Milloin Lev Kamenev kuoli?
Lev Kamenev
Lev Borisovitš Kamenev (, oik. Rosenfeld (); 18. heinäkuuta 1883 Moskova, Venäjän keisarikunta – 25. elokuuta 1936 Moskova, Neuvostoliitto) oli bolševikkeja edustanut vallankumouksellinen ja neuvostoliittolainen poliitikko. Yhdessä Grigori Zinovjevin ja Josif Stalinin kanssa hän muodosti niin sanotun troikan, joka johti Neuvostoliiton kommunistista puoluetta Vladimir Leninin sairastumisen ja kuoleman jälkeen vuosina 1922–1925. Stalin syrjäytti vuosina 1926–1927 Kamenevin ja Zinovjevin puoluejohdosta. Stalinin vainojen käynnistyttyä heidät tuomittiin vuonna 1936 näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettiin. Kamenev oli etniseltä taustaltaan venäjänjuutalainen. Lev Kamenev
Zinovjeville ja Kameneville järjestettiin elokuussa 1936 uusi, julkinen oikeudenkäynti, joka tunnetaan ensimmäisenä niin sanotuista Moskovan oikeudenkäynneistä. Heidän väitettiin muodostaneen Trotskin ulkomailta johtaman salaisen terroristijärjestön, joka murhasi Kirovin ja suunnitteli Stalinin sekä muiden puoluejohtajien murhia. Kaikkiaan kuudestatoista syytetystä viisi oli turvallisuuspalvelu NKVD:n agentteja, joiden valheelliset tunnustukset kävivät todistusaineistosta myös muita vastaan. Salaisessa tapaamisessa Stalin lupasi Zinovjeville ja Kameneville, että heidän sekä heidän perheidensä ja tovereidensa henki säästettäisiin, jos he tunnustaisivat oikeudessa. Zinovjev ja Kamenev tunnustivat tekaistut syytökset, mutta Stalin petti lupauksensa. Heidät tuomittiin kuolemaan 24. elokuuta ja teloitettiin seuraavana aamuna. Kamenevin vaimo kuoli myöhemmin vankileirillä. Myös heidän kaksi poikaansa sekä Kamenevin veli ja tämän vaimo joutuivat teloitetuiksi. Lev Kamenev (taidemaalari)
Lev Kamenev syntyi vuonna 1833 tai 1834. Pian sen jälkeen hänen pienkauppiaana toiminut isänsä muutti perheensä kanssa Astrahaniin, jossa Lev opiskeli oppikoulussa, muttai koskaan valmistunut isänsä tarvitessa apulaista kaupassaan. Myöhemmän taidemaalari Konstantin Korovinin isoisä huomasi Kamenevin lahjakkuuden, ja järjesti tällä studion ja antoi tälle viisituhatta ruplaa, jotta hän voisi opiskella taidekoulussa Pietarissa. Vuonna 1854 kahdenkymmenen yhden vuoden iässä Kamenev meni Moskovaan opiskellakseen Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistossa yhdessä tulevien kuuluisuuksian Ivan Šiškinin ja Vasili Perovin kanssa Karl Rabusin ohjauksessa ja tämän kuoltua vuonna 1857, Aleksei Savrasovin ohjauksessa. Vuonna 1858 Kamenev sai kolmannen asteen ammattilaismaalarin arvonimen ja hänestä tuli Moskovan harrastelijamaalareiden seuran jäsen, jonka kustannuksella hän teki kahden vuoden opintomatkan ulkomaille oppiakseen länsieurooppalaisilta taidemaalareilta. Matkansa Saksaan ja Sveitsiin hän teki yhdessä Ivan Šiškinin kanssa. Kamenevin luovuus kukoisti 1860-1870-luvuilla, kun hänen teoksensa "Talvinen tie" pääsi Tretjakovin galleriaan. Vuonna 1869 hän sai teoksista "Talvinäkymä Moskovan lähistöltä" ja "Näkymä Poretšjen läheltä" Taideakatemialta akateemikon arvonimen maisemamaalauksista ja hän oli yksi Vaeltajien perustajista. Vuosina 1871-1884 otti osaa Vaeltajien näyttelyihin. Kamenev kuoli köyhyydessä ja yksinäisyydessä vuonna 1886. Lev Kamenev (taidemaalari)
Lev Lvovitš Kamenev (; 1833 tai 1834, Rylsk, Kurskin kuvernementti – 26. tammikuuta 1886 Savvinskaja sloboda, Moskovan kuvernementti) oli venäläinen maisemamaalari.
Mihail Lermontov
Vänrikki Lermontovin vitsien kohteena ollut majuri Nikolai S. Martynov haastoi hänet kaksintaisteluun, joka käytiin 27. heinäkuuta 1841 Mašukvuoren juurella Pjatigorskissa Kaukasiassa. Lermontov kuoli Martynovin ensimmäisestä laukauksesta. Martynovin kuulustelupöytäkirjan mukaan ei kaksintaistelun syynä ollut yksittäinen vitsi tai loukkaus, vaan päättäväinen kieltäytyminen niiden kertomisen lopettamisesta, jolloin Martynov ei nähnyt muuta kunniallista tapaa päättää asiaa kuin kaksintaistelu, joka käytiin 15 askeleen ottamisen jälkeen sekundanttien läsnä ollessa.. Nikolai Gumiljov
Nikolai Stepanovitš Gumiljov (, 15. huhtikuuta 1886, Kronstadt, Pietari, Venäjä – elokuu 1921, Venäjä) oli merkittävä venäläinen runoilija, joka perusti akmeismiliikkeen. Hän oli Anna Ahmatovan ensimmäinen aviomies, ja heillä oli yhteinen poika Lev Gumiljov (1912–1992). Nikolai Gumiljov teloitettiin kommunisminvastaisesta toiminnasta elokuussa 1921. Lev Trotski
Trotski kuoli saamiinsa vammoihin seuraavana päivänä, ja hänet haudattiin kotipuutarhaansa.Trotskin linnoitusmainen asunto Méxicossa on nykyään hänen nimeään kantava kotimuseo. Neuvostoliitossa tai Venäjällä hänen mainettaan ei ole vieläkään palautettu, vaikka glasnostin aikana suurin osa vainojen aikana surmatuista vanhoista bolševikkijohtajista rehabilitoitiin. Trotskin ajatukset ja kirjoitukset ovat innoittaneet poliittisia liikkeitä, jotka ovat nykyäänkin aktiivisia, mistä esimerkkinä trotskilaisuus. Ivan Konev
Saksan antauduttua Konev nimitettiin Neuvostoliiton Itä-Saksassa olevien miehitysjoukkojen komentajaksi. Samanaikaisesti hän toimi Liittoutuneiden Itävallan miehityshallinnon johtajana. Vuonna 1946 Konev nimitettiin Neuvostoliiton maavoimien komentajaksi ja puolustusministerin apulaisministeriksi korvaten samalla marsalkka Zukovin. Näissä tehtävissä hän toimi aina vuoteen 1950, jolloin hänestä tuli Karpaattien sotilaspiirin päällikkö. Tämä nimitys oli Stalinin harjoittamaa ”hajota ja hallitse” -nimityspolitiikkaa, jolla Stalin pyrki estämään läheisiä alaisiaan nousemasta uhkaksi itselleen.
Maaliskuussa 1953 tapahtuneen Stalinin kuoleman jälkeen Konev palasi jälleen Neuvostoliiton kärkipaikoille. Hän oli liittoutunut uuden puoluejohtajan Nikita Hruštšovin kanssa ja syrjäytti silloisen sisäministerin Lavrenti Berijan. Tämän jälkeen hänet nimitettiin jälleen puolustusministerin apulaisministeriksi ja Neuvostoliiton maavoimien komentajaksi. Näissä tehtävissä hän oli vuoteen 1956, jolloin hänet nimitettiin Varsovan liiton joukkojen komentajaksi. Pian nimityksensä jälkeen hän johti Unkarin kansannousun tukahduttamista. Varsovan liiton joukkojen komentajuus kesti vuoteen 1960, jolloin hän jäi eläkkeelle. Vuosina 1961–62 hän oli jälleen aktiivipalveluksessa ja johti Itä-Saksassa olevia neuvostojoukkoja. Sen jälkeen hän toimi seremoniaalisessa puolustusministeriön ylitarkastajan virassa aina kuolemaansa asti vuoteen 1973. Ivan Kirejevski
Ivan Vasiljevitš Kirejevski (; 3. huhtikuuta 1806 Moskova – 23. kesäkuuta 1856 Pietari) oli venäläinen kirjailija, filosofi ja kirjallisuuskriitikko, jota pidetään Aleksei Homjakovin ohella slavofiilisen ajatussuuntauksen toisena perustajana. Lev Kassil
Lev Abramovitš Kassil (; 10. heinäkuuta 1905 Samaran läänin Pokrovskaja, nykyinen Engels – 21. kesäkuuta 1970 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija. Suomeksi hänen nimestään on käytetty myös muotoa "Leo Kassil". Lev Kamenev
Palattuaan kotimaahan Kamenev otettiin takaisin puoluejohtoon. Hän oli kuulunut lokakuussa 1917 perustettuun bolševikkien ensimmäiseen politbyroohon ja tammikuussa 1919 hänestä tuli yksi uuden politbyroon perustajajäsenistä. Samana vuonna hänet valittiin myös Moskovan neuvoston puheenjohtajaksi eli käytännössä pääkaupungin paikallisen puolueorganisaation johtoon. Kamenev oli lisäksi vuosina 1924–1926 Työn ja puolustuksen neuvoston puheenjohtajana, tammikuusta elokuuhun 1926 Neuvostoliiton ulkomaankaupasta vastanneena kansankomissaarina sekä 1926–1927 Italian-suurlähettiläänä. Hänet nimitettiin myös vuonna 1923 uuden Lenin-instituutin ensimmäiseksi johtajaksi ja hän sai toimittaa Leninin kootut teokset. Lev Kamenev
Kamenev osallistui joulukuussa 1917 Brest-Litovskin rauhanneuvotteluihin. Kesken neuvotteluiden Lenin lähetti hänet Isoon-Britanniaan Neuvosto-Venäjän diplomaattisena edustajana, mutta hänet karkotettiin Britanniasta jo viikon kuluttua. Paluumatkalla hänet vangittiin Suomessa maaliskuun lopulla 1918. Saksalaiset olivat luvanneet hänelle turvallisen kulun Ahvenanmaan kautta punaiseen Etelä-Suomeen, mutta vastikään saapunut Ahvenanmaan suomalainen kuvernööri Hjalmar von Bonsdorff vangitutti hänet Maarianhaminassa vihollismaan edustajana. Hän oli kuukauden ajan vankina Vita Björnin vankilassa Kastelholmassa ja myöhemmin kolme kuukautta Oulun lääninvankilassa, kunnes hänet vapautettiin elokuun alussa 1918 osana Suomen ja Neuvosto-Venäjän välistä vankienvaihtoa. Zinovjev ja Moisei Uritski valvoivat vanginvaihtoseremoniaa Rajajoen sillalla. Léon Theremin
