraaliluutnantti Aleksandr Osterman-Tolstoi
1. Ratsuväkiarmeijakunta: komentaja kenraaliadjutantti Vasili Orlov-Denisov Fusō (1877)
Alus toimitettiin Japaniin ja vuodesta 1881 sen kotisatamana toimi Jokohama. Aluksen palveluksesta poistoa suunniteltiin jo vuonna 1891, mutta se kuitenkin otti osaa ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan vuosina 1894–1895. Sodan aikana alus osallistui Jalujoen taisteluun, jossa siihen osui kahdeksan kranaattia surmaten kaksi ja haavoittaen kahtatoista miehistönjäsentä, sekä Weihaiwein taisteluun. Vuonna 1894 alus modernisoitiin, jolloin sen parkkitakila ja päämasto poistettiin. Samalla alukselle asennettiin kahdeksan kuuden tuuman 50 pituuskaliiperin pikatykkiä, seitsemän konekivääriä ja kaksi 18 tuuman torpedoputkea. Peleliun taistelu
Taistelu päättyi liittoutuneiden voittoon 27. marraskuuta 1944. Taistelussa japanilaisten komentaja Kunio Nakagawa kaatui. Saarta puolustaneesta 11 000 japanilaissotilaasta vain 202 selvisi hengissä ja heidät vangittiin myöhemmin. Singaporen taistelu
Helmikuun 1942 alkupäivinä Yamashitan johtamien japanilaisjoukkojen vahvuus Johor Bahrussa oli noin 30 000 miestä. Japanilaisjoukoilla oli puutetta niin aseista, ammuksista, polttoaineesta kuin ruoastakin. Japanilaisilla oli kuitenkin edelleen hallussa alueen ilmaherruus. Akitsushima (1892)
Jo ennen ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan alkamista "Akitsushima" päällikkönään Kamimura Hikonojō osallistui Pungdon taisteluun Kiinan keisarillisen laivaston risteilijä "Jiyuania" vastaan. Kiinalaisristeilijän onnistui paeta, mutta "Akitsuhima" valtasi tykkivene "Kwang Yin". Jalujoen taistelussa 17. syyskuuta 1894 alus upotti risteilijä "Zhiyuanin". Taistelun aikana aluksella sai surmansa viisi ja haavoittui kymmenen miehistönjäsentä. Alus osallistui Weihaiwein taisteluun, jossa se tuki maavoimia tykistöllään. Sangjun taistelu (1592)
Il lähetti tiedustelijansa paikantamaan japanilaisten sijainnin, mutta nämä menehtyivät japanilaisten käsissä. Il oletti vihollistensa olleen lähellä, ja pian Konishi Yukinagan armeija ilmestyi metsästä. Konishi komensi joukkonsa ampumaan arkebuuseilla vuoroissa, ja samalla jakoi joukkojansa saartaakseen korealaiset. Korealaiset vastasivat tulitukseen jousin, mutta eivät päässeet yhtä tehokkaaseen tulokseen. Sekasortoon joutunut korealaisten armeija pakeni pian kenraali Yi Il mukanaan. Il riensi ilmoittamaan japanilaisten etenemisestä edelleen kenraali Sin Ipille Chungjuun. Japanin hyökkäykset Koreaan (1592–1598)
Noin kolme viikkoa Okpon taistelun jälkeen amiraali Yi ohjasi laivastonsa kohti Sacheonia, missä raporttien mukaan oli japanilaisten aluksia. Tällä kertaa Yin laivastoon kuului myös yksi kilpikonnalaiva, jonka Yi oli itse valmistuttanut. Saavuttuaan Sacheoniin, Yi kohtasi japanilaisten ankkuroituneen laivaston. Korealaisten nuolet eivät olisi yltäneet vahingoittamaan maissa olleita japanilaisia, joten Yi esitti perääntyvänsä. Japanilaiset miehittivät nopeasti aluksensa, ja lähtivät Yin perään. He joutuivat kilpikonnalaivan tulilinjalle, ja korealaiset tuhosivat kaikki heitä seuranneet japanilaisalukset. Amiraali Yin olkapäähän osui luoti taistelun aikana, mutta hän selvisi vammasta hengissä. Venäjän–Japanin sota
Tsushiman meritaistelu käytiin 27.–28. toukokuuta 1905 Venäjän amiraali Zinovi Rožestvenskin johtaman Venäjän Itämeren-laivaston ja Japanin amiraali Tōgō Heihachirōn johtaman laivaston välillä. Taistelussa Japani tuhosi Venäjän Itämereltä lähettämät alukset. Venäjän 11:stä taistelulaivasta seitsemän upposi ja neljä jäi japanilaisille. Japanilaiset menettivät vain kolme torpedovenettä. Venäjän miestappiot olivat 4 830 miestä, Japanin 117. Seonghwanin taistelu
Keisarillisen Japanin armeijan saatua käskyn luoda Koreaan uusi hallinto karkoittamalla Kiinan Beiyangin armeijan joukot alueelta tarvittaessa voimakeinoin. Japanin 1. armeijan 4000 miehen osasto kenraalimajuri Ōshima Yoshimasan johdolla marssi Seoulista etelään Asaniin. Seonghwanissa olevat noin 3880 miehen kenraali Nie Schichengin komentamat kiinalaisjoukot pyrkivät estämään japanilaisten joukkojen etenemisen. Kiinalaiset kaivautuivat ja laskivat osan riisipelloista tulvan alle. Joukoille lähetetyt täydennykset kuitenkin tuhoutuivat Pungdon taistelussa 25. heinäkuuta. Eylaun taistelu
Vasen sivusta: Komentaja kenraalimajuri Aleksandr Osterman-Tolstoi
Vahvennetut etuiskujoukot: Komentaja kenraalimajuri Karl Gustav Baggovut.
Vasemman sivustan ratsuväki: Komentaja kenraaliluutnantti Dmitri Golitsin.
Keskusta: Komentaja kenraaliluutnantti Fabian Osten-Sacken
Keskustan reservi: komentaja kenraaliluutnantti Dmitri Dohturov
Keskustan reservin ratsuväki: Komentaja kenraalimajuri Jefim Tšaplits.
Oikea sivusta: Komentaja kenraaliluutnantti Nikolai Tutškov
Etuiskujoukot: Komentaja kenraalimajuri Jevgeni Markov
Oikean sivustan ratsuväki: Komentaja kenraaliluutnantti Pavel Palen Nietjärven taistelu
Nietjärven taistelu oli jatkosodassa heinäkuussa 1944 Aunuksen ryhmän ja erityisesti vahvennetun 5. divisioonan alueella Laatokan Karjalassa käyty suomalaisten torjuntavoittoon päättynyt taistelu, joka esti neuvostojoukkojen tunkeutumisen syvälle Suomeen. Torjuntavoiton saavuttanutta yhtymää komensi 5. divisioonan komentaja kenraalimajuri Kustaa Tapola, joka palkittiin tästä saavutuksestaan Mannerheim-ristillä. Jalkaväkirykmentti 8 (jatkosota)
Jalkaväkirykmentti 8 (JR 8) kuului osana 11. divisioonaa VI armeijakuntaan, jota komensi Paavo Talvela. 27. kesäkuuta 1941 voimaan tulleessa järjestelyssä divisioonan joukkoja sijoitettiin kahteen taisteluosastoon, osasto Susitaipaleeseen (komentajana Paavo Susitaival) ja osasto A:han (komentajana Pietari Autti). JR 8 kuului jälkimmäiseen 2. heinäkuuta mennessä osasto A oli sijoittunut kolmen kilometrin etäisyydelle rajasta. Tällöin annettujen peitenimien joukossa oli myös JR 8:n komentajaa edustava "Ukko". Rykmentin pataljoonat olivat vastaavasti "Uuras" (I P), "Untamo" (II P) ja "Uikku" (III P). II pataljoonaan kuuluva 4. komppania ylitti rykmentin joukoista ensimmäisenä rajan miehittäen vastustajan tukikohdan Kukkovaarassa 4. heinäkuuta. Hiei (1877)
"Hiei" osallistui ensimmäiseen Kiinan ja Japanin sotaan, jossa se vaurioitui Jalujoen taistelussa. Se osallistui Taiwanin maihinnousuun vuonna 1895 ja tulitti 13. lokakuuta Kiinan rannikkolinnaketta Takowissa. Sotatoimien päätyttyä alus palasi koulutustehtäviin tehden purjehduksen Välimerelle vuonna1897. Yoshitsugu Saito
Yoshitsugu Saitō () (2. marraskuuta 1890 – 10. heinäkuuta 1944) oli keisarillisen Japanin armeijan kenraaliluutnantti toisen maailmansodan aikana. Hän komensi Japanin 43 divisioonaa Saipanin taistelussa. Saitō taisteli amerikkalaisia joukkoja vastaan viimeiseen mieheen asti. Saiton haavoituttua kranaatinsirpaleesta hän teki rituaalisen itsemurhan maanalaisessa luolassa 10. heinäkuuta Saipanin kukistuttua. Angaurin taistelu
Saaren sanottiin olevan turvallinen jo 30. syyskuuta, vaikka kulhon alueella ja ympäristössä oli vielä noin 300 japanilaissotilasta, jotka kestivät vielä lähes neljä viikkoa. Lokakuun alussa sotatoimet kutistuivat pienimuotoiseksi tiedusteluksi, väijytyksiksi, sudenkuoppien tekemiseksi ja tarkka-ampumiseksi. Saaren puolustusta johtanut Goto kaatui 18. lokakuuta. Hongkongin taistelu
Japanilaiset aloittivat hyökkäyksen Hongkongiin 8. joulukuuta 1941 noin kuusi tuntia Pearl Harbourin iskun jälkeen. Hyökkäävät joukot kuuluivat japanilaisten kokeneeseen 38. divisioonaan ja hyökkäystä edelsi alueen kiitoteille ja sotilastukikohtiin tehdyt ilmaiskut. Japanilaiset olivat perillä brittien puolustusjärjestelyistä Hongkongissa ja Kowloonin niemimaa sekä muut Hongkongin alueet mantereella kukistuivat vain muutaman päivän jälkeen. Brittien kenraalimajuri Christopher Maltbyn komentamat joukot vetäytyivät aluksi uusien territorioiden halki kulkevalle niin sanotulle gininjuojien puolustuslinjalle. Uusilla territorioilla oli noin neljännes brittijoukoista ja joukkojen valtaosa oli Hongkongin saarella. Japanilaisia auttoivat paikalliset triadit ja pian japanilaiset olivat nostaneet lippunsa Kowloonin rannalle. Maltby antoi määräyksen vetäytymisestä Hongkongin saarelle 11. joulukuuta. Shogun – voittamaton
