Mikä oli onnistunein ja tunnetuin Aggregat-rakettisarjan malli?
Aggregat-rakettisarja
Aggregat-rakettisarja oli erä raketteja, joita suunniteltiin ja rakennettiin natsi-Saksan armeijassa vuosina 1933–1945. Suunnitelmiin kuului kymmenen A-rakettia/-ohjusta. Sen onnistunein ja tunnetuin malli oli A4, eli tunnetummalta nimeltään V2.
Tatra T813
T813:n alustaa ja komponentteja hyödynnettiin myös erilaisissa asejärjestelmissä ja erikoisajoneuvoissa. Näistä merkittävimpiä olivat raketinheitinjärjestelmä RM-70, panssaroitu miehistönkuljetusajoneuvo OT-64 SKOT sekä ajoneuvoalustainen haupitsi DANA. Luotainraketti
Ensimmäinen luotainraketti oli natsi-Saksassa kehitetty V-2, jota etenkin Yhdysvallat käytti 1940-luvun lopun luotainrakettina. Mutta varsinaisia luotainraketteja kehitettiin kaikissa suurissa – tulevissa – avaruusmaissa ja luotainraketti eriytyi pian sotilaallisista ohjuksista, esimerkiksi ESAn Texus- ja Maxus-luotainraketit. Luotainrakettilaukaisuja varten kehittyi omat toimintakeskuksensa, joista EU:n suurin on Esrangen rakettikeskus Kiirunassa. Tieteelliseen kokeeseen rakettia käytettiin ilmeisesti ensi kerran vuonna 1822, jolloin ilmassa räjäytetyn raketin suunta havaittiin Wienistä ja Neustatdista. Havainnoinnista voitiin määrittää paikakuntien pituusaste-ero. Tsyklon 2
Kantoraketilla tehtiin 106 laukaisua, joista vain yksi epäonnistui, joka on maailmanennätys kantoraketin luotettavuudessa. Rakettia valmisti Yuzhmash Ukrainan neuvostotasavallassa. Raketin kaikki laukaisut tehtiin Baikonurin kosmodromilta. Sillä laukaistiin pelkästään sotilaallisia IS-A, IS-P, RORSAT ja EORSAT-satelliitteja. Atlas-rakettiperhe
Atlas osoittautui luotettavaksi ja siitä tuli NASA:n kymmenen miehitetyn Mercury-lennon kulkuväline, jolla muun muassa John Glenn kiersi maan helmikuussa 1962. Vuonna 1962 kyseiset astronautit olivat katsomassa Atlas-koelaukaisua – se räjähti heidän päänsä päällä. Atlas II
Viimeinen Lockheed-Martin -yhtiön Atlas II -kantoraketti laukaistiin 31. elokuuta 2004. Tämä oli 63. Atlas II- kantoraketin onnistunut laukaisu ja kaikkiaan 584. Atlas-raketin laukaisu. Atlas II toimi moitteettomasti 13 viimeisen vuotensa ajan – ei yhtään räjähdystä. Raketti oli täten maailman luotettavimpia kantoraketteja. Marder
Yleisin käytössä oleva malli on Marder 1A3. Malli 1A4 lisäsi ainoastaan kyvyn käyttää salattua radioverkkoa. 1A5:ssä on lisäksi parannettu suoja miinoja vastaan. Cygnus CRS OA-4
Laukaisu onnistui suoraan ikkunan auetessa, ja raketti nosti Cygnus-kapselin onnistuneesti kiertoradalle. Kahden päivän kiertoradan säätämisen jälkeen kapseli saavutti avaruusaseman, johon se telakoitiin aseman roboottikäsivartta käyttäen. Angara (raketti)
Angara 1.1:ssä toista vaihetta työntää hypergolinen Briz-KM-rakettimoottori, joka alun perin kehitettiin Rockot-kantorakettiin. Briz-M, joka toimii Angara A3:n ja Angara A5:n kolmantena vaiheena, käyttää hypergolisia ajoaineita (UDMH/N204). Briz-M kehitettiin Proton-M kantorakettiin. Myöhemmin Briz-M voidaan korvata uudella ja tehokkaalla kryogeenisia polttoaineita käyttävällä KVRB vaiheella. Tällöin Angara A5 nostokyky nousee 6 600 kiloon. Angara A3 ja A5 käyttävät Protonin nokkakartiota. Nostokyvyltään 45 000–70 000 kilon hyötykuormaan tähtäävä Angara 7 on myös kehitteillä. Sääsatelliitti
Yhdysvalloissa sään seuranta avaruudesta alkoi Explorer 7 -satelliitista (kaksi ensimmäistä, Vanguard 2 ja Explorer 6 epäonnistuivat) vuonna 1959. Sen alun voimahahmoja oli tohtori Verner Suomi. Ensimmäinen todellinen sääsatelliitti oli TIROS vuonna 1960 ja ensimmäinen operatiivinen sääsatelliittisarja oli ESSA (laukaistiin vuosina 1966-1969). Sittemmin NOAA ja Yhdysvaltain ilmavoimat ovat tehneet omia sääsatelliittejaan. Yhdysvaltain ilmavoimien satelliittisarja on nimeltään DMSP(Lähitulevaisuudessa NOAA- ja DMSP-satelliitit yhdistetään NPOESS-satelliittisarjaksi). Ensimmäinen geostationaarinen satelliitti ATS laukaistiin vuonna 1966, mutta ensimmäinen operatiivinen GOES-satelliitti vasta vuonna 1975. Tselina
Ensimmäisiä kokeellisia satelliitteja koetettiin laukaista avaruuteen Kapustin Jarin avaruuskeskuksesta vuosina 1965 ja 1966. Tselina-O -satelliitin testaus aloitettiin Plesetskin avaruuskeskuksessa vuonna 1967. Ensimmäinen laukaisu kesäkuussa 1967 kuitenkin epäonnistui ja tiettävästi ensimmäinen onnistunut laukaisu tehtiin 30. lokakuuta 1967 Kosmos 3 -raketilla. Varsinaisia Tselina-satelliitteja saatiin avaruuteen 1970-luvun alussa. Ensimmäinen Tselina-D -sarjan satelliitti Kosmos 389 laukaistiin avaruuteen 18. joulukuuta 1970. Useiden viivästysten ja teknisten ongelmien vuoksi järjestelmä saavutti operatiivisen vaiheen vuonna 1976. Spaceport Florida Launch Complex 36
Laukaisukompleksi koostui aiemmin kahdesta alustasta, SLC-36A:sta ja SLC-36B:stä, ja siltä laukaistiin NASAn Pioneer, Surveyor ja Mariner -luotamimia 1960–1970-luvulilla. Alustalta 36A tehtiin 69 laukaisua ja 36B:ltä 76. Alustalta aiemmin laukaistut Atlas-raketin aiemmat mallit korvasi vuonna 2002 lentotoimintansa aloittanut Atlas V, jonka myötä laukaisut siirtyivät pohjoisempana sijaitsevalle SLC-41-alustalle. Cape Canaveral Air Force Station Space Launch Complex 20
LC-20 otettiin uudelleen käyttöön marraskuussa 1988, jolloin sitä alettiin modifioimaan Starbird-ohjelmaa varten. Vanhan alustan paikalle rakennettiin kaksi uutta, 20A ja 20B. Muunnostyöt valmistuivat seuraavan vuoden joulukuussa ja ensimmäinen Starbird-laukaisu tapahtui joulukuussa 1990. Kompleksilta laukaistiin elo-lokakuussa 1991 Strategic Defense Initiativen Red Tigress 1A ja 1B raketit, sekä saman organisaation Red Tigress II –sarjan raketit 2A ja 2B. Aggregat-rakettisarja
Amerika-ohjelman aikana saksalaiset koettivat kehittää ensimmäisen sukellusveneestä laukaistavan ballistisen ohjuksen (SLBMs) amerikkalaisten kohteiden (kuten New Yorkin) pommittamiseen. SLBM-tarkoitettujen A4-rakettien testaus tapahtui sukellusveneen hinaamista laukaisualustoista. GRACE
Gravity Recovery And Climate Experiment (GRACE) oli Saksan DLR:n ja NASAn Jet Propulsion Laboratoryn yhteinen miehittämätön avaruuslento, joka tutki maan painovoimakenttää.
