Miten Sokrates kehitti filosofian?
Sokrates
Sokrates hylkäsi esisokraatikoiksi kutsuttujen edeltäjiensä luonnonfilosofiset pohdiskelut ja suuntasi tutkimuksensa ihmisten elämäntapoihin. Hän kyseenalaisti ihmisten totunnaiset käsitykset ja pyrki kyselemällä löytämään määritelmiä erilaisille käsitteille, kuten hyve ja oikeudenmukaisuus. Sokrateelle tieto ja hyve liittyivät läheisesti yhteen; hän esimerkiksi katsoi, että jos ihminen tunsi hyveen käsitteen, hän teki automaattisesti sitä, mikä on hyvää.
Antiikin filosofia
Antiikin filosofiaa esitettiin sekä tutkielmina ja muuna asiaproosana, dialogeina, pienoisesseinä, kirjeinä, aforismeina, puheina että runomuodossa. Esisokraatikkojen ajatuksia on säilynyt lähinnä katkelmina, jotka muodostuvat opetusrunoudesta ja aforismeista. Platon tunnetaan ennen kaikkea dialogeistaan, joista maineikkaimpia ovat "Valtio", "Pidot", "Faidon" ja "Faidros". Hänen lisäkseen useat muut Sokrateen oppilaat kirjoittivat ns. sokraattisia dialogeja. Aristoteles oli ensimmäinen, joka kirjoitti laajoja tieteellisiä tutkielmia ja jolta on säilynyt opetukseen tarkoitettuja muistiinpanoja suullisista luennoista. Antiikin filosofia
Sofistien ja Sokrateen vaikutuksesta filosofinen pohdiskelu kääntyi luonnonfilosofiasta ihmisten sielunelämään liittyviin asioihin. Kreikan filosofian historian toisena aikakautena ja kukoistuskautena voidaan pitää sen klassista aikaa, joka kesti Sokrateesta Aristoteleeseen noin vuosina 430–320 eaa. Tänä aikana Platon ja Aristoteles rakensivat filosofiset järjestelmänsä, jotka käsittelivät maailmanarvoituksen kaikkia puolia, ja kehittivät filosofiaa pääasiassa idealistiseen suuntaan. Aikakauden filosofian keskuksena toimi Ateena. Sokrates
Dialogien perusteella Sokrateella olisi ollut vain kaksi opettajaa, grammaatikko Prodikos ja mantinealainen papitar Diotima, joka antoi hänelle opetusta "eroksessa" eli rakkaudessa. Useista dialogeista käy ilmi, että hän oli hyvin tietoinen suunnilleen samoihin aikoihin eläneiden Parmenideen ja Anaksagoraan opetuksista. Historiallisissa lähteissä kummatkin on joskus mainittu Sokrateen opettajina Arkhelaoksen ohella. Platon kertoo hänen ainakin lukeneen Anaksagoraan teoksia. Platonin dialogissa "Parmenides" Sokrates esitetään keskustelemassa vuonna 450 eaa., 19-vuotiaana, Parmenideen ja Zenonin kanssa heidän vieraillessaan Ateenassa Panathenaia-juhlan aikana. Jotkut pitävät myös Damonia Sokrateen opettajana. Valtio (Platon)
Sokrates huomauttaa, että ihmisillä on taipumusta korruptoitua saatuaan valtaa, ja kuvaa, kuinka valtio voi taantua näin timokratiaksi, oligarkiaksi, demokratiaksi ja tyranniaksi. Tämän vuoksi hallitseminen tuli jättää filosofeille, jotka olivat kaikkein oikeudenmukaisimpia ja siksi kaikkein vähiten alttiita korruptoitumiselle. Hyvää valtiota johtivat filosofikuninkaat, jotka eivät hallinneet omaksi nautinnokseen vaan koko valtion parhaaksi. Gnothi seauton
Aristoteles kuvaa, että Sokrates olisi käynyt itse Delfoissa kerran, lukenut ajatelman ja tullut näin johdatetuksi filosofiaan. Aristoteles on mahdollisesti halunnut syrjäyttää Platonin kuvauksen samasta aiheesta "Sokrateen puolustuspuheessa", ja esittää, että ihmisen ensisijainen velvollisuus on tuntea itsensä ja oma luontonsa. Sokrates
Eräs merkittävimpiä panoksia, jonka Sokrates on antanut länsimaiseen ajatteluun, on hänen käyttämänsä dialoginen opetusmenetelmä. Sitä kutsutaan "sokraattiseksi menetelmäksi" ("elenkhos"). Menetelmään kuuluvat kysely, keskustelu sekä ristiriitaisten käsitysten ja väärien väitteiden kumoaminen. Sokraattisessa menetelmässä voidaan nähdä kaksi vaihetta. Ensimmäisessä, negatiivisessa vaiheessa Sokrates tekeytyi itse tietämättömäksi ja pyysi vastapuolelta opetusta jostakin asiasta. Hän jatkoi kyselemistä, kunnes vastapuoli joutui ainakin myöntämään tietämättömyytensä puheena olleen aiheen suhteen. Teeskentelyn vuoksi tällaiseen toimintaan on viitattu sokraattisena ironiana. Toisessa, positiivisessa vaiheessa, oppilaan myönnettyä tietämättömyytensä, Sokrates jatkoi aiheen käsittelyä kyselemällä, tuoden näin aiheesta esiin yhä uusia puolia, jotka voitiin lopulta liittää yhteen käsitteen kuvaukseksi tai määritelmäksi. Menetelmän päämääränä oli näin tieto käsitteiden löytämisen kautta. Sokrates
Sokrates asetetaan usein samaan aikaan toimineita sofisteja vastaan. Sokrates itsekin korosti harrastavansa nimenomaan filosofiaa, jonka hän käsitti eri asiaksi kuin sofistiikan. Hänen mielestään sofistit keskittyivät ainoastaan väittelyjen voittamiseen eivätkä välittäneet siitä, ovatko väittelyn kohteena olevat asiat tosia. Samoin he tavoittelivat lähinnä rahallista tai muuta henkilökohtaista hyötyä. Sokrates itse asetti totuuden pelkän vakuuttavuuden ja menestyksen yläpuolelle. Hän ei myöskään pitänyt sofisteille tyypillisistä väittelynäytöksistä. Tavallisen kansan silmissä Sokrates näyttäytyi kuitenkin helposti sofistina sofistien joukossa, ja vielä 50 vuotta hänen kuolemansa jälkeen häneen saatettiin yleisesti viitata sofistina. Antiikin tiede
Tässä ilmapiirissä elivät Sokrates, hänen oppilaansa Platon ja muut heidän aikalaisensa. Tieteen historian kannalta Platon on keskeisessä asemassa, koska hän perusti synnyinkaupunkiinsa Ateenaan Platonin Akatemian, josta tuli opillinen keskus seuraaviksi vuosisadoiksi. Tieteellisiä innovaatioita hän ei juuri tehnyt, mutta hänen puhtaaseen geometriaan perustuva ajatusmaailmansa tuli hallitsemaan useiden vuosisatojen ajan ihmisten kuvaa taivaankappaleiden liikkeestä. Platonin mielestä taivaankappaleet kiertävät Maata vakionopeudella ympyräradalla. Hän ei päätellyt tätä siksi, että näin näyttäisi olevan, vaan siksi että hän uskoi taivaankappaleiden olevan jumalallista alkuperää ja siksi ne olisivat täydellisiä. Tästä hän johti ajatuksen, että vain tasainen ympyräliike sopisi jumalallisille taivaankappaleille. Mallissa oli kuitenkin puute, sillä planeetat eivät näyttäneet liikkuvan näin, vaan joskus ne alkoivat liikkua päin vastaiseen suuntaan ja takaisin uudelleen alkuperäiseen suuntaan tehden pienen lenkin. Tämä jäi tähtitieteilijöiden pohdittavaksi, ja ongelmien esittäminen ajan tieteilijöille olikin Platonin yksi suurimmista ansioista tieteen saralla. Platonin oppilas Eudoksos paranteli mallia, jota vielä Kallippos, Aristoteles ja Apollonios parantelivat, minkä jälkeen malli oli erittäin monimutkainen, mutta sisälsi muutamia ongelmia: miksi Venuksen kirkkaus vaihtelee ja miksi vuodenaikojen pituus ei ole sama. Aristarkhos poikkesi muista tähtitieteilijöistä esittämällä ajatuksen, ettei Maa ole keskipiste, jota muut kappaleet kiertävät, vaan se on Aurinko. Aurinkokeskinen malli ei saanut kuitenkaan tukea vaan maakeskinen malli säilyi aina Klaudios Ptolemaioksen, joka esitti uudenlaisen ja matemaattisesti tarkemman maakeskisen aurinkokuntamallin, joka säilyi vallitsevana Aristoteleen kosmoskäsityksen kanssa aina tieteelliseen vallankumouksen alkuun saakka. Gnothi seauton