Léon Theremin (alk. Lev Sergejevitš Termen (); 28. elokuuta 1896 Pietari – 3. marraskuuta 1993 Moskova) oli venäläinen keksijä. Talvisota
Suomussalmen suunnalla taistelleen 163. divisioonan ylin komissaari Lev Mehlis menetti asemansa väliaikaisesti, mutta sai säilyttää henkensä. Hänet kutsuttiin vuonna 1941 Puna-armeijan ylimmäksi komissaariksi Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon. Sodan jälkeen hän toimi muun muassa Neuvostoliiton valtion tarkastusviraston pääjohtajana. Hän kuoli vuonna 1953. Leonid Brežnev
Stalinin kuoltua maaliskuussa 1953, presidiumi purettiin ja pienempi politbyroo järjestettiin uudelleen. Brežnev ei päässyt politbyrooseen, mutta hänestä tuli armeijan ja laivaston poliittisen johdon puheenjohtaja ja 1955 Kazakstanin puolueen pääsihteeri. Kerim Kerimov
Kerimov sai urallaan Sosialistisen työn sankarin, Stalinin ja Leninin mitalit. Hänen sotilasarvonsa oli kenraaliluutnantti. Hän kuoli Moskovassa 85-vuotiaana 29. maaliskuuta 2003. Aleksandr Arosev
Helmikuun vallankumouksen Arosev valittiin Tverin neuvoston puheenjohtajaksi. Lokakuun vallankumouksen aikana hän toimi Moskovan vallankumouskomitean jäsenenä ja Moskovan sotilaspiirin joukkojen komentajana. Vuonna 1918 hän oli ilmavoimien komissaari ja vuonna 1920 Ukrainan korkeimman vallankumoustuomioistuimen puheenjohtaja. Vuodesta 1921 Arosev työskenteli Puolueen ja vallankumouksen historian instituutissa ja vuosina 1924–1933 diplomaattina Ranskassa, Liettuassa ja Tšekkoslovakiassa. Vuonna 1934 hänestä tuli Neuvostoliiton ja ulkomaiden kulttuurisuhteiden seuran VOKS:in puheenjohtaja. Arosev menehtyi Stalinin vainoissa. Hänet pidätettiin heinäkuussa 1937, tuomittiin kuolemaan vastavallankumouksellisesta toiminnasta syytettynä ja ammuttiin Kommunarkan teloituspaikalla. Lev Lošinski
Lev Iljitš Lošinski (, 17. tammikuuta 1913 – 19. helmikuuta 1976) oli neuvostoliittolainen shakkitehtävien laatija. Hänet luetaan yhdeksi kaikkien aikojen huomattavimmista laatijoista. Erityisesti kolmisiirtoisten mattitehtävien laatijana hän oli eräs maailman merkittävin laatija. Hän sai tehtäväshakin suurmestarin arvonimen vuonna 1972 . Maatalouden kollektivisointi
Leninin kuoltua tammikuussa 1924 valtaan nousi troikka: Josif Stalin, Kamenev ja Grigori Zinovjev. Puolueessa käytiin valtataistelu vasemmiston Lev Trotskin, oikeiston Nikolai Buharinin ja keskustan Josif Stalinin välillä. Trotskin vasemmisto-opposition kanta tähtäsi jatkuvan vallankumouksen periaatteen mukaisesti keskeytymättömään vallankumousten sarjaan muissa maissa. Stalin oli valmiimpi etenemään "sosialismi yhdessä maassa" -periaatteen mukaan. Konstantin Somov
Konstantin Andrejevitš Somov (; 30. lokakuuta 1869 Pietari — 6. toukokuuta 1939 Pariisi) oli venäläinen taidemaalari ja taidegraafikko, joka yhdistetään taiteilijoiden "Mir Iskusstva" -symbolistiliikkeeseen. Sergei Kamenev
Kamenevin isä oli keisarillisen armeijan sotilasinsinööri. Kamenev valmistui Kiovan kadettikoulusta 1898, Aleksanterin sotakoulusta 1900 ja Nikolain yleisesikunta-akatemiasta 1907, ja sai 1909 kapteenin arvon. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli Venäjän 1. armeijan esikunnassa ja sai 1914 ylennyksen everstiluutnantiksi ja 1915 everstiksi. Helmikuun vallankumouksen puhjetessa vuonna 1917 hän oli jalkaväkirykmentin komentajana Pultavassa ja ryhtyi myötäilemään vallankumouksellisten sotilaiden mielialoja. Kamenev nimitettiin syksyllä 1917 XV armeijakunnan esikuntapäälliköksi, mistä hän siirtyi lokakuun vallankumouksen jälkeen 3. armeijan esikuntapäälliköksi. Hän liittyi huhtikuussa 1918 vapaaehtoisena puna-armeijaan, jossa hän komensi aluksi Nevelin piirin läntisiä rajajoukkoja ja kesäkuusta 1918 alkaen jalkaväkidivisioonaa Vitebskissä. Elokuussa 1918 hänestä tuli joksikin aikaa läntisten rajajoukkojen komentaja. Vladimir Lenin
Tšekan kuulusteluissakaan Kaplan ei suostunut paljastamaan rikostovereitaan, joten hänet ammuttiin 3. syyskuuta 1918. Samana päivänä "Izvestija"-lehdessä bolševikit vaativat ”murskaamaan vastavallankumouksen hydran massiivisella terrorilla”, ja 5. syyskuuta puolalaisen Feliks Dzeržinskin johtama Tšeka antoi määräyksen ”punaisesta terrorista.” Seuraavina kuukausina myös teloitettiin 800 SR-läistä ja muuta vastustajaa oikeudenkäynneittä. Ajan mittaan luvut vain nousivat, jopa viralliset luvut puhuivat tuhansista, eräät arviot 200 000:sta uhrista. Sosialistivallankumouksellinen puolue kiellettiin. Menševikkien sallittiin aloittaa marraskuussa uudelleen toimintansa, kun he lupasivat pysyä lojaalisti oppositiossa. Vladimir Lenin
Lenin halvaantui oikealta puoleltaan toukokuussa 1922 ja vetäytyi lopullisesti poliittisesta elämästä jo saman vuoden joulukuussa. Lenin piti halvauksensa johdosta tilaansa toivottoman ja pyysi Stalinia myrkyttämään itsensä mistä Stalin kieltäytyi. Leninin kuoltua tammikuussa 1924 hänen ruumiinsa palsamoitiin ja se on edelleen näytteillä mausoleumissaan Moskovan Punaisella torilla. Petrograd, entinen Sankt-Peterburg (Pietari) nimettiin Leningradiksi Leninin mukaan. Nimi vaihdettiin takaisin Sankt-Peterburgiksi vasta Neuvostoliiton hajottua. "Leninisminä" tunnettu oppijärjestelmä muotoiltiin hänen teostensa pohjalta ja siitä tehtiin myöhemmin eräänlainen valtionuskonto. Kaikki tämä tapahtui Leninin omien toiveiden vastaisesti. Vladislav Kamenev
Vladislav Dmitrjevitš Kamenev (; s. 12. elokuuta 1996 Orsk, Venäjä) on venäläinen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Colorado Avalanchen organisaatiossa. Hän pelaa lähinnä AHL-joukkue San Antonio Rampagessa. Kamenev on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös laidassa. Kamenevin vahvuuksiin kuuluu koko, fyysinen peli, kiekonsuojaaminen, kaksinkamppailut, pelisilmä, kädet ja laukaus. Hänen heikkouksiinsa kuuluu ajoittainen hermokontrollin pettäminen, joka näkyy turhina jäähyinä. Lev Landau
Lev Davidovitš Landau (, 22. tammikuuta 1908 Baku, Bakun kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 1. huhtikuuta 1968 Moskova) oli juutalaistaustainen Neuvostoliitossa päätyönsä tehnyt teoreettinen fyysikko. Hän tutki mm. kiinteän olomuodon fysiikkaa, plasmafysiikkaa, ja hiukkasfysiikkaa. Hänen merkittävimpiä aikaansaannoksiaan ovat mm. diamagnetismin kvanttiteoria, jatkuvien faasimuutosten teoria (ns. Ginzburg-Landau-teoria), ferminesteteoria, supranesteiden teoria. Hänelle myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto vuonna 1962 supranestemäisen heliumin ominaisuuksien tutkimisesta. Hän myös kirjoitti tunnetun kymmenosaisen kirjasarjan "Course of Theoretical Physics" yhdessä oppilaansa Jevgenij Lifšitsin kanssa. Nikolai Gumiljov
Gumiljov ja Anna Ahmatova avioituivat 25. huhtikuuta 1910. Heidän lapsensa Lev syntyi 18. syyskuuta 1912. Gumiljov julkaisi kaksi runokokoelmaa "Helmiä" ("Жемчуга") 1910 ja "Vieras taivas" ("Чужое небо") vuonna 1912. Gumiljov perusti runoilijoiden akmeismiliikkeen yhdessä Sergei Gorodetskin kanssa, liikkeen merkittävämmäksi teokseksi muodostui kuitenkin Osip Mandelstamin runokokoelma "Kivi" 1912. Monet huomattavat runoilijat, kuten Georgi Ivanov ja Vladimir Nabokov, hylkäsivät Gumiljovin koulukunnan. Fjodor Vasiljev
Vasiljev kuoli Jaltassa 6. lokakuuta (24. syyskuuta juliaanista kalenteria) 1873 kahdenkymmenenkolmen vuoden iässä. Hänen postyymi näyttelynsä Pietarissa oli menestys ja kaikki hänen teoksensa myytiin ennen näyttelyä. Hänen teoksillaan oli voimakas vaikutus Venäjän seuraavaan maisemamaalarisukupolveen. Nikolai Ge sanoi, "hän löysi meille taivaan". Monet taidehistorioitsijat painottavat fjodor Vasiljevin vaikutusta Isaak Levitaniin, Valentin Seroviin, Viktor Borisov-Musatoviin. Ivan Serov
Ivan Aleksandrovitš Serov (, 13. elokuuta 1905–1. heinäkuuta 1990) oli neuvostoliittolainen kenraali, joka toimi KGB:n päällikkönä vuosina 1954–1958 ja GRU:n päällikkönä vuosina 1958–1963. Sitä ennen hän oli NKVD:n johtavia komissaareja Lavrenti Berijan alaisuudessa, ja vaikutti merkittävästi Neuvostoliiton poliittisiin tapahtumiin Josif Stalinin kuoleman jälkeen. Hän myös järjesteli salaisen poliisin organisaatioita Itä-Euroopan maihin, ja vaikutti merkittävästi rautaesiripun syntyyn. Olga Kameneva
Vallankumouksen jälkeen Olga Kamenevankin poliittinen ura sai lisää nostetta, sillä hänet nimitettiin johtamaan koulutuskomitean teatterijaostoja. Tavoitteeksi oli asetettu radikalisoida Neuvosto-Venäjän teatteritoiminta. Tästä jalosta ideasta kuitenkin luovuttiin jo vuonna 1919 ja Olga sai potkut esimieheltään Anotoli Lunacharskylta. Olga piti kuitenkin edelleen virkansa puolueen naisjärjestön hallituksen jäsenenä.