Kaksi GRACE-satelliittia mittasi viiden vuoden ajan painovoimaa ja sen muutoksia. Satelliitit laukaistiin avaruuteen Plesetskistä Rockot-raketilla 17. maaliskuuta 2002. Satelliitit toteutti saksalainen Astrium. Vuonna 2006 ryhmä tiedemiehiä löysi GRACEn mittaustietojen perusteella jäänalaisen Wilkesinmaan kraatterin Etelämantereelta. GRACEn toiminta päättyi 27. lokakuuta 2017. Atlas-rakettiperhe
Atlaksesta tuli erinomaisen voimakas kantoraketti, kun siihen liitettiin Pratt & Whitneyn kehittämä Centaur-raketti (RL-10) ylimmäksi vaiheeksi. Centaur polttaa nestevetyä (LH2) nestehapessa (LOX) – molemmat voidaan säilyttää vain hyvin kylminä. Siksi moottoria kutsutaan kryogeenimoottoriksi. Tähtien sota -videopelit
1990-luvun alkupuolella ilmestyivät PC:lle "Tähtien sotaan" perustuvat ja Lucasartsin julkaisemat lentosimulaattorit "", "", "" ja "". Nämä pelit olivat erittäin suosittuja. Tietokoneiden historian kannalta merkittävänä voidaan pitää myös Lucasartsin vuonna 1993 julkaisemaa CD-ROM-peliä "Rebel Assault", joka hyödynsi CD-levyn suurta tallennuskapasiteettia koko ruudun kokoisten videoiden sekä digitoitujen äänten muodossa. Pelinä se oli yksinkertainen, mutta se merkitsi CD-aikakauden alkua paitsi LucasArtsille, myös koko pelialalle. Yksi toinen suosittu Tähtien Sota -lentosimulaattori oli vuonna 1998 Nintendo 64:lle a PC:lle julkaistu "", jossa pääosassa oli Luke Skywalkerin johtama kapinallislaivue Rogue Squadron (suom. Konnalaivue). Pelistä tuli niin suosittu, että se sai kaksi jatko-osaa, vuonna 2001 ja "n" vuonna 2003. Thor-rakettiperhe
Thor kehittyi 50 vuoden ajan. Thor-Able oli sen ensimmäinen parannettu versio. Sen toinen vaihe on Vanguard-kantoraketin toinen vaihe, Aerojet AJ-10. Thor-Able kehitettiin Atlas-ohjuksen kuljettamien ydinaseiden tarvitsemien lämpökilpien testaamista varten. Thor-Able laukaisi Pioneer 2-satelliitin laukaisussa 8. marraskuuta 1958 vajaa kuukausi epäonnistuneen Pioneer 1 -satelliitin laukaisun jälkeen. 1959 ja 1960 tapahtui yhteensä kolme laukaisua, joista kaksi jälkimmäistä onnistui. 1960 Thor-Able laukaisi TIROS-1:n (Television and Infrared Observation Satellite), joka oli maailman ensimmäinen sääsatelliitti.
Kun tähän rakettiin lisättiin kolmanneksi vaiheeksi kiinteäajoainemoottori, saatiin Thor-Able-Star -raketti, jolla laukaistiin USA:n ensimmäiset kuuluotaimet. Cape Canaveral Air Force Station Space Launch Complex 17
Alustojen muutostyöt Delta-laukaisuja varten käynnistyivät 1960-luvun alulla. Ensimmäinen Delta-raketti nousi A-alustalta 13. toukokuuta 1960. Raketti laukaisi tuolloin Telestar 1:n, josta tuli ensimmäinen kaupallinen tietoliikennesatelliitti. B-alustan ensimmäinen Delta-laukaisu tapahtui muutama vuosi myöhemmin 1. heinäkuuta 1962. Kompleksia käytettiin syyskuusta 1963 helmikuuhun 1965 kaikkiaan kuuteen ASSET-paluukapselin koelaukaisuun. Kapselin oli tarkoitus demonstroida X-20 Dynasoar -projektiin liittyviä teknologioita. ASSET-ohjelman päätyttyä alusta siirtyi Yhdysvaltain ilmavoimilta NASAlle. Alusta siirtyi takaisin ilmavoimille vuonna 1988 Delta II -lentoja varten. Ensimmäinen Delta II -laukaisu tapahtui 14. helmikuuta 1989 SLC-17A:lta ja 14. helmikuuta 1990 SLC-17B:ltä. Taurus (raketti)
Kantoraketin ensimmäinen vaihe, Thiokolin valmistama Castor 120, perustuu LGM-118A Peacekeeper ICBM:n ensimmäiseen vaiheeseen. Vaiheet 2 ja 3 ovat Orion-50iä (kuten Pegasus-1 mutta ilman siipiä tai vakaimia) ja vaihe 4 on Orion-38, kuten Pegasus-3. Aggregat-rakettisarja
A5 oli 5,825 metriä pitkä raketti, jonka halkaisija oli 0,78 metriä ja kantokyky 900 kg, ja jonka moottori tuotti 15 kN nostovoiman. Menoaineena toimi alkoholin ja nestemäisen hapen seos. Ensimmäinen laukaisu tapahtui kesällä 1938 Greifswaldissa Oien saaressa. Ensimmäinen onnistunut lento tapahtui lokakuussa 1939, jolloin siinä kokeiltiin A4 käytettävää ohjainjärjestelmää. A5 saavutti 12 kilometrin lakikorkeuden. A5 pystyttiin hyödyntämään useaan kertaan. Cessna 172 Skyhawk
Ottaen huomioon pitkän valmistusajan ja suuren suosion, Cessna 172 on onnistunein massatuotantosiviilikone historiassa. Skyhawkin pääkilpailijat olivat Beechcraft Musketeer, Grumman AA-5, Piper Cherokee sekä Diamond DA40. R-7
Ohjus oli perustana Sojuz-kantoraketille, joka vei maata kiertävälle radalle ensimmäisen satelliitin, Sputnikin. Vuonna 2006 Sojuz on maailman eniten käytetty kantoraketti, jonka muun muassa Euroopan avaruusjärjestö otti käyttöönsä vuonna 2010. Bazooka
Toinen tuotantomalli, joka koostui myös yksiosaisesta putkesta. Sisilian maihinnousua varten kehitetty uusi malli, jossa käytettiin uutta parannettua M6A1-rakettia. M1A1-mallilla tuhottiin neljä keskiraskasta panssarivaunua ja Tiger I uskomattoman onnekkaalla osumalla jossa raketti osui ajajan luukkuun. Nesteraketti
Ensimmäinen todella merkittävä, nykyaikaisen tyyppinen nesteraketti oli Wernher von Braunin johdolla kehitetty saksalainen A-4 eli V-2, joka oli ensimmäinen sodassa käytetty ballistinen ohjus. Lockheed U-2
NASAlla on käytössä U-2S-versioon perustuvia koneita tyyppinimellä ER-2.U-2-konetta seuraavia tiedustelulentokoneita ovat Lockheed A-12 Oxcart. Siitä kehiteltiin YF-12A-hävittäjäversiotakin. Tämä jäi suunnittelun ja kokeilun asteelle. Sitä seuraava oli Lockheed SR-71 Blackbird, joka tuli käyttöön 1965. SR-71-ohjelma lopetettiin 1980-luvun lopulla. Cape Canaveral Air Force Station Launch Complex 12