Brittiläis-luotsi John Blackthorne (Richard Chamberlain) miehistöineen haaksirikkoutuu Japaniin matkalla kohti tuntematonta. Japanissa heidät otetaan varoen vastaan, ja jesuiittapappi valehtelee Blackthornen ja hänen miehistönsä aikomuksista, jonka seurauksena heidät pistetään maakuoppaan. Kylän samurai-päällikkö rankaisee heitä mm. keittämällä yhden miehistön jäsenen elävältä. Koska Blackthornen nimi on japanilaisten mielestä vaikea lausua, ruvetaan häntä kutsumaan "Anjin-san"-nimityksellä, joka tarkoittaa yksinkertaisesti "luotsia". Sangjun taistelu (1592)
Kenraali Yi Il oli kerännyt 900 maanviljelijän joukon pienen ratsumiesryhmänsä lisäksi, ja valmistautui kohtaamaan japanilaiset pienellä kukkulalla Sangjun lähellä. Kun viestinviejä saapui kertomaan suuren japanilaisarmeijan lähestymisestä, Yi teloitti hänet. Hän ei joko uskonut miehen viestiä, tai ei halunnut tämän laskevan miestensä taistelutahtoa. Granikosjoen taistelu
Aleksanteri lähetti aluksi joen yli Ptolemaios Filippoksen pojan johtaman ratsuväkiosaston, johon kuului myös Amyntas Arrabaioksen pojan johtamaa kevyttä ratsuväkeä, rykmentin verran jalkaväkeä ja kevyesti aseistetut paionialaiset. Näiden joukkojen tarkoitus oli lyödä persialaisten rintamaan aukko, johon Aleksanterin johtama ratsuväki voisi hyökätä. Aleksanteri johti ratsuväen pääosaa joen yli viistoon joen virtaussuuntaan. Tarkoitus oli, etteivät persialaiset pääsisi hyökkäämään hänen hyökkäysosastonsa sivustaan. Hyökkäystä säestivät torvensoittajat ja Enyaliokselle osoitetut sotahuudot. Japanin hyökkäykset Koreaan (1592–1598)
Soulia kohti edennyt Sō Yoshitoshi otti haltuunsa Yangsanin linnan, jonka korealaiset olivat hylänneet japanilaisten lähestyessä. Yukinagan joukot lähtivät samana päivänä Tongnaesta ja etenivät seuraavaksi vastaan tulleelle Daegulle, jonka korealaiset olivat myös hylänneet valmistautuakseen taistelemaan pohjoisempana. Yukinaga jatkoi matkaa ylittäen puolustamattoman Nakdong-joen, jolla hän sai kuulla tiedustelijoiltaan korealaisten odottavan häntä Sangjussa. Yukinaga kohtasi Yi Ilin johtamat joukot lähellä kaupunkia ja ajoi nämä perääntymään Chungjuun. Chungjussa korealaiset raportoivat tapahtumista komentaja Sin Ipille, joka päätti kohdata vastustajansa Tangumdaen kukkuloilla. Hän sijoitti sotilaansa Han-joen varrelle niin etteivät nämä voisi paeta. Taistelu oli joka tapauksessa jälleen voitokas japanilaisille ja Sin Ip menehtyi sotilaittensa joukossa. Kiinan–Japanin sota (1894–1895)
Kiinan osalta taisteluun osallistui vain Beiyang-laivasto muiden Kiinan laivastojen pysytellessä puolueettomina. Keltaisella merellä käydyssä meritaistelussa Japanin kevyet torpedoveneet ja hävittäjät voittivat Kiinan raskaista taistelulaivoista koostuneen taisteluosaston. Japanin taktiikka perustui enemmän liikuvuuteen kuin tulivoimaan. Lisäksi Japanin laivasto oli rakenteeltaan paljon uudenaikaisempi kuin Kiinan laivasto ts. alukset olivat uudempia. Joutsenon taistelut
Joutsenossa taistellutta valkoisten Karjalan ryhmän 3. rykmenttiä johti muun muassa jääkärimajuri Armas Ståhlberg, joka kuitenkin kaatui huhtikuun puolivälissä. Punaisten puolelta taisteluun osallistui paikallisten punakaartilaisten lisäksi runsaasti Helsingistä lähetettyjä joukkoja. Punaisten rintamakomentajana oli aluksi Viktor Ripatti ja Penttilässä taistelleita joukkoja puolestaan komensi näyttelijä Jalmari Parikka. Port Arthurin piiritys
Port Arthurin saartorenkaan ulkopuolelle jääneitä venäläisiä komensi Aleksei Kuropatkin. Hän ei kuitenkaan halunnut sitoa joukkojaan piirittäviä japanilaisia vastaan, sillä hänen selustaansa uhkasi Kurokin komentamat japanilaiset. Japanilaisten 2. armeijan komentaja kenraali Oku johti joukkonsa Kuropatkinia vastaan ja Port Arthuria vastaan jäi Maresuke Nogin 3. armeija. Japanilaiset olivat lisäjoukkoja tuodakseen vallanneet Dalnyn satamaan Port Arthurin lähistöllä ja operaation aikana Japanin laivastoa komentanut Tōgō Heihachirō menetti kaksi kuudesta taistelulaivastaan "Hatsusen" ja "Yashiman" ajettua merimiinoihin. Saman operaation yhteydessä uppsivat myös risteilijät "Yoshino" ja "Miyako". Venäläisten Witthöft komensi muiden alustensa lisäksi kolmea taistelulaivaa, jotka olivat tosin vaurioituneet Port Arthurin taistelussa sodan alussa. Taistelulaivat "Retvizan" ja "Tsesarevitš" oli korjattu, mutta "Pobedan" korjaukset olivat vielä kesken. Aleksejev oli antanut hänelle käskyn lähteä Vladivostokiin, mutta japanilaiset saivat tiedon venäläisten aikeista vakoojaltaan. Tōgō johti aluksensa Port Arthurista lähteneitä venäläisiä vastaan, jolloin Witthöft kääntyi takaisin satamaan. Sieltä hän ei suostunut lähtemään Aleksejevin ja keisari Nikolai II:n patisteluista huolimatta. Jalujoen taistelu (1894)
Jalujoen taistelu eli Keltaisenmeren taistelu () oli ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan toinen meritaistelu. Se käytiin 17. syyskuuta 1894 Koreanlahdella Jalujoen suulla Korean ja Kiinan rajalla keisarillisen Japanin ja Kiinan keisarikunnan Beiyangin laivastojen välillä. Jaavan taistelu
Jaavan taistelu oli osa Japanin Hollannin Itä-Intian sotaretkeä toiseen maailmansotaan kuuluneessa Tyynenmeren sodassa. Taistelu käytiin japanilaisten ja liittoutuneiden välillä Jaavan saaresta Hollannin Itä-Intiassa (nyk. Indonesiassa). Taistelu alkoi 28. helmikuuta 1942 ja päättyi liittoutuneiden antautumiseen 12. maaliskuuta. Taistelun ohessa käytiin myös Jaavanmeren ja Sundasalmen meritaistelut, jotka päättyivät japanilaisten voittoon. Japanilaiset miehittivät Jaavan saarta sodan loppuun asti, kunnes saarella olevat japanilaiset antautuivat liittoutuneille vuonna 1945. Jalkaninjat
Jalkaninjat olivat pitkään Silppurin alias Oroku Sakin alaisia siihen asti kunnes hänet tapettiin. Ne jakaantuivat omiin pieniin ryhmiin ja taistelivat New Yorkin hallinnasta siihen asti kunnes Japanin jalkaklaanin johtaja Karai nousi Yhdysvaltain klaanin johtoon kukistettuaan neljä jalkaeliitin ninjaa. Mantšukuo
Mantšukuon ja Mongolian kansantasavallan rajat olivat kiistellyt, mikä johti 1939 konfliktiin mongoliratsuväen ja mantšuratsuväen kesken Halhin-Golissa. Konflikti laajeni nopeasti Mongolian armeijan, Neuvostoliiton puna-armeijan sekä Japanin Kwantungin armeijan väliseksi yhteenotoksi. Toisen maailmansodan ajan loppuun saakka tilanne vakautui, koska Japani ja Neuvostoliitto solmivat viideksi vuodeksi hyökkäämättömyyssopimuksen huhtikuussa 1941. Neuvostoliitto hyökkäsi Japania vastaan vasta Saksan tultua kukistetuksi suurin voimin elokuussa 1945. Jiulianchengin taistelu
Haltuunsa jääneille Mantsurian alueille japanilaiset järjestivät siviilihallinnon, jonka johtoon määrättiin Komura Jutaro (myöh. Yasumasa Fukushima). Japanin 1. armeija jaettiin kahteen osastoon. Kenraaliluutnantti Katsura Taron komentama ensimmäinen osasto seurasi perääntyvää Antungin varuskuntaa, johon kuului muun muassa kenraali Nie Shicheng. Osa varuskunnasta vetäytyi pohjoiseen kohti Fenghaungchengiin, jonka japanilaiset valtasivat 30. lokakuuta. Loppuosa varuskunnasta vetäytyi länteen Xiuyaniin, jonka japanilaiset valtasivat 15. marraskuuta. Näin strategisesti tärkeä Lüshunkoun satamakaupunki oli eristetty. Takachiho
Ensimmäisen Kiinan ja Japanin sodassa alus otti 1894 osaa Jalujoen taisteluun muodostaen yhdessä "Yoshinon", "Naniwan" ja "Akitsushiman" kanssa amiraali Itoh Sukeyukin "lentävän osaston". Alus osallistui taistelun aikana risteilijöiden "Jingyuen" ja "Zhiyuan" upottamiseen. Taistelun jälkeen alus osallistui Bohainmeren valvontaan sekä operaatioihin Port Arthurin edustalla. Alus kuului vuonna 1895 Japanin laivaston osastoon, joka osallistui Taiwanin maihinnousuun ja se osallistui 3. kesäkuuta Keelungin rannikkolinnakkeen pommitukseen. Pjongjangin taistelu
Japanilaiset joukot etenivät Pjongjangiin eri suunnista. 15. syyskuuta joukot tekivät suoran hyökkäyksen linnoitusta vastaan pohjoisesta ja kaakosta heikon tykkitulen tukemana. Kiinalaisten vahva puolustus romahti japanilaisten tehdessä odottamattoman sivustahyökkäyksen selustaan. Iltapäivällä linnake nosti valkoisen lipun antautumisen merkiksi, mutta antautuminen viivästyi voimakkaan sadekuuron vuoksi. Käyttäen viivästystä ja laskeutuvaa pimeää hyväkseen eloonjääneet kiinalaiset pakenivat rannikolle ja matalan Jalujoen yli rajakaupunki Wijuun (nyk. Uiju) Jalujoen taistelu
