Milloin meidän aurinkokuntamme aurinko syntyi?
Hadeeinen aioni
Maa syntyi muun Aurinkokunnan mukana noin 4,567 miljardia vuotta sitten kasautumalla pienistä asteroideista. Nämä olivat alkujaan syntyneet pienistä mineraalipallosista, jotka kasvoivat hitaissa törmäyksissä ensin kiven kokoisiksi, sitten yhä suuremmiksi. Syntynyttä maapalloa pommittivat satoja miljoonia vuosia meteoriitit, komeetat ja asteroidit. Alussa maa pyöri nykyistä nopeammin ja Aurinko oli nykyistä himmeämpi, kirkkaudeltaan vain 70 prosenttia nykyisestä. Aurinkokunnan muodostuminen
Aurinkokunnan muodostuminen tapahtui nykykäsityksen mukaan yli 4,5 miljardia vuotta sitten. Yleisimmän näkemyksen mukaan Aurinkoa ympäröi alussa kaasusta ja pölystä koostuva kiekko, jossa aine virtasi spiraalimaisesti sisäänpäin kaasun kitkan jarrutuksen takia.
Pölyhituset alkoivat törmäillä keskenään. Syntyi ensin kiven kokoisia kappaleita, sitten asteroidien kokoisia planetesimaaleja, ja lopulta pieneten planeettojen kokoisia protoplaneettoja, jotka törmäilivät keskenään niin sanotun oligarkkisen kasvun vaiheessa. Varsinkin jättiläisplaneettojen alueella tapahtui huomattavaa planeettojen vaellusta sisään- ja ulospäin eli migraatiota. Aurinkokunta
Planeettojen etäisyyksien arvioimiseksi on kehitetty Titiuksen–Boden laki. Todellisuudessa kaikki planeetat eivät noudata kaavan antamia etäisyyksiä aivan täsmällisesti.Aurinkokunta syntyi noin 4,6 miljardia vuotta sitten tähtienvälisestä aineesta, kaasusta ja pölystä tiivistymällä. Painovoiman vaikutuksesta tähtienvälinen aine alkoi hiljalleen kasaantua ja pyöriä keskipisteensä ympäri kuumentuen samalla. Kuumeneminen johtui kaasun putoamisliikkeen, pyörimisen ja pyörteisyyden aiheuttamasta kitkasta. Pilvi ylitti kriittisen massan, jolloin pyörimisen keskihakuvoima ja kaasun lämpöliike eivät pysäyttäneet kutistumista.
Kosmologinen todistus
Kosmologi Stephen Hawkingin näkemyksen mukaan kaikkeus on syntynyt ilman jumalan vaikutusta. Hänen mukaansa voidaan nähdä, että alkuräjähdys on ollut johdonmukainen seuraus fysiikan laeista. Kirjassaan "Ajan lyhyt historia" Hawking pitää jumalan olemassaoloa mahdollisena. Vuonna 1992 löydettiin toisesta aurinkokunnasta ensimmäinen tähteä kiertävä planeetta. Tämä sai Hawkingin tarkistamaan käsitystään sikäli että planeetan löytäminen osoitti Hawkingille, ettei ihmisten aurinkokunta ole kaikkeudessa keskeisessä asemassa. Kaikkeutta ei ole luotu vain palvelemaan ihmistä. Maailmanjääoppi
Teorian mukaan aurinkokunnat ovat syntyneet siten, että jättiläiskokoiseen tähteen törmäsi suuri määrä toisen, ammoin kuolleen tähden jääpitoisia jäännöksiä. Seuranneessa räjähdyksessä avaruuteen sinkoutui valtavat määrät vesihöyryä joka tiivistyi jääksi. Jää kasautui aikojen kuluessa planeetoiksi. Yksi muodostuneista aurinkokunnista oli omamme, jossa muinoin oli paljon enemmän planeettoja kuin nykypäivänä. Sen ympärillä on noin kolme kertaa Neptunuksen etäisyydellä oleva rengas, joka koostuu miljoonista jäisistä taivaankappaleista ja jonka näemme Linnunratana. Kosminen taustasäteily
Kosminen taustasäteily syntyi maailmankaikkeuden ollessa noin 380 000 vuoden ikäinen, jolloin 2 900 kelvinin lämpötilassa ensimmäiset atomit syntyivät rekombinaatiossa ytimistä ja elektroneista. Maailmankaikkeus muuttui läpinäkyväksi mahdollistaen näin säteilyn kulun. Säteily, joka alun perin lähti punertavana hohtona koostuen infrapunasäteilystä ja näkyvästä valosta, on punasiirtymän takia muuttunut lyhytaaltoiseksi radiosäteilyksi. Aallonpituus on ehtinyt kasvaa yli tuhatkertaiseksi, eli taustasäteilyn punasiirtymä formula_1. Tässä aaltojen venymisprosessissa säilyi kuitenkin säteilyn ”mustan kappaleen säteilyn” luonne, mikä teoreettisesti voidaan näyttää toteen. Säteilyn spektri on niin sanottu Max Planckin spektraalikäyrä. Sähkön ja elektroniikan historia
Avaruusluotaimia on lähetetty 1960-luvulta lähtien eri puolille aurinkokuntaamme ja sen ulkopuolellekin. Johdatus evoluutioon
Tähtitieteellisten ja geofyysisten todisteiden valossa on arvioitu maapallon syntyneen noin 4,57 miljardia vuotta sitten. Arvioiden mukaan Maa kehittyi elinkelpoiseksi noin 3,8 miljardia vuotta sitten, jolloin elämä ilmeisesti syntyi, mutta ei tiedetä, miltä se näytti. Elämä muodostui yhteenkerääntyneistä makromolekyyleistä, jotka kykenivät ottamaan aineita ja energiaa ympäröivistä elottomista molekyyleistä sekä Auringon säteilystä. Ensimmäiset vakavasti otettavat teoriat elämän synnystä esitettiin 1920-luvulla. Solar Radiation and Climate Experiment
Solar Radiation and Climate Experiment (SORCE) on NASAn Aurinkoa tutkiva satelliitti, joka laukaistiin Pegasus-raketilla avaruuteen 25. tammikuuta 2003. Satelliitti tutkii Auringon vaikutusta maapallon ilmastoon.
315 kg painava satelliitti lentää 645 km korkealla radalla. Sen kehitti Laboratory for Atmospheric and Space Physics (LASP), joka on osa University of Colorado at Boulderia. Stephen Hawking
"Ajan lyhyt historia" -kirjassa Hawking piti jumalan olemassaoloa mahdollisena. Vuonna 1992 löydettiin toisesta aurinkokunnasta ensimmäinen tähteä kiertävä planeetta. Tämä sai Hawkingin tarkistamaan käsitystään. Planeetan löytäminen osoitti Hawkingille, ettei ihmisten aurinkokunta ole kaikkeudessa keskeisessä asemassa. Kaikkeutta ei ole luotu vain palvelemaan ihmistä. Siionin matkalaulut
51 Aurinkomme ylösnousi Jättiläisplaneetta
Useimmat Aurinkokunnan syntyteoriat lähtevät nykyään liikkeelle siitä, että Aurinkoa ympäröi alussa kaasusta, pölystä ja jäähitusista koostunut esiplanetaarinen kiekko. Tässä alkuaurinkosumussa oli lumiraja, jonka sisäpuolella ei ollut jäähitusia korkean lämpötilan takia. Yleensä tutkijat ajattelevat jättiläisplaneettojen syntyneen kasautumalla pienemmistä osasista pitkän ajan kuluessa. Alussa oli pölyhituisia, jotka törmäilivät toisiinsa pienellä nopeudella tarttuen kiinni. Ajan kuluessa syntyi kiven kokoisia, pikkuplaneettojen kokoisia planetesimaaleja jne kappaleita, vaikka osa törmäyksistä saattoikin pilkkoa kappaleita alkkutekijöihinsä. Planetesimaalit kasautuivat keskinäisissä törmäyksissä lopulta planeettojen ytimiksi niin sanotussa karkaavassa kasvussa, jossa isot kappaleet keräsivät pienempiä kappaleita itseensä. Kun planeetan ytimen koko kasvoi kriittisen rajan yli, se alkoi kerätä ympäröivästä esiplanetaarisesta kiekosta kaasua, lähinnä vetyä ja heliumia. Kriittinen raja on 5–15 Maan massaa, mikä saavutettiin ennen karkaavan kasvun loppua. Noin viiden Maan massaisia ytimiä saattoi syntyä 3–8 AU:n etäisyydellä ja 10 Maan massaa 3–7,5 AU:n etäisyydellä. Alussa kaasun kertyminen oli hidasta, mutta tietyssä vaiheessa kertyminen alkoi ruokkia itseään ja kaasun kertyminen esimerkiksi jättiläisplaneettaan oli äärimmäisen nopeaa. Tämä alkoi noin 30 Maan massassa. Aurinko
Kaasukehän ulointa osaa kutsutaan koronaksi. Se muodostuu vielä harvemmasta, mutta hyvin kuumasta plasmasta, jonka lämpötila osittain on yli miljoona astetta, ja se ulottuu monen Auringon säteen verran siitä ulospäin. Etenkin sen ollessa aktiivisimmillaan auringon magneettiset roihupurkaukset irrottavat koronasta ainetta (mm. protuberansseista) massapurkauksina, joissa plasmaa sinkoutuu avaruuteen satojen kilometrien sekuntinopeudella. Varautuneiden hiukkasten törmätessä muutamaa päivää myöhemmin Maan magneettikenttään syntyy revontulia. Koronan plasmasta irtoavia varautuneita hiukkasia, pääasiassa elektroneja ja protoneja, liikkuu siitä poispäin avaruuteen jopa 900 km/s nopeudella. Tämä aurinkotuuleksi kutsuttu ilmiö ulottuu koko aurinkokunnan läpi. Sen hiukkasten ja magneettikentän vaikutuspiirissä olevaa avaruuden osaa sanotaan "heliosfääriksi", jonka rajoilta, noin 50–100 AU:n etäisyydeltä olevasta "heliopaussista" katsotaan tähtienvälisen avaruuden alkavan. Punaisten kääpiötähtijärjestelmien elinkelpoisuus
