Milloin Juha Rihtniemi oli kokoomuksen puheenjohtaja?
Kansallisen Kokoomuksen historia
Juha Rihtniemi valittiin vuonna 1965, vasta 37-vuotiaana, kokoomuksen puheenjohtajaksi. Aiemmin hän oli toiminut puoluesihteerinä vuosina 1959–1960. Rihtniemi oli nuorempi kuin samanaikainen Kokoomuksen Nuorten Liiton puheenjohtaja, kansanedustaja Mauri Seppä. Puheenjohtajana hän toimi yllättävään kuolemaansa, vuoteen 1971 asti. Puoluesihteerinä vuodesta 1965 toiminut Harri Holkeri valittiin Rihtniemen seuraajaksi kokoomuksen puheenjohtajana vuonna 1971 poikkeuksellisen nuorena. Juha Rihtniemi
Juha Rihtniemi (28. elokuuta 1927 Helsinki – 12. tammikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtaja 1965–1971 ja puoluesihteeri 1959–1960. Kymen läänin vaalipiiristä valittuna kansanedustajana hän toimi vuosina 1958–1971. Hänen aikanaan aloitettiin vuoden 1968 presidentinvaalin jälkeen remonttimiesten voimin kokoomuksen uudelleen asemointi suomalaiseen sisäpolitiikkaan Kekkos-kriittisestä puolueesta myös ”ulkopoliittisesti kelvolliseksi” hallituspuolueeksi. Juha Rihtniemi
Vuoden 1965 puoluekokouksessa Juha Rihtniemi valittiin Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtajaksi. Tässä tehtävässään Rihtniemi saavutti legendaarisen maineen, osittain persoonallisen luonteensa ansiosta. Tuure Junnila oli haastanut puheenjohtajaäänestyksessä aikanaan Saukkosen ja haastoi hyvin myös Rihtniemen. Elja Rihtniemi
Elja Rihtniemen puoliso oli Doris Ingrid Gruene. Heidän poikansa Juha Rihtniemi oli kokoomuksen puheenjohtaja 1965–71 ja tytär Irma Rihtniemi-Koski kokoomuksen kansanedustaja vuosina 1975–1981, ja myös pojantytär Suvi Rihtniemi on vaikuttanut kokoomuslaisena kunnallispoliitikkona Helsingissä. Elja Rihtniemi oli itse Kansallisen Kokoomuksen perustajajäsen. Rihtniemi kuoli Helsingissä vuonna 1935. Rauno Koski
Vuonna 1960, Jussi Saukkosen ollessa kokoomuksen puheenjohtaja, Koski valittiin kokoomuksen puoluesihteeriksi. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1965, jolloin hänen ystävänsä ja lankonsa Juha Rihtniemi, jonka valintaan hän oli ollut vaikuttamassa, valittiin puolueen puheenjohtajaksi. Hänen seuraajansa puoluesihteerinä oli Harri Holkeri. Puolusihteeriaikansa jälkeen Koski työskenteli Yleisradion johtotehtävissä, ensin apulaisjohtajana ja myöhemmin hallintojohtajana. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1982.
Jyrki Katainen
Vuosina 1994–1995 Katainen oli Kokoomusnuorten varapuheenjohtaja ja vuosina 1998–2000 Euroopan oikeistonuorten () varapuheenjohtaja. Heikki Järvenpää
Eduskuntaan Järvenpää valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1979 vaaleissa, ja hän jatkoi kansanedustajana kunnes putosi vuoden 1991 vaaleissa. Hän toimi kansanedustajana uudelleen vuosina 1998–1999 Kari Häkämiehen siirryttyä Kuopion kaupunginjohtajaksi. Järvenpää on toiminut Lappeenrannan kaupunginvaltuustossa vuosina 1976–1992 sekä vuodesta 2005 eteenpäin, ja ollut kaupunginvaltuuston puheenjohtaja vuosina 1985 ja 1987–1992 sekä vuodesta 2005 eteenpäin. Hän on Kokoomuksen Kaakkois-Suomen piirin puheenjohtaja. Urho Kekkonen
Kun vakavasti otettavia vastustajia ja todellisen vaihtoehdon tarjoavia kilpailijoita ei ilmaantunut, Kekkosen valta laajeni eräiden arvioiden mukaan jopa joiltain osin liian vahvaksi. Tämän vallankäytön huipentumana voidaan pitää vuotta 1975. Kekkonen oli hajottanut eduskunnan ja isännöi Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökokouksen (ETYK) Helsingissä. Hän antoi jo tuossa vaiheessa valita itsensä sosiaalidemokraattien ja keskustan presidenttiehdokkaaksi vuoden 1978 vaaleihin. SDP ehti pyytää valtionpäämiestä ehdokkaakseen jo ennen tämän taustapuoluetta keskustaa. Syksyllä Kekkonen ”runnoi” televisiokameroiden edessä läsnä olleet kansanrintamapuolueiden johtajat Martti Miettusen johtamaan hätätilahallitukseen. Petteri Orpo
Orpo ilmoitti 4. toukokuuta 2016 lähtevänsä mukaan kokoomuksen puheenjohtajakisaan kesäkuun 2016 puoluekokouksessa. Stubbin kokoomuksen johtoon valinneessa puoluekokouksessa kaksi vuotta aiemmin hän ei asettunut ehdolle vedoten perhesyihin. Tuolloin hän kuvaili ratkaisua elämänsä suurimmaksi päätökseksi. Orpo valittiin puolueen puheenjohtajaksi toisella äänestyskierroksella kokoomuksen puoluekokouksessa Lappeenrannassa 11. kesäkuuta 2016. Anders Borg
SEB-pankista Borg siirtyi Ruotsin keskuspankin johtokunnan rahapoliittiseksi neuvonantajaksi vuonna 2001. Seuraavana vuonna Maltillisen kokoomuksen silloinen puheenjohtaja Bo Lundgren palkkasi hänet puolueen pääekonomistiksi. Borg jatkoi työssään myös puolueen uuden puheenjohtajan Fredrik Reinfeldtin myötä. Juha Sipilä
Sipilän noustessa keskustan johtoon puolue oli perussuomalaisten jälkeen opposition toiseksi suurin puolue 35 kansanedustajallaan. Ensimmäiset Sipilän johdolla käydyt vaalit olivat vuoden 2012 kunnallisvaalit, joissa keskustan kannatus oli 18,7 prosenttia. Sipilä valittiin vaaleissa kotikuntansa Kempeleen valtuustoon 755 äänellä. Vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa keskusta oli 19,7 prosentin kannatuksella toiseksi suurin puolue ja säilytti kolme edustajaansa Euroopan parlamentissa. Aimo Kairamo
Suomen Sosialidemokraatin päätoimittajana Kairamo oli 1974−1984. Kairamo sai heti alkuun julkisuutta erotettuaan lehden pitkäaikaisen pakinoitsijan Simo ”Simppa” Juntusen joulukuun alussa 1974 presidentti Urho Kekkoselta tulleen ”myllykirjeen” perusteella. Juntunen oli aiemmin syksyllä pitänyt puheen sotaveteraaneille ja sanonut että Kekkonen maksaa Neuvostoliitolle öljylaskua väärentämällä Suomen historiaa. "Tiedonantaja"-lehti julkisti puheen tekstin ja Kekkonen kirjoitti kirjeessään Kairamolle "”tämä on niin edesvastuutonta ja törkeää puhetta, että jään odottamaan, miten lehti sen voi hyväksyä”". Yhteiskuntasopimus (työmarkkinapoliittinen käsite)
Yhteiskuntasopimus on Suomen pääministerin ja Suomen Keskustan puheenjohtajan Juha Sipilän käyttämä poliittinen käsite, jolla viitataan hallituksen tavoittelemaan yhteisymmärrykseen työmarkkinakysymyksistä työmarkkinajärjestöjen kanssa. Myös keskustan edellinen puheenjohtaja Mari Kiviniemi ehdotti pääministerinä ollessaan yhteiskuntasopimusta. Kiviniemi esitti alkuvuodesta 2011, että eduskuntavaalien 2011 jälkeen solmittaisiin laaja yhteiskuntasopimus. Sopimuksen tarkoitus olisi ollut huolehtia Suomen kilpailukyvystä, maltillisista palkkaratkaisuista ja ostovoiman riittävyydestä. Yhteiskuntasopimuksessa yritykset olisivat sitoutuneet kotimaisiin investointeihin ja saaneet vastineeksi yritysverotuksen alentamisen. Elja Rihtniemi
Ennen sisällissotaa Elja Rihtniemi toimi vuosina 1915–17 jääkäriliikkeen aktivistina ja värvärinä niin sanotussa Kainuun etapissa. Hänen Saksaan värväämiensä nuorukaisten joukossa syksyllä 1917 oli muun muassa nuori Urho Kekkonen. Värväys kuitenkin lopetettiin ennen kuin Kekkonen ehti matkaan. Auran I hallitus
Niin kutsutut kansanrintamapuolueet olivat kärsineet ankarat tappiot maaliskuun 1970 eduskuntavaaleissa ja vaalivoittajiksi olivat nousseet oppositiopuolueet, nimenomaan ne puolueet, jotka eivät olleet olleet mukana Urho Kekkosen vaaliliitossa vuoden 1968 presidentinvaalissa. Parlamentarismin periaatteet vaativat, että vaalivoittajalle oli annettava mahdollisuus yrittää uuden hallituksen muodostamista, mutta tilanne oli tältä osin varsin vaikea, koska vaalivoittajilla Kokoomuksella ja Suomen Maaseudun Puolueella oli yhteensä vain runsas neljännes eduskuntapaikoista eli vain hieman enemmän kuin suurimpana puolueena edelleen säilyneellä SDP:lla yksinään. Kokoomuksen hallitustunnustelija, puolueen puheenjohtaja Juha Rihtniemi ei saanut kokoon enemmistöhallitusta eikä presidentti Urho Kekkonen puolestaan suostunut porvarilliseen vähemmistöhallitukseen "ulkopoliittisten syiden" vuoksi. Hallitusneuvottelujen päätyttyä tuloksettomina Kekkonen nimitti Postipankin pääjohtajan Teuvo Auran johtaman virkamieshallituksen, jossa oli sosialidemokraattis-keskustalaista väriä. Kokoomuksen remonttimiehet
