Miksi rannikkojääkäripataljoona lakkautettiin?
Rannikkojääkäripataljoona
Rannikkojoukkojen uudelleenjärjestelyn seurauksena Upinniemessä toiminut itsenäinen Rannikkojääkäripataljoona ja sen myötä myös Rannikkojääkärikoulu päätettiin lakkauttaa. Asiasta tehtiin 27.6.1988 virallinen päätös, jonka johdosta Rannikkojääkäripataljoonan toiminta ajettiin alas vuoden 1989 loppuun mennessä. Vuodesta 1990 lähtien rannikkojääkärien koulutus on tapahtunut Uudenmaan Prikaatin Vaasan Rannikkojääkäripataljoonassa Raaseporin Dragsvikissa. Uudenmaan Prikaati liitettiin merivoimiin vuonna 1998.
Suomenlahden meripuolustusalue
Joukko-osaston viimeisenä komentajana toimi 31. joulukuuta 2014 asti kommodori Markus Aarnio. Meripuolustusalueella oli oma esikunta, jota johti esikuntapäällikkö, vuonna 2014 komentaja Ismo Korhonen.
Esikunta jakautui seuraaviin yksiköihin:Suomenlahden meripuolustusalueen joukkoyksiköt olivat:Kaikki joukkoyksiköt sijaitsivat lopuksi Upinniemessä. Suomenlinnan rannikkorykmentti toimi aiemmin Isosaaressa Helsingin edustalla, josta sen toiminta siirtyi tammikuussa 2011 Upinniemeen. Joukko-osasto Kotkan rannikkoalue (KOTRA) liitettiin 1. tammikuuta 2007 Kotkan rannikkopataljoonana Suomenlahden meripuolustusalueen joukkoyksiköksi. Pataljoona toimi Kirkonmaalla, Haapasaaressa, Kotkan satamassa sekä Haminassa kasarmialueella, kunnes se lakkautettiin 31.12.2013 osana Puolustusvoimauudistusta. Rannikkojääkäripataljoona
Oppia haettiin myös ulkomailta. Vuonna 1965 luutnantti K. Palosaari komennettiin Rannikkojääkäripataljoonasta kuukaudeksi Britannian kuninkaallisen merijalkaväen kommandoyksikköön (Royal Marines 43 Commando) seuraamaan koulutusta. Vuonna 1966 Britannian kuninkaallisen merijalkäväen luutnantti S. Sheridan kävi Rannikkojääkäripataljoonassa vastavierailulla tutustuen kuukauden ajan talvi- ja vesistökoulutukseen sekä sissitoimintaan. Vuonna 1967 luutnantti P. Honkaselkä komennettiin Rannikkojääkäripataljoonasta Britannian kuninkaallisen merijalkaväen kommandokurssille. Rannikkojääkäripataljoonassa vierailivat myös Britannian kuninkaallisen merijalkaväen luutnantit M.G.C Gosling (vuonna 1968) ja R. Williams (vuonna 1969) seuraamassa koulutusta kolmen viikon ajan pitkälti saman ohjelman mukaan kuin luutnantti S. Sheridan aiemmin. Vuonna 1969 Rannikkojääkäripataljoonan luutnantti P. Kujasalo kävi Lympstonessa Britannian kuninkaallisen merijalkaväen koulutuskeskuksessa kiipeilykurssin ja tutustui syöksyvenelaivueeseen sekä kuninkaallisen merijalkaväen koulutukseen. 2. jääkärirykmentti
Prikaati määrättiin uudelleen muodostettavaksi siten, että se muodostaa jälleen Savon jääkärirykmentin 1. toukokuuta 1934. Samalla lakkautettiin jääkäripataljoonien erityisnimet. Käkisalmen jääkäripataljoonasta muodostettiin rykmentin I pataljoona, Savon jääkäripataljoonasta II pataljoona ja Vuoksen jääkäripataljoona irrotettiin rykmentistä. Jääkäriprikaati
Jääkäriprikaati (JPR) on Sodankylässä ja Rovaniemellä sijaitseva joukko-osasto, joka kouluttaa jääkärijoukkoja arktisiin olosuhteisiin. Rovaniemen Ilmatorjuntapatteristo yhdistettiin Jääkäriprikaatiin vuoden 2015 alussa organisaatiomuutosten yhteydessä. Sodankylän yksikkö on varustettu Bandvagn 206 -telakuorma-autoin ja edustaa valmiusprikaatien ohella operatiivisten joukkojen iskukykyä. Asevelvollisuuden suorittaa vuosittain noin 2200 varusmiestä Sodankylän ja Rovaniemen varuskunnissa, suurin osa heistä Sodankylässä Lapin Jääkäripataljoonassa.Lisäksi Jääkäriprikaatiin kuuluu esikunta (E/JPR), Lapin aluetoimisto ja huoltokeskukset Sodankylässä (HKESK1) ja Someronharjulla (HKESK2). Keisarillisen Japanin laivasto
Keisarillisen Japanin laivasto, "KJL" (Kyūjitai: 大日本帝國海軍 Shinjitai: 大日本帝国海軍 "" tai 日本海軍, "Nihon kaigun") oli keisarillisen Japanin merivoimat vuodesta 1869 vuoteen 1947, jolloin se hajotettiin uuden perustuslain myötä kansainvälisten jännitteiden ratkaisemiseksi. Rannikkojääkäri
Rannikkojääkärien koulutus on vuodesta 1990 lähtien tapahtunut Uudenmaan Prikaatiin kuuluvassa Vaasan Rannikkojääkäripataljoonassa (VaaRannJP/UUDPR) Raaseporin Dragsvikissa. Maihinnousuhyökkäysten lisäksi rannikkojääkärien tehtäviä ovat tiedustelu ja partiointi saaristossa sekä väylien valvonta ja turvaaminen. Osa johtajakoulutukseen valituista käy Reserviupseerikoulun Haminassa tai Merisotakoulun Suomenlinnassa. Uudenmaan Prikaati liitettiin merivoimiin vuonna 1998. Japanin meri-itsepuolustusvoimat
Japanin kärsittyä tappion toisessa maailmansodassa Potsdamin julistuksen mukaisesti maan laivasto lakkautettiin. Alukset riisuttiin aseista ja osa siirrettiin liittoutuneille sotakorvauksena. Jäljelle jääneet alukset kuljettivat kotiutettavia sotilaita takaisin Japaniin sekä raivasivat sodan aikaisia miinoitteita. Miinanraivaajat siirrettiin perustetulle meriturvallisuusvirastolle (), jonka tehtävänä oli hallinnoida toimintaa. Ruotsin rannikkotykistö
Vuoden 2000 puolustusselonteko esitti rannikkotykistön tarpeen olevan ohi. Merivoimien tuli perustaa kaksi laivastotukikohtaa sekä niitä tukeva huolto-organisaatio. Pääosa vanhentuneista tykeistä romutettiin, mutta joitakin säilytettiin kuten Ellenabben Karlskronan edustalla ja Femörefortet Oxelösundin edustalla sekä Landsort. Hämeen rykmentti
Hämeen ratsujääkäripataljoona (HÄMRJP, aik. HämRjP) jakautui Esikuntaeskadroonaan, Sotilaslääketieteen keskukseen ja Aliupseerikouluun (AuK/HÄMRJP). Kuljetuseskadroona yhdistyi Esikuntaeskadroonaan vuoden 2013 alusta alkaen. Aliupseerikoulu lakkautettiin 31. joulukuuta 2013 ja muu ratsujääkäripataljoona 31. joulukuuta 2014. Jäänmurtaja Voima
Siirtoa perusteltiin sillä, että merivoimien 77-vuotias emälaiva von Döbeln olisi aika romuttaa ja korvata uudella aluksella. Koska emälaivaa tarvittiin pääasiassa kesällä ja jäänmurtajia talvella, Voiman katsottiin voivan toimia kesät emälaivana. Eduskunta äänesti 9. helmikuuta 1954 Voiman kohtalosta ja päätti äänin 102–81 siirtää sen puolustusvoimille. Rannikkosotilaskoti
Suomen rannikkotykistön historia kertoo Rannikkosotilaiden Huoltoyhdistyksen, jota nimeä yhdistys käytti aikaisemmin, paikallisosastojen perustamisesta seuraavaa: "Tammikuussa 1920 pidetyssä varsinaisessa yhdistyksen perustavassa kokouksessa päätettiin paitsi jouluilon valmistamista myös muulla tavoin huolehtia toimintapiiriin kuuluvien sotilaiden viihtyisyydestä heidän vapaa-aikoinaan. Päämääräksi tuli silloin "sotilaskoti jokaiselle linnakkeelle ja jokaiseen tukikohtaan". Yhdistyksen ensimmäiset paikallisosastot perustettiin jo vuonna 1920 Sortavalaan ja Viipuriin sekä vähän myöhemmin Käkisalmeen, Hankoon ja Lahdenpohjaan. Jääkäriprikaati
Prikaatin toiminnan alun voidaan katsoa juontavan 19. syyskuuta 1918 perustetusta Terijoen rajavartiopataljoonasta, joka nimettiin tammikuussa 1920 rajapataljoonaksi ja kuukautta myöhemmin Käkisalmen läänin rykmentiksi. Rykmentti lakkautettiin 19. huhtikuuta 1921 ja seuraavana päivänä sen ensimmäisestä pataljoonasta muodostettiin I polkupyöräpataljoona, joka nimettiin muutettiin elokuussa Polkupyöräpataljoona 1. 2. jääkäriprikaati (jatkosota)
Prikaati lakkautettiin keväällä 1942.