Alustan rakennustyöt käynnistyivät tammikuussa 1956 ja Yhdysvaltain ilmavoimat hyväksyi sen käyttöön seuraavan vuoden elokuussa. Rakentamiseen meni kaikkiaan noin 7,3 miljoonaa dollaria. Kompleksin ensimmäinen laukaisu tapahtui 10. tammikuuta 1958, kun siltä laukaistiin Atlas A -raketti. Saman vuoden joulukuussa laukaistiin ensimmäinen päivitetty Atlas C -raketti. LC-12:sta sattui 24. syyskuuta 1959 onnettomuus, jossa Atlas-raketti räjähti maassa tehdyn koekäytön yhteydessä. Alustalta tehtiin myös 26. syyskuuta 1959 ja 15. joulukuuta 1960 kaksi epäonnistunutta Pioneer-luotaimen laukaisuyritystä Atlas Able -raketilla. Alustalta laukaistiin viisi Atlas D -rakettia toukokuun 1960 ja tammikuun 1961 välisenä aikana. Näitä seurasivat NASAn Ranger- ja Mariner-ohjelmien Atlas Agena B ja -D -laukaisut. Alustalta tehtiin myös kaksi Atlas Antares II FIRE -laukaisua. Alustalta laukaistiin sen käyttöhistorian aikana kaikkiaan 37 Atlas-rakettia, jotka veivät Ranger-, Mariner- ja Pioneer-ohjelmien luotaimia, ATS-, OAO- ja OGO-satelliitteja, sekä projekti FIRE:n koehyötykuormia avaruuteen. Alusta deaktivoitiin lopullisesti 5. marraskuuta 1967 Atlas Able D -raketin ATS-3-satelliitin laukaisun jälkeen, joka jäi alustan viimeiseksi. LC-12:sta laukaisualustarakenteet purettiin noin yhdeksän vuotta myöhemmin joulukuussa 1976. Alustan betonibunkkeri purettiin syyskuussa 2009. Black Brant
CARDE keskittyi sittemmin pitkän matkan kommunikaatioon. He havaitsivat että Propulsion Test Vehicle oli käypä luontainraketiksi. Bristol muokkasi raketin konstruktiota kevyemmäksi ja sopivammaksi luotainraketiksi. Tämän tuloksena syntyi Black Brant. CARDE laukaisi seuraavina vuosina lukuisia Black Brant -raketteja; alkuperäisiä "Black Brant I:ä", suurempaa "Black Brant II:a" (ensilento lokakuussa 1960) ja pienempää mutta korkeammalle lentävää "Black Brant III:a". Energija (raketti)
Ensimmäinen testilaukaisu tehtiin 15. toukokuuta 1987, jolloin hyötykuormana oli sotilaallinen Poljus-satelliitti. Laukaisu onnistui, mutta satelliitin asennonsäätöjärjestelmä ei toiminut. Toinen Energija-raketin laukaisu vei avaruuteen miehittämättömän Buran-sukkulan 15. marraskuuta 1988. Sojuz (raketti)
Uusin Sojuz-versio on nimeltään "Sojuz U". 1990-luvun alussa rakettia uudistettiin ja siihen päätettiin ottaa "Fregat"-niminen ylin rakettivaihe. Fregat on NPO Lavotškin -yhtiön kehittämä moottori – se oli käytössä jo vuonna 1988 laukaistuissa Phobos-luotamissa. Tämä versio pystyy nostamaan 1350 kg:n hyötykuorman GTO-radalle. Vuonna 1997 Starsem myi ESA:lle Cluster-satelliittien laukaisemiseen kaksi "Sojuz-Fregat" -kantorakettia. Fairchild Republic A-10 Thunderbolt II
Yksi tunnetuimmista konetyypin kestävyyden osoittaneista tapauksista tapahtui Irakin sodan aikana 7. huhtikuuta 2003, jolloin Yhdysvaltain ilmavoimien kapteeni Kim Campbell oli lennolla A-10 Thunderbolt II:n lentäjänä Irakin pääkaupungin Bagdadin yläpuolella. Lennon aikana Campbellin kone joutui irakilaisten ilmatorjunnan kohteeksi, mutta toisen moottorin menettämisestä ja ohjausjärjestelmän saamista raskaista vaurioista huolimatta Campbell selviytyi hengissä ja onnistui laskeutumaan koneellaan takaisin kiitotielle. Ilmavoimien kenraali Richard Myers kommentoi tapausta eräässä puhessaan, jossa hän totesi Campbellin olleen yksi harvoista A-10 Thunderbolt II:lla manuaalisesti laskeutuneista lentäjistä. Gillette
Atra oli useissa kuluttajatesteissä osoittautunut tuolloisia partahöyliä – kuten Techmaticia – paremmaksi, mutta yhtiön markkinointipäälliköiden huolena oli että kuluttajat vieroksuisuvat uuden parranajotavan oppimista. Vaikka pakkaus- ja tuotantokalusto oli jo lähes valmis Atran massatuotantoa varten, yhtiö päätti vuoden 1970 puolivälissä suunnata resurssinsa Atran varjoon jääneen partahöyläprojektin kehittämiseen. Rex-niminen höylä ajoi parran perinteisin parranajoliikkein ja käytti hyväkseen kahta terää ja hystereesiä aivan yhtä hyvin kuin Atra. Projektilla tosin oli useita ratkaisemattomia suunnitteluongelmia liittyen sekä itse tuotteeseen että sen valmistamiseen. Bostonin Warren Nissen teki tuotesuunnittelun, Readingin Ted Pomfret selvitti terien sijoittelugeometrian ja Bostonin Frank Dorion korjasi höylän kokeellisia versioita piinanneet tukkeutumisongelmat. Pomfret myös matkusti Bostoniin useita kertoja auttamaan tuotantokaluston suunnittelussa. Rex-projekti onnistui, Atra hylättiin ja Gillette toi markkinoille Trac II:ksi nimetyn ensimmäisen kaksiteräisiä teräkasetteja käyttävän partahöylänsä syksyllä 1971. Trac II valtasi suurimman osan kalliimpien partahöylien markkinoista ja päihitti Wilkinson Swordin joitain kuukausia aikaisemmin Yhdysvalloissa julkaiseman yksiteräisiä teräkasetteja käyttävän partahöylän. Rocketdyne
Myös Atlaksen käyttö sotilaallisena pelotteena oli lyhyt, mutta siitä kehittyneestä Atlas-rakettiperheestä tuli tärkeä väline sekä miehitettyjen että miehittämättömien avaruusalusten lähettämisessä kiertoradalle. Sitä käytettiin mm. Mercury-ohjelmassa ja Atlas-Agenassa sekä Atlas-Centaur-raketeissa. Raketti
Rakettiteknologian uranuurtajia olivat venäläinen Konstantin Tsiolkovski (teoria 1880-luvulta lähtien), yhdysvaltalainen Robert Goddard (ensimmäinen nesteajoainetta käyttävä raketti 1920-luvulla), saksalainen Hermann Oberth, ranskalainen Robert Esnault-Pelterie, neuvostoliittolainen Sergei Koroljov (ensimmäinen mannertenvälinen ballistinen ohjus ja satelliitti vuonna 1957, ensimmäinen miehitetty avaruusalus vuonna 1961) ja saksalainen Wernher von Braun (V-2-ohjus vuonna 1942). Heidän lisäkseen ja osin paljon heitä ennen oli lukuisa joukko ruutirakettien kehittäjiä. Aalto-1
Aalto-1 oli tarkoitus laukaista Vandenbergin lentotukikohdasta noin 500–900 kilometrin korkeudessa kiertävälle aurinkosynkroniselle kiertoradalle Spaceflight Industriesin SHERPA-hyötykuorma-adapterin kyydissä, jonka oli tarkoitus olla Taiwanilaisen Formosat 5 -satelliitin laukaisun toissijainen hyötykuorma. SHERPA-adapteri olisi vienyt samalla laukaisulla kaikkiaan 87 nanosatelliittia kiertoradalle, mikä olisi tehnyt lennosta eniten satelliitteja kiertoradalle vieneen yksittäisen laukaisun. Viivästynyt SHERPA-laukaisu menetti ennätyksen jo ennen laukaisuaan, kun Intian avaruusjärjestön PSLV-raketti laukaisi 104 satelliittia kiertoradalle helmikuussa 2017. Zenit-rakettiperhe
Sea Launchin operoimaa Zenit-3SL-kantorakettia on käytetty 25 kertaa, joista kaksi on epäonnistunut. Sen laukaisun hinta on halvimpia, ilmeisesti luokkaa 2 300–3 300 dollaria kilolta tai 35–50 miljoonaa dollaria kappaleelta. Aggregat-rakettisarja
Neuvostoliittolaiset joukot kaappasivat kolme Vulcan telakalla Stettinissä rakennettua 500 tonnin koteloa. U-1053-sukellusveneen hinaamia Lafferentz-koteloita ei löydetty sodan jälkeen. Aggregat-rakettisarja
