Milloin 2. jääkäriprikaati perustettiin?
2. jääkäriprikaati (jatkosota)
Prikaati lakkautettiin keväällä 1942.
2. Jääkäriprikaati perustettiin liikekannallepanon yhteydessä kesäkuun loppupuoliskolla 1941 Maaselän Sotilasläänin Iisalmen Suojeluskuntapiirin ja Keski-Pohjanmaan Sotilasläänin Sisä-Suomen Suojeluskuntapiirien alueella 2. jääkäriprikaati (jatkosota)
2. Jääkäriprikaati (2. JPr) oli 18. kesäkuuta 1941 muodostettu Suomen maavoimien sotatoimiyhtymä, joka kuului ryhmä Oinoseen.
1. jääkäriprikaati
Adjutanttina Per von Bonsdorff (toimi sodan aikana myös Ausfeldin ryhmän adjutanttina), prikaatin esikunnassa taistelulähettinä jefreitteri Väinö Johannes Häme, prikaatin esikunnassa huolto-osaston päällikkö jääkärikapteeni Einar Johansson, prikaatin kuormastoaliupseerina jääkärialikersantti Kaarle Keskinen, prikaatin esikunnassa lähettiupseerina jääkärivänrikki Paavo Konsén, lähettivääpelinä Ausfeldin ryhmän esikunnassa jääkärivaravääpeli Siivo Peltonen, lähettialiupseerina jääkärialiupseeri Gustav Eliel Rajander, lähettiupseerina jääkärivänrikki Börje Söderström (toimi lähettiupseerina Ausfeldin ryhmän esikunnassa), lähettiupseerina jefreitteri Matti Torvikoski, prikaatin esikunnassa kuormastoaliupseerina jääkärialiupseeri Antti Nikolai Varvas, Ausfeldin ryhmän lähettinä jääkärivaravääpeli Nikolai Tollo myöh. Suurholma, prikaatin esikunnassa toimi radiosähköttäjänä jääkärivaravääpeli Erik Paavilainen. 1. jääkäripatteristo
Päällikkö: jääkärikapteeni Torsten Ragnar Fredrik Lecsch (haavoittui 21. maaliskuuta), jääkäriyliluutnantti Jarl Frithiof Lundqvist (21. maaliskuuta alkaen, toimi aikaisemmin jääkäritykistön adjutanttina, siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen perustetun jääkäritykistöprikaatin esikuntapäälliköksi), jääkäriluutnantti Väinö Lahja Rikhard Valve. Jääkäripataljoona 27
Lokakuusta 1917 lähtien alettiin Suomeen lähettää – aiempien yksittäisten värvärien, "pommarien" ja etappimiesten ohella – 5–23 miehen vahvuisia komennuskuntia ”vapaussotaa valmistelemaan”, kuten "Jääkärit maailmansodassa" (1933) ilmaisee. Erikoiskoulutusta ja komennuskuntien lähettämistä varten oli perustettu Polangenin komennuskunta (Sprengkommando Polangen).
15. tammikuuta 1918 tapahtui tuhoisa Osnabrückin junaturma, jossa menetti henkensä 12 jääkäriä – lähes saman verran kuin taistelut olivat vaatineet yhteensä. Lapin jääkäripataljoona
Pataljoonan pääosat saapuivat pyöräillen Sodankylään 2.8.1964. Uuden kotikunnan asukkaat olivat suurin joukoin tien molemmin puolin kunniakujana pataljoonaa vastaanottamassa. Siitä alkoi jääkäreiden elämä, koulutus ja harjoitukset Sodankylässä ja ympäri Lappia ja Pohjois- Suomea. Pataljoonan nimi muutettiin uuteen kotipaikkaan sopivammaksi, kun se 1.7.1966 sai nimen Lapin Jääkäripataljoona.
Pataljoona menetti itsenäisen joukko-osaston asemansa 1. lokakuuta 1979, kun se liitettiin joukkoyksikkönä vasta perustettuun Jääkäriprikaatiin. Karjalan jääkäriprikaati
Jääkäriprikaati oli Neuvostoliiton turvallisuuselinten jatkuvan huomion kohteena. Jo vuonna 1930 OGPU pidätti joukon upseereita ja sotilaita. Vuosina 1932–1934 pidätettiin Aunuksen pataljoonan komentaja A. Hilden ja lähes koko upseeristo, joita syytettiin vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja osallistumisesta Suomen pääesikunnan järjestämään salaliittoon. Vainon kohteeksi joutuivat myös monet kulakkien ja Uhtuan kapinan osallistujien pojat. Prikaati lakkautettiin vuonna 1935 tapahtuneen Neuvosto-Karjalan suomalaisjohdon syrjäyttämisen jälkeen. Eyolf Mattson pidätettiin vuonna 1936 ja prikaatin viimeinen komentaja N. Kalvan ammuttiin vuonna 1938. Kaikkiaan rankaisutoimenpiteiden uhreiksi joutui yli 200 prikaatin upseeria ja rivimiestä. Rajajääkäriprikaati
Rajajääkäriprikaati perustettiin Päämajan käskyllä 26. kesäkuuta 1944 ja sen joukoiksi määrättiin Rajajääkäripataljoona 4 (RjP 4), Rajajääkäripataljoona 7 (RjP 7) sekä Rajajääkäripataljoona 8 (RjP 8). Prikaati löi takaisin suomalaissyntyisen venäläisen eversti Vallin komentaman Neuvostoliiton 30. prikaatin hyökkäyksen Ruotausjärven, Shemeikan ja Kontron maastossa käydyissä taisteluissa 18.-22. heinäkuuta 1944. Erillinen rajajääkäripataljoona 2
Erillinen rajajääkäripataljoona 2 (Er.RajaJP 2) perustettiin 15.7.–7.9.1941 jatkosodan II armeijakunnan komentajan kenraalimajuri Laatikaisen käskystä ja se koostui entisen Rajavartiosto 3:en rajakomppanioista. Pataljoona osallistui aktiivisesti kärkiyksikkönä sodan alun hyökkäysvaiheeseen loppukesästä 1941 ja päätyi Kurkjoen, Kilpolan, Muolaan ja Valkeasaaren taistelujen kautta Lempaalan pitkään asemasotavaiheeseen. Venäläisten suurhyökkäys alettua kesäkuussa 1944 pataljoona osallistui viivytystaisteluihin Karjalan Kannaksella ja viimein Talin–Ihantalan taisteluun panssaridivisioonan mukana. Johannes Blaskowitz
Elokuussa 1915 Blaskowitz siirrettiin vasta perustetun Alpenkorpsin 2. Kuninkaallisen baijerilaisen jääkäriprikaatin 3. jääkärirykmenttiin vuoristojääkärikonekiväärikomppanian päälliköksi. Lokakuussa hänestä tuli pataljoonankomentaja samaan rykmenttiin. Alpenkorps taisteli lähinnä Serbiassa ja palasi Ranskaan keväällä 1916, jolloin Blaskowitz sai siirron esikuntatehtäviin aluksi X armeijakuntaan, sitten maavoimien pääesikuntaan ja lopuksi 75. reservinjalkaväkidivisioonaan. Esikuntatehtävien ohella Blaskowitz kävi eri sota- ja johtamistaidon kursseja joulukuusta 1916 sodan loppuun saakka. 1. jääkäriprikaati (jatkosota)
1. Jääkäriprikaati (1. JPr) oli varusmiehistä koottu nopealiikkeinen ja iskukykyinen yhtymä, joka oli jatkosodan alkaessa ylipäällikön reservinä. Jääkäriprikaatiin kuuluivat jääkäripataljoonat 2, 3, 4 ja 5 ja sodan lopulla vielä panssarijääkäripataljoona. Hyökkäysvaiheessa 1941-1942 Kevyt Patteristo 11 taisteli 1. Jääkäriprikaatin orgaanisena osana Korpiselästä Poventsaan. Ranskan 2. panssariprikaati
Saint-Germain-en-Layeen sijoitettu prikaati kuului 1970 8. panssaridivisioonaan, jonka esikunta oli Compiègnessä samoin kuin kaksi mekanisoitua prikaatia. Vuoteen 1977 mennessä prikaati oli kuitenkin lakkautettu ja 2. panssaridivisioona muodostettu uudelleen. Maavoimien uudelleen organisoinnissa 1999 muutettiin 2. panssaridivisioona 2. panssariprikaatiksi. 1. jääkäriprikaati (jatkosota)
1. Jääkäriprikaatin perustamiseksi siirrettiin jääkäripataljoonat 2, 3 ja 4 Kuopioon, jossa prikaatinkomentajaksi määrätty eversti Urho Sihvonen perusti prikaatin kevät kesällä 1940. Kesällä prikaatinkomentajan tehtävät vastaanotti eversti Ruben Lagus. Brittiläinen 1. maahanlaskuprikaati
Brittiläinen 1. maahanlaskuprikaati oli brittiläinen sotilasyksikkö, joka taisteli toisessa maailmansodassa. Prikaati muodostettiin 10. joulukuuta 1941, kun brittiläinen 31. erillinen prikaati uudelleenorganisoitiin ja -nimettiin. Prikaati kuului 1. laskuvarjodivisoonaan, jonka osana se suoritti maahanlaskuja liitokoneilla. Prikaati osallistui kahteen taisteluun suorittaen maahanlaskuja osana operaatio Huskya ja operaatio Market Gardenia. 2. jääkärirykmentti
Komentaja: jääkärikapteeni Edvard Hanell.