2. Jääkäriprikaati perustettiin liikekannallepanon yhteydessä kesäkuun loppupuoliskolla 1941 Maaselän Sotilasläänin Iisalmen Suojeluskuntapiirin ja Keski-Pohjanmaan Sotilasläänin Sisä-Suomen Suojeluskuntapiirien alueella Suomen Rajavartiolaitos
Talvi- ja jatkosodan aikana rajavartiostot muodostivat rajapataljoonia, myöhemmin rajajääkäripataljoonia ja osallistuivat taisteluihin muun armeijan rinnalla. Jatkosodan päätyttyä rajalle sijoitetut armeijan yhtymät hoitivat rajavartiointia 1. joulukuuta 1944 saakka, jolloin rajavartiointi siirtyi takaisin Rajavartiolaitoksen vastuulle. Rajajääkäripataljoona 4
Hyökkäyksen painopisteen suunnassa venäläisillä oli nauhamainen puolustus, eikä merkittäviä reservejä. Suomalaisilla oli paikoittain jopa kolminkertainen miesylivoima. Murto Korpiselässä laajeni nopeasti suomalaisen VI Armeijakunnan painostuksessa. Etummaisina hyökkäsivät 5. ja 11. divisioona ja rajajääkärikomppaniat. Suomalaisten tekemän laajan saarrostavan hyökkäyksen seurauksena neuvostojoukkojen vastarinta luhistui nopeasti ja jo 15. heinäkuuta 5. divisioonan kärkijoukot saavuttivat Laatokan rannan Koirinojalla. Tämän jälkeen Paavo Talvelan komentama VI armeijakunta jatkoi Laatokan rantatietä kohti itää. VI armeijakunta juuttui vähäksi aikaa rajuihin taisteluihin Pitkärannasta, Salmista ja Kolatselästä. Vallattuaan Pitkärannan, Salmin ja Kolatselän VI armeijakunta jatkoi eteenpäin, kunnes se saavutti vanhan valtakunnan rajan ja ylitti sen. Mannerheim antoi tällöin käskyn hyökkäyksen pysäyttämisestä. Syynä olivat muiden suomalaisjoukkojen heikompi menestys Sortavalan suunnalla ja pohjoisessa Karjalan armeijan alueella. Vielä 24. heinäkuuta suomalaiset valloittivat Vieljärven ja kaivautuivat asemiin. Suomalaisten etenemisraja kulki linjalla Matkaselkä-Hämekoski-Laatokka-Tuulos-Vieljärvi-Sotjärvi-Loimola-Tolvajärvi-Ontrovaara. Puna-armeijan vahvistuksiksi saapuneet 272. divisioona ja 3. divisioona aloittivat vastahyökkäyksen Tuuloksessa ja Vieljärvellä. Suomalaiset torjuivat hyökkäykset elokuun alkuun mennessä. 800 Naval Air Squadron
Laivue siirtyi Kauko-Itään ja osallistui hyökkäyksiin Rangooniin ja japanilaisia merikuljetuksia vastaan. Laivueen koneista kahdeksan siirrettiin saattuetukialus "HMS Shahille". Laivue lakkautettiin 5. joulukuuta 1945.Laivue koottiin 15. elokuuta 1946 Eglingtonissa, jossa se virallisesti perustettiin uudelleen 1. lokakuuta. Sen kalustona oli 12 Seafire XV:tä, jotka korvattiin tammikuussa 1947 Seafire XVII koneilla. Laivue liitettiin Välimeren laivastoon "HMS Triumphille" 13. Lentotukialusrykmenttiin. Se palasi maaliskuussa 1949 kotimaahan, missä se varustettiin Seafire F.47 koneilla. Jääkäriprikaati
Jääkäriprikaatiin kuuluivat perustamisesta alkaen erillisyksikköinä kuljetus-, pioneeri- ja viestikomppania, joista muodostettiin 2. tammikuuta 1990 Sodankylän pataljoona. Pataljoona sai vaalittavakseen Lapin alueelta talvisotaan perustetun jalkaväkirykmentti 27:n perinteet. Pataljoonaan kuuluivat esikunta, esikuntakomppania, kuljetuskomppania, viestikomppania ja kertausharjoituskomppania. Esikuntakomppanian muodostivat pioneeri- ja konejoukkue, sotilaspoliisijoukkue ja huoltojoukkue. Turun rannikkorykmentti
Aseistuksen osalta rannikkotykistössä kevyeksi tykiksi tuli tornikanuuna 100 TK ja raskaampi 130 TK tornikanuuna otettiin vanhemman 152/50 T:n rinnalle. Meritorjuntaohjuspatteri muodostettiin itsenäiseksi perusyksiköksi Turun Rannikkorykmentissä vuonna 1995 ja myös ilmatorjunta-aseistusta uusittiin. Viestiliikenteessä sanomalaiteverkkoon siirtyminen oli suurin muutos. Gyltö otettiin käyttöön alokaskoulutuslinnakkeena 1967 Utön ja Örön jäädessä aliupseeri- ja erikoiskurssikoulutukseen. Rykmentin nimi muuttui Turun Rannikkorykmentiksi 1990, jolla nimellä rykmentti jatkoi aina lopettamiseensa vuoteen 1998 asti. Janhuassa (Psto/TurRtR) toiminta loppui 1989 lopussa. Koulutus Kuuskajaskarissa loppui 1997. Rykmentin aluskalustoon saatiin yhteysalus Parainen 1980 ja miinalautta Pyhäranta 1992. Jääkäri
Jääkäreiden perinne näkyy edelleen myös miehistön sotilasarvoissa ja kauluslaatoissa. Aikaisemmin Uudenmaan, Kymen, Hämeen, Lapin, ym. jääkäripataljoonat (myös Rannikkojääkäripataljoona Upinniemessä) vaalivat jääkäriliikkeen perinteitä, joten niissä miehistön kauluslaatassa oli keltaiset reunukset vihreällä pohjalla, ja alin miehistön sotilasarvo oli jääkäri. Muissa jalkaväen joukko-osastoissa (muun muassa Savon ja Kainuun prikaateissa) miehistön kauluslaatassa oli tuolloin harmaat reunukset vihreällä pohjalla, ja alin miehistön sotilasarvo oli sotamies. Sittemmin jääkäripataljoonat on liitetty joukkoyksikköinä prikaateihin, ja kaikki jalkaväkiyksiköiden sotilaat ovat nykyään jääkäreitä. Myös kauluslaatat ovat nykyisissä jalkaväkiyksiköissä keltareunuksisia ja vihreäpohjaisia. Jääkäriliikkeen perintöä on myös Panssariprikaatiin kuuluva Jääkäritykistörykmentti, entinen "Jääkäripatteristo". Tämän lisäksi kyseinen prikaati (kuten nykyään myös Karjalan prikaati) kouluttaa panssarijääkäreitä, jotka liikkuvat rynnäkköpanssarivaunulla ja taistelevat jalan. Viron merivoimat
Merijalkaväkipataljoona () oli lyhytikäinen Viron merivoimien merijalkaväkiosasto. Pataljoona muodostettiin 5. maaliskuuta 1919 itsenäisyystaisteluiden aikana Viron laivaston pinta-alusten miehistöistä, opiskelijoista ja suomalaisista vapaaehtoisista. Yksikön vahvuus oli suurimmillaan noin 400 henkeä. Se sijoitettiin Tallinnaan, jossa se lakkautettiin vielä saman vuoden aikana. Rajajääkäripataljoona 4
Puolustautuva 7. divisioona oli pahoin kulunut hyökkäysvaiheen aikana: komppanioiden vahvuus oli paikoin vain 30-35 miestä. Venäläiset saivat aikaan sisäänmurron 16.10. mennessä suomalaisten puolustusasemiin. Suomalaiset aloittivat vastahyökkäyksen rykmentin vahvuisin voimin sisäänmurron rajoittamiseksi, mutta hyökkäävä yksikkö joutui saarretuksi. Saarrettu suomalainen rykmentti murtautui ulos saarroksesta päivien taistelun jälkeen 22.10. Raskaiden tappioiden ja lopen uupuneiden joukkojen hyökkäys Orenšenskojessa keskeytettiin ja hyökkäysoperaatio koko Aunuksen kannaksella päätettiin lopettaa 23.10.1941. Suomalaiset ryhmittyivät puolustukseen linjalle Ostan-Gora-Kimjärvi. Torjuntataistelut riehuivat alueella kymmenen päivän ajan. Rannikkojääkäri
Rannikkojääkäreitä koulutetaan Uudenmaan Prikaatiin kuuluvassa Vaasan Rannikkojääkäripataljoonassa. Palvelusaika on miehistölle 165 tai 255 vuorokautta, ryhmän- ja joukkueenjohtajille 347 vuorokautta. Rannikkojääkärien pääasiallisina kuljetusvälineinä ovat U-600 Jurmo-luokan joukkojenkuljetusveneet. Jatkossa Jurmot korvataan U-700 Jehu-luokan maihinnousuveneillä, joista ensimmäiset otettiin käyttöön vuonna 2015. Rannikkojääkäri
Suomen käymät viime sodat osoittivat saaristo- ja rannikko-olosuhteisiin tottuneiden taistelijoiden tarpeen. Jatkosodan kiivaimmat rannikkotaistelut käytiin kesällä 1944 Viipurinlahdella. Näistä 1.–5. heinäkuuta 1944 käydyt Teikarin taistelut on nimetty Vaasan Rannikkojääkäripataljoonan perinnetaisteluiksi ja 5. heinäkuuta joukko-osaston vuosipäiväksi. Suomenlahden sotatapahtumista saatuja kokemuksia ryhdyttiin soveltamaan koulutukseen siten, että vuonna 1952 perustettiin RT 1:een Rannikkopataljoona. Se toimi aluksi Suomenlinnassa ja Miessaaressa. Itsenäinen Rannikkojääkäripataljoona (RannJP) perustettiin vuonna 1960 Neuvostoliiton palauttamalle Porkkalan vuokra-alueelle Upinniemeen. Vuonna 1962 Rannikkojääkäripataljoonan komentaja eversti Toivo Knuuttila määritteli rannikkojääkärien tehtävät seuraavasti: saaren valtaus, itsenäisesti toteutettu maihinnousuhyökkäys, maihinnousuhyökkäys suuremman joukon ensimmäisenä portaana, tilapäinen puolustus, viivytys ja sissitoiminta saaristossa sekä tavanomaiset jääkärijoukon tehtävät maarintamalla. Jääkäripataljoona 27