A10:stä oli olemassa muutama moottorivaihtoehto. Ensimmäisenä suunnitelmana oli rakentaa yksi yhtenäinen moottori, ja toisena yhdistää kuusi A4:n moottoria yhteen suureen palokammioon, josta liekki siirtyi yhteen suureen suuttimeen. Erääseen suunnitelmaan kuului viisi pienempää moottoria. Aggregat-rakettisarja
A6 oli von Braunin vuoden 1940 alussa tekemä ehdotus uudeksi aseena käytettäväksi raketiksi. A6 olisi ollut paranneltu malli A4b:stä, ja siinä oli tarkoitus käyttää menoaineena typpihapon ja kerosiinin sekoitusta, jolla saavutettaisiin pidempi kantama kuin A4:llä. Suunnitelma ei ollut realistinen ottaen huomioon sodan sen hetkisen kulun. Raketin nostovoima olisi ollut noin 123 kN, siipien kärkiväli 6,3 m ja kokonaispituus 15,75 m. Taurus (raketti)
Taurus on Orbital Sciences Corporationin valmistama nelivaiheinen kiinteää ajoainetta käyttävä kantoraketti. Se perustuu saman valmistajan ilmasta laukaistavaan Pegasus-rakettiin. Taurus pystyy kuljettamaan 1 350 kg hyötykuorman matalalle Maan kiertoradalle. Kantoraketin ensilento tapahtui vuonna 1994. Kantoraketin yhdeksästä sotilaallisesta ja kaupallisesta lennosta on kuusi onnistunut. Aggregat-rakettisarja
Joidenkin lähteiden mukaan A6:ta suunniteltiin miehitetyksi, tiedusteluun käytettäväksi raketiksi, joka olisi voinut palata ja laskeutua kiitotielle. Neuvostoliiton kuuohjelma
Vertailun vuoksi amerikkalaisten Saturn I-raketti lensi 10 kertaa onnistuneesti 1961–1965. Se pohjautui aiempiin Thor-, Jupiter- ja Atlas-ohjuksiin. Näiden moottoreita oli yksinkertaistettu uuteen rakettiin. Amerikkalaiset aloittivat vuonna 1962 suuren kuurakettinsa, Saturn V:n kehittelyn. Saturn V:n koekappale lensi ensi kertaa vuonna 1967, ja sen kuormana oli miehittämätön Apollo 4, ja 4. huhtikuuta 1968 tehty Apollo 6-lento onnistui, vaikka silläkin esiintyi ongelmia. Näin NASA saattoi julistaa Saturn V:n toimivaksi kesällä 1968, jolloin Neuvostoliitto yhä kamppaili N-1:n kanssa monien ongelmien kimpussa. Molnija (raketti)
Molnija on hyvin luotettava - Vuodesta 1990 alkaen sen ensimmäinen epäonnistunut laukaisu tapahtui vasta 21. kesäkuuta 2005. Se kuitenkin korvautuu raskaammalla Sojuz-kantoraketilla. Black Brant
Black Brant on yksi käytetyimmistä luotainraketti-tyypeistä. Kanadalais-suunnitteista rakettia valmistaa Bristol Aerospace Winnipegissä Manitobassa. Ensimmäiset raketit laukaistiin 1961 ja sittemmin sen eri versioita on laukaistu kaikkiaan yli 800 kertaa (2008). Black Branttia on käyttänyt erityisesti Kanadan avaruusjärjestö ja NASA. Commodore
Commodoren täydellinen läpimurto ja suurin hitti olivat kuitenkin pienet kotimikrot: ensin Commodore VIC-20 ja myöhemmin Commodore 64 ja Commodore Amigat. Commodore 64:stä ja Amiga 500:sta tuli omien tietokonesukupolviensa parhaiten menestyneet mallit. Suomessa nämä tietokoneet olivat suhteessa vielä suositumpia kuin muissa maissa. William Charles Kaysing
Kirjan mukaan Saturn V -raketin ensimmäisen vaiheen F-1-moottori ei voinut toimia luotettavasti, koska sen kehityksen aikaan vuonna 1963 käytössä ollut Atlas-raketin versiot D, E ja F epäonnistuivat laukaisuissaan 13 kertaa. Muiden mukaan Atlas-rakettien laukaisuissa tapahtui epäonnistumisia muttei niin paljon kuin Kaysing väittää. Atlas-F epäonnistui laukaisuissaan 22 kertaa mutta onnistui 79 kertaa. Dnepr (raketti)
Ohjuksen luotettavuus oli tuotannon alkuvaiheessa 84 %. Kantoraketin luotettavuus oli vuonna 2006 noin 86 %, joka - vaikkakin on kaukana Delta II:n ja Sojuzin yli 98 %:n luotettevuudesta - on riittävä näin huokealle kantoraketille, jolla laukaistaan pieniä satelliitteja. Esimerkiksi yliopistosatelliittien valmistajille kukin menetys on kuitenkin suuri, koska se voi merkitä jopa 100 % kansallisesta tai ainakin kyseessä olevan tutkimuslaitoksen satelliittiohjelmasta. Vuoteen 2007 mennessä Dnepr-kantoraketin kahdeksasta laukaisusta seitsemän on onnistunut. Vuoden 2006 viimeinen laukaisu epäonnistui, joka merkitsee muun muassa raketin luotettavuuden uutta analyysiä. Vuosien 2007-2011 laukaisut ovat onnistuneita, mikä kertoo lastentautien lopusta. Ariane 4
Ariane 4 oli ESAn menestynein kantoraketti, joka loi "Arianespace"-rakettiyhtiöstä suuren menestyksen. Sega Master System
Osa Master Systemin peleistä, kuten Alex Kidd, ovat saaneet klassikon maineen. Varhaisempina aikoina isokorvainen Alex Kidd toimi Segan maskottina mutta siitä ei ollut Marion haastajaksi ja se sai myöhemmin väistyä Sonicin tieltä. Tunnetuin Alex Kidd -peli oli "Alex Kidd in Miracle World". Suosituimpiin Master System pelehin kuuluivat esimerkiksi tasohyppelyt "Wonderboy: The Dragon's Trap", "Wonderboy in Monster World", "Ninja Gaiden", "Psycho Fox", "Land of Illusion", "Castle of Illusion", "Sonic the Hedgehogit", "Asterix"-pelit; roolipelit "Phantasy Star", "Golvellius", "Ys: Vanished Omens"; ja ammuskelupelit "R-Type", "Fantasy Zone II", "Powerstrike II. OTRAG
OTRAG (Orbital Transport und Raketen AG) oli 1970-luvulla toiminut länsisaksalainen avaruusalan yritys, josta piti tulla ensimmäinen kokonaan kaupallinen satelliitteja laukaiseva yritys. Yrityksen suunnittelema kantoraketti oli perusrakenteeltaan ohuiden nestemäistä polttoaineita käyttäneiden rakettien nippu. Pienet raketit oli rakennettu mahdollisimman yksinkertaisiksi. Tällä säästettiin kustannuksia ja raketista tuli kymmenen kertaa halvempi kuin saman kokoisesta perinteisestä raketista. Mutkikasta tekniikkaa ei tarvittu. Raketin suurin varjopuoli oli pieni työntövoima suhteessa raketin painoon. Osa koelaukaisuista epäonnistuivat, koska raketin ohjausjärjestelmä petti. Delta-rakettiperhe
Delta I -raketti alkoi toimintansa toukokuussa 1960. Se osoittautui luotettavaksi – noin 40 laukaisusta 1960—1966 vain kolme epäonnistui. Raketti kuljetti tiede- ja sääsatelliitteja, v. 1962 Ison-Britannian ensimmäisen satelliitin Ariel 1:n sekä Telstar- ja Syncom -tietoliikennesatelliitteja. 1972 Deltalla laukaistiin Euroopan avaruusjärjestön (silloin ESRO) kaksi satelliittia, toisen nimi oli TD-1A, jossa TD tulee kantoraketin nimestä - se ei ollut kovin kummoinen nimi eurooppalaisen avaruusjärjestön tuolloin suurimmalle satelliitille. Aggregat-rakettisarja