Venäjän sisällissodan aikana Olga johti keskuskomiteaa, jonka tehtävänä oli taistella nälänhädän jälkivaikutuksia vastaan. Ivan Serov
Serov liittyi NKVD:hen, selvisi Stalinin puhdistuksista 1930-luvulla ja oli itsekin teloittamassa marsalkka Mihail Tuhatševskia. Hänen epäillään vastanneen myös Nikolai Ježovin teloituksesta. 1939 Serovista tuli Ukrainan NKVD-komissaari, jolloin hän murhautti tuhansia ukrainalaisia talonpoikia. Hän oli vastuussa myös Katynin joukkomurhasta Puolassa ja Puolan kotiarmeijan jäsenten karkotuksista Siperiaan. 1941 hän järjesteli myös balttien ja kaukasialaisten karkotuksia Siperiaan, ja kohosi sadistisen NKVD-johtaja Lavrenti Berijan lähimmäksi alaiseksi. Vuonna 1946 Serov oli mukana hirttämässä Neuvostoliiton johdon silmissä petturiksi ryhtyneen kenraali Andrei Vlasovin ja hänen lähimmät alaisensa Moskovassa. Serov tuli Berliiniin 1946 ja järjesteli siellä Itä-Saksan salaisen poliisin Stasin toimintaa. Hän toimi myös vastavakoilujärjestö Smeršin palveluksessa toisen maailmansodan aikana. Olga Kameneva
Olga erosi miehestään Levistä, joka lähti toisen naisen, Tatjana Glebovan, matkaan ja sai tämän kanssa lapsen. Olga jatkoi kuitenkin aktiivista poliittista uraansa läheisessä yhteistyössä veljensä Levin kanssa. Kun Lenin kuoli, Lev Trotsky ajautui valtataisteluun Josif Stalinin kanssa. Tämä valtataistelu päättyi tunnetusti Stalinin voittoon, Trotski päätyi lopulta maanpakoon Meksikoon, jossa hänet myöhemmin salamurhattiin Stalinin kätyreiden toimesta. Olgakin pidätettiin ja vangittiin. Vankina ollessaan hänen molemmat poikansa pidätettiin, vangittiin ja teloitettiin. Olga itse teloitettiin ampumalla syyskuun yhdestoista päivä vuonna 1941 Medvedevin metsässä. FK Dynamo Kiova
Vuonna 1995 Dynamo selviytyi Mestarien liigaan kukistettuaan karsinnoissa tanskalaisen AaB:n. Panathinaikosta vastaan pelatun ensimmäisen ottelun jälkeen espanjalainen tuomari Antonio López Nieto kertoi, että Dynamo oli yrittänyt lahjoa häntä kahdella turkilla ja rahasummalla. Joukkue suljettiin kilpailusta ja sen paikan otti Aalborg. Sittemmin Lobanovskyi palasi joukkueen peräsimeen ja johdatti sen uuteen nousuun: viiteen peräkkäiseen mestaruuteen ja Mestarien liigan välieriin. Lobanovskyi kuoli äkillisesti vuonna 2002. Ivan Turgenev
Ivan Sergejevitš Turgenev (Ива́н Серге́евич Турге́нев; 9. marraskuuta 1818 Orjol, Venäjä – 3. syyskuuta 1883 Bougival, Ranska) oli venäläinen kirjailija ja runoilija, joka tunnetaan parhaiten kertomuksistaan "Metsämiehen muistelmat" sekä romaaneistaan "Isät ja pojat" ja "Aateliskoti". Lev Kamenev
Lokakuussa 1917 Kamenev ja Zinovjev olivat ainoat bolševikkien keskuskomitean jäsenet, jotka vastustivat välitöntä vallanottoa. Estääkseen tuhoisana pitämänsä hankkeen he paljastivat bolševikkien salaiset kaappaussuunnitelmat menševikkien "Novaja Žizn" -lehdessä julkaisemassaan artikkelissa, mitä muut bolševikit pitivät lähes petturuutena. Tästä huolimatta Kamenev valittiin päivää lokakuun vallankumouksen jälkeen bolševikkien muodollisesti ylimmäksi valtioelimeksi tunnustaman yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean puheenjohtajaksi. Kamenev vaati muodostamaan kaikkien sosialististen puolueiden yhteishallituksen ja kävi vallankumousta seuranneina viikkoina marraskuussa 1917 niin sanottujen Vikžel-neuvotteluiden yhteydessä hallitustunnusteluita bolševikkien nimissä Leninin avoimesta vastustuksesta piittaamatta. Kamenevin tavoittelema laajapohjainen hallitus ei totetunut, mutta vasemmistososialistivallankumoukselliset liittyivät hieman myöhemmin bolševikkien hallituskumppaneiksi kansankomissaarien neuvostoon. Leninin torpedoitua Vikžel-neuvottelut Kamenev ja Zinovjev erosivat protestiksi puolueen keskuskomiteasta, mutta palasivat jo muutaman viikon kuluttua katuvaisina takaisin. Sitä ennen Kamenev kuitenkin syrjäytettiin 21. marraskuuta yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean johdosta ja hänen seuraajakseen tuli Jakov Sverdlov. Sergei Rahmaninov
Sergei Vasiljevitš Rahmaninov (; 1. huhtikuuta 1873 Semjonovo, Novgorodin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 28. maaliskuuta 1943 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli venäläinen säveltäjä, pianisti ja kapellimestari. Säveltäjänä Rahmaninov oli myöhäisromanttisen tyylisuunnan merkittävimpiä edustajia, ja pianistina hän lukeutuu 1900-luvun alkupuolen suurimpiin. Rahmaninovin pääteoksia ovat hänen neljä pianokonserttoaan, vigiliansa ja kolme sinfoniaansa. Hänen toinen ja kolmas pianokonserttonsa kuuluvat 1900-luvun taidemusiikin suosituimpiin teoksiin. Rahmaninovin musiikilliset vaikutteet ovat hyvin venäläisiä, ja hänen musiikissaan kuuluu selvästi hänen nuoruudenihanteensa Pjotr Tšaikovskin vaikutus. Vladimir Komarov (pikaluistelija)
Komarov johti Venäjän luisteluliittoa vuosina 1994–2009. 23. heinäkuuta 2018 hänen uutisoitiin kuolleen 69-vuotiaana. Mihail Aleksejev
Helmikuun vallankumouksen jälkeen 1917 Aleksejev yritti säilyttää monarkian Venäjällä ja johti sekä poliittisia järjestöjä että sotatoimia valkoisten vastavallankumouksellisten puolella. Hän kuoli sydänkohtaukseen syyskuussa 1918, ja hänen ruumiinsa haudattiin aluksi Venäjälle, josta suku siirrätti ruumiin Serbiaan Belgradiin. Lev Sedov
Lev Lvovitš Sedov (myös "Ljova" tai "Leon"; helmikuu 1906 Pietari – 16. helmikuuta 1938 Pariisi, Ranska) oli venäläisen kommunistijohtaja Lev Trotskin ja tämän toisen vaimon Natalia Sedovan vanhempi poika. Hän toimi isänsä avustajana tämän maanpakolaisvuosina. Sedovin varhaista kuolemaa on pidetty epäilyttävänä, varsinkin kun myös hänen isänsä Trotski murhattiin kaksi vuotta myöhemmin. Léon Bakst
Lev Samoilovitch Rosenberg (), yleisemmin Léon (Nikolaievitch) Bakst () (9. toukokuuta 1866 Grodno, Valko-Venäjä – 27. joulukuuta 1924 Rueil-Malmaison), oli ranskalaistunut valkovenäläinen taidemaalari, lavastaja ja pukusuunnittelija. Vladimir Lenin
Toukokuussa 1922 Lenin sai ensimmäisen sydänkohtauksensa, joulukuun kohtauksen jälkeen hän jätti aktiivipolitiikan. Toukokuussa 1923 Lenin siirtyi lääkärin neuvojen mukaan huvilalle Gorkiin lähellä Moskovaa. Kremlissä hän kävi vain muutaman kerran ennen kuolemaansa tammikuussa 1924. Kuolinsyynä oli ilmeisesti aivoverisuonten kovettuma, ateroskleroosi, ja osasyynä siihen oli hänen niskassaan säilynyt Kaplanin luoti. Georgi Malenkov
Malenkov kuoli 14. tammikuuta 1988 Moskovassa. Lavrenti Berija
Lavrenti Pavlovitš Berija (; ; 29. maaliskuuta 1899 Merheul, Gruusia, Venäjän keisarikunta – 23. joulukuuta 1953 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen kommunistijohtaja ja turvallisuuspäällikkö. Hän vastasi Neuvostoliiton sisäisestä turvallisuudesta ja toimi NKVD:n johtajana vuodet 1938–1953. Hänet muistetaan erityisesti Josif Stalinin suurten puhdistusten toimeenpanijana 1930-luvulla, vaikka oli vastuussa vain ”loppusiivouksesta” 1938–39. Hänen valtansa oli vahvimmillaan toisen maailmansodan aikana ja sen päätyttyä. Stalinin kuoltua hänet syrjäytettiin ja Stalinin seuraajat teloittivat hänet. Sergei Kamenev
Kamenev siirrettiin huhtikuussa 1924 ylipäälliköstä puna-armeijan tarkastajaksi, mutta toimi vielä maaliskuusta marraskuuhun 1925 puna-armeijan esikuntapäällikkönä. Hän oli vuodesta 1924 vallankumouksellisen sotaneuvoston jäsen ja vuosina 1927–1934 sen varapuheenjohtaja sekä sota- ja laivastoasiain apulaiskansankomissaari. Lisäksi hän toimi 1920-luvun lopulla Frunzen sotilasakatemian taktiikan osaston johtajana. Hän liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1930. Kamenev siirrettiin heinäkuussa 1934 vähäisempään tehtävään ilmapuolustuksen johtoon ja hänet ylennettiin 1935 ensimmäisen luokan komentajaksi. Hän kirjoitti muistelmansa Venäjän sisällissodasta. Kuoltuaan vuonna 1936 hänet haudattiin Kremlin muuriin, mutta hieman myöhemmin hänet julistettiin postuumisti kansanviholliseksi. Hänet rehabilitoitiin Stalinin kuoleman jälkeen. Josif Stalin
Syksyllä 1923 hieman ennen Leninin kuolemaa Stalin, Grigori Zinovjev ja Lev Kamenev perustivat politbyroohon niin sanotun triumviraatin estääkseen Trotskia nousemasta puolueen johtoon. Leninin kuoltua Zinovjev avasi keväällä 1924 keskuskomitean täysistunnon: ”Toverit, jokainen Iljitšin sana on meille laki. Olemme vannoneet täyttävämme kaiken, minkä kuoleva Iljitš käski meidän tehdä.” Tilaisuuden lopuksi keskuskomitean jäsenet äänestivät ja säilyttivät Stalinilla pääsihteerin viran, ja siten hän pystyi keskittämään itselleen kaiken vallan. Neuvostoliiton historia
Stalinin kuoleman jälkeen valta neuvostojohdossa hajautettiin. Maan johtoon nousi keskuskomitean presidiumi, ja julistettiin Neuvostoliitolla olevan kollektiivinen johto. Pääministeriksi ja pääsihteeriksi tuli Stalinin jälkeen Lavrenti Berijan tuella Georgi Malenkov. Malenkov pyrki nostamaan väestön elintasoa ja lisäämään kulutustavaroiden tuotantoa. Presidiumissa alkoi pian valtataistelu ja Berija vangittiin ja teloitettiin, ja hänen ohellaan osa muuta turvallisuuspalvelun johtoa. Malenkov toimi Neuvostoliiton johtajana vain kaksi vuotta, sillä hänet pakotettiin eroamaan pääministerin ja pääsihteerin asemasta helmikuussa 1955.