Delfoin oraakkelin kehotus on merkittävässä roolissa Platonin dialogeissa, ja niiden perusteella ajatus vaikuttaa olleen Sokrateen lähtökohtana hänen eettisissä tutkimuksissaan. "Sokrateen puolustuspuhe" kertoo niiden saaneen alkunsa Delfoissa annetusta oraakkelinlausumasta, jonka seurauksena Sokrates alkoi selvittää, mistä hänen ”viisaudessaan” on kyse. Sokrateen voi katsoa omaksuneen lausuman käytännöllisen filosofiansa perustaksi. Antiikin filosofia
Sokrates on filosofi, joka erityisesti mainitaan ajattelijana, joka ei itse kirjoittanut filosofiaansa ylös. Diogenes Laertios mainitsee vastaavanlaisiksi ajattelijoiksi mun muassa myös Stilponin, Menedemoksen, Pyrrhonin, Theodoroksen ja Karneadeen, sekä joidenkin mukaan Pythagoraan. Niiden filosofien, jotka julkaisivat filosofisia teoksia, teosten kohtalo vaihtelee sen mukaan, miten heidän koulukuntansa on myöhemmin kyennyt säilyttämään teoksia. Platonin teoksista kaikki aidot ja julkaistaviksi tarkoitetut ovat mitä todennäköisimmin säilyneet. Aristoteleen teoksista suurin osa, mukaan lukien hänen dialoginsa, on kadonnut, mutta hänen ajattelustaan tunnetaan merkittävin osa luentomuistiinpanojen ansiosta. Muun muassa hänen oppilaaltaan Theofrastokselta on säilynyt joitakin yksittäisiä teoksia. Sokratesta edeltäneiden esisokraatikkojen ajattelua, sekä Aristoteleen jälkeisten hellenististen filosofien ajattelua tunnetaan vain tekstikatkelmina. Roomalaiselta kaudelta on säilynyt enemmän teoksia. Filosofian periaatteet
Filosofian periaatteet () on René Descartesin kirjoittama filosofinen tutkielma. Se julkaistiin latinaksi vuonna 1644 ja ranskaksi nimellä "Principes de philosophie" vuonna 1647. Descartesin tavoitteena oli korvata Aristoteleen filosofia ja perinteinen skolastinen filosofia, jota tuohon aikaan harjoitettiin yliopistoissa. Sokrates
Platonin kautta Sokrateen opetukset vaikuttivat myös Aristoteleehen, joka itse syntyi vasta viisitoista vuotta Sokrateen kuoleman jälkeen. Platon ja Aristoteles perivät Sokrateelta muun muassa dialektisen lähestymistavan sekä sofistiikan ja eristiikan vastustamisen. Aristoteles antoi Sokrateelle kunnian ennen kaikkea induktiivisen päättelyn ja käsitteiden yleisen määrittelyn kehittämisestä. Hän piti näitä välttämättöminä koko tieteelliselle menetelmälle. Aristoteles oli kuitenkin sitä mieltä, ettei sokraattinen menetelmä sovi etiikan tutkimiseen, mihin Sokrates niitä nimenomaisesti käytti. Sokrates
Sokrates tulikin merkitsemään koko hänen jälkeiselleen antiikin ajalle samaa, mitä Jeesus merkitsi myöhemmin kristilliselle ajalle: hän edusti eräänlaista siveellisen puhtauden ja jaloimman ihmisyyden ilmentymää. Varhaiskristilliset apologeetit hyödynsivät vertailukohtia Sokrateehen omissa kristinuskon puolustuksissaan, ja Justinos Marttyyri vaikuttaa jopa pitäneen Sokratesta jonkinlaisena esikristittynä, koska tämä eli ”Sanan ("Logos") yhteydessä”. Toisaalta monet varhaiskristilliset kirjailijat torjuivat Sokrateen pakanallisen eli ei-kristillisen filosofian ja samalla koko pakanallisen kulttuurin edustajana. Näin Sokrateelle ei kuitenkaan haluttu antaa asemaa, jossa hänet olisi nähty kristittyjen marttyyrien veroisena. Aristoteles
Aristoteles itse tutki sekä filosofian perustavia kysymyksiä, että pyrki hahmottelemaan eri aloja koskevan tiedon pääpiirteet. Hän uskoi, että havainto- ja ymmärryskykymme voi saada suoran kuvan maailmasta. Vastaavasti hän eteni kaikilla tutkimuksen aloilla nykyaikaisen luonnontieteilijän tapaan, tehden havaintoja, käyttäen järkeään pyrkiessään selittämään niitä, ja ongelmia kohdatessaan pyrkien selvittämään, mitä muut ovat samoista asioista aiemmin sanoneet. Arete
Platon (427- 347 eaa.) kritisoi moraaliseen sävyyn Homeroksen runojen maailmankuvaa, jossa kuvattiin kreikkalaisten jumalten häikäilemätöntä kilpailua. "Valtio"-teoksessa esitetyn näkemyksen mukaan kaikki runoissa esitetyt näkemykset eivät kasvattaneet ihmisiä hyveellisyyteen. Platonin dialogeissa Sokrates esiintyy hyveellisyyden opettajana. Platonin mukaan hyveitä olivat muun muassa kohtuullisuus, oikeudenmukaisuus ("dikaiosyne"), itsehillintä ("sofrosyne") ja järkevyys. Filosofi tarkastelee hyveellisyyttä erityisesti dialogissa "Menon". Siinä esitetään muun muassa kysymys siitä, voiko hyvettä opettaa. Filosofia
Filosofian historian sadan ensimmäisen vuoden aikana Ateena muodostui filosofian keskukseksi, ja sen moniin filosofikouluihin tuli oppilaita aina Roomasta saakka. Filosofian syntyyn vaikutti kreikkalaisten vaurastuminen kaupankäynnin ja valloitusten myötä, jolloin jäi aikaa miettiä asioita, joista ei välttämättä ollut välitöntä käytännön hyötyä. Tietoa hankittiin sen itseisarvon vuoksi. Etua oli myös demokraattisesta valtiomuodosta ja uskonnollisesta vapaamielisyydestä. Tällöin oli mahdollista miettiä vapaasti elämän peruskysymyksiä, ja tahtonsa läpi saamiseen tarvittiin perusteluja – enää ei riittänyt syntyperään, yhteiskunnalliseen asemaan tai fyysiseen voimaan vetoaminen. Antiikin filosofia
Vaikka Platonin ja Aristoteleen ajattelu ja teokset liittyvät yhteen monilla tavoin, ne myös eroavat huomattavasti sekä tyyliltään että käsittelemiltään asioilta. Platon kirjoitti useita filosofisia dialogeja, joissa yleensä esitettiin Sokrates yhtenä keskustelijoista (ns. sokraattinen dialogi). Vaikka Platonin varhaisimmat dialogit käsittelevätkin lähinnä tiedon löytämisen erilaisia menetelmiä ja myöhäisemmät dialogit oikeudenmukaisuutta ja käytännöllistä etiikkaa, hänen tunnetuimmat työnsä esittivät kuitenkin kokonaisfilosofisen näkemyksen metafysiikasta, etiikasta, järjestä, tiedosta ja inhimillisestä elämästä. Platonin pääajatuksena oli, että aistein saatu tieto on aina vajavaista ja epäpuhdasta, ja että ainoastaan ihmisen sielu kykenee lähestymään "todellista" tietoa. Vain sielulla voi olla tietoa ikuisista ideoista, asioiden todellisista olemuksista, joista havaitsemamme maailma on vain epäpuhdas kopio. Tämä ideaoppi on selvästi kehittynyt Parmenideen ja Herakleitoksen ajattelun pohjalle. Platon voidaan nähdä sekä idealistina että rationalistina. Fronesis
Aristoteles erotti kaksi erilaista älyllistä hyvettä: "sofia" ja "fronesis". "Sofia", joka käännetään yleensä "viisaudeksi", on kyky ajatella oikein maailman luonteesta, ja käytämme sitä pyrkiessämme selittämään, miksi maailma on sellainen kuin on. Tämä katsotaan usein samaksi kuin tiede. "Sofiaan" liittyy ikuisten totuuksien pohdiskelu. "Fronesis" puolestaan on kyky ajatella, miten ja miksi meidän tulisi toimia muuttaaksemme asioita, ja erityisesti muuttaaksemme elämäämme paremmaksi. Aristoteles sanoi, että "fronesis" ei ole kuitenkaan pelkästään taito, koska siihen ei liity pelkästään kyky päättää, kuinka saavuttaa tietty päämäärä, vaan myös kyky päätellä tämä päämäärä. Jotkut tutkijat kuitenkin kieltävät jälkimmäisen, katsoen Aristoteleen pitäneen päämäärää ("eudaimonia", onnellisuus) annettuna, jolloin "fronesis" oli pelkästään kyky päästä tähän päämäärään.