Ylitettyään Ali Ho -joen japanilaiset vastasivat venäläisten tulitukseen. Japanilaiset etenivät yksikkö kerrallaan raskaan tykistön tukemana, joka pystyi ampumaan venäläisten asemia ilman vastustusta. Japanilaiset valtasivat ensimmäisen venäläisten linjan kolme tuntia hyökkäyksen alkamisen jälkeen noin yhdeksältä aamulla. Taistelussa mukana olleet venäläisjoukot aloittivat vaiheittaisen vetäytymisen järjestyksessä, mutta eivät jääneet puolustamaan seuraavia suunniteltuja puolustuslinjoja. Tieto tästä ei päätynyt venäläisten päämajaan, minkä seurauksena osa venäjän joukoista joutui japanilaisten saartamiksi ja antautui. Wareon taistelu
30. marraskuuta mennessä australialaiskomentaja oli keskittänyt suuren osan kalustostaan ja joukoistaan seuraavan vaiheen etenemiseen. Ylittäessään Kalueng-jokea, australialaisjoukot kohtasivat lähes välittömästi epätoivoisten japanilaisten vastustusta, jonka joukot kuitenkin selvittivät, tykistön avustamana. Wuhanin taistelu
Wuhanin taistelu oli suuri taistelu Kiinan ja Japanin välisessä sodassa. Taisteluun osallistui Kiinan puolella yli miljoona vallankumousarmeijan sotilasta Tšiang Kai-šekin johdossa sekä Neuvostoliiton ilmavoimien vapaaehtoisia lentäjiä. He puolustivat kaupunkia Yasuji Okamuran johtamien japanilaisten joukkoja vastaan. Taistelu käytiin Jangtse-joen pohjoisilla ja eteläisillä rannoilla, leviten laajoille alueille Anhuin, He'nanin, Jiangxin ja Hubein provinsseihin. Se kesti yhteensä neljä ja puoli kuukautta ja oli pisin, suurin ja yksi merkittävimmistä taisteluista koko sodassa. Chaoyong
Ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan puhjettua alus kuului amiraali Dingin taistelulinjaan Jalujoen taistelussa 17. syyskuuta 1894, vaikka sen vikoja ei oltu korjattu. Alusta vastaan hyökkäsi keisarillisen Japanin laivaston risteilijät "Yoshino", "Takachiho", "Akitsushima" ja "Naniwa", joiden ampumat 4,7 tuuman kranaatit tekivät aluksella suurta tuhoa. Aluksella syttyi tulipalo vernissalla käsiteltyjen puuosien sytyttyä hallitsemattomaan tuleen. Alus kallistui vasemmalle kyljelleen ja se täyttyi vedellä. Aluksen miehistö ajoi aluksen matalikolle estääkseen sen uppoamisen ja miehistö jätti aluksensa. Suuri Venäjän sota
Pajari Ivan Bibikovin johtamat, ilmeisesti myös karjalaisilla ja inkeriläisillä osastoilla vahvistetut, muutamista tuhansista miehistä koostuneet Novgorodin joukot ylittivät rajan Riitamaalla. Suomalaiset 500–600 miehen joukot lähtivät ottamaan vastaan hyökkääjää Juho Maununpojan johdolla. Taitavasti maastoa hyväksi käyttäneet suomalaiset hiihtojoukot löivät Joutselän taistelussa hajalleen Novgorodin kankeasti liikkuneet ratsuväestä ja jalkamiehistä koostuneet joukot. Kohiman taistelu
Japanilaisten operaatio U-Go oli suunnitelma, jolla oli tarkoitus alun perin estää brittiläisen IV armeijakunnan vuoden 1944 operaatiot Burmaa miehittäneitä japanilaisjoukkoja vastaan hyökkäämällä Intian rajalla olevaan Imphaliin. Japanin 15. armeijan komentaja kenraaliluutnantti Renya Mutaguchi laajensi operaatiota Intian valtaukseksi. Suunnitelman mukaan Japanin 31. divisioonan piti vallata Kohima ja siten eristää Imphal. Mutaguchin suunnitelman mukaan divisioonan piti jatkaa Kohiman valtauksen jälkeen merkittävään rautateiden päätepisteeseen ja huoltotukikohtaan Dimapuriin.
Japanin 31. divisioona ylitti 15. maaliskuuta 1944 Chindwin-joen lähellä Homalinia, minkä jälkeen se eteni lähes satakilometriä leveänä rintamana viidakkopolkuja luoteeseen. Vasemmalla siivellä edennyt kenraalimajuri Shigesaburo Miyazakin 58. rykmentti törmäsi Imphalista pohjoiseen kulkenutta reittiä vartioivaan intialaisosastoon 20. maaliskuuta. Intialaiset kuuluivat prikaatikenraali Maxwell Hope-Thompsonin komentamaan Intian 50. laskuvarjoprikaatiin, jonka esikunta sijaitsi Sangshakissa. Vaikka Shangshak ei ollutkaan 58. rykmentin tavoitteena päätti Miyazaki tuhota kohtaamansa vihollisen. Sangshakista taisteltiin kuusi päivää, jonka jälkeen laskuvarjoprikaati vetäytyi taistelusta japanilaisten saatua vahvistuksia. Taistelun seurauksena japanilaisrykmentti, jolla oli ollut lyhin tie Kohimaan, menetti viikon. Fleurusin taistelu (1794)
Taisteluun osallistui Ranskan puolelta 73 000 miestä käsittänyt Sambren ja Meusen armeija, jota komensi kenraali Jean-Baptiste Jourdan apunaan kenraali Jean-Baptiste Kléber. Vastassa olivat 52 000 miestä käsittäneet itävaltalais-hollantilaiset joukot. Itävaltalaisia komensi Saksi-Coburg-Saalfeldin prinssi Josias ja hollantilaisia käskynhaltija Vilhelm V Oranialainen. Jourdanin armeija oli piirittänyt itävaltalaisten selustassa sijainneen Charleroin kaupungin 12. kesäkuuta ja vallannut sen 25. kesäkuuta. Coburgin prinssi ei tiennyt kaupungin kukistumisesta ja oli saapumassa vapauttamaan sitä piirityksestä, kun hänen armeijansa kohtasi ranskalaiset ja joutui taisteluun. Taistelun alussa itävaltalaisten viisi hyökkäyskiilaa iskivät menestyksekkäästi ranskalaisten linjoja vastaan, mutta ranskalaiset onnistuivat tekemään menestyksekkään vastahyökkäyksen. Kenraali Jourdan hyödynsi taistelussa Lazare Carnot’n suosittamaa uutta taistelutaktiikkaa, jossa massahyökkäykset ja tykistötuli keskitettiin vihollislinjan yksittäisiin kohtiin kerrallaan. Ranskalaisten miestappiot olivat kaksi kertaa suuremmat kuin itävaltalaisten, mutta Itävallan armeija joutui silti perääntymään Maasjoen itäpuolelle. Hr. Ms. Java (1921)
Laivasto sai 26. tammikuuta raportin Länsi-Borneon rannikolle lähelle Apinsalmea kokoontuvista japanilaisista aluksista. Amiraali Helfrich määräsi "Javan" ja "Hr. Ms. Trompin" yhdessä hävittäjien "Hr. Ms. Banckertin" ja "Hr. Ms. Piet Heinin" kanssa tuhota japanilaisten saattueen. Myöhemmin saatujen tietojen mukaan saattueeseen kuului yksi rahtialus ja lukuisia pienempiä aluksia, jolloin alankomaalaisosasto vetäytyi. Hasanin taistelut
Hasanin taistelut (eli Changkufengin taistelu, kiinaksi 張鼓峰事件) käytiin 29. heinäkuuta – 11. elokuuta 1938, kun Japani hyökkäsi Neuvostoliittoon, joka torjui hyökkäyksen Hasanjärven tienoolla. 20 000 japanilaisen hyökkäystä johti Kotoku Sato ja 22 950 neuvostoliittolaisen sotilaan puolustusta Vasili Blücher ja Nikolai Berzarin. Neuvostoliiton tappiot olivat 717 kuollutta ja Japanin 526 kuollutta. Neuvostoliittolaisten haavoittuneiden määrä oli paljon suurempi kuin japanilaisten haavoittuneiden. Zhenyuan
Alus osallistui Jalujoen taisteluun ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa 17. syyskuuta 1894, jolloin se vaurioitui pahoin. Alus joutui japanilaisten valtaamaksi 17. helmikuuta 1895 Weihaiwein taistelussa upottuaan japanilaisten piiritystykistön tulessa matalaan veteen. Yoshino
Jo ennen ensimmäisen Kiinan ja Japanin sodan alkamista "Yoshino", "Naniwa" ja "Akitsushima" kohtasivat 25. heinäkuuta 1894 Korean rannikolla Kiinan laivaston osaston. Seuranneessa taistelussa upotettiin tykkivene "Kwang Yi" ja kuljetusalus "SS Kowshing" sekä vallattiin tykkivene "Tsao Kiang". Sodanjulistamisen jälkeen "Yoshino" osallistui amiraali Tsuboi Kozon lippulaivana Jalujoen taisteluun 17. syyskuuta 1894. Kozon "lentävän osaston" muut alukset olivat "Takachiho", "Naniwa" ja "Akitsushima". Taistelussa alus osallistui Kiinan laivaston risteilijöiden "Jingyuen" ja "Zhiyuan" upottamiseen sekä vaurioitti pahoin risteilijä "Laiyuania". Alus osallistui myöhemmin Taiwanin maihinnousun tukemiseen sekä Cihoun linnakkeen pommittamiseen. Jingyuen (1886)
Ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan puhjettua alus kuului 17. syyskuuta 1894 amiraali Dingin taistelulinjaan Jalujoen taistelussa, missä aluksen päällikkö piti aluksensa poissa kiivaimmista taisteluista eikä kohdannut keisarillisen Japanin laivastoa. Alus kuitenkin joutui kahakoimaan japanilaisten nopean risteilijäosaston kanssa, jolloin siihen osui kolme kranaattia surmaten kaksi ja haavoittaen seitsemäätoista miehistönjäsentä sekä sytyttäen tulipalon aluksella. Taistelun päätyttyä alus pakeni muiden pelastuneiden alusten mukana Lûshunkouhun ja sataman jouduttua Lüshunkoun taistelun jälkeen uhatuksi siirtyi Weihaiweihin. Ōyama Iwao
Ōyama Iwao (12. marraskuuta 1842 Kagoshima – 10. joulukuuta 1916) oli japanilainen ruhtinas ja sotamarsalkka. Venäjän–Japanin sodan aikana 1904–1905 hän komensi Japanin armeijaa Mantšuriassa. Midwayn taistelu