Jääkäripataljoona 27, virallisesti Kuninkaallinen preussilainen jääkäripataljoona 27 (), oli Saksan armeijassa vuosina 1915–1918 toiminut yksikkö, joka koostui suurimmaksi osaksi suomalaisista jääkäriliikkeen vapaaehtoisista. Pataljoona muodosti jatkon ja laajennuksen "partiolaiskursseille" (Pfadfinderkursus) ja Lockstedtin harjoitusjoukolle (Ausbildungstruppe Lockstedt), joilla oli annettu sotilaskoulutusta Suomen itsenäistymistä ajaville vapaaehtoisille. Jääkäripataljoona 27:ssä palvelleiden sotilasarvon edessä käytettiin myöhemmin Suomen puolustusvoimissa määriteosaa "jääkäri" (esim. jääkärimajuri). Viimeisenä heistä puolustusvoimia palveli jalkaväenkenraali Kaarlo Heiskanen (puolustusvoimain komentaja 1953–1959). Viimeinen jääkäri, jääkärikenraali Väinö Valve kuoli vuonna 1995. Kotkan rannikkopataljoona
Joukkoyksikkö lakkautettiin vuoden 2013 lopussa. Tieto lakkautuspäätöksestä julkaistiin 8. helmikuuta 2012 osana puolustusvoimien säästösuunnitelmia. Suurin osa viimeisistä varusmiehistä kotiutui kesällä 2013. Suomen Rajavartiolaitos
Jatkosodan sotatoimien päättyessä aselepoon rajajääkäripataljoonat vetäytyivät rajalle ja aloittivat samalla sen vartiointi- ja varmistustehtävät. RjP 1 toimi Kaakkois-Suomessa, RjP 2 välillä Imatra - Kitee, RjP 3 Ilomantsista Tohmajärvelle sekä RjP 6 Pielisjärveltä Kuhmoon. Rajajääkäriprikaati toimi ensin ylipäällikön reservinä ja tämän jälkeen III armeijakunnalle alistettuna, keskeisenä tehtävänään varmistaa suomalaisten saksalaisilta valtaamia alueita Lapin sodan tapahtumien edetessä. Tre Kronor -luokka
Toisessa maailmansodassa muuttui Ruotsin meripuolustuksen perusta, jonka muodostivat torpedoyksiköiden tukemat rannikkopanssarilaivat. Muutoksen seurauksena jätettiin tilaamatta kaksi jo suunniteltua Sverige-luokan rannikkopanssarilaivaa. Uuden suunnitelman mukaan tuli muodostaa kaksi laivuetta, joissa kummassakin olisi risteilijä ja neljä hävittäjää sekä tukena neljä moottoritorpedovenettä. Risteilijöissä hyödynnettiin Alankomaiden tilaamat ja Saksan hyökkäyksen jälkeen toimittamatta jääneet 152 millimetrin tykit. Turun rannikkopataljoona
Turun Rannikkopataljoona (TURRP) oli joukkoyksikkö Turussa Saaristomeren Meripuolustusalueella. Pääosa pataljoonasta sijaitsi Pansion laivastotukikohdan alueella. Rannikkopataljoonaa vastasi varuskunnan turvallisuudesta sekä valvonnasta. Vuoden 2015 PV-uudistuksessa rannikkopataljoona lakkautettiin ja sen pohjalle muodostettiin laivastojoukko-yksikkö 8. huoltolaivue, jonka aluksia on sekä Turussa Pansiossa, että Kirkkonummella Upinniemessä. Saaristomeren meripuolustusalue
Joukko-osastona meripuolustusalue lakkautetiin 1.1.2015, jonka jälkeen Saaristomeren ja Suomenlahden meripuolustusalueiden laivastojoukot koottiin uuden joukko-osaston, Rannikkolaivaston, alaisuuteen. Rannikkolaivaston päätukikohtana toimii Pansio. Rannikkojääkäripataljoona
Vuonna 1962 Rannikkojääkäripataljoonan komentaja eversti Toivo Knuuttila määritteli rannikkojääkärien tehtävät seuraavasti: saaren valtaus, itsenäisesti toteutettu maihinnousuhyökkäys, maihinnousuhyökkäys suuremman joukon ensimmäisenä portaana sillanpään valtaamiseksi, tilapäinen puolustus yllättävissä tilanteissa, viivytys ja sissitoiminta saaristossa sekä tavanomaiset jääkärijoukon tehtävät maarintamalla. Siirtyminen alueelliseen puolustusjärjestelmään näkyi Rannikkojääkäripataljoonassa sissikoulutuksen selvänä lisäyksenä erityisesti 1970-luvun alusta alkaen. Rannikkojääkärien kuntoa ylläpidettiin muun muassa joka-aamuisella kolmen kilometrin maastolenkillä. Kerran viikossa kierrettiin taisteluesterata, joka alkoi hypyllä laiturilta mereen. Ohjelmaan kuului joka viikko myös jalka-, polkupyörä- tai hiihtomarssi. Talvisodan merisotatoimet
Koska Neuvostoliitto ei saanut sukellusvenesodalla odottamiaan tuloksia, Suomen rannikko julistettiin saartoon 7. joulukuuta. Saartovyöhykkeen leveydeksi ilmoitettiin 20 meripeninkulmaa. Kaikkien sodassa puolueettomien maiden alusten tuli poistua tältä alueelta 9. joulukuuta mennessä. Pohjan jääkäripataljoona
Pohjan Jääkäripataljoona lakkautettin vuonna 2014. Ryhmä Oinonen
Ryhmä Oinonen (Ryhmä O tai RO) oli 18. kesäkuuta 1941 muodostettu suomalainen sotatoimiyhtymä, joka lakkautettiin huhti-toukokuussa 1942.Ryhmä Oinosta muodostettaessa liitettiin sen joukoiksi 2. Jääkäriprikaati (2. JPr) ja Ratsuväkiprikaati (Rv.Pr.). Rannikkojääkäripataljoona
"Punabaretit, rannikkojääkärit, taistelusukeltajat... Puolustusvoimissa on muutama paikka kovuudeltaan yli muiden. Näihin joukkoihin ei ketään pakoteta." (Suomen Kuvalehti nro 10/1980) Jääkäriprikaati
Polkupyöräpataljoona muutettiin 16. toukokuuta 1936 jääkäripataljoona 1:ksi, joka osallistui talvi- jatko- ja Lapin sotiin. Vaasaan sijoitettu pataljoona sai maakunnallisen nimen 1. tammikuuta 1957, jolloin siitä tuli Pohjanmaan Jääkäripataljoona. Pataljoona siirrettiin 1964 Sodankylään, missä se sai 1. heinäkuuta 1966 nimen Lapin jääkäripataljoona (LAPJP). Pataljoonasta muodostettiin 1. lokakuuta 1979 jääkäriprikaati liittämällä siihen Pohjanmaan tykistörykmentti ja Kainuun prikaatin pioneerikomppania. Kymen jääkäripataljoona
Sotien jälkeen pataljoona sijoitettiin Lahteen ja edelleen vuonna 1953 Haminaan. Vuonna 1957 Kymen Jääkäripataljoonan nimen saanut joukko-osasto lakkautettiin itsenäisenä vuoden 1990 alussa, jolloin se liitettiin Karjalan Prikaatin joukkoyksiköksi Vekaranjärvelle. Irlannin laivasto
Maan heikon talouden takia Rannikko- ja meriosasto jouduttiin lakkauttamaan 31. maaliskuuta 1924. Kaikki palveluksessa olleet joko kotiutettiin tai siirrettiin maavoimiin. "Muirchú" siirrettiin maatalous- ja kalastusministeriölle, ja kaikki loput alukset menivät joko myytäväksi tai romutettavaksi. 6. jääkärirykmentti
Armeijan uudelleen järjestelyt 1933 johtivat Jääkäriprikaatin lakkauttamiseen, mikä johti lopulta myös pataljoonan lakkauttamiseen. Heinäkuussa komentajan siirtyessä uusiin tehtäviin ei uutta enää tehtävään määrätty. Divisioonan komentaja piti viimeisen koulutustarkastuksen tammikuussa 1934 ja pataljoonan lippu luovutettiin Sotamuseolle huhtikuussa. Miehistö lähti 3. toukokuuta junalla Kuopioon liityen Pohjan rykmenttiin. Rannikkojääkäri
Sodan ajan rannikkojääkärijoukkojen tuotannon lisäksi Uudenmaan Prikaatin tehtävänä on asettaa Merivoimien käyttöön noin 300 sotilaan rannikkojääkäriyksikkö ATU (Amphibious Task Unit). ATU koulutetaan vaativiin sotilaallisiin kriisinhallintatehtäviin rannikko- ja saaristo-olosuhteissa. Joka toisesta saapumiserästä valitaan hakemusten, kielikokeen sekä muiden soveltuvuuskokeiden perusteella noin 40–50 varusmiestä ATU-koulutukseen. ATU-kurssi alkaa suoritetun aliupseeri- tai reserviupseerikoulutuksen jälkeen. ATUn varustus perustuu rannikkojääkärikomppanioiden varustukseen, mutta sitä on vahvennettu kansainvälisissä tehtävissä tarvittavalla lisämateriaalilla ja tulivoimalla. ATUn kokoonpanosta lähes 90 prosenttia on reserviläisiä, mutta johtotehtävät ja hallinto ovat ammattisotilaiden käsissä. ATU osallistuu säännöllisesti kansainvälisiin harjoituksiin muun muassa Ruotsin rannikkojääkärien, Ison-Britannian kuninkaallisen merijalkaväen ja Yhdysvaltain merijalkaväen kanssa. Krepost Sveaborg
Venäjä menetti laivastonsa Japania vastaan käydyn Venäjän–Japanin sodan aikana Tsushiman meritaistelussa 1905. Kireä poliittinen tilanne ennen ensimmäistä maailmansotaa pakotti Venäjän kehittämään muita keinoja perinteisen laivaston lisäksi pääkaupunkinsa Pietarin suojaamiseksi. Kaupungin turvallisuuden takeeksi päätettiin rakentaa laaja merilinnoitus Suomenlahden saarille ja suurimpiin rannikkokaupunkeihin. Autonomisen Suomen alueelle sijoitettiin Pietari Suuren merilinnoituksen Helsingin ja Viipurin maa- ja merilinnoitukset sekä joukko muita pienempiä linnoituskokonaisuuksia. Venäjä linnoitti muualla maassa esimerkiksi tärkeitä liikenteen solmukohtia ja muita strategisia paikkoja. Suomen linnoitteiden oli tarkoitus torjua Pohjanlahden rannikon suunnalta tuleva hyökkäys. Peleliun taistelu
1. Merijalkaväkidivisioona oli jo valittu toteuttamaan hyökkäys. Presidentti Franklin D. Roosevelt matkusti henkilökohtaisesti Pearl Harboriin tavatakseen komentajat ja kuullakseen heidän perustelunsa. MacArthurin suunnitelma valittiin toteutettavaksi. Kuitenkin ennen Filippiinien valtausta Palaun saaret ja erityisesti Peleliun ja Angaurin aiheutta uhka piti poistaa. Lisäksi Peleliulla oleva lentokenttä piti saada hallintaan, jottei sitä voisi käyttää Filippiineille etenevien joukkojen oikean sivustan uhkaamiseen.
