Mitä tarkoittaa määritelmä paleoliittinen?
Kivikausi
Kivikausi jaotellaan Euraasiassa kolmeen ajallisesti toisiaan seuraavaan aikakauteen: paleoliittiseen, mesoliittiseen ja neoliittiseen kauteen . Kausien ajalliset siirtymäkohdat vaihtelevat alueittain. Yleisesti paleoliittinen kausi käsittää ajan ennen jääkauden loppua noin 12 000 vuotta sitten. Mesoliittinen kausi on jääkauden jälkeisen kivikauden alkuvaihe, jolloin elettiin vielä metsästäjä-keräilijä-kulttuurissa. Neoliittinen kausi alkaa maanviljelyn omaksumisesta jatkuen pronssikauteen. Pohjois-Euroopassa myös metsästäjä-keräilijä-kulttuuri voidaan lukea neoliittiseksi tai "subneoliittiseksi", jos se on ottanut käyttöönsä keramiikan.
Jääkausijaksot
Jääkausijaksot ovat jääkausien vaihteluun liittyviä ajanjaksoja, jotka kestävät tavallisesti kymmeniä miljoonia vuosia. Viimeinen jääkausijakso alkoi noin 2,76 miljoonaa vuotta plioseenilla. Nyt on menossa pleistoseenin jääkausijakson kausien välinen lämmin aika, holoseenia, joka alkoi noin 11600 vuotta sitten, kun viime jääkausi päättyi. Seuraava jääkausi tulee ehkä tuhansien, kymmenien tuhansien vuosien päästä. Jääkausia tulee olemaan vielä kymmeniä miljoonia vuosia, jos ihmisen aiheuttama kasvihuoneilmiö ei estä niitä. Maan historiassa ovat vuosimiljoonien saatossa vuorotelleet lämmin tila ja kylmä tila. Kivikausi
Varhaisen ja keskisen paleoliittisen kivikauden kulttuurit jaetaan kahteen ryhmään sen perusteella valmistettiin kiviesineet ydintekniikalla ja säletekniikalla. Ydintekniikalla valmistetuissa esineissä on isketty palasia pois ydinkivestä, josta tulee työkalu. Kiven iskentä on joko yksi- tai kaksipuolinen. Säletekniikassa työkalut ovat suuresta kivestä iskettyjä säleitä.Nuoremmalla paleoliittisella kaudella syntyi eri puolille maailmaa 5 000–10 000 vuotta kestäviä kulttuureja, jotka sulautuivat toisiinsa ja vaihtuivat ilman selvää rajaa. Euroopassa oli silloin jonkinlaista kulttuurillista, alueellista eriytymistä. Palynologia
Nykyisten kasvien siitepölyä tutkimalla voidaan arvioida siitepölyn leviämissuuntia alueelta toiselle. Stratigrafisilla menetelmillä tutkitaan fossiloitunutta siitepölyä, jota on säilynyt ainakin järvien pohjien alla ja soissa. Siitepölyanalyysin avulla selvitetään paleoekologisia tekijöitä maaperän kerrostumien syntymisen ajalta, kuten kasvillisuus ja ilmastotekijät. Sen avulla voidaan myös määrittää maakerrostumien ikää. Siitepölyanalyysissä on se haaste, että jonkin kasvilajin siitepölyn määrä ei osoita kasvilajin yksilöiden määrää alueella, koska eri kasvilajien siitepölyn tuotannon määrä on erilainen. Joskus siitepölyanalyysissä käytetään absoluuttista menetelmää, jolla mitataan siitepölyn määrä alueen tietyllä pinta-alalla vuosittain. Paleoliittinen Kreikka
Paleoliittinen Kreikka viittaa nykyisen Kreikan alueeseen paleoliittisella kaudella eli vanhemmalla kivikaudella. Tässä siihen luetaan myös mesoliittinen kausi eli keskinen kivikausi. Aikakausia luonnehtii varhaisten ihmisten toiminta ja metsästäjä-keräilijä-kulttuuri, ja ne kattavat yhdessä ajan ensimmäisten ihmisten saapumisesta viimeistään noin 400000–300000 eaa. aina noin vuoteen 7000–6800 eaa. saakka. Esihistoriallinen arkkitehtuuri
Neoliittisella kaudella maanviljely ja karjanhoito syntyivät ja kehittyivät, jolloin pysyvien asumuksien kehittäminen tuli tarpeelliseksi. Neoliittisia kulttuureja alkoi muodostua Lähi-idässä n. 10000 eaa., ensin Levantin alueella ja sieltä edelleen itään- ja länteenpäin. Vuoteen 8000 eaa. mennessä neoliittisia kulttuureja esiintyi Kaakkois-Anatoliassa, Syyriassa ja Irakissa ja 7000- luvulle eaa. tultaessa maataloutta harrastavia yhteisöjä muodostui Kaakkois-Eurooppaan. Keski-Euroopan neoliittiset kulttuurit ilmestyivät n. 5500 eaa., joista varhaisimpia esimerkkejä ovat Starčevon kulttuuri, Nauhakeraaminen kulttuuri ja Vinčan kulttuuri. Paleoliittinen kausi
Noin 35 000 vuotta sitten myöhäispaleoliittisella kaudella alkoi nykyihmisen nopea kulttuurikehitys Veiksel-jääkaudella. Kulttuurit jaetaan paikalliskulttuureihin löytöpaikan mukaan esim. Solutré, Gravette ja Madeleine, jotka olivat jääkauden loppuvaiheen eurooppalaisia kulttuureja. Tuolloin nykyihminen saapui myös Amerikkaan, minne edeltävät ihmislajit eivät olleet vaeltaneet. Tuona aikana tehtiin useita tärkeitä keksintöjä, esim. jousi ja nuoli sekä kalaverkko. Noin 10 000 vuotta sitten jääkauden päättyessä paleoliittisilta metsästyskulttuureilta hävisi pohja, kun suurriista katosi. Oli siirryttävä pienriistan metsästykseen ja kalastukseen sekä maanviljelyyn. Alettiin valmistaa työkaluja pienistä kivistä mikroliiteiksi. Tultiin mesoliittiseen aikaan. Paleoliittinen Kreikka
Paleoliittinen kausi voidaan jakaa osakausiin seuraavasti. Ajoitukset ovat summittaisia ja pyöristettyjä, ja vaihtelevat eri lähteissä. Myöhäispaleoliittinen kausi
Kivikauden ihminen lienee uskonut johonkin korkeimpaan olentoon sekä kuolemanjälkeiseen tuonpuoleiseen elämään. Sanotaan joidenkin paleoliittisten kuvien liittyvän šamanismiin. Lintupäinen hahmo on šamaani, joka käy tuonpuoleisessa hurmostilassa. Šamaanilla oli sarvikruunu ja eläinten kuvilla ja eläimen päällä koristeltu sauva. Jotkut linnut olivat shamaanin suojelushenkiä. Myöhäispaleoliittisen ihmisen uskonto lienee ollut laajalti totemistinen, eli uskottiin, että ihmisen ja eläimen välillä on kiinteä yhteys. Uskottiin, että heimon kantaisä oli eläin, harvemmin kasvi. Subneoliittinen kivikausi
Suomessa ja Venäjällä tutkijat ovat käyttäneet käsitettä neoliittinen metsästäjä-keräilijöiden kulttuureista puhuttaessa, vaikka yleensä sen määritelmän keskeisin piirre on ollut karjanhoito ja kasvien viljely. Subneoliittinen käsite on luotu ilmaisemaan sitä elämänmuutosta, minkä metsästäjät kävivät läpi omaksuessaa uuden innovation, keramiikan. Proottinen liuotin
Proottinen liuotin on liuotin, joka pystyy luovuttamaan tai vastaanottamaan protonin ja muodostamaan vety­sidoksia. Vastaavasti liuotin on aproottinen, jos se ei kykene luovuttamaan tai vastaanottamaan protoneja tai muodostamaan vetysidoksia eli ei ole protogeeninen eli protofiilinen. IUPAC suosittelee termin proottinen liuotin sijasta termiä protogeeninen liuotin. Liuottimen proottisuudella on liuottimen poolisuuden lisäksi merkitystä kemiallisissa reaktioissa. Erämaa
Ihmisen historiassa erityisesti kivikauden mesoliittinen kausi (noin 8000 eaa.) perustui metsästykseen ja kalastukseen. Hyvin pian ihminen kehitti sen rinnalle maanviljelyn, ja siirryttiin neoliittiseen kauteen. Euroopan pyyntikansat vaelsivat tällöin pohjoiseen päin alueille, joilla ei kylmän ilmaston vuoksi voinut viljellä mitään. Ensimmäiset pohjoiseen vaeltaneet kansat metsästivät erityisesti peuroja jään alta vapautuneilla tundraylängöillä. Ne tosin metsittyivät melko pian, jolloin ihminen etsi muita ravinnonlähteitä, erityisesti kalastuksen, hylkeenpyynnin ja hirvenpyynnin. Tätä vaihetta kutsutaan Maglemosen kulttuuriksi. Paleokonservatismi
Järjestäytyneenä ryhmänä ja nimityksenä paleokonservatismi syntyi 1980-luvulla. Nimityksen taustalla oli tarkoitus haastaa uuskonservatismi ja korostaa liikkeen ideologiaa ”alkuperäisenä” konservatismina. Myöhäispaleoliittinen kausi