Yhdysvaltalaisten radiotiedustelu oli pystynyt selvittämään japanilaisten viesteissään käyttämän salakielen. Salauksen purkanutta ryhmää johti komentaja Joseph Rochefort. Toukokuun alussa todettiin viesteissä viitattavan usein kohteisiin "AF" ja "AL", joista AL tiedettiin Aleuttien saariryhmäksi ja AF:n epäiltiin tarkoittavan Midwaytä. Jotta epäilylle saataisiin vahvistus, käski Nimitzin tiedustelu Midwayn tukikohtaa lähettämään radiosanoman, jonka mukaan saarella vallitsi vesipula. Itse käsky voitiin lähettää merikaapelin kautta, joten Midwayn radioliikenne pysyi normaalina. Parin päivän kuluttua saatiin tulkittua japanilaisten viesti, jonka mukaan kohteessa AF on juomavesipula, joten kohde saatiin varmistettua. Koska yhdysvaltalaiset olivat murtaneet japanilaisten viestinnän, saattoivat he asettua salaa Midwayn ympäristöön jo ennakolta. Keljan taistelu
Taistelun haastavimmaksi vaiheeksi muodostui jyrkän penkereen jälkeisen peltoaukean ylittäminen. Pataljoonan oli syöksyttävä tämän noin 300 metriä leveän rantalaakean yli kohti Suvannon rantaa ja siellä sijaitsevia nyt venäläisten hallussa pitämiä Mullerin komppanian taisteluhautoja. Er. P. 6:n heitinosasto saattoi antaa aukean ylitykseen tulitukea ainoastaan yhdellä kranaatinheittimellä toisen ollessa vajaakuntoinen, ja suomalaisten tykistö ei lainkaan, sen ollessa sidottu estämään venäläisten vahvistusten saapuminen Suvannon yli jäätä pitkin. Taistelua käytiin loppuvaiheessa juoksuhaudoissa lähitaisteluna pistimin, konepistoolein ja käsikranaatein, ja se jatkui aina 27. joulukuuta klo 18.00 asti, jolloin Satumetsään suunnattu rynnäkkö saatettiin päätökseen. Er. P. 6:n taistelukertomuksessa on maininta monista, jotka henkilökohtaisella panoksellaan vaikuttivat Keljan taistelun suomalaisten kannalta voitokkaaseen lopputulokseen. Urho Kähönen mainitsee teoksessaan muun muassa seuraavat nimet: Lindberg, Elovaara, Lähteenkorva, Puusniekan veljekset, Ohvon veljekset ja Marilan veljekset. Raikas Marila, toinen viimeksi mainituista, oli 3. K:n joukkueenvarajohtaja. Hän oli saanut, kuten monet muutkin edellä mainituista, kattavan sotilaskoulutuksen kotipitäjänsä Räisälän suojeluskunnassa. Marila oli monivuotinen Viipurin suojeluskuntapiirin sotilasottelumestari, erittäin hyvä hiihtäjä ja ampuja sekä lupaava kevyemmän raskaansarjan painijan alku. Hän kuvailee Kähösen teoksessa vastahyökkäystä Satumetsään näin:”Olin ensimmäisten joukossa syöksyessämme peltoaukean yli kohti venäläisten valtaamia JR 29:n entisiä ampumahautoja. Vihollisen kk-tuli oli kiivasta, ja sen tykistö keskitti Suvannon takaa. Kymmenet vihollishävittäjät parveilivat kirkkaassa ilmassa yläpuolellamme. Hyvässä kunnossa kun olin, minulla oli ilo ja kunnia ehtiä ensimmäisenä syöksymään ryssiä täynnä olevaan taisteluhautaan, sen toiseen päähän. Laskin siitä suoraan riviin ja näin viiden vanjan kaatuvan. Kun olin näin päässyt hyvään alkuun ja ampunut makasiinin tyhjäksi, ei ollut enää aikaa ladata, vaan sain tilaisuuden käyttää Sk-ajalla oppimaani ja kilpailussa harjaantunutta pistintaistelutaitoa. Sain hakata sekä kiväärin perällä että pistimellä päästäkseni eteenpäin haudassa. Tärkeintä oli pysytellä kiinni vastustajassa, jotteivät he olisi päässeet ampumaan. Tiesin olevani tällaisessa käsikähmäkamppailussa naapureita taitavampi. Tilanne alkoi helpottua, kun takaani alik. Jalmari Torikka tuikkasi käteeni konepistoolin. Kun sillä pääsin surauttelemaan pitkin hautaa, alkoi tie aueta. Perässäni tulijat viimeistelivät työn. Kun ampumahaudat oli tähän tyyliin muuallakin vyörytetty ja vihollinen alkoi vetäytyä jäälle, sain jostakin venäläisen reikätähtäin kiväärin. Se oli tarkka ase ja jälkeä jäällä rupesi näkymään. Torikka todisti vierelläni ammuntaani seuratessaan: ’laaki ja vainaa’. Olin sillä ehtinyt ampua noin 70 laukausta, kun jostain sivulta yksinäisestä vihollispesäkkeestä sain luodin selkääni, lapaluun alta sisään. Siihen päättyi sillä kertaa minun metsästysreissuni. Olin saanut siinä käyttää loppuun kaikki rauhanajan kouluissa hankkimani taistelutaidot.”Raikas Marilan kaksoisveli Reino Marila kaatui samassa vastaiskussa vankienottotilanteessa ja kertoja itse Kiteellä jatkosodan alussa 1941. Gyokuon-hōsō
Gyokuon-hōsō (, ”jalokiviääninen lähetys”) oli radiolähetys, jossa Japanin keisari Hirohito luki ääneen Keisarillisen asetuksen sodan päättämiseksi (). Keisari julisti asetuksessa japanilaisille, että Japanin hallitus oli hyväksynyt Potsdamin julistuksen, joka vaati Japanin armeijalta ehdotonta antautumista toisen maailmansodan lopussa. Puhe lähetettiin 15. elokuuta vuonna 1945 keskipäivällä Japanin aikaa Okinawan taistelun, atomipommien pudottamisen ja Neuvostoliiton sodanjulistuksen jälkeen. Japanin historia
Täysi sota Kiinan ja Japanin välille syttyi 7. heinäkuuta 1937 Pekingin ulkopuolella Marco Polon sillan välikohtauksessa. Japanin armeija miehitti nopeasti Pekingin ja Tianjinin ja eteni vähitellen Jangtselle ja 13. joulukuuta mennessä Tšiang Kai-šekin Guomindang-hallituksen pääkaupunkiin Nanjingiin. Nanjingin verilöylyssä, yhdessä pahimmista japanilaisten joukkojen suorittamista sotarikoksista, japanilaiset surmasivat Tokion sotarikosoikeudenkäynneissä esitettyjen todisteiden mukaan 42 000 siviiliä sekä 100 000 sotavankia ja raiskasivat 20 000 naista. Sodassa pahimpiin julmuuksiin syyllistyi usein sotilaspoliisi kenpeitai, joka oli kenraali Hideki Tōjōn lempiväline. Japanilaiset ottivat nyt haltuunsa Kiinan tärkeimmät satamat, mutta eivät koskaan onnistuneet kunnolla valloittamaan sisämaata. Nanjingiin japanilaiset perustivat maaliskuussa 1940 Wāng Jīngwèin johtaman nukkehallituksen. Britit ja yhdysvaltalaiset eivät sympatioistaan huolimatta kyenneet estämään Japanin armeijan toimia Kiinassa. Itsukushima (1889)
Saavuttuaan Japaniin alus liitettiin vara-amiraali Itoh Sukeyukin johtamiin laivaston päävoimiin, jonka mukana se osallistui Jalujoen taisteluun 17. syyskuuta 1894. Alus oli taistelulinjan kolmantena aluksena "Matsushiman" ja "Chiyodan" jälkeen. "Itsukushima" kykeni ampumaan pääaseellaan taistelun aikana vain viidesti, saaden neljästi osuman Kiinan keisarillisen laivaston lippulaiva "Dingyuaniin" ja kerran "Zhenyuaniin". Osumien aiheuttamat vauriot kiinalaisaluksissa olivat kuitenkin vähäiset. Taistelun aikana "Itsukushimaan" osui kahdeksan kranaattia muun muassa aluksen konehuoneeseen, keulan torpedohuoneeseen ja päämastoon. Aluksella sai surmansa 15 ja haavoittui 17 miehistönjäsentä. Sō Yoshitoshi
Yoshitoshi oli merkittävässä osassa sodassa, sillä Tsushima sijaitsi strategisella paikalla Japanin ja Joseonin välissä. Hän oli myös perehtynyt vihollistensa alueisiin neuvotteluaikoinaan, ja sai tästä syystä komentajan aseman merkittävässä Busanin taistelussa vuonna 1593. Taistelussa japanilaiset saivat ylivoimaisen voiton arkebuusien avulla, mutta hyökkäys muuttui lopulta verilöylyksi, jossa lähes kaikki Busanin linnan asukkaat tapettiin. Onnistuneen valtauksen jälkeen Yoshitoshi sai jatkaa komentajan asemassa vielä useissa muissa taisteluissa niemimaalla. Kauhajoen taistelu
Kauhajoen taistelun jälkeen kenraali von Döbeln meni Lapväärttiin, jossa otti nostoväen johtajuuden itselleen. Kauhajoelle jäivät vielä majuri Carl von Otterin johtamat pohjalaisjoukot sekä majuri Johan Adolf Grönhagenin johtama porilaispataljoona. Yhteensä joukoissa oli noin 1 200 miestä, jotka siirtyivät venäläisten perässä kohti Nummijärveä, jossa 28. elokuuta käytiin Nummijärven taistelu. Lüshunkoun taistelu
Kenraali Oyama Iwaon komentama Japanin 1. armeija jaettiin kahteen armeijakuntaan. Ensimmäinen marssi pohjoiseen uhaten Mukdenia ja toinen marssi etelään alas Liaodongin niemimaata kohti Lüshunkouta. Kenraaliluutnantti Yamaji Motoharun ja kenraali Nogi Maresuken komentama Japanin 2. armeija nousi maihin 24. lokakuuta Pi-tse-wossa. Nogin joukot valtasivat 6. marraskuuta vain vähäistä vastarintaa kohdaten linnoitetun Jinzhoun, jonka takana oli niemimaan kapein vain seitsemisen kilometriä leveä kohta, mikä katkaisi Lüshunkoun maayhteydet. Guadalcanalin taistelu
Eversti Frank Goettgen johtama 25-miehinen partio, johon kuuluivat komentajakapteeni Malcolm L. Pratt, tulkki, luutnantti Ralph Cory sekä 5, merijalkaväkirykmentin tiedustelijoita, nousi 12. elokuuta maihin Lungan alueen länsipuolella Point Cruzin ja Matanikau-joen väliin tiedustelemaan ja ottamaan yhteyttä antaumishaluisiin japanilaisiin. Pian maihinnousun jälkeen japanilaiset hyökkäsivät tuhoten partion kolmea lukuun ottamatta.