Remonttimiesten omat rivit alkoivat rakoilla jo melko varhaisessa vaiheessa, ja eri henkilöillä oli erilaisia painotuksia suhteessa Kekkoseen, Neuvostoliittoon, Keskustapuolueeseen, poikkeuslakiin, Ahti Karjalaiseen ja niin edelleen. Radikaaleinta suuntausta edusti Vikatmaan ympärille muodostunut ryhmittymä, joka vaati kovia otteita kokoomuksen antikekkoslaisia − näkyvimpänä Tuure Junnilaa − vastaan ja liputti avoimesti poikkeuslain puolesta jo kesällä 1972. Olli Rehn
EU-politiikkaan Rehn palasi vuonna 1998, kun hän aloitti komissaari Erkki Liikasen kabinettipäällikkönä. Rehn toimi tehtävässä vuoteen 2002 asti ja pyrki samana vuonna keskustan puheenjohtajaksi, mutta hävisi lopulta Anneli Jäätteenmäelle. Puheenjohtajaehdokkaisiin lukeutuivat Jäätteenmäen ja Rehnin lisäksi muun muassa sittemmin pääministeriksi noussut Matti Vanhanen ja puolueen entinen puheenjohtaja Paavo Väyrynen. Suomen Maaseudun Puolue
SMP:n voima alkoi heiketä Veikko Vennamon jätettyä politiikan. Niin sanottu rötösherrajahti hiipui vaalikauden 1983–1987 aikana Salora- ja Valco-jutuista, Helsingin metrojupakasta ja Noppa-jutusta seuranneiden oikeudenkäyntien päätyttyä. Vuoden 1987 eduskuntavaaleissa SMP menetti seitsemän paikkaa saaden uuteen parlamenttiin yhdeksän edustajaa. Puolue meni mukaan vaalien jälkeen muodostettuun Harri Holkerin hallitukseen ja Pekka Vennamo sai liikenneministerin salkun. Ministeri jätti politiikan siirtyessään Posti- ja telelaitoksen pääjohtajaksi syksyllä 1989. Uudeksi puheenjohtajaksi valittiin kansanedustaja Heikki Riihijärvi ja uudeksi liikenneministeriksi nousi Raimo Vistbacka. Suomen Sosialidemokraattinen Puolue
10. helmikuuta 2008 Heinäluoma ilmoitti luopuvansa puolueen puheenjohtajuudesta kesäkuun 2008 puoluekokouksessa. Heinäluoman seuraajaksi valittiin puoluekokouksessa kesäkuussa 2008 Jutta Urpilainen. Urpilaisen ensimmäisissä vaaleissa, kunnallisvaaleissa 2008, puolueen kannatus laski alimmalle tasolle vuosikymmeniin. Vuonna 2010 puoluesihteeriksi nousi Mikael Jungner. Yrjö Hakanen
Hakanen oli Taisto Sinisalon läheinen liittolainen ja hän toimi 1980-luvun alussa Sinisalon poliittisena sihteerinä. Samaan aikaan Hakanen oli myös muun muassa oppositiolle keskeisen Tiedonantaja-yhdistyksen sihteeri. Arvo Aallon johtama SKP erotti opposition vuosina 1985–1986, jolloin Hakanen oli mukana perustamassa Suomen Kommunistista Puoluetta (yhtenäisyys). Hän toimi aluksi sen varapuheenjohtajana (1986–1988) ja pääsihteerinä (1988–1990). Hakanen kuului myös Demokraattisen Vaihtoehdon johtoon. Vuonna 1990 Hakanen valittiin SKPy:n puheenjohtajaksi, kun Esko-Juhani Tennilä joutui jättämään tehtävän siirtyessään Vasemmistoliiton eduskuntaryhmään. Eija-Riitta Korhola
Vuosina 2006–2010 Korhola toimi kokoomuksen varapuheenjohtajana. Juha Rihtniemi
Sota-aikana teini-ikäiset Juha Rihtniemi ja hänen tuleva puolisonsa Anna-Liisa Birgitta Silvo ottivat osaa ilmavalvontatehtäviin ja muuhun sota-ajan vapaaehtoiseen maanpuolustustyöhön. Juha Rihtniemi tapasi Anna-Liisa Silvon sotasyyllisyysoikeudenkäyntien aikana 1945–1946, jolloin Rihtniemi toimi lähettinä ja Silvo puolustuksen konekirjoittajana. Lähettinä Juha Rihtniemi vei syytettyjen puolustusasianajajajan ministeri Hjalmar Procopén asiakirjoja muun muassa Risto Rytille konttorilta Katajanokan vankilaan ja toisin päin. Suomen presidentinvaali 2018
Kokoomuksen ehdokkaana edellisissä vaaleissä ensimmäiselle kaudelleen valittu istuva tasavallan presidentti Sauli Niinistö sanoi helmikuussa 2015, että ilmoittaa mahdollisista jatkoaikeistaan noin vuosi ennen vaaleja. "Iltalehden" joulukuussa 2015 teettämän kyselyn mukaan 71 % äänestysikäisistä suomalaisista haluaisi Niinistön asettuvan uudelleen ehdolle. Tammikuun 2016 IS-tutkimuksen mukaan Niinistö saisi 65 % äänistä, mikäli asettuu ehdolle. Mikäli Niinistö ei olisi asettunut ehdolle, suosituin kokoomuslainen IS:n tutkimuksessa olisi ollut kyselyn tekoajankohtana puolueen puheenjohtajana ja valtiovarainministerinä toiminut Alexander Stubb, joka olisi saanut 9 % äänistä. Niinistö pyrki ensimmäiselle kaudelle kokoomuksen ehdokkaana. Eero Lattula
Kokoomuksen oikeaan laitaan lukeutunut Lattula oli eduskuntakautensa aikana Tuure Junnilan ja Pentti Mäki-Hakolan ohella jyrkimpiä kommunismin ja presidentti Urho Kekkosen politiikan vastustajia. Vuoden 1978 presidentinvaaleissa Kokoomuksen valitsijamieheksi valittu Lattula ei suostunut äänestämään Kekkosta, vaikka Kokoomus puolueena tuki istuvaa presidenttiä, vaan hän loikkasi Kristillisen Liiton Raino Westerholmin valitsijamiesten riveihin. Harri Holkeri
Kolumnisti Risto Uimonen on käsitellyt Holkerin ongelmallista mediasuhdetta. Uimosen mukaan Holkeri ei nauttinut poliitikkovuosinaan laajaa yhteiskunnallista arvostusta. Holkeri johti Kokoomusta presidentti Urho Kekkosen kaudella, jolloin presidentin valtakautta jatkettiin neljä vuotta poikkeuslailla. Poikkeuslaki jakoi Kokoomusta, samoin kuin suhde Kekkoseen ja Neuvostoliittoon. Holkerin väheksyntä mediassa alkoi hänen puheenjohtajakautensa lopulla: Holkeria syytettiin ”kulmikkuudesta”, hampaiden kiristelystä; siitä ettei hän avaudu journalisteille, ja pinnallisuudesta. Holkerin pankinjohtajakaudella häntä kuvailtiin johtajaksi, jonka "täytyi hiihtää myös työaikana, sillä muuten hän ei olisi saanut hiihdettyä vuotuisia hiihtokilometrejään". Kataisen hallitus
Ensimmäinen ministerivaihdos tapahtui 5. heinäkuuta 2012, kun Stefan Wallin luopui RKP:n puheenjohtajuudesta ja samalla puolustusministerin tehtävistä. Häntä tehtävissään seurasi europarlamentaarikko Carl Haglund. Ennen eroilmoitusta oli noussut kohu hänen antamastaan poliittisesta ohjauksesta Dragsvikin varuskuntaa koskevassa asiassa. 16. marraskuuta 2012 elinkeinoministeri Jyri Häkämies erosi tehtävistään siirryttyään Elinkeinoelämän keskusliiton toimitusjohtajaksi. Hänen tilalle valittiin kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtaja Jan Vapaavuori. Vaalikauden puolessavälissä vuonna 2013, SDP kierrätti ministereitään nostaen Pia Viitasen asunto- ja viestintäministeriksi ja Susanna Huovisen peruspalveluministeriksi. Asunto- ja viestintäministerinä toiminut Krista Kiuru nimitettiin opetusministeriksi. Tuomo Puumala
Huhtikuussa 2012 Puumala ilmoitti pyrkivänsä keskustan puheenjohtajaksi. Vaalikampanjassaan hän käytti hyväksi vaatimatonta taustaansa esiintyen alkiolaisen linjan palauttajana. Rovaniemen puoluekokouksessa 9. kesäkuuta 2012 järjestetyn puheenjohtajavaalin toisella kierroksella hän sijoittui toiseksi äänin 1251–872, kun puheenjohtajaksi valittiin ensimmäisen kauden kansanedustaja Juha Sipilä. Ensimmäisellä kierroksella Puumala sai 659 ääntä ja Sipilä 961 ääntä. Paavo Väyrynen sijoittui puheenjohtajavaalissa kolmanneksi 493 äänellä ja Timo Kaunisto neljänneksi 26 äänellä. Arno Tuurna
1953 Uudenmaan Kokoomuksen toiminnanjohtaja Eero Saurama houkutteli "vanhan polven luottomiehen" ja yhden puolueen kokeneimmista poliitikoista, Arno Tuurnan, puolueen puheenjohtajavaaleihin kolmanneksi ehdokkaaksi. Vastakkain olivat perinteisen Kokoomuksen 40-vuotias konservatiivi Junnila ja poliittisesti suhteellisen kokematon "nuori" 50-vuotias Jussi Saukkonen. 60-vuotiaan Tuurnan oli tarkoitus syödä ääniä pois Junnilan kannattajilta, mutta ilmeisesti Tuurna ei ollut tästä tietoinen ja hänelle oli luvattu jotakin. Lopulta Kansallisen Kokoomuksen puolueen puheenjohtajan vaaleissa Saukkonen sai 185 ääntä, Junnila 142 ääntä ja Tuurna 45 ääntä. Tästä huolimatta Tuurna oli yksi merkittävimpiä Kokoomuksen mielipidevaikuttajia 1950-luvulla. Kokoomuksessa Tuurnaa suunniteltiin myös presidenttiehdokkaaksi ja hän sijoittui puolueen teettämässä mielipidekyselyssä 1954 yhdeksänneksi. Vuosina 1950 ja 1956 Tuurna oli itse jälleen Kansallisen Kokoomuksen presidentinvalitsijamiehenä. Kiviniemen hallitus
Kiviniemen hallitus oli Suomen tasavallan 71. hallitus, joka toimi 22. kesäkuuta 2010 – 22. kesäkuuta 2011 eli päivälleen yhden vuoden ajan. Hallituksen pääministeri oli Suomen Keskustan puheenjohtaja, kansanedustaja Mari Kiviniemi. Hallitukseen kuuluneet puolueet olivat Keskusta, Kansallinen Kokoomus, Vihreä liitto ja Suomen ruotsalainen kansanpuolue. Kokoomuksen remonttimiehet