Ihminen kykeni pyydystämään paksunahkaisia, vaikeasti saalistettavia eläimiä jo keskipaleoliittisella kaudella. Myöhäispaleoliittisella kaudella alettiin pyytää myös nopeasti juoksevia eläimiä, kuten hevonen, hirvi, metsäkauris ja antilooppi. Eläimiä lienee metsästetty ryhmässä, ja saalis jaettiin eräiden sääntöjen mukaan, saaliin saamista parhaiten edistäneelle ehkä eniten. Ihmiset saattoivat kerääntyä ajoittain yhteen metsästämään tiettyä riistaa. Tähän tapahtumaan on voinut liittyä kulttimenoja, jotka liittyvät aikuisuuden alkuun, toisin sanoen initiaatioriittejä. Kulttimenojen johtajalla on saattanut olla muita tärkeämpi asema. Jääkaudella Keski- ja Itä-Euroopan pensas- ja metsätundralla metsästettiin eniten mammutteja. Monissa osissa Länsi- ja Keski-Eurooppaa eläimistö oli kuitenkin monimuotoisempaa. Peuraa ei metsästetty keihäällä vaan jousella ja nuolella. Joidenkin tutkijoiden mukaan ihmisen sytyttämät metsäpalot olisivat tuhonneet kasvillisuuden ja samalla ruuan monilta eläimiltä jääkauden loppuaikoina. Pelkkä metsästys ei olisi riittänyt hävittämään elämiä. Joitakin eläimiä ajettiin laumoina suuriin aitauksiin, joitakin ajettiin takaa syvässä lumihangessa, tai eläimet surmattiin niiden ylittäessä jokea. On väitetty myöhäispaleoliittisen ihmisen kesyttäneen peuran ja hevosen, mutta varmaa tämä ei ole. Mesoamerikan intiaanikulttuurien muotoutumisvaihe
Tätä kulttuurien kehitysvaihetta alkoivat kutsua muotoutumisvaiheeksi tai muodostavaksi kaudeksi () 1950-luvun lopulla Gordon Willey ja Philip Phillips kirjassaan "Method and Theory in American Archaeology". Se oli heidän luokittelussaan keskimmäinen viidestä kulttuurien kehityksen vaiheesta. Heidän määritelmänsä mukaan tässä vaiheessa asutaan kylissä ja viljellään maissia tai maniokkia. Määritelmä vastaa vanhassa maailmassa käytettyä neoliittisen kauden määritelmää, mutta 1950-luvulla Amerikan tutkimuksessa ei haluttu käyttää eurooppalaisia käsitteitä. Myöhemmät tutkijat ovat uusien arkeologisten löytöjen valossa jossain määrin kyseenalaistaneet Willeyn ja Phillipsin jaottelua ja määritelmiä. Kausi on jaettu aluksi kahteen, myöhemmin usein kolmeen alajaksoon.. Kivikausi
Muissa maanosissa käytetään toisenlaisia jaotteluja. Esimerkiksi Australiassa kivikautta ei jaeta paleoliittisen, mesoliittiseen ja neoliittiseen, koska kehitys oli siellä erilainen. Amerikan arkeologiassa taas on pitkään ollut vallalla käsitys, että ihminen saapui sinne vasta jääkauden jälkeen. Intian historia
Paleoliittista kautta seurasi mesoliittinen kausi eli keskikivikausi. Ihminen oppi tuolloin kesyttämään koiran, teki esineitä myös luusta ja piikivestä ja alkoi tehdä keramiikkaa. Tämän vaiheen jälkiä nykyisen Intian alueelta on löydetty pääosin Narmadajoen laaksosta keskisen Intian alueella, Vindhyan ja Satpuran vuorijonojen välissä. Kalliotaide
Kalliotaide on kuvien tai muiden merkintöjen tekemistä kivipintaan, ja sillä viitataan yleensä esihistoriallisten ihmisten luomuksiin. Sanaa kalliotaide on otettu käyttöön englannin kielestä ja sillä tarkoitettiin ensin Keski-Euroopan luolamaalauksia. Käsiteen alle on tämän jälkeen kerätty muutkin kiven pintaan tehdyt kuviot, joissa taiteellisuus on silmiin pistävää. Paleobotaniikka
Paleobotaniikka on merkittävä muinaisten ekologisten järjestelmien (paleoekologia) ja ilmaston (paleoklimatologia) rekonstruktiossa. Se on myös keskeinen tutkimusala vihreiden kasvien kehittymisen ja evoluution tutkimisessa. Paleobotaniikka on nykyään myös merkittävässä roolissa arkeologiassa. Kallioperä
Kallioperä on maapallon kiinteä ”kuori”, joka koostuu erilaisista kivilajeista. Kivilajit vaihtelevat sekä alueellisesti että syvyyssuunnassa muodostaen lohkoja ja kerroksia. Pinnalla kallioperä on yleensä rapautuneempaa ja rikkonaisempaa kuin syvemmällä emo- eli emäkalliossa. Kallioperä on monin paikoin paksuudeltaan vaihtelevan maaperän peitossa. Kohtia, joissa kallioperä ei ole peitossa, kutsutaan kalliopaljastumiksi. Iältään kallioperän kivilajit voivat vaihdella suuresti. Vanhimmat tunnetut kivet ovat noin neljä miljardia vuotta vanhoja. Vanhimmat kivet löytyvät kratoneilta eli geologisesti stabiileilta alueilta. Paleoliittinen Kreikka
Muutoin varhaisimmat merkit varhaisen paleoliittisen ajan ihmisasutuksesta Kreikassa ovat noin ajalta 200000 eaa. pohjoisessa Kreikassa ja Thessaliassa. Neandertalinihminen saapui Kreikan alueelle noin 148000 eaa. Näiden kautta kutsutaan keskiseksi paleoliittiseksi kaudeksi. Nykyihmiset ("Homo sapiens") syrjäyttivät neandertalinihmiset Kreikassa noin 28000 eaa. Näin neandertalilaiset säilyivät Kreikassa suhteellisen pitkään, samoin kuin Espanjassa ja Italiassa. Tämä johtuu mahdollisesti siitä, että uusi ihmisasutus työnsi varhaisemman asutuksen Etelä-Euroopan niemimaille. Nykyihmisten tulosta alkoi myöhempi paleoliittinen kausi.
Kreikan alueen paleoliittinen kulttuuri muistutti muun Balkanin sekä Tonavan alueen paleoliittista kulttuuria. Paleoliittisen kauden ihmiset käyttivät kiveä, puuta, nahkaa, kasvikuituja ja luita. Ihmiset elivät metsästämällä ja keräilemällä, eikä maanviljelystä vielä tunnettu. Asutus oli usein keskittynyt tietyille alueille, kun suuri osa maasta oli asumatonta. Tunnetun asutuksen pääalueita ovat Epeiros, Thessalia, Makedonia ja Peloponnesos. Ihmiset eivät vielä rakentaneet asumuksia, vaan asuivat pääosin luolissa suhteellisen lähellä rannikoita. Siksi myös ajan arkeologiset kohteet ovat yleensä luolia. Suurin osa tunnetuista luolista on melko pieniä kalliosuojia, mutta eräät ovat hyvinkin suurikokoisia. Merkittävimpiin paleoliittisen ajan luolalöytöihin Kreikasta kuuluu Petrálonan luolan lisäksi Fránchthin luola Argoliin niemimaalla Peloponnesoksella. Toisaalta kiviesinelöytöjä on tehty myös avopaikoista, kuten leiripaikoilta. Ihmiset kävivät mahdollisesti kauppaa obsidiaanilla eli tuliperäisellä kivellä, jota voitiin käyttää terätyökalujen valmistamiseen. Fránchthin luolaan kuljetettiin vesitse obsidiaania Mílokselta ehkä jo 10000 eaa. Varmaa laaja merenkulku oli myöhäismesoliittisella kaudella noin 7250–6500 eaa., mikä näkyy paitsi obsidiaanilöydöistä myös muun muassa löydetyistä tonnikalojen luista. Lähi-idän epipaleoliittinen kausi
Lähi-idän Levantin epipaleoliittinen eli mesoliittinen kausi oli Palestiinassa noin 20000/18000-9500 eaa., ja sen aikoina 
siirryttiin suurriistan metsästyksestä keräilemään yhä enemmän villiviljaa ja metsästämään pienempää riistaa, mm. gaselleja, hirvieläimiä, vuorikauriita, villisikaa, lampaan, vuohen, naudan ja hevosen sukuisten eläinten villejä muotoja. Keskipaleoliittinen kausi
Keskipaleoliittinen kausi eli keskinen kivikausi oli noin 300 000–30 000 vuotta sitten. Ajan työkalut olivat melko alkeellisia, majoja osattiin tehdä ja tuli tunnettiin. Tehtiin kivestä nyrkki-iskureita. Tyypillinen ihmislaji oli neandertalinihminen, joka oli nykyihmistä "luolamiesmäisempi" ja oli levittäytynyt Afrikkaan, Eurooppaan ja Aasiaan. Neandertalinihmiset elivät pääasiassa metsästämällä. He maalasivat okravärillä ja tekivät alkeellista kivitaidetta. 