A7 oli siivellinen malli, jota ei koskaan saatu täysin valmiiksi. Sitä kehitettiin Peenemündessä vuosien 1940–1943 välillä natsi-Saksan merivoimille, Kriegsmarinelle. A7 vastasi A5:tä, mutta sen siipien pinta-ala oli suurempi, 1,621 m², jotta saataisiin kone liitämään pidemmälle. Vain kahta, motorisoimatonta, rakettia kokeiltiin niiden lento-ominaisuuksien selvittämiseksi. Valmiin laitteen nostovoima olisi ollut 15 kN ja lähtöpaino 1 tonni. Leveyttä koneella oli 0,38 m ja pituutta 5,91 m. Cape Canaveral Air Force Station Launch Complex 1 &amp; 2
LC-1:n ja LC-2:n rakentamissopimus tehtiin urakoitsijan kanssa lokakuussa 1951, ja rakennustyöt käynnistyivät kahden alustan muodostama kokonaisuus valmistui noin vuotta myöhemmin marraskuussa 1952. Kompleksia käytettiin Snark- ja Matador-ohjusten koelaukaisuihin aina vuoteen 1960 saakka. Tämän jälkeen sen alustat palvelivat Mercury-ohjelman helikopterikenttänä, ja myöhemmin 1983–1989 kompelksia hyödynnettiin Tethered Aerostat Radar System -ohjelmassa. Atlas-rakettiperhe
Atlas on Lockheed Martin -yhtiön valmistama kantorakettiperhe. Sen historia juontaa 1900-luvun puoliväliin, aivan avaruuslentojen alkuaikoihin sekä mannertenvälisten ohjusten kehittämiseen. Yhdysvaltainen ensimmäinen ICBM-ohjus oli Atlas-perhettä. Black Brant
CARDEn Black Brant -kehitystyössä kehittämä ajoaine oli aikansa tehokkainta kiinteää ajoainetta ja Bristol käytti sitä 70 mm CRV7-raketissa, joka pystyi ensimmäisenä läpäisemään Varsovan liiton standardin lentokonehangaarin. CRV7:sta tuli sittemmin useiden länsivaltojen de-facto standardi raketti. Euroopan avaruusjärjestö
Järjestön saavutuksiin kuuluu muiden muassa laskeutuminen Saturnuksen kuun Titanin pinnalle (Huygens vuonna 2005) ja laskeutuminen komeetan pinnalle (Rosetta/Philae vuonna 2014) sekä aikansa tarkin kosmisen taustasäteilyn kartoitus (Planck vuosina 2009–2013). Järjestö on myös kehittänyt ja laukaissut Ariane- ja Vega-kantoraketteja ja osallistunut miehitettyjen lentojen ohjelmiin kuten Kansainvälinen avaruusasema. Aggregat-rakettisarja
Pituutensa ja nostovoiman synnyttämien aineidensa puolesta A2 muistutti ulkoisesti A1:tä. Kaksi A2:ta rakennettiin täysin valmiiksi, ja ne laukaisi armeija sotilasjohdon läsnä ollessa Borkunin saarella Pohjanmerellä 19. ja 20. joulukuuta 1934, ja ne saavuttivat 2,2 ja 3,5 km:n korkeuden. Raketit oli nimetty Wilhelm Buschin sarjakuvan mukaan Maxiksi ja Moritziksi. Elisabeth Rehn
RKP:n eduskuntaryhmän puheenjohtajana Rehn toimi vuosina 1987–1990. Tämän jälkeen, kesäkuussa 1990, Rehn nousi Holkerin hallitukseen puolustusministeriksi yhdeksän kuukautta ennen uusia vaaleja. Rehn kuitenkin jatkoi puolustusministerinä myös seuraavassa Esko Ahon hallituksessa, jossa hänestä tuli myös tasa-arvoasioista vastaava ministeri sosiaali- ja terveysministeriöön. Rehn halusi nostaa puolustusministeriön ja maanpuolustuksen näkyvyyttä ja profiilia. Puolustusministerinä Rehnin tunnetuin aikaansaannos oli Hornet-kaupat, jotka toteutettiin vain puoli vuotta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Vahvasti länsi- ja NATO-mielinen Rehn halusi omien sanojensa mukaan osoittaa Suomen kuulumisen länsimaailmaan. Vaihtoehtoina olivat amerikkalaiset F-16 ja F/A-18 Hornet sekä ruotsalainen JAS ja ranskalainen Mirage 2000. 5. kesäkuuta 1992 ilmoitettiin, että Suomi ja Yhdysvallat olivat allekirjoittaneet 13 miljardin markan arvoisen hävittäjäkonesopimuksen 57 Hornet-taisteluhävittäjästä ja 7 koulutuskoneesta. Lentokonevalmistaja McDonnell-Douglas sitoutui vastaostoihin. Aggregat-rakettisarja
Viimeisen laukaisun jälkeen A3 hylättiin, ja täydellinen uudelleensuunnittelu aloitettiin, jotta saataisiin luotua A5 ja jotta saataisiin jatkettua tarkempia tutkimuksia A4:n parissa. Scaled Composites Stratolaunch
Stratolaunch-koneen kanssa käytettävä rakettityyppi selkeni lokakuussa 2016, kun Stratolaunch Systems ja Orbital ATK julkistivat Stratolaunchin laukaisevan Orbital ATK:n kehittämiä Pegasus XL -raketteja. Rakettityypin valinta nopeuttaa todennäköisesti Stratolaunch-järjestelmän käyttöönottoa, mutta viittaa myös samalla Stratolaunch Systemsin markkinastrategian muuttumiseen lähemmäs piensatelliittimarkkinoita. Stratolaunch Systems ei julkistuksen yhteydessä antanut tarkempia tietoja suunnitelmistaan rakettien käytölle, mutta yhtiön julkaisemassa havainnekuvassa kolme Pegasus-rakettia on asennettu Stratolaunch-koneen siiven alla. Aggregat-rakettisarja
Tämän edistyksen A3:sta oli mahdollistanut Walther Thielin täysin uudelleensuunnittelema rakettimoottori, joka tunnettiin A5:nä. Kun kävi ilmeiseksi, että Wernher von Braunin kehittämät laitteet alkoivat soveltua sodankäyntiin, siirsi Walter Dornberger tutkijaryhmän Kummersdorfista Peenemündeen, Usedomin saarelle Saksan Itämeren-rannikolle, jotta kokeet saataisiin paremmin salattua ja tutkimuksille riittävät tilat. A4 oli täysin luotettava, ja vuoteen 1941 mennessä tutkijaryhmä oli laukaissut 70 A5-rakettia. Ensimmäinen A4 laukaistiin marraskuussa 1942. Raketti lensi noin 1,6 km:n matkan ja tuhoutui osuessaan veteen. Seuraava laukaisu ylsi 11 km:n päähän ennen räjähtämistään. Kolmas raketti laukaistiin 3. lokakuuta 1942, ja se toimi edeltäjänsä tavoin. Se lensi 193 km:n päähän, ja se saavutti 80 kilometrin lakikorkeuden. Jantar
Tämän satelliittityypin suunnittelutyö aloitettiin vuonna 1967 ja valmistus vuonna 1970. Ensimmäinen laukaisuyritys tehtiin Plesetskin kosmodromilta 23. maaliskuuta 1974. Laukaisu epäonnistui. Ensimmäinen avaruudessa toiminut Jantar-satelliitti oli Kosmos 697, joka laukaistiin Plesetskistä 13. joulukuuta 1974. Tämä satelliitti oli toiminnassa 12 päivän ajan, jonka jälkeen sen filmimateriaali palautui maanpinnalle. Satelliittien suuret valmistussarjat johtuivat niiden lyhyestä toiminta-ajasta - filmimäärä rajoitti niiden käyttöaikaa. Satelliittien kamerat palautettiin maahan paluukapseleissa ja niitä käytettiin useilla lennoilla. Atlas-rakettiperhe