Aurinkokuntamme synnyn alussa Aurinkoa ympäröi pikkuplaneettavyöhyke, josta planeetat syntyivät. Tätä sanotaan ainekiekoksi. Maapallon kohdalla oli hyvin kuumaa, eikä täällä ollut nestemäistä vettä. Mutta ulompana Aurinkokunnassamme oli vetisiä pikkuplaneettoja lumirajan takana. Näitä ajautui vetovoimavuorovaikutusten takia Maan radalle. Tietokonelaskujen mukaan punaista kääpiötä ympäröivä pikkuplaneettakiekko oli harvempi kuin Aurinkoa ympäröinyt. Tällöin kiekon pikkuplaneetat kohtasivat ja vuorovaikuttivat toisiinsa harvemmin. Niinpä vetisiä pikkuplaneettoja tuli elinkelpoiselle etäisyydelle vähemmän. Lisäksi tällä etäisyydellä ainekiekko oli Maata vastaavaa kiekon osaa kuumempi. Auringonnousu
Maan kiertorata on ellipsin muotoinen, mistä johtuen maan etäisyys auringosta ei ole vakio eikä vastaavasti kiertonopeuskaan ole vakio ympäri vuoden. Kiertoradan epäkeskeisyydestä ja kiertonopeuden vaihtelusta seuraa, että Aurinko joko "edistää" tai "jätättää" viralliseen kellonaikaan verrattuna. Mikäli Auringon sijainti kuvattaisiin samassa paikassa päivittäin keskipäivällä, syntyisi pisteet yhdistämällä kahdeksikkoa muistuttava analemmaksi kutsuttu kuvio. Ilmiö aikaistaa tai viivästyttää auringonnousuaikaa enimmillään noin 15 minuuttia. Käytännössä tämä havaitaan Suomessa siitä, että vuodenvaihteessa päivät näyttävät pitenevän nopeammin iltapuolesta kuin aamusta. Tällöin keskipäivän hetki samoin kuin auringonnousu on siirtynyt keskimääräistä myöhemmäksi. Auringon kulkureitti
Auringon kulkureitti on se reitti, jota pitkin Aurinko kulkee taivaalla Maasta katsottuna. Reitin kulku riippuu leveysasteesta ja vuodenajasta, ja Auringon sijainti reitillä vuorokaudenajasta. Reitin lakipisteessä Aurinko on keskipäivällä. Kesällä reitin lakipiste on korkeimmillaan ja talvella talvipäivänseisauksena 47 astetta kesäpäivänseisausta matalammalla, sillä kääntöpiirien välinen etäisyys on 47 astetta. Auringon korkeus kesäpäivänseisauksena, jolloin Auringon zeniitti on 23,5 astetta pohjoista leveyttä, voidaan laskea leveyspiirin avulla: 90 asteesta eli suorasta kulmasta vähennetään leveyspiirin mukainen asteluku, joka on Helsingin tapauksessa noin 60 astetta pohjoista leveyttä, ja tulokseen lisätään kesäpäivänseisauksen zeniittiaseman mukainen 23,5 astetta. Kesäpäivänseisauksena Aurinko paistaa Helsingissä siis noin 53,5 asteen korkeudelta. Esimerkiksi New York (noin 40,5 astetta pohjoista leveyttä) sijaitsee 19,5 astetta Helsinkiä etelämpänä, ja siten kesäpäivänseisauksena Aurinko paistaa siellä korkeammalta, noin 73 asteen korkeudelta. Maan historia
Maa alkoi syntyä 4,7 miljardia vuotta sitten, kun Auringon syntyessä ylijääneestä materiaalista syntyneet planetesimaalit alkoivat vetää puoleensa hiukkasia ympäröivästä avaruudesta ja muodostaa planeettoja. Maapallo syntyi 4,6 miljardia vuotta sitten. Maasta tuli kiviplaneetta, koska se sijaitsi niin lähellä Aurinkoa; kauempana Auringosta syntyi kaasuplaneettoja. Voyager 1
12. syyskuuta 2013 NASA ilmoitti 36-vuotiaan Voyager 1:n matkanneen jo 19 miljardin kilometrin etäisyydelle Auringosta ja päässeen siten tähtienväliseen avaruuteen asti eli ulos Aurinkokunnastamme. Mittausaineiston perusteella tutkimusryhmä katsoi Aurinkokunnasta poistumisen tapahtuneen 25. elokuuta 2012. Kyseessä on tutkijoiden mukaan suurin ihmiskunnan saavutus avaruudessa sitten Kuuhun laskeutumisen. Asia varmistui, kun luotain lähetti uudenlaista dataa, josta voitiin päätellä luotaimen siirtyneen ulos Aurinkokunnasta. Galileo Galilei
Nykyaikaisen tieteen käsityksen mukaan Galilein näkemykset aurinkokeskisyydestä eivät olleet olennaisen edistyksellisiä. Galilein esittämä malli ei ollut Tykon samanaikaista, kilpailevaa teoriaa tarkempi. Tähtien parallaksi, ensimmäinen Aurinkokunnan ulkopuolinen todiste Maan liikkumisesta, keksittiin vasta 1638. Aurinkokunta
Pölykiekossa hiukkaset sitoutuivat yhä kookkaammiksi kappaleiksi, joista suurimmat saavuttivat lopulta planeettojen mittasuhteet. Kasautuminen oli mahdollista silloin, jos kappaleet eivät törmänneet suurella nopeudella toistensa suhteen. Suurilla nopeuksilla tapahtuvat törmäykset puolestaan pilkkoivat kappaleita ja synnyttivät pölyä, jota muun muassa törmäsi suurempiin kappaleisiin. Syntyi noin 1–10 kilometrin kokoisia planetesimaaleja, jotka kasvoivat ajan kuluessa yhä suuremmiksi. Laskujen mukaan noin miljoonassa vuodessa syntyi yli 100 kilometrin läpimittaisia kappaleita, jotka kasvoivat noin 60 "oligarkiksi", suureksi planeetaksi, joiden välissä kiersi Aurinkoa pienempiä kappaleita. Aurinkokunnan synnyn loppuvaiheessa oligarkkeja törmäili toisiinsa. Kaukana toisistaan olevien oligarkkien radat muuttuivat pitkän ajan kuluessa kohti törmäyksiä, koska hyvinkin etäällä toisistaan olevat planeetat saattoivat häiritä toistensa ratoja. Osa oligarkeista sinkoutui kauas Auringosta keskinäisissä lähiohituksissa: pienempi ohittaja sai ohitettavan kappaleen vetovoimasta vauhtia. 1 eaa.
1 eaa. oli viimeinen vuosi ennen ajanlaskumme alkua. Roomalaisessa kalenterissa se oli vuosi 753 Rooman perustamisesta lukien ("ab urbe condita"), ja se oli tuolloin jo käytetyn juliaanisen kalenterin mukaan karkausvuosi. Alkuräjähdyksen aikajana
Alkuräjähdyksen aikajana kuvaa alkuräjähdyksen jälkeistä maailmankaikkeuden kehittymistä. Tapahtumat ajoitetaan mukanaliikkuvien koordinaattien aikaparametrin mukaan. Havaintojen tukeman teorian mukaan kaikkeus alkoi noin 13,82 miljardia vuotta sitten. Tähänastinen kehitys voidaan jakaa kolmeen päävaiheeseen. Hyvin varhainen ensimmäinen vaihe kesti alle sekunnin. Siinä kaikkeuden hiukkaset olivat korkeammilla energiatasoilla kuin mitä voidaan nykyisillä hiukkaskiihdyttimillä saavuttaa. Tämän vuoksi aikakauden tapahtumien yksityiskohdat ovat pikemminkin alkuräjähdysteoriasta johdettuja valistuneita arvauksia kuin vakiintuneita kokeellisesti todettuja käsityksiä. Seuraava vaihe alkoi, kun hiukkasten energisyys pieneni tasoille, jotka voidaan saavuttaa nykyisessä suuren energian hiukkasfysiikassa. Tässä vaiheessa muodostuivat ensimmäiset protonit, elektronit ja neutronit ja näistä edelleen ytimiä ja lopulta atomeja. Kosmisen taustasäteilyn vapauduttua alkoi rakenteiden muodostumisen vaihe, jonka aikana tähdet, galaksit ja galaksijoukot muodostuivat. Kolmas vaihe on edelleen meneillään ja tulevaisuudesta on esitetty lukuisia valistuneita arvioita. Maan historia
Maan historia alkoi 4,6 miljardia vuotta sitten maapallon syntyessä. Maan historian merkittävimpiä vaiheita ovat olleet suuren kappaleen törmäys 4,5 miljardia vuotta sitten, mikä synnytti maan kiertolaisen Kuun; mannerten, ilmakehän ja merten synty 3,5–4 miljardia vuotta sitten; sekä elämän synty 3,5–4,1 miljardia vuotta sitten. Asteroidivyöhyke
Sitten vuonna 1804 Karl Ludwig Harding löysi Junon ja Heinrich Olbers löysi Vestan vuonna 1807. Monen vuosikymmenen ajan tähtitieteelliset teokset kertoivat aurinkokunnassa olevan 11 planeettaa: Merkurius, Venus, Maa, Mars, Vesta, Juno, Ceres, Pallas, Jupiter, Saturnus ja Uranus. Tilanne muuttui vasta vuonna 1845, kun K. L. Hencke löysi Astraean. Vuonna 1847 löydettiinkin jo kolme uutta asteroidia: Hebe, Iris ja Flora. Vuonna 1851 Marsin ja Jupiterin välillä kiertäviä taivaankappaleita tunnettiin jo 15. Näistä viimeisimpänä löydetty oli Eunomia. Aluksi ne luettiin muiden lailla keskietäisyytensä mukaisessa järjestyksessä Auringosta lukien planeettojen luettelon, ja jokaisella niistä oli oma erityinen symbolinsa. Planeettakuntien synty
Ollakseen pätevä planeettakuntien syntyteorian tulisi selittää eksoplaneettojen kummalliset piirteet. Tähän asti on havaittu yli sata aurinkokunnan ulkopuolista planeettajärjestelmää eli eksoplaneettakuntaa. Ne ovat hyvin erilaisia kuin omamme.