Malenkovin uudistusten hitaus ja aiempi yhteistyö Lavrenti Berijan kanssa katsottiin syiksi erottamiselle ja myös neuvostoarmeijan upseeriston tyytymättömyys tuleviin muutoksiin, armeijan miesmäärän supistamiseen. Pjotr Rumjantsev
Venäjän–Turkin sodassa 1787–1792 Rumjantsev epäili Potjomkinin hidastelevan hänen armeijansa huoltamista ja ennen pitkää erosi komennuksestaan. Puolan sotaretkellä 1794 hän toimi jälleen armeijan ylipäällikkönä, joskin hänen kilpailijansa Aleksandr Suvorov johti varsinaisesti joukkoja taisteluissa. Rumjantsev ei viitsinyt edes lähteä Ukrainassa olevasta kartanostaan, jonka hän oli rakennuttanut varsinaiseksi linnoitukseksi. Hän kuoli 8. joulukuuta 1796, samana vuonna keisarinnansa kanssa. Hänet haudattiin Kievo-Petšerskin lavraan. Grigori Zinovjev
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Zinovjev palasi Venäjälle yhdessä Leninin kanssa. Kun Venäjän väliaikainen hallitus niin sanottujen heinäkuun levottomuuksien yhteydessä antoi bolševikkijohtajista pidätysmääräyksen, Zinovjev piiloutui yhdessä Leninin kanssa Roslivajärven lähellä olleeseen heinämajaan. Lenin jatkoi pakoaan Suomeen, mutta Zinovjev piileskeli lokakuuhun saakka suomalaisen työmiehen Emil Kalskeen asunnossa Udelnajassa Pietarin esikaupunkialueella. Leninin vaatiessa lokakuussa 1917 bolševikkeja kaappaamaan välittömästi vallan Zinovjev ja Lev Kamenev asettuivat päättäväisesti vastustamaan ajatusta. Estääkseen turmiollisena pitämänsä hankkeen Zinovjev ja Kamenev julkaisivat lokakuun lopussa menševikkien "Novaja Žizn" -lehdessä artikkelin, jossa he paljastivat bolševikkien vallankaappaussuunnitelmat. Bolševikkien sisäpiirissä tätä pidettiin lähes petturuutena ja heidät leimattiin ”vallankumouksen lakonmurtajiksi”. Lokakuun vallankumouksen vastustaminen ratkaisevalla hetkellä varjosti myöhemmin Zinovjevin ja Kamenevin uraa. Välittömästi lokakuun vallankumouksen jälkeen he asettuivat vastustamaan myös uuden hallituksen eli kansankomissaarien neuvoston muodostamista pelkästään bolševikkien varaan ja vaativat sosialististen puolueiden yhteishallituksen kokoamista. Koska näin ei aluksi tehty, Zinovjev erosi marraskuussa 1917 protestiksi puolueen keskuskomiteasta. Hän katui jo muutaman päivän kuluttua ratkaisuaan ja pääsi takaisin puoluejohtoon. Hän onnistui palauttamaan luottamuksellisen suhteen Leniniin tukemalla maaliskuussa 1918 tämän kantaa, että Brest-Litovskin rauhansopimus olisi hyväksyttävä epäedullisillakin ehdoilla, mitä moni muu puoluejohdossa vastusti. Zinovjev kirjoitti vuonna 1918 ensimmäisen Leninistä julkaistun elämäkerran. Lev Kamenev
Kamenev ja Zinovjev saivat puoluejäsenyytensä takaisin vuonna 1928. Puolueesta erottaminen ja uudelleen jäseneksi hyväksyminen toistui 1932–1933, missä välissä Kamenev oli karkotettuna Minusinskiin. Vuosina 1932–1934 hän oli Moskovaan perustetun Gorkin maailmankirjallisuuden instituutin ensimmäisenä johtajana. Kun Sergei Kirov murhattiin joulukuussa 1934, Zinovjevia ja Kamenevia syytettiin ”moraalisesta osallisuudesta” tapahtuneeseen. Tammikuussa 1935 pidetyssä salaisessa oikeudenkäynnissä Kamenev tuomittiin viiden ja Zinovjev kymmenen vuoden vankeuteen. Kamenev joutui heinäkuussa 1935 yhdessä 38 muun henkilön kanssa syytetyksi myös salaliitosta Stalinia vastaan ja tällä kertaa hänet tuomittiin kymmenen vuoden vankeuteen. Lev Vygotski
Lev Semjonovitš Vygotski (, 17. marraskuuta 1896 Orša – 11. kesäkuuta 1934 Moskova) oli valkovenäläinen psykologi, kulttuurihistoriallisen teorian perustaja yhdessä Aleksandr Lurijan ja Aleksei Leontjevin kanssa. Lev Gumiljov
Lev Nikolajevitš Gumiljov (; 14. lokakuuta 1912 Pietari – 15. kesäkuuta 1992 Pietari) oli venäläinen historiantutkija, maantieteilijä, etnografi ja paleografi. Hänen ajatuksensa etnisten ryhmien syntymästä ja häviämisestä ovat synnyttäneet poliittisen ja kulttuurisen liikkeen uus-euraasialaisuuden. Lokakuun vallankumous
Koska bolševikit olivat julistaneet vallan siirtyneen neuvostoille, monet odottivat heidän muodostavan yhteishallituksen muiden neuvostoissa edustettuina olleiden puolueiden kanssa. Vallankumouksen alkupäivinä tällä ajatuksella oli runsaasti kannatusta bolševikkien omassakin keskuudessa, sillä laajemman rintaman kokoaminen helpottaisi vastavallankumouksen torjumista. Rautatieläisten ammattiliitto Vikžel painosti 11. marraskuuta (29. lokakuuta) lakkouhkauksellaan bolševikit ryhtymään hallitusneuvotteluihin muiden sosialististen puolueiden kanssa. Koska Krasnovin hyökkäyksen torjuminen oli tuolloin kriittisessä vaiheessa, bolševikkien keskuskomitea hyväksyi Leninin poissaollessa neuvottelutarjouksen ja lähetti edustajikseen Kamenevin ja Grigori Sokolnikovin. Kamenev ehti jo allekirjoittaa sopimuksen eserrä Viktor Tšernovin johtamasta koalitiohallituksesta, jossa bolševikit olisivat vähemmistönä ja Lenin ja Trotski olisi jätetty kokonaan ulkopuolelle. Keskuskomitean enemmistö asettui kokouksessaan 14. (1.) marraskuuta aluksi Kamenevin puolelle Leniniä vastaan, mutta Krasnovin muodostaman uhan poistuttua päätettiin hallitusneuvotteluita jatkaa vain vasemmistoeserrien kanssa. Leninin torpedoitua Vikžel-neuvottelut Kamenev ja neljä muuta ilmoittivat 17. (4.) marraskuuta eroavansa protestiksi keskuskomiteasta. Kamenev erosi myös yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean johdosta ja Rykov, Nogin, Teodorovitš ja Miljutin kansankomissaarien neuvostosta. Gleb Kržižanovski
Gleb Maksimilianovitš Kržižanovski (24. tammikuuta 1872 Samara, Venäjän keisarikunta - 31. maaliskuuta 1959 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen vallankumouksellinen ja neuvostoliittolainen poliitikko. Hän toimi puheenjohtajana komiteassa, joka suunnitteli Neuvostoliiton teollistamiseen tarvitun sähköistämisohjelman, GOELROn. Suunnitelma ja sen toimeenpano toimivat mallina toteuttaa käytännössä sosialistista taloutta, josta oli keskussuunnittelulla eliminoitu epäjatkuvuutta aiheuttavat markkinavaihtelut, ja jota käytettiin Neuvostoliiton jälkeenjääneisyyden umpeen kuromiseen. Vuosien 1926-1928 voimakkaassa talouspoliittisessa keskustelussa NEP-kauden lopulla hän kannatti teleologista lähestymistapaa, jonka mukaan taloussuunnittelun tuli heijastaa rakennemuutosta ja tavoitetiloja ennemmin kuin jo taloudessa itsessään vallitsevia suuntauksia. Käytännössä tämä tarkoitti tiukkojen tavoitteiden asettamista ja niiden kurinalaista valvomista Neuvostoliiton raskaaksi teollistamiseksi nopeasti maaseudun kustannuksella. Tästä oli seurauksen maatalouden kollektivisointi, koska maata yksityisesti omistavat viljelijät eivät suostuneet maataloustulon voimakkaaseen alentamiseen raskaan teollistamisen rahoittamiseksi Neuvostoliiton kansallisin varoin ulkomaanvelatta omavaraisesti. M. Agejev
M. Agejev (, oikea nimi "Mark Lazarevitš" (myös "Ljudvigovitš, Leontjevitš) Levi", Марк Лазарьевич (Людвигович, Леонтьевич) Леви; 8. elokuuta 1898 Moskova, Venäjä – 5. elokuuta 1973 Jerevan, Armenian neuvostotasavalta, Neuvostoliitto) oli venäläinen kirjailija. Aleksandr Gomelski
Aleksandr Jakovlevitš Gomelski (, 18. tammikuuta 1928 Kronstadt – 16. elokuuta 2005 Moskova) oli venäläinen koripallovalmentaja. Hänellä oli merkittävä rooli maan koripallossa ja häntä kutsuttiinkin ”Venäjän koripallon kummisedäksi”. Gomelski kuoli vuonna 2005 pitkäaikaisen syövän jälkeen. Aleksandr Rodimtsev
Vuonna 1966 hän nousi kansanedustajaksi Neuvostoliiton korkeimpaan neuvostoon. Rodimtsev kuoli Moskovassa huhtikuussa 1977. Rodimtsevin mukaan on nimetty katu Volgogradissa, Orenburgissa ja Tšernigovissa. Rodimtsev kirjoitti useita kirjoja, jotka olivat yleensä joko omaelämäkerrallisia tai sodankäynnin teoriaa käsitteleviä. George Gamov