Komentaja: jääkärikapteeni Alonzo Sundman.
Komentaja: jääkärikapteeni Edvard Kumlin myöh. Kairela (haavoittui 23. huhtikuuta) myöh. jääkäriluutnantti Johannes Väisänen.Komentaja: jääkärikapteeni Olof Prytz (siirrettiin 14. jääkäripataljoonaan), jääkäriyliluutnantti Rafael Kajander, pataljoonan kutsuntapiiri oli Vaasa ja sijoituspaikka Vaasa. Yhdysvaltain 2. panssaridivisioona
Divisioona perustettiin 15. heinäkuuta 1940 Fort Benningissä Georgiassa komentajanaan kenraalimajuri Charles L. Scott ja divisioonan koulutuksesta vastasi eversti George S. Patton. Scott siirtyi marraskuussa Yhdysvaltain I panssariarmeijakunnan komentajaksi, jolloin prikaatikenraaliksi ylennetty Patton vastaanotti divisioonankomentajan tehtävät. Dolinin hiihtoprikaati
Dolinin hiihtoprikaati oli lähinnä siperialaisista koottu puna-armeijan yhtymä talvisodassa. Sen komentajana oli eversti Vjatšeslav Dmitrievitš Dolin. Prikaati muodostettiin 3. helmikuuta 1940 Neuvostoliiton 9. armeijan kolmesta hiihtopataljoonasta ja sen tehtävänä oli edetä Kuhmon taisteluissa motitetun Neuvostoliiton 54. vuoristodivisioonan avuksi. Prikaati kärsi merkittävät tappiot ja sen tehtävä jäi käytännössä suorittamatta. Yhtymää on pidetty tietyssä mielessä eliittijoukkona, muun muassa sen hiihtotaidon ja hyvän varustelun perusteella. Pohjan jääkäripataljoona
Pohjan Jääkäripataljoona (PohJP) aloitti toimintansa Jääkäriprikaatin joukkoyksikkönä 1. lokakuuta 1998. Pataljoona peri nimensä, lippunsa ja kunniamarssinsa vuonna 1998 lakkautetulta, Oulussa toimineelta Pohjan Prikaatilta. 2. jääkäriprikaati
2. Jääkäriprikaati tarkoittaa seuraavia asioita: 2. jääkäripataljoona
Pataljoona siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Antreaan, missä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan osin Lempäälästä ja osin Tampereelta 15. huhtikuuta 1918 ja saapui pataljoonalle määrättyyn kokoontumispaikkaan Antreaan 16.–17. huhtikuuta 1918. 
 
Päällikkö: jääkärikapteeni Aarne Lang (siirrettiin sotavänrikkikouluun komppanianpäälliköksi 22. maaliskuuta alkaen), jääkäriluutnantti Ragnar Nordström (haavoittui Kelhossa 7. huhtikuuta 1918), jääkäriluutnantti Karl Dikert (kaatui Kämärän taistelussa 24. huhtikuuta 1918), jääkäriluutnantti Frans Friberg (24. huhtikuuta alkaen). Komppania koottiin Ylistaron miehistä. 2. jääkärirykmentti
Prikaati määrättiin uudelleen muodostettavaksi siten, että se muodostaa jälleen Savon jääkärirykmentin 1. toukokuuta 1934. Samalla lakkautettiin jääkäripataljoonien erityisnimet. Käkisalmen jääkäripataljoonasta muodostettiin rykmentin I pataljoona, Savon jääkäripataljoonasta II pataljoona ja Vuoksen jääkäripataljoona irrotettiin rykmentistä. Lentorykmentti 2
Lentorykmentti 2 perustettiin 1. tammikuuta 1938 Lentoasema 1:n tilalle Uttiin komentajanaan everstiluutnantti Richard Lorentz. Rykmentti muodostui lentolaivueista 24 ja 26, joiden kalustona oli aluksi Gloster Gamecock- ja Bristol Bulldog -hävittäjät. Vuoden 1939 aikana laivueet saivat käyttöönsä Fokker D.XXI -koneet. Suomen panssaridivisioona
Päämajan käsky panssaridivisioonan perustamisesta annettiin 28. kesäkuuta 1942 ja varsinainen muodostus tapahtui 30. kesäkuuta 1942. Divisioonan rungon muodostivat Panssariprikaati ja 1. jääkäriprikaati. Aluksi divisioonaan kuului myös Ratsuväkiprikaati tammikuuhun 1943 saakka. Divisioonan tykistöksi määrättiin Raskas patteristo 14. Panssaridivisioonan komentajana oli koko sen olemassaolon ajan kenraalimajuri Ruben Lagus.Panssaridivisioonan sijoituspaikkana suurimman osan sodasta oli Äänislinna, josta se siirrettiin keväällä 1944 Karjalankannakselle ylipäällikön reserviksi.Puna-armeija aloitti suurhyökkäyksen Syvärin rintamalla 11. huhtikuuta 1942 juuri kelirikkokauden alkaessa. Osana vastahyökkäysvalmisteluja hälytettiin Panssariprikaatin 3. panssarikomppania 14. huhtikuuta. Komppania kuormattiin paria päivää myöhemmin Äänislinnassa Karan asemalla ja juna lähti 15. päivänä kello 00.30 kohti Syväriä, jonne se saapui jo samana aamuna 07.30. Syvärillä komppania alistettiin 17. divisioonalle, joka taas alisti komppanian edelleen Jääkäripataljoona 4:lle. Jääkäriliitto
Jääkäriliitto oli vuonna 1920 perustettu järjestö, jonka tehtävänä oli Kuninkaallisen preussilaisen jääkäripataljoonan 27:n perinteiden ja aatteellisen perustan vaaliminen. Se toimi jääkäreiden yhdyssiteenä ja konkreettiseen ohjelmaan kuuluivat myös taloudelliset avustukset puutteessa eläville. Alkuun jäsenmäärä oli 2 000, ja esimerkiksi vuonna 1961 noin 600. Jääkäriliitto lopetti toimintansa 25. helmikuuta 1988, jääkäreiden Suomeen paluun 70-vuotispäivänä, kun enää vain kymmenen jääkäriä oli elossa. Heistä jääkärieversti Bertil Heinrichs, jääkärikomentaja Kauko Ikonen, jääkärivänrikki Karl Albinus Johansson, jääkärieversti Iivari Kauranen ja jääkärikenraaliluutnantti Väinö Valve olivat tilaisuudessa läsnä Finlandia-talossa. Muut vielä elossa olleet jääkärit olivat jääkärikapteeniluutnantti Silvo Peltonen, jääkäri Henrik Edvard Rönngård, jääkäriluutnantti Emil Sjöholm, jääkärikenraali Väinö Vainio ja jääkäriluutnantti Åke Weber. 3. jääkäripataljoona
3. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 1. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan perustaja ja komentaja oli jääkärikapteeni Eric Schauman. Pataljoona muodostettiin rintamalle lähdettäessä 1. ja 2. jääkäripataljoonan miehistä. Tykistöprikaati
Tykistöprikaati perustettiin yhtymätasoiseksi joukoksi maaliskuun alussa 1992. Prikaatin lippu, jonka lahjoitti Niinisalon Sotilaskotiyhdistys, vihittiin käyttöön 25. helmikuuta 1993. Tykistöprikaatin aloittaessa toimintansa siinä työskenteli vakituisesti 606 henkilöä, millä lukumäärällä se oli Kankaanpään suurin työnantaja. Satakunnan Tykistörykmentin, Tykistökoulun, Mittauspatteriston, Eläinlääkintäkoulun ja YK-Koulutuskeskuksen rinnalle perustettiin uutena joukkoyksikkönä Kankaanpään Patteristo (KanPsto), jolle määrättiin tykistön kertausharjoitusten järjestäminen ja varusmieskuljettajien koulutus. Lokakuun alussa 1992 Mittauspatteristoon yhdistettiin Tikkakoskella toiminut Suojelu- ja Sääkoulu, jolloin patteriston nimi muuttui Tiedustelupatteristoksi (TiedPsto). Suomen Rajavartiolaitos
Jatkosodan sotatoimien päättyessä aselepoon rajajääkäripataljoonat vetäytyivät rajalle ja aloittivat samalla sen vartiointi- ja varmistustehtävät. RjP 1 toimi Kaakkois-Suomessa, RjP 2 välillä Imatra - Kitee, RjP 3 Ilomantsista Tohmajärvelle sekä RjP 6 Pielisjärveltä Kuhmoon. Rajajääkäriprikaati toimi ensin ylipäällikön reservinä ja tämän jälkeen III armeijakunnalle alistettuna, keskeisenä tehtävänään varmistaa suomalaisten saksalaisilta valtaamia alueita Lapin sodan tapahtumien edetessä. Hämeen jääkäripataljoona