Kesällä 1944 Peleliulla oli noin 11 000 Japanin 14. jalkaväkidivisioonan sotilasta sekä Koreasta ja Okinawalta tulleita työläisiä. Divisioonan 2. rykmentin komentaja eversti Kunio Nakagawa johti puolustusvalmisteluja. Solomonien, Gilbertin, Marshallinsaarten ja Mariaanien menetysten jälkeen Japanin keisarikunnan armeija kokosi tutkimusosaston, jonka tehtävänä oli luoda uusi puolustusstrategia saarten puolustustamisen tehostamiseksi. Tutkimusosasto ehdotti vanhan hyökkääjän torjunta jo rannalla -taktiikan hylkäämistä ja siirtymistä uuteen taktiikkaan, jossa vesirajassa vihollisen maihinnousua häirittäisiin ja varsinainen tuhoaminen tehtäisiin syvemmälle sisämaahan rakennetuissa keskuksissa. Viipurinlahden taistelu (1940)
4. divisioonan saarilohkoja puolustivat everstiluutnantti Kustaa Inkalan JR 11 ja everstiluutnantti Aaro Rautiaisen JR 12. Rykmenttien komentajilla ei ollut tietoa rintamatilanteesta, koska viestiyhteydet olivat poikki. Mantereelta ei saatu apua, sillä reservejä ei ollut. Saarten puolustaminen kävi lopulta mahdottomaksi ja suomalaisjoukot vetäytyivät mantereelle 10. maaliskuuta mennessä. Ravansaaresta jouduttiin murtautumaan läpi ja Piispansaaresta irtautujat vetäytyivät mantereelle muutaman sadan metrin päässä venäläiset kannoillaan. 816 Naval Air Squadron
Pääosa laivueen ja sen sisarlaivueen VC851:n Trackereistä tuhoutui 4. joulukuuta 1976 hangaaripalossa Nowrassa. Kolmea lukuun ottamatta kaikki joko tuhoutuivat tai tulivat korjauskelvottomiksi. Paloon syylliseksi todettiin 19-vuotias henkisesti sairas laivueenjäsen. Tilannetta paransi se, että kuusi Trackeria oli tilattu lokakuussa hieman ennen paloa ja niiden toimituksen piti käynnistyä joulukuussa. Laivue lakkautettiin 2. heinäkuuta 1982 perustamispaikassaan. Rajajääkäripataljoona 4
Rajajääkäripataljoona 4 perustettiin Karjalan rintamalla taistelleista rajakomppanioista 4.12.1941 Syvärin kaupungissa (Podporozessa). Rajajääkäripataljoona 4:ään liitetty 44. rajajääkärikomppania oli kasvanut hyökkäysvaiheen aikana pataljoonan vahvuiseksi osastoksi, jossa oli kolme kiväärikomppaniaa ja konekiväärikomppania. Karjalan jääkäriprikaati
Jääkäriprikaati oli Neuvostoliiton turvallisuuselinten jatkuvan huomion kohteena. Jo vuonna 1930 OGPU pidätti joukon upseereita ja sotilaita. Vuosina 1932–1934 pidätettiin Aunuksen pataljoonan komentaja A. Hilden ja lähes koko upseeristo, joita syytettiin vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja osallistumisesta Suomen pääesikunnan järjestämään salaliittoon. Vainon kohteeksi joutuivat myös monet kulakkien ja Uhtuan kapinan osallistujien pojat. Prikaati lakkautettiin vuonna 1935 tapahtuneen Neuvosto-Karjalan suomalaisjohdon syrjäyttämisen jälkeen. Eyolf Mattson pidätettiin vuonna 1936 ja prikaatin viimeinen komentaja N. Kalvan ammuttiin vuonna 1938. Kaikkiaan rankaisutoimenpiteiden uhreiksi joutui yli 200 prikaatin upseeria ja rivimiestä. Rannikkojääkäri
Sodan ajan rannikkojääkärijoukot jakautuvat erillisiin rannikkojääkärikomppanioihin sekä rannikkojääkäripataljooniin, joista voidaan joustavasti organisoida eri kokoisia iskuosastoja kulloisenkin tehtävän edellyttämällä tavalla. Erilliset rannikkojääkärikomppaniat ovat rannikkoalueiden alaisia perusyksiköitä, joiden tyypillisiä tehtäviä ovat vastahyökkäykset, kohteen suojaus tai puolustaminen sekä sissitoiminta saaristossa. Rannikkojääkäripataljoonat ovat Merivoimien operatiivisiin joukkoihin kuuluvia isku- ja tulivoimaisia jalkaväkiyksiköitä, joiden päätaistelulaji on hyökkäys maihinnousujen ja maahanlaskujen torjuntaan liittyen, mutta niitä voidaan käyttää myös laajalle alueelle hajautettuna erikoisjoukkojen etsintään ja torjuntaan saaristoalueilla. Jääkärivero
Jääkärivero oli Ruotsin vallan aikana 1778–1786 Pohjois-Karjalaa puolustavan jääkärijoukon ylläpitämiseksi paikallisilta asukkailta valtiolle kannettu vero. Sitä kerättiin Ilomantsin, Kesälahden, Kiteen, Liperin, Pielisjärven ja Tohmajärven pitäjistä. Verolla oli tarkoitus ylläpitää värvätty jääkäriosasto, mutta sen tuotto ei riittänyt tähän. Kerätyt varat käytettiin 1788 perustettaessa Karjalan maanpuolustusväki -niminen joukko-osasto, jota alettiin pian kutsua Karjalan jääkärijoukoksi. K. M. Wallenius
Wallenius toimi talvisodan aikana myös Sallassa ja Petsamossa. Ruotsalaisten vapaaehtoisten liityttyä Lapin Ryhmään hänen tilalleen Lapin Ryhmän komentajaksi nimitettiin kenraali Ernst Linder. Koska Wallenius ei suostunut jäämään Linderin alaisuuteen, Mannerheim siirsi hänet komentajaksi 28. helmikuuta 1940 Viipurinlahden puolustusta varten perustettuun Rannikkoryhmään, joka Walleniuksen paikalle saapuessa oli täydessä kaaoksessa ilman esikuntaa, viestiyhteyksia ja tykistöä. Tästä kenraaliluutnantti Harald Öhquist sai syyn Mannerheimin epäsuosiossa olevan Walleniuksen erottamiseen komentajan tehtävästä jo 3. maaliskuuta 1940. Hänen tilalleen nimitettiin Yleisesikunnan päällikkö kenraaliluutnantti Lennart Oesch ja Wallenius siirrettiin reserviin. Tämän jälkeen hänelle tarjottiin muun muassa linnoitustöiden johtamista Kymijoella, mutta hän kieltäytyi ja pyysi rintamakomennusta, mutta turhaan. Puolustusvoimauudistus
Uudistuksen myötä lakkautettiin Hämeen rykmentti Lahdessa, Lentosotakoulu Kauhavalla, Ilmavoimien teknillinen koulu Jämsässä, Pioneerirykmentti Keuruulla, Pohjois-Karjalan prikaati Kontiolahdella ja Suomenlahden meripuolustusalueeseen kuuluva Kotkan rannikkopataljoona sekä kaikki jäljellä olleet sotilasläänit. Lakkautukset olivat osa säästötavoitteita, joilla puolustusvoimat on velvoitettu säästämään menoistaan 825 miljoonaa euroa vuoteen 2016 mennessä. Osa säästöistä tapahtuu osasta kiinteistökannasta luopumalla. Rannikkopuolustus
Talvisodan edellä Suomi ryhtyi Saksan Puolaan hyökkäämisen johdosta puolueettomuusvartiointiin 5. syyskuuta 1939. 5. lokakuuta Neuvostoliitto ehdotti rajansiirtoa Karjalankannaksella, itäisen Suomenlahden saarien luovuttamista ja Hangon vuokraamista laivastotukikohdaksi Neuvostoliiton Itämeren laivastolle, mistä vastikkeeksi Neuvostoliitto olisi luovuttanut suuremman alueen Repolasta ja Porajärveltä, missä oli ollut 1920-luvun alussa itsenäisyysliikkeitä, mitkä olisivat halunneet liittyä Suomeen. Laivaston tehtäväksi talvisotaan mennessä oli estää Neuvostoliiton maihinnousu Etelä-Suomeen ja estää Neuvostoliittoa saartamasta Suomen ulkomaankauppayhteyksiä meritse. Lokakuussa aloitettiin miinoitukset, mitä jatkettiin 12. tammikuuta 1940 saakka. Miinoihin tuhoutui yksi neuvostoliittolainen sukellusvene. 7. joulukuuta 1939 Neuvostoliitto julisti Suomen rannikot saartoon. Itämeren laivaston sukellusveneet upottivat viisi rahtualusta ja Itämeren laivaston omat ilmavoimat neljä. Aluksista neljä oli suomalaisia. Neuvostoliitto ulotti sukellusvenetoimintansa myös Ahvenanmaan lähistölle, minkä vuoksi Ruotsi alkoi miinoittaa aluevesiään Ahvenanmaan kapeikoissa. Rannikkojääkäri