Vandegrift lähetti kostona 19. elokuuta kolme merijalkaväkirykmentti 5:n komppaniaa Matanikaun länsipuolen japanilaisasemiin. B Komppania hyökkäsi Matanikaun suulla olevan hiekkamatalikon yli, L komppania ylitti joen kilometrin ylijuoksulle päin hyökäten Matanikaun kylään. I komppania kuljetettiin veneillä lännemmäksi ja se hyökkäsi Kokumbunan kylään. Pidettyään hetken hallussa valtaamiaan kyliä komppaniat palasivat Lungan alueelle. Hyökkäyksessä sai surmansa 65 japanilaista ja neljä amerikkalaista, joiden lisäksi yksitoista haavoittui. Koromogawan taistelu
Koromo-joen taistelu, myös Koromogawan taistelu, ("" = joki) käytiin Japanissa Minamoto no Yoshitsunen Koromo-joen varrella sijainneessa linnakkeessa Kamakura-kaudella 15. kesäkuuta 1189. Eylaun taistelu
Vasen sivusta: IV armeijakunta komentaja Ranskan marsalkka Jean-de-Dieu Soult
Keskusta: VII armeijakunta komentaja Ranskan marsalkka Pierre Augereau
Armeijan reservi: Komentaja Ranskan marsalkka Jean Lannes
Keisarillinen Kaarti: komentaja Ranskan marsalkka Jean-Baptiste Bessiéres
Reservin ratsuväki: Ranskan marsalkka Joachim Murat
III armeijakunta: Ranskan marsalkka Louis-Nicolas Davout
VI armeijakunta: komentaja Ranskan marsalkka Michel Ney Hashidate
Ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan puhjettua "Hashidate" liitettiin vara-amiraali Itoh Sukeyukin johtamiin laivaston päävoimiin, jonka mukana se osallistui Jalujoen taisteluun 17. syyskuuta 1894. Alus oli taistelulinjan viimeisenä aluksena "Matsushiman", "Chiyodan" ja "Itsukushiman" jälkeen. Se kykeni ampumaan pääaseellaan taistelun aikana vain neljästi osumatta kiinalaisaluksiin. Taistelun aikana "Hashidatesta" tuli osaston lippulaiva "Matsushiman" tultua toimintakyvyttömäksi ja poistuttua taistelusta. Alukseen osui taistelun aikana yksitoista kranaattia, jotka surmasivat kolme ja haavoittivat yhdeksää miehistönjäsentä. Pultuskin taistelu
Bennigsen ryhmitti joukkonsa Pułtusk-Gołymin tien suuntaisesti kolmeen linjaan. Ensimmäisessä linjassa oli 21 pataljoonaa ja niiden edessä tykistö, toisessa linjassa oli 18 pataljoonaa ja kolmannessa vain 5 pataljoonaa. Ryhmityksen vasemmalla sivustalla oli Narew-joen ylittävä silta ja Pułtuskin kaupunki. Vasenta sivustaa komensi kenraalimajuri Karl Gustav Baggovut 10:llä jalkaväkipataljoonalla, 2:lla eskadroonalla rakuunoita, 600 kasakalla sekä yhdellä tykistöpatterilla. Oikea sivusta oli Mosinin metsässä ja sivustaa komensi kenraalimajuri Michael Barclay de Tolly. Hänellä oli 3 jalkaväkipataljoonaa, ratsuväkirykmentti sekä tykistöpatteri. Ryhmitysten keskivaiheilla oli 28 ratsuväkieskadroonaa linkitettynä kumpaanikin sivustaan ja näiden edessä oli kasakkarykmentti.
Ranskan marsalkka Lannesilla oli käsky ylittää Narew-joki Pułtuskin kohdalla. Lannesilla ei ollut käsitystä edessä olevan vihollisen voimasta. Lannes oli yöpynyt viisi kilometriä lounaaseen Pułtuskista nykyisessä Winniczkan kylässä. Hänen armeijakuntansa lähti liikkeelle taistelupäivän aamuna noin klo 07.00, mutta tiestön heikon kunnon takia joukot tulivat taistelualueelle vasta noin klo 10.00 ja he välittömästi ajoivat kasakat venäläisten linjojen taakse. Maasto suojasi venäläisten ryhmitystä ja Lannes pystyi näkemään vain venäläisten etummaiset asemat äärimmäisenä oikealla ja vasemmalla sekä ratsuväen näiden keskellä. Jalujoen taistelu (1894)
Taistelun alkuvaiheessa Beiyangin laivaston komentaja Ding loukkaantui oman aluksen tykkien suupaineen heittäessä hänet alas portaita. Samoin lippulaivan signaaliliput tuhoutuivat japanilaisten tykkitulessa. Japanilaisten nopea risteilijäosasto kärsi jonkin verran vaurioita, mutta ei mitään vakavaa. Japanilaisten pääosastossa "Matsushiman" etukannen tykit menivät sirpaleiden vuoksi epäkuntoon. Itō määräsi Tsuboin liittymään pääosastoon, koska kolme pääosaston aluksista oli hädässä. "Hiei" ja "Akagi" kärsivät pahoja vaurioita kiinalaisten tykkitulessa muun muassa "Akagin" miehistöstä kolmannes sai surmansa tai haavoittui. "Saikyomaru" joutui tykkituleen, mutta onneksi kranaatti läpäisi heikkorakenteisen aluksen räjähtämättä. Keisarillisen Japanin laivasto
Japanilaiset löivät Kiinan Beiyangin laivaston Jalujoen taistelussa 17. syyskuuta 1894. Taistelussa kiinalaisten kahdestatoista aluksesta kahdeksan upposi. Vaikka taistelu oli voitokas japanilaisille, kiinalaisten kaksi saksalaisvalmisteista taistelulaivaa pysyivät yhä ylivertaisina ja lyömättöminä japanilaisille. Tämä korosti entisestään japanilaisten tarvetta isommille taistelulaivoille ("Dingyuan" lopulta upotettiin torpedoilla ja "Zhenyuan" kaapattiin lähes vaurioitta). Seuraava askel japanilaisten laivaston kehittämisessä oli luonnollisesti suurien taistelulaivojen ja pienempien laivojen yhteiskäyttö, joka mahdollisti aggressiiviset taktiikat. Guadalcanalin taistelu
Kawaguchi esitteli 7. syyskuuta hyökkäyssuunnitelmansa, jonka mukaan liittoutuneiden joukot hävitettäisiin lentokentän alueelta. Kolmeen osastoon jakautuneena japanilaiset etenisivät kohti Lungaa ja hyökkäisivät yön pimeydessä. Okan joukot lännestä, Ichikin toinen osasto, joka nimettiin Kuman pataljoonaksi, hyökkäisi idästä. Viidakosta Lungan eteläpuolelta tapahtuisi Kawaguchin johtama päähyökkäys kolmella pataljoonalla, joissa oli yhteensä 3 000 miestä. Pääosa japanilaisjoukoista oli saapunut 7. syyskuuta Taivuun aloittaen marssin rannikon suuntaisesti kohti Lunga Pointia. Noin 250 miestä jäi suojaamaan prikaatin huoltotukikohtaa Taivussa. Konishi Yukinaga
3. kesäkuuta Yukinaga kohtasi kenraali Yi Iin Sangjun taistelussa. Ii johti pientä ratsuväen osastoa sekä 900 maanviljelijän joukkoa, jonka tarkoituksena oli estää Chungjun valtaus. Lyhyen kahakan jälkeen korealaiset kuitenkin pakenivat, ja Yi Ii raportoi japanilaisten etenemisestä kenraali Sin Ipille. Sin Ip päätti kohdata vastustajansa Tangumdaen kukkuloilla, ja sijoitti sotilaansa Han-joen varrelle niin etteivät nämä voisi paeta. Taistelu oli joka tapauksessa jälleen voitokas japanilaisille, jotka Yukinaga oli levittänyt laajalle alalle, jotta hänen armeijansa olisi näyttänyt entistä suuremmalta. Edes Ipin ratsunmiesten armeija ei kyennyt rikkomaan japanilaisten rivejä, ja kenraali menehtyi sotilaittensa joukossa. Jalkaväkirykmentti 39 (talvisota)