George Gamov (4. maaliskuuta 1904 Odessa – 19. elokuuta 1968 Boulder) oli venäläissyntyinen fyysikko. Hän tutki poikkeuksellisen monia fysiikan osa-alueita ja lähitieteitä: kvanttifysiikkaa, atomiytimen radioaktiivista hajoamista, tähtien syntyä ja DNAn emäsjärjestystä. Lavrenti Berija
Stalinin kuoleman jälkeen Berija yhdisti entisen NKVD:n (maaliskuusta 1948 MVD) ja NKGB:n yhdeksi MVD:ksi, jonka johdossa hän oli. Hänen liittolaisensa, Malenkov, nimitettiin pääministeriksi ja hän oli aluksi voimakkain mies Stalinin jälkeisessä Neuvostoliitossa. Berija nousi ensimmäiseksi varapääministeriksi, ja hän oli toiseksi korkein johtaja, ja ottaen huomioon Malenkovin todellisten johtajankykyjen puutteen hän olisi saattanut nousta johtoasemaan. Hruštšovista tuli puolueen pääsihteeri, mikä oli pääministeriyttä alempi asema. Vladimir Komarov
Komarov syntyi Moskovassa 16. maaliskuuta 1927. Hänet valittiin kosmonautiksi vuonna 1960 ensimmäisen kosmonauttiryhmän mukana. Oltuaan Pavel Popovitšin varalentäjä Vostok 4:ssä, hänen ensimmäinen avaruuslentonsa oli Voshod 1. Komarov kuoli toisen avaruuslentonsa, Sojuz 1:n, laskeutumisen epäonnistuessa kun aluksen nopeutta jarruttava päälaskuvarjo ei auennut. Trofim Lysenko
Lysenko nostettiin Neuvostoliiton maataloustieteiden akatemian johtoon, ja hän vastusti omalta kannaltaan haitallisten ideoiden leviämistä tiedemiesten keskuudessa. Satoja tiedemiehiä karkotettiin, vangittiin ja teloitettiin ja perinnöllisyystiede kitkettiin Neuvostoliitosta. Lysenko on vastuussa myös biologi Nikolai Vavilovin kuolemasta NKVD:n käsissä. Stalinin kuoltua vuonna 1953 Lysenko säilytti asemansa ja nautti myös tämän seuraajan Nikita Hruštšovin tukea. Biologian valtasuuntausta edustavat tiedemiehet saivat kuitenkin nyt arvostella Lysenkoa ensi kertaa sitten 1920-luvun. Lev Deitš
Vuonna 1877 Deitš toimi yhtenä Kiovan läänin Tšigirinin kihlakunnan talonpoikaislevottomuuksien organisoijista, jotka pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan. Hän onnistui kuitenkin pakenemaan vankilasta ja siirtyi Pietariin, jossa liittyi Zemlja i voljaan ja sen hajottua Tšornyi peredel -järjestöön. Vuonna 1880 Deitš muutti ulkomaille, jossa hän Georgi Plehanovin kanssa osallistui Venäjän ensimmäisen marksilaisen järjestön "Osvoboždenije truda" (”Työn vapautus”) perustamiseen. Vuonna 1884 Saksan viranomaiset pidättivät Deitšin ja luovuttivat hänet Venäjälle Gorinovitšin oikeudenkäyntiin, jossa hänet tuomittiin 13 vuodeksi ja 4 kuukaudeksi pakkotyöhön ja sen jälkeen karkoitettavaksi. Vuonna 1885 hän saapui Karan pakkotyövankilaan. Myöhemmin tuomiota lyhennettiin ja vapaaseen työryhmään päästyään Deitš meni naimisiin poliittisen vangin Marija Ananjinan kanssa. Vuonna 1897 hän siirtyi Sretenskiin ja vaimonsa kuoltua Blagoveštšenskin, jossa työskenteli "Amurski krai" -lehden toimittajana. Leo Lankinen
Leo Lankinen (Langinen), nimi venäjäksi "Лео Фомич Ла́нкинен" (13. heinäkuuta 1926 – 17. joulukuuta 1996 Petroskoi) oli Neuvostoliitossa elänyt ja Inkerissä syntynyt kuvanveistäjä ja taidemaalari. Hän asui vuodesta 1960 alkaen Petroskoissa. Lankinen oli Venäjän taideakatemian akateemikko ja Venäjän kansantaiteilija vuodesta 1968. Lankinen sai Venäjän neuvostotasavallan valtion Repin-palkinnon 1969. Hänen töitään on Tretjakovin gallerian ja Venäläisen museon kokoelmissa Pariisin Turgenev-kirjasto
Kirjastossa kokoontuneeseen älymystöön kuuluivat Turgenevin lisäksi esimerkisi Ilja Repin, Ivan Bunin ja Mihail Osorgin. Lenin liittyi siellä kokoontuneiden vallankumouksellisten piiriin 1907. Turgenev järjesti 15. lokakuuta 1875 matinean, jossa oli läsnä merkittäviä Pariisissa asuvia venäläisiä kulttuurin parissa työskenteleviä, kuten Repin, Vasili Polenov, Mark Antokolski sekä Venäjän suurlähettiläs Nikolai Orlov. Tilaisuudessa saatiin kokoon 2 000 frangia kirjojen ostoon ja kirjaston vuokraan. Turgenev kuoli 1883, jolloin kirjasto nimettiin hänen mukaansa. Lev Sedov
Sedov kuoli helmikuussa 1938 pariisilaisessa kunnallisessa sairaalassa umpisuolileikkausta seuranneisiin komplikaatioihin. Leikkaus oli suoritettu aiemmin venäläisten valkoisten emigranttien ylläpitämässä yksityissairaalassa, johon hän oli mennyt hoidattamaan umpisuolentulehdustaan. Kyseistä sairaalaa oli suositellut Sedovin ystävä Mark Zborowski, joka myöhemmin paljastui Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu NKVD:n agentiksi. Tämän vuoksi Sedovin kuolemaa on epäilty NKVD:n järjestämäksi murhaksi ja myös Trotski itse uskoi tähän. Zborowskin tiedetään tiedottaneen NKVD:lle Sedovin kirjautumisesta sairaalaan. NKVD:n apulaisjohtaja Pavel Sudoplatov myönsi myöhemmin muistelmissaan avoimesti olleensa vastuussa Trotskin salamurhan järjestämisestä vuonna 1940, mutta kiisti NKVD:n olleen osallisena Sedovin kuolemaan. Vasil Levski
Levski osallistui myös bulgarialaisten emigranttien vuonna 1869 Bukarestissa järjestämään kongressiin, jossa hän yhdessä Ljuben Karavelovin kanssa perusti Bulgarian vallankumouksellisen keskuskomitean. Keskuskomitea loi Bulgariaan ulottuneen asiamiesverkoston. Kansannousua valmistellessaan Levski kiersi salaa Bulgariassa levittämässä agitaatiokirjoituksia. Ollessaan vuonna 1872 salaisella komennuksella Bulgariassa hän joutui turkkilaisten vangitsemaksi sen jälkeen, kun eräs hänen postivaunuryöstön suorittanut toverinsa oli ilmiantanut hänet. Levski tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin. Yritettyään itsemurhaa sofialaisessa vankilassa hänet teloitettiin valmiiksi puolikuolleena. Hirttopaikalle pystytettiin vuonna 1895 Levskin muistomerkki. Valentin Serov
Serov, joka pääsi Pietarin taideakatemian täysjäseneksi vuonna 1903, jätti paikkansa vuonna 1905 protestina verisunnuntain tapahtumille. Serov oli peredvižnikkien eli kiertäviä taidenäyttelyitä järjestäneen Vaeltajat-taiteilijayhdistyksen jäsen. Hän kuoli sydänkouristukseen Moskovassa 46 vuoden ikäisenä. Jevgeni Mravinski
Jevgeni Aleksandrovitš Mravinski (; 4. kesäkuuta 1903 Pietari – 19. tammikuuta 1988 Leningrad) oli neuvostoliittolainen kapellimestari. Hän toimi Leningradin filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina 50 vuoden ajan, vuodesta 1938 kuolemaansa 1988 asti. Aleksandr Samsonov
Aleksandr Vasilevitš Samsonov (14. marraskuuta 1859 Andrejevka, Hersonin kuvernmenetti, Ukraina – 30. elokuuta 1914 Willenberg, Itä-Preussi, Saksa) oli venäläinen kenraali, joka toimi komentajana aivan ensimmäisen maailmansodan alussa elokuussa 1914. Hänen armeijansa kärsi katastrofaalisen tappion saksalaisille Tannenbergin taistelussa, minkä jälkeen hän teki itsemurhan. L. Onerva
1920-luvulla Onerva oli tuottelias, mutta vuosikymmenen loppupuolella hänen terveytensä alkoi horjua. Hän oli ajoittain sairaalahoidossa sydämensä, reumatisminsa ja hermojensa vuoksi. Sairauksistaan huolimatta Onerva sai valmiiksi 1930-luvulla runokokoelmat "Yö ja päivä" sekä "Rajalla" ja novellikokoelman "Häistä hautajaisiin". 1930-luvun lopussa Onerva siirrettiin Kivelän sairaalaan ja sieltä Veikkolan parantolaan vakavien alkoholiongelmien vuoksi. Vuonna 1942 Onerva joutui Nikkilän mielisairaalaan. Madetojan terveys alkoi samoihin aikoihin heikentyä, eikä hän jaksanut enää tukea mielisairaalassa olevaa vaimoaan kuten ennen. Sairaalassa yksinäinen Onerva keskittyi kirjoittamaan runoja ja alkoi myös piirtää uudelleen. Tänä aikana syntyi tuhansia runoja ja piirustuksia. Näitä runoja julkaistiin vuonna 1945 kokoelmassa "Pursi" ja neljä vuotta myöhemmin kokoelmassa "Kuilu ja tähdet". Leevi Madetoja kuoli vuonna 1947, ja seuraavana vuonna Onerva pääsi pois mielisairaalasta ystäviensä avulla. Runokokoelma "Iltarusko" vuodelta 1952 jäi hänen viimeiseksi julkaistuksi teoksekseen, mutta hän kirjoitti runoja ahkerasti aina kuolemaansa asti. L. Onerva kuoli 1. maaliskuuta 1972 lähes 90-vuotiaana. Neuvostoliitto