Ratkaiseva askel sisäpoliittisesti oli se, että Kansallinen Kokoomus kannatti poikkeuslakia, jolla Kekkonen valittiin jatkamaan presidenttinä 1974–1978 ETYKin yli. Vuonna 1978 Kekkonen valittiin presidentiksi normaalimenettelyllä, mutta poikkeuslaki synnytti ristivetoa myös muissa puolueissa, muun muassa Ruotsalaisessa kansanpuolueessa, josta erosi Georg C. Ehrnrooth, joka perusti oikeistolaisen Suomen Perustuslaillisen Kansanpuolueen. Tuure Junnila
Vielä vuoden 1968 vaaliin kokoomus asetti oman presidenttiehdokkaan, Matti Virkkusen. Vasta puheenjohtaja Juha Rihtniemen aikana kokoomus alkoi muuttua Kekkos-puolueeksi muiden suurten puolueiden tapaan kannattaen jo 1973 Urho Kekkosen valintaa neljännelle kaudelle ilman presidentinvaalia poikkeuslailla vuosiksi 1974–1978 ETYKin varmistamiseksi. Junnila vastusti vuoden 1973 poikkeuslakia ja julkaisi ""Vallankaappaus lain ja oikeuden varjolla – Poikkeuslakitaistelu lain vastustajan näkökulmasta"" -pamfletin, missä hän kävi läpi poikkeuslakimenettelyn eri vaiheita. Kansallinen Kokoomus
Petteri Orpo valittiin puolueen puheenjohtajaksi toisella äänestyskierroksella Lappeenrannan puoluekokouksessa 11. kesäkuuta 2016. Orpo otti tämän jälkeen Stubbin paikan valtiovarainministerinä Sipilän hallituksessa. Harri Holkeri
Uimosen mukaan Holkerista tuli pääministeri vuonna 1987 presidentti Mauno Koiviston manuaalisen valinnan seurauksena: Holkeri sai pääministerin salkun, jonka piti mennä porvaripuolueiden johtajien (Ilkka Suominen ja RKP:n puheenjohtaja Christoffer Taxell) ja Nokian Kari Kairamon salaisen kassakaappisopimuksen mukaan Paavo Väyryselle. Valitsemalla Holkerin Koivisto sivuutti silloisen Kokoomuksen puheenjohtajan Ilkka Suomisen, mistä seurasi sittemmin Kokoomuksen sisäistä polemiikkia. Myös erityisesti Suomen Yhdyspankki vastusti Holkerin talouspolitiikkaa jota leimasi vakaan markan puolustaminen sillä seurauksella, että Holkerin oli vaikea saavuttaa laajaa poliittista arvostusta. Holkerin vähättelyssä kunnostautuivat erityisesti "Iltalehti" ja "Uusi Suomi"; syntyi myytti huonosta mediajulkisuudesta. Holkerin kommenteista ”minä juon nyt kahvia” kuvastanee hankalaa suhdetta joukkotiedotusvälineisiin. Ahti Karjalainen
Kesällä 1971 näytti mahdolliselta, että Ahti Karjalainen olisi istuva pääministeri vielä seuraavan presidentinvaalin koittaessa, joka oli silloisen käsityksen mukaan edessä tammikuussa 1974. Karjalaisen huolella valmisteltujen pyrkimysten kariutumiseen vaikutti hänen avustajiensa tekemä munaus. Elokuussa 1971 Nuoren Keskustan Liiton silloinen puheenjohtaja Risto Volanen ehdotti, että Keskusta valitsisi Karjalaisen presidenttiehdokkaakseen seuraaviin vaaleihin. Taustalla oli oletus, että presidentti Urho Kekkonen ei jatkaisi virassaan vuoden 1974 jälkeen, kuten hän oli vuoden 1968 presidentinvaalin kampanjoinnissaan uhannut. Kuitenkin pidettiin kirjoittamattoman säännön rikkomisena, että presidenttiehdokkaista puhuttiin nimillä ennen kuin Kekkonen itse olisi avannut keskustelun varmistamalla luopumisensa. Kekkoselle ei ollut salaisuus, että Karjalainen valmistautui presidentinvaaleihin, mutta hän oli edennyt valtakautensa siihen vaiheeseen, että tällainen oli hänestä sietämätöntä. Tässä vaiheessa SDP:n puoluesihteeri Kalevi Sorsa, joka kiirehti tuomitsemaan keskustanuorten avauksen "monin tavoin epäkorrektina", nousi presidentti Kekkosen luottopoliitikkojen joukossa Karjalaisen ohi. Sosialidemokraateille tapaus tuli kuin tilauksesta, koska heillä ei siinä vaiheessa ollut esittää presidentinvaaliin Karjalaisen mitat täyttävää haastajaa. Volter Rihtniemi
Volter Högman, sukunimi vuodesta 1908 Rihtniemi (16. maaliskuuta 1861 Haukipudas – 26. huhtikuuta 1938 Viipuri) oli suomalainen filosofian tohtori ja Kajaanin opettajaseminaarin johtaja. Risto Kuisma
Kuisma valittiin eduskuntaan vuonna 1995. Vuonna 1997 Kuisma erosi SDP:stä ja teki yhteistyötä Nuorsuomalaisten kanssa. Vuonna 1998 Kuisma perusti oman puolueen, Remonttiryhmän. Hän toimi puolueen puheenjohtajana ja ainoana kansanedustajana. Vuoden 1999 eduskuntavaaleissa Kuisma keräsi noin kymmenentuhatta ääntä. Hän oli presidenttiehdokkaana vuoden 2000 vaaleissa. Sosialidemokraatteihin Kuisma palasi vuonna 2001. Irma Rihtniemi-Koski
Rihtniemi-Koski oli omaa sukua Rihtniemi. Hänen veljensä Juha Rihtniemi toimi sekä kansanedustajana että Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtajana. Rihtniemi-Kosken isä oli puolestaan varatuomari, everstiluutnantti ja kokoomuksen perustajajäsen Elja Rihtniemi ja äiti Doris Ingrid Gruene. Isoisä filosofian tohtori Volter Rihtniemi (ent. Högman) oli myös vanhasuomalainen ja kokoomuksen keskeinen hahmo 1920-luvun Kainuussa.
Rihtniemi-Koski valmistui ylioppilaaksi vuonna 1945. Suoritettuaan merkonomin tutkinnon vuonna 1947 hän työskenteli kirjeenvaihtajana Oy Radiator Ab:ssä 1947–1950 ja Oy Algol Ab:ssä 1950–1956. Hän suoritti humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon 1961 ja työskenteli Suomen liikemiesten kauppaopiston kieltenopettajana vuosina 1962–1973. Samalla hän luki itsensä filosofian kandidaatiksi 1971 ja filosofian maisteriksi 1972. Poliittinen nuorisojärjestö
Puolueille poliittiset nuorisojärjestöt ovat tärkeä rekrytointikanava. Sieltä väkeä päätyy poliitikkojen avustajiksi ja kansanedustajiksi. Vuoden 2015 vaaleissa uusiksi kansanedustajiksi valittiin neljä entistä Kokoomusnuorten puheenjohtajaa: Kai Mykkänen, Wille Rydman, Antti Häkkänen ja Susanna Koski, sekä Vihreiden nuorten ja opiskelijoiden puheenjohtaja Ozan Yanar, Keskustanuorten entinen (2009–2013) puheenjohtaja Antti Kurvinen, Vasemmistonuorten puheenjohtaja Li Andersson, Demarinuorten puheenjohtaja Joona Räsänen ja Perussuomalaisten nuorten puheenjohtaja Simon Elo. Vuosina 1970–2015 valituista keskustan, kokoomuksen ja Sdp:n kansanedustajista joka neljäs on ollut puolueensa nuorisojärjestöaktiivi vähän ennen valintaansa. Tyypillisesti nuorisojärjestö on vähän puoluettaan radikaalimpi. Simo Juntunen
Suomen Sosialidemokraatin päätoimittaja Aimo Kairamo irtisanoi Juntusen lehden palveluksesta 2. joulukuuta 1974 presidentti Urho Kekkoselta tulleen ”myllykirjeen” perusteella. Juntunen oli aiemmin syksyllä pitänyt puheen sotaveteraaneille ja sanonut, että Kekkonen maksaa Neuvostoliitolle öljylaskua väärentämällä Suomen historiaa. Kysymys oli erityisesti Suomen joutumisesta jatkosotaan ja Juntunen oli tässä yhteydessä arvostellut Kekkosta ns. ajopuuteorian hylkäämisestä. Tiedonantaja-lehti julkisti puheen tekstin ja Kekkonen kirjoitti kirjeessään Kairamolle: ”Tämä on niin vastuutonta ja törkeää puhetta, että jään odottamaan, miten lehti sen voi hyväksyä.” Juntunen kommentoi erottamistaan Kekkoselle lähettämässään kirjeessä: ”Jos ulkomaankauppapolitiikka häiriintyy jonkin Juntusen neljästä sanasta, ei ole helppo uskoa vakuutteluihin, joiden mukaan ulkopolitiikkamme on hoidettu erinomaisesti.” Kairamo ei koskaan myöntänyt Kekkosen osuutta Juntusen irtisanomisessa, vaan hänen mukaansa Juntunen ei ollut enää vuosiin noudattanut puolueen ja lehden virallista linjaa. Kun Juntunen ja SDP:n puheenjohtaja Rafael Paasio tapasivat Juntusen saatua potkut, Paasio totesi Juntuselle: ”Se oli sinulle oikein.” Tuure Junnila
Seuraavissa vuoden 1983 vaaleissa Junnila teki paluun eduskuntaan. Tuona aikana presidentti Kekkonen oli ehtinyt poistua politiikan näyttämöltä ja tasavallan presidentiksi oli valittu sosialidemokraattien Mauno Koivisto. Vaalikaudella 1983–1987 Junnilan kritiikki suuntautuikin enemmän sosialidemokraatteja kohti. Vaikka Junnila ei pitänytkään Koivistoa erityisen suurena kokoomuksen ystävänä, hän antoi tälle tunnustuksen siitä, että äänestäjien vuoden 1987 eduskuntavaaleissa ilmaisema tahto tunnustettiin ja kokoomus kelpasi hallitukseen siinä kuin muutkin puolueet. Martti Korhonen