Jalkaväkirykmentti 39 (JR 39) perustettiin Kuopiossa. Rykmentin perusti Kuopion sotilaspiiri ja se kuului eversti Hannu Hannukselan komentamaan 13. divisioonaan. Rykmentin komentajaksi tuli Pohjois-Savon suojeluskuntapiirissä lähes koko 30-luvun piiripäällikkönä toiminut eversti Pietari Autti. Rykmentin rungon muodosti kolme 845 miehen vahvuista jalkaväkipataljoonaa: kapteeni Lauri Virtasen I pataljoona, kapteeni Mauno Palmusen II pataljoona ja kapteeni Lauri Karvosen III pataljoona. Rykmenttiin kuului lisäksi esikuntakomppania, kranaatinheitinkomppania, ampumatarvikekolonna ja kaksi elintarvikekolonnaa. Pataljoonan komentajista Lauri Virtanen tuli rykmenttiin Reserviupseerikoulusta Haminasta, Mauno Palmunen Pohjan Rykmentistä Kuopiosta ja Lauri Karvonen Viipurin Rykmentistä Jaakkimasta. Dingyuan
1890-luvun puolivälissä ehtyvä Qing dynastia menetti Japanin laivaston vahvistumisen myötä kiinnostuksensa pysytellä merisodankäynnin kehityksen kärjessä. Dingyuan toimi amiraali Ding Ruchangin lippulaivana Jalujoen taistelussa 17. syyskuuta 1894. 5. helmikuuta 1895 alus sai osuman japanilaisesta torpedosta, joka vaurioitti sitä pahoin. Lopulta kapteeni Liu Buchan määräsi laivan upotettavaksi. Keltaisenjoen tulva 1938
Keltaisenjoen tulva 1938 oli Kiinan kansallispuolueen aiheuttama tulva Keltaisessajoessa Kiinan–Japanin sodan aikana. Näin yritettiin estää japanilaisten eteneminen, koska Keisarillisen Japanin armeija eteni nopeasti kohti Zhengzhouta. Saadakseen aikaa Wuhanin taisteluun valmistautumiseen Tšiang Kai-šek päätti avata tulvapadot. Kauhajoen taistelu
Kauhajoen taistelu oli osa Suomen sotaa, ja se käytiin 10. elokuuta 1808 nykyisen Kauhajoen keskustan tuntumassa. Taistelussa kenraali Georg Carl von Döbelnin komentamat Ruotsin joukot löivät kenraali Dmitri Dmitrijevitš Šepelevin (myös "Schepeljeff") komentamat Venäjän joukot. Hirohito
Hirohito johti Japanin toiseen maailmansotaan pääministerinään Hideki Tōjō. Japani liittoutui sodassa Italian ja Saksan kanssa ja liittyi näin akselivaltoihin. Japani taisteli Tyynellämerellä ja valloitti Intian saaristoa. Japanista tuli Tyynenmeren valtias, lukuun ottamatta Yhdysvaltain hallussaan pitämiä alueita. Jopa Australiassa pelättiin keisarillisen Japanin armeijan hyökkäystä vuonna 1941. Hirohito halusi kuitenkin hallita koko Tyynenmeren aluetta, ja koska osa sen alueista oli Yhdysvaltain hallussa, Japani hyökkäsi vuonna 1941 Yhdysvaltoihin näyttääkseen vahvuutensa ja ilmaistakseen tällä tavalla olevansa Tyynenmeren herra. Hirohito ja Tōjō luultavasti ajattelivat Yhdysvaltain perääntyvän hyökkäyksen jälkeen ja vetävän joukkonsa pois Tyynenmeren alueelta. Japani teki joulukuussa 1941 tuhoisan iskun Yhdysvaltain meritukikohtaan Pearl Harboriin. Useita sotilaita kuoli ja laivoja upposi. Yhdysvallat julisti sodan Japanille, ja Japanin liittolainen Saksa julisti sodan Yhdysvalloille. Saksasta ei kuitenkaan ollut tuolloin konkreettista apua Japanille. Yhdysvaltain joukot sotivat pitkään Japanin armeijaa vastaan Tyynellämerellä. Elokuussa 1945 Yhdysvallat pudotti kaksi atomipommia Japaniin, Hiroshimaan ja Nagasakiin. Useita Hirohiton kenraaleja sekä myös pääministeri Tōjō teloitettiin sodan jälkeen sotarikoksista syytettyinä, mutta Hirohito kuitenkin säästyi. Kolmen alkuperäisen akselivallan johtajista vain Hirohito pysyi yhä vallassa sodan jälkeen. Halhin-Golin taistelut
Kuin vastauksena Japanin vaatimuksiin 13. heinäkuuta 1938 neuvostoliittolaiset ottivat haltuunsa Hasanin järven alueen, joka kuului Koreaan, mitä Japani piti hallussaan. 29. heinäkuuta 1938 Japanin keisarillisen armeijan 19. divisioonan komentaja omasta aloitteestaan määräsi hyökkäyksen Hasanin alueelle ja sen lähellä niin ikään neuvostoliittolaisten hallussa olevalle kukkulalle. Mikäli alueet olisivat joutuneet japanilaisille, olisivat nämä voineet uhata 80 kilometrin päästä Vladivostokia ja neuvostoliittolaisten merenkulkua. Neuvostoliittolaiset hyökkäsivät takaisin ja lopulta 9. elokuuta 1938 japanilaisten oli aloitettava tulitauko ja vetäydyttävä. Otto Lilius
Jatkosodan alkuvaiheissa Lilius toimi eversti Hannu Hannukselan komentaman 19. divisioonan esikuntapäällikkönä. Liliuksen kanssa huonoissa väleissä ollut Matti Laurila komensi nyt divisioonaan kuulunutta JR 16:ta. Hannukselan divisioona aloitti hyökkäyksen heinäkuussa 1941 kohti Sortavalaa. Laurilan rykmentti hyökkäsi 27. heinäkuuta 1941 Kumurissa linnoitetuissa puolustusasemissa olleita venäläisiä vastaan. Hyökkäys epäonnistui ja rykmentti kärsi suuret tappiot. Epäonnistumiseen vaikutti se että Laurila ei ollut saanut divisioonan esikunnasta tiedustelutietoja venäläisten asemista. Laurilan rykmentin tappiot 40 päivän hyökkäysvaiheen aikana olivat kaatuneina ja haavoittuneina arviolta 800 miestä, kolmasosa rykmentin vahvuudesta. Hannukselan kanssa konfliktiin joutunut Laurila siirrettiin elokuussa 1941 JR 22:n komentajaksi Paavo Talvelan VI Armeijakuntaan. Laiyuan
Alus sisaraluksineen osallistui Jalujoen taisteluun 17. syyskuuta 1894, jossa se taisteli keisarillisen Japanin laivaston tykkivenettä "Akagia" vastaan. "Laiyuanin" kranaatit surmasivat japanilaisaluksen päällikön sekä kymmenen merimiestä, katkaisi maston, tuhosi komentosillan sekä teki ainakin kahdeksan reikää runkoon. Saman aikaisesti japanilaisaluksen kranaatit aiheuttivat hallitsemattoman tulipalon pakottaen "Laiyuanin" vetäytymään taistelusta. Alus joutui vielä japanilaisten nopean risteilijäosaston tuleen, mutta se selvisi siitä vain lievin lisävaurioin. "Laiyuen" pakeni muiden kiinalaisalusten mukana Lüshunkouhun korjattavaksi. Jiulianchengin taistelu
Beiyangin armeija oli vetäytynyt tappiollisen Pyongyangin taistelun jälkeen Korean ja Mantsurian rajalla olevan Jalujoen taakse ryhmittyen uusiin puolustusasemiin. Mantsurian puolella Qing-dynastian joukkojen kenraali Song Qing sijoitti päämajansa Julianchengin linnoitettuun kaupunkiin sekä linnoitti Jalujoen rannan etelässä olevasta alueen pääkaupungista Dandongista aina pohjoispuolen Hushanqian kylään. Linnoitteita oli kaikkiaan noin kuusitoista kilometriä kumpaankin suuntaan sisältäen redutteja ja juoksuhautoja, joita miehitti noin 23 000 sotilasta. Guadalcanalin taistelu
Hyakutaken joukkojen hyökätessä Lungan alueella keisarillisen Japanin laivaston Isoroku Yamamoton johtama lentotukialuksista ja muista aluksista koostunut laivasto-osasto lähestyi Salomonin saaria. Osasto toivoi kohtaavansa ja tuhoavansa taistelussa Yhdysvaltain laivaston ja erityisesti lentotukialukset, mikä tukisi maajoukkojen taistelua. William Halsey Jr:n johtama liittoutuneiden lentotukialusosasto toivoi myös kohtaavansa japanilaiset taistelussa. Nimitz oli vaihtanut 18. lokakuuta Ghormleyn tilalle Halseyn, koska Ghormley oli ollut hänen mielestään liian pessimistinen jatkaakseen tehokkaasti taistelua.