"Fronesis" liittyy partikulaareihin, ei universaaleihin, koska se liittyy siihen, kuinka toimia tietyissä yksittäistapauksissa. On mahdollista oppia toiminnan periaatteet, mutta niiden soveltaminen tosielämässä ja tilanteissa joita ei ole voinut nähdä ennalta vaatii kokemusta. Esimerkiksi jos tiedämme, että meidän tulisi olla rehellisiä, voimme tuottaa tuskaa ja aiheuttaa muita rikkomuksia. Kokemusta vaaditaan siihen, kuinka tasapainottaa rehellisyys muiden vaadittujen seikkojen kanssa. Länsimaisen filosofian historia
Seuraavien vuosisatojen aikana eri puolelle kreikankielistä maailmaa ilmaantui erilaisia ajattelijoita ja koulukuntia, joista merkittävimpiä olivat Herakleitos, joka painotti kaiken muuttuvaisuutta ja kaoottista luonnetta; Anaksagoras, joka katsoi kaiken olevan niin järjestyksessä, että sitä täytyy ohjata jonkinlaisen Mielen; pluralistit ja atomistit, kuten Empedokles, Leukippos ja Demokritos, jotka pyrkivät ymmärtämään kaikkeutta osiensa kokonaisuutena; sekä elealaiset Parmenides ja Zenon, jotka kummatkin katsoivat, että kaikkeus on yksi ja muutos on mahdotonta. Näiden lisäksi vaikuttivat sofistit, ammattimaiset kiertelevät opettajat, joiden kiinnostus varsinaiseen filosofiaan vaihteli. He saivat, mahdollisesti epäoikeudenmukaisesti, maineen, jonka mukaan heille totuus oli vain mielipide ja että he pyrkivät vain opettamaan ihmisiä todistamaan oikeaksi minkä tahansa mielipiteen nämä vain halusivat. Euthyfron
Sokrateen käyttämä sokraattinen menetelmä tulee hyvin ilmi dialogissa käytävässä keskustelussa. Hän pyytää Euthyfronia määrittelemään hurskauden niin, että siitä voitaisiin tämän jälkeen keskustella. Tarjotuista ja keskustelluista hurskauden määritelmistä yritetään rakentaa hyväksyttävä selonteko hurskauden olemuksesta. Sokrates haluaisi löytää sellaisen määritelmän, joka olisi aina ja kaikkialla tosi, eli sen tulisi päteä ihmisiin kaikissa kansoissa, uskonnoissa ja kulttuureissa kaikkina aikoina. Näin se olisi mitta, jonka avulla kaikkien tekojen hurskaus ja epähurskaus voitaisiin mitata. Sokrates tavoittelee siis hurskauden ideaa. Platonin varhaisten dialogien tapaan keskustelussa ei kuitenkaan saavuteta mitään varsinaista lopputulosta. Euroopan historia
Antiikin Kreikan filosofia jaetaan esisokraattisen filosofian, klassisen kreikkalaisen filosofian ja hellenistisen filosofia ajanjaksoihin. Kreikkalainen filosofia on modernin tieteiden ja filosofian pohja. Länsimainen filosofia alkoi Kreikassa Joonian saarilla ja Vähä-Aasian siirtokunnissa noin vuonna 600 eaa. Filosofia oli tuolloin pääasiassa luonnonfilosofiaa, jonka isänä pidetään usein Thalesta. Merkittävimpiä luonnonfilosofeja olivat muun muassa Pythagoras, Parmenides ja Zenon Elealainen, Herakleitos, Empedokles, Anaksagoras, Leukippos ja Demokritos. Sokraatikot
Sokraatikoilla tarkoitetaan Sokrateen oppilaita. Sokrates ei itse perustanut omaa filosofista koulukuntaa, mutta hänen oppilaansa perustivat lukuisia sokraattisia koulukuntia, joista kehittyivät myöhemmin lähes kaikki kreikkalaisen filosofian suurimmat koulukunnat, tai ainakin Sokrateen vaikutus välittyi niihin erilaisten opettaja-oppilas-ketjujen kautta. Esisokraatikot
Luonnonfilosofit ("fysikoi", "fysiologoi") hylkäsivät perinteiset mytologiset selitykset havaitsemilleen luonnonilmiöille ja etsivät niille järkiperäisempiä selityksiä. Tyypillisiä luonnonfilosofien kysymyksiä olivat:Thales, jota pidetään tällaisen filosofian perustajana, esitti veden olevan kaiken peruselementti. Anaksimenes ja Diogenes Apollonialainen pitivät kaiken alkusyynä ilmaa. Hippasos ja Herakleitos puolestaan selittivät maailman tulen kautta. Empedokles lisäsi peruselementteihin maan ja piti kaikkia näitä neljää yhdessä maailman peruselementteinä. Anaksagoras sanoi ensimmäisiä prinsiippejä olevan äärettömästi ja esitti, että ne ainoastaan muuttuvat toisikseen yhdistymisen ja eroamisen kautta. Ihminen
Filosofia on noin 600–400 eaa. välisenä aikana antiikin Kreikassa syntynyt ajatteluperinne ja oppiala, joka pyrkii tutkimaan todellisuuden perimmäistä olemusta, tiedon yleisiä ehtoja, kauneuden ja arvojen olemassaoloa, hyvän yhteiskunnan ehtoja, ihmisenä olemisen luonnetta sekä näihin kytkeytyviä yleisiä teemoja. Sokrates
Jotkut katsovat, ettei Sokrateella itsellään edes ollut mitään tiettyä joukkoa näkemyksiä vaan että hän pyrki ainoastaan tutkimaan asioita ja muiden näkemyksiä. Jotkut taas katsovat, että Sokrateella oli omia selityksiä ja käsityksiä, mutta siitä, mitä nämä näkemykset olisivat olleet, on suuria erimielisyyksiä. Pienimpänä yhteisenä tekijänä vaikuttaisi olevan se, että Sokrates piti hyvin tai hyveellisesti elämistä tärkeimpänä asiana elämässä. Faidon (dialogi)
Faidon (; ) on Platonin kirjoittama dialogi. Sen toinen nimi Thrasylloksen jaottelussa on "Sielusta" (, "Peri psykhēs"). Dialogissa keskustelevat filosofit Faidon ja Ekhekrates. Ekhekrates kyselee, ja Faidon kertoo hänelle Sokrateen viimeisestä päivästä. Dialogin keskeisenä teemana on sielun kuolemattomuus, jota Sokrates todistelee eri tavoin. Dialogin lopussa Faidon kertoo Sokrateen kuolemasta. Sokrates
Sokrates vaikuttaa väittäneen, ettei hän tiedä itsekään mitään, mutta ainakin hän tietää sen, ettei tiedä mitään (mistä on peräisin sanonta ”tiedän, etten tiedä mitään”). Koska Sokrateen tyylinä oli haastaa tinkimättömästi ihmiset perustelemaan tietoväitteensä ja myöntämään tietämättömyytensä, hän sai sekä vihollisia että ystäviä. Lopulta hänet tuomittiin kuolemaan. Etiikka
Lisäksi on olemassa muunlaisia länsimaisen etiikan suuntauksia, jotka ovat syntyneet osaksi arvosteluna edellä esiteltyihin käsityksiin. Näihin uudempiin lähestymistapoihin kuuluvat ainakin seuraavat suuntaukset:Etiikan katsotaan tulleen länsimaiseen filosofiaan Sokrateen ja sofistien mukana 400-luvulla eaa. Ennen tätä eläneet niin sanotut esisokraatikot käsittivät filosofian lähinnä luonnonfilosofiana eli fysiikkana. Antiikin aikana filosofia jaettiin usein fysiikkaan, etiikkaan ja dialektiikkaan. Sokrates
Sokrateen mieltäminen ihannefilosofiksi heijastuu myös tapaan käyttää häntä esimerkkihenkilönä filosofisissa argumenteissa. Tämä on peräisin jo Platonin Sokrateelta itseltään, mutta tunnetuksi tavan on tehnyt erityisesti Aristoteles, joka käytti Sokratesta muun muassa logiikan havainnollistamisessa, esimerkiksi tyyliin: ”Väitteistä Sokrates sairastaa ja Sokrates ei sairasta hänen itsensä ollessa olemassa selvästi toinen on tosi tai epätosi, ja kun häntä ei ole samoin: sairastaminen on näet epätotta kun Sokratesta ei ole, ja se että hän ei sairasta on totta”. Sokrates
Sokratesta on kutsuttu filosofian ”kantaisäksi”. Samalla Sokrates on tullut filosofian symboliksi ja eräänlaiseksi filosofin malliesimerkiksi, joka on esimerkillään johdattanut ihmisiä omakohtaiseen viisautta, totuutta ja hyvettä tavoittelevaan tutkiskeluun. Pierre Hadot on kuvannut tämän niin, että Sokrates saa ihmiset tarkastelemaan omaa itseään ja tiedostamaan itsensä, ja tämän hän tekee paitsi filosofiallaan, myös ja ennen kaikkea tavallaan olla: elämäntavallaan ja omalla olemuksellaan. Pekka Himanen
Vuonna 1996 Himanen julkaisi dialogimuotoon kirjoitetun fiktiivisen teoksen "Himeros", joka käsittelee Hadeksesta henkiin heränneen antiikin filosofi Sokrateen elämää Helsingissä kolmen päivän ajan. "Himeroksessa" Sokrates käy keskustelua Helsingin yliopistossa "opettavien" Cyborgin (oik. Stephen Hawking), paavin, Madonnan ja Unabomberin kanssa. Kuitenkin helsinkiläiset tuomitsevat Sokrateen kuolemaan jo kolmen päivän kuluttua henkiinheräämisestä. 