Neandertalinihmisen kulttuuria kutsutaan Moustierin kulttuuriksi ranskalaisen löytöpaikan mukaan. Nykyihminen kehittyi keskipaleoliittisella kaudella Afrikassa noin 150 000–90 000 vuotta sitten. Paleoseeni
Paleoseeni on geologinen ajanjakso, epookki, liitukauden jälkeen 66–56 miljoonaa vuotta sitten. Paleoseenista alkaa kenotsooinen maailmankausi ja paleogeenikausi. Kivikausi
Suomen kivikausi alkaa pääasiassa Veiksel-jääkauden jälkeen, koska sitä vanhempia kiistattomia löytöjä ei ole tehty. Suomi on kuitenkin ollut lukuisia kertoja jäätön Veiksel-jääkauden aikana tai sitä ennen, ja ihmisillä on ainakin teoriassa ollut silloin mahdollisuus elää täällä. Karijoen Susiluolasta on löydetty merkkejä siitä, että luola olisi ollut asuttu yli 40 000 vuotta sitten. Tulkinnasta on kuitenkin kiistelty.Paleoliittinen kausi jaotellaan edelleen varhais-, keski- ja myöhäispaleoliittiseen kauteen. Felsinen
Felsinen kivi saa kemiallisen nimensä Le Maitren TAS-diagrammin mukaan. Se pätee kuitenkin vain magmakiviin. Jos kivi on analysoity felsiseksi, mutta on metamorfinen eikä sillä ole selkeää vulkaanista protoliittia, voi olla riittävää kutsua sitä "felsiseksi liuskeeksi". Joskus leikkausraottunutta graniittia on luultu ryoliitiksi. Felsinen
Felsiitti on petrologiassa kenttätermi erittäin hienojyväisille tai afaniittisille, vaaleille vulkaanisille kiville, jotka voidaan tarkemman tutkimuksen jälkeen luokitella uudelleen. Kvartäärikausi
Kvartäärikausi on nykyinen geologisen ajanlaskun kausi ja viimeinen kolmesta kenotsooisen maailmankauden kausista. Kvartäärikauden alku ja neogeenikauden loppu määritellään maapallon ilmaston muuttumisena pysyvästä hyvin hitaasta kylmenemisestä hyvin epävakaaseen kauteen, jolloin ilmaston lämpenemiset ja kylmenemiset vuorottelivat. Vuoden 2013 arvioiden mukaan kvartäärikausi alkoi noin 2,588 miljoonaa vuotta sitten ja se jaetaan yleensä kahteen kauteen, varhaisempaan pleistoseeniin ja myöhäisempään holoseeniin. Epipaleoliittinen kausi
Kausi on osittain sama kuin mesoliittinen kausi ja päättyy holoseenikauden alkuun eli jääkauden päättymiseen. Tätä kausinimeä käytetään mesoliittisen kauden sijasta nimenomaan kulttuureissa, joissa jääkauden aikaisella jäätiköitymisellä ei ollut merkittävää vaikutusta. Epipaleoliittistä kulttuuria on esiintynyt muun muassa Lähi-idässä, Anatoliassa, ja Kyproksella. Neoliittinen Eurooppa
Nuoremman kivikauden eli neoliittisen kauden alussa noin 7000–4000 eaa. levisivät maanviljely, karjanhoito ja saviastioiden valmistustaito suureen osaan Eurooppaa. Leviäminen alkoi Balkanin niemimaalta. Kehitys tapahtui Euroopan alueilla eri tahtiin. Kaakkois-Euroopassa neoliittinen kausi oli 7000–3000 eaa., Pohjois-Euroopassa 4500–1500 eaa. Pohjoisessa Euroopassa neoliittisen kauden lasketaan alkaneen, kun saviastiat ilmaantuivat. Maanviljely alkoi siellä kylmän ilmaston takia hyvin vaivalloisesti. Neoliittista Eurooppaa on joskus sanottu "vanhaksi Euroopaksi". Sen hävitti ehkä noin 3500 eaa. alkanut vasarakirveskulttuuri, joka saattoi liittyä indoeurooppalaisten saapumiseen. Myöhäispaleoliittinen kausi
Talvet olivat jäätikön lähellä myrskyisiä ja kylmiä. Jään lähellä puuton ruohotundra ja polaariaavikko olivat talvella ihmiselle liian kylmiä. Pysyvän ikiroudan alue oli asumiskelvotonta, vuoden keskilämpötila oli alle 0 °C. Tilapäistä asutusta oli koivuvyöhykkeessä ja vastaavalla arolla. Keskileveysasteiden mammuttiarolla asui ihmisiä laajoilla vyöhykkeillä. Ihmisiä asui pysyvästi ja tiheässä riistalle sopivilla aromaisilla sekä mäntyä kasvavilla alueilla, joilla ei ollut tilapäistäkään ikiroutaa. Megaliitti
Megaliitti on ihmisen pystyttämä suuri kivi, jota on käytetty neoliittisen kauden ja varhaisen pronssikauden monumenteissa. Nimitys on peräisin kreikan sanoista "megas" ’suuri’ ja "lithos" ’kivi’. Suuret kivet saattavat olla yksittäisiä pystykiviä tai hyvinkin mutkikkaiden rakennelmien osia. Megaliittirakennelmissa ei ole yleensä käytetty laastia eivätkä ne useinkaan ole patsaista poiketen esittäviä. Vaikka megaliittikivet ovat yleensä vain osittain työstettyjä, ne voivat joskus olla huolellisesti viimeisteltyjä ja hiottuja. Suurin osa megaliiteista tehtiin kivikaudesta pronssikauteen ulottuvalla ajalla, jolloin vallitsi varhainen maanviljelykulttuuri. Tunnetuimmat megaliitit tehtiin noin 1800–1500 eaa. Länsi-Euroopassa. Näitä ovat Ranskan menhirit, Irlannin käytävähaudat ja Stonehengen kaltaiset kivikehät. Kivikausi
Amerikan tilanne on vasta selkiytymässä. Yleensä löydöt luokitellaan paleointiaanien kulttuureiksi tai Clovis-kulttuuriksi. Australiassa kehittyi niin sanottu aboriginaalikulttuuri jo keskipaleoliittiselta kaudelta asti omaan suuntaansa. Kiinan ja Itä-Venäjän alueilta on löydetty varhaisia viljelyyn viittaavia löydöksiä sekä keramiikan valmistusta jo 18 000 vuotta sitten. Japanissa huomiota on saanut niin sanottu Jōmon-kausi, joka alkoi ehkä jo 14 000 vuotta sitten. Paleontologia
Paleontologia on geotieteiksi kutsuttujen luonnontieteiden osa-alue, joka tutkii Maan esihistoriallisten aikojen elämää. Tutkimuskohteena ovat erityisesti fossiilit, joiden perusteella voidaan rekonstruoida yksittäisiä eliöitä, niiden edustamien lajien evolutiivisia kehityslinjoja ja joskus jopa kokonaisia ekosysteemejä. Paleontologian lähitieteitä ovat geologia ja biologia. Termi tulee kreikan kielestä: "παλαιός (palaios)" tarkoittaen "vanha, muinainen", "ὄν, ὀντ-" ("on, ont"-), tarkoittaen "olento" ja "λόγος (logos)", tarkoittaen "tutkimus". Arkeologinen kulttuuri
Uuden arkeologian edustaja David L. Clarke esitti vuonna 1976 määritelmän, jonka mukaan kulttuuri on polyteettinen joukko tiettyjä ja monipuolisia artefaktityyppikategorioita, jotka johdonmukaisesti esiintyvät yhdessä rajoitetulla maantieteellisellä alueella. "Polyteettisella" hän tarkoitti sitä, että kaikkien olemassa olleiden tyyppien ei tarvitse esiintyä jokaisessa kokoelmassa. Ihmisen evoluutio
Ihmisen evoluutiota tutkii paleoantropologian tieteenala. Se hyödyntää useita tieteenaloja kuten perinnöllisyystiedettä, ekologiaa ja paleoekologiaa sekä etologiaa. Ihmisen evoluutiosta saadaan tietoa ensisijaisesti fossiilien kautta. Fossiileita saadaan arkeologisista kaivauksista ja niitä ajoitetaan geokemiallisilla iänmääritysmenetelmillä. Fossiileista pystytään määrittelemään lajit, asuinpaikat ja elinaikakaudet. Ihmislajien elintavoista, sukupuuttoon kuolinajasta tai muuntumisesta toiseksi lajiksi saadaan tietoa fossiilien löytöpaikoista saatujen tietojen perusteella. Neoliittinen Lähi-itä
Tarkempi Lähi-Idän neoliittisen kulttuurin kehitystä valottava aikajako. Aikakausia, jotka liittyvät maatalouden syntyyn Lähi-idässä, ajat kalibroituja radiohiilivuosia. Historiallis-vertaileva kielitiede
Historiallinen kielitiede kuuluu keskeisiin esihistoriaa tutkiviin tieteisiin. Paleolingvistiikaksi kutsuttu tutkimusala, joka rekonstruoitujen kantakielten avulla pyrkii rekonstruoimaan kantakielen puhujien kulttuuria on yhdessä arkeologian kanssa mahdollistanut monien kantakielten puhuma-alueiden ajoituksen ja paikannuksen. Myöhäispaleoliittinen kausi
