Miksi Ballets russes lopetti 1929?
Ballets russes
Seurueen viimeinen esiintyminen tapahtui Vichyn kaupungissa 4. elokuuta 1929. Sergei Djagilev kuoli Venetsiassa 19. elokuuta 1929. Vaikka Serge Lifar ja Boris Kochno yrittivät jatkaa seurueen toimintaa, se ei perustajan kuoleman jälkeen enää onnistunut. Markiisi Cuevasin baletti toimi kuitenkin eräässä mielessä Venäläisen baletin henkisenä jatkajana. 1930-luvulla toimi useita Ballets russes -nimeä käyttäneitä kokoonpanoja. Blumin ja Vasili Grigorievitš Voskresenskin yhdessä johtama Ballet Russe de Monte Carlo esiintyi ensimmäisen kerran keväällä 1932. Se kiersi Euroopassa kunnes, toinen maailmansota pakotti sen kiertämään Amerikkaan. Sen johtoon tuli Sergei Denham, ja se jatkoi esiintymistä 1950-luvun lopulle asti. Ryhmä hajosi 1962. Voskresenski perusti uuden oman ryhmän, "Original Ballet Russe", joka myös kiersi Amerikassa sota-aikana ja palasi Lontooseen 1947. Vanhat baletit olivat kuitenkin jo kurjassa kunnossa ja vanha yleisö pettynyttä. Uudet sota-aikana kasvaneet katsojat kummastelivat, mistä aikaisempi innostus teoksiin oli syntynyt, eikä Ballet russe enää eurooppalaisena ilmiönä jatkunut.Venäläisen baletin keskeisiä tanssijoita:Näytännöt toivat yleisön tietoisuutteen myös suuria venäläissäveltäjiä – Modest Musorgski, Sergei Prokofjev, Igor Stravinski ja Nikolai Rimski-Korsakov – sekä heidän ranskalaisia kollegoitaan: Maurice Ravel, Claude Debussy, Francis Poulenc, Erik Satie ja Darius Milhaud. Myös kuuluisat kuvataiteilijat saivat seurueelta lavastus- ja puvustustehtäviä: Léon Bakst, Alexandre Benois, Pablo Picasso, Henri Matisse, Georges Braque, André Derain, Maurice Utrillo, Georges Rouault, Nicholas Roerich, Laurencin, Joan Miró ja Giorgio de Chirico.
Sosialistinen realismi
Venäjän vallankumouksen jälkeisinä vuosina taiteilijat osallistuivat innokkaasti uuden sosialistisen yhteiskunnan rakentamiseen. Bolševikkijohtajat eivät kuitenkaan arvostaneet 1900-luvun alusta Venäjällä kukoistanutta modernismia ja avantgarde-taidetta, johon kuuluivat muun muassa abstrakti taide, konstruktivismi, kubofuturismi ja suprematismi. Erilaiset, usein toistensa kanssa kilpailleet taiteilijaryhmät lakkautettiin 1930-luvun alkuun mennessä. Kirjallisuudessa johtoon nousi proletaarikirjailijoiden yhdistys RAPP, joka kielsi klassisen kirjallisuuden ja entisten mestarien arvon. Hyökkäävä ”proletaarisuus” hallitsi kulttuurielämää vallankumouksen jälkeisten ensimmäisten vuosien ajan. Spontaanista kuohunnasta siirryttiin kuitenkin kurinalaisempaan ja sovinnaiseen ilmapiiriin. RAPP lopetettiin 1932 ja sen tilalle perustettiin 1932 Neuvostoliiton kirjailijaliitto, jonka perustamistilaisuudessa 1934 Maksim Gorki ja Andrei Ždanov julistivat määrittelemänsä uuden kirjallisuuden suunnan, sosialistisen realismin perusteet. Ninette de Valois
Valois kuului 1920-luvulla Sergei Djagilevin Ballets russes -ryhmään. Hän perusti Lontoon Royal Ballet Schoolin ja vuonna 1931 Sadler’s Wells -baletin, josta kehittyi myöhemmin Royal Ballet jota hän johti vuosikymmeniä. Hänen tunnetuimpia koreografioitaan on muun muassa "The Rake's Progress". Hän lähti kuninkaallisesta baletista virallisesti 1963. Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Konservatiivinen ja kansallismielinen taide pääsi vallalle monissa muissakin Euroopan maissa, esimerkiksi natsi-Saksassa, joka sulki avantgardistisen Bauhaus-koulun heti valtaan päästyään vuonna 1933 ja julisti modernismin "rappiotaiteeksi". Monet venäläiset avantgardistit siirtyivät Stalinin kaudella länsimaihin: Ranskaan, Englantiin ja Yhdysvaltoihin jatkaen siellä toimintaansa. Myös suomalaissyntyinen Aleksanteri Ahola-Valo, joka oli nähnyt läheltä venäläisen avantgarden aikakauden, pakeni Suomeen 1930-luvulla ja muutti myöhemmin Ruotsiin. Natalja Gontšarova
Vuosina 1922-1926 Gontšarova teki muotisuunnitelmia Marie Cuttolin kaupalle Maison Myrborille Rue Vincentillä Pariisissa. Hänen rikkaasti kirjaillut ja applikoidut pukusuunnitelmat olivat saaneet voimakkaasti vaikutteita Venäjän kansantaiteesta, bysanttilaisista mosaiikeista ja hänen omista töistään Ballet russes'lle. Pierre Waldeck-Rousseau
Kun sotaoikeus totesi syyskuussa 1899 toistamiseen Dreyfusin syylliseksi maanpetokseen kyseenalaisin perustein, hallitus painosti presidenttiä armahtamaan tämän. Waldeck-Rousseaun hallituksen muista saavutuksista merkittävin oli vuoden 1901 yhdistyslaki, joka kumosi kaikki yhdistymisvapauden rajoitukset laillisiin päämääriin tähdänneiltä järjestöiltä. Eräät uskonnolliset yhteisöt jätettiin näiden oikeuksien ulkopuolelle, koska niiden katsottiin olevan ulkomailta käsin johdettuja. Waldeck-Rousseau vastusti kuitenkin seuraajansa Émile Combesin tiukkaa laintulkintaa, joka johti tuhansien katolisten koulujen sulkemiseen. Lisäksi Waldeck-Rousseaun pääministerikaudella Ranskan armeijaa puhdistettiin epäluotettavina pidetyistä upseereista ja monarkistien toimintaa rajoitettiin. Vuoden 1900 maailmannäyttely Pariisissa toi paljon myönteistä julkisuutta. Waldeck-Rousseau erosi terveyssyistä pääministerin tehtävistä kesäkuussa 1902. Hän kuoli kaksi vuotta myöhemmin maksasyöpään. Folies Bergère
1890-luvulla Folies Bergèressä esiintyi yhdysvaltalainen tanssija Loie Fuller. Lähes 30 vuotta myöhemmin, vuonna 1926, Joséphine Baker, Yhdysvalloista Ranskaan siirtynyt laulaja, tanssi ja viihdyttäjä nousi Folies Bergèressä sensaatioksi yhdessä yössä rohkealla "banaanitanssillaan", jossa hän esiintyi melkein pelkistä banaaneista valmistetussa asussa.Ziegfeld Follies Yhdysvalloissa on saanut vaikutteita Folies Bergèresta, samoin lasvegasilainen Tropicana Resort & Casino. Las Vegasin Folies Bergere avattiin 1959 ja suljettiin maaliskuussa 2009 toimittuaan lähes 50 vuotta. Vatslav Nižinski
Nižinski syntyi Kiovassa, Ukrainassa (silloisessa Venäjän keisarikunnassa) puolalaiseen tanssijaperheeseen, joka oli kuitenkin venäläistynyt. Ei ole selvää, pitikö Nižinski itse itseään venäläisenä vai puolalaisena . Vuonna 1900 hän meni Keisarilliseen balettikouluun, jossa hän opiskeli muun muassa Enrico Cecchettin, Nicholas Legat’n ja Pavel Gerdtin johdolla. Hän toimi tanssijana Mariinski-teatterin baletissa ja esitti siellä päärooleja jo 18-vuotiaana, muun muassa baletissa "La Fleurette Rouge" (säv. Thomas de Hartmann). Nižinskin urasta tärkeän osan muodostaa hänen työskentelynsä Sergei Djagilevin perustamassa Ballets russes -ryhmässä 1909 alkaen. Aikakautensa tunnetuimpiin kuulunut balettiseurue esiintyi pääasiassa Euroopassa, mutta teki kiertueita myös Amerikkaan. Suzanne Farrell
Farrellin ura balettitanssijana alkoi lähetä loppuaan pian Balanchinen kuoltua. Hänelle kehittyi artriitti, joka pakotti hänet vetäytymään lopullisesti vuonna 1989. Hän on sen jälkeen muun muassa perustanut Suzanne Farrell Balletin 2000 ja saanut Yhdysvaltain National Medal of Artsin vuonna 2003. Léonide Massine
Leonid Fjodorovitš Mjasin (), ranskalaisittain translitteroituna Léonide Massine (9. elokuuta 1896 Moskova – 15. maaliskuuta 1979 Köln), oli venäläinen koreografi ja balettitanssija. Hän opiskeli kahdeksanvuotiaasta lähtien balettia keisarillisessa Bolšoi-teatterin koulussa Moskovassa.
Hän toimi Sergei Djagilevin Ballets russesin pääkoreografina 1915–1921. Vatslav Nižinskin eron jälkeen hänestä tuli myös ryhmän ensimmäinen ja vaikutusvaltaisin miestanssija. Sergei Djagilevin kuoleman ja Venäläisen baletin lopettamisen jälkeen Massine työskenteli Monacon Ballet Russe de Monte Carlossa. Ballets russes
Balanchinen "Le Bal" esitettiin 1929 Pariisissa lähes kaksikymmentä vuotta Ballets russes'n ensimmäisen esiintymisen jälkeen, mutta Djagilev ei halunnut juhlallisuuksia. Pariisiin säästettiin myös viimeinen iso ensi-ilta, "Le Fils Prodigue", "Tuhlaajapoika", (säv. Prokofjev, lavastus ja puvut: Larionov), jossa Balanchine näytti osaavansa tehdä juonibaletteja siinä missä muutkin. Lifar loisti miespääosassa. Pariisista seurue jatkoi Lontooseen, jossa menestys ja suosio jatkui. Onnistuneen kauden jälkeen Djagilev lähti lääkärin määräyksiä uhmaten Venetsiaan. Muutamien esiintymisten jälkeen Vichyssä myös tanssijat lähtivät lomalle kukin taholleen, jonne saivat viestin Djagilevin kuolemasta 19.8.1929. Baletti
1800-luvulla alkoi taiteessa romantismin vaihe, joka aiheutti isoja muutoksia myös baletissa. Syntyi reaktio klassismin muodollista kylmyyttä vastaan ja tunteet nostettiin järjen edelle. 1830-luvulta eteenpäin romantismin kukoistuskaudella baletista tuli huippusuosittua. Käsitellyissä teemoissa näkyivät romantiikalle tyypilliset piirteet: eksotiikka, yliluonnolliset hahmot, menneiden aikojen ihannointi. Näillä haettiin pakoa todellisuudesta, jota leimasivat Ranskan vallankumous, Napoleonin sodat ja teollinen vallankumous. Baletti
Dauberval muistetaan nykyään baletin "La Fille mal Gardée" (Huonosti vartioitu tyttö) ensimmäisenä koreografina. Hän toi balettinäyttämölle ensimmäisenä tavallisen kansan sitä ennen yleisten antiikin jumalolentojen sijaan ja haki inspiraatiota oikean elämän ja luonnollisten eleiden tarkkailusta. Charles Didelot (1767–1837), myös Noverren oppilas, vaikutti merkittävästi venäläisen baletin kehitykseen työskennellessään siellä 1801–1811 ja 1816–1831. Hän vahvisti ja laajensi "Pietarin Keisarillisen Koulun" opetusta ja ohjasi monia baletteja tutkien miimisen tanssin mahdollisuuksia. Maria Tallchief
Tall Chiefit muuttivat Los Angelesiin, kun Maria oli kahdeksanvuotias. Siellä hän päätyi sattumalta Ernest Belcherin studioon. Sisarukset siirtyivät Bronislava Nijinskan studioon vuonna 1938. Nijinskan opetuksessa Maria Tall Chief päätti lopullisesti haluavansa ballerinaksi. Hän otti samaan aikaan tunteja myös muilta Los Angelesissa vierailleilta opettajilta. Tatjana Rjabušinskaja oli Tall Chiefin esiliinana, kun tämä vieraili New Yorkissa. Kaupungista oli tullut toisen maailmansodan aikana maailman johtaviin balettiseurueisiin kuuluneen Ballet Russe de Monte Carlon koti. Tall Chief liittyi seurueeseen 1942. Tall Chiefin koe-esiintymisen aikaan seurueessa ei ollut tilaa, mutta se joutui ottamaan lisäjäseniä, kun monilla tanssijoista oli Nansen-passi, eivätkä he näin voineet esiintyä Kanadassa.