Korhonen nousi kansanedustajaksi ensimmäisen kerran vuoden 1991 eduskuntavaaleissa. Hän toimi vasemmistoliiton eduskuntaryhmän puheenjohtajana kesästä 1997 kevääseen 1999 ja uudelleen keväästä 2003 toukokuuhun 2006, jolloin hänet valittiin puolueen puheenjohtajaksi. Korhonen voitti johtajakilvan toisella kierroksella Paavo Arhinmäen äänin 273–150. Kesäkuun 2007 puoluekokouksessa Korhonen valittiin vuoteen 2010 kestävälle jatkokaudelle. Vuosina 1995–1998 Korhonen oli puolueensa varapuheenjohtaja ja 1998 hän hävisi taiston puheenjohtajuudesta niukasti Suvi-Anne Siimekselle. Timo Soini
Eduskuntavaaleissa 2015 Soini sai 29 527 ääntä ollen Suomen toiseksi eniten ääniä kerännyt ehdokas. Samoissa vaaleissa perussuomalaiset nousi toiseksi suurimmaksi puolueeksi. Soini valittiin eduskunnan ensimmäiseksi varapuhemieheksi vuonna 2015. Vaaleissa suurimmaksi puolueeksi nousi Suomen Keskusta ja puolueen puheenjohtaja Juha Sipilä sai hallitustunnustelijan tehtävän. Hallitusneuvottelut alkoivat 8. toukokuuta 2015 keskustan, perussuomalaisten ja kokoomuksen kesken. Puolueet julkaisivat hallitusohjelmansa 27. toukokuuta 2015 ja ilmoittivat Soinin nousevan uuden hallituksen ulkoministeriksi. Juha Rihtniemi
Juha Rihtniemi syntyi Suomenlinnassa, Helsingissä 28. elokuuta 1927. Hänen isosiskonsa ja perheen vanhin lapsi Irma oli syntynyt 27. maaliskuuta 1926 myös Suomenlinnassa. Irma Rihtniemi-Koski toimi vuosina 1978–1979 Kokoomuksen Naisten Liiton puheenjohtajana ja Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajanana vuosina 1975–1980. Lisäksi hän toimi kokoomuksen puoluehallituksen ja -valtuuston jäsenenä. Juha Rihtniemen isä oli yksi kokoomuksen perustajajäsenistä vuonna 1918 ja aktivistien johtohahmoista, everstiluutnantti Elja Rihtniemi, joka toimi 1920-luvulla Suomenlinnan komendanttina. Elja Rihtniemi oli toiminut luutnantin arvolla sisällissodassa Kajaanin sissirykmentin päällikkönä ja tämän jälkeen suojeluskuntavaikuttajana. Elja Rihtniemen isä, Juha Rihtniemen isoisä Volter Rihtniemi oli aikanaan ollut yksi jääkäriliikkeen aktivisteista. Elja Rihtniemi oli 1930-luvun alussa Kansalliseen Kokoomukseen kuuluneen presidentin P. E. Svinhufvud luottomies. Elja Rihtniemen vaimo eli Juhan äiti oli Doris Ingrid (o.s. Gruene). Mari Kiviniemi
Mari Johanna Kiviniemi (s. 27. syyskuuta 1968 Seinäjoki) on suomalainen keskustaa edustava poliitikko. Hän oli kansanedustaja vuosina 1995–2014 ja keskustan puheenjohtaja 2010–2012. Hän oli Suomen 62. pääministeri vuosina 2010–2011. K. F. Lehtonen
Kustaa Fredrik Lehtonen (alkuaan Gustaf Fredrik Skytt, 20. lokakuuta 1883 Hämeenlinna – 6. elokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi lyhyen aikaa kokoomuksen puheenjohtajana 1945–1946. Liinamaan hallitus
Liinamaan hallituksen toimikaudelle osui pitkään valmisteltu Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssin (ETYK) päätösvaihe Helsingin Finlandia-talossa heinä- ja elokuun vaihteessa 1975. Pääministeri Keijo Liinamaa, ulkoministeri Olavi J. Mattila, SDP:n, Kokoomuksen ja SKDL:n puheenjohtajat Kalevi Sorsa, Harri Holkeri ja Aarne Saarinen sekä entinen ulkoministeri Ahti Karjalainen toimivat konferenssissa Suomen valtuuskunnan jäseninä. Jo toukokuussa 1975 presidentti Urho Kekkonen vakuutti, että Suomen sisäpoliittisen tilanteen kehitys ei tulisi millään tavoin olemaan esteenä ETYK:in päätösvaiheen pitämiselle kaavailtuna ajankohtana ja siteerasi vanhaa suomalaista sananpartta: ""Talo elää tavallaan, vieraat käyvät ajallaan."" Juho Rytkönen
Juho Fredrik Rytkönen (2. helmikuuta 1917 Kiuruvesi – 31. joulukuuta 1973 Kiuruvesi) oli suomalainen metsätyömies, kommunistipoliitikko ja kansanedustaja. Eduskuntaan hänet valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1951 vaaleissa SKDL:n edustajana Kuopion läänin läntisestä vaali­piiristä. Hän toimi kansan­edustajana vuoteen 1958. Sitä ennen hän työskenteli Suomen kommunistisen puolueen Iisalmen piiri­järjestön piiri­sihteerinä vuosina 1947–1949 ja Mikkelin piiri­järjestön valistus­sihteerinä 1949–1950. Hän toimi myös valitsija­miehenä presidentin­vaaleissa 1956. Juha Rihtniemi
Presidentinvaalissa 1968 Rihtniemen johtama kokoomus suunnitteli asettavansa maltillisen ja kekkosmielisen ehdokkaan, mutta ehdokkaaksi valittiinkin pankinjohtaja Matti Virkkunen. Virkkunen haastoikin Kekkosen tosissaan ja tiukasta kampanjasta tuli kekkosvastainen. Kekkonen kuitenkin voitti pääasiassa muiden puolueiden avulla, mutta hän katsoi kokoomuksen pettäneen hänet. Kekkonen oli mielestään koko 1960-luvun auttanut kokoomusta tekemällä siitä hyväksytympää puoluetta Moskovassa, mutta puolue lähtikin vaalitaistelussa vastustamaan häntä. Kekkonen luotti tällöin Rihtniemeen vielä vähemmän. Rihtniemi päätti yrittää tehdä Kokoomuksesta Kekkoselle ulkopoliittisesti kelpaavan puolueen. Rihtniemestä tulikin yksi remonttimiehistä. Kalle Jokinen (kokoomuslainen poliitikko)
Kalle Johannes Jokinen (s. 7. elokuuta 1961 Koski Hl.) on suomalainen poliitikko. Hän on toiminut kokoomuksen kansanedustajana vuodesta 2009 ja Orimattilan kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 2001.Kalle Jokinen valittiin kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi kesällä 2016, kun Petteri Orpo nousi kokoomuksen puheenjohtajaksi. Juha Sipilä
Huhtikuussa 2012 Sipilä ilmoitti pyrkivänsä keskustan puheenjohtajaksi kesän puoluekokouksessa. Puoluekokous valitsi Sipilän puheenjohtaksi 9. kesäkuuta 2012. Hän sai puheenjohtajavaalin toisella kierroksella 1 251 ääntä toiseksi tulleen Tuomo Puumalan saadessa 872 ääntä. Sipilä piti ensimmäisen puheenjohtajan linjapuheensa puoluekokouksessa 10. kesäkuuta 2012. Hän ilmaisi vahvaksi visiokseen ja haaveekseen hajautetun yhteiskunnan, jossa on rooli kasvukeskuksilla, maaseutukeskuksilla ja maaseudulla. Puoluekokous otti vahvasti kantaa nuorten ja perheiden auttamisen puolesta. Sipilän mukaan Suomeen olisi mahdollista luoda 200 000 uutta työpaikkaa biotalouteen. Juhani Suomi
Suomi kuului 1970-luvulla muutaman vuoden ajan Keskustapuolueeseen, mutta erosi siitä vuonna 1977, kun puolueen K-linja syrjäytti ”oikeistolaisuudesta” syytetyn historiantutkija Keijo Korhosen ulkoministerin paikalta. Suomi tuki vuoden 1994 presidentinvaaleissa valitsijayhdistyksen ehdokkaaksi asettuneen Korhosen vaalikampanjaa ja oli tämän vaalimainosvideon lukijanäänenä. Ville Itälä
Ville Heimo Antero Itälä (s. 10. toukokuuta 1959 Luumäki) on suomalainen poliitikko, joka toimi Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtajana vuosina 2001–2004. Sen jälkeen hänet valittiin Euroopan parlamentin jäseneksi vuoden 2004 vaaleissa. Hän luopui parlamenttipaikastaan tultuaan valituksi Euroopan tilintarkastustuomioistuimen jäseneksi vuonna 2012. Elokuun alusta 2018 Itälä siirtyy Euroopan petostentorjuntaviraston Olafin pääjohtajaksi. Raimo Vistbacka
Vistbacka oli kansanedustaja vuosina 1987–2011. Hän edusti aluksi Suomen Maaseudun Puoluetta. Vistbacka oli presidentin valitsijamies vuoden 1988 vaalissa ja toimi liikenneministerinä Holkerin hallituksessa lokakuusta 1989 elokuuhun 1990. Vistbacka oli SMP:n eduskuntaryhmän 1. varapuheenjohtaja 1989–1992 ja puheenjohtaja vuonna 1995. Tuolloin hän siirtyi SMP:stä Perussuomalaisiin. Perussuomalaisilla oli näin heti perustettaessaan kansanedustaja. Vistbacka valittiin puolueen puheenjohtajaksi Perussuomalaisten ensimmäisessä puoluekokouksessa Kokkolassa 25.–26. marraskuuta 1995. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1997 asti. Vistbacka oli puolueen varapuheenjohtajana 1997–2005. Harri Holkeri
Holkeri nousi ensimmäiseksi kokoomuslaiseksi pääministeriksi 43 vuoteen vuonna 1987, kun presidentti Mauno Koivisto nosti hänet hallitustunnustelijaksi ohi keskustan, kokoomuksen ja RKP:n kassakaappisopimuksen sen sisällön paljastuttua Koivistolle. Hallitusohjelmassa sovittiin talouspoliittisista uudistuksista, joista käytettiin nimitystä hallittu rakennemuutos. Holkerin hallituksen alkuvaiheessa elettiin taloudessa nousevien osakekurssien, kulutusjuhlan ja kasinotalouden aikaa. 1990-luvun koittaessa talous alkoi ajautua taantumaan ja idänkauppa hiipui. Vuoden 1991 eduskuntavaaleissa pääoppositiopuolue keskusta sai suuren voiton ja Holkeri jättäytyi uuden Esko Ahon hallituksen ulkopuolelle. Harri Holkeri