Niihin sisältyy kummalliselta näyttäviä järjestelmiä, joissa jättiläisplaneetta tai -planeetat kiertävät keskustähteään keskimäärin lähempänä kuin Merkurius Aurinkoa. On myös havaittu hyvin soikeilla radoilla kiertäviä planeettoja, jollaisia aurinkokunnassamme ei ole. Niiden radan eksentrisyys on jopa yli 0,8, kun taas aurinkokunnan planeettojen eksentrisyys on tyypillisesti alle 0,1. Eläinkunta
Vanhimmat elämään viittaavat löydöt (sinibakteerien muodostamat stromatoliitit) ovat peräisin eoarkeeiselta kaudelta eli noin 3,5–3,8 miljardin vuoden takaa ja ensimmäiset happea tuottavat solut kehittyivät geologisessa mielessä erittäin nopeasti, vain muutama sata miljoonaa vuotta myöhemmin. Maapallo oli tuolloin noin yhden miljardin vuoden ikäinen. Ennen kuin Maa oli täyttänyt kolme miljardia vuotta, kaikki elävät organismit olivat prokaryootteja eli esitumallisia. Niiden solurakenne on hyvin alkeellinen, sillä niiltä puuttuvat monimutkaiset soluelimet eikä niillä ole kotelon ympäröimää tumaa, vaan sen genomi on hajallaan solulimassa. Aurinkokunnan syntyteorioiden historia
Uuden ajan murros loi esille vallankumouksen tieteessä, jonka myötä ilmiöiden synnylle alettiin etsiä syytä. 1700-luvulla esitettiin ensi kertaa ajatus, että Aurinko ja planeetat ovat syntyneet tähtienvälisestä kaasusta tiivistymällä. Tätä oletusta kutsutaan nebulaarihypoteesiksi eli sumuteoriaksi. Sen esitti ensimmäisenä ruotsalainen tutkija ja mystikko Emanuel Swedenborg. Saksalainen filosofi Immanuel Kant kehitti teoriaa edelleen, mutta tieteellisempi siitä tuli vasta ranskalaisen matemaatikon Pierre Laplacen muokattua sitä. Laplacen teoriassa nopeasti pyörivästä auringosta olisi irtautunut sumunriekaleita, jotka olisivat tiivistyneet planeetoiksi oman painovoimansa ansiosta kutistumalla. Laplacen muotoilema teoria oli ristiriitainen eikä selittänyt tyydyttävästi Aurinkokunnan syntyä. Teoria oli ristiriidassa muun muassa Auringon ja planeettojen havaitun impulssimomentin kanssa. Jan Oort
Oort erikoistui komeettojen ratalaskelmiin. Hän löysi kaukaa aurinkokuntamme ulkolaidoilta vuonna 1950 Oortin pilven, jonka arvioidaan sisältävän jopa 1 000 miljardia komeettaa tai muuta aurinkokunnan pienkappaletta. Oortin pilveä pidetään Auringon läheisyyteen aika ajoin harhautuneiden komeettojen ehtymättömänä varastona. Oortin pilven etäisyydeksi on laskettu jopa satatuhatta Maan aurinkoetäisyyttä (AU, 150 miljoonaa kilometriä). Minimimassainen aurinkosumu
Minimimassainen aurinkosumu (, MMSN) on aurinkokunnan syntyteorioissa kevein mahdollinen kaasusumu, josta planeetat voivat syntyä. Mininimassaisen alkuaurinkosumun massa on 1,011 Auringon massaa. Joidenkin sumun tiheysjakaumaan pohjautuvien matemaattisten mallien mukaan planeettojen rakennusaineen minimimassa olisi ollut 1,02 Auringon massaa. Ksenofanes
Ksenofanes pyrki poistamaan mystisyyden erilaisista taivaankappaleista ja -ilmiöistä. Aurinko, kuu ja tähdet olivat hänen mukaansa tulessa olevia pilviä, samoin pyrstötähdet ja meteorit. Myös sateenkaari oli vain värikäs pilvi. Tähdet sammuivat joka aamu ja syttyivät taas yöksi. Samoin aurinko syntyi joka aamu uudestaan, kun tulessa olevat osaset kerääntyivät yhteen. Tämä mahdollisti sen, että maanpiirin eri alueilla oli omat auringot ja kuut. Auringon­pimennykset ovat seurausta siitä, että aurinko siirtyy alueelle, jossa ei asu ketään, ja katoaa näin ikään kuin maan koloon. Aurinkolevy
Aurinkolevy (tai aurinkokompassi) on tähtinavigoinnissa käytetty työkalu, jota ainakin viikinkien tiedetään käyttäneen auringon avulla tapahtuvaan navigointiin jo ainakin 800-luvulla. Asteroidivyöhyke
Kaikki päävyöhykkeen asteroideista eivät kierrä Aurinkoa yksinään, vaan joillain niistä on myös oma kiertolaisensa eli oma kuu. Ensimmäinen löydetty päävyöhykkeen asteroidin kuu oli 243 Idan kuu Dactyl, jonka Galileo-luotaimen tutkijat löysivät vuonna 1994. Myöhemmin asteroidien kuita on löydetty lisää, esim. 22 Kalliopella on kuu nimeltä Linus. Joillain päävyöhykkeen asteroideista kuten 45 Eugenia, 87 Sylvia ja 93 Minerva on kaksi kuuta. Ussherin–Lightfootin kalenteri
Ussherin–Lightfootin kalenteri on 1600-luvulta peräisin oleva maailman historian ajanlasku, jonka muotoili Raamattua tulkitsemalla James Ussher, Irlannin anglikaanisen kirkon arkkipiispa nykyisessä Pohjois-Irlannissa. Ajanlasku julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1650. Se tunnetaan siitä, että monet nykyajan kreationistit lainaavat sen laskelmia, joiden mukaan maailma luotiin vuonna 4004 eaa. Oinas (tähdistö)
Oinas (latinaksi "Aries", genetiivi "Arietis") on pienehkö pohjoistaivaan tähdistö Kolmion alla ja Härän länsipuolella. Oinas on eläinradan ensimmäinen tähdistö, jossa aurinko sijaitsi kevätpäiväntasauksen aikaan yli 2000 vuotta sitten. Maan prekession takia kevättasauspiste on siirtynyt Kalojen tähdistöön. Kello
Ensimmäinen käyttöön otettu ajan mittari oli maahan pystytetty keppi, jonka avulla ihmiset saattoivat päätellä varsin tarkasti, kuinka suuri osa päivästä oli kulunut ja paljonko oli vielä jäljellä ennen auringonlaskua. Tikku heitti maahan varjon, joka liikkui sitä mukaa kuin Aurinko taivaalla. Tästä alkeellisesta ajanmittarista kehitettiin noin 3500 eaa. aurinkokello, joka oli ensimmäinen varsinainen kellotyyppi. Siinäkin oli uloke, jonka varjo liikkui auringon mukaan pyöreällä, kahteentoista sektoriin jaetulla alustalla. Nämä sektorit vastasivat päivän kahtatoista tuntia, joskaan tuohon aikaan tunti ei ollut vielä vakiintunut käsite. Tämän vuoksi päivän, ja niin ollen myös tuntien, pituus vaihteli muun muassa vuodenaikojen mukaan. Aurinkokello oli pitkään hallitseva ajanmittari, mutta siitä tekee epäkäytännöllisen se, että sen toimivuus on kiinteästi sidottu Auringon valoon. Jos taivas on pilvinen tai on yö, ei aurinkokelloa voi käyttää, koska Auringon valo ei heitä varjoa. Ceres
Ceres on luultavasti protoplaneetta, joka syntyi 4,57 miljardia vuotta sitten asteroidivyöhykkeellä. Kun suurin osa sisemmän aurinkokunnan protoplaneetoista yhdistyi toisten protoplaneettojen kanssa ja muuttui tavallisiksi planeetoiksi, Ceresille ei kuitenkaan käynyt niin. Toinen mahdollinen protoplaneetta, Vesta, on pienempi, ja se joutui alkuvaiheissaan kahden suuren törmäyksen kohteeksi. Toisen teorian mukaan Ceres syntyi Kuiperin vyöhykkeellä ja siirtyi asteroidivyöhykkeelle. Planeettakunta
Aurinkokunta on laajempi nimitys, johon kuuluu planeettojen lisäksi itse Aurinko ja pienkappaleet, joita ovat pikkuplaneetat (niitä ovat esim. planeettakuntien sisäosien usein kiviset kohteet eli asteroidit, ulkolaitojen jäiset kappaleet, kuten Aurinkokunnan transneptuniset kohteet sekä myös kääpiöplaneetat, joka voivat olla joko suuria asteroideja tai suurimpia jäisistä ulkolaitojen kohteista.), komeetat ja meteoroidit. 1990-luvulta alkaen on löydetty toisia eksoplaneetoista koostuvia planeettakuntia, jotka kiertävät kaukaisia tähtiä. Parker-aurinkoluotain
Luotain on saanut nimensä fyysikko Eugene Parkerin mukaan. Hän täytti vuoden 2018 kesäkuussa 91 vuotta. Tämä on ensimmäinen kerta, kun Nasa on nimennyt laitteensa vielä elävän henkilön mukaan. Parker oli ensimmäinen, joka vuonna 1958 näytti toteen, että aurinkotuulen vaikutus ulottuu Maahan asti. Parkeria ei ensin uskottu, ja pian sen jälkeen neuvostoliittolainen Luna-luotain mittasi aurinkotuulen nopeuden. Voyager 1 -luotain on mitannut aurinkotuulta vielä 18 miljardin kilometrin päässä Auringosta. Myös Mariner 2 mittasi aurinkotuulta, kun se vuonna 1962 matkasi Venukseen. Himmeä nuori aurinko -paradoksi
Himmeä nuori aurinko -paradoksi on yhteensopimattomuus kahden eri Maa-planeetan alkuaikoja koskevan teorian välillä. Nykykäsityksen mukaan Aurinko oli alussa huomattavasti nykyistä himmeämpi kuin nyt. Laskujen mukaan Aurinko olisi ollut niin himmeä ja lämmittänyt maata niin vähän, että kaikki maan vesi olisi jäätynyt ja elämä ei voinut syntyä.