Tall Chief tanssi Ballet Russe de Monte Carlossa viiden vuoden ajan, ja tuona aikana hän amerikkalaisti nimensä Tallchiefiksi. Kesällä 1944 Ballet Russe de Monte Carlon koko tanssijakaarti osallistui Broadway-näytelmään "Song of Norway", jonka koreografina oli toiminut George Balanchine. Balanchine kiinnitti huomionsa nuoreen Tallchiefiin, josta tuli hänen muusansa ja suojattinsa. Balanchine jatkoi näytelmän jälkeen yhteistyötä Ballet Russe de Monte Carlon kanssa, ja Tallchief esiintyi muun muassa baleteissa "Keijukaisen suudelma" ja "Night Shadow". Ballets russes
1927 Balanchine teki hyvin modernin, Aisopoksen faabeliin pohjautuvan "La Chatten" (säv. Sauguet), joka lavastettiin ja puvustettiin muodikkaasti konstruktivistiseen tapaan, (design: Naum Gabo ja Antoine Pevsner). Ensi-illassa kissan roolin tanssi Olga Spessivtseva, baletti oli Serge Lifarin ensimmäisiä menestyksiä. Myös Massine palasi tekemään uuden version "Mercure"-teoksestaan (säv. Satie, lavastus ja puvut: Picasso), "Les Facheaux'n" (säv. Auric, lavastus ja puvut: Braque, käsikirjoitus: Molièren pohjalta Kochno) ja "Le Pas d'Acier"in (lavastus ja puvut: Jakulov), jonka musiikki oli nuoren Sergei Prokofjevin. Viimeksi mainittu oli Djagilevin baleteista lähinnä neuvostobaletin tyyliä, se kuvasi työläisiä pellolla ja tehtaissa. Baletin mutkikasta näyttämötekniikkaa ei saatu toimivaksi, eikä siitä koskaan tullut erityisen suosittua. Bauhaus
Natsien piirissä Bauhaus ja sen piirissä tapahtunut taiteellinen toiminta miellettiin "epäsaksalaiseksi" ja "rappiotaiteeksi", eivätkä he hyväksyneet bauhauslaisten harjoittamaa modernia tyyliä. Bauhausia vastusti myös poliittinen oikeisto, jonka piirissä koulun toiminta nähtiin/koettiin kommunistisen toiminnan kulissina, erityisesti kun Bauhausissa toimi useita venäläisiä taiteilijoita. Natsit tekivät viimein rajoituksillaan Bauhausin toiminnan käytännössä mahdottomaksi, ja vuonna 1933 opettajat päättivät yksimielisesti lopettaa koulun. Roberto Bolle
Bolle aloitti balettiopinnot 7-vuotiaana ja pääsi 11-vuotiaana La Scalan balettikouluun. Rudolf Nurejev huomasi lahjakkaan Bollen ja valitsi tämän tanssimaan baletissa "Death in Venice". Vuonna 1996 oltuaan kaksi vuotta La Scalan tanssjia 20-vuotias Bolle nimettiin solistitanssijaksi. Hän on tanssinut lukuisten klassikkobalettien pääosat, kuten "Prinsessa Ruusunen", "Joutsenlampi", "Tuhkimo", "Don Quijote", "Pähkinänsärkijä", "Giselle", "La Sylphide", "Manon" ja "Bajadeeri" sekä lukuisissa nykytanssiteoksissa. Adeline Genée
Uransa loppua kohden Genée jäi jossain määrin Sergei Djagilevin "Ballets russes" -yhtiön toiminnan varjoon. Genée oli kuitenkin merkittävä hahmo kansallisen balettiperinteen kasvussa Englannissa. Vetäydyttyään tanssijanahän jatkoi toimintaansa muun muassa Royal Academy of Dancingin puheenjohtajana (1936–54). Vuonna 1950 hänestä tuli Brittiläisen imperiumin ritarikunnan Dame ensimmäisenä tällä tavoin kunnioitettuna tanssijana. Balettitekniikka
1589 ilmestyi Thoinot Arbeaun opas 1500-luvun seuratansseihin "Orchésographie". Baletin viisi jalkojen perusasentoa numeroi 1600-luvun lopulla Ludvig XIV:n balettimestari Pierre Beauchamps (tunnetaan myös nimellä Charles Louis). Hän kehitti myös tanssin liikemerkintäjärjestelmän "Feuillet"-kirjoituksen. Ludvig XIV:n Ranskassa perustettiin myös 1661 "Académie Royale de Danse" (koulutti tanssia hoviväelle opettaneita balettimestareita), josta yhdistettynä "Académie Royale de Musique"n kanssa muodostui Pariisin Ooppera. Oopperan historia
1920-luvun loppupuolella ilmapiiri alkoi muuttua ja modernia estetiikkaa vastaan alettiin hyökätä puolueen lehdistössä. Dmitri Šostakovitšin satiirinen ooppera "Нос" ("Nos", "Nenä" 1930) poistettiin ohjelmistosta vain 16 esityksen jälkeen eikä sitä nähty maassa ennen vuotta 1974. Puolueen vuonna 1932 julkaisema virallinen taidepolitiikka muutti tilanteen lopullisesti. Taiteen katsottiin muuttuneen liian elitistiseksi ja säveltäjiltä odotettiin helpommin lähestyttäviä sosialistisen realismin mukaisia teoksia. Kilpailevat musiikkiyhdistykset lakkautettiin ja niiden tilalle perustettiin uusi Neuvostoliiton säveltäjäliitto. Šostakovitšin Леди Макбет Мценского уезда ("Ledi Makbet Mtsenskogo uezda", "Mtsenskin kihlakunnan lady Macbeth", 1936) sai ensi-illassa innostuneen vastaanoton, mutta teilattiin täysin kaksi vuotta myöhemmin otsikolla "Sekasotkua musiikin asemesta" Pravdassa ilmestyneellä arvostelulla ja säveltäjä oli ilmeisen lähellä menettää henkensä. Kommunistisen puolueen ihanteiden mukaiseksi mestariteokseksi nostettiin Ivan Dzeržinskin Тихий дон ("Tihi Don", "Hiljaa virtaa Don", 1935), joka perustui Mihail Šolohovin samannimiseen romaaniin. Teos oli musiikilliselta kieleltään erittäin vanhoillinen ja sisälsi paljon kansanmusiikin omaisia aineksia. Ooppera sai myös lukuisia jäljittelijöitä. Pravdan arvostelu, joka tyrmäsi "Mtsenskin kihlakunnan lady Macbethin" verrattiin sitä nimenomaisesti "Hiljaa virtaa Donin" melodisuuteen ja kuoro-osuuksiin. Maurice Béjart
Vuonna 1960 Brysselin Théâtre royal de la Monnaien johtaja Maurice Huisman oli huomannut Béjartin kyvyt. Béjart siirtyi Brysseliin ja perusti XX:n vuosisadan baletin, jonka kanssa hän kiersi maailmaa ja opetti myös laajalle yleisölleen uuden tanssin saloja. Ballets russes
Balanchine oli joutunut balettikouluun lähes sattumalta ja oli opiskellut myös musiikkia konservatoriossa. Hän oli jo kokeillut siipiään koreografiassa, kun neuvostobaletissa kiellettiin uudistukset. Hän oli erityisen kiinnostunut "puhtaasta" tanssista ja musiikin ja tanssin yhteydestä. Kun mahdollisuudet koreografina Venäjällä sulkeutuivat, hän otti mielellään 1924 vastaan kutsun liittyä pieneen esiintyjäryhmään, joka kiersi Euroopassa. Kun hänet määrättiin palaamaan kotimaahan, hän vakuutti Djagilevin kyvystään tehdä baletti tälle nopeasti ja liittyi seurueeseen. Ballets russes'n loppuaikojen teokset ovatkin pääasiassa Massinen ja Balanchinen töitä. Maria Tallchief
Tallchief ja Balanchine menivät naimisiin vuonna 1946. Tallchief oli tuossa vaiheessa Ballet Russe de Monte Carlon tunnetuimpia tanssijoita, mutta Balanchine halusi oman seurueen. Balanchine ja Lincoln Kirstein perustivat 1946 Ballet Societyn, josta tuli myöhemmin New York City Ballet. Tallchief jatkoi Ballet Russe de Monte Carlossa vuoteen 1947 ja tanssi sen jälkeen puoli vuotta Pariisin oopperan baletissa. Hänestä tuli ensimmäinen 1900-luvulla Palais Garnier’ssa tanssinut yhdysvaltalainen. Ballets russes
Kun vallankumouksen myötä Djagilevin suhteet Venäjälle olivat lopullisesti katkenneet, hän joutui yhä enemmän tukeutumaan Pariisin koulun säveltäjiin ja kuvataiteilijoihin. "Paradessa" alkoi yhteistyö Pablo Picasson kanssa ja syntyi ensimmäinen kubistinen baletti. Picassolla ja Jean Cocteaulla oli baletti pääpiirteissään jo suunniteltuna, kun he saapuivat Roomaan. Musiikin sävelsi Erik Satie, ja teoksen äänimaailma sisälsi myös megafoneja, kirjoituskoneen ääntä ja laivojen torvia. "Paradeen" voikin jäljittää monia myöhempiä koreografian, visuaalisten elementtien ja musiikin innovaatioita. Teos aiheutti odotetusti kohua, mutta se oli yleisöjen keskuudessa aidosti suosittu. Karhumäen Teatteri
Karhumäen Teatterissa uraa tekivät muun muassa Uljas Kandolin, Leevi Kuuranne, Henake Schubak, Annikki Linnoila ja Rauli Tuomi. Vappu Valpas teki Karhumäessä parin vuoden teatteriuran, mutta siirtyi sodan jälkeen sihteerin tehtäviin. Toimintansa viimeisinä kuukausina Karhumäen Teatteri teki Maaselän radion kanssa yhteistyötä, josta syntyivät radiolle sovitetut revyy-ohjelmat "Budapestin Juliska" ja "Puolalainen masurkka". Edellisessä vieraili ajan tunnetuin suomalainen tanssiduo Orvokki Siponen & Klaus Salin. Jälkimmäisessä vierailivat muun muassa huippukoomikot Siiri Angerkoski ja Hannes Häyrinen. Karhumäen Teatteri lopetti toimintansa kesäkuussa 1944. Lauantaina 17. kesäkuuta kello 15.30 lähes koko siviilihenkilöstö sai lähteä Suomeen. George Balanchine
Ballets russesin jälkeen Balanchine vaelsi ympäri Eurooppaa tehden töitä, jotka kohdalle osuivat, kunnes Lincoln Kirstein kutsui hänet Yhdysvaltoihin 1933. Vaikka klassinen baletti oli jo tunnettua Amerikassakin, sinne ei vielä ollut syntynyt varsinaista amerikkalaista balettitraditiota, vaan tanssitaiteellinen painopiste oli modernissa tanssissa. Vasta 1930-luvulla alkoi kehitys, jossa Balanchinella oli tärkeä osa. Oopperan historia