Holkeri toimi opiskeluaikoinaan ja valmistuttuaan Kokoomuksen Nuorten Liiton ja puoluetoimiston virkailijana kuuden vuoden ajan, kunnes vuonna 1965 kokoomuksen vastavalittu puheenjohtaja Juha Rihtniemi kutsui hänet puoluesihteeriksi. Holkeri lupautui tehtävään viideksi vuodeksi. Holkeri lukeutui kokoomuksen uudistusmieliseen siipeen yhdessä puheenjohtaja Rihtniemen kanssa. Maltillinen kokoomus
Vuodesta 2003 puheenjohtajana toiminut Fredrik Reinfeldt ilmoitti eroavansa tehtävästä huonon vaalituloksen vuoksi vuoden 2014 valtiopäivävaalien jälkeen. Tammikuussa 2015 järjestetyssä ylimääräisessä puoluekokouksessa uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Anna Kinberg Batra, josta tuli Maltillisen kokoomuksen historian ensimmäinen naispuheenjohtaja. Kansallinen Kokoomus
Vuoden 2006 puoluekokouksessa Joensuussa kokoomus määritteli itsensä poliittisella kartalla keskusta-oikeistolaiseksi puolueeksi, mikä kirjattiin myös puolueen periaateohjelmaan. Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa kokoomus sai 50 paikkaa, mikä oli kymmenen paikan lisäys edellisvaaleihin ja vain yksi paikka vähemmän kuin vaalit voittaneella keskustalla. Kokoomus nousi hallitukseen ja sai Vanhasen toiseen hallitukseen keskustan tapaan kahdeksan ministeriä. Katainen nimitettiin valtiovarainministeriksi, Ilkka Kanerva ulkoasiainministeriksi, Jyri Häkämies puolustusministeriksi, Anne Holmlund sisäasiainministeriksi, Jan Vapaavuori asuntoministeriksi, Paula Risikko peruspalveluministeriksi, Sari Sarkomaa opetusministeriksi ja Suvi Lindén viestintäministeriksi. Kanerva erosi tekstiviestikohun seurauksena huhtikuussa 2008 ja uudeksi ulkoministeriksi kutsuttiin europarlamentista Alexander Stubb. Sarkomaa erosi opetusministerin paikalta joulukuussa 2008 perhesyihin vedoten ja hänet korvasi Henna Virkkunen. Riitta Korhonen
Riitta-Liisa Korhonen (o.s. Vänttinen, s. 4. kesäkuuta 1948 Varkaus) on suomalainen arkkitehti ja toimitusjohtaja. Hän toimi Kokoomuksen kansanedustajana 24. maaliskuuta 1995 – 18. maaliskuuta 2003. Jyrki Katainen
Katainen liittyi kokoomukseen puolueen päästyä hallitusvastuuseen vuonna 1987. Hänet valittiin Siilinjärven kunnanvaltuustoon 22-vuotiaana vuonna 1993. Hän istui valtuustossa yhtäjaksoisesti vuoteen 2010. Vuosina 2001–2004 hän oli Pohjois-Savon maakuntaliiton 1. varapuheenjohtaja. Suomi 1980-luvulla
Suomen sisäpoliittista valtaa hallitsi SDP koko vuosikymmenen ajan. Myös SKDL:llä oli merkittävä valta eduskunnassa ja vihreän liikkeen kannatus suureni. 1980-luvun pääministereitä olivat Mauno Koivisto (1979−1982), Kalevi Sorsa (1982−1987) sekä Harri Holkeri (1987−1991). Vuosina 1983−1987 istuneesta Sorsan neljännestä hallituksesta tuli Suomen siihen saakka pitkäikäisin hallitus sen lyötyä Kivimäen hallituksen ikäennätyksen vuodelta 1936. Vuonna 1987 perustetun Holkerin sinipunahallituksen aikana nousukausi alkoi huipentua talouden ylikuumenemiseen. Tuolloin valtiovarainministerinä toimi Erkki Liikanen, myöhempi Suomen Pankin pääjohtaja. Suomen Keskusta
Keskusta, kokoomus ja RKP solmivat ennen vuoden 1987 eduskuntavaaleja niin sanotun kassakaappisopimuksen, jonka mukaan yksikään sopimuksessa osallisista puolueista ei neuvottele hallituksen muodostamisesta ilman muita puolueita. Näin torjuttaisiin presidentti Mauno Koiviston yritykset saada oma puolueensa SDP hallitukseen. Suunnitelma tuli kuitenkin Koiviston tietoon ja hän nimitti hallituksen muodostajaksi kokoomuksen puheenjohtajan Ilkka Suomisen sijasta Harri Holkerin. Tuloksena oli porvarihallituksen sijasta Holkerin sinipunahallitus, joka oli vallassa 1987–1991. Syksyllä 1990 hallitus pyysi oppositioon joutuneen keskustan tukea säästöpäätöksille ennen vuoden 1991 eduskuntavaaleja, mistä puolue kieltäytyi. Juha Rihtniemi
Vuonna 1948 avioituneen pariskunnan Juha ja Anna-Liisa Rihtniemen ensimmäinen yhteinen asunto sijaitsi Meilahdessa Mannerheimintie 93:ssa "White Ladyn" talossa. Asunnon koko oli 40 m². Pariskunnan ensimmäinen lapsi Suvi Rihtniemi syntyi 8. huhtikuuta 1954. Suvi Rihtniemi on nykyisin Helsingin seudun liikenne -kuntayhtymän toimitusjohtaja ja toimi aiemmin Helsingin kaupunginvaltuuston puheenjohtajana. Vuonna 1956 Rihtniemet muuttivat arava-asuntoon Pohjois-Haagaan, jossa hän asui vaatimattomissa oloissa kuolemaansa saakka. Sauli Niinistö
Vuosina 1979–1981 Niinistö toimi Kokoomuksen puoluevaltuuston jäsenenä ja vuosina 1993–1994 Kokoomuksen puoluehallituksen jäsenenä. Vuoden 1988 presidentinvaalissa Niinistö toimi valitsijamiehenä. Elokuussa 2009 Niinistö ilmoitti hakevansa Suomen Palloliiton uudeksi puheenjohtajaksi. Hänet valittiin puheenjohtajaksi 8. marraskuuta 2009, mutta kolmivuotiskausi keskeytyi kun Niinistö valittiin presidentiksi. Viron kokoomuspuolue
Viron kokoomuspuolue johti Viroa vuosina 1995–1999 voitettuaan vaalit yhdessä Viron keskustapuolueen kanssa maaliskuussa 1995. Tiit Vähi erosi vapaaehtoisesti 25. helmikuuta 1997 pääministerin virasta asemansa väärinkäytösten takia. Tämän jälkeen pääministeriksi tuli puolueen toinen johtohahmo Mart Siimann. Paavo Väyrynen
Vuonna 1980 Väyrynen valittiin keskustapuolueen puheenjohtajaksi Turun puoluekokouksessa. Hän voitti vastaehdokkaansa, 16 vuotta puoluetta johtaneen Johannes Virolaisen, äänin 1 737–1 611. Väyrynen nousi puheenjohtajaksi nuorten tuella, mutta myös suurin osa niin sanottuun K-linjaan kuuluneista kannatti hänen valintaansa. Ratkaiseva merkitys oli sillä, että presidentti Urho Kekkonen tuki taustalla puheenjohtajan vaihtamista. Väyrynen oli puheenjohtajaksi tullessaan 33-vuotias; nuorempana puolueen johtoon oli noussut vain maalaisliittoa johtanut Otto Karhi. Sauli Niinistö
Niinistö nousi eduskuntaan kolmannella yrittämällään vuoden 1987 eduskuntavaaleissa. Kokoomuksen kansanedustaja Ilkka Kanerva on kertonut epäilleensä tulokasta vahvasti ja pitäneensä häntä ”tyypillisenä yhden kauden kansanedustajana”. Niinistö kuitenkin vahvisti asemaansa kokoomuksen ryhmässä Holkerin hallituksen verouudistuksen yhteydessä ja teki yhteistyötä Kari Häkämiehen kanssa. Tuoreina kansanedustajina Niinistö ja Häkämies sekä Heikki A. Ollila muodostivat Tupuksi, Hupuksi ja Lupuksi kutsutun kolmikon; toisinaan kolmikkoon luettiin Ollilan sijasta Anssi Rauramo. Miesten työhuoneet olivat eduskunnassa samalla käytävällä ja he istuivat samoissa valiokunnissa. Vuoden 1991 vaaleissa Niinistö valittiin toiselle kaudelle. Hän toimi vuosina 1993–1995 perustuslakivaliokunnan puheenjohtajana. Vuonna 1993 Niinistö valittiin Varsinais-Suomen Kokoomus ry:n puheenjohtajaksi. Seuraavana vuonna hänestä tuli kokoomuksen puheenjohtaja, jona hän jatkoi vuoteen 2001. Suomen Keskusta
Kiviniemi ei asettunut kesän 2012 puoluekokouksessa uudelleen ehdolle. Hän totesi tällä tavoin kantavansa vastuuta siitä, ettei puolue ollut päässyt nousemaan riittävän rivakasti. Eräiden arvioiden mukaan taustalla voi olla myös pettymys siihen, että Väyrynen ja Pekkarinen haastoivat hänet jo lyhyen puheenjohtajuuden jälkeen. Kesän 2012 puoluekokouksessa Keskustan puheenjohtajaksi valittiin Juha Sipilä. Jun’ichirō Koizumi
Koizumi pyrki puolueensa johtajaksi kahdesti, vuosina 1995 ja 1999, mutta ei menestynyt johtajakilvassa häviten selvästi ensin Hashimotolle ja myöhemmin Keizō Obuchille. Huhtikuussa 2000 Yoshiro Mori seurasi vakavasti sairasta Obuchia liberaalidemokraattisen puolueen johtajana. Koizumista tuli puolueensa johtaja kolmannella yrityskerrallaan 24.4. 2001. Johtajavaaleissa Koizumi sai 298 ääntä hänen lähimmän kilpailijansa Ryutaro Hashimoton saadessa 155 ääntä. Pääministeriksi Koizumi nimitettiin 26.4. 2001. Saman vuoden heinäkuussa pidetyissä parlamentin ylähuoneen vaaleissa Koizumin johtama koalitio sai 78 paikkaa kaikkiaan 121 paikasta. Ville Niinistö
Niinistö toimi puolueensa varapuheenjohtajana vuosina 2005–2007 Tarja Cronbergin puheenjohtajakaudella. Kesäkuun 2011 puoluekokouksessa hän asettui ehdolle puheenjohtajaksi ja sai ennen puoluekokousta järjestetyssä neuvoa-antavassa jäsenäänestyksessä 55,5 prosenttia annetuista äänistä. Hänet valittiin vihreiden puheenjohtajaksi 11. kesäkuuta 2011. Harri Holkeri