Rannikkojääkäripataljoonassa toimi vuosina 1979-1988 Rannikkojääkärikoulu (RannJK), jossa annettiin erikoiskoulutusta iskuosastohyökkäyksiin ja tiedustelutehtäviin rannikon ja saariston vaativissa olosuhteissa. Rannikkojääkärikouluun hakeuduttiin vapaaehtoisena valintakokeiden fyysisten testien, psykologisten soveltuvuuskokeiden ja haastattelujen kautta samaan tapaan kuin silloiseen Laskuvarjojääkärikouluun. Suurin osa hakijoista karsiutui. Esimerkiksi Cooperin testissä Rannikkojääkärikouluun hyväksyttyjen keskiarvo oli 3000 metriä, joka kurssin aikana nousi 3200 metriin. Kaikki Rannikkojääkärikoulun oppilaat saivat 11 kuukautta kestäneen kurssin aikana vähintään aliupseeritasoisen johtajakoulutuksen ja noin viidesosa kävi Reserviupseerikoulun Haminassa. Tasavallan presidentti myönsi 19. syyskuuta 1980 Rannikkojääkärikoululle tummanvihreän, kullanvärisellä merikotkamerkillä varustetun baretin käyttöoikeuden merijalkaväen erikoiskoulutusta osoittamaan. Tuolloin Suomen puolustusvoimissa barettia saivat käyttää vain laskuvarjojääkärit ja rannikkojääkärit. Rannikkojoukkojen uudelleenjärjestelyn seurauksena Upinniemessä toiminut itsenäinen Rannikkojääkäripataljoona ja sen myötä myös Rannikkojääkärikoulu lakkautettiin vuonna 1989. Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimat
Toisen maailmansodan jälkeen ja brittiläisen maailmanvallan murentumisen myötä laivasto pieneni ja se muunnettiin keskittymään sukellusveneentorjuntaan, lähinnä estämään Neuvostoliiton sukellusveneiden pääsyn Atlantille. Erillinen Välimeren laivasto lakkautettiin 1967 ja vuonna 1971 Singaporesta vetäytymisen myötä Iso-Britannia menetti tukikohtansa Kaakkois-Aasiassa. Tärkein toisen maailmansodan jälkeinen operaatio oli Falklandin sota Argentiinaa vastaan 1982. Kevyt patteristo 11 (jatkosota)
Ennen jatkosotaa 1. Jääkäriprikaatin orgaaniseksi osaksi liitetty Kevyt Patteristo 11 kuuluu joukko-osastojen yhteistoiminnan vuoksi jääkäritykistön perinnejoukkoihin. Suomalaisen jääkäritykistön kantajoukko Kuninkaallisen Preussilaisen Jääkäripataljoona 27:n Haupitsijaos perustettiin 17.3.1916. Tällöin syntyi uudelleen suomalainen tykistö, jonka perinteet olivat olleet katkenneina runsaan vuosisadan ajan, sillä Kuninkaallinen Suomen Tykistörykmentti lakkautettiin Ruotsissa vuonna 1810. Saksan armeijassa jääkäritykistö oli suomalainen erikoisuus, sillä kenttätykistön liittäminen orgaanisesti jääkäripataljoonaan oli ennenkuulumaton ja siksi myös jääkäripukuinen tykistöyksikkö oli ainutlaatuinen ilmiö. Puhekielessä haupitsijaoksesta käytettiin nimitystä ”Jäger-Altillerie” (jääkäritykistö) tai ”Jagende Artilleries” (metsästävä tykistö), ja miehiä kutsuttiin ”tykkijääkäreiksi”. Suomessa 12.3.1918 alkunsa saaneen itsenäisyyden ajan Jääkäritykistörykmentti lakkautettiin joulukuussa 1933, josta alkaen aina talvisotaan saakka jääkäritykistön perinteiden ketju oli katkenneena. Suomalaisen jääkäritykistön jatkosodanaikaisen perinnejakson aloitti Kevyt Patteristo 11 kesäkuun 17. ja 21. päivinä 1941. Perinnejoukkoyhteyden perusteluna on toiminut myös se, että sodan jälkeen Kevyt Patteristo 11:n ja Raskas Patteristo 14:n henkilökunnasta muodostui rauhan ajan Parolannummen Jääkäritykistörykmentti. Suomen rannikkotykistö
Jatkosotaan mentäessä 1941 rykmentit laajennettiin prikaateiksi, joilla oli rannikkojoukkoina jalkaväkeä. Näin muodostuivat 1. Rannikkoprikaati Helsinkiin, 2. Rannikkoprikaati Kotkaan, 3. Rannikkoprikaati Pellinkiin, 4. Rannikkoprikaati Hankoon, minkä esikunta siirrettiin myöhemmin Petroskoihin (Petrozavodskiin, Äänislinnaan). Laatokan Puolustus perustettiin 15. elokuuta 1941, mihin kuuluivat 11. Rannikkoprikaati ja 12. Rannikkoprikaati. Sven Weckström
Weckström toimi sisällissodan jälkeen edelleen Karjalan ratsujääkärirykmentin komentajana. Weckström siirrettiin 1. lokakuuta 1918 alkaen komentajaksi Lapin rajavartioryhmän I pataljoonaan Kajaaniin, minne suuri osa Karjalan ratsujääkärirykmentin upseereista häntä seurasi. Rajavartiopataljoona lakkautettiin kevättalvella vuonna 1919 ja Weckström siirrettiin sen johdosta 1. huhtikuuta 1919 alkaen komentajaksi Keski-Suomen rykmentin II pataljoonaan. Keski-Suomen rykmentistä hänet komennettiin 1. huhtikuuta 1920 Sotaväen esikuntaan (1. Divisioona), missä hänet nimitettiin 15. heinäkuuta 1920 koulutusosaston päälliköksi ja samalla esikuntapäälliköksi. Jääkäripataljoona 27
Jääkärit muodostivat sotaa käyvän valkoisen armeijan päällystöstä valtaosan. He myös kouluttivat asevelvolliset "jääkärijoukot". Eräs merkittävimmistä syistä sisällissodan päättymiseen valkoisten voittoon olikin jääkärien muodostama koulutettu päällystö, joka tehosti armeijan toimintakykyä merkittävästi. Sodan alkuvaiheessa myös valkoisen puolen kouluttamattomat suojeluskunnat esimerkiksi ottivat omavaltaisia lomia ja joutuivat helposti paniikkiin. Jääkärien saavuttua tällainen käytös jäi lähinnä punakaartin ammattitaidottomasti johdettujen joukkojen ominaisuudeksi. Peltosaaren Nikkarit
Nikkareiden suunta kuitenkin muuttui alaspäin vuoteen 2005 mentäessä. Vanhoista pelaajista muun muassa Jani Leipijärvi, Mika Tschesmenski ja Marko Myllymäki joko lopettivat tai siirtyivät muualle. Myös maalivahtiosastolla koettiin muutoksia, kun varma Nikkarivahti Jyri Kananen lopetti jääkiekkoilun. Nikkareista myös lähti käsipallon pariin puolustaja Niko Bergholm, joka on toiminut nyttemmin Riihimäen Cocksin Käsipalloliiga-joukkueen kapteenina. Vuonna 2005 lopetti sarjapelaajauransa Jarkko Salin, joka oli niitä harvoja pelaajia, joka oli pelannut Nikkareiden III-divarista nousseesta joukkueesta aina vuoteen 2005 saakka. Andreis Kostjukovs pelasi myös tuossa kyseisessä joukkueessa, mutta hän kävi välillä 2000-luvulla Ahmoissa pelaamassa mestiskiekkoa. Saksan maavoimien rannikkotykistörykmentti 1261
Rannikkotykistörykmentti oli muodostettu useasta pienemmästä yksiköstä, jotka joukko-osastoina lakkautettiin 19. joulukuuta 1943. Pohjan prikaati
Pohjan prikaati lakkautettiin Puolustusvoimien rakenneuudistuksen yhteydessä 31. joulukuuta 1998. Joukkoyksikön perinteitä vaalii 1. lokakuuta 1998 Jääkäriprikaatin joukkoyksikkönä aloittanut Pohjan Jääkäripataljoona. Samalla myös Pohjan prikaatin perinnelippu siirtyi Pohjan Jääkäripataljoonan käyttöön. Arno Almqvist
Suomen sisällissodan aikana Almqvist toimi Valkoisten 1. raskastykistöpatteriston päällikkönä. Sodan jälkeen toukokuussa 1918 hänet nimitettiin Suomenlinnan Linnoitustykistön päälliköksi, josta tehtävästä Almqvist siirtyi Suomen rannikkotykistön komentajaksi syyskuussa 1923. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta seuraavan vuoden marraskuussa. Almqvistin ero liittyi aitosuomalaisten aloittamaan ajojahtiin, jossa syrjäytettiin useita Venäjän keisarikunnan armeijassa palvelleita ja koulutuksensa saaneita upseereita eli ns. "venäläiskenraaleja". Venäjän armeijassa palvelleet upseerit eivät Almqvistin tavoin yleensä hyväksyneet aitosuomalaisuuteen kuulunutta venäläisvastaisuutta. Almqvistin tilalle rannikkotykistön komentajaksi nimitettiin kenraali Väinö Valve. Narvikin taistelu
"Z9 Wolfgang Zenker", "Z13 Erich Koellner" ja "Z19 Hermann Künne" laskivat aluksilla olleet 139. rykmentin I pataljoonan maihin Herjangsfjordissa Bjerkvikissä. Joukkojen tehtävänä oli vallata Norjan maavoimien 6. prikaatin varastot Elvegårdsmoenissa, mikä tapahtui lähes ilman vastarintaa. "Z18 Hans Lüdemann" ja "Hermann Künne" laskivat kaksi komppaniaa vuoristojääkäreitä (1. ja 6. komppania) Ramnesiin ja Hamnesiin valtaamaan Norjan vuonoa suojaavat rannikkolinnakkeet, jotka osoittautuivat olemattomiksi. "Z17 Diether von Roeder" jäi Ofotsfjordiin valvomaan aluetta. "Z12 Erich Giesen" saapuminen viivästyi moottorivian vuoksi eikä se osallistunut pääjoukon toimintaan. 100 56 TK