Leninin kuoltua tammikuussa 1924 valtaan nousi troikka Stalin, Kamenev ja Zinovjev. Puolueessa käytiin valtataistelu vasemmiston Lev Trotskin, oikeiston Nikolai Buharinin ja keskustan Josif Stalinin välillä. Trotskin vasemmisto-opposition kanta tähtäsi jatkuvan vallankumouksen periaatteen mukaisesti siihen, että vallankumous leviäisi keskeytymättä muihin maihin. Käytännössä Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta oli menettänyt mahdollisuuden vallankumouksien sarjaan keskisessä Itä-Euroopassa ja Keski-Euroopassa sen jälkeen kun Saksassa spartakistien kapina 1919 oli epäonnistunut ja kun puolalaiset olivat torjuneet hyökkäyksen Varsovaan ja saaneet toisen Riian rauhan, joka takasi Puolan itsenäisenä porvarillisena tasavaltana. Stalin oli valmiimpi etenemään Buharinin Sosialismia yhdessä maassa -periaatteen mukaan, mikä tarkoitti laajaperäisen maailmanvallankumouksellisuuden asemasta voimaperäistä Venäjän talouden kehittämistä. Veniamin Kaverin
Stalinin kuoltua Kaverin tuli tunnetuksi Neuvostoliiton kulttuurielämän vapauttamista vaatineena liberaalina. Hän oli yksi "Literaturnaja Moskva" -almanakan (1956) perustajista, teki tunnetuksi Serapionin veljeksien perintöä sekä puolusti Aleksandr Solženitsynia ja muita vainottuja kirjailijoita. Nikolai Vavilov
Vavilov joutui 1930-luvun lopulla Stalinin ja kommunistipuolueen epäsuosioon, kun hänen vastustajakseen noussut Trofim Lysenko onnistui saamaan omille, pseudotieteellisille opeilleen puolueen jakamattoman hyväksynnän. Vavilov vangittiin 1940 ja tuomittiin lähimpien tutkijakollegojensa kanssa isänmaanpetturuudesta ja tuholaistoiminnasta, aluksi jopa kuolemaan. Vaikka tuomio muutettiin 20 vuoden vankeudeksi, Vavilov kuoli kuitenkin jo 1943 aliravitsemuksen johtamaan halvaukseen Saratovin vankilassa. Nikolai Kamov
Nikolai Iljitš Kamov (, s. 14. syyskuuta 1902, Irkutsk – k. 24. marraskuuta 1973, Moskova) oli neuvostoliittolainen helikopterien suunnittelija. Lev Polugajevski
Lev Abramovitš Polugajevski (, 20. marraskuuta 1934 Mogiljov – 30. elokuuta 1995 Pariisi) oli neuvostoliittolainen shakin suurmestari ja MM-ehdokas. Vaikkei hän koskaan saavuttanut maailmanmestaruustitteliä, hän oli yksi vahvimmista pelaajista 1960-luvun lopusta 1980-luvun alkuun. Hän oli myös tunnustettu shakkikirjailija ja avausteoreetikko, jonka kontribuutio sillä saralla on tärkeää yhä tänä päivänä. Vladislav Kamenev
Venäjän A-maajoukkueessa Kamenev on pelannut kolme ottelua. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä vain 18-vuotiaana Karjala-turnauksen avausottelussa 6. marraskuuta 2014 Helsingissä Ruotsia vastaan. Krav Maga
Myöhemmin Imi muutti Iso-Britannian hallitsemaan Transjordaniaan. Siellä hän alkoi opettaa lähitaistelua Haganahille, juutalaiselle puolisotilaalliselle järjestölle. Kun Israel perustettiin vuonna 1948, Imi aloitti Krav Magan opettamisen Israelin armeijalle. 1960-luvulla lopetettuaan työnteon armeijassa, hän alkoi opettaa krav magaa myös siviileille. Lichtenfeld kuoli 1998. Jevno Azef
Toimittaja Vladimir Burtsev todisti Azefin poliisin agentiksi vuonna 1908. Hänen paljastumisensa oli vakava isku sekä hallitukselle että sosialistivallankumouksellisille. Puolueen keskuskomitea langetti Azefille kuolemantuomion, mutta keräämänsä pääoman turvin hänen onnistui paeta ulkomaille. Saksan poliisi vangitsi hänet vuonna 1915 venäläisenä vakoilijana. Brest-Litovskin rauhan jälkeen Azef vapautettiin, mutta hän kuoli pian munuaissairauteen. Karl Radek
Radek palasi Neuvosto-Venäjälle 1920 ja hänestä tuli Kominternin sihteeri, mutta Leninin kuoleman jälkeen menetti asemansa NKP(b):n keskuskomiteassa ja hänet erotettiin puolueesta muun vasemmisto-opposition mukana 1927. Radek kuitenkin hyväksyttiin takaisin vuonna 1930 ja hän auttoi Neuvostoliiton vuoden 1936 perustuslain valmistelutyössä. Stalinin vainojen aikana hänet vangittiin ja tuomittiin vuoden 1937 näytösoikeudenkäynnissä kuudentoista muun johtajan kanssa vankeuteen. Hän kuoli vankeudessa vuonna 1939, vaikka vielä 1950-luvulla hänen väitettiin olevan elossa. Lev Kulešov
Lev Vladimirovitš Kulešov (; 13. tammikuuta 1899 Tambov, Venäjä – 29. maaliskuuta 1970 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen elokuvaohjaaja ja -teoreetikko. Häntä pidetään montaasi-käsitteen isänä. Juho Kirves
Kirves siirtyi Neuvosto-Venäjälle keväällä 1918. Siellä hän työskenteli muun muassa Buin siirtolan komissaarina 1918, poliittisena ohjaajana Omskissa 1920–1921 ja tuomarina Repolassa 1928. Kirves osallistui Neuvostoliitosta myös kommunistien toiminnan ohjaamiseen Suomessa. Kirveen myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa, mahdollisesti hän menehtyi Stalinin vainoissa. Virallisesti hänet julistettiin kuolleeksi Mikkelin raastuvanoikeuden päätöksellä 18. joulukuuta 1961, kuolinpäiväksi määrättiin 1. tammikuuta 1961. Jevgeni Preobraženski
Preobraženskin kanssa eri mieltä talouspolitiikasta oli Lev Kamenev, joka piti politiikkaa niin maaseudunvastaisena, että se hänen mukaansa rikkoi työläisten ja talonpoikien liiton, mihin neuvostovalta oli ideologisesti vedonnut. Vladimir Lenin
Venäjä oli tsaarin johdolla käynyt edeltävien kolmen vuoden aikana sotaa, jossa oli kaatunut yli miljoona venäläistä. Suurin osa kuolleista oli pakkovärvättyjä rivimiehiä, joita käytettiin ensimmäisen maailmansodan taisteluissa lähinnä tykinruokana. Sodan suoraan ja välillisesti aiheuttamat siviilitappiot, joita ei ole tilastoitu luotettavasti, eivät myöskään jääneet vähäisiksi. Huolimatta liberaalista sisäpoliittisesta linjastaan väliaikainen hallitus pyrki jatkamaan vuoden 1917 aikana tätä samaa sotaponnistusta. Viimeinen naula tähän arkkuun oli kesällä 1917 surkeasti epäonnistunut ja jopa 400 000 venäläisen hengen vaatinut Kerenskin hyökkäys, jonka seurauksena Venäjän armeija käytännössä romahti. Sodan vastustaminen oli Leninin päätavoitteita, ja hän halusi lopettaa sen mahdollisimman pian. Lev Šubnikov
Lev Vasiljevitš Šubnikov (; 9. syyskuuta 1901 Pietari – 10. marraskuuta 1937) oli Stalinin vainoissa kuollut kokeellinen fyysikko. Hän ja Wander Johannes de Haas ovat antaneet nimensä De Haasin–Šubnikovin ilmiölle. Roman Karmen
Roman Lazarevitš Karmen () (16. marraskuuta 1906 Odessa – 28. huhtikuuta 1978 Moskova Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen sotakuvaaja ja elokuvaohjaaja, joka luetaan dokumenttielokuvan suurten tekijöiden joukkoon. Kriitikot ovat kiinnittäneet huomiota hänen töittensä propagandistisuuteen ja jopa pitäneet häntä Leni Riefenstahlin neuvostoversiona. Lev Kamenev
Venäjälle palannut Kamenev ryhtyi organisoimaan lakkoa Transkaukasian rautatiellä, mutta salainen poliisi Ohrana pidätti hänet Tbilisissä ja hän oli vangittuna viisi kuukautta. Tbilisissä Kamenev tutustui myös ensimmäisen kerran Josif Staliniin vuonna 1904. Vuoden 1905 vallankumouksen aikana Kamenev järjesti rautatielakkoja Pietarissa. Joulukuussa 1908 hän siirtyi asumaan Geneveen Sveitsiin, jossa työskenteli yhdessä Leninin ja Grigori Zinovjevin kanssa. Vuosina 1912–1914 kolmikko asui Itävalta-Unkarille kuuluneessa Krakovassa lähellä Venäjän rajaa. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914 Lenin lähetti Kamenevin Venäjälle, jossa hän ohjeisti bolševikkien edustajat duumassa vastustamaan sotaa. Kamenev pidätettiin ja karkotettiin Siperiaan marraskuussa 1914. Hän vapautui vuonna 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen ja matkusti niin ikään Siperian-karkotuksesta vapautuneen Stalinin kanssa Pietariin, jossa he muodostivat maaliskuun lopussa bolševikkien tilapäisen johdon. Kamenevista tuli myös "Pravdan" päätoimittaja, joskin hänet korvattiin Stalinilla toukokuun alussa. Kamenev ja Stalin kehottivat puoluetta antamaan varauksellista tukea väliaikaiselle hallitukselle, mutta Venäjälle palannut Lenin kumosi tämän ohjeen kuuluisissa huhtikuun teeseissään, jotka kehottivat suoraan seuraavaan vallankumoukseen. Kamenev pelkäsi ennenaikaisesti aloitetun vallankumouksen epäonnistuvan ja asettui avoimesti vastustamaan Leninin uutta linjaa. Varovainen linja henkilöytyi vuonna 1917 juuri Kameneviin. Tästä huolimatta hänet vangittiin vähäksi aikaa niin sanottujen heinäkuun levottomuuksien yhteydessä. Leonid Brežnev