Kansanedustajaksi Holkeri valittiin vuoden 1970 eduskuntavaaleissa, jossa kokoomus otti suuren vaalivoiton kärsittyään aiemmin tappion vuoden 1966 vaaleissa. Rihtniemen kuoltua tammikuussa 1971 Holkeri valittiin samana vuonna pidetyssä puoluekokouksessa kokoomuksen puoluejohtajaksi, ja oli valituksi tultuaan Euroopan nuorin konservatiivipuolueen johtaja. Puheenjohtajana Holkerin tärkeimpiä tehtäviä oli suhteiden parantaminen presidentti Kekkosen kanssa. Kokoomuksen ja Kekkosen välit olivat tulehtuneet kokoomuksen asetettua vuoden 1968 presidentinvaaliin ehdokkaaksi Matti Virkkusen, joka menestyi yllättävän hyvin saaden 66 valitsijamiestä. Juha Rihtniemi
Maaliskuun 1970 eduskuntavaaleissa Rihtniemi johti Kansallisen Kokoomuksen murskaavaan vaalivoittoon. Kokoomus nousi ensi kerran toiseksi suurimmaksi puolueeksi ja ohitti kannatuksellaan sekä Keskustapuolueen että Suomen Kansan Demokraattisen Liiton. Rihtniemi yritti nousta vaikka väkisin pääministeriksi, mutta kokoomus ei kelvannut hallituskumppaniksi kuin kansanpuolueille, RKP:lle ja LKP:lle. Tässä käytännössä mahdottomassa tilanteessa Rihtniemi ehdotti Kekkoselle kokoomuksen, RKP:n ja LKP:n muodostamaa porvarillista vähemmistöhallitusta. Ehdotukseen Kekkonen vastasi Rihtniemelle: ""Olette helvetin rohkea mies, jos sen teette"". Lopulta Kekkonen muodosti Auran virkamieshallituksen, johon kuitenkin pääsi varapääministeriksi ja valtiovarainministeriksi kokoomuksen vasemmistosiipeen kuulunut Päiviö Hetemäki. Kekkosen mielestä Neuvostoliitto olisi suhtautunut kielteisesti kokoomusjohtoiseen vähemmistöhallitukseen, joten Rihtniemi ei päässyt koskaan pääministeriksi. Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmä
Valtiopäiväkaudella 2011–2015 Kokoomuksen eduskuntaryhmään kuului eduskuntavaalien 2011 jälkeisestä ryhmän järjestäytymisestä, huhtikuusta 2011 alkaen, 44 kansanedustajaa. Samalla Kokoomuksen eduskuntaryhmä nousi ensimmäistä kertaa Suomen historiassa vaalien jälkeen eduskunnan suurimmaksi eduskuntaryhmäksi. Eduskuntaryhmien kesken tehdyn herrasmiessopimuksen mukaisesti suurin ryhmä voi yrittää valtioneuvoston (hallituksen) ja hallitusohjelman muodostamista ensimmäisenä, joten Kokoomuksen eduskuntaryhmä nimitti hallitustunnustelijaksi puheenjohtajansa, kansanedustaja Jyrki Kataisen. Kokoomuksen eduskuntaryhmä ja puoluevaltuusto vahvistivat yhteisessä kokouksessaan kesäkuussa 2011 hallitustunnustelija Kataisen esityksen perusteella ehdokkaansa pääministeriksi sekä valtioneuvoston jäseniksi, ehdotuksen hallitusohjelman hyväksymisestä ja päätöksen näiden edellä mainittujen ehdotusten siirtämiseksi eduskunnan hyväksyttäväksi. Juho Romakkaniemi
Romakkaniemi liittyi kokoomukseen 16-vuotiaana. Hän tutustui Jyrki Kataiseen Kokoomuksen Nuorten Liiton toiminnassa. Romakkaniemi oli kokoomusnuorten puheenjohtaja vuosina 2002–2003. Vuoden 2000 kunnallisvaaleissa hän oli ehdolla kotipaikkakunnallaan Kuopiossa, muttei tullut valituksi. Vuoden 2003 eduskuntavaaleissa Romakkaniemi oli ehdolla opiskelupaikkakunnaltaan Pirkanmaan vaalipiiristä. Vuoden 2008 kunnallisvaaleissa hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon, jossa hän istui yhden kauden. Juhani Suomi
Kekkos-teostensa jatkoksi Suomi käsitteli Suomen poliittista ajankuvaa Kekkosta tasavallan presidenttinä seuranneen Mauno Koiviston presidenttikaudella kolmiosaisessa kirjasarjassa. Sarjan ensimmäinen osa "Pysähtyneisyyden vuodet. Mauno Koiviston aika 1981–84" ilmestyi vuonna 2005. Toinen osa "Epävarmuuden vuodet. Mauno Koiviston aika 1984–1986" ilmestyi syyskuussa vuonna 2006. "Epävarmuuden vuosien" julkistamisen yhteydessä Suomi ilmoitti laittavansa ristiriitaisen vastaanoton saaneen kirjasarjansa ainakin toistaiseksi jäihin. Radiohaastattelussa hän piti ensimmäisen teoksen aiheuttamaa reaktiota ”tavattoman ylimitoitettuna” ja kertoi julkisuudelta piilossa tapahtuneen asiaan liittyen vielä ”paljon ikävämpiä” asioita. Sarjan kolmas osa "Kohti sinipunaa. Mauno Koiviston aika 1986-1987" ilmestyi vuonna 2008. Lisäksi hän on julkaissut laajan tutkimuksen Mannerheimin presidenttivuosista ja jo aikaisemmin suppeamman Risto Rytistä. Päiviö Hetemäki
Hetemäki päätyi myös siihen, että Urho Kekkosen jatkaminen presidenttinä vuoden 1974 jälkeen olisi puolueettomuuspolitiikan kannalta välttämätöntä. Kokoomuksen taivuttaminen kannattamaan Kekkosen valintaa presidentiksi poikkeuslailla oli Päiviö Hetemäen suuri ponnistus kokoomuksessa. Hetemäen rooli oli ratkaiseva, sillä hän piiskasi puheenjohtaja Harri Holkeria ja tämä puolestaan kokoomuksen eduskuntaryhmää. Sitkeän taivuttelun jälkeen saatiin enemmistö käännetyksi poikkeuslain kannalle tammikuussa 1973. Juha Rihtniemi
Vuoden 1970 eduskuntavaalien aikana Rihtniemi oli sairastunut keuhkokuumeeseen ja hän kävi toipilaana erittäin raskaita hallitusneuvotteluita. Keuhkokuumeen ja väsymyksen murtama Rihtniemi menehtyi 12. tammikuuta 1971. Rihtniemen paikan eduskunnassa otti Anna-Kaarina Aalto.Eduskunta: Paavo Virkkunen
Kokoomuksessa Virkkunen toimi puolueen puheenjohtajana vuosina 1932–1934. Hallituksessa Virkkunen oli hetken aikaa opetusministerinä Svinhufvudin II hallituksessa vuosina 1930–1931. Eduskunnan puhemiehenä Virkkunen toimi useaan otteeseen vuosina 1918, 1923, 1926, 1928 ja 1929–1930. Virkkusen jälkeen seuraava kokoomuslainen puhemies oli vasta vuonna 1983 tehtävään valittu Erkki Pystynen. Eija-Riitta Korhola
Korhola toimi vuosina 2006–2010 kokoomuksen varapuheenjohtajana. Hän erosi paikalta huhtikuussa 2010 kertoen syyksi pettymyksen hallituksen energiapakettiin, jossa sovittiin tuista uusiutuvalle energialle. Korholan mukaan sen ylimitoitetuilla toimilla tuhotaan Suomen saaristomaisemat, ajetaan alas kestävä metsäpolitiikka ja talous. Suomen presidentinvaali
Kaikkiaan kuusi tasavallan presidenttiä on tullut toimeensa suoraan Suomen pääministerin paikalta: P. E. Svinhufvud, Kyösti Kallio, Risto Ryti, J. K. Paasikivi, Urho Kekkonen ja Mauno Koivisto. Eduskunnan puhemiehenä ovat ennen presidentiksi tuloaan toimineet K. J. Ståhlberg, Lauri Kristian Relander, Svinhufvud, Kallio, Kekkonen ja Sauli Niinistö. Suomen Pankin johtokunnassa ovat tulleista presidenteistä olleet Kallio, Ryti (pääjohtaja), Kekkonen ja Koivisto (pääjohtaja). Politiikan ulkopuolelta ovat tulleet presidentiksi Gustaf Mannerheim ja Martti Ahtisaari. Koivistoa ja Ahtisaarta lukuun ottamatta kaikki presidentit ovat aiemmin toimineet valtiopäivillä eli edustajana säätyvaltiopäivillä tai eduskunnassa jäseninä, lisäksi Ståhlberg oli kansanedustajana vielä yhden kauden presidenttikautensa jälkeenkin (1930–1933). Vuoden 1994 vaali muodostaa poikkeuksen presidentinvaalien historiassa, koska silloisista ehdokkaista kukaan ei ollut ennen vaalia toiminut pääministerinä tai eduskunnan puhemiehenä tai ollut Suomen Pankin johtokunnan jäsenenä. Kansallisen Kokoomuksen historia
Vuoden 1991 vaaleissa kokoomus menetti 13 paikkaa, mutta jatkoi hallituksessa, ja Ilkka Suominen nousi eduskunnan puhemieheksi. Vuonna 1994 tehtävään nousi Riitta Uosukainen. Pertti Salolainen valittiin puolueen johtoon 1991, mutta jo vuonna 1994 häntä seurasi Sauli Niinistö. Niinistö seurasi Iiro Viinasta valtiovarainministerinä 1996. Vuonna 2001 sisäasiainministeri Ville Itälä seurasi Niinistöä puolueen johdossa. Ville Itälä
Itälä oli kokoomuksen puoluevaltuuston jäsen 1985–1990 ja varapuheenjohtaja 1999–2001. Hänet valittiin puheenjohtajaksi vuonna 2001, ja hän erosi kokoomuksen johdosta 2004. Itälän seuraajaksi valittiin kokoomuksen silloinen varapuheenjohtaja Jyrki Katainen Seinäjoen puoluekokouksessa 5. kesäkuuta 2004. Itälän eroa edelsi mahdollisesti uskottavuusongelmat jotka tv-sarja Itse valtiaat hänelle aiheutti. Sarjassa Itälä esitettiin lapsellisena, täysistunnoissa nukkuvana, Turun murretta vääntävänä typeryksenä. Itälä on arvellut sarjan vahingoittaneen hänen julkisuuskuvaansa ja olleen osasyy siihen, että hän joutui eroamaan kokoomuksen puheenjohtajan paikalta. Kataisen hallitus