Myöhäispaleoliittisella kaudella kehittyi luolataide, kun kokoontumispaikkoina ajoittain käytettyjen luolien seiniin maalattiin riistaeläinten, harvemmin petoeläinten kuvia. Ihmisen kuvat ovat harvinaisempia. Niissä on melko yleinen aihe naisen sukupuolisuus. Joissain maalauksissa on eläimen turkkiin pukeutunut ihminen, ehkä šamaani, joka kutsuttiin apuun, kun oli sairaus tai riista oli vähissä. Neoliittinen Lähi-itä
Noin 6500-6000 eaa. monien Lähi-idän viljelykylien asukasmäärät laskivat, joko muuttojen tai kuivuuden aiheuttaman nälän takia. Joskus 6000-5000 eaa. alettiin peltoja kastella laajassa mitassa kaivamalla kastelukanavia. Tämä johti varsinaisen kiinteän asutuksen ja todella suurien kylien syntyyn. Neoliittinen kausi päättyi Lähi-idässä kuparikauden eli kalkoliittisen kauden alkuun noin 5000-4000 eaa. Tällä kuparikaudella Lähi-itä kehittyi kohti kaupungistumista ja sivilisaatiota, jonka merkkinä pidetään kirjoitustaidon keksimistä Mesopotamiassa hieman ennen 3000 eaa. Maanviljely mahdollisti ihmisten sadon verottamisen ja osaltaan epätasa-arvoisen yhteiskunnan synnyn. Myöhäispaleoliittinen kausi
Myöhäispaleoliittisella kaudella vallitsi jääkausi. Sen aikana ilmasto vaihteli melko lämpimästä hyvin kylmään. Ihmiset asuivat majoissa ja elivät metsästyksellä ja keräilemällä kasveja. Ihmiset ehkä liikkuivat melko erillään, korkeintaan muutaman perheen kokoisina ryhminä asuen harvassa. He kokoontuivat luoliin rituaaleja varten ja tiettyinä vuodenaikoina suurempiin metsästysoperaatioihin esimerkiksi peurojen vaeltaessa. Kladi
Kladi eli monofyleettinen ryhmä tai kehityslinja on evoluutioon perustuva eliöiden kladistinen ryhmä, joka käsittää kantamuodon ("esi-isän") ja kaikki siitä polveutuvat eliölajit. Kladi on yksisyntyinen ryhmä, joka eroaa parafyleettisestä ryhmästä (joka ei käsitä kaikkia kantamuodon jälkeläisiä) ja polyfyleettisestä ryhmästä (joka sisältää eliölajeja eri kehityslinjoista) siten, että sen käyttöä pidetään nykyisessä systematiikassa suositeltavana. Mesoliittinen kausi
Ranskassa mesoliittista kautta edelsi epipaleoliittinen kausi 12000–9500 BP, jota luonnehtivat Azilin, Valorguien ja le Montadien kulttuurit, joista kehittyivät mesoliittiset Sauvaterrian 8000–7000 eaa. ja Tardenoisin 6000–4500 eaa. ja Castelnovian kulttuurin kulttuurit. 9000–7000 vuotta sitten vallinnut Etelä-Ranskan ja Sveitsin Sauvaterren kulttuuri ulottui myös Pohjois-Ranskaan ja Belgiaan. Mesoamerikan intiaanikulttuurit
Ensimmäinen kulttuurikausi Mesoamerikassakin oli niin sanottu paleointiaanien kausi eli liittinen jakso, jolloin ihmiset metsästivät suurempaa ja pienempää riistaa, ja kulkivat riistan, kalan ja muun perässä vuosikierron mukaan. Jo tällöin keräiltiin joitain syötäviksi kelpaavia kasveja. Paleoruokavalio
Paleoliittisessa ruokavaliossa suositaan lähiruokaa, sesonkivihanneksia ja puhtaita raaka-aineita, ja vältetään pitkälle jalostettuja, teollisesti prosessoituja ja epäluonnonmukaisissa olosuhteissa tuotettuja ruokia. Ruoan voi kypsentää eri tavoin kuten keittämällä tai paistamalla, tai sen voi syödä raakana. Dania-vaihe
Dania-vaihe (engl. "Danian") eli varhaispaleoseeni oli geologinen ajanjakso noin 65,5–61,7 miljoonaa vuotta sitten. Se on niin paleoseenin, paleogeenin, kenotsooisen maailmankauden kuin tertiäärin varhaisin vaihe. Sen alku vastaa nk. K/T-rajaa liitu- ja tertiäärikausien taitteessa. Tähän taitteeseen liittyi dinosaurusten joukkotuho ilmeisesti suuren asteroiditörmäyksen takia. Uskotaan, että tuhoisa törmäys tappoi monia eläimiä heti ja viimeisetkin dinosaurukset jonkin ajan päästä, kun jättimäisen törmäysräjähdyksen nostama heite oli noussut valtavaksi Maata pimentäväksi ja kylmentäväksi pilveksi. Kasvit, jotka olivat monen eläimen ravintoa, kuolivat. Tämä tappoi monia kasvin- ja lihansyöjiä. Suuret matelijat kuolivat, samoin meren mikroskooppisen pieni kalkkikuorinen eliöstö. Kun pilvi väistyi, jäljelle oli jäänyt lähinnä kaloja, lintuja, pieniä matelijoita ja pieniä nisäkkäitä, jotka muistuttivat päästäistä tai muita koiraa pienempiä eläimiä. Dania-vaihe oli huomattavasti nykyistä lämpimämpi. Napameri oli 8–9 astetta nykyistä lämpimämpi. Paleoruokavalio
Paleoliittisen aikakauden ravinnossa kuitua saatiin vihanneksista ja hedelmistä, kun taas länsimaalaisessa ravinnossa valtaosa tulee viljoista. Hedelmissä on kaksi kertaa ja vihanneksissa kahdeksan kertaa enemmän kuitua kuin täysjyväviljoissa (pois lukien viljaleseet) kaloria kohti laskien. Hedelmissä ja vihanneksissa kuitu on pääasiassa liukenevaa, kun taas viljoissa kuitu on etupäässä liukenematonta tyyppiä. Loren Cordainin mukaan tyypillinen paleoruokavalion mukainen 2200 kilokalorin päiväannos voi sisältää noin 42 grammaa kuitua. Suomalaisen ravintokuitusuosituksen mukaisen 25 gramman annoksen kuitua saa jo noin puolesta kilosta puoleentoista kiloon suuruisesta määrästä paleoruokavalioon kuuluvia yleisimpiä kasviksia. 25 grammaa kuitua saa esimerkiksi kuudesta keskikokoisesta omenasta tai 750 grammasta mustikoita. Ravitsemusterapian apulaisprofessori Ursula Schwabin mukaan riittävää kuitumäärää on vaikea saada syömättä viljatuotteita, koska kasviksia, marjoja ja hedelmiä tuliksi syödä todella suuret määrät. Paleoseeni
Paleoseenin lopulla saavutettiin paleoseenin-eoseenin lämpöhuippu (PETM tai IETM) joka ilmeisesti aiheutti monien lajien tuhon. Tämä oli geologisesti katsoen juuri alkaneen kenotsooisen maailmankauden yksi merkkitapahtuma. Meren lämpötilat nousivat 8–10 astetta muutamassa tuhannessa vuodessa ja meri lämpeni koko syvyydeltään. Meren kemiassa sattui dramaattisia muutoksia. Hiili-isotooppien suhde muuttui monin paikoin. Kevyttä hiili-isotooppia C-12 tulvi ilmakehään syrjäyttäen raskaamman C-13:n. Hiiltä sisältävä kaasu oli mahdollisesti ainoastaan metaania. Metaani on lähtöisin klatraateista, mineraaleista joissa on metaanihydraattia. Näitä klatraatteja esiintyy mannerten reunoilla olevissa kerrostumissa, sedimenteissä. Metaanilla on 21 kertaa suurempi kasvihuonevaikutus (maailmanlaajuinen lämmityspotentiaali "Global Warming Potential" GWP) kuin hiilidioksidilla. Metaani hajoaa ja vapauttaa hiilidioksidia. Hiilidioksidi kasvattaa meren happamuutta ja liuottaa pois kalkkikuoria. Muutos näkyy kivissä punaisena savena, koska kalkki puuttuu siitä. Karbonaattikuoria alkoi esiintyä lajeilla vasta 50 000 vuoden kuluttua, ja palautuminen normaaliin kesti 100 000 vuotta. Eoseenin alussa Maa säilyi lämpimänä 80 000–200 000 vuotta. Paleomeritiede
Paleomeritiede on tieteenala, joka tutkii merten maantiedettä ja geologiaa muinaisten aikojen osalta. Paleomeritieteen tutkimus kehittyi paljolti 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa. Sedimenttikerroksia, jotka ovat peräisin Pleistoseeni-kaudelta, tai vanhemmalta ajalta, on tutkittu lähinnä seismisen heijastuksen avulla. 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa tehtiin syvän meren tutkimus, jossa yritettiin selvittää Tertiäärikaudella ja Mesotsooisella maailmakaudella vallinneita oloja. Paleotsooinen maailmankausi