Lentotukialusosastot kohtasivat toisensa 26. lokakuuta taistelussa, joka tunnetaan nimellä Santa Cruzin saaren taisteluna. Lentotukialuskoneiden välisten taisteluiden jälkeen joutuivat liittoutuneet vetäytymään menetettyään lentotukialus "USS Hornetin" ja "USS Enterprise" vaurioiduttua pahoin. Japanilaiset vetäytyivät myös alueelta "Shokakun" ja "Zuikakun" pahoin vaurioiduttua sekä suurten lentokone ja lentomiehistötappioiden vuoksi. Vaikka taistelu päättyi japanilaisten voittoon niin sodan edetessä kärsittyjen lentomiehistötappioiden korvaaminen osoittautui mahdottomaksi. Keltaisenmeren taistelu
Keltaisenmeren taistelu käytiin 10. elokuuta 1904 Venäjän keisarikunnan ja keisarillisen Japanin laivaston välillä Venäjän–Japanin sodassa. Maresuke Nogi
Nogin isä oli samurai, joka kuului Chōfu-klaaniin. Nogi osallistui nuorena toiseen Chōshūn sotaretkeen ja yleni 1871 majuriksi. Hän osallistui myös Hagin ja Satsuman kapinoiden kukistamiseen. Hänestä tuli vuonna 1875 jalkaväkirykmentin apulaiskomentaja, 1880 rykmentinkomentaja ja 1885 prikaatinkomentaja. Vuonna 1887 hän matkusti Sōroku Kawakamin kanssa Saksaan täydentämään sotilasopintojaan. Vuosien 1894–1895 Kiinan–Japanin sodassa Nogi komensi 1. jalkaväkiprikaatia, joka miehitti Port Arthurin. Hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi, ja vuodesta 1896 hän toimi jonkin aikaa Japanille sodassa siirtyneen Formosan saaren (nyk. Taiwan) sotilaskuvernöörinä. Vuonna 1904 Nogi ylennettiin kenraaliksi. Venäjän–Japanin sodassa hän komensi Japanin kolmatta armeijaa ja johti sitkeästi 6. kesäkuuta 1904 alkanutta Port Arthurin piiritystä. Suurten vaikeuksien jälkeen kaupungin valtaus onnistui viimein 2. tammikuuta 1905. Vallattuaan kaupungin hän vei armeijansa tärkeimmälle sotanäyttämölle Mantšuriaan ja vaikutti merkittävällä tavalla japanilaisten voittoon ratkaisevassa Mukdenin taistelussa, jossa hänen armeijansa iski venäläisten oikeaa siipeä vastaan. Japanin hyökkäykset Koreaan (1592–1598)
Kiinalaisten peräännyttyä toistaiseksi japanilaisten huomio kiinnittyi Haengjun linnoitukseen 13 kilometrin päässä Soulista. Ukita Hideie otti tehtäväkseen vallata linnoitus, ja 14. maaliskuuta lähti marssimaan 30 000 sotilaan armija mukanaan. Taistelussa komentajina Hideien ohella toimivat myös Konishi Yukinaga sekä Kobayakawa Takakage. Haengjun komentaja Kwon Yul kuitenkin osasi odottaa japanilaisia, ja oli vahvistanut linnan puolustusta. Mongolien hyökkäykset Japaniin
Mongolien armeija koostui ensimmäisellä kerralla noin 900 laivasta ja 40 000 miehestä. Toisella kerralla valloitusyritykseen osallistui 4 900 laivaa ja 170 000 sotilasta. Japanilaisilla oli noin 40 000 "samuraita". Kauhajoen taistelu
Ruotsin joukkojen komentaja Kauhajoen taistelussa oli kenraali Georg Carl von Döbeln. Von Döbelnin mukana paikkakunnalle saapui kolme pataljoonaa Porin Rykmentistä, joihin oli liittynyt myös everstiluutnantti Johan Fredrik Eekin pataljoona. Yhteensä 1 580 miestä. Lisäksi sata miestä "Vaasan nostoväkeä" ja viisi komppaniaa Pohjanmaan Rykmentistä majuri Carl von Otterin johdolla, eli yhteensä 724 miestä, saapuivat taisteluun. Yhteensä taisteluun valmistautui siis 2 200–2 300 sotilasta ja kuusi tykkiä. Tulossa olevassa taistelussa pohjalaiset pääsisivät taistelemaan ensimmäistä kertaa Suomen sodan aikana kotiseutunsa puolesta.Venäjän joukkoja komensi kenraalimajuri Dmitri Dmitrijevitš Šepelev. Hänen joukkojensa vahvuus oli 1 150 sotilasta ja kuusi tykkiä. Hasanin taistelut
29. heinäkuuta Japani hyökkäsi Japanin keisarillisen armeijan 19. divisioonan ja korealaisten voimin. Neuvostojoukot torjuivat hyökkäyksen, mutta joutuivat vetäytymään 31. heinäkuuta Japanin alkaessa uuden offensiivin. Molemmat puolet käyttivät kevyitä panssarivaunuja ja ainakin Japani käytti panssarijunia joukkojen siirtoihin rintamalle. Neuvostoliiton kaukoidän puolustuksen johtaja Vasili Blücher kutsui vahvistuksia, jotka löivät japanilaiset 2.–9. elokuuta ja Japani vetäytyivät Neuvostoliiton alueelta. 10. elokuuta Japanin pääministeri pyysi Yhdysvaltoja välittämään rauhaa. Taistelut loppuivat 11. elokuuta. Ain Jalutin taistelu
Vuonna 1260 Hülegü lähetti lähettiläänsä mamelukkien pääkaupunki Kairoon vaatien mamelukkisulttaani Qutuzia antautumaan. Qutuz vastasi teloittamalla mongolien lähettiläät ja asettaen näiden irti leikatut päät näytteille Kairon kaupunginporteille. Hülegü suunnitteli jo etenemistä etelään, mutta tällöin hänet saavutti uutinen Möngke-kaanin kuolemasta. Hülegü lähti kohti itää toivoen voivansa varmistaa mongolivaltakunnan periytymisen itselleen ja mukanaan hänellä oli suurin osa armeijastaan. Mamelukkeja vastaan jäi kristityn turkinsukuisen komentaja Kitbuqa Noyanin johtama 10 000–20 000 miestä käsittänyt armeija. Joukkoihin kuului yksi "tümen", noin 500 armenialaista ja syyrialaisia joukkoja. Noyanin johtama armeija lähti kohti etelää Palestiinan kautta ylittäen Jordanjoen elokuussa 1260. Qutuz liittoutui toisen mamelukkipäällikkö Baibarsin kanssa ja lähti puolestaan kohti pohjoista, mukanaan suurin piirtein saman kokoinen armeija, eli noin 20 000 miestä. Saadessaan uutisen Kitbuqan lähestymisestä Qutuz eteni Ain Jalutin lähteelle Jezreelin laaksoon. Taistelu käytiin 3. syyskuuta 1260. Filippiinien taistelut (1944–1945)
Filippiinien taistelut olivat liittoutuneiden vuosina 1944–1945 suorittama japanilaisten miehittämien Filippiinien takaisinvaltaus. Valtaus alkoi 20. lokakuuta 1944 liittoutuneiden tehtyä maihinnousun Leytelle ja päättyi japanilaisten antautumiseen 2. syyskuuta 1945. Operaation aikana käytiin muun muassa Leytenlahden, Mindoron, Luzonin, Palawan ja Mindanaon taistelut, jotka päättyivät liittoutuneiden voittoon. Taisteluissa menehtyi yli 336 000 japanilaissotilasta ja yksi japanilaisjoukkojen komentaja. Osa japanilaissotilaista jatkoivat vastarintaa aina sodan päättymiseen saakka ja sen jälkeenkin. Viimeinen Filippiinejä miehittänyt japanilaissotilas luutnantti Hiroo Onoda antautui vasta maaliskuussa 1974 Lubangin saarella. Lisäksi kapteeni Fumio Nakaharan väitettiin vielä oleskelevan Mount Halconilla 1980-luvulla etsintäryhmän löydettyä hänen majansa, mutta todisteita hänen selviytymisestään ei löydetty. Ilmari Järvinen
Talvisotaan hän osallistui Jalkaväkirykmentti 37:n komentajana ja osallistui taisteluihin Laatokan koillispuolen motituksiin. Välirauhan aikana hän toimi Saimaan suojeluskuntapiirin päällikkönä. Jatkosotaan hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 49:n komentajaksi ja hän johdatti rykmenttinsä Itä-Karjalan läpimurtotaisteluihin Hiitola – Laatokka, Ilves – Hotakka akseleilla ja Kivennavalla sekä Valkeasaaressa. Hyökkäysvaiheen taistelujen jälkeen hänet siirrettiin vuonna 1943 Saimaan suojeluskuntapiirin ja Itä-Savon sotilasläänin komentajaksi. Mutta kun vuonna 1944 suurhyökkäys alkoi tarvittiin häntä jälleen rintamalla ja hänet komennettiin Jalkaväkirykmentti 50:n komentajaksi ja johdatti rykmenttinsä torjuntataisteluihin Lavola – Ventelä akselilla. Sodan loputtua hänet siirrettiin Saimaan suojeluskuntapiirin ja Itä-Savon sotilasläänin komentajaksi, mutta erosi vakinaisesta palveluksesta vielä vuonna 1944. Pietarin suomalainen punakaarti
Hämeen rintamalla taistelleen komppanian lisäksi Karjalan kannakselle lähetettiin kaksi muuta komppaniaa, jotka osallistuivat taisteluihin niin sanotulla Raudun rintamalla. Ylipäällikkönä toimi aluksi Johan A. Palmu, jonka komentama 800 miehen joukko miehitti Raudun rautatieaseman 20. helmikuuta. Bolševikit olivat huolestuneita Pietarin turvallisuudesta, joten mukana oli myös luutnantti M.V. Brigorovskijn komentamia venäläisiä. Palmu syrjäytettiin 27. helmikuuta, jolloin hänen tilalleen nimitettiin Heikki Kaljunen. Hänen jälkeensä ylipäällikköinä toimivat vielä Oskar Rantala ja Arvid Leinonen. Alipäälliköitä olivat muun muassa Jalmari Eskelinen, Eino Kaiho, Juho Nygren, August Junell ja Evert Laine. Maaliskuun alussa Raudussa laskettiin punaisten puolella olleen noin 1 800 miestä, joista suomalaisia punakaartilaisia oli 350. Valkoisten käynnistettyä oman suurhyökkäyksensä 24. maaliskuuta, punaisten Raudun rintama kukistui lopulta 4. huhtikuuta. Taisteluista muodostui Tampereen ja Viipurin taistelujen ohella Suomen sisällissodan verisimpiä. Venäläiset mukaan lukien punaisten puolella taistelleista kaatui noin 800. Kissouén taistelu
Yöllä 14.-15. kesäkuuta 1941 liittoutuneiden joukot saavuttivat Nahr el Ouaj -joen ja lisäksi Kissouén kaakkoispuoliset kukkulat olivat kaksipäiväisten raskaiden taisteluiden jälkeen Vapaan Ranskan joukkojen miehittämät. Prikaatikenraali Lloydin poissa ollessa everstiluutnantti L. Jonesin johtamat 1st Punjab Regiment ja 6th Rajputana Rifles olivat Kissouén edustalla. Lloyd johti koko Gentforcea kenraali Gentilhommen haavoituttua. Burman sotaretki