Rannikkotykistön ja linnakesaarten alasajo käynnistyi 1990-luvulla Suomen geopoliittisen tilanteen muutosten ja taistelutavan kehityksen seurauksena. Kiinteistä kantalinnoitteista nähtiin järkevämpänä siirtyä liikkuvampaan puolustuskalustoon. Puolustusvoimat muutti myös vuosituhannen vaihteella organisaatiotaan siten, että aiemmin maavoimien alaisuudessa toimineet rannikkotykistöpatterit siirtyivät merivoimille ja muodostivat laivaston osastojen kanssa uudet meripuolustusalueet. Tykkikaluston alasajo alkoi 152/50 T -tykeistä, joiden viimeiset ammunnat toteutettiin vuonna 2002. Kaartin jääkärirykmentti
Kaartin jääkärirykmentille siirtyivät Etelä-Suomen sotilasläänin tultua lakkautetuksi 31. joulukuuta 2014 sen asevelvollisuusasiat. Rajantakaiset rahdinajot sotatalvena 1916
Reitin käyttö tyrehtyi lopullisesti, kun nelihenkinen jääkäriosasto räjäytti Kilpisjärvellä kesäkuussa 1916 venäläisen sotatarvikevaraston. Venäläisillä ei ollut mahdollisuutta sijoittaa reitin varmistukseen riittävästi sotilaita. Talvisodan merisotatoimet
Itämeren-laivaston ilmavoimien riittämättömän suorituskyvyn vuoksi perustettiin Viroon joulukuun 1939 puolivälissä Erillinen lentoryhmä, joka alistettiin Puna-armeijan ilmavoimien komentajalle. Sen tehtävänä oli lähinnä Suomen strategisten kohteiden, kuten satamien, teollisuuskeskuksien ja rautateiden, pommittaminen. Erillinen lentoryhmä purettiin sodan jälkeen. Erillisen lentoryhmän koostumus: Rannikkojääkäripataljoona
Rannikkojääkäripataljoonan perinteitä vaalii Maanpuolustuskiltojen liittoon kuuluva Rannikkojääkärikilta sekä Rannikkojääkäripataljoonan perinneyhdistys ry. Pataljoonan vaiheita käsittelee Niilo Lappalaisen kirjoittama kirja "Rannikkojääkäripataljoona 1960-1985" (Rannikkojääkärikilta ry, 1985). Suomen kaarti
Suomen asevelvollinen sotaväki lakkautettiin keisari Nikolai II:n heinäkuussa 1901 antamalla uudella asevelvollisuuslailla, jonka mukaan suomalaisten tulisi palvella Suomen alueelle sijoitetuissa venäläisissä joukko-osastoissa. Suomalaisista yksiköistä jätettiin kuitenkin vielä jäljelle Suomen kaarti sekä 1889 perustettu Lappeenrannan rakuunarykmentti. Jälkimmäinen kuitenkin lakkautettiin jo saman vuoden joulukuussa sen upseereiden erottua joukolla protestiksi tavalle, jolla Bobrikov oli kohdellut sen komentajaa, eversti Oskar Teodor Schaumania. Tämän jälkeen Suomen kaarti muodosti jälleen yksinään Suomen kotimaisen armeijan. Kymen jääkäripataljoona
Vuonna 1920 armeijaa uudelleen järjesteltäessä siirrettiin Joensuuhun Hämeenlinnasta Hämeen ratsurykmentin polkupyöräeskadroona 19. marraskuuta ja Viipurista Karjalan ratsujääkärirykmentin polkupyöräeskadroona 15. joulukuuta. Eskadroonista muodostettiin 16. joulukuuta perustettavan Polkupyöräpataljoona 3:n 1. ja 2. komppania. Pataljoonan esikunta oli Vallen maatalossa ja komppaniat Höytiäisten reservikasarmissa ja Hämäläisen sekä Koistisen maataloissa. Komppaniat siirtyivät 1. helmikuuta 1921 Mutalan nuorisoseuran tiloihin ja kunnantalolle.
Vuonna 1936 joukko-osaston tehtäväksi annettiin Kuninkaallisen Preussilaisen Jääkäripataljoona 27:n perinteiden vaaliminen ja sen nimi muutettiin Jääkäripataljoona 3:ksi. Tällä nimellä se osallistui talvi-, jatko- ja Lapin sotaan komentajanaan Mannerheim-ristin ritari, everstiluutnantti (myöhempi kenraalimajuri) Jouko Hynninen. Pataljoona taisteli talvisodassa pääosin Karjalan kannaksella ja jatkosodassa Itä-Karjalassa osallistuen myös kesän 1944 suuriin torjuntataisteluihin Kuuterselässä, Talissa ja Vuosalmella. Turun rannikkorykmentti
Ahvenanmaa demilitarisoitiin jälleen talvisodan jälkeen ja sinne rakennetut linnoitteet hävitettiin. Osa Ahvenanmaan tykkikalustosta siirrettiin uusiin asemiin ja niille ryhdyttiin rakentamaan linnakkeita:Turun Lohko lopetettiin ja sen tilalle muodostettiin 1.9.1940 Rannikkotykistörykmentti 5 johon liitettiin myös Satakunnan Lohkon Kuuskajaskarin ja Reposaaren linnakkeet. Talvisodan puutteita pyrittiin paikkaamaan koulutuksella ja linnakkeiden parantamisella. Myös kalustopuutteita saatiin paikatuksi, mm. viestikaluston osalta. Rykmentin nimi muutettiin 17.3.1941 Turun Rannikkotykistörykmentiksi josta jatkosodan alla muodostettiin 5. Rannikkoprikaati sekä Ahvenanmaan puolustusta varten 7. Rannikkoprikaati. Pohjanmaan tykistörykmentti
Rykmentin lakkauttaminen liittyi puolustusvoimien uudelleenorganisointiin 1990-luvun lopulla, millä pyrittiin muodostamaan suurempia ja taloudellisesti tehokkaampia rauhan ajan joukko-osastoja. Samaan aikaan PohmTR:n lakkauttamisen aikaan lakkautettiin tai siirrettiin muun muassa Oulusta Pohjan Prikaati ja Pohjois-Suomen Viestipataljoona, joiden joukkoyksiköt siirrettiin Sodankylään Jääkäriprikaatiin (Pohjan Jääkäripataljoona, PohJP) ja Kajaaniin Kainuun Prikaatiin (Pohjan Pioneeripataljoona, PohPionP; Pohjois-Suomen Viestipataljoona, P-SVP). Husband E. Kimmel
Japanin 7. joulukuuta 1941 Pearl Harboriin tekemässä ilmaiskussa Yhdysvallat menetti 18 sotalaivaa, 288 lentokonetta ja yli 2 400 miestä. Kimmel erotettiin jo kymmenen päivän kuluttua, 17. joulukuuta. Tyynenmeren laivaston uudeksi komentajaksi tuli tilapäisesti amiraali William S. Pye ja myöhemmin amiraali Chester W. Nimitz. Pearl Harborin tapahtumia koskeneessa tutkinnassa Kimmelin todettiin syyllistyneen laiminlyönteihin ja häntä uhkasi mahdollisesti jopa sotaoikeuteen joutuminen, minkä hän kuitenkin vältti pyytämällä helmikuun lopussa 1942 eroa laivastosta. Ero myönnettiin toukokuussa samana vuonna. Kimmel työskenteli tämän jälkeen sodan loppuun asti Frederick R. Harris -telakkayhtiölle, joka rakensi kuivatelakoita laivastolle. Erottamisensa yhteydessä Kimmel alennettiin neljän tähden amiraalista takaisin kontra-amiraaliksi. Suomen rannikkotykistö
Ennen talvisotaa edeltäneitä ylimääräisiä harjoituksia 10. syyskuuta 1939 rannikkotykistön joukko-osastot nimettiin uudelleen: Rannikkotykistörykmentti 3:sta tuli Laatokan Meripuolustus. Muista joukko-osastoista tuli Viipurin lohko, Kotkan, Pellingin, Helsingin, Hangon, Turun, Ahvenanmaan, Satakunnan, Vaasan ja Oulun lohkot. Välirauhan aikana 1940 nimettiin lohkot jälleen rykmenteiksi. Näin muodostuivat Kotkan Rannikkötykistörykmentti, Pellingin Rannikkotykistörykmentti, Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentti, Raaseporin Rannikkotykistörykmentti ja Turun Rannikkotykistörykmentti sekä Vaasan Rannikkolinnakkeisto. Rannikkolaivasto
Rannikkolaivaston virallinen lyhenne oli "RLaiv "ja siihen kuului muun muassa seuraavat yksiköt:Se lakkautettiin perustettaessa Turun Laivastoasema 1. tammikuuta 1993. Jääkärivero
Sotajoukon perustamiseksi tehty esitys olisi vaatinut melkoisen summan valtion varoja. Siksi Tukholmassa ollut sota-asiain valmistelukunta ei puoltanut esitystä, vaan jätti sen lepäämään. Veronkanto aloitettiin 1778, mutta jääkärijoukon perustaminen viipyi. Karjalan rahvas pyysikin vapautusta koko jääkäriverosta. Hallituksen mukaan veron tuotto olisi riittänyt vain 200 jääkärin ylläpitoon, mikä ei mitenkään riittänyt maakunnan puolustamiseen. Koska valtiollakaan ei ollut osoittaa asiaan lisävaroja, hallitus keräsi jääkäriverolla varoja niin kauan, kunnes tarvittava summa saataisiin kokoon. Maaherra huolehti siitä, että kerätty vilja myytiin ja tulot koottiin rahastoon. Tsentrobalt