Pääministeri Katainen ilmoitti huhtikuussa 2014, ettei jatka kokoomuksen puheenjohtajana kesän puoluekokouksen jälkeen, minkä myötä pääministerin tehtävät siirtyivät puolueen uudelle puheenjohtajalle. Lisäksi ministerit Alexander Stubb, Henna Virkkunen ja Päivi Räsänen ilmoittautuivat ehdolle europarlamenttivaaleissa 2014. Myös Merja Kyllönen asettui ehdolle liikenneministerinä, mutta luopui ministerintehtävistään ennen vaaleja. Virkkunen sekä Stubb valittiin Euroopan parlamenttiin, minkä myötä Virkkunen väistyi ministerin tehtävistään kesällä. Suomi 1970-luvulla
Tunnettuja oppositiopoliitikkoja olivat Tuure Junnila, Eero Lattula, Pentti Mäki-Hakola ja Kullervo Rainio (Kok.), Veikko Vennamo ja J. Juhani Kortesalmi (SMP) sekä Georg C. Ehrnrooth (RKP). Rainio ja Ehrnrooth siirtyivät Perustuslailliseen Kansanpuolueeseen. Kokoomuksessa vaikutti ns. remonttimiesten ryhmä, jonka näkyvimpiä hahmoja olivat Juha Vikatmaa, Ilkka Kanerva ja Ilkka Suominen. Ryhmä pyrki tekemään Kokoomuksesta hallituskelpoisen lähentämällä puoluetta myötämielisemmälle linjalle Urho Kekkosta ja Neuvostoliittoa kohtaan. Perussuomalaiset
Puolueella oli perustettaessa yksi kansanedustaja, SMP:n listalta Vaasan vaalipiiristä valittu Raimo Vistbacka. Vistbacka uusi paikkansa vuoden 1999 vaaleissa. Eduskuntavaaleissa 2003 puolue sai kolme edustajaa: uusina valittiin puheenjohtaja Timo Soini Uudeltamaalta ja Tony Halme Helsingistä. Vuoden 2007 eduskuntavaaleihin puolue asetti tavoitteekseen 6 prosentin kannatuksen ja 10 paikkaa. Tony Halme ei asettunut ehdolle. Puolue solmi vaaliliittoja Itsenäisyyspuolueen, kokoomuksen, kristillisdemokraattien ja Köyhien asialla -puolueen kanssa. Perussuomalaisten kannatus nousi 4 prosenttiin ja paikkamäärä viiteen. Soinin ja Vistbackan lisäksi eduskuntaryhmään nousivat Pentti Oinonen (Pohjois-Savon vaalipiiri), Pertti ”Veltto” Virtanen (Pirkanmaan vaalipiiri) ja Pirkko Ruohonen-Lerner (Uudenmaan vaalipiiri), kaksi jälkimmäistä sitoutumattomina. Soini keräsi kolmanneksi eniten ääniä koko maassa. Loppuvuodesta 2010 kansanedustaja Markku Uusipaavalniemi loikkasi keskustasta perussuomalaisiin. Koiviston II hallitus
Maaliskuun 1979 eduskuntavaaleissa etenkin oppositiopuolueet Kokoomus ja Suomen Maaseudun Puolue lisäsivät kannatustaan. Vastaavasti kaikki hallituspuolueet SDP, Keskusta, SKDL ja LKP kärsivät tappioita niin, että kansanrintamahallituksen enemmistö eduskunnassa supistui 152:sta 137 kansanedustajaan. Edellisen hallituksen pääministeri Kalevi Sorsa ilmoitti heti vaalien jälkeen kieltäytyvänsä jatkamasta tehtävässään; hän oli jo tammikuussa 1979 ehdottanut presidentti Urho Kekkoselle Suomen Pankin pääjohtajaa Mauno Koivistoa uudeksi pääministeriksi. Parlamentarismin edellyttämällä tavalla Kekkonen nimitti 21. maaliskuuta hallitustunnustelijaksi vaalien suurimman voittajan Kokoomuksen puheenjohtajan Harri Holkerin, mutta tämä luovutti kuukauden päivät kestäneiden tuloksettomien neuvottelujen jälkeen. Eduskunnan varapuhemiehen Veikko Helteen selviteltyä hallituspohjaa Kekkonen nimitti Mauno Koiviston hallituksen muodostajaksi 11. toukokuuta. Hallitusohjelman kirjoittaminen ja ministerinsalkkujen jako kestivät tämän jälkeen vielä kaksi viikkoa. Kansanrintamapohjan jatko ei ollut itsestäänselvyys, koska Keskustan kentällä ilmeni vahvoja haluja puolueen jättäytymisestä oppositioon. Keskustan osallistuminen uuteen hallitukseen ratkesikin puolueen puheenjohtajan Johannes Virolaisen taivuttelun jälkeen vasta aivan viime hetkellä. Samoin edellisen hallituksen ulkomaankauppaministeri, puolueisiin sitoutumaton Esko Rekola suostui jatkamaan tehtävässään vain Mauno Koiviston suostuttelun ansiosta. Eduskuntavaalit 1979
SDP:n kansanedustaja Salme Myyryläinen kuoli syyskuussa 1980 ja Kokoomuksen Irma Rihtniemi-Koski tammikuussa 1981. Myyryläisen tilalle uudeksi kansanedustajaksi tuli oikeustieteen kandidaatti Jouko Skinnari ja Rihtniemi-Kosken tilalle arkkitehti Jouni J. Särkijärvi. SKDL:n kansanedustaja Anna-Liisa Hyvönen siirtyi syysistuntokauden 1980 alussa Helsingin apulaiskaupunginjohtajaksi ja uudeksi kansanedustajaksi tuli aiemminkin varasijalta eduskuntaan noussut valtiotieteen kandidaatti Kati Peltola. Johannes Virolainen
Virolaisen ja presidentti Urho Kekkosen välit alkoivat huonontua 1970-luvulla, ja Kekkosta kannattanut Keskustapuolueen K-linja arvosteli häntä puolueen sisällä. Lopullinen välirikko heidän välillään tapahtui vuoden 1979 eduskuntavaalien jälkeen. Vaaleissa Kokoomus oli saanut suuren vaalivoiton ja noussut Keskustanpuolueen ohi maan toiseksi suurimmaksi puolueeksi. Tästä huolimatta hallitus koottiin totuttuun tapaan Keskustapuolueen ja vasemmiston varaan ja Kokoomus jätettiin oppositioon. Keskustapuolueen puheenjohtaja Virolainen, joka itse oli jättäytynyt pois ministerivastuusta, harmitteli "Suomen Kuvalehden" haastattelussa sitä, että jatkuvasti kannatustaan kasvattanutta Kokoomusta ei otettu hallitukseen. Virolaisen mukaan taustalla olivat ulkopoliittiset "yleiset syyt", toisin sanoen Neuvostoliiton vastustus ja uusien yöpakkasten pelko. Virolaisen lausunto suututti presidentti Kekkosen, joka moitti Virolaista julkisesti ja sanoi tämän aiheuttaneen Suomen ulkopoliittiselle kuvalle "arvaamatonta vahinkoa". Lehdistö risti kesäkuun lopulla tapahtuneen kiistan "juhannuspommiksi". Elja Rihtniemi
Vuonna 1932 Mäntsälän kapinan yhteydessä kokoomuslainen presidentti P. E. Svinhufvud nimitti everstiluutnantti Rihtniemen Mäntsälään neuvottelijakseen. Lapualaiset neuvottelivat Rihtniemen kanssa Mäntsälässä 4. maaliskuuta alkaen, ja seuraavana päivänä kapinallisten johto päätti lopettaa kapinan. Seuraavana yönä Rihtniemi ilmoitti päässeensä sopimukseen kapinallisten kanssa. Lapuanliikkeen johto ja kapinaan pääsyyllisiksi katsotut lupasivat ilmoittautua viranomaisille maanantaina 7. maaliskuuta kello 10. Rihtniemen henkilökohtaiseksi tehtäväksi jäi Vihtori Kosolan, kenraali K. M. Walleniuksen ja everstiluutnantti Arne Somersalon toimittaminen Mäntsälästä Helsingin poliisin huostaan. Sirpa Pietikäinen
Pietikäinen nousi eduskuntaan 24-vuotiaana vuonna 1983 Hämeen eteläisestä vaalipiiristä. Hän toimi presidentin valitsijamiehenä vuonna 1988. Pietikäinen toimi kokoomuksen varapuheenjohtajana vuosina 1989–1993 ja ympäristöministerinä Ahon hallituksessa vuosina 1991–1995, missä suurin kysymys liittyi viidennen ydinvoimalan perustamispäätökseen, jota kauppa- ja teollisuusministeri Kauko Juhantalo sekä Seppo Kääriäinen kannattivat ja Pietikäinen vastusti. Kansanedustaja Matti Vanhanen lopulta torjui jo hallituksen periaatteessa hyväksymän ratkaisun esittämällä läpi menneen energiaponnen. Vuoden 1995 vaaleissa Pietikäinen sai 11 148 ääntä Hämeen eteläisessä vaalipiirissä. Erkki Pystynen
Pystynen valittiin eduskuntaan Hämeen pohjoisesta vaalipiiristä syksyn 1975 välivaaleissa. Hän toimi kansanedustajana kaikkiaan 16 vuotta. Vuoden 1983 eduskuntavaalien jälkeen presidentti Mauno Koivisto kutsui Pystysen yllättäen hallitustunnustelijaksi. Tunnustelut eivät johtaneet tulokseen ja hallitus muodostettiin myöhemmin sosialidemokraattien Kalevi Sorsan johdolla. Pystynen valittiin kumminkin eduskunnan puhemieheksi vuosiksi 1983–1987. Hän oli ensimmäinen kokoomuslainen eduskunnan puhemies yli 50 vuoteen. Edellinen kokoomusta edustanut puhemies oli ollut Paavo Virkkunen vuosina 1929−1930. Suvi Rihtniemi
Helsingin kaupunginvaltuuston puheenjohtajaksi Rihtniemi valittiin kuusi kertaa vuosiksi 1995–2000. Puheenjohtajakauden päätyttyä hänestä paljastettiin vuonna 2002 perinteinen muotokuva, jonka on maalannut kuvataiteilija Sami Rinne (s. 1970). Muotokuva on esillä Helsingin kaupungintalossa, valtuustosalin aulatilassa. Holkerin hallitus
Esko Rekolalle ei paljastettu puoluejohtajien keskinäisen sopimuksen olemassaoloa. Tämän niin sanotun kassakaappisopimuksen tultua julki presidentti Mauno Koivisto närkästyi siitä, että hänelle oli osoitettu sivullisen rooli. Niinpä hän nimitti seuraavan hallituksen muodostajaksi kokoomuksen entisen puheenjohtajan Harri Holkerin, joka toimi tuolloin Suomen Pankin johtokunnan jäsenenä, eikä Ilkka Suomista, jonka johdolla kokoomuksen paikkaluku oli kasvanut yhdeksällä edellisvaaleista, 53:een, mikä on puolueen historian suurin paikkaluku eduskunnassa. Näin syntyi ensimmäistä kertaa kokoomuksen ja SDP:n varaan rakentunut sinipunahallitus ja keskusta jäi oppositioon. Kansallinen Kokoomus