Vuonna 1998 ilmestyi "Filosofian oikeudenkäynti", joka käsittelee filosofiaa pitäen sitä näytelmänä, jossa jokaisen filosofin on aina uudelleen ja uudelleen dramatisoitava Sokrates käyttöönsä. Pekka Himasen informaatioyhteiskuntaa käsittelevästä teos "Hakkerietiikka ja informaatioajan henki" ilmestyi vuonna 2001. Himanen on ollut kiinnostunut Manuel Castellsin yhteiskuntateorioista. Tieteenfilosofian historia
Länsimainen tiede ja filosofia syntyivät yhtä aikaa antiikin Kreikassa noin vuonna 600 eaa. Kreikkalaisista ajattelijoista ennen kaikkea Platonin ja Aristoteleen ajattelulla on ollut pitkä vaikutus ajatuksiin tiedosta ja tieteestä. Platon kannatti jyrkkää rationalismia. Hänen mukaansa tieto (kreik. "episteme") kohdistuu ikuisiin ja muuttumattomiin asioihin, ja luulo (kreik. "doksa") ajallisiin ja muuttuviin asioihin. Siten Platonille tiedettä edustaa esimerkiksi matematiikka, kun taas aistein havaittavasta maailmasta ei voida saavuttaa tietoa. Antiikin filosofia
Länsimaisen filosofian historia alkoi Kreikassa Vähässä-Aasiassa Joonian rannikon kreikkalaisissa siirtokunnissa noin vuonna 600 eaa. Tällä ensimmäisellä ns. "esisokraattisella" aikakaudella Kreikan filosofia oli etupäässä luonnonfilosofiaa — ajattelijat etsivät "alkuainetta" tai eräänlaista perusperiaatetta ("arkhe"), josta kaikki on muodostunut, sekä pyrkivät selittämään havaitsemiaan luonnonilmiöitä ja löytämään luonnossa vallitsevia lainalaisuuksia. Platon
Platon, kuten Sokrateskin, ajatteli että viisaudessa oli jotakin jumalallista, että filosofia, joka sai alkunsa tiedonhalusta, oli älylliselle ihmiselle välttämätöntä toimintaa ja suurimpia siunauksia, joista ihminen pääsee osalliseksi. Kun ihminen tavoittelee viisautta rakastajan intohimolla, siitä tulee sielun puhdistaja, joka ohjaa häntä yönkaltaisesta pimeydestä valoon. Tällainen viisauden tavoittelu vaatii kuitenkin sitä, että ihminen on ollut jo alun perinkin yhteydessä jumaluuteen, ja tämä yhteys merkitsee puolestaan sitä, että sielu on luonteeltaan jumalallinen ja kuolematon ja että sillä on synnynnäinen tarve tulla ikuisen kaltaiseksi. Filosofian kautta saa alkunsa paitsi tieto, myös oikea toiminta. Teoreettinen ja käytännöllinen filosofia
Kun filosofia syntyi antiikin Kreikassa, kaikki maailmaa koskevan tiedon hankinta luettiin filosofian alaan. Aristoteles jakoi ensimmäisenä tieteet kahteen osaan, teoreettisiin ja käytännöllisiin tieteisiin, mistä on peräisin nykyisinkin yleinen filosofian jako kahteen osaan, teoreettiseen ja käytännölliseen filosofiaan. Sokrates
Sokrates mainitaan useissa kreikkalaisissa komedioissa ja esiintyy joissain jopa yhtenä henkilöhahmona. Näytelmäkirjailija Aristofanes pilkkasi Sokratesta komediassaan "Pilvet", jonka hän kirjoitti vuonna 423 eaa., kun Sokrates oli nelissäkymmenissä. Komediassa Sokrates-niminen hahmo ”kulkee ympäri ja väittää kävelevänsä pilvissä ja puhuu kaikenlaista päätöntä”. Tämä on varhaisin säilynyt kuvaus Sokrateesta. Aristofanes pilkkasi Sokratesta myös näytelmässään "Linnut" tämän likaisuudesta sekä näytelmässä "Sammakot". Aristofaneen lisäksi Sokratesta pilkkasivat satiireissaan muutkin komediakirjailijat, kuten Kallias, joka kirjoitti Sokrateesta ensimmäisenä noin vuonna 429 eaa.; Ameipsias, joka pilkkaa Sokratesta tämän vanhasta viitasta ja paljasjalkaisuudesta näytelmässään "Konnos"; sekä Eupolis, joka syytti Sokratesta hiustenhalkomisesta ja viinikauhan varastamisesta. Sokratesta kommentoi myös Telekleides. Sokrates
Yleinen keskustelun juonne Sokrateen opettaessa oppilaitaan oli ajatus hyvästä ihmisestä. Sokrateen mukaan ihmisellä tulisi olla tiettyjä hyveitä, jotka ovat hänen tärkeimpiä ominaisuuksiaan. Hyve liittyi läheisesti yhteen ihmisen onnellisuuden ("eudaimonia") kanssa, sillä hyveellisen ihmisen onnellisuutta ei voinut mikään muu menetys tuhota. Onnellisuuden kannalta tärkeimpiä olivat viisaus ja muut älylliset ja moraaliset hyveet, kun taas ruumiilliset ja yhteiskunnalliset hyvät asiat (kuten terveys, varallisuus ja menestys) olivat alisteisia sille. Sokrates esimerkiksi opetti, että ”vauraudesta ei synny hyvettä, mutta hyveestä syntyy vaurautta ja kaikkea mahdollista hyvää niin yksityiselle ihmiselle kuin valtiollekin”. Sokrates
On epäselvää, mitä Sokrates tarkkaan ottaen teki elääkseen. Hän ei varsinaisesti työskennellyt, mutta hän tuskin kuitenkaan pystyi jättämään sukunsa käsityöläistaustaa kokonaan taakseen. Joidenkin lähteiden mukaan hän olisi tehnyt veistoksia muun muassa Akropoliille. Aristofanes kuvaa Sokrateen pitämässä sofistista koulua ystävänsä Khairefonin kanssa ja opettamassa maksua vastaan. Platonin kirjoittamassa puolustuspuheessa ja Ksenofonin "Muistelmissa" Sokrates sen sijaan nimenomaisesti kieltää ottavansa oppilailtaan rahaa. On mahdollista, että Sokrates sai nauttia varakkaiden ja vaikutusvaltaisten ystäviensä taloudellisesta suosiosta. Hänen on myös ajateltu eläneen perinnön ja Ateenan valtion kansalaisilleen jakamien avustusten turvin. Hedone
Platonin "Gorgiaassa" Sokrates väittelee muutoin tuntemattoman sofistin Kallikleen kanssa nautinnosta. Kallikles puolusti hedonismia. Sokrates vastusti tätä tukien kantaansa eräällä tuon ajan aistinautintojen teorialla, jossa nautinto selitetään ruumiin osien tasapainolla. Tällä oli kytköksiä myös muihin filosofisiin käsitteisiin, kuten "harmonia", "agathon" (hyvä) ja "meson" (keskiväli). Sokrateen mukaan hedonisti ei olisi koskaan tyydytetty. Keskiajan tiede
Antiikin esisokraatikot olivat ensimmäisiä länsimaalaisia, jotka alkoivat pohtia ympäröivän maailman rakennetta ja olemassaoloa vetoamatta mihinkään jumalaiseen alkuperään. Atomin ja alkuaineen käsitteet syntyivät tuona aikana. Sokrateen jälkeen merkittävimmät kaikkeuden olemusta pohtineet filosofit olivat Platon ja tämän oppilas Aristoteles. Heidän ajatuksensa olivat sittemmin keskeisessä asemassa koko keskiajan, niin luonnonfilosofiassa – eli luonnontieteissä – kuin muutoinkin filosofiassa. Hellenistinen filosofia
Kyynikot olivat ensimmäisellä sijalla Sokrateen filosofian välittämisessä hellenistiseen maailmaan. Kyynisyyden pohjavirettä on havaittavissa myös kyreneläisissä, kaikista vastakohtaisuuksista huolimatta. Kyynisiä elementtejä on myös Pyrrhonin tavassa torjua filosofinen perinne.
Kyynikot tunnetaan ennen kaikkea Diogeles Laertioksen ja muiden kirjoittajien anekdooteista, joissa on sekä mustaa huumoria, paradokseja että eettistä vakavuutta. Suurin osa anekdooteista keskittyy siihen, mitä kyynikot sanoivat, ei siihen, mitä he tekivät. Anekdootit hyväksyvät sanojen tavanomaiset pintamerkitykset, mutta syvämerkitykset on usein käännetty nurin ("isäntä"/"orja", "rehellisyys"/"varkaus"). Monissa anekdooteissa kyynikot yhdistetään Sokrateehen: "Krates mies kuin Sokrates"; "Diogenes kuin hulluksi tullut Sokrates". Kreikkalainen filosofia
Länsimainen filosofia sai alkunsa antiikin Kreikassa. Antiikin filosofian aika jaetaan usein esisokraattisen filosofian, klassisen kreikkalaisen filosofian (ennen kaikkea Sokrates ja sokraatikot, Platon, Aristoteles), hellenistisen filosofian ja roomalaisen keisariajan filosofian ajanjaksoihin. Koko antiikin filosofia oli pääosin kreikankielistä ja peräisin kreikkalaiselta kulttuurialueelta, sillä myös roomalainen filosofia oli lähes kaikessa kreikkalaisen filosofian perillinen. Hellenistinen filosofia