Vuonna 1962 NASA sai Centaurin jatkokehityksen hoidettavakseen Apollo-ohjelman puitteissa. Apollon puitteissa tehtiin ensimmäinen onnistunut lento vuonna 1963, silloin käynnistettiin tällainen moottori ensi kertaa avaruuden tyhjiössä. Aggregat-rakettisarja
A10:n oli tarkoitus olla A9/A10-yhdistelmäohjuksen ensimmäinen vaihe, joka kiihdyttää A9:ää niin, että sen kantama kasvaisi mannerten väliseksi. "Testausalusta VII" Peenemündessa rakennettiin juuri A10:llä tehtäviä kokeita varten. Avaruustoiminta
Heinäkuussa 1975 Apollo- ja Sojuz-alukset telakoituivat toisiinsa erillisen telakointimoduulin avulla Maan kiertoradalla ensimmäisessä Neuvostoliiton ja Yhdysvaltojen välisessä yhteislennossa. Neuvostoliitolla oli lukuisia muita avaruusasemia, viimeisin niistä Mir. Yhdysvalloilla puolestaan oli Spacelab. Frederick L. Ashworth
Kaikkein tunnetuimmaksi Ashworth lienee tullut Fat Man- plutoniumpommin aseistajana ja virittäjänä. Hänen apulaisenaan toimi luutnantti Philip Barnes. Boeing B-29 Superfortress-tyyppisen ja Bockscar-nimisen pommikoneen ylitettyä kolmasti Kokuran ja epäonnistuessa pommitustehtävässä, juuri Ashworth komensi koneen pommittaja Kermit K. Beahania pudottamaan Fat Manin tutkan varassa Nagasakiin. Pommi osui arviolta 5 kilometriä ohitse aiotusta maalista, joka oli ammustarviketehdas. Tuho oli silti valtava, ja arviolta 60% kaupunkialueesta tuhoutui. Pommi pudotettiin vaikeista olosuhteista, kuten huonosta näkyvyydestä huolimatta, koska koneen polttoainetilanne oli niin huolestuttava. De Havilland Canada DHC-6 Twin Otter
Vuonna 1969 esiteltiin tehokkaammalla 680 hevosvoimaisella Pratt & Whitney Canada PT6A-27 -moottoreilla varustettu "Series 300" -versio. Tehokkaamman moottorin myötä koneen suorituskyky ja kantavuus olivat parempia, kuin aiemmissa malleissa. Series 300 osoittautui menestyksekkäimmäksi malliksi ja niitä valmistettiin 641 kappaletta ennen kuin konemallin tuotanto päättyi vuonna 1988. Nova-raketti
Ensimmäisen kerran Nova-suunnitelman raketteja esiteltiin presidentti Eisenhowerille tammikuussa 1959. Rakettia harkittiin käytettäväksi Apollo-kuulennoilla, ensimmäinen malli olisi kyenyt lähettämään kuuhun menevälle 24 tonnin kuorman eli noin puolet Saturn V:n kapasiteetista, ja suunnitelmissa oli myös selvästi maailman suurinta lentänyttä rakettia Saturn V:tä järeämpiä malleja, mm. C8 joka oli noin puolitoista kertaa Saturn V:n painoinen. Lopulta kuulennoille valittiin kuitenkin Saturn V. Rorsat
Neuvostoliiton RORSAT-ohjelmassa kiertoradalle lähetettiin 33 reaktoria, näistä 31 oli tyyppiä BES-5, teholtaan n. 2 kilowattia. 1987 Neuvostoliitto laukaisi 2 suurempaa TOPAZ reaktoria (6 kW) (Kosmos 1818 ja Kosmos 1867), joiden toiminta-aika oli 6 kuukautta. Korkeamman kiertoradan TOPAZ-reaktoreilla varustetut satelliitit aiheuttivat kiertoradalla säteilyongelmia gammasäteilyä tarkkaileville tutkimussatelliiteille, koska fissioreaktorit kehittävät gammasätelyä toisin kuin radioaktiiviset lämpögeneraattorit (RTG). Matalan kiertoradan BES-5-reaktoreilla varustetut RORSATs eivät aiheuttaneet positronisaastetta magnetosfäärissä. (USA on laukaissut yhden reaktorin kiertoradalle, SNAP-10A vuonna 1965). Avaruusromu
Vanhin avaruusromu on laukaistu National Aeronautics and Space Administrationin Vanguard 1 -satelliitti , jota varhaisemmat neuvostoliittolaiset Sputnik 1 ja Sputnik 2 sekä yhdysvaltalainen Explorer 1 ovat jo pudonneet ilmakehään niiden matalien kiertoratojen takia. Vanguard pysyy kiertoradalla vuoteen 2248 saakka. Saturn V
Kaikkiaan Saturn V -raketteja laukaistiin vuosina 1967–1973 13 kertaa, joista kaikki onnistuivat. Saturn V:n tärkein tehtävä oli Apollo-avaruusalusten kuljettaminen avaruuteen ja Kuuhun. Asteroidivyöhyke
Joitain päävyöhykkeen kappaleita on tutkittu avaruusluotaimilla. Ensimmäinen vyöhykkeen alueen läpi lentänyt luotain oli Pioneer 10 vuonna 1972. Ennen luotaimen lentoa vyöhykkeen ylityksen pelättiin olevan vaarallinen. Pioneer 10 ei kuitenkaan vielä tutkinut päävyöhykkeen asteroideja, vaan sitä teki vasta Jupiteria tutkimaan lähetetty Galileo, joka ohitti 951 Gaspran vuonna 1991 ja 243 Idan ja sen Dactyl-kuun vuonna 1993. Maan lähelle tulevaa asteroidia 433 Eros tutkimaan lähetetty NEAR Shoemaker luotain lensi myös päävyöhykkeen asteroidi 253 Mathilden ohi vuonna 1997. Cassini-luotain ohitti 2685 Masurskyn vuonna 2000 ja Stardust ohitti 5535 Annefrankin vuonna 2002. New Horizons-luotain ohitti 132524 APL:n vuonna 2006. Rosetta-luotain ohitti 2867 Šteinsin vuonna 2008 ja 21 Lutetian vuonna 2010. Saturn-rakettiperhe
Saturn C-5 (myöhemmin nimettiin Saturn V:ksi) oli voimakkain Silverstein-komitean ehdotuksista ja nähtiin kaikkein sopivimmaksi konstruktioksi. Tässä vaiheessa kaikki vaiheet olivat olemassa tosin vain paperilla. Huomattiin että hyvin todennäköisesti varsinainen kuualus olisi valmis testattavaksi ennen rakettia. NASA päätti siksi jatkaa C-1:n (myöhemmin Saturn I) kehittämistä testiraketiksi, sillä sen ensimmäinen vaihe perustui olemassa olevaan tekniikka (Redstone ja Jupiter IRBM) ja sen ylempi vaihe oli jo kehitteillä. Prometheus (raketti)
Nasa oli jo selvittänyt ydinkäyttöisen raketin toimivuuden avaruudessa SNAPSHOT-lennolla vuonna 1965. Silloin ydinreaktorista voimansa saava raketti lensi ensi kerran Maan kiertoradalla. Prometheus-projektin tarkoituksena oli kehittää paljon suuremman mittakaavan ydinraketti planeettojen välisille lennoille. Yksi tutkittu mahdollisuus oli käyttää ionirakettia, joka voisi hyödyntää käyttövoimanaan sähköä. PGM-19 Jupiter
Jupiter-rakettia käytettiin laukaisemaan monia Yhdysvaltojen ensimmäisiä Explorer-sarjan satelliitteja ja epäonnistuneita kuuluotaimia. Sillä laukaistiin myös apinoita koelennoille. Tunnetuimmat Jupiterit lienivät Jupiter A ja C. Satelliitin laukaisuun käytetty Juno/Juno I oli Jupiter C, jossa oli yksi lisävaihe. Juno II oli Jupiter-ohjuksesta kehitety kantoraketti. Rocket Lab