Kivihiilikaudella oli jättiläispuiden muodostamia metsiä. Syiksi siihen että puut fossiloituivat on epäilty että ligniiniä hajottavan bakteeriston puuttumista, ja että puut olisivat uponneet suoperäiseen maastoon ennen kuin aerobiset bakteerit ehtivät hajottaa niitä. Sienille ei ollut vielä tuolloin kehittynyt kykyä hajottaa ligniiniä eli kykyä valkolahoon joten puut eivät kaaduttuaan hajonneet niidenkään toimesta. Tältä ajalta ovat kivihiilikerrostumat peräisin ja ne saattoivat olla jopa 11-12 metriä paksuja. Ilman happipitposuus nousi jopa 35% josta oli seurauksena suurempien hyönteisten kehittyminen. Noin 315 miljoonaa vuotta sitten kivihiilikaudella sammakkoeläimistä kehittyivät vähitellen tasalämpöiset matelijat jotka munivat kuorellisia munia. jotka lajiutuivat nopeasti permikaudella, jolloin suuressa osassa maapalloa vallitsi kuiva ilmasto ja jääkausijakso. Ensimmäiset havupuut ja siemenkasvit ilmestyivät kauden aikana. Geologinen ajanlasku
Geologisen kalenterin ajanjaksojen pituus vaihtelee miljoonista vuosista tuhansiin miljooniin vuosiin. Ajanjaksot luokitellaan aioneihin, maailmankausiin, kausiin ja epookkeihin. Myös epookit voidaan jakaa edelleen lyhyempiin ajanjaksoihin vaiheisiin. Geologiset aikakaudet perustuvat sedimenttikivikerrostumien tutkimukseen, muun muassa muinaisten merien pohjaan kerrostuneiden kuolleiden eliöiden fossiilien analysointiin. Ajanjaksoja erottaa esimerkiksi selvä muutos tietyn lajin osuudesta verrattuna kaikkiin lajeihin joukkosukupuuton vuoksi, kuten liitukauden/paleogeenin raja. Ajanjaksot esitetään yleensä alaspäin vanhenevassa järjestyksessä, joka symboloi karkeasti sedimenttikivikerrostumia. Täydellistä kaikki ajanjaksot kattavaa sedimenttikivikerrostumaa ei ole olemassa, joten tutkimustietoa on hankittu ympäri maapalloa sijaitsevista osakerrostumista. Geologiset ajanjaksot keksi Alcide d'Orbigny. Paleoseenin-eoseenin lämpöhuippu
Paleoseenin-eoseenin lämpöhuippu (PETM, IETM, LPTM) päätti noin 55 miljoonaa vuotta sitten paleoseenin, kauden jolla alkeelliset nisäkkäät kehittyivät. Koko Maan lämpötila nousi rajusti melko lyhyeksi aikaa, n. 50 000–100 000 vuodeksi jopa 10 astetta. Monia meren planktoneliöitä kuoli, samoin kuin maanisäkkäitäkin. Navoille syntyivät subtrooppiset olot. Ilmasto kuivui joksikin aikaa ainakin joillain alueilla. Lämpötilan nousu lienee johtunut siitä, että Pohjois-Atlantin tulivuoret purkivat ilmakehään valtavat määrät hiilidioksidia, joka lämmitti Maata kasvihuoneilmiöllä. Valtava lämpeneminen vapautti myös meren syvänteissä olevan klatraattikiviin varastoituneen metaanin, joka on myös kasvihuonekaasu. Seurasi todella räjähdysmäinen lämpeneminen. Maan merivirrat muuttuivat. Kalkkikuorinen plankton kuoli meren happamoiduttua hiilihaposta, mikä näkyy punaisena kerrostumana tuon ajan kivissä. Paleoseenin suuret maanisäkkäät kuolivat kuumuuteen ja kuivuuteen. Mutta uusia lajejakin ilmestyi, mm. hevosen esi-isä "Hyracotherium". K/T-raja
KT-raja tai LT-raja geologisessa ajanlaskussa määrittää liitukauden vaihtumisen tertiäärijaksoon tai nykyisin "paleogeenijaksoon". Myöhäispaleoliittinen kausi
Ehkä noin 40 000 vuotta sitten koettiin melko kylmä jääkauden vaihe. Noin 35 000 vuotta sitten mammutteja vaelteli Suomessa. Noin 30 000 vuotta sitten oli melko lauhaa, pakkanen oli kiristynyt 25 000 vuotta sitten, jolloin mannerjäätikkö oli peittänyt Suomenkin. Kaikkein kylmintä oli 24 000 – 18 000 vuotta sitten jääkauden maksimin aikaan. 20 000 vuotta sitten Solutrén kulttuurin aikoihin elettiin jääkauden kylmintä vaihetta. Sen jälkeen tulivat lämpimät Laugerien ja Lascauxin interstadiaalit, ja kylmä Pommeri-stadiaali. Nykyihmisen ilmaannuttua Eurooppaan alkoi suurriista harventua 10 000 – 15 000 vuoden sisään. Arkeologia
Ensimmäisen kronologisen luokittelun ihmisen paleoliittisesta kulttuurikehityksestä ja vanhemman kivikauden jaon epookkeihin teki vuonna 1882 ranskalainen Gabriel de Mortillet. Ka (mittayksikkö)
ka tai kyr (kilo ja tai eli "vuosi") on 1 000 vuotta. Tätä merkintätapaa käytetään muinaistutkimuksessa, esimerkiksi paleontologiassa tai paleoklimatologiassa. Usein merkitään "ka BP" tai "kyr BP", joka tarkoittaa radiohiilivuotta nykyisestä. BP (bp) on englanniksi "Before Present" / "Before Physics", ennen nykyhetkeä. Japanin paleoliittinen kausi
Paleoliittisen kauden tutkiminen Japanissa on varsin uusi asia: ensimmäiset löydöt paleoliittiseltä kaudelta löydettiin vasta toisen maailmansodan jälkeen. Ennen oletettiin yleisesti ettei Japanissa ole ollut asutusta ennen Jōmon-kautta ja kaivaukset lopetettiinkin niihin kerrostumiin. Ensimmäisen löydön jälkeen paleoliittisiä löytöjä on tehty jo yli 5 000 kappaletta, joista osa sijaitsee jo löydetyillä Jōmon-kauden kaivauksilla. Paleoliittisen kauden tutkimisesta on tehnyt helppoa saaren tuliperäinen luonne: tuhkakerrokset ovat peittäneet koko saaren kerroksittain, jotka on helppo ajoittaa. Erittäin tärkeä sellainen kerrostuma on niin sanottu AT (Aira - Tanzawa) hohkakivikerrostuma, joka peitti koko Japanin noin vuosien 21 000 - 22 000 eaa. välillä. Geologian historia
Lyell esitti vuonna julkaisemassaan "Principles of Geology" -kirjassa geologian kausiksi eli epookeiksi (uudemmasta vanhempaan) holoseeni, pleistoseeni, plioseeni, mioseeni, oligoseeni ja eoseeni. Nämä kaudet erotettiin toisistaan aluksi sen perusteella, kuinka suuri osa minkäkin kauden kerrostumissa Välimerellä esiintyvistä fossiloituneista kotiloista oli nykyisen kaltaisia, kuinka suuri osa taas sukupuuttoon kuolleita lajeja. Nimitykset olivat kovin ylimalkaisia. Niitä kritisoitiin voimakkaasti eri perustein, mutta Lyellin esittämät nimet ovat edelleen käytössä, tosin melko uusien geologisten kerrosten niminä. Laajemman ajanjakson kattavat maailmankaudet: prekambrinen, paleotsooinen, mesotsooinen ja kenotsooinen kausi. Nimityksistä tuli kuitenkin sekavia sen vuoksi, että Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa käytetään kausista eri nimiä ja erilaisia ajoituksia. Ruuhi
Paleoliittiselta kivikaudelta ei tunneta yhtään ruuhta. Sen sijaan mesoliittiselta kivikaudelta alkaen niitä on löydetty tuhansia niin, että mitä lähemmäksi nykyaikaa tullaan, sen yleisempää ruuhen säilyminen nykypäiviin on. Pallasiitti
Pallasiitti on oliviinipitoinen rautameteoriitti. Pallasiitti on saanut nimensä saksalaisen luonnontieteilijän ja tutkimusmatkailijan Peter Simon Pallasin mukaan. Japanin paleoliittinen kausi
Paleoliittisen kauden ja myöhemmän Jōmon-kauden japanilaiset näyttävät olevan sukua paleo-aasialaiseen kansanryhmään, joka asusti suuressa osassa Aasiaa ennen niiden hajaantumista Kiinan, Korean, Japanin ja Vietnamin kansoihin. Kivikausi
Alavilla jokilaaksoilla otettiin käyttöön tuottoisa kasteluviljely. Toisilla alueilla rakennettiin suuria maa- ja kivirakennelmia, megaliitteja. Jotkut neoliittiset yhteisöt harjoittivat liikkuvaa kaskiviljelyä: poltettiin metsäalue, jotta saataisiin tuhkasta ravinteita viljelyskasveille. Kun tätä maata oli viljelty muutama vuosi, muutettiin pois maaperän köyhtymisen vuoksi. Neoliittisen kauden asumukset olivat moninaisia. Lähi-idässä syntyi neliskulmainen talotyyppi, joka oli tehty auringossa kuivatusta savesta tai tiilistä. Eurooppaan maanviljely ja neoliittinen kausi levisi kohtalaisen hitaasti. Paleoruokavalio
Paleoruokavalio (myös paleodieetti tai kivikautinen ruokavalio) on ruokavalio, joka jäljittelee kivikautista metsästäjä-keräilijöiden oletettua ruokavaliota ennen maanviljelyn syntyä noin 10 000 vuotta sitten. Neoliittinen Lähi-itä