1700-luvun puolessavälissä ranskalainen oopperayleisö alkoi kyllästyä perinteiseen "tragédie en musique'en", joka merkittäviltä osin toisti edelleen Lullyn luomaa mallia. Italialaisten koomisten intermezzojen, erityisesti Giovanni Battista Pergolesin "La serva padronan" malli tarjosi uuden jännittävän vaihtoehdon perinteiselle vakavalle oopperalle. Seuranneessa kiistassa, jota nimitetään "buffonien sodaksi" ("Querelle des bouffoons"), pitkään liian italialaisena pidetty Rameau nousi vuorostaan ranskalaisen oopperan puolustajien esikuvaksi. Vastapuolen kiistassa muodosti italialaista tyyliä kannattaneen Jean-Jacques Rousseaun ympärille muodostunut ryhmä. Kun ranskalaisen oopperan keskeisin näyttämö, "Salle de Palais Royal", paloi vuonna 1763, Rousseau ilmoitti palon olleen ”Jumalan rangaistus huonoista esityksistä”. Baletti
Itsenäiseksi lajiksi baletti muodostui vasta 1700-luvun toisella puoliskolla, kun ranskalainen balettimestari Jean-Georges Noverre (1727–1810) teki monia uudistuksia. Kirjassaan "Lettre sur la danse et les ballets" (1760) hän esittelee teoriaansa baletista draamallisena spektaakkelina – ”näytelmänä ilman sanoja” – jossa tapahtumat ilmennetään ilmaisullisella tanssilla harmoniassa musiikin kanssa. Noverre nostaa koreografin baletin pääsuunnittelijaksi ja vaatii, että tanssijoiden pitää ilmaista tunteitaan ja ajatuksiaan ilmeillään ja eleillään siten, että kaikilla heidän liikkeillään ja jopa liikkumattomuudellaan on merkitys. Hänen tanssiteorioistaan kiinnostuneet koreografit italialainen Salvatore Viganò (1769–1821) ja ranskalainen Jean Dauberval (1742–1816) kehittivät edelleen tätä "ballet d’actionia", toimintabalettia. George Balanchine
1934 Balanchine ja Kirstein perustivat School of American Ballet'n ja koulun oppilaista muodostettiin esiintyvä ryhmä American Ballet 1935. Se kuitenkin hajosi mm. rahoitusvaikeuksiin 1938. Vuonna 1946 Kirstein ja Balanchine päättivät yrittää uudelleen vielä toimintaansa jatkaneen balettikoulunsa pohjalta. Sen edistyneimmistä oppilaista muodostettiin Ballet Society -ryhmä, joka parin vuoden kuluttua muutti nimensä New York City Ballet'ksi. Sillä oli sponsorinaan New York City Center of Music and Drama ja oma vakituinen näyttämö City Centerissä. Näin siitä tuli ensimmäinen amerikkalainen balettiryhmä, jolla oli julkisen laitoksen asema. Margit Lilius
Lilius oli alusta asti mukana Suomalaisen oopperan vuonna 1922 perustetussa baletissa ja sai jo seuraavana vuonna tehtäväkseen "Joutsenlammen" roolin Odette-Odile. Vuonna 1926 Margit Lilius pääsi Milanon La Scalan tunnetuimman pedagogin Enrico Cecchettin oppilaaksi, mutta joutui palaamaan Suomeen hoitamaan emännyyttä miehensä Lauri Järvisen suvun maatilalla Hausjärven Oitissa. Sen ohella hän opetti tanssia ja esiintyi taas oopperan baletissa, mutta lopetti vuonna 1935 kun koko baletti oli lopetusuhan alla. Margit Lilius lähti Olga Preobrazhenskajan oppiin Pariisiin, mutta vietti sotavuodet Oitissa. Hän muutti sotien jälkeen Yhdysvaltoihin sinne aiemmin muuttaneen poikansa luo ja antoi hyväntekeväisyysesityksiä Suomen jälleenrakentamisen hyväksi. New York City Ballet
Seurue aloitti toimintansa vuonna 1948. Sen perustaja Lincoln Kirstein halusi luoda seurueen, jossa nuoret amerikkalaiset tanssijat saisivat oppia maailman parhailta balettimestareilta. Hän kutsui George Balanchinen käynnistämään koulutusta uuden seurueen pohjaksi. Toinen maailmansota ja taloudelliset ongelmat haittasivat aloitusta, mutta lopulta New York's City Center for Music and Drama otti sen siipiensä suojaan. Balanchine kutsui 30-vuotiaan Jerome Robbinsin toiseksi taiteelliseksi johtajaksi. Balanchinen kuoltua 1983 Robbins jakoi johtovastuun seurueessa tanssineen Peter Martinsin kanssa, joka jatkaa johdossa Robbinsin jäätyä eläkkeelle. Baletti
Mihail Fokin aloitti koreografinuransa Pietarissa ja etsi uutta tyyliä. Hänen mielestään balettiesitykselle piti luoda yhtenäinen ilme, jossa niin tanssin, musiikin kuin lavastuksen ja pukujen tulisi palvella valittua aihetta. Aivan uudenlaista tanssiajattelua edustava Isadora Duncan vieraili vuonna 1904 Pietarissa. Hänen esiintymisensä sai Fokinin vakuuttumaan ajatuksistaan tanssin uudistamisesta. Huippuballerina Anna Pavlova pyysi Fokinia tekemään itselleen soolon hyväntekeväisyysesitykseen 1905. Näin syntyi Saint-Saënsin musiikkiin "Kuoleva joutsen". Chicagon baletti
Chicagon baletti oli Yhdysvaltojen Chicagossa toimiva balettiseurue. Sen perusti Ruth Page vuonna 1955. Seurueessa oli useita tunnettuja ensitanssijoita kuten Kenneth Johnson, Alicia Markova, Marjorie Tallchief ja Maria Tallchief. Vuonna 1969 seurue, joka oli toiminut viimeiset vuodet nimellä "Ruth Page's International Ballet", lakkasi toimintansa. Ballets russes
Massinen seuraava työ "Ode" (1928) oli kiinnostavampi. Sen menestys pohjautui pitkälti ensimmäistä kertaa Djagilevin kanssa työskennelleen lavastus- ja pukusuunnittelun tehneen Pavel Tšelitševin kummalliseen ja kekseliääseen työhön, jossa valosuunnittelulla oli tärkeä sija. Baletti oli vertauskuva ihmisen taistelusta luonnon kanssa. Tämä jäi Massinen viimeiseksi baletiksi Ballets russes'ille. Balanchine vastasi neljästä viimeisestä teoksesta. "Apollossa" (1929, myös nimellä "Apollon musagète") hän ensimmäisen kerran suuntautui "uusklassismiin", jonka suuntauksen kehittäjänä hän on tullut tunnetuksi. Hän käytti perinteistä sanastoa uudella kiinnostavalla tavalla. Stravinskin musiikki oli hänen innoittajanaan, ja näiden kahden taiteilijan yhteistyö ja ystävyys jatkuikin pitkään. 1928 sai ensi-iltansa myös "The Gods go a'Begging" (säv. Händel, sov. Beecham, lav. Bakst, puvut: Gris, käsik. Sobeka). Léon Bakst
Bakst työskenteli 1900-luvun ensimmäisen vuosikymmenen loppupuolella eritoten näyttämötaiteen eli lavastamisen ja pukusuunnittelun parissa. Hän työsti joukon kreikkalaisia tragedioita, ja vuonna 1908 hän sai nimeä Djagilevin johtaman Ballets russes'n suunnittelijana. Hänen toteutti esimerkiksi baletit "Cleopatra" (1909), "Seherazade" (1910), "Carnaval" (1910), "Narcissus" (1911) sekä "Daphnis et Chloé" (1912). Koko tämän ajan hän asui Euroopassa, koska juutalaisena hänellä ei ollut oikeutta asua vakituisesti oman seurakuntansa ulkopuolella. Barcelonan maailmannäyttely (1929)
Barcelonan edellinen maailmannäyttely vuodelta 1888 oli vaikuttanut merkittävästi kaupungin taloudelliseen kasvuun, arkkitehtuuriin ja teknisiin kehitykseen. Maailmannäyttelyä Barcelonaan oli suunniteltu 15 vuoden ajan. Työt Montjuïcin kukkulalla alkoivat jo vuonna 1913, mutta seuraavana vuonna käynnistynyt I maailmansota keskeytti maailmannäyttelyvalmistelut, joita jatkettiin vuosikymmenen lopulla. Keskeisimpänä henkilönä alueen suunnittelussa toimi arkkitehti Josep Puig i Cadafalch. Vuoden 1929 maailmannäyttelyyn Montjuïc ja sen läheiset alueet kaupungistuivat rakentamistyön seurauksena. Maailmannäyttelyyn rakennettiin mm. Ludwig Mies van der Rohen suunnittelema Barcelona-paviljonki, Katalonian kansallismuseo, Teatre Grec, Estadi Olímpic Lluís Companys -stadion. Igor Stravinsky
Stravinskyn ensimmäisen tyylikauden, niin sanotun venäläisen eli primitiivisen kauden, aloittivat kolme Sergei Djagilevin Ballets russes -ryhmälle Pariisiin sävellettyä balettia. Baleteissa on paljon yhteisiä piirteitä: ne on sävelletty hyvin suurille orkestereille, niissä käytetään runsaasti teemoja ja motiiveja Venäjän kansanmusiikista ja niissä kuuluu Stravinskyn opettajan Nikolai Rimski-Korsakovin mielikuvituksekkaan soitinnustyylin vaikutus. Raivoisat Ruusut
Raivoisat Ruusut joutui lopettamaan toimintansa yhteiskunnan riittämättömän tuen takia vuonna 2001. Valko-Venäjän kansallisooppera ja -baletti
Valko-Venäjän kansallisooppera ja -baletti eli täydelliseltä nimeltään "Valko-Venäjän tasavallan kansallinen akateeminen suuri ooppera ja baletti" (, ) on vuonna 1933 toimintansa aloittanut, Valko-Venäjän pääkaupunki Minskistä kotoisin oleva kansallisooppera ja -baletti. Kansallisoopperan ja -baletin pohjana oli tuolloin toiminut Valkovenäläinen ooppera- ja balettistudio. Chicagon baletti
Chicago Ballet Company lakkautettiin talousvaikeuksien takia 1978. Maria Tallchiefillä oli oma seurueensa nimeltä "Chicago City Ballet" vuodesta 1974 vuoteen 1987. Baletti
Keisarillisten teatterien johtajana 1881–1899 toiminut I. A. Vsevoložski ajoi uudistuksia ja kehitti balettia merkittävästi. Hän tuki sekä Petipaa että säveltäjä Pjotr Tšaikovskia ja yhdisti heidän taiteensa baletissa "Prinsessa Ruusunen". "Pähkinänsärkijää" tehtäessä Petipan horjuvan terveydentilan vuoksi koreografiksi nostettiin hänen assistenttinsa Lev Ivanov, joka kuitenkin joutui työskentelemään Petipan pikkutarkkojen suunnitelmien mukaan. Vain ensimmäisen näytöksen lopun lumihiutaleiden tanssissa katsotaan hänen saaneen mahdollisuuden omalle romanttisen emotionaaliselle ja vanhasta poikkeavalle tyylilleen. Uransa Petipan varjossa tehnyt Ivanov sai uuden mahdollisuuden, kun[Tšaikovskin muistojuhlallisuuksiin haluttiin uusi versio "Joutsenlampi"-baletin toisesta näytöksestä. Joutsenlampi oli Tšaikovskin ensimmäinen balettisävellys, mutta muun muassa epäonnistuneen koreografian johdosta (Wenzel Reisinger) ensi-ilta Moskovassa 1877 ei ollut ollut menestyksekäs. Vapaana muiden ohjeista Ivanov loi koreografisen mestariteoksen. Kokonaisuutena Joutsenlampi tuli uudestaan näyttämölle 15. tammikuuta 1895, jolloin Ivanov vastasi toisen ja neljännen näytöksen ja Petipa ensimmäisen ja kolmannen näytöksen koreografiasta. Nykyään Joutsenlampi on ehkä kuuluisin ja rakastetuin klassisisen baletin teoksista. Mauboussin