Rocket Labin ensimmäinen raketti oli Atea-1, kerran laukaistu suborbitaalinen luotainraketti. Laukaisu 20. marraskuuta 2009 onnistui sinänsä testinä, mutta raketin lentokorkaus jäi epävarmaksi. Yhtiön oman arvion mukaan se saavutti avaruuden 100 km:n rajan mutta mitattua varmennusta tälle ei saatu. Tämän jälkeen yhtiö alkoi kehittämään Electron -rakettia. Alun alkaen sen ensilento oli tarkoitus olla 2015 mutta toteutui lopulta 2017. Black Brant
1957 CARDE urakoitti Bristolin valmistamaan yksinkertaisen rakettirungon, jota kutsuttiin Propulsion Test Vehicleksi, kiinteän ajoaineen rakettien tutkimiseksi. Albert Fian tekemä konstruktio oli varsin raskas, sillä se oli suunniteltu sopimaan useille eri ajoajoille, ajoaineen latausvaiheille ja laukaisukulmille, joita tarvittiin ABM-kehityksessä. Ensimmäinen testilento laukaistiin syyskuussa 1959 Fort Churchill-rakettikeskuksesta, mistä erilaisia raketteja laukaistiin aina keskuksen sulkemiseen vuonna 1984 saakka. R-7
Kantorakettina se toimi viidelle Sputnik-ohjelman avaruuslennolle. Useilla R-7-ohjuksesta muunnelluilla kantoraketeilla on laukaistu tuhansia Neuvostoliiton ja Venäjän sekä sittemmin muiden maiden avaruusaluksia. Rakettiperhe on maailman käytetyin kantoraketti, jonka luotettavuus on osoittautunut erinomaiseksi mm. miehitettyjen avaruuslentojen kohdalla. Kantoraketti
Teoriassa uudelleenkäytettävän avaruuslentokoneen tai kantoraketin etuna olisi lentokoneilmailuun verrattava kustannussäästö, mutta käytännössä tämä säästö ei ole osittainkaan realisoitunut. Avaruussukkula-järjestelmä oli uudelleenkäytettävä sen ulkoista ajoainetankkia lukuun ottamatta. Käytännössä vaati kuitenkin hyvin paljon työtä saada alus uudelleen laukaisukuntoon. Avaruudessa käyneitä uudelleenkäytettäviä avaruuslentokoneita ovat amerikkalaiset X-15 (vuosina 1959–1968) ja SpaceShipOne (2004), mutta ovat alikiertorata-sarjassa, kuten myös kapseli-rakenteinen New Shepard (2015). Falcon 9:n ensimmäinen vaihe käy laukaisun aikana yli avaruuden rajana pidettävän 100 kilometrin ja palaa takaisin toisen vaiheen jatkaessa kiertoradalle. Ariane-rakettiperhe
Kokonaisuutena Ariane-raketit ovat olleet luotettavia. Vuoteen 2006 mennessä 196 Ariane-lennolla on laukaistu 290 satelliittia, joista 271 onnistuneesti. (223 pääkuormana + 48 toissijaista). Ariane-raketit ovat vieneet kiertoradalle yhteensä 575 000 kg hyötykuormat. Kantoraketti
Yhdysvaltain 1990-luvulla kylmän sodan lopun aseteollisuuden laman korjauksena kehitetty EEVL, kehittynyt kartakäyttöinen suuri kantoraketti, eli käytännössä ULA-konsortion (Boing ja Lockheed-Martin) Atlas V ja Delta IV -kantoraketit on myös huonossa taloustilanteessa vaikka näitä raketteja ei lainkaan myydä vapailla markkinoilla eli eivät kohtaa kilpailua. Atlas V kantorakettilaukaisun hinta oli vuodet 1999-2010 100-125 miljoonaa dollaria, mutta syyskuussa 2010 sopimushinta on ollut jopa 334 miljoonaa dollaria. ULA-konsortion myymien rakettien hinta on noussut jopa 50 % neljässä vuodessa, mikä kertoo yritysten tulojen tarpeesta avaruusalus- ja rakettihankkeiden lukumäärän vähetessä mm. avaruussukkulan käytöstä poistumisen vuoksi. Atlas-rakettiperhe
Ohjuksen koodi oli aluksi XB-65, ts. se sai pommituslentokoneen koodin. Vuonna 1955 sen koodiksi muutettiin SM-65. Vuonna 1962 siitä tuli CGM-16, jossa "C" tulee sanasta "coffin" tai "container", joka kuvasi sitä, että ohjukset oli sijoitettu maanalaisiin bunkkereihin, mutta tankattiin ja laukaistiin maan pinnalta. Atlas-ohjuksia ei koskaan ole sijoitettu siiloihin. 1960-luvun puolivälistä Atlas (ja sen "isoveli" Titan) poistettiin käytöstä. LGM-30 Minuteman, kiinteäajoaineraketti, korvasi ne. Energija (raketti)
Energija ja Buran olivat Neuvostoliiton avaruustoiminnan ylikuumenemisen aikaa. Se oli Neuvostoliiton kallein avaruushanke aikana, jolloin Gorbatsovin Neuvostoliitto pohti myös miehitettyjä lentoja Marsiin ym. huolimatta Neuvostoliiton taloudellisista ongelmista. Buran oli kansainvälisessä politiikassa vastatoimi Yhdysvaltain avaruussukkulalle, joka kehityksenä alussa Nixonin presidenttikaudella ja Reaganin kaudella oli kaavailtu sotilaalliseksikin alukseksi. Energija/Buran-järjestelmän suunnittelu alkoi vuonna 1976. Raketinheitin
Kuuluisimpia raketinheittimiä ovat toisen maailmansodan aikaiset Nebelwerfer ja BM-13 ”Stalinin urut”. Luettelo vuoden 1971 miehittämättömistä avaruuslennoista
Laukaisu epäonnistui 14 kertaa. Näistä kuusi oli vakoilusatelliitin laukaisuyrityksiä. Kaksi epäonnistumista oli muita oleellisempia - toisessa Euroopan avaruusjärjestön edeltäjä ELDO epäonnistui Europa-kantoraketin laukaisussa - Länsi-Eurooppa joutui tämän takia turvautumaan Yhdysvaltojen kantoraketteihin vielä seuraavat kahdeksan vuotta. Toinen merkittävä epäonnistuminen oli Neuvostoliiton N-1-kuuraketin epäonnistunut laukaisuyritys - Neuvostoliitto ei saanut keskeytettyä tätä kuuohjelmaansa vaikka se oli jo pari vuotta aiemmin hävinnyt kilvan miehitetystä kuulennosta ja kuuraketti oli jo aiemmin osoittautunut suunnitellun väärin perustein. Viking (luotainraketti)
Viking oli sarja yhdysvaltalaisen Glenn L. Martin Companyn Reaction Motorsin kehittämiä luotainraketteja, joita tehtiin 14 kappaletta vuosina 1949–1955. Viking-raketista kehitettiin myöhemmin Vanguard-raketti. Gammatähtitiede
Tarkempia havaintoja tehtiin 1967 NASAn OSO-3-satelliitilla. Vasta SAS-2 (1972) ja ESROn kehittämä ja ESAn laukaisema COS-B (1975–1982) satelliitit tekivät tärkeitä havaintoja. 1977 NASA päätti tehdä suuren avaruusobservatorion, joka mittaa gammasäteitä. Compton Gamma-Ray Observatory (CGRO) laukaistiin 1991. Sen toiminta päättyi vuonna 2000. ESAn INTErnational Gamma-Ray Astrophysics Laboratory, (INTEGRAL) mittaa gammakohteita paraikaa. Apollo (avaruusohjelma)
Apollo-ohjelma oli kahdesta vakavasta onnettomuudesta huolimatta yksi onnistuneimmista avaruusohjelmista. Ohjelmaan kuului miehittämättömiä koelentoja, joilla kantorakettia ja avaruusaluksen eri moduuleita testattiin. Näin haluttiin varmistaa järjestelmien toimivuus ennen miehitettyjä lentoja.