Neoliittinen käsittää Lähi-idän esihistoriassa ajan, jolloin oli kivikauden loppupuoleen kuulunut neoliittinen kausi. Ihmiset alkoivat viljellä maata Lähi-idässä joskus 11000-8500 eaa. seuduilla, missä kasvoi villejä viljalajien edeltäjiä. Näin alkoi neoliittinen kausi. Ennen viljelyä ihmiset keräilivät villikasvien siemeniä ja tekivät niistä jauhoja. Jääkauden lopuilla tapahtui Lähi-idässäkin suuria ilmastonmuutoksia, jotka hävittivät suurriistan ja loivat edellytykset maanviljelylle. Riistaeläinten niukkuus ja suuritähkäisten lajien ilmestyminen teki maanviljelystä kannattavaa. Viljaa alettiin ensiksi viljellä joko sateisilla vuorten rinteillä tai jokien kastelemissa keitaissa. Joka tapauksessa sadetusviljelyyn siirryttiin melko pian, ja maanviljely levisi sen ansiosta laajalle. Paleoliittinen Kreikka
Ensimmäinen yritys ihmishahmojen muovaamiseksi ajoittuu paleoliittisen kauden loppupuolelle noin 33000–8000 eaa. Aikakaudella tehtiin kivestä, norsunluusta ja luusta naispuolisia niin kutsuttuja Venus-hahmoja, joissa seksuaalisuuteen ja hedelmällisyyteen liittyvät piirteet olivat korostuneita. Samaan aikaan tehtiin myös luolamaalauksia. Mesoliittinen kausi
Euroopassa paleoliittisen kauden loppuvaihetta sanotaan epipaleoliittiseksi, mutta Lähi-Idässä epipaleoliittinen ja jääkauden jälkein metsästäjä-keräilijä-kausi ovat sama asia. Paleontologia
Charles Lyell ja Charles Darwin vaikuttivat 1800-luvulla siihen, miten maapallon ja elämän historia käsitettiin. Lyellin "Principles of Geology" osoitti, että eri mantereilta löytyneillä fossiileilla voi olla enemmän yhtäläisyyksiä kuin lähekkäisiltä paikoilta löytyneillä fossiileilla. Hänen mukaansa samasta kerrostumasta löytyneet fossiilit olivat samanlaisia mutta kerrostumien välillä on eroja. Darwin puolestaan osoitti "Lajien synnyssä" sen, miten eliöt kehittyivät. Tämän ansiosta palentologit pystyivät ymmärtämään paremmin fossiileja tutkimalla nykyisiä eläimiä. Japanin paleoliittinen kausi
Japanissa paleoliittisen kauden tutkintaa on vaivannut useat skandaalit. Se oli aikoinaan aihe, jota vain muutamat halusivat tutkia. Ennen useiden huijauksien paljastumista tutkijat luulivat ihmiselämää olleen Japanissa ainakin 600 000 eaa. alkaen. Olettamukset perustuivat Fujimura Shinichin tekemiin tutkimuksiin. Vuonna 2000 Mainichi Shimbun kuitenkin asennutti kaivausalueelle videokameran, joka nappasi Fujiwaran nauhalle piilottamassa väärennettyjä esineitä. 90% paleoliittisen kauden esineistöstä oli Fujiwaran kaivamia ja ne joutuivatkin välittömästi epäilyn alaisiksi. Suurin osa näistä löydöistä ei läpäissyt uusintatutkimuksia. Väärennösskandaalin jälkeen vain muutamat löydöt ovat ajoittautuneet vuosien 40 000 - 50 000 eaa. välille ja ensimmäinen yleisesti hyväksytty ajankohta ihmisasutukselle Japanissa onkin 35 000 eaa. Myöhäispaleoliittinen kausi
Myöhäispaleoliittinen kausi oli kivikauden jakso noin 36 500–12 000 vuotta sitten, jonka kuluessa nykyihminen levisi Eurooppaan, alkoi luoda luolataidetta ja valmistaa yhtä taitavammin metsästyksessä ja saaliseläinten käsittelyssä tarvittavia kivisiä ja luisia työkaluja. Luonnonmukaisuus
Luonnonmukaisuus on luonnollisuuteen, luontoon soveltuvuuteen tai luonnon säästämiseen pyrkivä elintapa, ruoantuotantotapa tai rakennustapa. Luonnonmukaisessa elämäntavassa pyritään usein jäljittelemään ihmisen elintapoja ennen maanviljelyn, teollistumisen ja modernin yhteiskunnan syntyä, ja sitä kutsutaankin joskus myös kivikautiseksi (paleoliittiseksi) elämäntavaksi. Mesoliittinen kausi
Belgiassa mesoliittista kautta edelsi epipaleoliittinen kausi vielä nuoremmalla dryaskaudella. Tämän jälkeen preboreaalikaudella noin 8250–7000 eaa. vallitsi varhainen mesoliittinen kulttuuri, sitten boreaalikaudella 7000–5500 eaa.
keskimesoliittinen 7000–6100 eaa. ja myöhäismesoliittinen
6100–5300 eaa. Mesoliittikauden päättänyt maanviljely saapui tänne noin 5300 eaa. atlanttisella lämpökaudella.
Epipaleoliittisen ja mesoliittisen kauden rajalla 8400–7700 eaa. oli epi-Ahrensburgin kulttuuri Myöhäispaleoliittinen kausi
Myöhäispaleoliittisella kaudella ihminen hankki elannon metsästämällä, kalastamalla ja kasveja keräämällä. Asunnot muistuttivat lappalaisten kotaa tai kupumaista wigwamia. Tutkijoiden mielestä muun muassa Itä-Siperian tšuktšien, Kanadan subarktisen alueen intiaanien ja aboriginaalien alkuperäiset kulttuurit muistuttavat myöhäispaleoliittista kulttuuria. Niistä voidaan tehdä päätelmiä varhaisemmasta kivikauden elämästä. Ihmiset uskoivat tuonpuoleiseen henkimaailmaan. Uskottiin, että eläimen ja ihmisen välillä oli kiinteä yhteys, esimerkiksi uskottiin totemistiseen tapaan karhun olevan heimon kantaisä. Jotkut eläimet olivat pyhiä, niitä ei saanut kaataa kuin äärimmäisessä hädässä jos silloinkaan. Kysyttiin šamaanilta neuvoa ankarassa elämässä vastaan tulleissa ongelmissa. Paleointiaanit
Paleointiaanit olivat kivikautisia metsästäjä-keräilijöitä. He viettivät yleensä liikkuvaa elämäntapaa siirtyen pieninä ryhminä suurriistan perässä leiripaikalta toiselle. Varovaisimmankin arvion mukaan paleointiaanit saapuivat Pohjois-Amerikkaan noin 14 000 kalenterivuotta sitten. Joidenkin kiisteltyjen teorioiden mukaan heidän muuttoliikkeensä on saattanut tapahtua jo kymmeniä tuhansia vuosia aiemmin. Tyynenmeren rannoilta on löydetty merkkejä paleointiaanien asutuksesta jääkauden loppuvaiheessa, jolloin monet ilmastonmuutokset koettelivat maapalloa. Felsiitti
Felsiitti on erittäin hienojyväistä vulkaanista kiveä, joka voi sisältää suurempia kiteitä. Felsiitti on kenttätermi vaalealle kivelle, jonka tarkempi määrittely vaatii tavallisesti petrografisen tutkimuksen tai kemiallisen analyysin. Paleobotaniikka
Paleobotaniikka on paleontologian eli paleobiologian haara, joka käsittelee kasvijäänteiden käsittelyä ja tunnistamista geologisesta yhteydestä. Se käsittelee myös näiden tietojen käyttämistä paleomaantieteellisessä tutkimuksessa sekä nykyisten ympäristöjen biologisessa ennallistamisessa sekä tutkii etenkin kasvien evoluutiota. Paleobotaniikkaan kuuluvat sekä maakasvien fossiilit että esihistorialliset meren fototroofiset kasvit, kuten yhteyttävät levät. Palynologia on paleobotaniikkaa lähellä oleva tutkimusala, joka keskittyy fossiloituneisiin itiöihin ja siitepölyyn. Paleoseeni
"Phenacodus" oli Condylartha-ryhmään kuuluva varhainen kasvinsyöjäsorkkaeläin, joka muistutti kyyryssä olevaa gasellia. Dinocerata-ryhmän kasvinsyöjämesonykit (sorkkaeläimet) olivat sarvikuonomaisia. 55–60 miljoonaa vuotta sitten eli norsujen hyvin kaukainen edeltäjä, sian kokoinen tamaanimainen "Moeritheres". Myöhäispaleoseenilla 63,6–57,8 miljoonaa vuotta sitten eli "Barylambda", joka oli kauden suurimpia nisäkkäitä. Se oli kasvinsyöjä, jolla oli tukeva häntä ja lyhyet, tukevat jalat. Eturaajat olivat takaraajoja pidemmät ja jaloissa oli viisi varvasta. Luultavasti se söi puiden lehtiä. "Meniscotherium" oli suurta rottaa muistuttava kavioeläinten edeltäjä. Myöhemmin sukupuuttoon kuolleen heimon "Multituberculates" (multituberkulaatit) lajit olivat jyrsijämäisiä kasvinsyöjiä.