Georges Mauboussinin poika Pierre Mauboussin (1900–1984) tuli mukaan sukuyritykseen 1924 ja samoihin aikoihin myös toinen Jean Baptiste Nouryn sukulaispoika Marcel Goulet. Vuoden 1929 maailmanlaajuinen lama koetteli pahoin Mauboussinin yritystä. New Yorkin liike suljettiin samana vuonna. 1936 Mauboussin ja newyorkilainen jalokiviliike Trabert and Hoeffer solmivat yhteistyösopimuksen Mauboussinin korujen myynnistä, ja myöhemmin 1946–1953 Trabert and Hoefferilla oli yksinoikeus Yhdysvalloissa Mauboussinin koruihin. Siellä myydyt korut on markkinoitu ja leimattu nimellä "Trabert and Hoeffer-Mauboussin". George Balanchine
"Apollo"-baletissaan (1928) Balanchinen koreografia ensimmäisen kerran löysi oman tunnistettavan äänensävynsä ja teos aloitti uuden neoklassisen tyylin. "Apollossa" alkoi myös pitkäksi ja hedelmälliseksi muodostunut yhteistyö säveltäjä Igor Stravinskin kanssa. Balanchinen koreografia on sukua Stravinskin musiikille lasketussa tarkkuudessaan, niukkuudessaan ja analyyttisessä suunnitelmallisuudessaan. "Apollon" partituurista hän sai ajatuksen kaikista liikemahdollisuuksista eliminoiden löytää sen yhden välttämättömän. Balanchine toimi Ballets russesin hallitsevana koreografina yhdessä Léonide Massinen kanssa Djagilevin kuolemaan 1929 ja ryhmän hajoamiseen asti. Moulin de la galette
Pariisiin suuntaan rakennettiin uusi katu, rue Lepic, joka helpotti kukkulalle pääsyä liejuisiin pikkuteihin verrattuna huomattavasti. Montmartren asukasmäärä kasvoi nopeasti etenkin paroni Haussmannin uudistaessa Pariisia, jolloin pariisilaisia muutti sankoin joukoin pois pääkaupungin keskustasta lähialueille, ja Montmartren väkiluku kasvoikin 1860-luvun vaihteessa yli 57 tuhannen. Blute-finin ja Radet’n omistaja perusti tanssipaikan, jonka nimi oli ensin Bal Debray, mutta paikka tuli pian tunnetuksi Moulin de la Galetten nimellä, ja nimi vaihdettiinkin lopulta vuonna 1895. Sisäänkäynti oli rue Girardonin ja rue Lepicin kulmassa. Vuosien varrella tanssipaikka muuttui: tanssit siirtyivät ulkoilmasta uuteen, suureen tanssisaliin, jonka ulkopuolelle laitettiin keinuja. Asiakaskuntaan kuuluneille kirjailijoille Moulin de la Galette ja Bal Debray merkitsivät eri asioita. Rodolphe Darzens, Arthur Rimbaudin elämäkerran kirjoittaja, kuvaili tanssisalia vuonna 1899: Ovi, vaaleanpunaisen ja kirkkaan vihreän sävyillä maalattu, jonka yläpuolella valkeina hehkuvien lamppujen ympäröiminä nämä kaksi sanaa: Bal Debray. Käytävää ylös ja heti suuri, valoisa sali, jonka seinustoilla pöytiä ja penkkejä. Tanssialue on rajattu punaisella kaidepuulla; salin päässä lavalla orkesteri. Ennen tanssia joka parilta peritään neljän pennin maksu. Useimmiten nainen maksaa molempien osuuden.
Uusia tansseja kehittyi ja vanhat soittajat täytyi korvata taitavammilla orkestereilla. Polkka pysyi muodissa, mutta katrilli, chahut, cancan ja lopulta ranskalainen cancan alkoivat kerätä suosiota. Omistajat palkkasivat säveltäjä Auguste Boscin, jonka orkesteri soitti kevyttä ja menevää tanssimusiikkia. Bosc perusti 1904 oman tanssisalinsa, Bal Tabarinin, missä hän tahditti katrilleja ampumalla kattoon kuudestilaukeavallaan. Moulin de la Galettessa aloittivat uransa monet ranskalaisen cancanin tähdet, ja asiakkaisiin kuului aivan tavallisten kaupunkilaisten lisäksi nimekkäitä taidemaalareita ja piirtäjiä. Asiakkaiden suhteen oli tiukka linja, ja pahasti humalaiset, parittajat ja maksulliset naiset käännytettiin ovelta. Tästä huolimatta kerrotaan, että jotkut prostituoidut vuokrasivat juhlamekon sunnuntaiksi, etsivät asiakkaan tansseista ja palauttivat puvun seuraavana päivänä. Vuodesta 1900 Pariisin tunnetuimmat näyttelijät, joista käytettiin myös nimitystä Tout Paris (koko Pariisi), marssivat joka tiistai Montmartreen nauttimaan galetteja viinilasillisen kera. Vuosina 1900-1914 tanssisali oli avoinna neljänä päivänä viikossa. Moulin de la galette
Vuonna 1870 Blute-finin omistaja Nicolas-Charles Debray perusti myllyn yhteyteen ulkoilmakahvilan ja tanssipaikan, ja vuonna 1895 kokonaisuuden nimeksi tuli Moulin de la Galette – galette oli pienten piiraiden nimi, joita Debrayn mylläreillä oli tapana myydä maitolasin kera maisemataiteilijoille. Maito vaihtui viiniin ja myllärintyö kabareen pyörittämiseen. Tanssisali toimi myöhemmin varieteeteatterina ja sittemmin radio- ja televisiostudiona vuoteen 1966 asti. Manon (baletti)
Nuori ja kaunis Manon saapuu veljensä Lescautin luo. Lescaut aikoo myydä teini-ikäisen siskonsa eniten tarjoavalle miehelle Monsieur G.M:lle. Manon tapaa nuoren opiskelijan Des Grieux'n ja he pakenevat yhdessä Grieux'n majapaikkaan. Lescaut ja Monsieur G.M saapuvat majapaikkaan Grieux'n olessa asioilla. Monsieur G.M tarjoaa Manonille rikkauksia ja luksusta, joita Manon ei voi vastustaa. Manon jättää Des Grieux'n ja lähtee Monsieur G.M mukaan. Manon ja Monsieur G.M saapuvat juhliin Madame X:n bordelliin. Juhlissa on myös vastahakoinen Des Grieux ja humaltunut Lescaut. Manon nauttii miesten huomiosta ja lahjoista, joita hän saa Monsieur G.M:ltä, mutta rakastaa edelleen Des Grieux'tä. Des Grieux ja Manon päättävät paeta yhdessä, mutta he huijaavat ensin rahaa korttipelissä. He jäävät kiinni ja pakevat yhdessä. Raivostunut Monsieur G.M ampuu Lescautin ja Manon pidätetään ja karkotetaan prostituoituna. Manon ja Des Grieux saapuvat vankilaivalla New Orleansiin. Paikallinen vanginvartija pakottaa Manonin olemaan kanssaan ja Des Grieux puukottaa vartijan. Suolla Louisianassa kuumeinen Manon näkee hallusinaatioita menneisyydestään ja kuolee Des Grieux'n käsivarsille.Suomen Kansallisbaletti on esittänyt teosta vuodesta 2011. Vuonna 2011 Helsingin Sanomien Jukka O. Miettinen kirjoitti arvostelussaan, että teoksella on monia edellytyksiä yleisön suosikiksi ja että riipaiseva loppukohtaus ei jätä tuskin ketään kylmäksi. Tulilintu (baletti)
Baletin tilasi ja sen aiheen valitsi alun perin Djagilev, joka suunnitteli ohjelmistoa venäläisen seurueensa toiseksi esityskaudeksi. Vuoden 1909 ensimmäisen kauden aikana seurue oli esittänyt sekä venäläisiä oopperoita että baletteja, mutta oopperat olivat tulleet liian kalliiksi ja ajaneet Djagilevin lähes konkurssiin, joten hän päätti keskittyä toisella kaudella balettiin. Venäläiskansallista – ja siten ranskalaiseen yleisöön eksotiikallaan vedonnutta – musiikkia tuottaneet venäläiset säveltäjät eivät olleet juuri säveltäneet baletteja, joten Djagilevin oli tilattava uusia sävellystöitä. Tulilintu (baletti)
Baletin sävellystyötä ehdittiin tarjota usealle säveltäjälle ennen Stravinskya. Alun perin säveltäjäksi kaavailtiin Nikolai Tšerepniniä, joka kuitenkin vetäytyi hankkeesta. Seuraavaksi työtä tarjottiin Anatoli Ljadoville, joka ilmaisi ensin kiinnostuksensa, mutta kieltäytyi sitten hänkin. Usein mainittu tieto, että Ljadov olisi vastaanottanut toimeksiannon, mutta ei olisi saanut mitään sävellettyä, ei kuitenkaan pidä paikkaansa. Myöskään Aleksandr Glazunov ja Nikolai Sokolov eivät suostuneet säveltämään "Tulilintua". Ensi-illan lähestyessä Djagilev valitsi joulukuussa 1909 Stravinskyn säveltämään baletin. Vasta 27-vuotias Stravinsky oli tuolloin vielä melko tuntematon, mutta Djagilev oli vakuuttunut hänen varhaisista orkesteriteoksistaan. Lisäksi Stravinsky oli ollut yhtenä useasta säveltäjästä tekemässä Ballets Russesin vuonna 1909 esittämän "Les Sylphides" -baletin eräiden tanssinumeroiden uudelleensovituksia, joten hän oli jo työskennellyt Djagileville. Balettitekniikka
Eurooppalainen baletti taantui 1800-luvun loppupuolella, mutta Venäjällä kehitys jatkui voimakkaana. Siellä Keisarillinen baletti ja sen koulu toimivat ulkomaisten balettimestarien johdolla – aina vuoden 1917 vallankumoukseen saakka. Rosella Hightower
Vuonna 1937 Léonide Massine vieraili Kansas Cityssä ja pyysi Hightoweria Monte Carloon perustamaansa tanssiryhmään. Hightower pääsi tanssijaksi Ballet Russe de Monte Carloon, joka siirtyi toisen maailmansodan alettua New Yorkiin. Siellä Hightower liittyi vuonna 1941 Ballet Theatreen (American Ballet Theatren edeltäjä), mistä hän jatkoi vuonna 1946 de Basil Balletiin. Vuonna 1947 Hightower siirtyi chileläissyntyisen markiisi George de Cuevasin perustamaan Grand Ballet de Monte Carloon. Rudolf Nurejev