. Toisaalta geologisten merkkien perusteella mukaan Maassa kuitenkin lainehti virtaava vesi jo 200–600 miljoonaa vuotta sen synnyn jälkeen. Ongelman muotoilivat Carl Sagan ja George Mullen vuonna 1972. 90377 Sedna
Erikoisen radan vuoksi on arveltu, että Sedna saattaa olla alkujaan Oortin pilven kohde, joka on joutunut lähemmäs Aurinkokunnan sisäosia noin 800 AU etäisyydellä tapahtuneen tähden ohituksen vuoksi. Ohitus olisi tapahtunut Aurinkokunnan ollessa noin 100 miljoonan vuoden ikäinen ja ohittava tähti lienee muodostunut samasta kaasupilvestä Auringon kanssa. Sednan rataa muistuttavalla erikoisella radalla liikkuu myös 2000 CR. Tämä kappale sijaitsee lähempänä Aurinkoa, mutta lienee syntynyt samanlaisen mekanismin kautta. Nuoren Maan kreationismi
Nuoren Maan kreationistien mukaan Jumala loi alkuaineet Genesiksessä kerrottuna ensimmäisenä luomispäivänä. He eivät usko niiden olevan peräisin alku­räjähdyksestä ja kehittyneen itsestään miljardien vuosien aikana, kuten evolutionistit esittävät. Kreationistit eivät usko, että olemattomuudesta voisi syntyä alkuräjähdystä. Sen sijaan he uskovat, että Jumala voi luoda olemattomasta olevan sanansa voimalla. Tähtitieteessä kaukaista tähtivaloa pidetään miljardeja vuosia vanhana. Kreationistien mukaan Aurinko, Kuu ja tähdet luotiin neljäntenä päivänä noin 6 000 vuotta sitten, joten tähtivalo ei heidän mukaansa ole tuon vanhempaa vaikka näyttäisikin vanhalta. Institute for Creation Research- ja Creation Research Society -yhdistysten perustajajäsenen, modernin kreationismin isänä pidetyn Henry M. Morrisin mukaan Kuun kraatterit ovat syntyneet arkkienkeli Mikaelin ja Saatanan välisen taistelun tuloksena. OGLE-2006-BLG-109L
OGLE-2006-BLG-109L:n ympäriltä löydettiin maalis–huhtikuussa 2006 eksoplaneettakunta, johon kuuluu ainakin kaksi jättiläisplaneettaa. Monimutkaisen analysointiprosessin vuoksi löytö julkaistiin vasta helmikuussa 2008, ja se sai runsaasti huomiota, sillä kun huomioidaan keskustähden Aurinkoa pienempi koko, planeetat OGLE-2006-BLG-109L b ja OGLE-2006-BLG-109L c kiertävät sitä suhteessa vastaavilla etäisyyksillä kuin oman Aurinkokuntamme kaksi suurinta planeettaa: Jupiter ja Saturnus. Koska näiden planeettojen keskinäinen massasuhde on myös likimain sama kuin Jupiterilla ja Saturnuksella, OGLE-2006-BLG-109L:n planeettakunta muodostaa tavallaan oman Aurinkokuntamme "kutistetun" version. Tähdistö
Muinaiset babylonialaiset etsivät ilmiöiden jaksollisuuksia käytännön tarpeita varten. He jakoivat Auringon radan ympäristön eli eläinradan aluksi tähdistöihin ja sitten samanmittaisiin merkkeihin, joita astrologiassa käytetään edelleenkin. Auringon ekliptika eli näennäinen rata taivaalla kulkee 13 tähdistön kautta. Rataa kutsutaan eläinradaksi, koska siinä on useita eläinten mukaan nimettyjä tähdistöjä. Nämä tähdistöt on nimetty hyvin varhain, koska niiden avulla on seurattu Kuun, Auringon ja planeettojen liikkeitä ajan määrittämistä ja ajanlaskua varten. Ajanlaskun apuvälineenä tähdistöt toimivat heliakkisen nousun ja laskun kautta. Koska auringonnousu ja -lasku tapahtuvat eri vuodenaikoina eri tähdistöjen kohdalla, siitä voidaan pienillä leveysasteilla määrittää vuodenaika. Korkeilla leveysasteilla kuten Suomessa nousun ja laskun pieni kulma aiheuttaa niin pitkän hämärän, että tähtiä ei voi erottaa. Auringonnousu
Aikavyöhykkeellä UTC+12 aurinko nousee samaan aikaan kuin aikavyöhykkeellä UTC-12, mutta edellisellä on jo seuraava päivä. Päivämääräraja on siis likimain 180° itään tai länteen Greenwichistä. Proxima Centauri b
Proxima Centauri b:n kiertoaika emotähden ympäri on 11,186 päivää ja sen radan isoakselin puolikkaan etäisyys on noin 0,05 astronomista yksikköä (AU), eli Maa on 20 kertaa kauempana omasta emotähdestään Auringosta. Aurinkokunnan planeetoista lähimpänä Aurinkoa on Merkurius, jonka isoakselin puolikas on 0,39 AU. Proxima b vastaanottaa emotähdestään noin 65 % siitä määrästä säteilyä, jonka Maa saa Auringosta. Proxima Centauri b saa kuitenkin noin 400 kertaa enemmän röntgensäteilyä kuin Maa saa. Astrologia
Astrologian keskeisimpiin oppeihin kuuluu Eläinradan jako kahteentoista yhtä suureen "merkkiin". Eläinrata on se alue tähtitaivaalla, jossa Aurinko ja myös planeetat eri vuodenaikoina näkyvät. Merkit ovat 30 asteen sektoreita Eläinradalla, ja aurinko on vuosittain noin kuukauden kussakin niitä. Planeetat sen sijaan ovat samanakin vuodenaikana eri vuosina eri merkeissä. Merkit ovat saaneet nimensä tähdistöjen mukaan, joita ne alkujaan suunnilleen vastasivat. Astrologinen tarkastelutapa aloittaa vuoden kevätpäiväntasauksesta, joka on yleensä 21. maaliskuuta. Eläinradan merkit ovat kevättasauspisteestä lukien (päivämäärät osoittavat, milloin aurinko saapuu kuhunkin merkkiin): 21.3. Oinas, 21.4. Härkä, 22.5. Kaksoset, 22.6. Rapu,23.7 Leijona, 24.8. Neitsyt, 25.9. Vaaka, 24.10. Skorpioni, 23.11. Jousimies, 22.12. Kauris, 21.1. Vesimies ja 19.2. Kalat. Aurinko saapuu siis Oinaan merkkiin kevätpäiväntasauksena, Ravun merkkiin kesäpäivänseisauksena juhannuksen aikoihin, vaa’an merkkiin syyspäiväntasauksena ja Kauriin merkkiin talvipäivänseisauksena vähän ennen joulua. Grand Tack
Joissain toisissa aurinkokunnissa ehkä vaellusta ei tapahtunut, tai jättiläisplaneetat vaelsivat aivan keskustähtensä lähelle kaasun vetovoimavaikutuksen takia. Mutta aurinkokunnassamme Saturnus pysäytti Jupiterin vaelluksen Aurinkokunnan sisäosiin sopivalla
rataresonanssilla. Niinpä aurinkokuntaamme syntyivät sopivat kokoiset sisäplaneetat sopivilla radoille, ja oikean kokoinen asteroidivyöhyke, ja Maalle sopiva määrä vettä. Tähtitieteen historia
Tähtitieteessä renessanssi koitti Nikolaus Kopernikuksen esiteltyä aurinkokeskisen järjestelmänsä vuonna 1543. Tyko Brahen tekemien tarkkojen planeettahavaintojen pohjalta Johannes Kepler muotoili kolme planeettojen liikettä koskevaa lakia vuosina 1609–1618. Vuosina 1609–1610 Galileo Galilei teki ensimmäiset kaukoputkihavaintonsa, joista tärkein oli Jupiterin neljän suurimman kuun löytäminen. Koska ensimmäistä kertaa oli silmin havaittu, etteivät kaikki taivaankappaleet kiertäneet Maata, alkoi erityisesti katolisen kirkon ylläpitämä maakeskinen maailmankuva lopullisesti murtua. Auringonpalvonta
Aurinkoa edustavat hahmot perustuivat alun perin animistisiin aurinkokäsityksiin, ja Aurinko nähtiin esimerkiksi jäniksenä tai härkänä. Tämä zoomorfinen aurinkokäsitys väistyi ajan myötä antropomorfisen aurinkokäsityksen tieltä, ja Auringosta tuli ihmishahmoinen. Aurinkoa alettiin pitää ihmisolentona, joka oli läheisissä tekemisissä arkielämän kanssa ja vaikutti ihmisten elämään. Aurinkoa palvottiin suurena Isänä samalla kun Kuuta palvottiin suurena Äitinä. Joidenkin kansojen mytologiassa Aurinko saattoi kuitenkin olla naispuolinen. Sukupuolikysymykseen on ehkä vaikuttanut ilmasto: Aurinko on nähty maskuliinisen voimakkaana etenkin kuumilla seuduilla, mutta viileämmillä seuduilla lempeän naisellisena. Monet kansat näkivät Auringon pitkähiuksisena ja partaisena: esimerkiksi kreikkalaiset hahmottivat auringonsäteet auringonjumala Helioksen keltaisiksi hiussuortuviksi, ja monet intiaanikansat näkivät Auringon parrakkaana miehenä. Kuun synty
Kuun syntytapahtumaa on mallinnettu tietokonelaskuilla. Tutkijat ovat kokeilleet monenlaisia massoja ja törmäyskulmia. Niiden mukaan esimerkiksi törmäys kohtisuoraan ei olisi synnyttänyt kuuta, kuten ei myöskään kahden saman massaisen kappaleen törmäys. Törmäysteoriassa miltei Maan radalla liikkunut suunnilleen Marsin kokoinen protoplaneetta "Theia" törmäsi viistosti nykyistä pienempään alku-Maahan, ja tällöin Maasta irtosi ainesta Kuun muodostumiseen. Näihin aikoihin Aurinkokunta lienee ollut alle 200 miljoonan vuoden ikäinen ja nykyisten planeettojen alkioiden seassa vaelteli pienempiä planeetta-alkioita eli protoplaneettoja. Tuolloin elettiin oligarkkivaihetta, joissa planeettojen muodostumiseen liittyvät suurimpien kappaleiden törmäykset olivat jo suhteellisen harvinaisia. Anaksimandros
Alun perin, sen jälkeen kun kuuma ja kylmä olivat eronneet toisistaan, ilmestyi tulipallo, joka ympäröi Maata kuin kuori puuta. Tämä pallo irtosi, ja siitä syntyivät maailman­kaikkeuden muut osat. Se muodosti onttojen sisäkkäisten pyörien järjestelmää, joka oli täytetty tulella ja jonka reunassa oli aukkoja samaan tapaan kuin huilussa. TÄmän vuoksi Aurinko oli se tuli, joka voitiin nähdä uloimmassa pyörässä olevan Maan kokoisen aukon läpi, ja auringonpimennys tapahtui, kun jokin peitti reiän. Auringon pyörän halkaisija oli 27 tai toisten lähteiden mukaan 28 kertaa niin suuri kuin Maan. Kuun tuli ei ollut yhtä voimakas ja sen pyörän halkaisija oli 18 tai 19 kertaa niin suuri kuin Maan. Siinä oleva aukko saattoi vaihtaa muotoaan, mikä selitti Kuun vaiheet. Tähdet ja planeetat olivat Anaksi­mandroksen mukaan lähempänä ja noudattivat samaa mallia. Anaksi­mandroksen malli tunnetaan ennen kaikkea Pseudo-Plutarkhoksen ansiosta. Toukokuun aurinko
Toukokuu kuvion nimityksessä viittaa Río de la Platan varakuningaskunnassa 18.–25. toukokuuta 1810 tapahtuneeseen toukokuun vallankumoukseen, josta alkoi alueen nykyisten valtioiden itsenäistyminen Espanjan alaisuudesta. Aurinkokunnan syntyteorioiden historia
Saksalainen Weizsäcker loi pyörreteoriansa, jonka mukaan Aurinkoa olisi alussa ympäröinyt kaasu- ja pölykiekko, jossa tapahtui pyörteilyä. Pyörteiden solmukohtaan olisi syntynyt planeettoja. Tämä teoria olisi selittänyt muun muassa sen, miksi planeettojen etäisyydet noudattavat niin sanottua Titiuksen-Boden lakia.