Tästä huolimatta Sokrates otettiin malliksi siitä, kuinka filosofin tulisi hallita elämäänsä. Keskeistä hellenistisen viisaan toiminnassa olivat: Om Begrebet Ironi med stadigt Hensyn til Socrates
Kierkegaardin opinnäyte käsittelee ironiaa ja erityisesti sokraattista ironiaa. Ensimmäisessä osassa Kierkegaard katsoo Aristofaneen kuvauksen Sokrateesta näytelmässään "Pilvet" olevan oikeellisin kuva tästä filosofista. Siinä missä Ksenofon ja Platon esittivät Sokrateen vakavamielisesti, Kierkegaard katsoi Aristofaneen ymmärtäneen parhaiten sokraattiseen ironiaan sisältyneen monisyisyyden. Lisäksi Kierkegaard käsittelee Sokrateen ajatusta omasta "daimonionistaan" sekä filosofin saamaa tuomiota. Dialektiikka
Aristoteles oli kreikkalainen filosofi, joka kehitti dialektiikasta menetelmän, jota kutsutaan nykyisin logiikaksi. Filosofi kehitti eteenpäin Platonin näkemyksiä dialektiikasta. Aristoteleelle dialektiikka tarkoitti menetelmää, jota voitiin hyödyntää väittelyn voittamiseen tai totuuden etsimiseen. Kyse oli käytännöllisestä puhetaidonmenetelmästä, jonka avulla tutkittiin mielipiteen muodostumista. Sokrates
Sokrates ei kehittänyt varsinaista yhteiskuntafilosofiaa. Platonin dialogien perusteella hän vaikuttaa kuitenkin pitäneen asiantuntijoiden viisauteen perustuvaa epäsuoraa demokratiaa parempana kuin Ateenassa käytössä ollutta suoraa kansanvaltaa. Platonin "Valtiossa" hän puhuu filosofikuninkaista, esittäen, että joko filosofien on ryhdyttävä hallitsijoiksi, tai hallitsijoiden on opiskeltava filosofiaa. Hellenistinen filosofia
Aristoteles teki päätyön Sokrateen (tai Platonin Sokrateen) etiikan formalisoimisessa. Hän ei kuitenkaan viittaa Sokrateen opetuksiin muuten kuin kritisoidakseen, eikä esitä Sokratesta erityisenä ihannefilosofina. Myöhempi peripateettinen koulukunta otti enemmän etäisyyttä Sokrateehen ja sokraattiseen perintöön. Kyynikot ja (ainakin jotkut) kyreneläiset korostivat Sokrateen väitettyä vastenmielisyyttä tieteellistä tutkimusta kohtaan. Tämä ei luonnollisesti sopinut tieteellistä tutkimusta korostaneille peripateetikoille. Hellenistinen filosofia
Kaikkiin hellenistisiin koulukuntiin vaikutti "viisaan miehen" ideaali, joka oli peräisin viimeistään jo Kreikan seitsemästä viisaasta, ja johon Sokrateen "pyhimyskultti" ei voinut hellenistisenä aikana olla vaikuttamatta. Monet Sokrateelta peräisin olevista eettisistä käsitteistä olivat yhtä keskeisiä hellenistiselle filosofialle kuin Sokrateelle itselleen. Tällaisia käsitteitä ja ajatuksia olivat muun muassa:Yhteinen sokraattinen perintö mahdollisti koulukuntien välisen dialogin samoin kuin niiden vertailun nykyaikana, mutta niiden väliset erot ovat silti suuria. Itse filosofian tehtävästä kaikki hellenistiset koulukunnat olivat yksimielisiä: niiden mukaan filosofian tuli tarjota rationaaliset perusteet yksilön onnellisuudelle. Erimielisyydet koskivat onnellisuuden määritelmää tai sisältöä, filosofisen tutkimuksen aluetta ja tarvittuja osa-alueita, filosofista esitystapaa, filosofian yhteiskunnallista roolia, sekä radikalismin astetta. Herakleitos
Herakleitos (, noin 535–475 eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi ja merkittävimpiä esisokraatikkoja. Filosofin näkemysten monitulkintaisuuden vuoksi aikalaiset antoivat hänelle lempinimen ”Hämärä” ("Skoteinos"). Herakleitos käytti tiettävästi länsimaisen filosofian historiassa ensimmäisenä kreikan "logos"-sanaa sen arkimerkityksen 'puhe' ylittävässä merkityksessä '(maailman)järki'. Hänen ajatuksensa vaikuttivat Sokrateehen, Platoniin ja stoalaisuuteen. Myös 1800-luvun filosofia kiinnitti paljon huomiota Herakleitokseen. Ksenokrates
Ksenokrates kirjoitti useita teoksia. Diogenes Laertioksen mukaan hän kirjoitti 75 teosta, yhteensä 224 239 riviä. Niissä hän käsittelee lähes kaikkia Akatemiassa opetettuja asioita. Erityisesti hän keskittyi metafysiikkaan ja etiikkaan. Hänen sanotaan keksineen, tai ainakin painottaneen, filosofian kolmijaon fysiikkaan, dialektiikkaan ja etiikkaan. Nikomakhoksen etiikka
Aristoteles ei kehitä vapaan tahdon käsitettä loppuun, eikä Sokratesta ja Platonia seuraten mainitse tahallisen väärintekemisen mahdollisuutta, vain että ”emme harkitse päämääriä vaan keinoja” ja ”[v]alintaahan ei esiinny ilman järkeä ja ajattelua”. Sokrates
Sokrateen väite omasta tietämättömyydestään voidaan näin nähdä tarkoituksellisena paradoksina ja yhtenä sokraattisen ironian ilmenemismuotona: vaikka se on joskus tulkittu skeptisismin ilmaukseksi, Sokrateen voi toisaalta ymmärtää tarkoittavan sitä, että hän ei ole mistään asiasta ehdottoman varma, mutta hänellä on kuitenkin tietoa siinä mielessä, että hänellä on paljon tosia käsityksiä, joille hän on saavuttanut hyvät perusteet tutkimusmenetelmänsä kautta. Tämän vuoksi Sokrates saattoi samanaikaisesti väittää esimerkiksi, ettei hänellä ole hyvettä koskevaa tietoa, mutta kuitenkin esittää erilaisia moraalisia näkemyksiä. Kratylos
Kratyloksen sanotaan olleen Herakleitoksen oppilas. Aristoteleen mukaan hän oli Platonin ensimmäinen filosofian opettaja. Kratylos kehitti äärimmäisen ja radikaalin herakleitoslaisuuden jonka mukaan millään ei ollut pysyvyyttä. Herakleitoksen kerrotaan sanoneen, ettei kukaan voi astua samaan jokeen kahdesti, sillä sen enemmän astuja kuin jokikaan ei ole toisella kerralla sama. Kratyloksen kerrotaan puolestaan menneen pidemmälle ja sanoneen, ettei kukaan voinut astua samaan jokeen kertaakaan. Aristoteleen mukaan Kratylos hylkäsi syvällisen oivalluksensa seurauksena puheen, koska jatkuva muutos teki järkevän keskustelun mahdottomaksi. Hän rajoitti keskusteluun osallistumisensa sormensa heiluttamiseen ("Metafysiikka" 1010a10–15). Platon käsittelee samaa kielen mahdottomuuden teemaa "Theaitetoksessa" (179d-180c.) Sokrates
Sokrates ei kuitenkaan itse osallistunut Ateenan politiikkaan laajemmin; Ksenofonin mukaan hän halusi mieluummin pitää huolta siitä, että politiikkaa harjoittavat mahdollisimman monet siihen pystyvät. Omassa elämässään hän vaikuttaa lähinnä halunneen noudattaa Ateenan lakeja, mikä näkyy muun muassa jo mainitussa Leon Salamislaisen tapauksessa ja oman kuolemantuomion hyväksymisessä. Ainoastaan filosofian harjoittamisesta Sokrates ei suostunut luopumaan uhattunakaan. Sokrates
Toiminnallaan ja olemuksellaan Sokrateesta tuli koko antiikin filosofi-ihanne. Ihanteellisessa filosofissa nähtiin yhdistyvän Sokrateen mallin mukaan filosofinen puhe ja filosofinen elämäntapa. Plutarkhoksen mukaan Sokrates oli ”ensimmäinen ihminen, joka osoitti, että elämä on filosofiaa joka hetki, joka osassaan, jokaisessa kokemuksessa ja jokaisessa toiminnassa”. Esisokraatikot
Tällaisen filosofian "isänä" pidetään usein Thalesta. Hänen lisäkseen merkittäviin esisokraattisiin luonnonfilosofeihin kuuluivat muun muassa Pythagoras, elealaiset Parmenides ja Zenon Elealainen, Herakleitos, Empedokles, Anaksagoras, sekä atomistit Leukippos ja Demokritos. Historioitsija Diogenes Laertios on jakanut kreikkalaisen filosofian synnyn kahteen alkuperään, joonialaiseen ja italialaiseen filosofiaan. Sanojen "filosofia" ja "filosofi" katsotaan olevan peräisin Pythagoraan piiristä.