Talvisodan jälkeen JP4 oli noin kuukauden ajan Tohmajärvellä josta se sitten siirtyi Kuopioon. Huhtikuussa perustettiin Jääkäriprikaati, johon kuuluivat JP2, JP3 ja JP4. Marraskuussa JP4 muutti Helsinkiin Santahaminaan. Santahaminassa pataljoonalle kuuluivat myös varuskunnalliset tehtävät. 19. lokakuuta 1.jääkärikomppaniasta muodostettu kunniakomppania ja pataljoonan lippu olivat saattamassa Helsingin rautatieasemalla eronnutta presidentti Kyösti Kalliota tämän pudotessa kuolleena marsalkka Mannerheimin käsivarsille. Tämän johdosta komppania sai lempinimen "henkikomppania". Lapin jääkäripataljoona
Polkupyöräpataljoona 1:n perustamista on vuosikymmeniä pidetty nykyisen Lapin Jääkäripataljoonan syntyhetkenä, vaikka pataljoonan historia onkin kolme vuotta vanhempi. Valinta on sinällään looginen, sillä tuosta hetkestä alkoi ensin PPP1:n ja myöhemmin JP1:n, PohmJP:n ja lopulta LapJP:n vuoteen 1979 saakka ulottunut taival itsenäisenä joukko-osastona. Jääkäriliike
Jääkäriliike oli Suomen miesylioppilaiden piireissä vuoden 1914 loppupuolella käynnistynyt ja Jääkäripataljoona 27:n muodostumiseen johtanut aktivistien aloite sotilaskoulutuksen hankkimiseksi Suomen Venäjästä irrottautumista varten. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä 1914 oltiin Suomessa aluksi ensimmäisen sortokauden aikaisen vastarintaryhmittymän kagaalin ja vanhojen aktivistien piireissä varovaisia asennoitumisessa muuttuvaan tilanteeseen. Miesten ylioppilaspiireissä taas syntyi jääkäriliike, joka otti päämääräkseen Suomen aseellisen irrottamisen Venäjästä. Jääkärikoulutuksen 1915–1918 aloitti kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista. Heistä 1 261 (67 %) osallistui Suomen sisällissotaan. Osallistuneista kaatui taisteluissa 128 (10 %) ja haavoittui 238 (19 %). Jääkäripataljoona 27
Jääkäripataljoona 27, virallisesti Kuninkaallinen preussilainen jääkäripataljoona 27 (), oli Saksan armeijassa vuosina 1915–1918 toiminut yksikkö, joka koostui suurimmaksi osaksi suomalaisista jääkäriliikkeen vapaaehtoisista. Pataljoona muodosti jatkon ja laajennuksen "partiolaiskursseille" (Pfadfinderkursus) ja Lockstedtin harjoitusjoukolle (Ausbildungstruppe Lockstedt), joilla oli annettu sotilaskoulutusta Suomen itsenäistymistä ajaville vapaaehtoisille. Jääkäripataljoona 27:ssä palvelleiden sotilasarvon edessä käytettiin myöhemmin Suomen puolustusvoimissa määriteosaa "jääkäri" (esim. jääkärimajuri). Viimeisenä heistä puolustusvoimia palveli jalkaväenkenraali Kaarlo Heiskanen (puolustusvoimain komentaja 1953–1959). Viimeinen jääkäri, jääkärikenraali Väinö Valve kuoli vuonna 1995. 8. Porin rykmentti 2. pataljoona
Pataljoonassa oli myös yksi Turun komppania.
Päällikkö: jääkärivänrikki Max Josef Lindblom (haavoittui 30 maaliskuuta 1918 Noormarkussa), jääkärivaravääpeli Karl Fredrik Sovelius.
Päällikkö: jääkärialiupseeri Kosti Johannes Pollari.
Päällikkö: jääkärivänrikki Karl Arne Särämö (siirrettiin Kristiinan krenatööripataljoonaan 14. maaliskuuta 1918, S. Kanerva, jääkärivänrikki Juho Oiva Sairio (huhtikuusta 1918 alkaen, toimi komppaniassa aikaisemmin joukkureenjohtajana).
Päällikkö: aliupseeri Eero Loimaranta, komppanianpäällikkönä 21. helmikuuta alkaen jääkärialiupseeri Antti Porre (siirrettiin 14. maaliskuuta Kristiinan krenatööripataljoonaan). 2. jääkäripataljoona
Päällikkö: jääkärikapteeni Uno Fagernäs (Olof Laguksen kuoleman jälkeen siirrettiin pataljoonan komentajaksi), jääkärikapteeni Åke Mangström (21.–27. huhtikuuta, haavoittui 24. huhtikuuta 1918). Komppania koottiin Laihian miehistä. Kymen jääkäripataljoona
Vuonna 1920 armeijaa uudelleen järjesteltäessä siirrettiin Joensuuhun Hämeenlinnasta Hämeen ratsurykmentin polkupyöräeskadroona 19. marraskuuta ja Viipurista Karjalan ratsujääkärirykmentin polkupyöräeskadroona 15. joulukuuta. Eskadroonista muodostettiin 16. joulukuuta perustettavan Polkupyöräpataljoona 3:n 1. ja 2. komppania. Pataljoonan esikunta oli Vallen maatalossa ja komppaniat Höytiäisten reservikasarmissa ja Hämäläisen sekä Koistisen maataloissa. Komppaniat siirtyivät 1. helmikuuta 1921 Mutalan nuorisoseuran tiloihin ja kunnantalolle.
Vuonna 1936 joukko-osaston tehtäväksi annettiin Kuninkaallisen Preussilaisen Jääkäripataljoona 27:n perinteiden vaaliminen ja sen nimi muutettiin Jääkäripataljoona 3:ksi. Tällä nimellä se osallistui talvi-, jatko- ja Lapin sotaan komentajanaan Mannerheim-ristin ritari, everstiluutnantti (myöhempi kenraalimajuri) Jouko Hynninen. Pataljoona taisteli talvisodassa pääosin Karjalan kannaksella ja jatkosodassa Itä-Karjalassa osallistuen myös kesän 1944 suuriin torjuntataisteluihin Kuuterselässä, Talissa ja Vuosalmella. Oulun kasarmi
Vuoden 1918 elokuussa Ouluun saapui vasta perustettu 3. jääkäripataljoona, jonka nimeksi 1919 tuli Pohjanmaan Jääkäripataljoona (PJP). Kasarmia täytyi venäläisten jäljiltä korjata, ja Pohjanmaan jääkäripataljoona pääsi muuttamaan sinne vasta 1920. Ampumarata-alueeksi otettiin vuonna 1928 käyttöön Hiukkavaaran alue. Armeijan uudelleenjärjestelyjen seurauksena 1933 jääkäripataljoona hajotettiin ja Oulun varuskunta jäi tyhjilleen. Itsenäisyyden alkuajan pataljoonankomentajia olivat majuri Hugo Österman 1918–1919, everstiluutnantti Gustaf Taucher 1919–1924, everstiluutnantti Lauri Taavetti Tiainen 1924–1925, everstiluutnantti Einari Weijo 1925–1933. Jälkipolville tältä ajalta kuuluisimmaksi on tullut kuitenkin jääkärikapteeni Nikke Pärmi. Muita tunnettuja aikansa upseereita oli kapteeni Frans Ilomäki, joka oli pitkäaikainen paikallisen urheiluseuran Oulun Pyrinnön aktiivijäsen. Kajaanin historia
Kainuun rajavartioston rajajääkärikomppania lopetti 88 vuotta jatkuneen varusmieskoulutuksen Kajaanissa 1. heinäkuuta 2007. Esikunta jatkaa edelleen toimintaansa kaupungissa. Kainuun Prikaati muodostettiin Kajaaniin 1966, sen jälkeen kun Pohjois-Savon Prikaati Kuopiosta (1962–63) ja Porin Prikaatin Patteristo Niinisalosta (1966) oli siirretty kaupunkiin. Karjalan jääkäriprikaati
Lokakuussa 1925 Petroskoissa perustettiin erillinen Karjalan jääkäripataljoona, johon kuului kolme kiväärikomppaniaa ja yksi konekiväärikomppania. Pataljoonalla oli tiedustelu-, yhteys-, tykistö- ja pioneerijoukkueet, talousosasto ja soittokunta. Upseeristo koostui Pietarin kansainvälisen sotakoulun käyneistä suomalaisista, miehistö paikallisista asevelvollisista. Vuonna 1927 pataljoonassa oli yhteensä 722 sotilasta. Rivimiehistä karjalaisia oli 65 prosenttia ja venäläisiä 34 prosenttia. Koulutus oli tehokasta ja sotilaskuri ankaraa. Huolto ja kulttuuritoiminta oli järjestetty hyvin. Vuoden 1931 lopussa pataljoonan pohjalta muodostettiin erillinen Karjalan jääkäriprikaati, jonka komentajaksi nimitettiin Eyolf Mattsson. Maaliskuussa 1932 siihen kuuluivat Petroskoin ja Aunuksen kivääripataljoonat; sodan varalta reservissä oli kaksi pataljoonaa. Juho Heiskanen
Heiskanen toimi sisällissodan jälkeen edelleen Pohjois-Savon rykmentin ja myöhemmin siitä muodostetun Helsingin vartiopataljoonan komentajana. Pataljoonan komentajan tehtävistä hänet määrättiin 15. lokakuuta 1918 Sortavalan rajavartioryhmän 2. pataljoonan komentajaksi ja edelleen 2. huhtikuuta 1919 Pohjois-Savon rykmentin komentajan apulaiseksi ja talouspäälliköksi. 
II Polkupyöräpataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin 29. joulukuuta 1920 ja I Polkupyöräpataljoonan komentajaksi 20. huhtikuuta 1921 sekä Tampereen rykmentin komentajaksi 12. helmikuuta 1924. Jääkäriprikaatin komentajaksi hänet nimitettiin 15. kesäkuuta 1928, josta hänet siirrettiin 2. Divisioonan komentajaksi 1. tammikuuta 1934 ja 31. elokuuta 1934 alkaen 3. Divisioonan komentajaksi, missä tehtävässä olikin aina Ylimääräisiin harjoituksiin (YH) saakka. Hän hoiti myös 3. Divisioonan komentajan tehtäviä 21. elokuuta 1927 – 27. elokuuta 1928 välisen ajan ja Viipurin varuskunnan päällikkönä hän toimi 15. tammikuuta – 31. elokuuta 1934 välisen ajan. Viestipataljoona 2 (jatkosota)
Viestipataljoona 2 perustettiin Jyväskylän Kasvatusopillisen Korkeakoulun alueella 17. kesäkuuta 1941 alkaen Jyväskylän seudun reserviläisistä. Aluetta kutsutaan Seminaarinmäeksi, jolla sijaitsee nykyään Jyväskylän yliopiston tiedemuseon työtilat G-rakennuksessa. Seminaarinmäki ei ole maanmittauslaitoksen peruskartan virallinen nimi. Savon prikaati
Saksassa koulutettujen jääkäreiden palattua vapauttamaan Suomea perustettiin 2. jääkärirykmentti, joka osallistui muun muassa Tampereen taisteluihin. Sotatoimien päätyttyä rykmentti päätyi monien nimen ja sijoituspaikkavaihdosten jälkeen Karjalankannakselle. Suomen polkupyöräpataljoona 2
II polkupyöräpataljoona perustettiin 20. huhtikuuta 1921 nimenmuutoksella Käkisalmen läänin rykmentin II pataljoonasta. Pataljoonaan kuului esikunta ja kolme kiväärikomppaniaa, joista ensimmäiset kaksi oli sijoitettu Jalkalan garnisonialueelle ja 3. komppania oli majoitettu Lintulan luostariin. Pataljoonan majoitustilat olivat kehnot ja esimerkiksi 3. komppanian joulujuhla vietettiin ullakolla, jonne pääsi ainoastaan tikapuita pitkin. Pohjan jääkäripataljoona
Pohjan Jääkäripataljoona vaali Pohjan Prikaatin perinteitä. Pataljoonan perinnepäivä oli 16.2., joka oli Kuninkaallisen Pohjanmaan Jalkaväkirykmentin perustamispäivä vuonna 1626. Hämeen panssaripataljoona
Sodan päättymisen jälkeen pataljoona suoritti rajan vartiointitehtäviä Kannaksella pääosin Terijoella. 
Sotaväen uudelleen järjestelyissä kesäkuussa 1918 tapahtui muutoksia nimissä. Rykmentistä tuli Jääkärirykmentti N:o 2 sekä XII Jääkäripataljoonasta sen III pataljoona. 
Elokuussa rykmentin nimi muuttui Porin Jalkaväkirykmentti N:o 2:ksi. Samalla rykmentti siirtyi pois Kannakselta Riihimäelle ja Hämeenlinnaan. 
15.3.1919 rykmentin nimi muuttui Savon Jääkärirykmentiksi. Syksyllä rykmentti muutti varuskuntapaikkaa siirtyen Kouvolaan ja Korialle. III pataljoona majoittui Kouvolaan. 
Kesäkuussa 1921 rykmentti siirtyi Viipuriin, jossa III pataljoona majoittui Keskuskasarmeihin. 
Täältä III pataljoona siirtyi syksyllä 1922 kotipaikakseen muodostuvaan Sakkolan Kiviniemeen. 
Vuonna 1927 tapahtui pataljoonan kannalta huomattavia muutoksia. Savon Jääkärirykmentistä muodostettiin Savon Prikaati. Sen pataljoonat alkoivat kehittyä itsenäisiksi joukko-osastoiksi. 
Syyskuussa 1930 pataljoonan nimi vaihtui ja sen uudeksi nimeksi tuli Vuoksen Jääkäripataljoona. 
Vuoden 1933 lopussa alistus Savon Prikaatiin purettiin ja vuoden 1934 alussa pataljoonasta tuli joukko-osasto, joka oli suoraan divisioonan komentajan johdossa. 
16.5.1936 pataljoona sai nimekseen Jääkäripataljoona 4 (JP 4), jonka nimisenä se taisteli menestyksellisesti koko sotavaiheen läpi. Kaartin jääkärirykmentti
Keisari Aleksanteri I antoi 18.9.1812 käskyn suomalaisen sotaväen perustamisesta ensimmäisen joukko-osaston ollessa 3. Jääkärirykmentti, nykyisen KAARTP:n edeltäjä. Pataljoonan oma historia alkaa vuodesta 1944, jolloin perustettiin Helsingin komennuskomppania. Komppania nimettiin 5. joulukuuta 1948 Helsingin varuskuntapataljoonaksi ja edelleen 1. tammikuuta 1957 Kaartin pataljoonaksi. Toisen maailmansodan jälkeen Suomessa palattiin yksiköiden numeroinnista maakunnallisiin nimiin vuonna 1958, jolloin myös Helsinkiin saatiin taas Kaartin Pataljoona. Rannikkojääkäripataljoona
Rannikkojoukkojen uudelleenjärjestelyn seurauksena Upinniemessä toiminut itsenäinen Rannikkojääkäripataljoona ja sen myötä myös Rannikkojääkärikoulu päätettiin lakkauttaa. Asiasta tehtiin 27.6.1988 virallinen päätös, jonka johdosta Rannikkojääkäripataljoonan toiminta ajettiin alas vuoden 1989 loppuun mennessä. Vuodesta 1990 lähtien rannikkojääkärien koulutus on tapahtunut Uudenmaan Prikaatin Vaasan Rannikkojääkäripataljoonassa Raaseporin Dragsvikissa. Uudenmaan Prikaati liitettiin merivoimiin vuonna 1998. 2. jääkäripatteristo
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Axel Rudolf Danielson (11. huhtikuuta 1918 alkaen). Suomen polkupyöräpataljoona 2
Kesäkuussa 1921 pataljoona siirtyi Raivolaan. Sotaministeriö antoi 18. elokuuta käskyn joukko-osaston nimenvaihdosta polkupyöräpataljoona 2:ksi. Pataljoona vastaanotti kesän aikana koulutuskäyttöön sata polkupyörää. Pataljoonaan perustettiin maaliskuussa 1923 4. komppania ja kesällä pataljoona vastaanotti lippunsa. Vuoden 1924 alussa pataljoonaan perustettiin korpraali- ja aliupseerikoulu ja se sai 675 polkupyörää eli koko vahvuudelleen. Samana vuonna pataljoonan kolmen linjan kiväärit vaihdettiin karabiineihin. 2. jääkäriprikaati (jatkosota)
Perustamisen jälkeen prikaati keskitettiin ja ryhmitettiin Tuupovaaran-Hattuvaaran väliselle alueelle Ilomantsiin. Luettelo jääkäreistä R
Rovio palveli sisällissodan jälkeen 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, josta myöhemmin muodostettiin ensin Jääkäripataljoona 2 ja sitten Pohjolan Jääkäripataljoona. Hän toimi kyseisissä joukoissa 4. komppanian koulutusaliupseerina. Pohjolan Jääkäripataljoonasta hänet siirrettiin 19. lokakuuta 1918 alkaen Vuoristoprikaatin (Myöhemmin Jääkäriprikaati) miinanheittäjäkomppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen 14. lokakuuta 1919 alkaen Kaartin jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Kaartin jääkäripataljoonasta Rovio siirrettiin 17. tammikuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmentin I pataljoonan 4. kumppaniaan. Käkisalmen läänin rykmentti lakkautettiin 20. huhtikuuta 1921, jolloin hänet siirrettiin Polkupyöräpataljoona l:n 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 2. komppaniaan 1. toukokuuta 1922. Komppanioissa hän toimi komppanianvääpelinä ja koulutusaliupseerina. Rovio erosi armeijan palveluksesta 16. kesäkuuta 1923 ja siirtyi pian sen jälkeen Neuvosto-Venäjälle, jossa hän todennäköisesti kuoli vuonna 1928. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja urheilukurssin Jyväskylässä vuonna 1919. Ylennykset: Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 7. toukokuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan haavoittumismerkki. Lapin jääkäripataljoona