Kokoomuksen entisistä puheenjohtajista Ilkka Suominen ja Ville Itälä on valittu eurokansanedustajiksi puolueen puheenjohtajakautensa jälkeen. 13. heinäkuuta 2004 kokoomuksen Ville Itälä valittiin parlamentin Euroopan kansanpuolueen ja Euroopan demokraattien muodostama ryhmän toiseksi varapuheenjohtajaksi. Europarlamentaarikko Eija-Riitta Korhola siirtyi kristillisistä kokoomukseen vuonna 2003, ja hänet valittiin seuraavan vuoden vaaleissa jatkokaudelle kokoomuksen listalta. Ari Vatanen vaihtoi ranskalaiseen puolueeseen ja tuli valituksi sieltä. Alexander Stubbin siirryttyä ulkoministeriksi keväällä 2008, tuli hänen tilalleen europarlamenttiin Sirpa Pietikäinen. Irma Rihtniemi-Koski
Irma Rihtniemi avioitui varatuomari Rauno Kosken kanssa vuonna 1948. Rauno Koski toimi kokoomuksen puoluesihteerinä 1960–1965 ja myöhemmin Yleisradion hallintojohtajana. Kataisen hallitus
Pääministeri Katainen ilmoitti huhtikuussa 2014, ettei jatka kokoomuksen puheenjohtajana kesän puoluekokouksen jälkeen. Kokoomuksen puoluekokous valitsi kesäkuussa uudeksi puheenjohtajakseen Alexander Stubbin, joka sai tehtäväkseen muodostaa uuden hallituksen kesäkuun aikana. Presidentti Sauli Niinistö hyväksyi Kataisen eropyynnön 16. kesäkuuta ja pyysi Kataisen hallitusta jatkamaan toimitusministeristönä uuden valtioneuvoston nimittämiseen asti. Stubbin hallitus aloitti 24. kesäkuuta 2014. Irma Rihtniemi-Koski
Rihtniemi-Kosken luottamustoimiin kuuluivat muun muassa kokoomuksen puoluehallituksen jäsenyys ja Vantaan kaupunginvaltuuston varapuheenjohtajuus. Presidentin valitsijamies hän oli vuoden 1978 vaalissa. Eduskuntaan hänet valittiin Uudenmaan läänin vaalipiiristä vuoden 1975 vaaleissa. Kun Rihtniemi-Koski kuoli 6. tammikuuta 1981, hänen tilalleen eduskuntaan nousi varasijalta Jouni J. Särkijärvi. Sinipunahallitus
Holkerin hallitus vuosina 1987–1991 oli ensimmäinen sinipunahallitus. Se muodostettiin presidentti Mauno Koiviston nimitettyä Harri Holkerin hallituksen muodostajaksi. Kokoomus meni SDP:n kanssa hallitukseen jättäen lopulta ottamatta huomioon puheenjohtajansa Ilkka Suomisen, RKP:n puheenjohtaja Ole Norrbackin sekä Keskustan puheenjohtaja Paavo Väyrysen ennen vaaleja allekirjoittaman kassakaappisopimuksen, jonka mukaan porvaripuolueet eivät käy hallitusneuvotteluja toisistaan riippumatta. Sopimuksen tarkoituksena oli muodostaa porvarihallitus, jolloin SDP olisi jäänyt oppositioon ja hallitus olisi ryhtynyt ajamaan teollisuutta suosivaa rakennepolitiikkaa. Tämä toteutui lopulta vasta 1991–1995, kun SDP vaalitappion vuoksi jättäytyi vapaaehtoisesti oppositioon ja perustettiin lyhytikäiseksi arveltu Esko Ahon hallitus. Kokoomuksen remonttimiehet
Remonttimiehet oli Kansallisen Kokoomuksen johtoon kuulunut ryhmä, joka yritti tehdä puolueesta hallituskelpoisen muuttamalla sen linjaa Urho Kekkosta ja Neuvostoliittoa ymmärtävämpään suuntaan. Ryhmä alkoi muodostua 1970, kun Juha Rihtniemestä tuli kokoomuksen puheenjohtaja. Kuuluisia remonttimiehiä olivat muun muassa Ilkka Kanerva, Heikki A. Ollila, Pertti Salolainen, Ilkka Suominen, Jarmo Virmavirta ja Juha Vikatmaa. Remonttimiehet saivat nimensä vuoden 1970 vaalimainoksesta, jossa nuoret ehdokkaat esiintyivät työhaalareissa. Kansallinen Kokoomus
Keskustan ja vasemmiston näkemyksen mukaan kokoomus oli edelleen sisäpolitiikassa oikeistolainen ääriliike lukuun ottamatta kekkoslaista osaansa. Kokoomus yritti kaikin tavoin hankkia hyväksyntää ja hallituskelpoisuutta. Toukokuussa 1981 puoluekokouksessa puheenjohtaja Ilkka Suominen esitti, että noin kymmenen vuoden kuluttua umpeutuvaa YYA-sopimusta jatkettaisiin ja päätös siitä tehtäisiin ennen vuotta 1984. Näin kokoomus ehti ensimmäisenä puolueena esittämään YYA-sopimuksen jatkamista. Muutama päivä sen jälkeen eduskunnassa nousi kysymys siitä, kuinka suurella summalla valtio tukee Rauhanpuolustajien Ydinaseeton Pohjola -kampanjaa. Hallitus esitti 100 000 markkaa, mutta eduskunnan valtiovarainvaliokunta kokoomuslaisten tuella nosti määrärahan 200 000 markkaan. Kokoomus kuitenkin jätettiin oppositioon aina vuoteen 1987 saakka. Jussi Niinistö
Perussuomalaisten kesän 2013 puoluekokouksessa Niinistö valittiin puolueen 1. varapuheenjohtajaksi. Hän voitti vastaehdokkaansa Hanna Mäntylän äänin 560–194. Hän toimi tehtävässä 10. kesäkuuta 2017 asti, jolloin Laura Huhtasaari valittiin 1. varapuheenjohtajaksi. Niinistö sai puoluekokouksessa 450 ääntä ja Huhtasaari 781. 13. kesäkuuta Niinistö yhdessä 19 muun perussuomalaisen kansanedustajan kanssa erosi perussuomalaisesta eduskuntaryhmästä ja siirtyi Uusi vaihtoehto -ryhmään. Perussuomalaisten puoluehallitus totesi kokouksessaan 16. kesäkuuta, että loikanneiden kelpoisuus toimia puolueen jäsenenä on lakannut. Kansallisen Kokoomuksen historia
Seuraavan vuoden eduskuntavaaleissa kokoomus sai kymmenen lisäpaikkaa. Keskustan Matti Vanhanen sai kuitenkin jatkaa pääministerinä ja keskusta hallituksessa, mutta kokoomus nousi hallitukseen puheenjohtajansa Kataisen johdolla. Muiksi keskeisiksi ministereiksi nousivat muun muassa Häkämies puolustusministeriksi, Anne Holmlund sisäministeriksi ja ulkoministeriksi tuli veteraanipoliitikko Ilkka Kanerva, jota seurasi vuotta myöhemmin europarlamentaarikko Alexander Stubb. Sauli Niinistö palasi yhden kauden mittaisen vapaaehtoisen tauon jälkeen eduskuntaan ja nousi eduskunnan puhemieheksi. Eduskuntaan palasi myös veteraanikansanedustaja Pertti Salolainen, joka nousi heti keskeisimpien kokoomuspoliitikkojen joukkoon ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtajaksi, kuten myös Kimmo Sasi perustuslakivaliokuntaan. Vuoden 2008 kunnallisvaaleissa Kokoomus nousi suurimmaksi puolueeksi ensimmäisen kerran. Vuoden 2009 eurovaaleissa tuli sen sijaan hieman takapakkia, kuten jo viisi vuotta aiemminkin. Pertti Salolainen
Vuonna 1991 Salolainen valittiin kokoomuksen puheenjohtajaksi Ilkka Suomisen seuraajaksi. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1994, jolloin häntä seurasi Sauli Niinistö. Salolainen jätti eduskunnan lokakuussa 1996 siirryttyään Suomen suurlähettilääksi Lontooseen. Hän toimi tehtävässä vuoteen 2004. Hänen tilalle eduskuntaan nousi Pirjo-Riitta Antvuori. Sauli Niinistö
Niinistö oli kokoomuksen presidenttiehdokkaana vuoden 2006 presidentinvaalissa ja uudestaan vuoden 2012 vaalissa, jossa hänet valittiin tasavallan presidentiksi toisella kierroksella. Hänestä tuli ensimmäinen kokoomuslainen presidentti sitten Juho Kusti Paasikiven. Vuoden 2018 vaalissa Niinistö oli ehdolla valitsijayhdistyksen kautta ja voitti vaalit ensimmäisellä kierroksella yli 60 prosentin äänikannatuksella. Näin hänestä tuli myös ensimmäinen Suomen tasavallan presidentti, joka on valittu suorassa kansanvaalissa virkaansa jo ensimmäisellä kierroksella. Suvi Rihtniemi
Rihtniemi toimi Helsingin kaupunginvaltuuston kokoomuslaisena jäsenenä vuodet 1982–2009, kaupunginvaltuuston puheenjohtajana 1995–2000 ja ensimmäisenä varapuheenjohtajana 2001–2004. Helsingin kaupunginhallituksen puheenjohtajana Rihtniemi toimi vuodet 2007–2009. Juha Vikatmaa
Vikatmaa valmistui ylioppilaaksi vuonna 1960, oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1964 ja lisensiaatiksi 1966 sekä sai varatuomarin arvon vuonna 1968. Oikeustieteen tohtoriksi vuonna 1970 väitellyt Vikatmaa toimi kokoomuksessa niin kutsuttuihin remonttimiesten ideologisena johtajana. Tämän mukaisesti hän pyrki aktiivisesti luomaan kontakteja neuvostoliittolaisiin ja onnistukin muun muassa Felix Karasevin kohdalla. Kansanedustajana Vikatmaa edusti Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Kun eduskunta oli vuonna 1973 hyväksynyt poikkeuslain presidentti Urho Kekkosen toimikauden pidentämiseksi, Vikatmaa vaati Kokoomuksen puheenjohtajaa Harri Holkeria erottamaan puolueesta poikkeuslakia vastustaneet oikean laidan edustajat, muiden muassa Tuure Junnilan, Pentti Mäki-Hakolan ja Raimo Ilaskiven siinä kuitenkaan onnistumatta.