Diogeneen jaottelu on jossain määrin harhaanjohtava. Samaan "koulukuntaan" luetut filosofit ajattelivat useista asioista hyvin erilaisilla tavoilla, joten niitä ei voida varsinaisesti pitää koulukuntina. Ympäristötieteiden historia
Aristoteles halusi kehittää filosofian, joka pureutui voimakkaammin tietoon aineellisesta maailmasta. Hän omaksui mm. näkemyksen maapallon "klimoista" (vyöhykkeistä), jotka voitiin määrittää niiden saaman auringonvalon perusteella. Aristoteles piti maapallon perusrakennetta muuttumattomana, mutta ymmärsi kuitenkin, että luonnon prosessit muokkaavat jatkuvasti maanpintaa. Platon
Platon tuo Sokrateen suulla näkemyksensä esille kolmella tavalla: kyselemällä, argumentoimalla ja esittämällä myyttejä. Kaikki tulevat esille toisiinsa kietoutuneina filosofin, yleensä Sokrateen, johtamassa dialektisessa keskustelussa. Platon halusi korostaa dialektiikan eroa sofistien ja puhetaidon opettajien eli reetorien luennointiin. Kyselevässä esitysmuodossa Sokrates esittää yleensä tietämätöntä niistä asioista, joista hän esittää kysymyksiä, ja haluaa selvittää muiden käsityksiä muun muassa moraalin avainkäsitteistä. Keskustelut toimivat näin käsiteanalyysinä, jossa käsitteitä pilkotaan alkutekijöihinsä ja etsitään niiden varsinaista ydintä. Keskustelun edetessä päädytään paitsi määrittelemään käsitteitä uudestaan, usein myös umpikujaan eli "aporiaan". Tällaisessa tilanteessa vapauduttiin ennakkoasenteista ja todellinen ratkaisun etsiminen saattoi vasta alkaa. Argumentoivassa esitysmuodossa keskustelun johtaja esittää ajatuksensa enemmän luennoivalla tyylillä, pyytäen kuitenkin kuulijalta myöntymystä uusille määritelmille ja logiikkansa etenemiselle. Myyttejä Platon käytti esittäessään sellaisia asioita, joita oli vaikea esittää rationaalisella argumentaatiolla, välittämättä historiallisesta totuudesta. Myöhempinä aikoina jotkut Platonin esittämistä myyteistä, kuten kertomus Atlantiksesta, on virheellisesti ymmärretty historiallisiksi. Antiikin filosofia
Tällaisen filosofian "isänä" pidetään usein Thalesta. Hänen lisäkseen merkittäviin luonnonfilosofeihin kuuluivat muun muassa Pythagoras, elealaiset Parmenides ja Zenon Elealainen, Herakleitos, Empedokles, Anaksagoras, sekä atomistit Leukippos ja Demokritos. Historioitsija Diogenes Laertios on jakanut kreikkalaisen filosofian synnyn kahteen alkuperään, joonialaiseen ja italialaiseen filosofiaan. Sanojen 'filosofia' ja 'filosofi' katsotaan olevan peräisin Pythagoraan piiristä. Sokraattinen ongelma
Friedrich Schleiermacher, saksalainen klassisen kirjallisuuden tutkija, pyrki ratkaisemaan samalla sekä sokraattisen ongelman että kysymyksen siitä, missä järjestyksessä Platonin teokset on kirjoitettu. Schleiermacher katsoi, että Platonin teoksista kaksi, "Sokrateen puolustuspuhe" ja "Kriton", ovat puhtaasti sokraattisia, eli toisin sanoen suhteellisen totuudenmukaisia kuvauksia historiallisesta Sokrateesta, eivätkä sisällä platonista filosofiaa lainkaan. Niiden muiden dialogien, jotka Schleiermacher hyväksyi aidoiksi, hän katsoi olevan läheisesti sidoksissa toisiinsa ja johdonmukaisia platonismissaan. Niiden johdonmukaisuus oli suhteessa Platonin filosofisen kehityksen kolmeen vaiheeseen:Schleiermacherin näkemykset Platonin teosten kirjoittamisjärjestyksestä ovat kuitenkin kiistanalaisia. Megaralaiset
Megaralainen filosofia muodostui lähinnä kahdesta pääopista. Kuten kyynikot ja kyreneläiset, Eukleides lähti siitä Sokrateen perusajatuksesta, että hyve on tietoa. Tähän hän lisäsi elealaisen filosofian ajatuksen Ykseydestä. Eukleides ymmärsi, että Sokrateen tiedolle antama määritelmä on vaikea. Siksi hän halusi mieluummin erottaa tiedon täydellisesti kaikesta aistimiseen ja kokemuksiin liittyvästä, ja rajoittaa tiedon käsitteen ainoastaan eräänlaiseen transsendentaaliin dialektiikkaan ja logiikkaan. Platon
Platonin varhaisimpia dialogeja kutsutaan sokraattisiksi dialogeiksi. Niissä Sokrates on merkittävässä roolissa, ja hänet esitetään käyttämässä omaa sokraattista menetelmäänsä, toisin sanoen esittämässä kysymyksiä oppilailleen ilman että hän itse ottaa mihinkään myönteistä kantaa. Sokrateen kiinnostus on ennen kaikkea käytännöllisessä etiikassa, eivätkä keskustelut noudata mitään valmista muotoa. Platonin dialogit kuitenkin muuttuivat suuresti Platonin elämän aikana. Tutkijat ovat yleisesti sitä mieltä, että Platonin varhaisemmat dialogit perustuvat läheisemmin Sokrateen ajatteluun, kun taas myöhemmissä dialogeissa hän erkaantuu mestarinsa näkemyksistä ja esittelee Sokrates-nimisen henkilöhahmon kautta oman filosofiansa. Niissä Sokrates käsittelee kaikkia filosofisia aiheita ja esittää niihin myönteisiä kannanottoja. Siinä missä varhaisemmat dialogit päättyvät usein ratkaisemattomaan tilanteeseen ("aporia"), myöhemmät dialogit ovat sävyltään dogmaattisempia. Samoin dialogimuoto, jota hän aiemmissa teoksissa käyttää draamallisen vaikutelman luomiseksi, on edelleen mukana myöhemmissä teoksissa mutta vailla erityistä käyttöä: muut henkilöhahmot eivät osallistu keskusteluun juuri muutoin kuin sanomalla Sokrateelle "kyllä", "varmasti" ja "olet aivan oikeassa". Myöhäisvaiheen dialogeissa Sokrates on joko poissa tai hiljaa. Dialektiikka
Platon ja Sokrates kritisoivat sofisteja siitä, että korostivat puhujan kykyä vakuuttaa yleisönsä keinolla millä hyvänsä. Näin ajauduttiin helposti tilanteeseen, jossa puhuja pyrki ainoastaan kuulijoidensa mielistelemiseen. Filosofin mukaan sofistit korostivat dialektiikan kiistelevää ja kamppailevaa puolta totuuden etsimisen sijaan. Sokrates
Sokrates keskusteli tiettävästi lähinnä moraalifilosofisista kysymyksistä, ja käytti kyselymenetelmäänsä aikansa moraalikäsitysten ja sellaisten käsitteiden kuin tieto, hyve, onnellisuus ja oikeudenmukaisuus välisten suhteiden tutkimiseen. Hän ei kuitenkaan kehittänyt mitään järjestelmällistä oppia moraalista. Sokrates
Platonin mukaan Sokrates tapasi perheensä viimeisinä hetkinään ja vietti loppuajan ystäviensä ympäröimänä. Hän keskusteli filosofiasta ystäviensä kanssa ja puolusti sielun kuolemattomuutta sekä kehotti heitä etsimään lakkaamatta totuutta. Toisaalta hän kehotti heitä hillitsemään tunteensa. Lopulta niin kutsutun ”Yhdentoista” eli arvalla valittujen vankilaviranomaisten palvelija toi Sokrateelle myrkyn, antoi hänelle ohjeet sen nauttimisesta ja kertoi, kuinka myrkky vaikuttaa. Palvelija kutsui Sokratesta kaikista vangeista ”jaloimmaksi, lempeimmäksi ja parhaimmaksi”. Sokrates joi myrkyn tyynesti. Hänen arvoitukselliset viimeiset sanansa olivat: ”Kriton, olemme Asklepiokselle velkaa kukon. Uhratkaa se hänelle, älkää unohtako!” Oletettavasti Sokrates tarkoitti tällä lausumalla kuoleman parantavan hänet elämästä, poiketen täten aikaisemmasta elämänasenteestaan. Kukon uhraaminen lääketieteen jumalalle oli täten vertauskuvallinen lääkärinpalkkio tästä ”parannuksesta”. Sokrates
Usein on kuitenkin ajateltu, että Sokrateen ääni olisi erotettavissa ainakin Platonin varhaisimmista dialogeista. Eräs näkemys on, että silloin kun Sokrates esiintyy filosofisesti hienostuneesti, puhujana on tosiasiassa Platon. Tämän näkemyksen mukaan Sokrates ei ollut metafyysikko tai teoreetikko vaan elämänfilosofi. Antiikin filosofia
Aristoteleen merkitys on ollut ehkä vielä Platoniakin suurempi. Hänen filosofiset ja luonnontieteelliset tutkielmansa asettivat pohjan länsimaiselle tieteelle renessanssin alkuun saakka. Erityisesti keskiajalla hänen teoksensa olivat Raamatun lisäksi lähes kaiken opetuksen pohjana. Tämän vuoksi useiden tieteenalojen termistö on perua Aristoteleelta ja useat tieteet voivat pitää häntä jos ei varsinaisena niin ainakin henkisenä perustajanaan ja oppi-isänään. Aristoteles perusti Lykeionin peripateettisen koulun noin vuonna 335 eaa. Hänen merkittävin seuraajansa oli Theofrastos. Länsimaisen filosofian historia
Avainhahmo kreikkalaisen ajattelun kehittämisessä oli Sokrates, joka opiskeli monen sofistin alaisuudessa ja luettiin itsekin aluksi sofisteihin. Kerrotaan, että hän vietti tämän jälkeen suuren osan elämästään houkutellen ateenalaisia keskusteluihin, joissa hän pyrki määrittämään, oliko kenelläkään hänen keskustelukumppaneistaan todella tietoa siitä mistä he puhuivat, erityisesti silloin kun he puhuivat tärkeistä asioista kuten oikeudenmukaisuudesta, kauneudesta ja totuudesta. Sokrates ei kirjoittanut mitään, mutta innoitti useita oppilaita. Vanhalla iällään hän joutui niiden vihamielisyyden kohteeksi, jotka eivät erottaneet sofistiikkaa ja filosofiaa ja katsoivat näiden tuhoavan kaupungin moraalin. Näin Sokrates teloitettiin vuonna 399 eaa. Pidot (Platon)
Sokrates aloittaa ylistämällä Agathonin puhetta. Faidroksen luvalla hän alkaa kuulustella Agathonia dialektisesti. He päättelevät yhdessä, että rakkaus ei ole sen enempää kaunista kuin hyvääkään — koska hän haluaa hyviä ja kauniita asioita, on selvää, että häneltä puuttuvat nämä asiat. Sokrates aloittaa oman puheensa tästä. Labyrintti
Platonin kirjoittamassa dialogissa nimeltä "Euthydemos" Sokrates kuvaa loogisen argumentin labyrinttimäistä kulkua: Sokrates
Sokrateelle hyve liittyi kiinteästi yhteen myös tiedon kanssa. Hänelle hyve "on" tietoa – kaikki hyveet samastuvat hyvää ja pahaa koskevaan tietoon, ja oikea tieto johtaa välttämättä oikeaan toimintaan. Hyveellinen ihminen on hyvä todellisuudessa eikä ainoastaan toimi ”oikean mielipiteen” mukaisesti. Jos ihminen siis tuntee esimerkiksi oikeudenmukaisuuden, hän toimii automaattisesti oikeudenmukaisesti. Tästä syystä Sokrates opetti myös, että ihmisen pahat teot voidaan panna hänen tietämättömyytensä tiliin. Jos ihminen tekee väärin, hän vain ei ole tiennyt paremmasta. Samoin Sokrates opetti, että ihmisestä tulee oikeudenmukainen, jos häntä kohdellaan (esimerkiksi rangaistaan) oikeudenmukaisesti – tällöin hän oppii tuntemaan oikeudenmukaisuuden. Sokraattinen ironia