Sodan alussa Ratsuväkiprikaatiin kuuluivat Hämeen Ratsurykmentti (HRR), Uudenmaan Rakuunarykmentti (URR) ja Jääkäripataljoona 1. Suomi julisti sotatilan Neuvostoliittoa vastaan 25.6.1941 maahamme kohdistuneiden pommitusten jälkeen. Saksan hyökkäys itään oli alkanut jo kolme päivää aiemmin, 22.6.1941. Ensimmäiset viholliskosketuksensa pataljoona sai tiedusteluretkillä heinäkuun alussa. Varsinaisesti pataljoonan sotaretki alkoi kuitenkin Ilomantsista Ryhmä Oinosen (2.JPr, HRR, URR, JP1, 1.SissiP, 24. RajajääkK ja TykEsk) mukana. Kevyt patteristo 11 (jatkosota)
Ennen jatkosotaa 1. Jääkäriprikaatin orgaaniseksi osaksi liitetty Kevyt Patteristo 11 kuuluu joukko-osastojen yhteistoiminnan vuoksi jääkäritykistön perinnejoukkoihin. Suomalaisen jääkäritykistön kantajoukko Kuninkaallisen Preussilaisen Jääkäripataljoona 27:n Haupitsijaos perustettiin 17.3.1916. Tällöin syntyi uudelleen suomalainen tykistö, jonka perinteet olivat olleet katkenneina runsaan vuosisadan ajan, sillä Kuninkaallinen Suomen Tykistörykmentti lakkautettiin Ruotsissa vuonna 1810. Saksan armeijassa jääkäritykistö oli suomalainen erikoisuus, sillä kenttätykistön liittäminen orgaanisesti jääkäripataljoonaan oli ennenkuulumaton ja siksi myös jääkäripukuinen tykistöyksikkö oli ainutlaatuinen ilmiö. Puhekielessä haupitsijaoksesta käytettiin nimitystä ”Jäger-Altillerie” (jääkäritykistö) tai ”Jagende Artilleries” (metsästävä tykistö), ja miehiä kutsuttiin ”tykkijääkäreiksi”. Suomessa 12.3.1918 alkunsa saaneen itsenäisyyden ajan Jääkäritykistörykmentti lakkautettiin joulukuussa 1933, josta alkaen aina talvisotaan saakka jääkäritykistön perinteiden ketju oli katkenneena. Suomalaisen jääkäritykistön jatkosodanaikaisen perinnejakson aloitti Kevyt Patteristo 11 kesäkuun 17. ja 21. päivinä 1941. Perinnejoukkoyhteyden perusteluna on toiminut myös se, että sodan jälkeen Kevyt Patteristo 11:n ja Raskas Patteristo 14:n henkilökunnasta muodostui rauhan ajan Parolannummen Jääkäritykistörykmentti. Suomen panssaridivisioona
Panssaripataljoona liitettiin osaksi jääkärieversti Ruben Laguksen komentamaa Jääkäriprikaatia (myöh. 1. jääkäriprikaati) 29. lokakuuta 1940. Hämeen jääkäripataljoona
Sodan jälkeen pataljoona suoritti lähinnä vartiointitehtäviä Terijoen suunnalla. Kesäkuussa 1918 2. jääkärirykmentti sai virallisesti nimekseen Jääkärirykmentti N:o 2 ja 12. jääkäripataljoonasta tuli sen kolmas pataljoona (III/JR2). Elokuussa nimi vaihtui jälleen ja rykmentti nimettiin tuolloin Porin Jääkärirykmentiksi. Samassa yhteydessä asemapaikka siirtyi Kannakselta Riihimäelle ja Hämeenlinnaan. Vuoden 1919 puolella puolustuslaitoksen uudelleenjärjestelyt jatkuivat ja Porin Jääkärirykmentistä tuli 15. maaliskuuta alkaen Savon Jääkärirykmentti ja asemapaikaksi Kouvola ja Koria. III pataljoonan asemapaikka oli Kouvola. Kesäkuussa 1921 oli edessä muutto Viipuriin, jossa III pataljoona majoittui aluksi keskuskasarmeille. Seuraavana syksynä pataljoona siirrettiin Sakkolan Kiviniemeen. Tämän jälkeen olot vakiintuivat normaaliksi varuskuntaelämäksi. Johan Pekkarinen
Pekkarinen palveli sisällissodan jälkeen 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 6:ssa, josta muodostettiin myöhemmin ensin Jääkäripataljoona 3 ja myöhemmin Kajaanin sissipataljoona. Hän toimi pataljoonassa joukkueenjohtajana 1. komppaniassa ja myöhemmin aliupseerikurssien johtajana. Hänet siirrettiin 20. marraskuuta 1918 Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5:een, josta taasen muodostettiin myöhemmin Pohjois-Savon rykmentti. Rykmentissä Pekkarinen määrättiin joukkueenjohtajaksi 9. komppaniaan. Pohjois-Savon rykmentistä hänet siirrettiin 31. maaliskuuta 1920 alkaen Karjalan kaartin rykmenttiin, jossa hän toimi aluksi joukkueenjohtajana 1. komppaniassa ja myöhemmin 2. komppanian päällikkönä kuolemaansa saakka. Ranskan 2. panssaridivisioona
Ranskan 2. panssaridivisioona () oli Ranskan maavoimien panssariyhtymä, joka perustettiin toisessa maailmansodassa vuonna 1943 Pohjois-Afrikassa. Se otti osaa sotatoimiin Länsi-Euroopassa osana kenraali Pattonin Yhdysvaltain 3. armeijaa. Yhtymä lakkautettiin 1999, jolloin sen perinteet siirrettiin 2. mekanisoidulle prikaatille. Aarne Snellman
Snellman liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915 ja sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin 27. Jääkäripataljoonan perustamisen jälkeen hänet liitettiin sen 2. komppaniaan. Snellman valittiin jääkäripataljoonaan perustettuun tykistöön yhtenä niistä 26 miehestä, jotka jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Snellman osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, Ekkau-Kekkaussa ja Aa-joella. Saksassa hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun A-kurssin. Hänet palkittiin Saksassa ollessaan rautaristillä (Gruppenführer JP27 patteri 26.1.1917). Jääkäripataljoona 6
Jääkäripataljoona 6 (JP 6) on jatkosotaan kesäkuussa 1941 perustettu pataljoona. Pataljoona oli osa Ryhmä Oinoseen kuulunutta 2.Jääkäriprikaatia (2.JPr) Yhdysvaltain 2. laivasto
2. laivaston edeltäjänä oli Northwest African Force, joka koottiin toisen maailmansodan aikana luoteis-Afrikkaan tehtäviä maihinnousuja varten. Tästä muodostettiin 15. maaliskuuta 1943 8. laivasto, joka teki amiraali H. Kent Hewittin alaisuudessa maihinnousut Sisiliaan ja Salernoon. 8. laivasto tuki myös maihinnousua Etelä-Ranskaan elokuussa 1944.
8. Laivasto aktivoitiin uudelleen Yhdysvaltain laivaston uudelleenjärjestelyssä toisen maailmansodan jälkeen 1. maaliskuuta 1946 komentajanaan amiraali Marc A. Mitscher, ja siihen siirrettiin Atlantin raskain kalusto, lentotukialukset, mukaan lukien uudet nopeat tukialukset USS Midway ja USS Franklin D. Roosevelt, ja näiden saattajat ja huolto.