Venäjällä tutkija Otto Schmidt muotoili omia syntyteorioitaan Maan ja Aurinkokunnan synnystä luoden kasautumisteorian, jossa planeetat syntyivät kaasusta ja pölystä niin, että pöly tiivistyi planeetoiksi.
Teoriaa kehitti edelleen Viktor Safronov. Vuonna 1960 Fred Hoyle väitti magneettisten voimien työntäneen kaasurenkaan Auringosta, ja tästä renkaasta tiivistyneen planeettoja. Jo saman vuonna muut tutkijat esittivät vastaväitteitä teoriaa vastaan.
Muissa maissa Schmidtin teoriaa tutkivat muun muassa Chushiro Hayashi, G. W. Wetherill ja muut. Aurinko
Auringon pinta muuttuu koko ajan. Sen pinnan ilmiöistä tunnetuin on auringonpilkut. Muita pinnalla tapahtuvia ilmiöitä ovat flaret eli roihupurkaukset, protuberanssit, granulat ja niin kutsutut auringonjäristykset, joita muun muassa ESA:n SOHO-avaruusluotain havaitsi. Aurinko myös virittää Maan lähiavaruuteen niin kutsutun avaruussään. Auringon aktiivisuuden huippukausina esiintyy niin kutsuttuja aurinkomyrskyjä, jotka näkyvät Maassa muun muassa voimakkaina ja laaja-alaisina revontulina ja esimerkiksi Kanadan ja Yhdysvaltain itärannikon pitkien sähkön siirtolinjojen jakeluhäiriöinä. Auringon on raportoitu olleen vuonna 2009 himmeimmillään noin sadan vuoden aikana. Aurinkokunnan syntyteorioiden historia
Kasautumisteorialle kilpailevan kiekkoinstabiilisuusteorian esittivät amerikkalaiset Alan P. Cameron ja A. G. W. Boss. Sen mukaan Aurinkoa alussa ympäröineeseen kaasukiekkoon syntyi häiriöitä, jotka kutistuivat kaasuplaneetoiksi oman painovoimansa ansioista. Sisäplaneettojen kaasuvaippa olisi haihtunut pois. 1980-luvulta alkaen kasautumisteoriaa ovat puoltaneet muun muassa amerikkalainen Jack Lissauer. Teoria on kehittynyt voimakkaasti eksoplaneettalöytöjen takia. On melko järkevää ajatella, että Aurinkokunta ja muut planeettakunnat ovat syntyneet samalla tavoin ainakin suureksi osaksi. Monet löydöt, muun muassa eksoplaneettalöydöt ja Kuiperin vyöhykkeen paljastuminen, tukevat kasautumisteoriaa, johon on lisätty ajatus planeettojen vaeltelusta niiden syntymisen jälkeen eli migraatioteoria. Maa
Maalla on yksi suuri pitkäaikainen kiertolainen, Kuu. Kuumme on emoplaneettaansa verrattuna suhteellisesti suurempi kuin yksikään toinen aurinkokuntamme kuu. Maan kiertorata Auringon ympäri ei ole täysin ympyrämäinen, vaan likimain ellipsi, jonka toisessa polttopisteessä on Aurinko. Maa on lähinnä Aurinkoa tammikuun alussa, kun pohjoisella pallonpuoliskolla on talvi , ja vastaavasti kauimpana heinäkuun alussa, kun pohjoisella pallonpuoliskolla on kesä.
Vuodenaikojen vaihtelu johtuu akselikallistumasta, eli siitä, että Maan akseli on 23,44 astetta kallellaan ratatason normaaliin nähden. Maan akseli on sen napojen kautta kulkevaksi kuviteltu suora. Tällä hetkellä akseli osoittaa lähelle Pohjantähteä. Auringon ja Kuun vaikutuksesta akseli kuitenkin kiertyy hitaasti, ja esimerkiksi 12 000 vuoden kuluttua pohjoinen taivaannapa sijaitsee Vegan lähistöllä. Ilmiötä kutsutaan prekessioksi. Täyteen prekessiokierrokseen kuluu 25 725 vuotta. Pääsarja
Pääsarjan tähdet ulottuvat kirkkaasta sinisestä himmeään punaiseen. Aurinko on keltainen, keskimääräisen kirkas, keski-ikäinen pääsarjan tähti, joka kuuluu spektriluokkaan G2 ja jonka absoluuttinen kirkkaus on 4,8.
Aurinko muuttuu pääsarjavaiheen jälkeen punaiseksi jättiläiseksi ja nielaisee Maan joskus viiden miljardin vuoden kuluttua. Sitä ennen Auringosta tulee keltainen alijättiläinen, jonka säteily riittää tuhoamaan elämän maan pinnalta. Antiikin tiede
Antiikin aikaan astrologiaa pidettiin tähtitieteen vertaisena tieteenä. Astrologia kiteytyy pitkälti ajatukseen, että taivaankappaleiden liikkeestä ja asennoista voidaan ennustaa tulevia tapahtumia. Se syntyi kun Auringon havaittiin liikkuvan noin asteen itään päin kiintotähtien suhteen, jolloin se kiersi koko ympyrän (360 astetta) noin vuodessa. Liikkeestä löydettiin yhtymäkohtia vuodenaikoihin ja kylmiin sekä lämpimiin aikoihin. Kuun kierron vaiheet toistuivat 29,5 päivän välein, josta löydettiin yhteys naisen kuukautiskiertoon ja nousu- ja laskuveteen. Astrologit uskoivat, että muut planeetat vaikuttivat samaan tapaan ihmiselämään ja sen tutkimiseksi he joutuivat kehittämään matemaattisia apuvälineitä tähtitieteen tutkimiseen.
Kreikkalaisilla ei ollut käytössä nykyaikaisia kaukoputkia, joilla olisi ollut helppo tutkia taivasta. He joutuivat turvautumaan paljaalla silmällä saatavaan tietoon, mutta se riitti löytämään viisi vaeltavaa tähteä, jotka nykyisin tunnetaan planeettoina (Jupiter, Mars, Venus, Merkurius ja Saturnus). Eudoksos laati Platonin ideoiden pohjalta kokonaisen teorian planeettojen liikkeestä. Anaksimandros oli aiemmin havainnut, ettei taivas ollut pelkkä kaari Maan päällä, vaan kolmiulotteinen pallo, jonka tyhjyydessä Maa sijaitsi muiden taivaankappaleiden kanssa. Samalla hän totesi taivaan kiertävän pohjantähteä. Filolaoksen nimiin on sen sijaan laitettu kommentti Maan liikkeestä avaruudessa. Eudoksoksen planeettateoriassa Maa oli kaikkeuden keskipiste, jonka ympärillä Aurinko, Kuu ja muut planeetat kiersivät niin sanottuihin kristallosfääreihin kiinnittyneinä. Tähden kehitys
Pääsarjaksi kutsutaan Hertzsprungin–Russellin kaaviossa sen lävistäjän suuntaista vyöhykettä, jossa valtaosa tähdistä sijaitsee, koska ne viettävät valtaosan kehityskaarestaan siellä. Tänä aikana tähti saa energiansa yksinomaan vedyn fuusiosta ja sen tila pysyy vakaana. Ainoa muutos tapahtuu hyvin hitaasti tähden rakenteessa ja kirkkaudessa, kun ydinreaktiot kasvattavat heliumin suhteellista osuutta tähdessä ja kirkkaus kasvaa muutamia kymmeniä prosentteja. Pääsarjavaihe kestää 15 kertaa Aurinkoa massiivisemmalla tähdellä vain 10 miljoonaa vuotta, Auringolla 10 miljardia vuotta ja tähdellä, jonka massa on neljännes Auringon massasta, noin 70 miljardia vuotta. Aurinko on tällä hetkellä pääsarjavaiheensa puolessavälissä, joten sillä on yhä viisi miljardia vuotta aikaa vakaata hiljaiseloa; kirkkauden kasvusta kuitenkin johtuu, että elämä maapallolla alkaa käydä mahdottomaksi jo miljardin vuoden kuluessa valtamerten alkaessa höyrystyä pois. Akaan aurinkokuntamalli
Pienoismallin lähtöpiste, Aurinko, on Akaan keskustaajaman Toijalan keskustassa, Toijalan yhteiskoulun pihassa Köyvärintiellä. Aurinkoa kuvaava teräskehikko on halkaisijaltaan 46,4 senttimetriä. Planeetat on sijoitettu matalien betonitolppien päähän sellaisille paikoille, että niiden etäisyydet Auringosta ovat pienoismallin mittakaavassa. Planeetat ovat myös kooltaan mittakaavan mukaisia. Käärmeenkantaja
Ekliptika kulkee tähdistön läpi, ja Aurinko on tähdistön alueella vuosittain marraskuun 29. päivästä joulukuun 17. päivään, mutta Käärmeenkantaja ei ole tavanomaisesti luettu Eläinradan 12 merkin joukkoon.