16. kesäkuuta vuonna 1961 Nurejevin onni kääntyi. Kirovin baletin ollessa lähdössä Pariisin kiertueelle yksi baletin johtavista miestanssijoista, Konstantin Sergejev, sairastui eikä päässyt kiertueelle, joten Nurejev pääsi hänen tilalleen. Pariisissa hän sai paljon kiitosta esiintymisestään. Nurejev rikkoi kuitenkin sääntöjä tehdessään tuttavuutta ulkomaalaisten vieraiden kanssa. Hänelle kerrottiin, että hänet lähetetään takaisin Neuvostoliittoon. Nurejev uskoi, että hänet pantaisiin Neuvostoliitossa esiintymiskieltoon, joten 17. kesäkuuta Le Bourgetin lentoasemalla Pariisissa hän ei mennyt muiden tanssijoiden kanssa lentokoneeseen, vaan lentokentän ulkomaalaisvirastoon, jossa hän anoi poliittista turvapaikkaa. Nurejev ei päässyt loikkauksensa takia enää takaisin Neuvostoliittoon. Vuonna 1989 hän vieraili kuitenkin siellä Neuvostoliiton päämiehen Mihail Gorbatšovin kutsusta. Nurejev jatkoi tanssijanuraansa lännessä muun muassa Pariisissa ja Yhdysvalloissa. Baletti
Valtion ylläpitämät tanssikoulut veivät eteenpäin ja laajensivat akateemista koulua, "danse d’école", ja tuottivat monia briljantteja taiteilijoita kuten Galina Ulanova ja Maja Plisetskaja. Myös kansantanssiryhmät saavat kouluista henkilöstöä ja venäläisen tanssin traditio on arvostettua ja tuottoisaa. Ballets russes
Seurueen ensimmäisen kiertueen ohjelmiston rungon muodostivat nuoren uutta ilmaisua etsineen Mihail Fokinin lyhyet baletit: "Chopiniana" (joka sai uuden nimen "Les Sylphides", säv. Chopin, puvut ja lavastus: Benois), "Le Pavillon d'Armide" (säv. Tšerepnin, puvut ja lavastus: Benois) ja "Une Nuit d'Egypte" (joka sai uuden nimen "Cléopâtre", musiikki: kooste venäläisiltä säveltäjiltä, lavastus ja puvut: Léon Bakst) lisänään pienempiä numeroita. Ensi-ilta oli menestys ja kritiikit kehuivat nuoria tanssijoita: Tamara Karsavinaa, Vatslav Nižinskiä ja Adolph Bolmia. Myöhempiin iltoihin saapui vielä esiintymään Anna Pavlova, joka taas kerran tunnustettiin vertaansa vailla olevaksi taiteilijaksi. Vaikka Pavlova ei koskaan pidemmäksi aikaa liittynyt seurueeseen, Djagilev ajatteli että Pavlovan kuuluisuus toisi kiertueelle menestystä. Sergei Djagilev
Ehkä elämänsä suurimman takaiskun Djagilev koki vuonna 1913, kun Vatslav Nižinskin avioitumisen myötä heidän suhteensa päättyi. Tanssija sai lähteä Venäläisestä baletista. Vaikka Nižinski palasi esiintymään seurueeseen lyhyesti myöhemmin, ei miesten suhde enää palannut entiselleen. He tapasivat viimeisen kerran, kun Nižinski oli jo sairastunut skitsofreniaan eikä enää tunnistanut entistä rakastajaansa. Vasili Vainonen
Vainonen aloitti koreografina 1920-luvun lopussa. Hänen ensimmäisiä menestysteoksiaan olivat Boris Asafjevin "Pariisin liekit" vuonna 1932 ja Tšaikovskin "Pähkinänsärkijä" vuonna 1934. Balettimestarin muita ohjaustöitä ovat Asafjevin "Partisaanipäivät" (1937) ja "Militsa" (1947), Riccardo Drigon "Harlequinade" (1945) ja Sergei Vasilenkon "Mirandolina" (1949). Vuonna 1939 Vainoselle myönnettiin Venäjän SFNT:n ansioituneen taiteilijan arvonimi. Hän sai Stalin-palkinnot Bolšoi-teatterissa ohjaamastaan "Pariisin liekeistä" (1947) ja Smetanan "Myyty morsian" -oopperan tansseista (1948). Adeline Genée
Vuosina 1908–11 Genée matkusti kolme kertaa pidemmäksi aikaa Yhdysvalloissa, jossa hän esiintyi muiden muassa musikaaleissa "The Soul Kiss" (1908) ja "The Bachelor Belles" (1910). Hänen yhteistyönsä Empire Theatren kanssa päättyi vuonna 1909, jolloin hän esiintyi Giacomo Meyerbeerin oopperassa "Robert le Diable". Genée jatkoi satunnaista esiintymistä itse tuottamissaan baleteissa, joihin lukeutuivat "La Camargo" ja "La Danse"; molemmat vuodelta 1912. Vuonna 1912 Genée matkusti jälleen Yhdysvaltoihin, minkä jälkeen hän lähti myös Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Hänen viimeinen balettinsa oli "The Pretty Prentice" (1916). Tanssijana hän jäi eläkkeelle vuonna 1917. Varieteeteatteri Pariisissa
Enckell oli paljon tekemisissä pariisilaisen impressaarin Sergei Djagilevin kanssa vuosina 1911–1912. Djagilev johti balettiesityksiä ja toi tanssitaidetta uudistavaa venäläistä balettia esiin näyttämölle (Ballets russes). Enckellin Pariisissa maalaamat teokset "Pont Royal" ja "Bal Tabarin" ovat hyvin samankaltaisia hengeltään kuin "Varieteeteatteri Pariisissa". Dada
Dada-liikkeen katsotaan lopettaneen toimintansa vuoden 1924 jälkeen, jolloin monet sen ryhmittymistä joko lopettivat toimintansa tai valitsivat uusia taideteoreettisia suuntauksia. Monet mukaan lukien Tristan Tzara löysivät uuden innostuksensa esimerkiksi surrealismin parista. Cabaret Voltaire hylättiin, ja vasta vuonna 2002 sen valtasi uusdadaisteiksi itseään kutsuva ryhmä. Heidät kuitenkin häädettiin ja Cabaret Voltairesta tuli museo, joka omistettiin dadan ja dadaliikkeen historialle. Baletti
Vaikka Djagilevin "Ballet Russes" jättikin jälkiä Neuvostoliiton balettiin, se joutui pitkäksi aikaa eristyksiin tanssin länsimaisesta kehityksestä. Uusi neuvostoideologia vaati hylkäämään tsaristisen repertuaarin ja luomaan uusia teoksia, jotka ilmaisisivat industrialismin voimaa ja työläisten onnea. Uudet teokset eivät kuitenkaan osoittautuneet suosituiksi ja venäläiset huomasivat pian voivansa säilyttää sekä ohjelmistollisen että teknisen perintönsä ja silti tehdä neuvostoajatteluun sopivia baletteja. Sekä leningradilainen "Kirov" että Moskovan "Bolšoi" kehittelivät hyvin dramaattista koreografiaa oli aiheena sitten antiikin legenda tai nykyajan aihe. Rolf de Maré
De Marén suku oli Ruotsin rikkaimpia, joten Rolf de Marélla oli varallisuutta taiteenkeräilyyn ja balettiseurueen ylläpitoon. De Marén rakastettu, taidemaalari Nils Dardel auttoi de Maréta taiteenkeräilyssä ja oli balettiseurueen lavastaja. Myöhemmin hänen rakastettunsa oli tanssija Jean Börlin, josta tuli balettiseurueen ensitanssija ja pääkoreografi. Vuonna 1920 oikeistolehdissä alkanut loanheittokampan sai de Marén lähtemään balettiryhmänsä kanssa Pariisiin, jossa hän asui loppuelämänsä. Hän keräsi tanssiaiheisen arkiston ja tanssiin liittyvien esineiden kokoelman joka avautui 1933 museona Les Archives Internationales de la Danse. Osan kokoelmasta hän lahjoitti myöhemmin Ranskan valtiolle, ja se sijoitettiin Pariisin oopperan museoon ja kirjastoon. Omaa balettiseuruettaan ja Euroopan ulkopuolista tanssia koskevan aineiston hän lahjoitti kotimaahansa ja perusti Tukholmaan Dansmuseetin, jolle hän myös testamenttasi omaisuutensa. Mihail Larionov
Vuonna 1913 Larionov perusti rayonismin, joka oli ensimmäinen lähes abstrakti taidesuuntaus Venäjällä. Hän piti yhden miehen esityksen Omega-työpajassa. Vuonna 1915 hän jätti Venäjän ja työskenteli Pariisissa Sergei Djagilevin Ballets russes -seurueen produktioissa. Hän vietti loppuelämänsä Ranskassa, ja hän ja Gotšarova saivat Ranskan kansalaisuuden vuonna 1939. Hän kuoli 82-vuotiaana Pariisin esikaupungissa Fontenay-aux-Rosesissa. Serge Lifar
Vuoden 1930 jälkeen Serge Lifar sai suurta suosiota, joka johtui erityisesti hänen omista balettikoreografioistaan. Näitä olivat erityisesti hänen omat persoonalliset näkemyksensä baleteista "Le Spectre de la Rose" (Ruusu-unelma 1931) ja "L'Après-midi d'un Faune" (Faunin iltapäivä 1935, musiikki Claude Debussy), molemmat alun perin Vatslav Nižinskin rooleja. Natalja Gontšarova
Gontšarova oli Der Blaue Reiter avant-garde-ryhmän jäsen sen perustamisesta alkaen vuonna 1911. Vuonna 1915 hän alkoi suunnitella balettiasuja ja lavasteita Genevessä. Vuonna 1915 hän alkoi työstää suunnitelmasarjaa — "Kuusisiipinen serafi", "Enkeli", "Pyhä Andreas", "Pyhä Markus", "Jeesuksen syntymä" ja muita Sergei Djagilevin balettiin "Liturgia". Gontšarova muutti Pariisiin vuonna 1921 jossa hän suunnitteli joukon lavasteita Djagilevin Ballets russes'lle. Hän myös osallistui vuoden 1921 Salon d'Automneen ja osallistui säännöllisesti Salon des Tuileries'in ja Salon des Indépendants'n näyttelyihin. Ballet Russe de Monte Carlo
Massinen Ballet Russe de Monte Carlo esiintyi varsinkin Yhdysvalloissa. Sen tanssijoihin liittyi Danilovan lisäksi Tamara Toumanova, Alicia Markova, Mia Slavenska, Serge Lifar sekä yhdysvaltalaisia tanssijoita kuten Maria Tallchief. Seurue lakkautettiin 1963. Massine palasi Monte Carloon ja perusti sinne vuonna 1966 ruhtinas Rainierin tuella jälleen uuden seurueen "Ballet de Monte Carlo". Sergei Djagilev