Brežnev sai sairauskohtauksen maaliskuussa 1982 ja kuoli lopulta sydänkohtaukseen marraskuussa. Hänet on haudattu Kremlin muurin viereen pääsihteerien rivistöön. Lev Rudnev
Lev Vladimirovitš Rudnev (, 13. maaliskuuta 1885 Novgorod – 19. marraskuuta 1956 Moskova) oli neuvostoliittolainen arkkitehti ja yksi Stalinin ajan klassismin näkyvimmistä edustajista. Lev Vainštein
Lev Vainštein (; 12. maaliskuuta 1916 Jekaterinburg – 25. joulukuuta 2004 Moskova) oli neuvostoliittolainen ampuja ja olympiamitalisti. Lev Kamenev
Leninin sairastuessa vuonna 1922 Kamenev oli kansakomissaarien neuvoston varapuheenjohtaja ja Leninin jäätyä syrjään päätöksenteossa Kamenev toimi hänen varamiehenään. Valtakamppailun käynnistyttyä vuonna 1923 Zinovjev, Kamenev ja puolueen pääsihteeriksi edellisenä vuonna heidän aloitteestaan valittu Stalin muodostivat troikaksi tai triumviraatiksi kutsutun epävirallisen johtoryhmän, jonka päätavoitteena oli estää Lev Trotskin ja tämän ympärille muodostuneen vasemmisto-opposition pääsy valtaan. Trotski ja vasemmisto-oppositio halusivat luopua kapitalismin ja markkinatalouden elementtejä sisältäneestä uudesta talouspolitiikasta eli NEP:stä, kun taas troikan edustama puolueen ”keskusta” kannatti sen jatkamista. Leninin kuoltua tammikuussa 1924 viime kädessä juuri Kamenev esti Stalinille kiusallisen Leninin testamentin julkistamisen pelastaakseen tärkeän liittolaisensa. Stalinin ajaessa lähinnä omaa asiaansa Zinovjev ja Kamenev muodostivat toisilleen loppuun saakka uskollisina pysyneen yhteistyökykyisen kaksikon. Kunnianhimoisen ja vaistoihinsa luottaneen Zinovjevin sekä varovaisen ja järjestelmällisen Kamenevin on sanottu täydentäneen toistensa ominaisuuksia.
Trotskin menetettyä asemansa vuoden 1925 alussa troikka hajosi Stalinin kääntyessä entisiä liittolaisiaan Kamenevia ja Zinovjevia vastaan. Kamenev pudotettiin lokakuussa 1925 politbyroon täysjäsenestä ehdokasjäseneksi ja häneltä vietiin Moskovan-puoluejohtajan tehtävä. Kesällä 1926 Kamenev ja Zinovjev liittoutuivat Trotskin kanssa, jolloin syntyi niin sanottu yhdistynyt oppositio. Sitä yhdisti Stalinin vastaisuus ja vaatimus puolueen sisäisen demokraattisen toimintakulttuurin palauttamisesta. Lokakuussa 1926 Kamenev menetti ehdokasjäsenyytensä politbyroossa ja Stalinin käydessä lopulliseen iskuun hänet erotettiin marraskuussa 1927 myös keskuskomiteasta. Joulukuun 1927 puoluekokouksessa Zinovjev ja Kamenev päättivät pelastaa uransa irtisanoutumalla kaikista aiemmista mielipiteistään. Heidät erotettiin puolueesta, mutta he saivat luvan hakea jäsenyyttään takaisin puolen vuoden koeajan jälkeen. Lev Šestov
Lev Isaakovich Šestov (), syntyjään "Yehuda Leyb Schwarzmann" (Иегуда Лейб Шварцман) (31. tammikuuta 1866 Kiova, Ukraina – 19. marraskuuta 1938 Pariisi, Ranska) oli ukrainalais-venäläinen juutalainen eksistentialistifilosofi. Grigori Zinovjev
Zinovjev ei enää saanut takaisin aiempaa asemaansa. Hän toimi vuodesta 1928 vähäpätöisissä viroissa kulutus- ja elintarvikehallinnossa. Vuonna 1932 Stalin järjesti Zinovjevin ja Kamenevin uudelleen erotetuiksi puolueesta ja karkotetuiksi Siperiaan oikeisto-opposition tukijoina, mutta heidät armahdettiin vielä toukokuussa 1933 ja hyväksyttiin takaisin puolueeseen. Kun Sergei Kirov murhattiin joulukuussa 1934, Zinovjevin ja Kamenevin väitettiin olleen ”moraalisesti osallisia” tapahtuneeseen, joten heidät erotettiin jälleen puolueesta ja vangittiin. He tunnustivat syyllisyytensä saadakseen lievemmät tuomiot. Tammikuussa 1935 Zinovjev tuomittiin salaisessa oikeudenkäynnissä kymmenen vuoden vankeuteen ja Kamenev samassa yhteydessä viiden vuoden vankeuteen. Samassa yhteydessä yli 600 Zinovjevin entistä leningradilaista tukijaa karkotettiin Siperiaan.
Marraskuussa 1935 Zinovjevia, Kamenevia ja maanpaossa elänyttä Trotskia syytettiin julkisesti vakoilusta ulkovaltojen hyväksi. Kesäkuussa 1936 tuotiin esiin entistä jyrkempi väite ”trotskilais-zinovjevilaisen vastavallankumouksellisen blokin terroristisesta toiminnasta”. Zinovjeville ja Kameneville järjestettiin elokuussa 1936 uusi, julkinen oikeudenkäynti, joka tunnetaan ensimmäisenä niin sanotuista Moskovan oikeudenkäynneistä. Syytettyjä oli yhteensä 16, heistä viisi turvallisuuspalvelu NKVD:n agentteja, joiden valheelliset tunnustukset kävivät todistusaineistosta myös muita vastaan. Syytettyjen väitettiin muodostaneen salaisen terroristijärjestön, joka murhasi Kirovin ja suunnitteli Stalinin sekä muiden kommunistijohtajien murhia. Salaisessa tapaamisessa Stalin lupasi Zinovjeville ja Kameneville, että heidän sekä heidän perheidensä ja tovereidensa henki säästettäisiin, jos he tunnustaisivat oikeudessa. Zinovjev ja Kamenev tunnustivat tekaistut syytökset, mutta Stalin petti lupauksensa. Heidät tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin seuraavana aamuna. Ludwig van Beethoven
24. maaliskuuta 1827 Beethoven vaipui koomaan ja kuoli kaksi päivää myöhemmin. Hänen kaapistaan löytyivät Heiligenstadtin testamentti, kirje ”Kuolemattomalle rakastetulle” ja useita naisten muotokuvia. Testamentissaan hän määräsi Karlin ainoaksi perillisekseen. Kirje Kuolemattomalle rakastetulle on kirjoitettu todennäköisesti Teplitzissä 1812. Sitä, kuka ”Kuolematon rakastettu” oli, ei kirjeessä mainita. Kohteeksi on ehdotettu muun muassa Antonie Brentanoa ja Josephine Brunsvikia. Lev Lvovitš Tolstoi
Lev Lvovitš Tolstoi (, 1869 Jasnaja Poljana – 1945 Helsingborg) oli venäläisen kirjailija Leo Tolstoin poika. Hän oli itsekin kirjailija. Venäjän vallankumouksen jälkeen hän asui Ruotsissa, missä jatkoi kirjoittamista ja harjoitti myös kuvanveistoa. Lev Lvovitš Tolstoi kuoli 18. lokakuuta 1945 Helsingborgissa. Pjotr Mašerov
Mašerov nousi Valko-Venäjän kommunistisen puolueen ensimmäiseksi sihteeriksi maaliskuussa 1965. Virkakaudellaan hän panosti Valko-Venäjän raskaaseen teollisuuteen, mikä osaltaan paransi alueen taloutta. Samaan aikaan kuitenkin maan venäläistyminen ja neuvostolaistuminen kiihtyi. Miltei koko nuoriso kuului Komsomoliin ja joka yhdestoista kommunistiseen puolueeseen. Mašerov kuoli auto-onnettomuudessa 4. lokakuuta 1980 ollessaan matkalla Baranavitšystä Minskiin. Hänen kuolemansa jälkeen syntyi huhuja siitä, että Leonid Brežnev oli ehkä määrännyt hänet tarkoituksellisesti surmattavaksi kilpailijana. Vaikka Mašerovin virkakaudella toteutettiin esimerkiksi valkovenäjän opetuksen lopettaminen kouluissa, hänellä oli etenkin kuolemansa jälkeen maine kansan johtajana ja "hyvänä kommunistina". Lokakuun vallankumous