Helmikuun 12. päivänä Leninin johtama Neuvosto-Venäjän hallitus teki päätöksen uuden Työläisten ja talonpoikain punaisen laivaston perustamisesta. Samalla perustettiin laivastoasiain kansainkomissariaatti, jonka kansainkomissaarin viran sai Pavlo Dybenko. Seuraavana päivänä hän hajotti Tsentrobaltin ja nimitti sen yksinvaltaiseksi pääkomissaariksi Nikolai Izmailovin. Tsentrobalt jatkoi toimintaansa vielä parin viikon ajan, kunnes bolševikit helmikuun lopulla kyllästyivät laivakomiteoiden kieltäytymisiin ja lakkauttivat sen. Näin vajaan vuoden mittainen demokraattinen kausi Venäjän Itämeren-laivastossa päättyi. Yhdysvaltain merijalkaväki
Ensimmäisen maailmansodan päättymisen jälkeen Yhdysvaltain merijalkaväen sotilaallinen toiminta siirrettiin 1930-luvun varrella Tyynellemerelle, koska Japanin keisarikunta oli omaksunut imperialistisen laajentumispolitiikan ja laivastoministeri Frank Knox uskoi, että Japanin sotilasmahti olisi vakava uhka Yhdysvaltain turvallisuudelle. Vuoden 1941 joulukuussa Pearl Harborin hyökkäyksen jälkeen Yhdysvallat liittyi toiseen maailmansotaan liittoutuneiden puolelle ja merijalkaväki mobilisoitiin Tyynellemerelle. Merijalkaväen toiminnalla oli ratkaiseva rooli Tyynenmeren sodan kulussa, ja merijalkaväki osallistui muiden muassa Guadalcanalin, Tarawan, Saipanin, Iwo Jiman ja Okinawan taisteluihin. Merijalkaväen miestappiot toisessa maailmansodassa olivat sen historian suurimmat: lähes 87 000 miestä kaatui tai haavoittui, ja 2 274 joutui akselivaltojen sotavangeiksi. Sodan päättymisen jälkeen merijalkaväessä palveli noin 485 000 miestä, ja se oli organisoitu kuudeksi divisioonaksi. Toisen maailmansodan päättyminen liittoutuneiden voittoon ja keisarillisen Japanin sotilasmahdin romahtaminen mahdollistivat merijalkaväen toiminnan Kaakkois-Aasiassa, mukaan lukien Taiwanissa, Laosissa, Thaimaassa ja Etelä-Vietnamissa. Leopoldo Galtieri
Galtierin hallinnon suosio oli heikko ja argentiinalaiset osoittivat mieltään sotilasjunttaa vastaan. Galtieri yritti vahvistaa asemaansa valtaamalla Falklandinsaaret huhtikuussa 1982. Sotilasjuntta piti Yhdistynyttä kuningaskuntaa liian heikkona käymään sotaa Argentiinaa vastaan. Margaret Thatcherin johtama hallitus päätti kuitenkin vallata saaret takaisin. Sota oli ohi kahdessa kuukaudessa. Galtieri ilmoitti erostaan televisiopuheessa 15. kesäkuuta ja kolme päivää myöhemmin hänen kautensa oli virallisesti ohi. Erillinen rajajääkäripataljoona 2
Erillinen rajajääkäripataljoona 2 (Er.RajaJP 2) perustettiin 15.7.–7.9.1941 jatkosodan II armeijakunnan komentajan kenraalimajuri Laatikaisen käskystä ja se koostui entisen Rajavartiosto 3:en rajakomppanioista. Pataljoona osallistui aktiivisesti kärkiyksikkönä sodan alun hyökkäysvaiheeseen loppukesästä 1941 ja päätyi Kurkjoen, Kilpolan, Muolaan ja Valkeasaaren taistelujen kautta Lempaalan pitkään asemasotavaiheeseen. Venäläisten suurhyökkäys alettua kesäkuussa 1944 pataljoona osallistui viivytystaisteluihin Karjalan Kannaksella ja viimein Talin–Ihantalan taisteluun panssaridivisioonan mukana. Erillinen rajajääkäripataljoona 2
Pelkästään taistelut Valkeasaaresta tuottivat rajajääkäripataljoonalle kolmen päivän aikana 23 miestä kaatuneina ja nelinkertaisen määrän haavoittuneina. Joukoista oli poissa yli 500 miestä, joista yli sata kuolleita. Saavutuksena oli rajamiehille entuudestaan tuttu vanha raja. Tänne armeija keskeytti hyökkäyksensä, aivan Leningradin porteille, saarretusta kaupungista kuului kiivaimpien taistelujen aikana vaimea jyly suomalaisten etulinjojen poteroihin asti. Rannikkopuolustus
Suomenlahden rannikkopuolustuksen kaksi merkittävää sysäystä olivat Venäjän tappio Krimin sodassa, koska se osoitti lännestä tulevan laivaston toimintakyvyn Itämerellä Oolannin sodaksi kutsutussa Ison-Britannian ja Ranskan laivastojen hyökkäyksessä Itämerellä. Toinen sysäys rannikkopuolustuksen kehitykselle oli Venäjän tappio Tšusimassa 1905, jolloin Japanin laivasto upotti merkittävän osan Venäjän Tyynenmeren laivastonsa vahvistukseksi lähettämiä Itämeren laivaston aluksia. Kolmiliiton ja lähinnä Saksan laivaston muodostaman uhan lieventämiseksi Venäjä aloitti 1912 rannikkotykistön vahvistamisen Suomenlahden molemmilla rannoilla suluksi lännestä mahdollisesti Pietaria kohti tuleville aluksille. Ajatus oli vanha ja siksi sitä kutsuttiin edelleenkin Pietari Suuren merilinnoitukseksi. Rajajääkäriprikaati
Rajajääkäriprikaati perustettiin Päämajan käskyllä 26. kesäkuuta 1944 ja sen joukoiksi määrättiin Rajajääkäripataljoona 4 (RjP 4), Rajajääkäripataljoona 7 (RjP 7) sekä Rajajääkäripataljoona 8 (RjP 8). Prikaati löi takaisin suomalaissyntyisen venäläisen eversti Vallin komentaman Neuvostoliiton 30. prikaatin hyökkäyksen Ruotausjärven, Shemeikan ja Kontron maastossa käydyissä taisteluissa 18.-22. heinäkuuta 1944. Suomenlahden tykistösulku
Vuosikymmenen kestäneen panostuksen jälkeen Suomen rannikkotykistö oli talvisodan alkaessa kenties ainoa aselaji, joka oli kalustonsa puolesta valmis sotaan, vaikkakin operatiiviset suunnitelmat olivat vanhentuneet Viron ja Neuvostoliiton avunantosopimuksen myötä. Meripuolustus osoittautuikin merkitykselliseksi; Neuvostoliiton maihinnousuyritys rannikolle kenttäarmeijan selustaan torjuttiin. Tykistösulun yhteiseksi tulenjohtamiseksi rakennettuja merenalaisia kaapeleita käytettiin edelleen Suomen ja Viron tiedusteluyhteistyöhön, ja Suomi sai talvisodan aikana arvokasta ja tarkkaa tiedustelutietoa Virosta. Lopullisesti Viron ja Suomen sotilaallinen yhteistyö päättyi Neuvostoliiton miehitettyä Viron 1940 ja sitä myöten Viron itsenäisen armeijan olemassaolon loputtua. Rannikkojääkäripataljoona
Suomen käymät viime sodat osoittivat saaristo- ja rannikko-olosuhteisiin tottuneiden taistelijoiden tarpeen. Jatkosodan kiivaimmat rannikkotaistelut käytiin kesällä 1944 Viipurinlahdella. Näistä nimettiin 1.- 5.7.1944 käydyt Teikarin taistelut Rannikkojääkäripataljoonan perinnetaisteluiksi ja heinäkuun 5. päivä joukko-osaston vuosipäiväksi. Suomenlahden alueen sotatapahtumista saatuja kokemuksia ryhdyttiin soveltamaan koulutukseen siten, että vuonna 1952 perustettiin RT 1:een Rannikkopataljoona. Se toimi aluksi Suomenlinnassa ja Espoon edustalla Miessaaressa. Itsenäinen Rannikkojääkäripataljoona perustettiin vuonna 1960 Neuvostoliiton palauttamalle Porkkalan vuokra-alueelle Upinniemeen, jossa se toimi vuoteen 1989. Rannikkoprikaati
Rannikkoprikaati muodostettiin, Suomenlahden meripuolustusalueen lakkauttamisen myötä, lähinnä Kirkkonummen Upinniemeen jääneistä ja siirtyneistä yksiköistä, mutta sillä on toimintaa myös Helsingin Santahaminassa. Upinniemessä toimiva aluskalusto on kuulunut 1. tammikuuta 2015 alkaen Rannikkolaivastoon. 130 TK
Rannikkotykistön ja linnakesaarten alasajo käynnistyi 1990-luvulla Suomen geopoliittisen tilanteen muutosten ja taistelutavan kehityksen seurauksena. Kiinteistä kantalinnoitteista nähtiin järkevämpänä siirtyä liikkuvampaan puolustuskalustoon. Puolustusvoimat muutti myös vuosituhannen vaihteella organisaatiotaan siten, että aiemmin maavoimien alaisuudessa toimineet rannikkotykistöpatterit siirtyivät merivoimille ja muodostivat laivaston osastojen kanssa uudet meripuolustusalueet. Tykkikaluston alasajo alkoi 152/50 T -tykeistä, joiden viimeiset ammunnat toteutettiin vuonna 2002. Viimeiset 100 56 TK -tornikanuunat poistuivat käytöstä 2010-luvun alussa, ja näin ollen 130 TK jäi rannikkolinnakkeiden ainoaksi käytössä olevaksi tykkikalustoksi. Vuoden 2017 tilanteessa 130 TK -kaluston kaavailtiin poistuvan käytöstä 2020-luvun aikana. Suomenlinnan rannikkorykmentti