Tammikuussa 1950 8. laivasto sai nimen Second Task Fleet ja helmikuussa 1950 Yhdysvaltain toinen laivasto. 1. prikaati (välirauha)
1. prikaati oli Suomen armeijan prikaati, joka perustettiin talvisodan päätyttyä puolustusvoimien siirtyessä keväällä 1940 rauhanajan kokoonpanoon. Se lakkautettiin puolustusvoimien jatkosodan liikekannallepanon yhteydessä kesäkuussa 1941, jolloin prikaatin tehtävänä oli perustaa Jalkaväkirykmentti 1 sekä Kenttätykistörykmentti 9:n I patteristo. Brittiläinen 2. panssaridivisioona
Divisioonan komentajina olivat:2. Panssaridivisioona perustettiin vuonna 1976 brittiläisten Saksaan sijoitettujen joukkojen osaksi. Yhtymään kuului 2 panssarirykmenttiä, joissa kummassakin 74 panssarivaunua. Lisäksi siihen kuului kolme mekanisoitua jalkaväkipataljoonaa sekä kaksi erillisosastoa. Vuonna 1983 yhtymä muutettiin jalkaväkidivisioonaksi. Jääkäri
Suomen jääkäriliike kehittyi sortovuosien aikana, kun Suomessa pohdittiin itsenäistymisen mahdollisuutta ja toivottiin yleisesti Venäjän tappiota ensimmäisessä maailmansodassa. Jääkäriliike kehittyi ylioppilaspiireissä, ja se otti päämääräkseen Suomen irrottamisen Venäjästä. Yhdysvaltain 2. panssaridivisioona
Yhdysvaltain 2. panssaridivisioona (, "Hell on Wheels") oli Yhdysvaltain maavoimien panssaridivisioona. Sillä oli merkittävä rooli toisen maailmansodan Pohjois-Afrikan ja Sisilian maihinnousuissa ja Ranskan, Belgian ja Alankomaiden vapauttamisessa sekä Saksan valtaamisessa. Kylmän sodan aikana divisioona oli sijoitettuna Fort Hoodiin Texasiin ja yksi sen prikaateista oli sijoitettuna Saksaan. Persianlahden sodan jälkeen divisioona lakkautettiin vuonna 1995 ja sen yksiköt on liitetty 4. jalkaväkidivisioonaan. World Hockey Association 2
World Hockey Assocation 2 oli yhdysvaltalais-kanadalainen jääkiekkoliiga, joka luotiin tarkoituksena uudelleenrakentaa vuosina 1972–1979 toiminut World Hockey Association. WHA2-joukkueista osa oli pelannut aiemmin kaudella 2002-2003 Atlantic Coast Hockey Leaguessa. Kaikki liigassa pelanneet joukkueet olivat Yhdysvaltojen kaakkoisosasta. Liigan perustajana sekä komissaarina toimi David Waronker. Yhdysvaltain 2. jalkaväkidivisioona
Divisioona määrättiin ensimmäisen kerran perustettavaksi ensimmäisessä maailmansodassa 21. syyskuuta 1917 osaksi vakinaista armeijaa. Se muodostettiin 26. lokakuuta Bourmontissa Haute Marnessa Ranskassa, jolloin divisioonaan kuuluivat 9. ja 23. jalkaväkirykmenttien muodostama 3. jalkaväkiprikaati, 5. ja 6. merijalkaväkirykmentin sekä 6. konekivääripataljoonan muodostama 4. merijalkaväkiprikaati, kenttätykistöpatteristo sekä huoltojoukkoja. Kahdesti ensimmäisen maailmansodan aikana divisioonankomentajana oli merijalkaväenkenraali ensin prikaatikenraali Charles A. Doyen ja myöhemmin kenraalimajuri John A. Lejeune, mitkä olivat samalla ainoat kerrat Yhdysvaltain historiassa, kun maavoimien divisioonaa johti merijalkaväenupseeri. 3. jääkäriprikaati
3. jääkäriprikaati oli valkoisten itäarmeijaan kuuluva ryhmittymä Suomen sisällissodassa. Prikaatin komentajana oli majuri Rainer Stahel.
Komentaja: jääkärimajuri Hugo Viktor Österman.
Komentaja: jääkärimajuri Maximilian Lars Helge Savonius. Erillinen rajajääkäripataljoona 2
Liikekannallepanon ja poliittisten päätösten seurauksena antoi 15. heinäkuuta II armeijakunnan kenraalimajuri Laatikainen määräyksen perustaa Erillinen rajajääkäripataljoona entisen Rajavartiosto 3:n rajakomppanioista. Tehtävän hoitaakseen sai everstiluutnantti Yrjö Sora ja rajajääkäripataljoona alistettiin 2. divisioonalle. Pataljoonan esikunta koostettiin II armeijakunnan eri joukko-osastoista ja majoitettiin Parikkalan suojeluskunnan taloon. Jääkärijoukkueen johtajaksi määrättiin luutnannti Ruuska 13. Rajakomppaniasta. Erik Heinrichs
Heinrichs astui Suomen Valkoisen Armeijan palvelukseen Saksassa 11. helmikuuta 1918 vannottuaan lippuvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen. Hänet ylennettiin majuriksi, virkaiältään hän oli silloisista jääkärimajureista 11. vanhin. Takaisin Suomeen Heinrichs saapui jääkäreiden Vaasaan tulleen pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Vaasasta hänet määrättiin perustamaan 7. jääkäripataljoona, joka tuli kuulumaan 3. jääkärirykmenttiin. 9. jääkäripataljoona
9. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 2. jääkäriprikaatin 4. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkärimajuri Harald Öhquist (Öhquist perusti ja järjesti pataljoonan). Pataljoona muodostettiin rintamalle lähdettäessä 7. ja 8. jääkäripataljoonan miehistä. 2. jääkärirykmentti
Sisällissodan päätyttyä muodostettuun 2. divisioonaan liitetty rykmentti oli Ollilassa Karjalan kannaksella rajavartiotehtävissä. Sen nimi muutettiin kesäkuun alussa 1918 Jääkärirykmentti N:o 2:ksi ja edelleen 23. elokuuta 1918 annetulla määräyksellä Porin Jalkaväkirykmentti N:o 2:ksi.. Rykmentti siirrettiin maaliskuussa 1919 1. divisioonasta 3. divisioonaan ja sen nimeksi vaihdettiin Savon jääkärirykmentti. Rykmentin esikunta sekä I ja III pataljoona olivat Kouvolassa ja II pataljoona Korialla. Rykmentin II pataljoonan 4. komppania oli sijoitettuna Kuopioon. Rykmentti siirrettiin 2. divisioonaan vuonna 1921. Rykmentin nimi vaihdettiin kesäkuun alussa 1927 Savon prikaatiksi ja pataljoonat nimettiin syyskuussa 1930 Savon (Viipuri), Käkisalmen (Käkisalmi) ja Vuoksen jääkäripataljoonaksi (Sakkola).. 5. jääkäripataljoona
5. jääkäripataljoona eli Kuopion jääkärit oli valkoisten itäarmeijan 2. jääkäriprikaatin 3. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajina olivat sen perustaja ja kokoaja jääkärimajuri Hugo Österman (siirtyi 11. huhtikuuta 5. jääkärirykmentin komentajaksi), 15. huhtikuuta 1918 alkaen jääkärikapteeni Leonard Grandell (haavoittui 29. huhtikuuta), jääkärikapteeni Hjalmar Strömberg myöh. Siilasvuo (29. huhtikuuta alkaen). Hämeen panssaripataljoona
Vuonna 1957 tapahtui nimimuutoksia, jolloin pataljoona sai nimeksi Hämeen Jääkäripataljoona. 
Polkupyörät jäivät pois käytöstä sodan ajan pääliikuntavälineenä 1970-luvulla kun vuonna 1971 pataljoonaan perustettiin kuljetuspanssarivaunuosasto. Kalustoksi tuli neuvostoliittolaisvalmisteiset BTR-60 -kuljetuspanssarivaunut. Osasto sijoitettiin Parolannummelle pataljoonan ensimmäisenä osana. 1.12.1974 pataljoonan pääosat siirtyivät Linnan kasarmeilta Parolannummelle. Kranaatinheitinkomppania siirtyi pataljoonan viimeisenä osana Hämeenlinnasta Parolannummelle vuonna 1984. 
1.7.1996 pataljoona luovutti 2.Panssarijääkärikomppanian Panssarivaunupataljoonalle ja sai tilalle 2.Panssarivaunukomppanian, jolloin Hämeen Jääkäripataljoona ja Panssarivaunupataljoona olivat joukkoyksiköiden organisaatiolta samankaltaisia.
Vuonna 1985 Hämeen Jääkäripataljoona muuttui joukkoyksiköksi ja sen itsenäinen joukko-osastoaika päättyi kestettyään noin 50 vuotta.