Paleoseenilla nisäkkäitä pyydystivät krokotiilit ja jättiläislinnut. Nisäkkäistä alkoi kehittyä vähitellen sutta tai karhua muistuttavia saalistajia kreodontteja ("Creodonta") ja nykyisten petoeläinten ("Carnivora") koiramaisia edeltäjiä. Kreodonttien ja nykyisten petoeläinten kantamuotona on pidetty liitukaudella elänyttä "Cimolestidae"-ryhmää. Etelä-Amerikassa kehittyi saalistajapussieläimiä esimerkiksi borhyaenidit ("Borhyenidae") ryhmästä "Didelphidae". Kreodonttien ja nykyisten petoeläinten esivanhemmat olivat luultavasti paleoryctidejä, rotan kokoisia liitukauden tyypillisiä piennisäkkäitä. Tyypillinen varhaispetoeläin oli koiraa muistuttava pitkä, matalajalkainen, pitkäkuonoinen "Proctitis", joka oli paleoseeniajalle tyypillinen varhaispetoeläin, viverravidi ("Viverravidae") joka söi hyönteisiä mutta myös pieneläimiä. Viverravideja pidetään joskus nykyisten petoeläinten esivanhempina. Myöhäispaleoseenilla ilmestyi toinen petoeläinryhmä, "Miacidae", esimerkiksi "Uintacyon", joka voi olla nykyisten petoeläinten edeltäjä. Mesonykit ("Mesonychia") olivat sutta, karhua tai hyeenoita muistuttavia sorkkapetoeläimiä. "Palaeoryctis" oli päästäismäinen hyönteissyöjä, ja "Prodiacodon" oli siilin varhainen sukulainen. Luonnonmukaisuus
Kivikautisen (paleoliittisen) ruokavalion pyrkimyksenä on jäljitellä ihmisen ruokavaliota ennen maanviljelyn syntyä. Tällaiseen ruokavalioon ihminen on ruokavalion puolestapuhujien mukaan biologisesti sopeutunut, eikä nykyaikainen ravintoköyhä, prosessoitu ja hiilihydraattivoittoinen ruokavalio ole hyväksi terveydelle. Kivikautiseen ruokavalioon kuuluvat etenkin riista, kala, marjat ja kasvikset. Kalliopiirros
Vanhimmat piirrokset ovat paleoliittiselta kivikaudelta ja nuorimmat lähimenneisyydestä. Yksittäisen kalliopiirroksen ajoitus on usein vaikea tehtävä. Koska kuvion tekemiseen vain irrotetaan vanhasta kalliosta pintaa, ei muodostu mitään ajoitettavaa materiaalia. Joskus irronnut materiaali tosin putoaa kuvan alle maahan, josta sen maakerros voitaisiin ajoittaa. Myös jäkälän kasvunopeutta hyödyntäviä ajoitusmenetelmiä on kehitetty. Lähi-idän PPNA-kausi
Niomitys PPNA tulee englannin kielen sanoista "Pre Pottery Neolithic A", "esikeraaminen neoliittinen A". Neoliittinen tarkoittaa nuorempaa kivikautta, jolloin viljeltiin maata. Joskus kaudesta on käytety nimitystä "Lähi-idän protoneoliittinen kausi".
Protoneoliittisia löytöpaikkoja on Lähi-idässä harvemmassa kuin natufilaisa tai seuraavan PPNB:n paikkoja. Protoneoliittinen eli PPNA-kausi oli noin 9500–8500 eaa. Ehkä kauden lopulla syntyi maanviljely vuosien 9000–8500 eaa. välillä. Jotkut kauden keskuksista olivat jopa 3 ha kokoisia. Koproliitti
Koproliitti on fossilisoitunutta ulostetta. Sana tulee kreikan kielen sanoista κοπρος/kopros (uloste) ja λιθος/lithos (kivi). Koproliitti on tärkeä lähde paleontologiselle, arkeologiselle ja antropologiselle tutkimukselle, sillä se antaa tietoa koproliitin alun perin ulostaneen eliön ruokavaliosta. Paleoklimatologia
Paleoklimatologia on tiede, joka tutkii ilmaston yleistä luonnetta maapallolla ja sen eri
alueilla ajalta ennen nykyisenlaisia meteorologisia mittaushavaintoja. Se selvittää muinaisen ilmaston vaihteluita analysoimalla fossiilikerrostumia ja jäätikköön kerrostunutta jäätä. Kerrostumia tutkimalla selviävät muun muassa jääkausiajat. Muinaisia lämpötiloja päätellään muun muassa hapen eri lajien määristä, hyönteislajistoista ja kasvilajistoista. Holoseenin ajanlasku
Holoseenin ajanlasku (engl. "Holosenic Era" (HE)) on kalenteriuudistusehdotus, joka mahdollistaa holoseenin aikana tapahtuneiden tapahtumien esittämisen yhtenäisellä, kasvavalla aikajanalla. Ajatus on lähtöisin geologeilta, ja paleontologi Cesare Emiliani toi sen julkisuuteen vuonna 1993. Kalenterin alkupiste on asetettu vuoteen 10 000 eaa. kristillistä ajanlaskua, jolloin holoseeni ja neoliittinen vallankumous suurin piirtein alkoivat. Vuosien pituudet lasketaan kuten gregoriaanisessa kalenterissa. Yhtenä tavoitteena oli saada aikaan uskonnollisesti neutraali kalenteri, joka muuttaa laajalti käytössä olevia kalentereja mahdollisimman vähän. Holoseenin ajanlaskussa muutetaan ainoastaan vuosiluvut eaa. Nykyiset vuosiluvut muutetaan holoseenin ajanlaskuun lisäämällä niihin 10 000, eli vuodesta 2006 tulee vuosi 12006. Vuodet eaa. muutetaan holoseenin ajanlaskuun vähentämällä ne 10 001:stä. Kivikausi
Kiviesineet ovat arkeologiassa keskeistä ja joskus myös ainoaa löytöaineistoa, vaikka tiedetäänkin, että suurin osa esineistä valmistettiin orgaanisista materiaaleista. Tällaista materiaalia löydetäänkin, jos olosuhteet esineiden säilymiselle ovat olleet suotuisat. Varhaispaleoliittisen kauden löydöt eivät aina sisällä edes kiviesineitä, vaan ainoastaan ihmisluun palasia. Nämäkin löydöt sisällytetään mukaan kivikautiseen aineistoon. Paleolimnologia
Paleolimnologinen tutkimus perustuu niin sanottujen paleobioindikaattorien tutkimiseen ja määrittämiseen sedimentistä otetusta näytteestä. Paleobioindikaattori on sellainen sedimentissä hyvin säilyvä ja yleinen eliö tai eliöyhdyskunta, jonka tiedetään olevan herkkä ympäristössään tapahtuville muutoksille. Mitä kapeampi eliön toleranssi ympäristömuutoksille on, sitä parempi indikaattori se on. Tällaisen eliön esiintyminen kertoo hyvin siitä ympäristöstä, jossa se on aikanaan elänyt. Käytettyjä paleobioindikaattoreita voivat olla muun muassa piilevien, vesikirppujen, pohjaeläinten tai siitepölyjen jäänteitä. Paleobiologia
Paleobiologia on tieteenala, joka tutkii biologisia ilmiötä muinaisina aikoina. Siihen liittyviä asioita ovat evoluutio ja fossiilien tutkiminen. Siihen liittyvät myös paleoklimatologia ja paleoekologia. Paleofiktio
Paleofiktio on esihistoriallista aikaa kuvaava kirjallisuuden lajityyppi. Termin kehitti suomalainen paleontologi Björn Kurtén kuvaamaan esihistorialliseen aikaan sijoittuvia romaanejaan "Den svarta tigern" (1978; suom. Musta Tiikeri, 1981) ja "Mammutens rådare" (1984; suom. Mammutin suojelija, 1984). Paleofiktio muistuttaa historiallista romaania kertoessaan menneistä ajoista, mutta sen kuvaamista tapahtumista ei ole säilynyt kirjallisia lähteitä nykypäivään. Tämän vuoksi paleofiktion kirjoittajan on mahdollista käsitellä aihettaan paljon vapaammin kuin historiallisen romaanin kirjoittajan, ja lajityypillä onkin yhteyksiä myös fantasiakirjallisuuteen ja muuhun spekulatiiviseen fiktioon. Kenotsooinen maailmankausi