Sokraattinen ironia on saanut nimensä siitä, että Sokrates esiintyy Platonin varhaisissa dialogeissa käyttämässä sitä osana dialektista kuulustelumenetelmäänsä, sokraattista menetelmää. Sokraattinen ironikko naamioituu tietämättömyyteen, joka peittää skeptisyyden jotain oppia tai yleistä mielipidettä kohtaan, jonka ironikko katsoo olevan vailla järjen tai logiikan pohjaa. Ironikon viattomat kysymykset paljastavat mielipiteen järjettömyyden tai tyhjyyden askel askeleelta. Tällainen ironia viihdyttää niitä sivustaseuraajia, jotka tietävät, että tilanteen ns. Sokrates on viisaampi kuin mitä antaa ymmärtää, ja jotka voivat aavistaa hieman ennakolta, mihin suuntaan mahdollisesti naiiviltakin vaikuttava keskustelu on menossa. Platonin poliittinen filosofia
Platonin poliittinen filosofia perustui Sokrateen ajatteluun, jossa keskeisin kysymys oli kysymys hyvästä elämästä. Politiikkaan sovellettuna seurasi kysymys, millainen valtio mahdollistaa hyvän elämän. Platon käsitteli näitä aiheita useissa dialogeissaan. Hänet voidaan nähdä koko länsimaisen poliittisen filosofian perustajana. Samalla hän katsoi, että poliittinen filosofia liittyy kiinteästi muuhun filosofiaan, kuten etiikkaan, metafysiikkaan ja tietoteoriaan. Sokraattinen menetelmä
Menetelmää kutsutaan myös kätilöintimenetelmäksi ("maieutikos"), koska Sokrateen ajattelun mukaan tietämys totuudesta on piilevänä kaikissa ihmisissä, ja kysymysten ja annettujen vastausten kautta kyselijä voi auttaa kysymysten kohteena olevaa ”synnyttämään” ajatukset itsestään ja tällä tavalla opettaa häntä. Sokraattista menetelmää käyttämällä taitava opettaja voi siis opettaa oppilaansa ajattelemaan itse. Ajatus ilmenee hyvin dialogissa "Menon", jossa Sokrates houkuttelee eräästä Menonin orjapojasta esiin yksinkertaisen geometrisen teoreeman. Menetelmä on ainoa klassinen opetusmenetelmä, jonka tiedetään tuottavan aidosti itsenäisiä ajattelijoita. Kahleissa vai vapaana
Voipion mukaan moraali on vanhempi ilmiö kuin uskonto. Jo ihmisten ensimmäiset yhteisömuodot edellyttivät omia moraaliohjeita. ”Alkumoraali” luontui jokaisen yhteisön olemukseen kuuluvana ainesosana. Myöhemmin yhteisöjen liittyessä toisiinsa moraalin piiri laajeni, mihin kehitykseen myös uskonnot vaikuttivat. Etiikka tutkii pyrkimystä toteuttaa siveellisyyttä. Antiikin sofisteista alkaen länsimaissa on kehitety autonomista etiikkaa. Sokrates etsi muun muassa vastausta kysymykseen, miten yhteiskuntaelämä voi olla onnellista. Sokrateen mukaan oikea tieto saa aikaan, että ihmiset toimivat oikein. Platonin ideaoppi tuli Voipion mukaan vaarantamaan luonnollisen autonomisen moraalin ajatusta. Moraali joutuu sopeutumaan tuonpuoleisiin esikuviin. Platonilla oli esillä myös ajatus hyveen palkitsemisesta kuolemanjälkeisessä elämässä. Immanuel Kantin ja Voltairen tavoin Platon ajatteli, että valtiovalta tarvitsee uskontoa järjestyksen ylläpitämiseksi rahvaan keskuudessa. Platonin poliittinen filosofia
"Valtion" keskeinen kysymys on eettinen: se käsittelee ennen kaikkea oikeudenmukaisuutta ja sen suhdetta onnellisuuteen (eudaimonia). Samalla se käsittelee sitä, millainen valtio on kaikkein oikeudenmukaisin ja mahdollistaa onnellisuuden. Platonin Sokrates hahmottelee ihannevaltion, jonka hyve vertautuu yksittäisen ihmisen hyveeseen. Tämän perusteella hän esittää väitteitä siitä, kuinka hyvä ja huono valtio ovat järjestetyt. Samalla Sokrates esittää, että on aina parempi toimia oikeudenmukaisesti kuin epäoikeudenmukaisesti. "Valtio" käsittelee myös paljon muita kuin poliittisen filosofian ja etiikan alan kysymyksiä. Samalla kun kysymys kuuluu, kuinka tieto voisi valtiossa hallita, käsitellään laajasti muun muassa tiedon olemusta. Aristotelismi
Aristoteles määrittelee filosofian "tieteenä universaaleista välttämättömyyksistä, jotka ovat aktualisoituneet". Hänen opettajansa Platon puolestaan oli määritellyt sen "tieteenä ideoista", tarkoittaen ideoilla sellaisia ilmiöiden perusteita, joilla ei ole ehtoja. Sokrates
Maineikkaimpia sokraattisista koulukunnista ovat Antistheneen perustama kyyninen koulukunta, Aristippoksen perustama kyreneläinen koulukunta sekä Eukleideen perustama megaralainen koulukunta. Lisäksi Faidon perusti elisläisen koulukunnan, josta on kuitenkin säilynyt vain vähän tietoja. Stoalaisuus kehittyi myöhemmin kyynisyyden pohjalle. Kilpailijat
Sokrates esiintyy ”dialogissa” yksinään ja selostaa Dionysioksen grammatiikkakoulun oppilaiden kanssa käymäänsä keskustelua. Keskustelu saa alkunsa siitä, että kaksi nuorta miestä on rakastunut samaan poikaan. Toinen miehistä on urheilija, toinen taiteiden ("mousikē", käsittää musiikin, runouden ja filosofian) harrastaja. He päätyvät keskustelemaan filosofoimisen arvosta. Sokrates liittyy keskusteluun ja määrittelee, millaista taitoa filosofointi on. Lopuksi hän saa urheilijanuorukaisen puolelleen. Platon
"Sokrateen puolustuspuheen" ajatellaan yleensä olevan Platonin varhaisin teos. Se on puhe, jonka Sokrates piti puolustuksekseen omassa oikeudenkäynnissään. Vaikka se ottaa antiikille tyypillisesti joitakin vapauksia taiteellisen vaikutelman nimissä, sen ajatellaan kuvaavan alkuperäisen puheen ytimen hyvin. Pian Sokrateen kuoleman jälkeen Platon kirjoitti myös ensimmäiset, niin sanotut varhaisvaiheen dialoginsa. Niihin lukeutuvat laajempi ja lyhyempi "Hippias", "Ion", "Kriton", "Kharmides", "Lakhes", "Lysis", "Euthydemos", "Euthyfron", "Gorgias" ja "Protagoras" sekä "Valtion" ensimmäinen kirja. Teokset valmistuivat mahdollisesti hyvin pian Sokrateen kuoleman jälkeen. Osa on periaatteessa saattanut valmistua jo Sokrateen eläessä. Tällaisiksi on epäilty erityisesti "Ionia" ja lyhyempää "Hippiasta". Diogenes Laertioksen kertoman tarinan mukaan Platon olisi lukenut dialogiaan "Lysis" Sokrateelle, joka olisi suuttunut, koska Platon oli kirjoittanut siihen sellaista, mitä Sokrates ei ollut koskaan sanonut. "Sokrateen puolustuspuhe" ja "Kriton" ovat sisältönsäkin puolesta syntyneet luonnollisesti vasta Sokrateen kuoleman jälkeen. Sokrates
Sokrates ei kiinnittänyt juurikaan huomiota luonnontieteen tai metafysiikan kysymyksiin eikä esittänyt laajoja selityksiä todellisuuteen liittyen. Ciceron mukaan hän katsoi, että sellaiset asiat ovat joko liian vaikeita ihmisymmärryksellä selvitettäväksi tai että niillä ei ollut ihmiselämälle mitään merkitystä. Sokrates oli kuitenkin kiinnostunut jumalan tai jumalien olemassaolosta. Hänen mukaansa kaiken tarkoituksenmukaisen täytyy olla älyllisen olennon työtä. Tätä näkemystä voidaan pitää ensimmäisenä teleologisena argumenttina jumalan olemassaolon puolesta. Sokrates oli vakuuttunut sielun kuolemattomuudesta. Sokrates
Dialogimuoto mahdollisti oppilaiden kannustamisen itsenäiseen ajatteluun sekä erilaisten draamallisten asetelmien, ironian ja huumorin käytön. Sen avulla oli myös mahdollista välttää dogmaattisia kannanottoja eli sitoutumista tiukasti minkään keskustelun yksittäisen osapuolen kantaan. Platonilla monet dialogit päättyvät "aporiaan", jossa varsinaista kysymystä ei saada ratkaistua lainkaan. Sofismi
Sokrates oli ensimmäinen filosofi, joka merkittävällä tavalla haastoi sofistit ja sofistiikan. Platonin ja Aristoteleen aikana sana "sofisti" oli jo saanut osittain kielteisen merkityksen. Sillä viitattiin henkilöön, joka käytti retorisia silmänkääntötemppuja ja sanojen monimerkityksellisyyttä tukemaan tai peittämään ontuvaa päättelyä. Sekä Sokrates, Platon että Aristoteles haastoivat sofismin filosofiset perusteet. Platon kuvasi sofisteja rahanhimoisiksi viisastelijoiksi. Lopulta valtio syytti koko sofistien koulukuntaa epämoraalisuudesta. Sokraattinen dialogi
Täsmällisimmin termillä viitataan dialogeihin, joissa päähenkilönä on Sokrates, mutta tyylilajiin kuuluu myös muunlaisia teoksia: esimerkiksi Platonin "Lait" ja Ksenofonin "Hieron" ovat sokraattisia dialogeja, joissa joku muu viisas mies johtaa keskustelua ("Laeissa" tuntematon ateenalainen, "Hieronissa" Simonides Keoslainen). Samoin dialogien tyyli voi vaihdella: Platonin dialogit sisältävät yleensä vain keskustelijoiden puheenvuorot, kun taas Ksenofonin dialogit on kirjoitettu eteneväksi kertomukseksi, joihin sisältyy myös tilanteen kuvausta. Sokrates
Sokraattinen ongelma koskee näin ollen erityisesti sitä, missä määrin Platonin dialogien Sokrateessa on historiallista Sokratesta. Sokrateen ja Platonin näkemysten erottamiseksi on kuitenkin vain vähän selviä todisteita, ja sokraattisen ja platonisen osuuden erottaminen dialogeista on hyvin vaikeaa. On mahdotonta sanoa, oliko esimerkiksi ideaoppi Platonin keksintö vai oliko se jossain muodossa jo Sokrateen luoma ajatus. Dialektiikka
Keskusteluissa Sokrates tarkasteli usein ihmisten hyvää ja pahaa koskevia uskomuksia. Tutkijoiden kesken ei vallitse yksimielisyyttä siitä pyrkikö filosofi rohkaisemaan keskustelukumppaneitaan moraaliseen skeptisismiin vai tarkastelemaan uskomuksia niin, että jäljelle jäivät perustavimmat. Dialektiikka
Platonin mukaan dialektiikan tarkoitti oikean päättelyn esittämistä ja harjoittamista. Dialektiikan tarkoituksena yleisön vakuuttamisen ja kiistelyn sijaan pyrkiä löytämään totuus. Filosofi omaksui Sokrateelta menetelmät, joita hyödynsi kirjoittamissaan dialogeissa. 