Lenin palasi lopulta salaa Suomesta Pietariin ja osallistui 23. (10.) lokakuuta keskuskomitean kokoukseen, jossa hyväksyttiin äänin 10–2 hänen muotoilemansa päätöslauselma ”"aseellinen kapina on väistämätön ja aika on sille täysin kypsä"”. Zinovjev ja Kamenev äänestivät vastaan. Päätös vahvistettiin 29. (16.) lokakuuta laajennetussa keskuskomitean istunnossa, johon osallistui edustajia myös muista bolševikkien elimistä. Zinovjevin ja Kamenevin mielestä puolue ei ollut vielä tarpeeksi vahva ottamaan valtaa yksin. He vastustivat Leninin kaappaussuunnitelmaa niin päättäväisesti, että lähettivät bolševikkien puolue-elimille omissa nimissään kiertokirjeen, jossa varoittivat ryhtymästä mihinkään ainakaan ennen neuvostokongressin ja kansalliskokouksen kokoontumista. Kamenev jopa erosi keskuskomiteasta ja selosti kantansa menševikkien "Novaja Žizn" -lehden julkaisemassa haastattelussa, jossa hän rivien välissä paljasti puolueensa kaappaussuunnitelman olemassaolon. Lenin vaati Kamenevin ja Zinovjevin erottamista puolueesta vahingollisen tietovuodon vuoksi, mutta asiasta ei tehty päätöstä. Viktor Semenov
Semenov toimi Markovin ja Borovitinovin senaateissa kirkollisasiain toimituskunnan apulaispäällikkönä 1912–1917. Hän erosi venäläistyneen senaatin mukana tsaarivallan kukistuessa 26. maaliskuuta 1917. Lev Rubinštein
Lev Semjonovitš Rubinštein (; s. 19. helmikuuta 1947 Moskova) on venäläinen runoilija. Rubinštein työskenteli kirjastonhoitajana ja kuului 1970-luvulla maansa "underground"-runoilijoihin. Rubinštein oli moskovalaisen konseptualismin perustajia ja suuntauksen tärkeimpiä edustajia yhdessä runoilija Dmitri Prigovin (1940–2007) kanssa. Christopher Reeve
Christopher D’Olier Reeve (25. syyskuuta 1952 New York, New York, Yhdysvallat – 10. lokakuuta 2004 Mount Kisco, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja ja kirjailija. Hän tuli tunnetuksi Teräsmies-elokuvista, mutta hän näytteli useissa muissakin elokuvissa, televisiosarjoissa ja teatterissa. Reeve halvaantui vuonna 1995 kaulasta alaspäin. Hän jatkoi tämän jälkeen vielä elokuvauraansa ja alkoi toimia aktiivisesti halvaantuneiden ja kantasolututkimuksen puolestapuhujana. Sergei Lemešev
Sergei Jakovlevitš Lemešev (, 10. heinäkuuta 1902 Staroje Knjazero, Venäjän keisarikunta – 26. kesäkuuta 1977 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen oopperalaulaja, lyyrinen tenori. Sergei Kamenev
Syyskuussa 1918 Kamenev nimitettiin sisällissodan itärintaman komentajaksi ylipäälliköksi siirtyneen Ioakim Vatsetisin tilalle, jolloin hän sai vastuun operaatioista Tšekkoslovakian legioonaa ja sittemmin amiraali Aleksandr Koltšakin valkoista armeijaa vastaan. Kamenev johti syksyllä 1918 puna-armeijan menestyksekästä etenemistä Volgalta Uralille ja valtasi 31. joulukuuta valkoisten entisen pääkaupungin Ufan. Koltšak valtasi menettämänsä alueet tilapäisesti takaisin vastahyökkäyksellään keväällä 1919, mutta Kamenev onnistui pysäyttämään hänen etenemisensä ja pakotti valkoiset perääntymään toistamiseen Uralin taakse. Kamenev erotettiin toukokuussa 1919 lyhytaikaisesti itärintaman komentajan tehtävistä ylipäällikkö Vatsetisin ja tätä tukeneen sotakomissaari Lev Trotskin toiveesta sotilasjohdon keskinäisten erimielisyyksien vuoksi, mutta Vladimir Lenin järjesti pian hänet takaisin aiempaan asemaansa. Kun Vatsetis vaati keskeyttämään menestyksekkään etenemisen itärintamalla, hänet erotettiin ylipäällikkyydestä ja Kamenev nimitettiin 3. heinäkuuta 1919 hänen tilalleen. Ylipäällikkönä Kamenev oli bolševikkipuolueen bolitbyroon ja vallankumouksellisen sotaneuvoston päätösten alainen, ja hänellä oli ajoittain erimielisyyksiä Trotskin kanssa. Kamenevin alkusyksystä 1919 etelärintamalle suunnittelema suurhyökkäys epäonnistui. Kun valkoisten offensiivit kaikilla rintamilla saatiin torjuttua, Kamenev saattoi lopulta johtaa bolševikit voittoon sisällissodassa, joka tosin jatkui valtakunnan itäosissa vielä useamman vuoden. Hänen ylipäällikkyyskaudelleen osui myös vuonna 1920 käyty Puolan–Neuvosto-Venäjän sota. Kamenev suunnitteli Puolaa vastaan suunnatun hyökkäyksen, jonka puolalaiset kuitenkin onnistuivat lyömään takaisin puna-armeijan komentajien tekemien taktisten virheiden vuoksi. Aleksei Komarov
Komarov saavutti kahdeksikossa olympiahopeaa Helsingissä 1952. Hän saavutti myös Euroopan mestaruuksia. Komarov kuoli Moskovassa 92-vuotiaana 10. toukokuuta 2013. Konstantin Somov
Vuonna 1923 Somov lähti Venäjältä. Vuonna 1925 hän asettui Pariisiin, ja maalasi viimeisinä vuosinaan toisintoja vanhoista töistään. Hän kuoli 1939. Somov on haudattu Sainte-Geneviève-des-Bois'n hautausmaalle Pariisiin. Paul Levi
Kun Luxemburg, Liebknecht ja Leo Jogiches murhattiin maaliskuussa 1919, Levistä tuli Saksan kommunistisen puolueen johtaja. Hän painosti viranomaisia saattamaan Luxemburgin ja Liebknechtin murhaajat oikeuden eteen. Levi valittiin valtiopäiväedustajaksi vuonna 1920. Samana vuonna hän johti KPD:n delegaatiota Kommunistisen internationaalin toisessa kongressissa Moskovassa. Luxemburgin poliittisia linjauksia kannattanut Levi ajautui pian erimielisyyksiin Kominternin johdon kuten Leninin ja Trotskin kanssa. Osallistuessaan vieraana Italian sosialistisen puolueen puoluekokoukseen Livornossa hän vastusti radikaalisiiven irtautumista ja erillisen kommunistisen puolueen perustamista Italiaan, toisin kuin paikalla olleet Kominternin lähettiläät. Kun Levin esittämä Kominternin kritiikki aiheutti erimielisyyksiä, hän erosi KPD:n johdosta helmikuussa 1921. Pian tämän jälkeen puolue järjesti maaliskuussa 1921 Saksassa surkeasti epäonnistuneen kansannousuyrityksen (ns. März Aktion). Levi tuomitsi hankkeen välittömästi julkaisemassaan pamfletissa "Unser Weg" (”Meidän tiemme”), minkä seurauksena hänet erotettiin kokonaan puolueesta huhtikuussa 1921. Hän vastasi tähän julkaisemalla vuonna 1922 postuumisti Luxemburgin teoksen "Zur russischen Revolution" (”Venäjän vallankumouksesta”), jossa kritisoitiin Leniniä ja Trotskia. Sergei Rahmaninov
Yhdysvalloissa Rahmaninov joutui elättämään itseään ensi sijassa pianistina, ja siksi hänen sävellyksiensä määrä vuoden 1917 jälkeen on varsin suppea (vain 6 julkaistua teosta). Rahmaninov sairastui kesken erään konserttikiertueen talvella 1943, jolloin hänellä todettiin melanooma. Viimeisessä konsertissaan helmikuussa 1943 Rahmaninov esitti enteikkäästi Frédéric Chopinin pianosonaatin nro 2 b-molli op. 35, joka sisältää kuuluisan surumarssin. Rahmaninov kuoli 28. maaliskuuta 1943 Beverly Hillsissä, Kaliforniassa, ja hänet on haudattu Kensicon hautausmaalle, joka sijaitsee Valhallassa, New Yorkin osavaltiossa.
Rahmaninov siteerasi joskus teoksissaan 1200-luvulta peräisin olevaa Tommaso da Celanon säveltämää "Dies irae" -hymnin melodiaa. Esimerkkejä tästä ovat hänen toinen sinfoniansa, jossa "Dies irae" -melodia toimii kontrastina nouseville melodioille, sekä "Rapsodia Paganinin teemasta".
Lisäksi lukuisia lauluja pianon säestyksellä (mm. "Vokaliisi" op. 34), useita pienempiä pianokappaleita ja sovituksia pianolle muiden säveltäjien teoksista. Lev Sedov
Trotskin asuessa maanpaossa Lev Sedovista tuli hänen sihteerinsä ja avustajansa. Hän toimi Trotskin heinäkuussa 1929 perustaman lehden "Bjulleten oppozitsiin" toimittajana ja kirjoitti useita isänsä näkemyksiä puolustaneita kirjoja. Sedov oli aktiivisesti mukana myös kansainvälisen trotskilaisten liikkeen kokoamiseksi luodun neljännen internationaalin perustamisessa. Hän meni naimisiin ranskalaisen trotskilaisen kommunistin Raymond Molinierin vaimon Jeannen kanssa, ja molemmat hylkäsivät samalla aiemmat puolisonsa. Sedov asui 1931–1933 Berliinissä ja vuodesta 1933 Pariisissa. Vuosien 1936–1938 Moskovan näytösoikeudenkäynneissä Sedovin väitettiin yhdessä isänsä kanssa johtaneen Neuvostoliittoon kohdistettua sabotaasi- ja terrorikampanjaa. Yhdysvalloissa kokoontunut epävirallinen vastatuomioistuin Deweyn komissio totesi heidät syyttömiksi. Lev Sedovin nuorempi veli Sergei Sedov oli jäänyt asumaan Neuvostoliittoon, jossa hänet vangittiin Stalinin puhdistuksissa 1935 ja teloitettiin lokakuussa 1937.