Vuonna 2003 pataljoona yhdistettiin Panssarivaunupataljoonan kanssa. Hämeen Panssaripataljoonan aika alkoi. Panssarivaunupataljoonan aikaisia komentajia (1993-95) ovat entinen
Puolustusvoimain komentaja Ari Puheloinen ja majuri, myöhemmin eversti Eero Eräsaari (1961-1965). Suomen polkupyöräpataljoona 2
Pataljoona siirrettiin lokakuussa 1928 Valkjärvelle uusiin kasarmeihin. Pataljoonan viestiosasto, josta oli muodostettu viestikomppania, vastaanotti ensimmäiset alokkaansa kesäkuussa 1929. Pataljoonaan perustettiin kranaatinheittäjäosasto vuoden 1933 lopulla. Siihen kuului perustettaessa johtaja luutnantti Gunnar Väinö Svanström, kaksi aliupseeria ja kuusi varusmiestä. Osastosta muodostettiin 1937 tykkikomppania, jonka varustuksena oli vasta vastaanotetut kaksi panssarintorjuntatykkiä. Pataljoonan 4. komppania lakkautettiin 1. maaliskuuta 1934. 132. panssaridivisioona Ariete
Italian 2. panssariprikaati perustettiin huhtikuussa 1937. Divisioona perustettiin 1. helmikuuta 1939 Veronassa laajentamalla 2. panssariprikaati () divisioonaksi ensimmäisenä komentajanaan kenraali Di Simone. Perustettaessa divisioonaan kuuluivat 132. panssarirykmentti, 8. bersaglieri-rykmentti ja 132. tykistörykmentti. Yhtymä muodosti 131. panssaridivisioona Centauron kanssa panssariarmeijakunnan, joka otti osaa Pojoen laaksossa pidettyyn sotaharjoitukseen 1930-luvun lopulla. Emil Rauta
Rauta työskenteli räätälinä ja merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 16. lokakuuta 1915. Myöhemmin hän kumminkin pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aajoella. 15. jääkäripataljoona
Pataljoona muodostettiin aluksi Kenttälennätinpataljoonaksi ja käsitti kolme komppaniaa, jotka muodostettiin 5. maaliskuuta 1918 Mikkelissä. Sen 1. komppania toimi Vaasassa, 2. komppania Pietarsaaressa ja 3. komppania Savonlinnassa. Jääkäripataljoona 7
Jääkäripataljoona 7 (JP 7) on jatkosotaan kesäkuussa 1941 perustettu pataljoona. Pataljoona oli osa Ryhmä Oinoseen kuulunutta 2. Jääkäriprikaatia (2.JPr). 2. jääkärirykmentti
2. jääkärirykmentti oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Rykmentti koottiin Vaasassa. Komentajina toimivat jääkärimajuri Gabriel von Bonsdorff. Toinen sortokausi
Ensimmäisen sortokauden aikana merkittävässä roolissa olleen ﻿myöntyväisyyssuuntauksen kannattajat menettivät toisen sortokauden kuluessa uskonsa myöntyväisyyden hyödyllisyyteen ja lähentyivät passiivisen vastarinnan kannattajia. Toisen sortokauden loppuvaiheiden aikana Suomessa syntyi sotilaalliseen vastarintaan valmistautunut jääkäriliike. Ensimmäinen maailmansota esti "﻿suureksi venäläistämisohjelmaksi" nimetyn ohjelman toteuttamisen. Toinen sortokausi päättyi Pietarissa maaliskuussa 1917 tapahtuneeseen helmikuun vallankumoukseen, jonka jälkeen Venäjän uudet vallanpitäjät palauttivat Suomen autonomian vuotta 1899 edeltäneessä laajuudessaan. 6. jääkärirykmentti
Rykmentti perustettiin maaliskuussa 1918 Savon asevelvollisista ja se osallistui huhtikuussa Karjalan kannaksen taisteluihin osana 3. jääkäriprikaatia. Viipurin valtauksen jälkeen rykmentti siirrettiin koottavaksi Säiniölle. Toukokuun puoleen väliin mennessä pääosa asevelvollisista oli kotiutettu ja supistetuneesta rykmentistä muodostettiin 8. kesäkuuta 1918 Jääkäripataljoona N:o 6. Pataljoona siirrettiin Lahteen, jossa joukko-osasto 30. heinäkuuta 1918 uudelleen nimettiin Jääkäripataljoona N:o 3:ksi. 4. jääkäripataljoona
Päällikkö: jääkärikapteeni Eino Koskimies (haavoittui 28. maaliskuuta 1918), jääkäriluutnantti Johannes Väisänen (28. maaliskuuta 1918 alkaen, siirrettiin joukkueenjohtajaksi 14. huhtikuuta 1918 12. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan), jääkärikapteeni Alexander Mellblom (12. huhtikuuta alkaen). Komppania koottiin Vaasassa, jääkärivänrikki Ejwind Ahonius (ajalla 3. huhtikuuta – 12. huhtikuuta 1918). 1. jääkäriprikaati (jatkosota)
Panssaripataljoonasta tuli maaliskuussa 1942 muodostetun panssariprikaatin I pataljoona ja osasto Laguksesta tuli kesäkuussa Panssaridivisioona, johon jääkäriprikaati kuului. Prikaati siirrettiin kesäkuussa 1943 etulinjaan Syvärin rintaman länsiosaan. Albert Puroma
Puroma jatkoi palvelustaan Tampereella sisällissodan jälkeen 4. Jääkärirykmentistä supistamalla muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, joka nimettiin 2. Jääkäripataljoonaksi, Pohjolan jääkäripataljoonaksi ja edelleen Kajaanin sissipataljoonaksi. Hänet määrättiin 20. marraskuuta 1918 alkaen 1. komppanian päälliköksi, josta hänet siirrettiin edelleen 2. tammikuuta 1922 alkaen Jääkäriprikaatin aliupseerikoulunjohtajaksi Laihian Hulmille. 1. jääkäripataljoona
1. jääkäripataljoona eli Pohjois-Pohjanmaan jääkärit oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 1. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkärimajuri Gustaf Taucher, ja pataljoonan 1., 2. ja 4. komppania muodostettiin Oulussa ja 3. komppania Torniossa. 6. jääkäripataljoona
6. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 2. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajina olivat jääkärikapteeni Per Wilhelm Zilliacus (pataljoona oli hänen perustamansa, haavoittui 3. huhtikuuta Tampereella ja siirrettiin Päämajaan sotatoimienosastolle), jääkärikapteeni Viktor Alonzo Sundman (3. huhtikuuta alkaen). Rannikkojääkäripataljoona
Suomen käymät viime sodat osoittivat saaristo- ja rannikko-olosuhteisiin tottuneiden taistelijoiden tarpeen. Jatkosodan kiivaimmat rannikkotaistelut käytiin kesällä 1944 Viipurinlahdella. Näistä nimettiin 1.- 5.7.1944 käydyt Teikarin taistelut Rannikkojääkäripataljoonan perinnetaisteluiksi ja heinäkuun 5. päivä joukko-osaston vuosipäiväksi. Suomenlahden alueen sotatapahtumista saatuja kokemuksia ryhdyttiin soveltamaan koulutukseen siten, että vuonna 1952 perustettiin RT 1:een Rannikkopataljoona. Se toimi aluksi Suomenlinnassa ja Espoon edustalla Miessaaressa. Itsenäinen Rannikkojääkäripataljoona perustettiin vuonna 1960 Neuvostoliiton palauttamalle Porkkalan vuokra-alueelle Upinniemeen, jossa se toimi vuoteen 1989. 2. jääkäripataljoona
Maaliskuun lopulla 1. jääkärirykmentti oli ylipäällikön reservinä Kangasalla, ja rykmentin 1. ja 2. pataljoona saivat 31. maaliskuuta 1918 käskyn marssia Lempäälään. Pataljoonien noin 800 miestä olivat perillä Lempäälässä 31. maaliskuuta 1918 kello 21 illalla. Rykmentti oli kutsuntojen kautta muodostettu, ja miehillä oli vain 2,5 viikon koulutus takanaan eikä lainkaan taistelukokemusta. Rykmentin kaikki komppanianpäälliköt ja upseerit sekä jokaisessa komppaniassa aliupseereista kymmenkunta olivat jääkäreitä. Jokaisessa komppaniassa oli siten toistakymmentä jääkäriä. Lempäälä oli heille kaikille, myös jääkäreille, heidän ensimmäinen taistelukosketuksensa punakaartin kanssa. Tampereen Rykmentti
Juuri ennen ylimääräisiä harjoituksia Tampereen rykmentti perusti suojajoukoksi 6. lokakuuta 1939 I divisioonan 1. prikaatin II pataljoonan, joka lähti 7. lokakuuta Lahden hiihtostadionilta junalla Karjalankannakselle Valkjärvelle. II/1./I lakkautettiin talvisodan jälkeen Moskovan rauhan aikana 25. heinäkuuta 1940. Henkikaartin jääkärirykmentti
Joukko-osasto perustettiin vuonna 1796 pataljoonana, joka muodostettiin Hatsinan jääkärikomppaniasta sekä Semjonovin ja Izmalovon kaartinrykmenttien jääkärijoukoista. Vuonna 1806 siitä tehtiin rykmentti. Se osallistui historiansa aikana Napoleonin sotiin, Venäjän-Turkin sotaan (1828-1829), Puolan kansannousun (1830-1831) kukistamiseen, Turkin sotaan (1877-1878) ja ensimmäiseen maailmansotaan. Kaartin jääkärirykmentti