Venäläisen baletin taiteellisena johtajana toimi taidemaalari Léon Bakst. Yhdessä Djagilevin kanssa hän kehitti yhä monimuotoisempia baletteja, ja niissä oli paljon myös show-osioita, joiden tarkoituksena oli vedota tavalliseen yleisöön, huomattavasti vähemmän kuin sofistikoituun aristokratiaan. Balettiyleisö ei nimittäin enää koostunut pelkistä taiteenalan asiantuntijoista ja "balettomaaneista". Varsinkin alkuaikojen ohjelmistolle tyypillisten eksoottisten piirteidensä pohjalta Venäläisellä baletilla oli vaikutus myös taidesuuntaus fauvismin sekä art deco -tyylisuunnan syntyyn. Myöhemmissä teoksissa käsiteltiin baletissa uusia moderneja aiheita, ja Balanchinen "Apollo" aloitti uuden neoklassismiksi kutsutun balettisuuntauksen. Uutta oli myös teosten kokonaistaiteellinen ilme, jossa niin musiikki, liikekieli kuin visuaalinen ilme oli suunniteltu aiheenmukaisiksi ja palvelemaan samaa päämäärää. Ballet Russes'n lavastajina ja pukusuunnittelijoina toimi monia huomattavia ajan avantgardea edustaneita taiteilijoita kuten Benois, Roerich, Gontsarova, Larionov, Picasso, Gris, Braque, Matisse, Derain, de Chirico ja Roualt. Kuvataiteen kulloinkin muodissa olleet virtaukset otettiin heti myös balettipuvustuksen ja -lavastuksen käyttöön. "Parade"ssa oli kubistinen lavastus ja puvut ja "Le Train Bleu"n uima-asut olivat Chanelin suunnittelemia. Myös kirjailija Jean Cocteaulla oli kiinteä yhteys seurueeseen. Jean-Georges Noverre
Noverre pyrki vielä vuonna 1791 Ruotsiin Kustaa III:n hovin balettimestariksi. Hän ei saanut paikkaa ja vetäytyi lopulta 1795 kotiinsa Saint-Germain-en-Layeen. Hän oli tuolloin sairas, ja hänen omaisuutensa ja eläkkeensä olivat huomattavasti pienentyneet Ranskan vallankumouksen takia. Viimeiset 15 vuotta elämästään Noverre käytti "Les Lettres sur la dansen" korjaamiseen ja teatterista kirjoittamiseen. Hän kuoli kotonaan vuonna 1810. Ossi Elstelä
Vuonna 1945 Elstelä lopetti Suomi-Filmin palveluksessa ja aloitti vastaperustetun Iloisen Teatterin johtajana. Teatterin ensinäytös oli revyy "Lähtölaukaus" 21. maaliskuuta 1945. Näytelmä pantiin pystyyn poikkeusoloissa, Elstelä vastasi lavastuksesta, näyttelijöiden rekrytoinnista ja ohjauksesta. Lisäksi hän näytteli kyseisessä revyyssä. Iloinen Teatteri lakkautettiin kesäkuussa 1946. Heti sen jälkeen Elstelä käynnisti kabareen Helsingin Kaivohuoneella ja samana kesänä hän aloitti näytökset myös Pihlajasaaressa. Syyskuussa 1946 Elstelä aloitti Cabaret-Fennian Helsingin Mikonkadulla. Niin ikään vuonna 1946 aloitti toimintansa revyyteatteri Punainen Mylly. Elstelä oli sen kantavia voimia. Hän ohjasi lukuisia revyitä, kuten "Syntiset enkelit" (1945), "Musta kissa" (1946), "Se pyörii sittenkin" (1948) ja "Meksikon pikajuna" (1952). Lisäksi hän ohjasi muun muassa operetin "Rio Rita" (1950) nimiosassa Laila Jokimo. Nizzan karnevaali
Historian tapahtumilla on myös ollut vaikutuksensa Nizzan karnevaalien järjestämiseen. Ensimmäinen ja toinen maailmansota luonnollisesti pilasivat karnevaali-ilon ja estivät kuninkaan karnevaalikulkueen. Vuosien 1914 ja 1939 karnevaalit, joiden teemana olivat "Perseus Pegasuksen selässä" ("Persée sur Pégase") ja "Naurun ja ilon kuningas" ("Roi de la Joie et du Rire"), sujuivat normaalisti, mutta vuosien 1915 ja 1940 karnevaalit peruttiin. Näiden vuosien karnevaaliteemoissa oli mielenkiintoista ironiaa, sillä vuoden 1915 teemana oli "Hullujen kuningas" ("Roi des Fous") ja vuoden 1940 puolestaan "Hulluuden herra" ("Sire de la Folie"). Nimi oli enne vielä kerran vuonna 1991, jolloin teemana oli uudelleen "Hullujen kuningas". Tämäkään kuningas ei koskaan päässyt näyttäytymään, sillä karnevaalit peruttiin Persianlahden sodan aiheuttamassa iskujen pelossa. Baletti
Djagilev löysi yhä uusia koreografikykyjä ryhmälleen: Léonide Massine kunnostautui luonnebaleteissa ja Bronislava Nižinska (Nižinskin sisar) muun muassa sofistikoidulla baletillaan "Les Biches" (1924) Francis Poulencin musiikkiin. Djagilevin Ballet Russestä tuli kansainvälinen ryhmä, joka oli kuuluisa yhtä lailla innovatiivisesta musiikistaan ja visualisoinneistaan kuin tanssistaan. Gazette des Beaux-Arts
Oltuaan yli 140 vuotta maailmanlaajuinen taidehistoriallinen lehti "Gazette des Beaux-Arts" lakkasi ilmestymästä 2002, vuosi Daniel Wildensteinin kuoleman jälkeen. Hänen sukunsa hankki lehden omistukseensa 1928, ja hän oli ollut sen johdossa vuodesta 1963. Ballets russes
Ballets russesin ensimmäinen kausi oli Châtelet-teatterissa 18. toukokuuta – 19. kesäkuuta 1909. Seurue saapui tämän jälkeen Pariisiin joka vuosi samaan aikaan, aluksi Châtelet-teatteriin ja myöhemmin myös muihin teattereihin. Vuodesta 1911 alkaen baletti esiintyi myös Roomassa, Wienissä, Genèven Suuressa teatterissa, Barcelonassa ja Madridissa. Seurue teki kiertueen myös Etelä-Amerikassa vuonna 1913 ja Yhdysvalloissa vuonna 1915. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen seurue esiintyi Belgiassa vuosina 1922–1928, Lausannessa ja Bernissä vuonna 1923 ja Alankomaissa vuonna 1924. Baletti
Ranskassa Serge Lifar, Djagilevin Baletin viimeinen miestähtitanssija, johti vuosia Pariisin Oopperan balettia. Hänen rinnalleen nousi uusia kapinallisia, jotka perustivat omia ryhmiään, kuten Roland Petit ja Maurice Béjart. "Tanskan Kuninkaallinen Baletti" modernisoi treenausmetodiaan ja ohjelmistoaan 1950-luvulla samalla taistellen perinteensä säilyttämisen puolesta. Ruotsissa Kurt Joossin kouluttama Birgit Cullberg perusti oman, ei niin klassisen, ryhmänsä samalla, kun sikäläinen "Kuninkaallinen Baletti" haki uutta intoa ulkomaisista opettajista ja koreografeista. Saksassa baletti ei ollut koskaan ollut kovin voimakas ja siellä turvauduttiin tuontikoreografeihin kuten eteläafrikkalaiseen John Crankoon "Stuttgartin Baletissa". Rudolf Nurejev loikkasi Neuvostoliitosta länteen ja hänet kiinnitettiin Englantiin "Royal Ballet'hin", jolle hänen tulonsa antoi pirirstysruiskeen. Englantilainen tyyli levisi myös Kanadaan, kun Celia Franca lähti sinne johtamaan "Kanadan Kansallisbalettia" 1951 jättäen näin Ninette de Valois'n. Baletti
Erityisesti venäläinen baletti on tunnettu saavutuksistaan, sillä maalla on pitkät tanssiperinteet ja baletti on siellä arvostettua. Muita tärkeitä balettimaita ovat Ranska, Britannia ja Yhdysvallat. Tanskassa on säilynyt omaleimainen Bournonville-traditio, joka on perua romantiikan ajan baletista. Aiemmin baletti oli eurooppalainen ilmiö, mutta on nykyään levinnyt kaikkialle maailmaan. Perinteisten vanhojen teosten ohella balettiryhmien ohjelmistoissa on modernimpaa tyyliä edustavia nykybalettiteoksia ja toisaalta nykytanssigenreen kuuluvien koreografien töitä. Itse asiassa tarkkaa rajaa näiden tyylien välille onkin vaikea vetää. Suomessa ainoastaan Suomen Kansallisoopperan yhteydessä Helsingissä toimivalla Kansallisbaletilla on ohjelmistossaan perinteisiä klassisia balettiteoksia. Kansallisbaletti on perustettu vuonna 1921. Winnaretta Singer
Singer tuki suurilla summilla impressaario Sergei Djagilevin johtamaa Ballets russes -balettiseuruetta erityisesti vuoden 1908 esityskaudella, joka merkitsi useiden venäläisen baletin suurten nimien läpimurtoa Länsi-Euroopassa. Singerin rahoittamia tilaustöitä olivat muun muassa Stravinskyn oopperat "Renard", "Oedipus Rex" ja "Perséphone", Darius Milhaudin ooppera "Les Malheurs d’Orphée", Satien lauluteos "Socrate", Nicolas Nabokovin ooppera "Job", Kurt Weillin 2. sinfonia sekä Francis Poulencin konsertot pianolle ja uruille. Singer tuki myös taidemaalareita, kuten Jacques-Émile Blanchea, Josep Maria Sertiä ja Romaine Brooksia, ja esiintyviä muusikkoja kuten Clara Haskilia ja Renata Borgattia. Hän rahoitti musiikkipedagogi Nadia Boulangerin orkesterin perustamisen. Baletti
Pariisin "Saison Russe" 1909 sai jatkoa 1910, jolloin ohjelmistossa oli Fokinin uusversio teoksestaan "Le Carnaval" Schumannin musiikkiin, "Schéhérazade" ja "Tulilintu", johon Djagilev tilasi musiikin Igor Stravinskilta. Djagilevin balettiryhmä kukoisti aikana, jolloin kuninkaallinen suojelu taiteelta oli kuolemassa, mutta valtiollinen tai yksityisten säätiöiden tuki ei vielä ollut muotoutunut. Niinpä hänen luomansa hyvät suhteet eurooppalaiseen yläluokkaan olivat kullanarvoiset ja pelastivat hänet monesti konkurssilta. Djagilevin baletti tunnetaan myös nimellä Venäläinen baletti, Ballets russes. Boris Lisanevitš
Yhdeksänvuotiaana Boris meni Odessan kadettikouluun. Vuonna 1924 hän muutti Ranskaan. Monte Carlossa hän meni naimisiin balettitanssija Kira Štšerbachevan kanssa. Kiran kautta Boris liittyi Sergei Djagilevin johtamaan Ballets russesiin, jossa hän oli vuoteen 1929. Tämän jälkeen Boris esiintyi muun muassa Etelä-Amerikassa, Lontoossa ja Milanossa. Jorge Donn
VUonna 1980 Jorge Donn sai XX. vuosisadan Baletin taiteellisen johtajan tehtävät, ja Bèjartin jätettyä riitojen vuoksi Brysselin ja lähdettyä Lausanneen Donn perusti oman balettiseurueensa Europe Balletin, joka toimi kuitenkin vain muutaman kuukauden ajan. Hän päätti seurata Béjart’n toimintaa ja muutti myös Lausanneen. SIellä hän loi vuonna 1990 uudelleen suuren menestyksensä "Nijinsky"-baletin, joka kertoo balettitanssija Vatslav Nižinskistä. Pari vuotta tämän suurtyön jälkeen Donn kuoli AIDS:iin. George Balanchine