Niinpä Apollo 4, Apollo 5 ja Apollo 6 olivat miehittämättömiä, Apollo 2 ja 3 -lentoja ei tehty. Aggregat-rakettisarja
A10 suunniteltiin läpimitaltaan 4,12 metriä leveäksi ja noin 20 metriä pitkäksi. Sen alkoholilla ja nestehapella toimivan moottorin tuottama nostovoima olisi ollut 2 300 kN, ja palamisaika 55 sekuntia. Aggregat-rakettisarja
A3 laukaistiin 4. joulukuuta 1937, ja sen tarkoitus oli testata A4:ään tulevia osia. Tämän lisäksi tehtiin vain kolme muuta koelaukaisua, joista kaikki olivat epäonnistuneita. Kranaatinheitin
Heittimistö on siirtymässä yhä enemmän ajoneuvoalustalle Neuvostoliiton Afganistanissa menestyksekkäästi käyttämän 82 mm Vasilek-heitinjärjestelmän innoittamana. Tästä esimerkkinä suomalais-ruotsalainen 120 millimetrin AMOS-kranaatinheitinjärjestelmä, sekä Suomessa jo useita vuosia aktiivisessa käytössä ollut kranaatinheittimellä varustettu telakuorma-auto. Angara (raketti)
Angara on Venäjällä kehitetty modulaarinen kertakäyttöinen kantorakettiperhe. Kantoraketin eri versioiden nostokyky matalalle maata kiertävälle radalle on aikanaan 2 000 kg – 24 500 kg. Angaran laukaisupaikka on Plesetskin kosmodromi Arkangelin alueella. Angaran on tarkoitus täydentää ja myöhemmin korvata Rockot ja Proton -raketit. Proton pystyy nostamaan matalalle maan kiertoradalla 20 000 kg, Rockot 2 000 kg. McDonnell Douglas DC-10
DC-10-30:sta tuli suosituin malli, muun muassa Finnair lensi tällä konetyypillä. Siinä oli suuremmat polttoainesäiliöt ja pitempi toimintamatka kuin DC-10-10:ssä. Mallia valmistettiin vuodesta 1972. Tätä mallia sai matkustajaversion lisäksi rahtiversiona ja konversioversiona, jota pystyttiin muuttamaan tarpeen mukaan matkustaja- ja rahtiversion välillä. Aviation Traders ATL-90 Accountant
DC-3 oli hyvin menestyksekäs lentokone: toisen maailmansodan loppuun mennessä sitä oli valmistettu yli 20 000 kappaletta. Niinpä tyypin hankintahinnat olivat alhaisia ja varaosia oli laajasti saatavilla. Niiden korvaajiksi tarkoitettujen konetyyppien tuli siis olla huomattavasti parempia, jotta lentoyhtiöt kiinnostuisivat niistä hintaerosta huolimatta. Accountantin oli tarkoitus saavuttaa etulyöntiasema jännitystekniikan tuomalla keveydellä ja suurella kapasiteetilla. Toinen etu oli se, että toisin kuin mäntämoottorikäyttöisessä DC-3:ssa, Accountantin voimanlähteinä oli Rolls-Royce Dart -potkuriturbiinimoottorit. Aggregat-rakettisarja
A12 jäi suunnitteluasteelle. Sen arvioitu lentopaino olisi ollut 3 500 tonnia, työntövoima 100 meganewtonia, halkaisija 11 metriä ja pituus 33 metriä. A12 oli kaikin puolin samankaltainen kuin myöhemmät Saturn-raketit. Mitsubishi J2M
J2M3 oli paranneltu versio Mitsubishi J2M:stä, ja kaikkein suosituin malli, jota rakennettiin kaiken kaikkiaan 435 kappaletta. Muita J2M-malleja tehtiin yhteensä alle 200 kappaletta. Menestyksekkäin ässä (yhteensä 27 pudotusta eri tyypeillä) Raidenilla oli laivaston lentäjä Sadaaki Akamatsu, lempinimeltään ”Temei”. Hänen onnistui myös pudottaa kotisaarten puolustuksessa useita Grumman Hellcat- ja North American P-51 Mustang - hävittäjiä. Kymmenestä vaatimuksesta näille tyypeille kahdeksan voitiin vahvistaa varmasti. Aggregat-rakettisarja
Kesällä 1939 Kuet Patt Peenemünden Suunnittelutoimistosta ehdotti siipien lisäämistä, jotta raketin vauhtia ja kantomatkaa saataisiin lisätyksi aerodynaamisen nosteen kantamana. Hänen ehdotukseensa kuului myös Flossengeschoss (). Walter Dornberger hyödynsi näitä kahta suunnitelmassaan ”Amerika Raketesta”, jonka hän esitteli muistiossaan Adolf Hitlerille 31. kesäkuuta 1940. Aggregat-rakettisarja
A11:llä oli kahden aikaisemman mallin tavoin mahdollista laukaista satelliitteja. Sodan lopputulos kuitenkin keskeytti raketin kehittämisen. Cape Canaveral Air Force Station Launch Complex 14
LC-14 oli ensimmäinen operatiiviseen käyttöön saatu Atlas-laukaisualusta, ja siltä tehtiinkin vuosien 1957–1958 alkuvaiheen koelennot. Alusta oli myös ainoa Atlas-alusta, jolla ei sattunut kantoraketin räjähdystä. LC-14 päätettiin muuttaa avaruuslaukasuihin soveltuvaksi, ja sille rakennettiin laukaisutorni vuoden 1959 alulla. Ensimmäinen Mercury-lento tehtiin alustalta vielä saman vuoden syyskuussa. Alusta oli ainoa Atlas-laukaisualusta, jolta pystyttiin lisäksi laukaisemaan miehitettyjä lentoja. LC-14:sta tehtiin vielä MIDAS-satelliittien ja mannertenvälisten ohjusten koelentoja ennen sen siirtoa NASAn käyttöön. Joseph Albert Walker
Walker työskenteli 15 vuotta Edwards Flight Research Facilityssä (tunnettu nykyään nimellä Dryden Flight Research Center); 1960-luvun puoliväliin mennessä hänestä tuli pääkoelentäjä. Walker työskenteli useissa uraauurtavissa projekteissa. Hän lensi kolmea Bell X-1:n versiota ja useita muita koelentokoneita. Walker piti X-3 Stilettoa huonoimpana lentokoneena jota hän oli koskaan lentänyt. Hän lensi myös F-100 Super Sabrea, F-101 Voodoota, F-102 Delta Daggeria, F-104 Starfighteria ja B-47 Stratojetia. Artjom Mikojan
Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitossa tehtiin versiota saksalaisten kehittämistä suihkukoneista, samoin kuin tehtiin samaan aikaan ainakin Ranskassa, Englannissa ja Ruotsissa. Ensimmäinen sarjatuotantokone oli MiG-9 vuonna 1946. I-270-prototyyppi perustui saksalaiseen hahmotelmaan ja käytti brittiläistä suihkumoottoria - siitä tuli etenkin Korean sodassa menestyksellinen MiG-15. Sen suorituskyky oli erinomainen ja yli 18 000 konetta valmistettiin. Vuodesta 1952 alkaen Mikojan kehitti koneeseen sopivan ohjuksen.