Kenotsooinen maailmankausi jaetaan kolmeen kauteen jotka edelleen jakautuvat kahdeksaan epookkiin: paleogeenikausi (paleoseeni, eoseeni, oligoseeni), neogeenikausi (mioseeni, plioseeni) ja kvartäärikautsi (pleistoseeni ja holoseeni). Vanhempi, perinteinen jaottelu oli kahteen pääkauteen, tertiääriin (=paleogeeni+neogeeni) ja kvartääriin. Eläimistö
Eläintieteilijät ja paleontologit viittaavat eläimistöllä jonkun määrätyn ajan tai paikan tyyppilliseen eläinlajistoon, esimerkiksi "Islannin eläimistö" tai "Burgess Shalen eläimistö". Myöhäispaleoliittinen kausi
Osattiin rakentaa monimutkaisia ja tehokkaita ansoja eläimille. Ehkä ajettiin riistaa verkkoon ja saartoaitaan. Myöhäispaleoliittista kulttuuria ei tunneta sellaisenaan suoraan, siitä on koetettu tehdä jonkinlaisia arvioita tutkimalla joidenkin maiden alkuasukkaiden oloja ja tekemällä päätelmiä luolataiteesta ja esinelöydöistä, mutta vertailu voi tuottaa oikeita tai myös vääriä päätelmiä jääkauden ihmisten elämästä. Paleoliittinen Kreikka
Kreikan merkittävimpiä paleoliittisen ja mesoliittisen kauden löytöpaikkoja ovat alueittain: Kalliovuoret
Jääkauden loputtua Kalliovuoret vapautuivat ihmisten käyttöön, ja viimeistään parituhatta vuotta myöhemmin ensimmäiset paleointiaanit saapuivat Kalliovuorille. He metsästivät ja kalastivat alueella. Heidän pääasiallisiin saaliseläimiinsä lukeutuivat esimerkiksi mammutit ja biisonit, joita he metsästivät alueen vuorten laaksoissa ja esivuoristoissa. Talvi oli Kalliovuorilla kylmä, ja paleointiaanien uskotaan muuttaneen syksyn lopulla leudommille tasangoille ja palanneen kevään tullessa takaisin vuorille. He elivät mammuttien ja biisonien lisäksi muidenkin eläinten lihalla, mutta he söivät myös kalaa, juuria ja marjoja. Myöhemmin useat muutkin intiaaniheimot asettuivat Kalliovuorille. Heihin kuuluivat muun muassa apassit, arapahot, bannockit, mustajalat, cheyennet, flatheadit, shoshonit ja siouxit. Paleontologia
Paleontologia tutkii elämän historiaa erityisesti fossiilien avulla. Vaikka se tutkiikin elämää, se luokitellaan yleensä geologian haaraksi. Muinaista elämää ei pysty kunnolla tutkimaan, ellei tunne myös kivien ikää ja rakennetta. Japanin paleoliittinen kausi
Japanin on poikkeuksellinen tapaus, sillä sieltä on löydetty vanhimmat kivityökalut ja hiotut työkalut koko maailmassa, noin vuoden 30 000 eaa. paikkeilta. Tämäntyyppiset työkalut ajoittuvat muussa maailmassa neoliittiselle kaudelle noin vuoden 10 000 eaa. paikkeille. Vielä ei tiedetä, miksi tämän kaltainen kehitys on tapahtunut Japanissa niin paljon ennen muuta maailmaa, mutta syyksi epäillään lämpimämpää vaihetta maapallon historiassa (vuosien 30 000 eaa. ja 20 000 eaa. välillä), josta saaret ovat saattaneet hyötyä suuresti. Paleontologia
Paleontologia voidaan jakaa useisiin osa-alueisiin. Paleozoologia tutkii muinaisia eläimiä, paleobotaniikka kasveja ja palynologia muinaisia itiöitä, siitepölyä ja mikrobeja. Mikropaleontologian tutkimusaiheena puolestaan ovat mikroskooppiset fossiilit. Paleontologian avulla voidaan myös selvittää esihistoriallisena aikana tapahtuneita muutoksia maapallon ilmastossa. Tätä paleontologian osa-aluetta kutsutaan paleoklimatologiaksi. Myöhäispaleoliittinen kausi
Aivan paleoliittisen kauden lopussa n. 11 000 – 10 000 vuotta sitten oli Pohjois-Puolasta, Liettuan eteläosista Valko-Venäjän pohjoisosien ja Jaroslavin seuduille ulottuvalle vyöhykkeelle syntynyt peuranmetsästäjäkulttuureja: Swidryn, Desnan ja Kundan kulttuurit. Näiden pohjoispuolella oli Baltian jääjärvi ja Skandinavian jääkilpi Salpausselkien seudulla. Pohjois-Norjassa oli Komsan kulttuuri, joka ehkä jäi kylmällä dryaskaudella eristykseen. Japanin paleoliittinen kausi
Japanin paleoliittinen kausi () käsittää ajanjakson noin vuodesta 100 000 eaa. alkaen vuoteen 12 000 eaa., jolloin jääkausi loppui ja Japanissa alkoi mesoliittinen Jōmon-kausi. Todisteita ihmisten olemisesta saarella ennen vuotta 30 000 eaa., jolloin ensimmäiset työkalut löydettiin, ovat kiistanalaisia ja useimmiten aikakauden katsotaankin alkaneen vuodesta 35 000 eaa. Fossiili
Fossiilien kautta voidaan saada tietoja maapallon elämän historiasta. Tunnetuimpia fossiileja ovat dinosaurusten jäänteet, kivettymät ja painanteet. Paleontologia on fossiileja tutkiva tiede. Kenotsooinen maailmankausi
Geologinen yhteisö sopi nykyisestä kolmijaosta (paleogeeni-, neogeeni- ja kvartäärikausi) vuonna 2009. Samalla Gela-vaihe siirrettiin plioseenista pleistoseeniin, jolloin kvartäärikauden alku varhentui 1,8 miljoonasta 2,6 miljoonaan vuoteen. Tertiäärikauden käsite ei sisälly nykyiseen viralliseen jaotteluun, mutta käytännön kielenkäytössä siihen viitataan vielä yleisesti. Myöhäispaleoliittinen kausi
Miehet koristelivat itseään enemmän kuin naiset. Miehen asema oli ehkä naisen asemaa parempi, koska mies oli metsästäjänä tärkeä. Länsi-Euroopassa tehtiin luolamaalauksia, idässä pienoisveistoksia ja geometrista ornamentiikkaa. Ei tiedetä kuvien, veistosten ja luolamaalausten tekemisen syitä, arvailut vaikuttimista perustuvat tietoihin eräiden myöhemmin eläneiden, metsästystä harjoittaneiden kansojen kulttuurista. John Lubbock
Lubbock valittiin Institute of Bankersin puheenjohtajaksi vuonna 1879. Vuonna 1881 hän toimi British Association for the Advancement of Sciencen puheenjohtajana ja vuosina 1881–1886 Linnean Societyn puheenjohtajana. Biologiassa Lubbock tutki erityisesti pistiäisiä. Hän keksi termit ”paleoliittinen” ja ”neoliittinen”. Lubbock oli kirjeenvaihdossa Charles Darwinin kanssa, ja jonkin aikaa myös asui hänen naapurinaan. Paleontologia
Fossiileja on käytetty, tutkittu ja ymmärretty eri tavoin ihmiskunnan historian aikana. Vaikka jotkin antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset tutkijat pitivätkin niitä eläinten jäänteinä, ne liitettiin pitkään mytologisiin eläimiin, kuten lohikäärmeisiin, tai yliluonnollisiin tapahtumiin. Paleontologia tieteenä alkoi käytännössä 1700-luvulla, kun tutkijat alkoivat määritellä ja kartoittaa kivimuodostelmia ja luokitella fossiileja. 1800-luvun alussa vaikuttaneita Georges Cuvier’ta ja William Smithiä pidetään paleontologian pioneereina.