Platonille dialektiikka merkitsi parasta mahdollista menetelmää, jonka avulla filosofi kykenee löytämään totuuden. Tämä tarkoitti filosofista keskustelua, jossa keskustelijat pyrkivät etenemään yksittäisten havaintojen tarkastelemisesta laajempaan kokonaisnäkemykseen. Platon kehitti dialektiikkaa dialogeissa, jotka ovat kirjoitettuja keskustelumuotoon. Filosofi kirjoitti dialogeja, joissa hän pyrki mahdollisimman tarkasti jäljittelemään elävää keskustelua. Kalos kagathos
Platon käytti teoksessaan "Valtio" termiä (neutrimuoto) pyrkiessään määrittelemään hyvän ideaa — vaikkakin dialogin päähenkilö Sokrates sanoo, ettei hän ymmärrä täysin tätä ideaa. Antiikin filosofia
Diogenes Laertios on jaotellut antiikin ajan filosofisten koulukuntien ajattelun kehittymisen seuraavalla tavalla: Sokrateen puolustuspuhe (Platon)
Tämän tutkimuksen harjoittaminen ja ihmisten kuulustelu sokraattista menetelmää käyttäen oli määrännyt hänen julkisen ja yksityisen elämäntapansa, ja laittanut hänet elämään köyhyydessä. Saamansa tulokset Sokrates oli tulkinnut niin, että tosi viisaus kuuluu jumalille — ihmisten viisaudella ei ole lainkaan tai ainakaan paljoakaan merkitystä. Sokrates väittää, että hänen viisautensa rajoittuu sen tietämiseen, ettei hän itse asiassa tiedä mitään (mistä on tullut sanonta "tiedän, etten tiedä mitään"). Dialoginen filosofia
Tunnetuin dialogisen filosofian harjoittaja oli antiikin Kreikassa elänyt Sokrates. Hänen oppilaanaan toimineen Platonin kirjoittamat dialogit esittävät Sokrateen draamallisena keskushahmona, joka perusti filosofisen menetelmänsä keskustelujen varaan. Kyseistä lähestymistapaa kutsutaan sokraattiseksi menetelmäksi. Ajan ja avaruuden filosofia
Aika ja sen virtaaminen oli ongelma jo muinaisessa ajattelussa. Antiikin Kreikassa esisokraattiset filosofit, kuten Parmenides ja Herakleitos, kirjoittivat ajan luonteesta. Intialaisessa, hindulaisessa filosofiassa kuvataan kosmologiaa, jossa kaikkeus käy läpi useita syntymisen, tuhoutumisen ja jälleensyntymisen syklejä, jokaisen syklin kestäessä 4 320 000 vuotta. Platon
Platon tutustui Sokrateehen vuonna 407 eaa., jolloin hän oli 20-vuotias. Hänestä tuli välittömästi tämän oppilas. Platon oli saanut yhteiskuntaluokkansa mukaisesti hyvän koulutuksen ja perehtynyt siten myös filosofiaan jo aiemmin, mutta Sokrateen tapaamisen jälkeen filosofiasta tuli hänen elämäntehtävänsä. Sukutaustansa vuoksi Platonin olisi ollut luonnollista antautua poliittiselle uralle, mutta Ateenan levottomat ajat peloponnesolaissotaa seuranneina vuosina saivat hänet hylkäämään politiikan. Tarinan mukaan Platon hautasi myös haaveensa runoilijan urasta kuultuaan ensimmäisen kerran Sokrateen puhuvan. Hänen väitetään polttaneen kirjoittamansa tragediat päästyään perille uudesta kutsumuksestaan. Näiden perinteisten vaikuttamiskeinojen, politiikan ja kirjallisuuden, sijasta hän valitsi oman tapansa uudistaa yhteiskuntaa ja hahmotella omanlaistaan yhteiskuntautopiaa. Sokrates
Sokrates ei perustanut mitään omaa koulukuntaa, mutta houkutteli ympärilleen joukon oppilaita ja ihailijoita, joista tunnetuin on Platon. Opetuksiaan Sokrates ei kirjoittanut muistiin, eikä hän jättänyt jälkeensä muitakaan kirjoituksia; sen sijaan hän opetti dialektiikan avulla käyttäen niin sanottua sokraattista menetelmäänsä. Hänen oppilaansa kuitenkin kirjoittivat useita sokraattisia dialogeja, joiden keskushahmona Sokrates esiintyy. Tunnetuimpia näistä ovat Platonin dialogit. Sokrates
Sokrates totesi usein, että hänen viisautensa perustuu siihen, että hän ei luule tietävänsä sellaista, mitä ei tiedä. Platonin "Sokrateen puolustuspuheen" mukaan Sokrates päätyi tähän ajatukseen käymiensä keskustelujen kautta. Hän havaitsi, että hänen keskustelukumppaninsa eivät tienneet mitään mutta luulivat kyllä tietävänsä paljonkin. Näin Sokrates päätteli olevansa viisas ainoastaan siinä, että hän tiesi, ettei tiennyt mitään. Muut taas virheellisesti luulivat, että heillä oli tietoa. Yhteismitallisuus (matematiikka)
Platon oli hyvin kiinnostunut yhteismitattomuuden käsitteestä, vaikka se tulikin hänelle tutuksi vasta melko vanhalla iällä. Teoksessaan "Lait" hän piti suurena häpeänä, ettei asia ollut yleisemmin tunnettu. Dialogissa "Menon" Sokrates johdattaa sokraattisen metodin avulla geometriaa ennestään osaamattoman orjapojan todistamaan, että neliön lävistäjälle piirretyn neliön pinta-ala on kaksi kertaa niin suuri kuin alkuperäisen neliön. Todistus on hyvin samankaltainen kuin Eukleideen myöhemmin esittämä. Simon (sokraatikko)
Simon (, 400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli kotoisin Ateenasta ja alun perin suutari. Hän ryhtyi filosofiksi, kun Sokrates tuli keskustelemaan hänen kanssaan. Diogenes Laertios sanoo hänen olleen ensimmäinen, joka käytti Sokrateen tapaa argumentoida eli niin sanottua sokraattista menetelmää. Hänen ajattelustaan ei tiedetä paljoakaan. Hänen sanotaan kirjoittaneen useita dialogeja. Tiedän, etten tiedä mitään
Sokrates käsittelee samaa aihetta myös Platonin dialogissa "Menon". Dialogissa Sokrates pyrkii muuttamaan Menonin mielipiteen. Tällä oli aiemmin ollut varma mielipide siitä, mitä hyve on, mutta Sokrates oli osoittanut sen vääräksi: Sokrates
Ei ole varmaa tietoa siitä, milloin Sokrates kiinnostui filosofiasta, mutta se vaikuttaa täyttäneen ainakin viimeiset 25 vuotta hänen elämästään. Platonin mukaan Sokrateen elämä Ateenan yhteisöllisen elämän ”paarmana” alkoi, kun hänen ystävänsä Khairefon kysyi Delfoin oraakkelilta, onko kukaan viisaampi kuin Sokrates. Oraakkeli vastasi kieltävästi. Sokrates tulkitsi sen arvoitukseksi, sillä hän ei tuntenut olevansa viisas. Niinpä hän lähti matkalle etsimään itseään viisaampia. Näin Sokrates katsoi filosofisen tutkimuksensa olevan peräisin jumalilta, tarkemmin Delfoin Apollon-jumalalta. Sokraattinen ongelma
Aristofaneen näytelmissä Sokrates muistuttaa enemmän sofistia. Aristoteles antaa Sokrateesta selvästi kuvan filosofina, joka oli kiinnostunut ennen kaikkea etiikasta.