Suomenlinnan rannikkorykmentti (lyhenne SLRR, aik. SlRR) kuuluu kiinteänä osana pääosin Upinniemessä toimivaan Rannikkoprikaatiin. Vuoteen 2015 asti rykmentti kuului nyttemmin lakkautettuun Suomenlahden meripuolustusalueeseen. Turun rannikkorykmentti
Sotien jälkeen Ahvenanmaalle rakennetut linnoitteet oli jälleen kerran hävitettävä. Saaristomeren Rannikkoprikaatin nimi muutettiin 4.12.1944 toisen kerran Turun Rannikkotykistörykmentiksi. Ahvenanmaa irrotettiin demilitarisoinnin yhteydessä rykmentistä mutta Hangon Rannikkolinnakkeisto ja Pohjanlahden Rannikkovartiosto liitettiin siihen jolloin rykmentin toiminta-alue ulottui Porkkalasta Tornioon Ruotsin rajalle käsittäen 17 000 saarta 1000 kilometrin levyisellä kaistalla. Turun Rannikkotykistörykmentin esikunta oli Turussa, I Linnakkeistoon kuului esikunta Korppoossa sekä Utön ja Jungfruskärin miehitetyt linnakkeet ja Bokullan, Alskärin, Lökholman, Lypertön, Kuuskajaskarin sekä Reposaaren vartiolinnakkeet ynnä joitakin Ahvenanmaan linnakkeita joita ei vielä oltu ehditty hävittää. II Linnakkeistoon kuuluivat esikunta Hangossa, miehitetyt Russarön ja Hästö-Busön linnakkeet sekä Bågaskärin, Ändön, Skälön, Jussarön ja Morgonlandetin vartiolinnakkeet. Örö ja Sommarö kuuluivat suoraan rykmentin alaisuuteen erillisinä linnakkeina. Karjalan prikaati
Vuosina 1979–1980 siirrettiin Karjalan tykistörykmentti Lappeenrannasta Vekaranjärvelle. Vuoden 1990 alussa annettiin prikaatin Jääkäripataljoonalle Haminassa lakkautetun Kymen jääkäripataljoonan nimi, joukko-osastolippu, kunniamarssi ja perinteet. Samalla sekä Kymen jääkäripataljoona että Karjalan tykistörykmentti liitettiin prikaatiin joukkoyksikköinä. Rannikkopuolustus
Suomen osalta Venäjä ei ehtinyt hyödyntää Suomenlahden pohjoisrannalla olevaa rannikkotykistöä, koska Suomen itsenäistymisessä se jäi suomalaisten haltuun. Pienessä mittakaavassa Suomenlahden hallinta tykein nousi esille 1938–1939 ensin Jartšev -neuvotteluissa ja sitten virallisissa neuvotteluissa syksyllä 1939 kysymyksenä Suomenlahden saarien vaihtamisesta Neuvostoliiton kanssa johonkin strategisesti vähemmän merkitykselliseen asiaan. Samaan kysymykseen liittyivät myös Moskovan rauhassa Neuvostoliiton käyttöön luovutettu Hanko ja jatkosodan jälkeen Porkkala. Ohjusaikakaudella rannikkotykistön kiinteiden laitteiden merkitys väheni 1950-luvun puoliväliin ja loppuun mennessä. Rannikkopanssarilaiva
Itämerellä Tanskan, Ruotsin ja Suomen merivoimat käyttivät rannikkopanssarilaivoiksi luokiteltavia aluksia. Viimeiset panssarilaivat poistettiin käytöstä vasta 1970-luvulla. Jääkäripataljoona 6
Jääkäripataljoona 6 lakkautettiin 25. helmikuuta 1942. Rankki (saari)
Vuoden 2006 lopussa Rankki muutettiin vartiolinnakkeeksi, ja varusmieskoulutus siellä lopetettiin kokonaan, mutta saari jäi kuitenkin puolustusvoimien harjoitusalueeksi. Kotkan rannikkopataljoona lakkautettiin vuoden 2013 loppuun mennessä ja Senaatti-kiinteistöt myi 21.1.2015 Rankin ja Kirkonmaan varuskunta-alueet kotkalaisen yrittäjän Ismo Rädyn perustamalle yhtiölle Kotkan Saaret Oy:lle. Suomen rannikkotykistö
Puolustushaara Suomen merivoimat jaettiin 1923 kolmeen osaan: laivastoon, rannikkotykistöön ja sotasatamaan. Rannikkotykistöosan päälliköksi määrättiin Wilho Petter Nenonen, mutta tämä luopui lyhyen ajan jälkeen tehtävästään ja seuraajaksi nimitettiin Arno Axel Almqvist syyskuussa 1923. Tämä joutui luopumaan tehtävistään siksi, että oli palvellut Venäjän keisarikunnan armeijassa eikä hyväksynyt jääkäriupseereiden autosuomalaisuutta, mikä kohdistui Mannerheimin tapaan Venäjällä ennen itsenäisyyttä palvelleita kohtaan. Hänen seuraajakseen tuli marraskuussa jääkärikenraalimajuri Väinö Lahja Rikhard Valve. Lapin jääkäripataljoona
Kesäkuussa 1944 pataljoona oli siirtynyt Terijoelle. Suurhyökkäyksen alkaessa osa päällystöstä oli lomalla ja mm. majuri Vetre sai ensimmäisen käskynsä suoraan lomajunasta IV AK:n esikuntaan vietynä. Kannaksen torjuntataisteluissa Jääkäripataljoona 1:n osuus oli merkittävä Mainilan, Vammeljärven, Muurilan taisteluissa. Pataljoonan pitkäaikainen rintamakomentaja, jääkärieversti Ragnar Wahlbeck kaatui JR49:n komentajana Vuosalmella 4.7.1944. Kotkan rannikkopataljoona
Kotkan rannikkopataljoona (KOTRP) oli yksi Suomenlahden meripuolustusalueen joukkoyksiköistä päätehtävänään meritiedustelijoiden kouluttaminen. Joukkoyksikkö perustettiin 1. tammikuuta 2007.
Kotkan Rannikkopataljoonaan yhdistettiin Kotkan ja Haminan alueen säilyneet merivoimatoiminnot. Lippue
Suomen merivoimat eivät enää käytä lippue-nimitystä, vaan rauhan aikana laivueita sisältävät joukko-osastot ovat meripuolustusalueita, joissa on myös maalla toimivia joukko-osastoja. Nämä ovat Suomenlahden meripuolustusalue ja Saaristomeren meripuolustusalue, joihin kuuluu sekä laivasto- että rannikkojoukkoja. Ne tosin yhdistettiin vuoden 2015 alusta Rannikkolaivastoksi. Saksan 163. jalkaväkidivisioona
Vetäydyttyään Lapista divisioona siirrettiin Balttiaan, jossa se puolusti Kolbergia. Neuvostojoukkojen vallattua kaupungin 8. maaliskuuta ainoastaan pieni osa divisioonasta kykeni vetäytymään Stargardiin. Vetäytyneistä muodostettiin rintaman selustassa 3. merijalkaväkidivisioona. 163. divisioona lakkautettiin virallisesti 1. huhtikuuta 1945. 4. divisioona (talvisota)
Koko joulukuun ajan divisioonan vastuualueeseen kuuluneet merialueen puolustuksesta vastanneet rannikkotykistön linnakkeet joutuivat toistuvien laivasto-osastojen ja ilmavoimien hyökkäysten kohteeksi. Merisivustan suojaamiseksi mahdolliselta maihinnousulta alueelle keskitettiin lisäjoukkoja. Merkittävimmät suomalaisen rannikkotykistön ja punalaivaston väliset taistelut käytiin 18. ja 19. joulukuuta, jolloin Saarenpään linnake joutui taisteluun suurehkon laivasto-osaston kanssa. Jälkimmäisen päivän aikana Neuvostoliiton laivaston taistelulaiva Marat sai todennäköisesti osuman peräosaansa. Rannikkotykistön yksiköt osallistuivat myös 23. joulukuuta tehdyn vastahyökkäyksen tukemiseen antamalla tykistötukea etenemään pyrkiville joukoille, mutta vastahyökkäys jouduttiin keskeyttämään alempana mainituista syistä. Kiivaista ilmapommityksista huolimatta rannikkopuolustuksen linnakkeet (Saarenpää ja Humaljoki) eivät kärsineet merkittävämpiä vauruioita, vaikka esimerkiksi kiivaimpana pommituspäivänä 27. joulukuuta linnakkeita vastaan laskettiin toimineen yhteensä 129 neuvostoilmavoimien lentokonetta. Rannikkojääkäripataljoona
Vuosina 1960-1979 Rannikkojääkäripataljoonaan kuului esikuntakomppania, kaksi jääkärikomppaniaa, tukikomppania, venekomppania ja aliupseerikoulu. Vuosina 1979-1988 Rannikkojääkäripataljoonaan kuului vain esikuntakomppania ja Rannikkojääkärikoulu (RannJK), joka antoi erikoiskoulutusta iskuosastohyökkäyksiin sekä tiedustelutehtäviin rannikon ja saariston vaativissa olosuhteissa. Rannikkojääkärikoulun oppilaat valittiin vapaaehtoisista hakijoista valintakokeiden fyysisten testien, psykologisten soveltuvuuskokeiden ja haastattelujen perusteella. Kaikki Rannikkojääkärikouluun valitut saivat vähintään aliupseeritasoisen johtakoulutuksen ja noin viidesosa kävi Reserviupseerikoulun Haminassa. Suomenlahden meripuolustusalue
Joukko-osastona Suomenlahden meripuolustusalue lakkautettiin 1.1.2015, jonka jälkeen sen rannikkojoukko-osista perustettiin uusi Rannikkoprikaati. Laivastoyksiköt siirtyivät hallinnollisesti Rannikkolaivaston alaisuuteen. Joukkoyksikön piirissä harjoitettiin myös radioamatööritoimintaa kutsumerkillä OI2HJ Upinniemen Harjusta.