Eläinradan merkit sellaisina kuin niitä käytetään muun muassa horoskoopeissa ovat saaneet nimensä tähdistöjen mukaan, jotka noin 2200 vuotta sitten sattuivat suunnilleen yhteen vastaavien merkkien kanssa. Ne vastaavat 30 asteen sektoreita tähtitaivaalla, vaikka itse tähdistöt ovat eri kokoisia. Ne on kuitenkin kiinteästi määritelty niin, että esimerkiksi Oinaan merkki alkaa aina kevätpäiväntasauksena, vaikka prekession vuoksi kevättasauspisteen ja sen mukaisesti myös Eläinradan merkkien asema suhteessa tähdistöihin on myöhemmin muuttunut. Tämän vuoksi jotkut ovat ehdottaneet, että Käärmeenkantaja pitäisi lisätä myös horoskooppimerkkien joukkoon; käärmeenkantajia olisivat marraskuun 29. − joulukuun 17. syntyneet henkilöt. Protoplaneetta
Oman aurinkokuntamme syntyvaiheissa melko iso protoplaneetta Theia mahdollisesti törmäsi proto-Maahan, minkä seurauksena syntyi Maa–Kuu-yhdistelmä. Tätä on astronomisesti pidettävä kaksoisplaneettana enemmän kuin planeetta–satelliitti-yhdistelmänä. 243 Ida
Jupiteriin matkaava Galileo-luotain otti asteroidista kuvia 28. elokuuta 1993. Idan keskietäisyys Auringosta on 2,86 AU ja se kiertää Aurinkoa melko ympyrämäisellä radalla ja suunnilleen planeettojen ratatasossa, mikä ei ole niinkään selvää kun on kyse asteroidista. Kohteen kiertoaika on 4,84 vuotta, ja se kuuluu Koronis-ryhmään. Ussherin–Lightfootin kalenteri
Ajanlasku on nimetty paitsi Ussherin myös John Lightfootin mukaan, joka julkaisi samanlaisen ajanlaskun vuosina 1642–1644. Nimi on kuitenkin sikäli väärä, että se perustuu puhtaasti Ussherin laskelmiin. Ussherin teos, oikealta nimeltään "Annales veteris testamenti, a prima mundi origine deducti" (Vanhan testamentin aikakirjat, johdettuna maailman alkuhetkistä), oli hänen panoksensa ajankohdalle ominaiseen pitkään jatkuneeseen väittelyyn Maan iästä. Tämä oli ollut monien kristittyjen oppineiden päänvaivana vuosisatojen ajan. Ussher päätteli, että luomisen ensimmäinen päivä alkoi sinä yönä, joka edelsi lokakuun 23. päivää vuonna 4004 eaa. juliaanisen kalenterin mukaan. Päivämäärä oli lähellä syyspäiväntasausta. Lightfoot puolestaan laski samoin, että luominen olisi alkanut lähellä syyspäiväntasausta, mutta vuonna 3929 eaa. Pariisin observatorio
Pariisin observatorion tähtitieteilijät laskivat vuonna 1672 Aurinkokunnan tarkat mitat ja laativat vuonna 1679 yhden ensimmäisistä Kuun kartoista. Pajamäen aurinkokuntamalli
Pajamäen aurinkokuntamalli on vuonna 1992 Helsinkiin ja osin Espooseen valmistunut oman aurinkokuntamme pienoismalli. Mallin mittakaava on 1:1 000 000 000, joten mallin yksi millimetri vastaa aurinkokunnan 1 000 kilometriä. Wabarin kraatterit
Tarkkaa ajankohtaa meteoriitin putoamiselle ei osata sanoa. Usein väitetään, että Wabarin kraatterit olisivat syntyneet 1863, jolloin Ridadin yli lensi suuri tulipallo. Rijadin yli lensi tulipallo myös 1891, ja Tarimin yli 1704. Kraatterit on ajoitettu termoluminesenssilla syntyneeksi 289±46 tai 235-426 vuotta sitten, eli noin vuosina 1580-1765. Termoluminesenssi on melko epätarkka ajoitusmenetelmä. On tehty myös yksi tuhansien vuosien ikää tukeva ajoitus fissiojäljistä, nimittäin 6400 ± 2600 v sitten. Vuosi 1704 näyttää nykykäsityksen mukaan sopivan Wabarin syntyajaksi parhaiten, koska se sopii paremmin epätarkkoihin termoluminesenssiajoituksiin. Prekambri
Kausi voidaan jakaa geologisen ajanlaskun mukaisiin kausiin tai esimerkiksi seuraaviin vaiheisiin:Maapallo syntyi kasautumalla pienemmistä kappaleista 4,5–4,6 miljardia vuotta sitten. Törmäyshypoteesin mukaan nuoreen Maahan törmäsi Marsin massainen planeetta, ja törmäyksen sinkoamasta aineesta muodostui Kuu. Maapallon vakaa kuori syntyi noin 4 400 miljoonaa vuotta sitten. Väitetään 
että eloperäistä hiiltä olisi ajalta 4 000 miljoonaa vuotta sitten. Elämää saattoi olla jo 3 850 miljoonaa vuotta sitten, jolla ajalla syntyi rautamuodostumia.
Varmempia todisteita elämästä on kuitenkin noin 3 500–3 450 miljoonan vuoden takaa. Ensimmäinen jääkausijakso oli 3 000 miljoonaa vuotta sitten. Planeettakunta
Oma planeettakuntamme koostuu Aurinkoa kiertävistä planeetoista. Ne ovat Merkurius, Venus, Maa, Mars, Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus. Plutoa pidettiin aiemmin planeettana, nyt kääpiöplaneettana. Pluton kohtalo ei ole ainutlaatuinen, sillä myös ensimmäisenä löydetyt asteroidit Ceres, Pallas, Juno ja Vesta luettiin 1800-luvun alkupuolella pitkään planeettojen joukkoon. Ceres on ainoa asteroidi, joka on luokiteltu kääpiöplaneetaksi, mutta myös Vesta saattaa täyttää määritelmän. Linnunrata
Linnunrata on galaksi, jossa Maa ja aurinkokuntamme sijaitsevat. Muodoltaan Linnunrata on kiekon muotoinen sauvaspiraaligalaksi ja kooltaan keskimääräistä galaksia suurempi. Linnunradassa on satoja miljardeja tähtiä. Oma aurinkokuntamme sijaitsee 26 000 ± 1 400 valovuoden etäisyydellä galaksin keskustasta Orionin haaraksi kutsutussa kierteishaaran osassa. Linnunradan keskustassa on pistemäinen radiolähde Sagittarius A* ja todennäköisesti supermassiivinen musta aukko. Antikytheran kone
Cicero mainitsee myös, että Poseidonios, jonka hän oli itse tavannut Rhodoksella vuonna 79 eaa., oli tehnyt aurinkokunnan mallintaneen koneen. Se käsitti osoittimet Auringolle, Kuulle ja viidelle tunnetulle planeetalle. Tämä Poseidonioksen suunnittelema laite ajoittuu samaan aikaan Antikytheran koneen kanssa. Jos Antikytheran kone mallinsi koko aurinkokunnan, se voisi jopa olla sama laite. Joka tapauksessa Ciceron todistus osoittaa, että antiikin aikana on ollut useita vastaavia mekaanisia tähtitieteellisiä laitteita ja jonkinlainen niiden valmistamisen perinne. Tällaiseen perinteeseen ("sfairopoiein", ”pallonrakennus”) viittaa myös Ptolemaios teoksessaan "Hypotheseis tōn planōmenōn" (”Planeettoja koskevia hypoteeseja”). Aurinkokello
Varhaisin tunnettu aurinkokello rakennettiin Egyptissä noin vuonna 1500 eaa. Aurinkokello toimii vain kun Aurinko paistaa, mutta ei pilvisellä säällä. Siksi aurinkokelloa käytettiinkin yleisimmin eteläisissä maissa, joissa päivän pituus ei vaihtele niin paljoa kuin pohjoisessa ja joissa usein on aurinkoisempaa kuin pohjoisilla leveysasteilla. Kuu
Useimmat tieteilijät ovat nykyisin sitä mieltä, että Kuu syntyi 4,5 miljardia vuotta sitten Theia-nimisen protoplaneetan törmättyä Maahan. Tämä teoria syrjäytti kilpailevat teoriat 1980-luvulla. Teorian todisteena ovat Apollo-astronauttien Kuusta keräämät kivet, joista on löytynyt materiaalia toisesta planeetasta. Filolaos
Filolaos sanoi, että Aurinko oli lasinen levy, joka heijasti universumin valoa. Hänen kuukuukautensa kesti 29 1/2 päivää, kuuvuotensa 354 päivää, ja aurinkovuotensa 365 1/2 päivää. Hänen mukaansa Maa ei ollut maailmankaikkeuden keskus, vaan sekä Maa että Aurinko kiersivät oletettua Keskustulta. Nikolaus Kopernikus kuitenkin väitti Filolaoksen tienneen, että Maa kiertää Aurinkoa ympyrän muotoisella kiertoradalla. Suomen polaariretkikunta
Retkikunta sai alkunsa kun Pietariin kokoontunut kansainvälinen napaseutujen tutkimuskomissio julisti vuoden 1. kesäkuuta 1882 – 1. syyskuuta 1883 Kansainväliseksi polaarivuodeksi. Ilmastollisten ja maamagneettisten havaintojen keräämiseksi perustettiin arktisille alueille 12 havaintoasemaa ja näistä yksi tuli Sodankylään.Sodankylän havaintoaseman rakennustyöt aloitettiin huhtikuussa 1882 ja retkikunnan pääosa lähti 21. heinäkuuta 1882 laivalla Helsingistä Kemiin josta matkattiin edelleen hevoskyydillä Kemijärvelle ja sieltä veneillä Sodankylään jonne saavuttiin 5. elokuuta. Magneettiset ja meteorologiset havainnot päästiin aloittamaan elokuun lopulla 1882 ja ensimmäinen havaintojakso kesti syyskuun alkuun 1883 saakka. Havaintoja tehtiin myös Ivalojoen Kultalaan sijoitetussa sivuasemassa. Tutkijat mittasivat tunnin välein ilman lämpötilan, tuulen suunnan ja voimakkuuden, maan magneettikentän voimakkuuden ja ilman sähköisyyden. Retkikunta yritti valokuvata myös revontulia mutta siihen ei silloinen valokuvaustekniikka riittänyt vaan heidän oli tyydyttävä maisemien ja ihmisten kuvaamiseen. Samuel Heinrich Schwabe