Talvisodan jälkeisenä välirauhan aikana perustettiin 9. prikaati, joka palveli jatkosodassa nimellä Jalkaväkirykmentti 9. Rykmentti nimettiin 4. joulukuuta 1944 Jalkaväkirykmentti 5:ksi ja edelleen supistusten jälkeen 5. toukokuuta 1948 Jääkäripataljoona/Jalkaväkirykmentti 5:ksi. 1. joulukuuta 1952 pataljoona nimettiin Jääkäripataljoona 2:ksi ja edelleen 1. tammikuuta 1957 Uudenmaan Jääkäripataljoonaksi. Sen komentajana toimi 1960-luvulla jonkin aikaa everstiluutnantti Eero Multanen ja välillä 1966-1967 Pentti Multanen. Hämeen jääkäripataljoona
Hämeen Jääkäripataljoona on entinen joukko-osasto, jonka perinteet yltävät aina vuoden 1918 maaliskuuhun, jolloin Vapaussodan jääkärijoukkojen perustaminen alkoi. Hämeen Jääkäripataljoona lakkasi olemasta itsenäisenä joukko-osastona 1. tammikuuta 2003 jolloin se ja Panssarivaunupataljoona yhdistettiin Hämeen Panssaripataljoonaksi. Jääkäriliike
Suostumus asiaan saatiin maaliskuussa 1916 ja liikekannallepanokäsky annettiin 3. toukokuuta 1916. Harjoitusjoukon rintamakelpoiseksi arvioitu osa nimitettiin Kuninkaalliseksi jääkäripataljoona 27:ksi (Königlich Preussisches Jägerbataillon Nr. 27). Koulutukseen vielä jäävä täydennysosa sai harjoitusjoukon vanhan nimen Ausbildungstruppe Lockstedt. Kainuun prikaati
Kainuun jääkäripataljoonaan kuuluu kolme jääkärikomppaniaa (1JK, 2JK ja 3JK) ja Valmiusyksikkö. Pataljoona kouluttaa johtajia jalkaväkijoukkoihin ja taistelijoita vaativiin Pohjois-Suomen olosuhteisiin. Pataljoonaan kuuluvat myös lentotiedusteluosasto ja lumilajien huippu-urheilijoiden yksikkö. Pataljoona viettää perinnepäivänään 13. syyskuuta 1941 pidetyn Rukajärven valtausparaatin päivää ja sen perinnemarssina on Jean Sibeliuksen Jääkärimarssi. Rannikkojääkäripataljoona
Rannikkojääkäripataljoona (RannJP) oli Suomen puolustusvoimien rannikkojääkärikoulutukseen erikoistunut maavoimien joukko-osasto, joka toimi Porkkalan varuskunnassa Upinniemessä () vuosina 1960-1989. Suomen tasavallan presidentti myönsi 19. syyskuuta 1980 rannikkojääkäreille tummanvihreän, kullanvärisellä merikotkamerkillä varustetun baretin käyttöoikeuden merijalkäväen erikoiskoulutusta osoittamaan. Tuolloin Suomen puolustusvoimissa barettia saivat käyttää vain laskuvarjojääkärit ja rannikkojääkärit. Punajääkärit
Syyskuussa 1917 joukko työläisjääkäreitä perusti "Työläisjääkärien toimeenpanevan komitean". Perustavassa kokouksessa 9. syyskuuta olivat paikalla jääkärit Heikki Repo, Artturi Kästämä, Antti Sefanias Hautamäki, Lauri Vilhelm Niiranen, Fredrik Aleksander Poltto ja kolme Hilfsgruppenführeriä: "Juho Kemppainen", Viljo Johannes Syväjärvi ja Johannes Tamminen. Kokouksen koollekutsujaa ei tiedetä. Puheenjohtajana toimi Repo. Kokouksessa tehtiin periaatepäätös palata Suomeen muiden jääkärien mukana ja tehdä siellä päätös oman puolen valinnasta mahdollisessa konfliktissa. Volter Asplund
Asplund liittyi yliopisto-opiskelijana vuonna 1915 jääkäriliikkeeseen, joka pyrki saaman sotilaskoulutusta Suomen irrottamiseksi Venäjästä. Ensimmäinen jääkärien ryhmä, Pfadfinderit, aloitti 25. helmikuuta 1915 Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille Asplund ilmoittautui 55 muun miehen kanssa. Volter Asplund sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917. Frits Emil Volter Asplund otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksen jälkeen hän suoritti Kovnossa järjestetyn konekivääriasemestarikurssin vuonna 1917. Luettelo jääkäreistä P
Sisällissodan jälkeen Puskala palveli 22. toukokuuta 1918 alkaen Kaartin jääkäripataljoonassa, josta hänet siirrettiin 12. heinäkuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonaan. Takaisin Kaartin jääkäripataljoonaan hän palasi marraskuussa 1918. Seuraavaksi hänet siirrettiin 17. tammikuuta 1919 Porin jalkaväkirykmentti 2:een, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti. Puskala erosi armeijan palveluksesta 1. lokakuuta 1920 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen, jossa hänet sijoitettiin aluksi paikallispäälliköksi Ikaalisten suojeluskuntaan. Ikaalisista hän siirtyi 15. marraskuuta 1921 paikallispäälliköksi Soinin suojeluskuntaan, osta hänet siirrettiin 15. elokuuta 1922 samaiseen tehtävään Peräseinäjoen suojeluskuntaan. Puskala erosi suojeluskunnasta ja astui Rajavartiolaitoksen palvelukseen 7. toukokuuta 1923 ja hänet sijoitettiin Lapin rajavartiostoon, josta hän kuitenkin erosi jo 31. joulukuuta 1923, jonka jälkeen hän astui armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin 1. kesäkuuta 1924 alkaen Suomenlinnan paikalliskomppaniaan, josta hänet siirrettiin 1. maaliskuuta 1925 alkaen Tampereen rykmenttiin. Toistamiseen hän erosi armeijan palveluksesta 16. joulukuuta 1926 ja työskenteli sen jälkeen työmiehenä. Hämeen jääkäripataljoona
Tuuloksenjoen läpimurron jälkeen JP4 ja panssarimiesten yhteistoiminta jatkui useissa taisteluissa mm. Aunuksessa, Syvärillä, Karhumäessä ja Poventsassa Siirryttäessä vuoteen 1942 JP 4 osallistui tammikuun alussa Poventsan puolustustaisteluihin. Huhtikuun puolivälin jälkeen JP 4 siirtyi etelään 3.Ps.K:n kanssa Syvärin itäpuolelle osallistuen Shemenskin-Pertjärven taisteluihin. 
Kesällä 1942 perustettiin Panssaridivisioona, johon myös JP 4 kuului osana Jääkäriprikaatia.
Vuonna 1944 Kannaksella JP 4 osallistui kesän torjuntataisteluihin mm. seuraavissa paikoissa: Polviselän taistelu 11.6., Kuuterselän taistelu 14.-15.6., Rokkalanjoen taistelu 18.-19.6, Talin-Ihantalan suurtaistelu 25.-29.6. sekä Vuosalmen taistelut 10.-20.7.
Lapin sotaan JP 4 osallistui Panssaridivisioonan mukana. Pataljoona eteni Kaamaseen ja saavutti Utsjoella rajan 20.11. Pohjan prikaati
Pohjan prikaati (PohPr) oli vuosina 1957–1998 toiminut, Ouluun sijoitettu Suomen puolustusvoimien joukko-osasto. Joukko-osasto syntyi, kun 1. Prikaati sai 1. tammikuuta 1957 maakunnallisen nimen. Vuonna 1959 prikaatiin kuulunut patteristo eriytettiin omaksi Pohjanmaan Tykistörykmentin II patteristoksi. Joukkoyksikkö oli sijoitettuna Oulun kasarmialueelle, kunnes se muutti vaiheittain Oulun Hiukkavaaraan 1960-luvun alussa. Jääkäritykistörykmentti
Yksikkö vaalii Jääkäripataljoona 27:ään 17. maaliskuuta 1916 perustetun haupitsijaoksen perinteitä ja sen kunniamarssi on Jääkärimarssi. Rykmentti tunnettiin aikaisemmin nimellä Jääkäripatteristo (JPsto), jonka komentajana toimi 60-luvulla mm. everstiluutnantti Lauri Relander, myöhemmin Ilkka Ranta. Jääkäriliike
Lockstedtin harjoitusjoukko perustettiin virallisesti 2. syyskuuta 1915. Aluksi käytettävissä olivat vain alkuperäiset pfadfinderit, nyt lukumäärältään 143. Heistä ylennettiin 6 joukkueenjohtajaa (Zugführer), 30 ryhmänjohtajaa (Gruppenführer) ja niin ikään 30 ryhmän varajohtajaa (Hilfsgruppenführer). Jääkärilehto
Jääkärilehto on jääkäriliikkeen ja Jääkäripataljoona 27:n ensimmäisten kahdensadan vapaaehtoisen muistoksi istutettu, kahdestasadasta tammesta koostuva puisto Paimionjoen vesireitin varrella Hirsjärven itäpäässä lähellä Viikin siltaa Palikaisten Österkullassa Somerniemellä Somerolla. Aloitteen puiston perustamisesta teki vuonna 1954 jääkärieversti Eric Schauman. Puistoa ympäröivän aidan portissa on Jääkärimerkki. Jaakko Kokkila
Kokkila palveli sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina ja komppanianvääpelinä edelleen 2. Jääkärirykmentissä, (tunnettiin myöhemmin nimillä Jääkärirykmentti 2, Porin jalkaväkirykmentti 2 ja Savon jääkärirykmentti. Rykmentissä hänet määrättiin 26. marraskuuta 1926 alkaen nuoremmaksi upseeriksi 2. konekiväärikomppaniaan ja 15. joulukuuta 1928 alkaen viestiupseeriksi II pataljoonaan. Hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1934 alkaen Polkupyöräpataljoona 2:een viestiosaston nuoremmaksi upseeriksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin 11. syyskuuta 1935 alkaen apulaisupseeriksi Jyväskylän sotilaspiirin esikuntaan ja 15. toukokuuta 1937 alkaen samanlaiseen toimeen Ylivieskan sotilaspiiriin.