Kenraaliluutnantti Iida määräsi 26. tammikuuta 55. divisioonan, joka oli keskitetty Kawkareikin länsipuolelle, valtaamaan Salweenin suulla olevan Moulmeinin ja 33. divisioonan ylittämään rajan sekä etenemään Kawkareikista pohjoiseen valmistautuen etenemään Pa-aniin. Moulmeinin, joka sijaitsee Salween-joen suulla, suojana oli neljän pataljoonan muodostama Burman 2. prikaati. Japanilaiset valtasivat 31. tammikuuta kaupungin murskattuaan alueella olleiden joukkojen vastarinnan ja pakottaen ne vetäytymään. Joukot jatkoivat pohjoiseen kiertäen brittien asemat. Saarroksiin jääneet Intian 17. divisioonan loppuosat pyrkivät vetäytymään Sittang-joen taakse, mutta japanilaiset katkaisivat perääntymistien. Divisioonan tuhouduttua Rangoonin puolustaminen ei ollut mahdollista. Kenraali Archibald Wavell määräsi kuitenkin kaupungin pidettäväksi odottaen Lähi-idästä saapuvia täydennyksiä. Burman armeijan uusi komentaja kenraali Harold Alexander määräsi kaupungin evakuoitavaksi 7. maaliskuuta sataman ja öljyvarastojen tuhoamisen jälkeen. Burmassa olleiden joukkojen jäänteet vetäytyivät pohjoiseen. Japani sai täten Burman hallintaansa. Jalujoen taistelu (1894)
Tsuboin nopea risteilijäosasto tuli hädässä olleiden avuksi. Pääosaston iskiessä kiinalaisten heikentyneeseen vasempaan sivustaan, josta "Chiyuan" ja "Kwang Chia" olivat perääntyneet ja aloittaneet purjehduksen Port Arthuriin. Myohemmin "Chiyuanin" päällikkö Fong teloitettiin pelkuruudesta ja "Kuang Chia" ajoi karille lähellä Talienwaninlahtea. Vasemman puoleiseksi alukseksi jäänyt "Chih Yuan" joutui japanilaisten tykkituleen vaurioituen pahoin ja lopulta upoten keula edellä vieden pääosan miehistöstään mukanaan. Lähes saman aikaisesti "Dingyuan" vaurioitui, mikä pakotti sen irrottautumaan taistelusta. Alus lähti kaakkoon japanilaisten nopean risteilijäosaston takaa-ajamana. "Dingyuan" upotettiin matalaan veteen. Tsushiman meritaistelu
Japanilaisten tappiot jäivät pieniksi. He menettivät kolme torpedovenettä ja kaksi panssarisotalaivaa vaurioitui. 116 japanilaista oli kaatunut ja 538 haavoittunut. Tsushimassa ja aikaisemmassa Keltaisenmeren taistelussa suuret sotalaivat olivat osuneet toisiinsa suurien etäisyyksien takaa käyttäen suuria tykkejään, mikä oli merkki vastikään käyttöön tulleista etäisyysmittareista ja parantuneesta tähtäystaidosta. Japanilaisia komentaneesta Tōgō Heihachirōsta tuli Horatio Nelsonin kaltainen sankarihahmo. Angaurin taistelu
Angaurin taistelu oli toisessa maailmansodassa Yhdysvaltain ja Japanin välinen taistelu Angaurin saaren hallinnasta Palaussa, Mariaanien lähistöllä. Taistelu oli osa suurempaa operaatio Forageria. Se alkoi 17. syyskuuta 1944 ja päättyi Yhdysvaltain voittoon 22. lokakuuta. Taistelussa lähes kaikki saarta puolustaneet japanilaissotilaat kaatuivat, mukaan lukien japanilaisjoukkojen komentaja Ushio Goto. Vain 59 japanilaissotilasta selvisi hengissä, joutuen sotavangeiksi. Jalu
Korean puoli joesta teollistui voimakkaasti, kun Korean niemimaa oli Japanin hallinnassa (1910–1945) ja lopulta vuonna 1945 melkein 20 prosenttia Japanin teollisuudesta tuli Koreasta. Korean sodan aikana YK:n joukkojen lähestyminen Jalua sai aikaan Kiinan sekaantumaan sotaan voimakkaammin. Sodan seurauksena ainoastaan yksi joen ylittävistä silloista jäi tuhoamatta. Korean sodassa joen läntisen laakson yllä käytiin useita ankaria taisteluita Pohjois-Korean ilmaherruudesta. Suomussalmen taistelu
Päämaja siirsi Suomussalmelle vahvistukseksi 9. divisioonasta jalkaväkirykmentin (JR 27). Divisioonan komentaja eversti Hjalmar Siilasvuo sai alaisuuteensa lisäksi ennestään Suomussalmella olleet joukot, ja syntyi ryhmä Siilasvuo. Sen tehtäväksi tuli vallata Suomussalmi takaisin. Tässä ryhmä ei onnistunut, mutta 163.D:n yhteydet Neuvostoliittoon katkaistiin ottamalla haltuun Raatteen tie Kuivasjärvellä. Jalujoen taistelu (1894)
Muu laivasto lähti etelään kohti Korean läntisintä pistettä Choppekin niemeä, jonne se ankkuroitui yöksi. Seuraavana päivänä laivasto partioi luoteeseen Kabayaman ja Itōn lähettämien tietojen perusteella. Osaston tehtävänä oli tuhota Thakushaniin lähetetyt kiinalaisjoukot ja pakottaa Kiinan keisarillinen laivasto taisteluun. Japanin laivasto suuntasi keskellä Koreanlahtea olevalle Haiyangin saarelle, josta se kykeni havaitsemaan kaikki Talienwanista lähteneet Takushaniin matkaavat saattueet. Osasto saapui saarelle varhain aamulla, mistä jatkettiin Takushaniin. Pari tuntia myöhemmin "Yoshino" ilmoitti havaitsevansa savua koillisessa ja hieman myöhemmin useista savuista. Kärkiosastona ollut nopea risteilijäosasto sai määräyksen hidastaa sekä "Saikyomaru" ja "Akagi" siirtyivät parempaan suojaan laivaston vasemmalle puolelle. Manpo
Japanin miehitysaikana Koreassa japanilaiset rakensivat kaupunkiin raja-aseman, jota vastaan Mantšuriassa toimivat japanilaisten vastaiset sissit hyökkäsivät useaan otteeseen. Vuonna 1937 rakennettiin rautatiesilta Jalujoen yli ja Manposta tuli tärkeä liikenteen solmukohta. Kaupungissa sahattiin puita, joita uitettiin Jalujokea pitkin. Manposta ne kuljetettiin rautateillä käytettäväksi muihin kaupunkeihin. Korean sodan aikana Manpo oli yksi neljästä tärkeästä kohdasta, jolla kiinalaiset ylittivät Pohjois-Korean rajan. Hallinnollisesti Manposta tuli kaupunki ("si") vuonna 1967. Jalujoen taistelu
Jalujoen taistelu päättyi japanilaisten voittoon. Japanilaiset pääsivät ylittämään Korean ja Kiinan välisen rajan, ja heidän tappionsa olivat vain noin 2 000 miestä, kun taas Venäjän menetti 5 000 miestä. Ulkomaisten tarkkailijoiden havaintojen mukaan japanilaiset voittivat venäläiset taktiikassa, logistiikassa ja ennen kaikkea tiedustelutoiminnassa. Aasialaisen valtion voitto taistelussa eurooppalaisen suurvallan armeijaa vastaan poisti myös myytin eurooppalaisten täydellisestä ylivoimasta muihin verrattuna. Ain Jalutin taistelu
Egyptiläiset päättivät, että Baibarsin johtamat joukot tekisivät pienimuotoisia rynnäkköjä mongoleja vastaan, mutta eivät sitoutuisi suurempaan taisteluun. Joukkojen tavoitteena oli houkutella mongolit laaksoon, jonka ympäristön kukkuloilla Qutuzin miehet olivat väijyksissä. Mongolit astuivat ansaan uskoen Baibarsin heikompien joukkojen vetäytyvän. Laaksoon tullessaan mongolit joutuivat puiden suojissa piilotelleiden mamelukkien ratsuväen ja sotilaiden hyökkäysten kohteeksi. Mongolien asema teki heistä helpon kohteen mamelukkien jousimiehille. Mamelukit käyttivät taistelun aikana myös ensi kertaa pieniä käsikanuunoja ("midfa"). Kanuunat eivät kyenneet tuottamaan suuria vahinkoja viholliselle, mutta niiden tarkoitus oli pelottaa vastapuolen joukkoja. Kaikesta huolimatta mongolit tekivät ankaraa vastarintaa pyrkien pakenemaan laaksosta. Heidät oli piiritetty kolmelta suunnalta ja mongolien mukana olleet syyrialaiset olivat paenneet taistelukentältä nopeasti. Loput joukot tekivät kuitenkin kaksi rynnäkköä mamelukkien vasenta siipeä vastaan ajaen nämä miltei pakoon. Paon esti lopulta vain Qutuzin rynnätessä itse taisteluun valioyksikkönsä kera. Taistelu kääntyi mamelukkien eduksi ja tuhannet mongolit ja heidän komentajansa Kitbuqa saivat surmansa. Shakushainin sota
Uutiset, joiden mukaan ainut "hävittivät japanilaisten alueita" levisivät pian Japaniin, jolloin Tokugawa-shōgunaatti lähetti tehtävään vapaaehtoiseksi ilmoittautuneen Matsumae Yasuhiron johtamaan Matsumae-joukkoja Hokkaidōlle. Joukkojen johto päätettiin antaa hänelle, koska tuolloinen Matsumae-klaanin johtaja Norihiro oli vasta nuori poika. Samalla Honshun pohjoisosien päälliköitä pyydettiin pitämään armeijansa valmiudessa. Yasuhiro saapui Kunnuihin elokuussa 1669 ja siirtyi sieltä Shibucharin alueelle noin 1 000:n miehen kanssa. Eri komentajien aikaisemmin saapuneet joukot olivat myös ottaneet asemia alueelta käytännössä piirittäen Shakushainin joukot. Shakushainin joukot antautuivat lokakuussa vuonna 1669, kun taistelut olivat jo aiheuttaneet raskaita tappioita molemmille osapuolille. Talvisota
Karjalankannaksen ja Laatokan Karjalan torjuntavoittojen lisäksi ensimmäisen hyökkäyksellisen ja strategisesti merkittävän voiton Suomen armeija saavutti 12.–22. joulukuuta Tolvajärvellä Raja-Karjalassa. Taisteluissa Ryhmä Talvela, eversti Paavo Talvelan johtamana, rintamakomentajanaan everstiluutnantti Aaro Pajari, löi puna-armeijan 139. jalkaväkidivisioonan, mikä esti puna-armeijan isku Laatokan Karjalassa taistelleiden suomalaisjoukkojen selustaan.