Schwabe syntyi Saksassa Dessaussa. Alun perin hän toimi apteekkarina, Vuonna 1826 hän alkoi tutkia auringonpilkkuja tarkoituksenaan löytää uusi planeetta Merkuriuksen radan sisäpuolelta. Tuota oletettua planeettaa kutsutiin alustavasti nimellä Vulkanus. Scwabe jaksoi etsiä planeetta Vulkanusta 17 vuoden ajan vuosina 1826-1843 ennen kuin luovutti. Hän toivoi löytävänsä planeetan tarkkailemalla auringon pintaa ja auringon editse mahdollisesti liikkuvaa kohdetta. Niin tehdessään hän ensimmäisenä havaitsi auringonpilkuissa noin 10 vuoden jaksollisuuden. Zeitgeist (elokuva)
Dokumentti jakautuu kolmeen osaan. Ensimmäisessä osassa "The Greatest Story Ever Told" (suom. "Suurin kaikista tarinoista") kristinuskon syntyä selitetään tähtitieteellisten ilmiöiden astrologisina tulkintoina. 25. joulukuuta, eli Jeesuksen syntymäpäivä sijoittuu talvipäivänseisauksen aikavälille, jolloin päivä on lyhimmillään. Tämän jälkeen päivät pidentyvät, eli aurinko näkyy pidempään, ja tämä viittaa "valon jumalan" tai "aurinkojumalan" syntymiseen. Kyseisenä ajankohtana myös kolme tähteä Orionin vyössä ovat linjassa Siriuksen (taivaan kirkkain tähti) kanssa. Tämä linja osoittaa auringon nousemiskohdan horisontissa. Kyseiset kolme tähteä tunnetaan vieläkin samalla nimellä, kuin muinaisina aikoina eli "kolme kuningasta", jotka Raamatussa myös mainitaan yleensä itämaan tietäjinä. 25. joulukuuta aurinko nousee Neitsyen tähtikuvion läheisyydestä, joka elokuvan mukaan viittaa Jeesuksen neitsytsyntymään. Joulukuun 22. päivän tienoilla aurinko ikään kuin pysähtyy kolmeksi päiväksi Etelän risti -tähtikuvion läheisyyteen, ja kolmantena päivänä nousee asteen verran pohjoiseen eli ylemmäs. Jeesuksen 12:n opetuslapsen kerrotaan kuvastavan vuoden kahtatoista kuukautta. Insolaatio
Kun Aurinko näyttää meistä liikkuvan ekliptikaa pitkin, sen pituusaste eli longitudi muuttuu. On sovittu, että kevätpäiväntasauksena Auringon longitudi on nolla. Auringon longitudin muuttuessa myös Auringon kulmaetäisyys taivaanpallon päiväntasaajasta muuttuu. Tätä Auringon leveysastetta taivaanpallolla sanotaan Auringon latitudiksi tai deklinaatioksi. Auringonnousu
Vastaavasti kesäpäivänseisauksen aikana 21. kesäkuuta Auringon keskipiste ei laske horisontin alapuolelle pohjoisella napapiirillä.
Aurinko on kauimpana pohjoisessa Kravun kääntöpiirillä, 23°26' N. Tällöin päivä on pisimmillään ja auringonnousu aikaisimmillaan. Samalla auringon sijaintikulma pohjoisnavalla on keskipäivällä suorimmillaan: 23°26'. Ouray
Utien suullisen perimätiedon mukaan Ouray syntyi samana vuonna, kun tähdet putosivat. Tämä mieleenpainuva ilmiö on havannoitu läpi Pohjois-Amerikan, ja sen ajankohdaksi on kirjattu 13.11.1833. Kymmenet sinkoilevat meteoriitit valaisivat taivaan ja putoilivat maahan. Ourayn vanhemmat uskoivat tähtisateen olevan hyviä asioita enteilevän viestin ja antoivat pojalleen taivaallisen nuolisateen kunniaksi nimeksi Ouray (Nuoli) Kreutzin ryhmä
Ensimmäiset havainnot tehtiin Solwind- eli P78-1-sotilassatelliitilla aurinkoa tutkittaessa vuonna 1979. Astronomi Brian Marsden on tutkinut ja kirjoittanut Kreutzin ryhmän komeetoista sekä muista auringonhipojakomeetoista, ja hän on julkaissut numeerisia arvoja niiden rataelementeistä. Alert
Keskiyön aurinko paistaa huhtikuun ensimmäisestä viikosta syyskuun alkuun, kaamos kestää lokakuun puolivälistä helmikuun loppuun, eikä aurinko silloin nouse horisontin yläpuolelle. Alert on niin kaukana pohjoisessa, ettei siellä havaita revontulia, ja kompassin neula osoittaa pohjoisen sijasta luoteeseen. Magneettinen pohjoisnapa sijaitsee tällä hetkellä Ellesmerensaaren länsipuolella ja liikkuu noin 40 kilometriä vuodessa pohjoiseen. Aurinkokunta
Nykyteorioiden mukaan, syntyneet planeetat vaeltelivat jonkin verran alkuaurinkoa ympäröineessä kaasu- pöly- ja planetesimaalikiekossa. Tämä johtui kaasun ja pölyn vetovoimasta. Esimerkiksi suuri planeetta aiheutti kaasukiekkoon spiraalihaaroja, jotka yhdessä planeettojen vuorovesivoimien kanssa aiheuttivat hienoisia radan muutoksia. Jättiläisplaneettojen radat muuttuivat, kun niiden läheltä kulki tuhansia planetesimaaleja. Lisäksi aurinkokunnan alkuvaiheissa suurten, suhteellisen lähellä toisiaan olevien planeettojen keskinäiset vetovoimat aiheuttivat pitkällä aikavälillä ratojen muutoksia. Aurinkokeskinen maailmankuva
1700- ja 1800-luvulla kuitenkin ilmeni, että Aurinko on vain yksi tähti muiden joukossa. 1900-luvun alussa ilmeni, että Linnunrata on vain yksi galaksi muiden joukossa. Sitten huomattiin, että Linnunrata muodostaa noin 60 muun galaksin kanssa Paikallisen ryhmän, joka on vain yksi galaksiryhmä muiden joukossa ja sitten, että Paikallinen galaksiryhmä kuuluu Neitsyen superjoukkoon, joka on vain yksi superjoukko muiden joukossa. Näin aurinkokeskinen teoria osoittautui yhdeksi askeleksi tiellä, joka johti maailmankaikkeuden keskipisteen siirtymiseen yhä kauemmas ihmisestä. Auringonlasku
Almanakoissa auringon nousu- ja laskuajat on laskettu käyttämällä refraktiolle vakioarvoa 35 kaariminuuttia, joka vastaa keskimääräistä refraktiota normaaliolosuhteissa merenpinnan tasolla. Kun tähän lisätään Auringon näennäinen säde, 15′, saadaan tulokseksi, että Auringon keskipisteen on oltava 50′ horisontin alapuolella, jotta sen yläreuna näkyisi horisontissa. Aurinkomyrsky
Saman vuoden heinäkuussa (26.7.2012) iski voimakas koronan massapurkaus maan kiertoradalle. Maahan osuessaan se olisi voinut tuhota globaalisti koko sähköverkon. Tämä myrsky oli vähintään yhtä iso kuin vuoden 1859 myrsky, josta käytetään löytäjänsä Richard Carringtonin mukaan nimitystä "Carrington Event". Se tapahtui vuonna 1859, jolloin jättimäinen auringon roihupurkaus sai aikaan revontulia, jotka näkyivät koko maapallolla, erityisesti Karibialla. Oligarkkivaihe
Aurinkokunnan synty tapahtyi kasautumisteorian mukaan siten, että pienet planetesimaalit törmäilivät toisiinsa. Nämä kappaleet kasautuvat nopeasti valtaviksi niin sanotun kiihtyvän kasautumisen vaiheessa. Oligarkkivaihe alkaa eräiden tietojen mukaan, kun kappaleet kasvavat läpimitaltaan yli 100–1000 km suuruisiksi eli suurimpien asteroidien kokoisiksi. Tällöin muutamat suurimmat kappaleet keräävät itseensä pienempiä kappaleita törmäysten kautta. Jos Maan kohdalla planetesimaalien pintatiheys on 32 g/cm², noin 300 000 vuoden kuluttua planeettakunnan synnyn alusta planeettojen alkiot alkavat häiritä vetovoimillaan toistensa ratoja liikkuen 0,05–0,1 AU. Häiriöt voimistuvat 2–3 miljoonan vuoden kuluttua, jolloin planeetan alkiot vaeltelevat AU:n kymmenesosia. Silloin suuret planetesimaalit keräävät pienet planetesimaalit itseensä. Sol Invictus
Ei kuitenkaan ole mitään selkeää historiallista todistetta, että keisari Aurelianuksen päivinä olisi alettu viettämään 274 voittamattoman auringon päivää 25. joulukuuta, Sol Invictuksen kunniaksi. Ainoat lähteet ovat vuosilta 354 ja 372, vuosikymmeniä sen jälkeen, kun kristityt olivat ryhtyneet viettämään Kristuksen syntymäpäivää 25.12. Vuoden 354 kalenterimerkintä on vain "N.INVICTI.CM.XXX", jossa lyhenne CM tarkoitti kilpa-ajoja ja XXX 30 ajoa. On vain olettamus, että kyseessä oli Aurelianuksen 80 vuotta aiemmin aloittama perinne. Se, missä määrin Sol Invictus olisi saanut vaikutteita Syyriasta, on myös aika kiistanalaista ja epäselvää. Sol oli vanha roomalainen jumala (Hijmans 2010) ja invictus-epiteettiä oli käytetty jo satojen vuosien ajan. Erilaisia, mutta samoja elementtejä sisältäviä aurinkokultteja oli Rooman valtakunnassa ja ulkopuolella, erityisesti vanhemman kreikkalaisen kulttuuripiirin alueella. Aurelianus teki Syyriassa saamiensa voittojen jälkeen merkittävän reformaation ja nosti Solin pääjumalan rooliin. Syyrian paikallisesta aurinkokultista saattoi tulla vaikutteita, mutta merkkejä aivan vieraan jumalan tuomisesta Roomaan ei ole. Planeettakuntien synty