Tanssista sanomaa etsiville hän vastaa: "Baletti on kuin ruusu. Me ihailemme sen kauneutta, mutta emme kysele mitä se tarkoittaa." Baletti on tunteellinen taide vain liikuttaessaan kauneudellaan ja painopiste on tarinan sijaan ihmisruumiin kolmiulotteisessa plastisuudessa. 1900-luvun taidemusiikki
Stravinsky ajautui uusklassismiin erikoisella tavalla. Baletinjohtaja Sergei Djagilev oli pyytänyt häntä orkestroimaan Giovanni Battista Pergolesin musiikkia tulevaan balettiin. Syntynyt baletti "Pulcinella" (1920) ei osoittanut tippaakaan kunnioitusta Pergolesin sävelmateriaalille, sillä se oli höystetty uudenaikaisin sointu- ja rytmivaihdoksin ja kuulosti siksi enemmänkin Stravinskylta. Saamaansa kritiikkiin Stravinsky vastasi toteamalla, että rakkaus musiikkia kohtaan on luova voima, mutta kunnioitus vain kahlitseva. Vaikka esteettinen näkökulma olikin aivan uusi, Stravinskyn tuotantoa seuraavat 30 vuotta hallinnut uusklassismi ei merkinnyt tavattoman suurta murrosta sävellysteknisesti: Stravinsky vain siirtyi käyttämään viitekehyksenä klassista musiikkia venäläisen kansanmusiikin sijaan. Stravinskyn tyylille oli ominaista liian tunteellisuuden välttäminen, hillitty tyyli ja objektiivisuus vastakohtana esim. Schönbergin ekspressionismille. Tämä tulee esille varsinkin oratoriossa "Oedipus Rex" (1927) jonka tekstin Stravinsky käännätti latinaksi etäisyyden korostamiseksi. Stravinsky käyttää kulmikkaita ja hillittyjä muotoja ilmaisemaan oratorion ankaran juhlallista sisältöä, ja tuloksena on rituaalinomaisen staattinen teos. Olga Spessivtseva
Olga Spessivtseva (Ольга Алекса́ндровна Спеси́вцева (18. heinäkuuta 1895 – 16. syyskuuta 1991) oli venäläinen balettitanssija. Hän esiintyi Pietarissa Mariinski-teatterissa vuodesta 1916 ja Pariisin oopperassa vuosina 1924-1932. Aina välillä hän oli mukana Sergei Djagilevin Ballets russes-seurueen kiertueilla Yhdysvalloissa, Lontoossa, Monte Carlossa ja Pariisissa. Hänen huomattavia roolejaan olivat Djagilevin Prinsessa Ruususen nimiosa vuonna 1921 ja George Balanchinen La Chatte vuonna 1927. Jacqueline Bisset
Siviilisäädyltään Bisset on naimaton. Hänellä oli suhde venäläiseen balettitanssijaan Aleksandr Godunoviin, mutta se päättyi vuonna 1988. Godunov kuoli alkoholismin ja hepatiitin aiheuttamiin komplikaatioihin vuonna 1995. Archives Internationales de la Danse
Lehti lakkasi ilmestymästä 1935, mutta yhdistyksen toiminta jatkui vuoteen 1951, jolloin Rolf de Maré päätti kääntää lehteä ja luovuttaa merkittävät kokoelmansa Pariisin oopperan kirjastolle. Ballets suédois'n omaisuuden hän jätti perinnöksi Tukholman Dansmuseetille. Helsingin Työväen Teatteri
1930-luvun laman myötä Sörnäisten Työväen Näyttämö ajautui taloudellisiin vaikeuksiin, minkä johdosta Aarne Salonen erosi johtajan tehtävästä vuonna 1930 ja siirtyi näyttelijäksi Porin Teatteriin. Uudeksi johtajaksi valittiin sisällissodan jälkeen Yhdysvaltoihin pakolaiseksi lähtenyt Aarne Orjatsalo, joka oli palannut Suomeen vuotta aikaisemmin. Hän vaihtoi ensitöikseen Sörnäisten Työväen Näyttämön uudeksi nimeksi Helsingin Työväen Teatteri, Orjatsalon tarkoituksena oli ilmeisesti laajentaa teatterin 
asiakaspohjaa karsimalla sen paikallista leimaa. Marraskuussa 1930 voimaan tulleiden kommunistilakien myötä työväenliikeen toimintaedellytykset Suomessa heikkenivät ja myös Vallilan työväentalo ja samalla myös Helsingin Työväen Teatteri suljettiin väliaikaisesti. Aarne Orjatsalo onnistui kuitenkin suhteillaan sosialidemokraattisiin kansanedustajiin saamaan luvan näytelmäharjoituksille. Ballets russes
Hänen seuraavaa balettiaan "Jeux" (1913, säv. Claude Debussy, lavastus ja puvut: Bakst) pidetään ensimmäisenä, jonka aihe on nykyaikainen: kolmen tennispelaajan vaihtelevat suhteet. Molemmat aiemmat teokset jäivät kuitenkin seuraavan varjoon: "Le Sacre du Printemps" ("Kevätuhri"). Stravinskin säveltämä teos oli rytmisesti vaikea, ja Nižinskiä avustamaan kutsuttiin Marie Rambert Émile Jaques-Dalcrozen koulusta. Teosta esitettiin vain seitsemän kertaa Pariisissa ja Lontoossa, minkä jälkeen se katosi. Teoksen liikekieli oli aivan uudenlaista, Nižinski muun muassa käytti jalkojen sisäänkierrettyjä asentoja. Sekä uudenlaisen liikkeen että Stravinskin musiikin vuoksi baletti aiheutti myrskyisän skandaalin Pariisissa, mutta otettiin vakavasti Lontoossa. Baletti
Ludvig XIV rakasti tanssimista ja sai joidenkin lähteiden mukaan nimensä ”Aurinkokuningas” esitettyään aurinkoa "Ballet de la Nuit" -teoksessa 1653. Hän jatkoi tanssimista baleteissa vertauskuvallisissa rooleissa vuosien ajan. Hän kiinnitti huomattavia taiteilijoita hoviinsa, ja baletti kohosi korkeammalle tasolle kuin aiemmin. Italialainen muusikko Jean-Baptiste Lully (1632–1687) nousi nopeasti kuninkaan suosikiksi ja vaikutti merkittävästi sekä oopperan että baletin kehitykseen. Lullyn balettimestari Pierre Beauchamp (1636–1705) kehitti nykyäänkin käytössä olevat jalkojen viisi perusasentoa. Hän suunnitteli tanssit moniin niin sanottuihin komediabaletteihin. Beauchampin hovibaletit sovitettiin usein jostain antiikin myyteistä, ja ne koostuivat kohtauksista, joissa yhdistyivät (usein runomittainen) puhe, musiikki ja tanssi. Esitykset siirtyivät pian hovista teatteriin. Académie Royale de Musiqueen lisättiin vuonna 1672 (nyk. Pariisin ooppera) tanssikouluosasto kouluttamaan taiteilijoita uusiin oopperabaletteihin, joita ohjattiin teattereissa. Näin tanssiesiintyminen alkoi siirtyä ammattitanssijoille. Ballets russes
Djagilevin vaikeudet saada ryhmälle esiintymisiä kasvoivat, eikä vuonna 1918 tehty yhtään uutta teosta. Djagilev kiirehti Massinea tekemään baletin Gioachino Rossinin musiikkiin, josta lopulta tuli "La Boutique Fantasque" (1919, lavastus ja puvut: Derain) ja hän toivoi myös espanjalaista balettia Manuel de Fallan musiikkiin. Espanjalaisissa tansseissa Massinea auttamaan ryhmään kutsuttiin flamencotanssija Felix ja he matkustelivat ympäri Espanjaa tutustuen sen taiteeseen ja musiikkiin. Tästä syntyi teos "Kolmikolkkahattu" (1919, lavastus ja puvut: Picasso). Näiden kahden teoksen avulla Djagilev valloitti Lontoon uudelleen 1919 kesällä. Suomen Kansallisooppera ja -baletti
Suomalainen Ooppera oli jatkuvasti rahavaikeuksissa, vaikka laulajien palkat olivat pienet ja vaikka Edvard Fazer ei ottanut laitoksen johtamisesta lainkaan palkkaa. Keväällä 1925 toiminta jouduttiin keskeyttämään. Jatkamaan päästiin seuraavana vuonna, kun asetusmuutoksella sallittiin raha-arpajaisten järjestäminen oopperan rahoittamiseksi. Rahapulasta huolimatta Suomalainen Ooppera esitti uusia kotimaisia oopperoita, joista menestyneimmäksi nousi 1924 kantaesitetty Leevi Madetojan "Pohjalaisia". Suomalainen Ooppera pyrki seuraamaan aikansa oopperavirtauksia ja esitti esimerkiksi Ernst Křenekin "Jonny spielt auf" vain vuoden päästä sen ensiesityksestä. Baletti
Alun perin Lincoln Kirsteinin kutsumana Amerikkaan lähti myös George Balanchine. 1946 he perustivat "Ballet Society"n, josta kaksi vuotta myöhemmin tuli "New York City Ballet". Balanchine toi mukanaan "neoklassisen" tyylinsä, joka perustui traditionaaliseen tekniikkaan ja musiikin rakenteesta kumpuavaan liikkeeseen ilman erityistä tarinaa. Abstraktin tanssin tarkoitus oli vain näyttää puhtaan akateemisen liikkeen kauneus. Jopa lavastus jäi pois ja puvustuksena oli pelkkä treeniasu – sekä taloudellisista että esteettisistä syistä. Laihat ”hammastikunmuotoiset” ballerinat inspiroivat Balanchinea ja hän harjoitti tanssijansa nopeiksi ja täsmällisiksi. Britit kuvasivat heitä ”atleettisiksi” ja ranskalaiset puhuivat ”frigidistä tyylistä”. Balanchine täydensi "New York City Ballet’n" ohjelmistoa vuosittain. Useimmat teoksista olivat abstrakteja ja monet Stravinskyn musiikkiin. Jerome Robbins liittyi ryhmään 1949 ja on myös osaltaan laajentanut ryhmän ohjelmistoa. Hänen myöhäisemmät työnsä kuten "Dances at a Gatherin" (1969) ja"Goldberg Variations" (1971) poikkeavat Balanchinen teoksista inhimillisten suhteiden kuvauksellaan, vaikka ovatkin puhdasta tanssia. Romantiikka
Baletissa vallitsi 1830–1850-luvuilla romanttinen tyylisuuntaus. Sille olivat tyypillisiä taruolennoista tai eksoottisista maista kertovat tarinat. Romantiikan aikana myös naistanssijoiden rooli korostui ja omaksuttiin uusi emotionaalisesti latautunut tanssityyli. Romanttisen baletin suuria keksintöjä olivat ballerinojen varvastanssin muuttuminen taiteelliseksi tehokeinoksi ja kaasuvalojen käyttö näyttämötehosteena. Kuuluisimpia romanttisen baletin teoksia on "Giselle", jonka sävelsi Adolphe Adam. Romanttinen baletti vakiinnutti ballerinan esiintymisasuksi valkoisen tiukkamiehustaisen hihattoman, pohjepituisen tyllihameen (tutu), sukkahousut ja balettitossut. Tanskassa on vielä nykyään säilynyt lähinnä romanttista balettia muistuttava Bournonville-tyyli. Thérésa Tallien