Eräässä vaiheessa Jupiterin ja Saturnuksen radat olivat soikeita, ja ne ajoivat Uranuksen ja Neptunuksen ulommas. Tämä aiheutti Maan pinnalla noin 3,8 miljardia vuotta sitten tapahtuneen asteroidipommituksen, sillä Uranus ja Neptunus ajoivat asteroideja aurinkokunnan ulko-osista sisäosiin.. Curium
Curiumia ei esiinny luonnossa maapallolla, muuta kuin ihmisen toiminnan seurauksena. Maailmankaikkeudessa curiumia syntyy supernovien r-prosessissa ja pienemmissä "kilonovissa" neutronitähtien sulautuessa yhteen. On todisteita että curiumia oli maapallolla aurinkokunnan syntyessä, mutta koska aikaa on kulunut jo noin 290 curiumin pitkäikäisimmän isotoopin Cm puoliintumisaikaa, kaikki olemassa ollut curium on jo hajonnut. Auringonpimennys
Sekä auringon- että kuunpimennykset toistuvat suunnilleen samanlaisina nk. Saros-jakson välein, jonka kesto on 18 vuotta ja 10,3 päivää. Jakson pituus johtuu Kuun ratatason kaltevuussuunnan jaksollisista vaihteluista. Alue, jossa pimennys näkyy täydellisenä, ei kuitenkaan tämän jakson kuluttua satu samalle pituuspiirille. Saros-jakson löysivät jo muinaiset kaldealaiset, ja sen avulla myös Thales ennusti täydellisen auringonpimennyksen, jonka nykyiset tähtitieteilijät ovat laskeneet tapahtuneen 28. toukokuuta 585 eaa. Kuun synty
Kuun uskotaan syntyneen erillisenä taivaankappaleena noin 4,6 miljardia vuotta sitten jolloin aurinkokunta syntyi. Tarkkaa selitystä Kuun synnystä ei kuitenkaan tiedetä. Nykynäkemyksen mukaan Kuu olisi syntynyt noin 60 miljoonaa vuotta muun Aurinkokunnan synnyn jälkeen. Tieteilijöiden esittämä uskontokritiikki
Kosmologi Stephen Hawkingin mukaan kaikkeus on syntynyt ilman jumalan vaikutusta. Hänen mukaansa voidaan nähdä, että alkuräjähdys on ollut johdonmukainen seuraus fysiikan laeista. "Ajan lyhyt historia" -kirjassa Hawking piti jumalan olemassaoloa mahdollisena. Vuonna 1992 löydettiin toisesta aurinkokunnasta ensimmäinen tähteä kiertävä planeetta. Tämä sai Hawkingin tarkistamaan käsitystään siltä osin että planeetan löytäminen osoitti Hawkingille, ettei ihmisten aurinkokunta ole kaikkeudessa keskeisessä asemassa. Kaikkeutta ei ole luotu vain palvelemaan ihmistä. Aurinkokunnan syntyteorioiden historia
Aurinkokunnan syntyteorioiden historia ulottuu varhaisiin aikoihin, jolloin uskottiin jumalan tai jumalien luoneet planeetat nykyisille paikoilleen. Aurinkokunnan syntyteorioiden historia
1900-luvun alussa T. C. Chamberlin ja F. R. Moulton väittivät, että planeetat olisivat syntyneet ohi kulkeneen tähden kiskaisemasta kaasukielekkeestä, joka pian tiivistyi kiinteiksi planetesimaaleiksi ja myöhemmin planeetoiksi. Teoriaa muuntelivat hieman muun muassa James Jeans ja Harold Jeffreys 1918. Tämäkään teoria ei selittänyt tyydyttävästi muun muassa Auringon pienen ja planeettojen suuren kulmamomentin syntyä. Niinpä monet tutkijat palasivat nebulaarihypoteesin pariin.
Gerard Kuiper esitti ajatuksen protoplaneetoista. Harold Urey väitti planeettojen syntyneen alle 2200 C:ssä päätellen kemiallisesta koostumuksesta. Aurinkokunta
Aurinkokunta sijaitsee noin 25 000–28 000 valovuoden päässä kotigalaksimme Linnunradan keskustasta galaksin kierteishaarojen välissä. Aurinkokunta kiertää Linnunradan keskustaa 220 kilometrin sekuntivauhdilla, ja yksi galaktinen kierros kestää 226 miljoonaa vuotta. Kiertorata Linnunradan keskuksen ympäri on poikkeuksellinen, sillä se on lähes ympyrän muotoinen ja sijaitsee sellaisella etäisyydellä, että aurinkokunnan ratanopeus vastaa Linnunradan kierteishaarat muodostavan tiheysaallon nopeutta. Siten Aurinkokunta on pysynyt spiraalihaarojen ulkopuolella jopa useita miljardeja vuosia välttyen supernovien säteilyltä, jota tiheämmissä kierteishaaroissa tapahtuu useammin ja estää siten muun kuin pienimuotoisen elämän synnyn planeetoilla. Maailmankaikkeuden lämpökuolema
Maailmankaikkeus on tällä hetkellä 13,72 miljardia vuotta vanha, ja on tällä hetkellä kehittymisen ajassa. Ensimmäiset tähdet syntyivät noin 155 miljoonaa vuotta alkuräjähdyksen jälkeen. Tähtiä syntyy kylmistä kaasupilvistä oman painovoimansa ansioista. Tämän prosessin tulos on prototähti, joka muuttuu ajan kuluessa tavalliseksi tähdeksi. Lopulta tähdet kuluttavat kaiken vetynsä. Maailman luomisen ajankohta
Maailman luomisen ajankohtaa on pyritty määrittämään eri uskonnollisten perinteiden myyttien mukaan. Raamatun perusteella se olisi tapahtunut noin vuonna 3761 eaa. (juutalainen ajanlasku) tai noin 5500 eaa. (osa kristillisistä), sumerien ja babylonialaisten myyttien mukaan noin 244 100 eaa., muinaisten egyptiläisten mukaan noin 20 000 - 50 000 eaa., zarathustralaisten mukaan noin 9600 - 9500 eaa. ja kiinalaisen myytin mukaan noin 39 000 eaa. Kreikkalaisten myyttien mukaan myyttinen aikakausi alkoi 2000-luvun eaa. tulvasta. Hindujen Veda-kirjan mukaan maa olisi luotu 4,3 miljardia vuotta sitten. Tieteen mukaan maailmankaikkeuden ikä on kuitenkin arviolta 13,8 miljardia vuotta ja maapallon 4,5 miljardia vuotta. Tähtien lähiohitukset
Nykyisen näkemyksen mukaan monet Aurinkoa kiertävistä komeetoista olisivat hypänneet meidän aurinkokuntaamme alkujaan toisten tähtien ympäriltä. Tähtien lähiohitusten on myös väitetty ajoittain syöksevän komeettoja Aurinkokunnan sisäosiin. Erään näkemyksen mukaan Aurinkoa kiertää ruskea kääpiö Nemesis, joka ajautui 400 miljoonaa vuotta sitten tapahtuneen lähiohituksen jälkeen sellaiselle radalle, jolla kääpiö syöksee ajoittain vetovoimallaan komeettoja aurinkokunnan sisäosiin ja törmäämään Maahan. Jeesuksen elämän kronologia
Usein on väitetty, että juhlapäivä olisi sijoitettu kyseiseen ajankohtaan sen vuoksi, koska samana päivänä oli ennestään vietetty Voittamattoman auringon ("Sol Invictus") päivää. Erään teorian mukaan asia olisi kuitenkin ollut päinvastoin: kristityt olisivat viettäneet sanottuna päivänä Jeesuksen syntymä­juhlaa jo ennen kuin keisari Aurelianus, mahdollisesti vastavetona kristityille, määräsi saman päivän Voittamattoman auringon päiväksi. Linnunrata
Linnunradan ytimessä sisimmän parsekin sisällä on tiheä tähtijoukko. Tähdet ovat syntyneet yhtä aikaa 3–6 miljoonaa vuotta sitten. Tähtijoukon keskustassa tähtitiheys on jopa 30 000 tähteä kuutioparsekissa. Se vastaa sitä, että Aurinkoa lähin tähti olisi Auringosta alle kahden Pluton etäisyyden päässä eikä planeetoilla olisi yötä lainkaan, sillä viereiset tähdet valaisisivat taivaan. Uranus
Uranus (symboli: ♅ tai ) on aurinkokunnan seitsemäs planeetta Auringosta lukien. Se on jättiläisplaneetta, planeetoista kooltaan kolmanneksi ja massaltaan neljänneksi suurin. Uranoksen mukaan nimetty planeetta on aurinkokunnassamme ainoana nimetty kreikkalaisen jumalan mukaan; kaikki muut on nimetty roomalaisten jumalien mukaan. Planeetalla on himmeä rengasjärjestelmä ja 27 tunnettua kuuta. Vuorokausi
Todellisen aurinkovuorokauden pituus vaihtelee vuoden aikana noin minuutin verran, sillä Auringon näennäinen liike ei ole tasaista. Tähän on kaksi syytä: Maan ratanopeus vaihtelee vuoden mittaan johtuen radan elliptisyydestä, ja Aurinko ei liiku pitkin ekvaattoria vaan ekliptikaa. Pisimmillään aurinkovuorokausi on joulukuun lopulla (noin 4 min 27 s tähtivuorokautta pidempi) ja lyhimmillään syyskuun puolivälissä (noin 3 min 35 s tähtivuorokautta pidempi).