Barras lopetti suhteen madame Tallienin kanssa vuonna 1799, koska sen tulo yleiseen tietoon haittasi Barrasin mainetta. Madame Tallienin seuraava rakastaja oli Ranskan rikkaimpana miehenä tunnettu liikemies Gabriel-Julien Ouvrard. Hän sai viimein avioeron Jean-Lambertista vuonna 1802. Vallan keskittyessä Napoleonille madame Tallien menetti vähitellen vaikutusvaltansa, sillä hän oli Barrasin entisenä rakastajattarena Napoleonin epäsuosiossa. Vuonna 1805 hän nai kreivi François-Joseph-Philippe de Riquet-Caramanin, joka hieman myöhemmin peri enoltaan Chimayn ruhtinaan arvon. He muuttivat asumaan Chimayn linnaan François’n entisen ruhtinaskunnan alueelle, joka kuului vuodesta 1815 Alankomaihin ja vuodesta 1830 itsenäistyneeseen Belgiaan. Chimayssa Thérésa tuli tunnetuksi harjoittamastaan hyväntekeväisyydestä. Monet tunnetut muusikot ja säveltäjät, muun muassa Luigi Cherubini, vierailivat hänen luonaan. Hän kuoli maksatautiin 61-vuotiaana vuonna 1835. Ballets russes
Massine teki vielä kolme uutta balettia ryhmälle 1920, "Le Chant du Rossingnolin" ("Satakielen laulu"), "Pucinellan" ja oopperabaletin "Le Astuzie Femminili", joka myöhemmin tunnettiin yksinäytöksisenä balettina "Cimarosiana". Hän teki myös uuden version "Kevätuhrista", mutta jo 1921 keväällä Massine oli vuorostaan – muun muassa avioitumisensa johdosta – joutunut Djagilevin epäsuosioon ja halusi työskennellä muualla. Hän palasi vielä ajoittain seurueeseen sen olemassaolon aikana. Maurice Béjart
Vuonna 1987 Le Monnaien teatterin johtaja Gerard Mortier ajautui avoimeen konfliktiin Maurice Béjartin kanssa. Ollessaan kiertueella Pietarissa Béjart päätti olla palaamatta Belgiaan. Vähän myöhemmin Philip Morris -säätiö kutsui Béjartin pysyvästi Sveitsin Lausanneen, jossa säätiö pitää päämajaansa. Näin Béjart lopetti XX:n vuosisadan baletin toiminnan ja perusti Lausanneen uuden tanssiryhmän, jolle hän antoi nimen Béjart Ballet Lausanne. Proletkult
Proletkultin pyrkimykset säilyttää itsenäisyytensä suhteessa kommunistipuolueeseen johtivat sen liittämiseen Venäjän valistusasiain kansankomissariaatin alaisuuteen Leninin aloitteesta vuonna 1920. Järjestön toiminta alkoi hiipua vuonna 1922. Vuodesta 1925 lähtien Proletkult oli osa ammattiliittoja kunnes se vuonna 1932 lakkautettiin kokonaan. Vastaavia järjestöjä perustettiin 1920-luvun alussa myös Britanniaan, Saksaan ja muihin maihin, mutta ne lopettivat pian toimintansa. Ballets russes
1925 Massine palasi tekemään "Zéphyre et Floren" (säv. Vernon Duke). Siinä tanssi myös nuori Serge Lifar, josta tuli Ballets russe'n viimeinen suuri miestanssija – ja myöhemmin Pariisin oopperan baletin johtaja. Massinen hilpeä satama-aiheinen "Les Matelots" syntyi Auricin musiikkiin, lavastus ja puvut olivat Pedro Prunan. Mutta seuraavaan uuteen teokseen "Barabau" (säv. Rieti, lavastus ja puvut: Utrillo) löytyi vielä yksi uusi koreografikyky: George Balanchine. Baletti
Yksi merkittävistä emigranteista Venäjältä 1900-luvun alussa oli Anna Pavlova (1881–1931). Hän ei niinkään tehnyt syvällisiä uudistuksia, mutta esiintyi maailmanlaajuisesti ja ihastutti yleisöjä kaikkialla. Jo Pietarissa hänen repertuaariin oli kuulunut klassisista baleteista muun muassa "Giselle", "Prinsessa Ruusunen", "Raymonda", "Paquita", "Esmeralda", "Le Corsaire", "La Bayadère". Vaikka hän esiintyikin Djagilevin ensimmäisissä Pariisin näytöksissä, hän halusi toimia itsenäisesti ja valita esiintymisensä ja partnerinsa. Kaikkialla hän jätti tanssillaan lähtemättömän vaikutelman, vaikka koreografiat eivät aina olleet kummoisia. Pavlovan tanssin laatu oli kuitenkin aina erinomaisen moitteetonta. Serge Lifar
Hän toimi 16 vuotta Pariisin oopperassa, aluksi ensitanssijana ja sittemmin balettimestarina. Hän aloitti viikoittaiset balettiesitykset ja salmalla uuden tavan esittää balettia itsenäisissä näytöksissä, ei vain oopperan täydentäjänä. Vuoden 1944 saksalaismiehityksen päätyttyä Lifar sai kuitenkin lähteä Pariisin oopperasta. Syynä oli liiallinen saksalaismielisyys tai liian läheiset suhteet saksalaisen miehitysjohdon kanssa. Potkujen jälkeen hän ryhtyi johtamaan "Ballet Russe de Monte Carlo"a. Sittemmin hän kuitenkin palasi takaisin Pariisin oopperaan. Leningradin suomalainen teatteri
Leningradin muiden kansallisten teatterien tavoin suomalaisen teatterin toiminta oli tappiollista ja sen rahoitus jatkuvasti riittämätöntä. Teatterilla oli myös muita ongelmia: sen suomalainen repertuaari oli ideologisesti epäilyttävää, se toimi Neuvostoliittoon vihamielisesti suhtautuvan valtion kielellä ja monet sen työntekijöistä olivat ulkomaalaisia tai heillä oli yhteyksiä ulkomaille. Esiintymismatkat rajavyöhykkeelle herättivät epäilyksiä ja lopulta myös suoranaisia syytöksiä vakoilusta. Stalinin vainojen yhteydessä vuonna 1937 pidätettiin teatterin johtajat Kettunen ja Tammi sekä kolmetoista yhteensä kahdeksastatoista näyttelijästä. Viimeiseksi esitykseksi jäi Molièren "Tartuffe" Leningradin suomalaisessa keskikoulussa 23. lokakuuta 1937. Leningradin suomalainen teatteri lakkautettiin kaupungin muun kansallisen kulttuuritoiminnan tavoin vuodenvaihteessa 1938. Sen työntekijöistä teloitettiin yhteensä 12 henkilöä. G. I. Gurdjieff
Vaikka Gurdjieffin kehittämät liikesarjat eivät edustaneet perinteisen baletin tai eurytmiikan muotoja, niin venäläinen baletti-impressaari Sergei Djagilev koetti turhaan taivutella Gurdjieffia tuomaan "Pyhät Tanssit" uutuusnumeroksi Ballets russesin esityskaudelle. Sandro Akhmeteli
Akhemetlin suhde vastaperustettuun Georgian neuvostohallintoon oli vaikea. Vaikka Akhmeteli oli vallankumouksellinen ja vasemmistolainen, hänen kokeellisuutensa ja ekspressionisminsa eivät juurikaan sopineet bolševikkien doktriineihin. Vuoden 1924 neuvostovastaisen kansannousun aikana hänet pidätettiin lyhyeksi aikaa ja kuulusteltiin ryhmänsä johdosta. Salainen poliisi tuomitsi sen mahdolliseksi salaliitoksi. Akhmetelin täytyi hajottaa Durudži Lavrenti Berijan painostuksesta vuonna 1927, mutta hänen menestyksensä toi hänelle turvaa Moskovan silmissä. Hänen taitonsa koreografiassa ja spektaakkelimaisissa massakohtauksissa toivat hänelle kansainvälistä mainetta. Kun hänen mestariteoksensa "Lamara", Grigol Robakidzen näytelmä, oli voittanut palkinnon vuoden 1930 Moskovan draamaolympialaisissa, Akhmeteli ja hänen seurueensa kutsuttiin kiertueelle Yhdysvaltoihin. Tämä hälytti neuvostoviranomaiset. Kun Robakidze oli skandaalimaisesti loikannut Saksaan myöhemmin samana vuonna, Berija aloitti uuden hyökkäyksen Akhmetelia vastaan. Paradoksaalisesti "Lamaran" esittämistä jatkettiin Neuvostoliiton teatteritaiteen saavutusten osoittamiseksi, tosin ilman kirjailijan nimeä näytelmän julisteissa. Akhemeteli tuotti viimeisen merkittävän työnsä Friedrich Schillerin draamaan "Rosvot" perustuen vuonna 1933, mitä seurasi hänen voitonkiertueensa Moskovaan. Jean-Georges Noverre
Ensiesiintymisensä jälkeen Noverre vietti kymmenisen vuotta kiertelevänä tanssijana. Hän suuntasi ensin Berliiniin, missä hän tarinoiden mukaan nauratti Fredrik II Suurta esittämällä aikansa tunnetuimpia ballerinoja. Berliinistä hän jatkoi Marseilleen ja Lyoniin, joissa suunnitteli useita baletteja. Noverre palasi Pariisiin 1754 ja toivoi saavansa paikan Pariisin oopperan balettimestarina. Hän ei päässyt tehtävään, mutta hänet nimettiin Opéra-Comiquen balettimestariksi.
Noverren ensimmäinen merkittävä baletti oli hänen Opéra-Comiqueen suunnittelemansa "Les Fêtes chinoises", jonka ensiesitys oli vuonna 1754. Seuraavana vuonna englantilainen näyttelijä ja teatterinjohtaja David Garrick kutsui Noverren toteuttamaan "Les Fêtes chinoisesin" Drury Lanelle Lontooseen. Ranskan ja Englannin välinen seitsenvuotinen sota oli tuolloin käynnistymässä, mikä aiheutti levottomuuksia baletin viidennessä ja kuudennessa esityksessä, vaikka Garrick pyrki vakuuttamaan, että Noverre oli sveitsiläinen ja tanssijat englantilaisia. Vaikka baletin esityskerrat jäivät kuuteen, Noverre ja Garrick ystävystyivät ja Garrick kutsui Noverrea jopa ”tanssin Shakespeareksi”. Noverre vietti lopulta kaksi vuotta Englannissa ja aloitti tuona aikana kirjoittamaan teostansa "Les Lettres sur la danse et sur les ballets". Taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailut
MM-kilpailut ovat jääneet väliin viitenätoista vuonna. Vuosina 1915–1921 niitä ei järjestetty ensimmäisen maailmansodan vuoksi ja vuosina 1940–1946 toisen maailmansodan vuoksi. Vuonna 1961 kilpailut peruttiin vakavan lento-onnettomuuden vuoksi. Sabena-lentoyhtiön lennon 548 syöksyttyä maahan Brysselissä 15. helmikuuta 1961, surmansa sai yhteensä 73 ihmistä, mukana Prahan MM-kilpailuihin matkalla ollut Yhdysvaltain taitoluistelujoukkue.