Kuka näytteli naispääosaa elokuvassa Vaimoke?
Tauno Palo
Elokuvan suosion myötä tähtipari Palo ja Ikonen palkattiin seuraavan vuoden talvena kuvattuun romanttiseen komediaan "Vaimoke" (1936). Kuvauksissa oli mukana myös sankariparin kiusanhenkeä esittävä Tauno Palon vaimo Sylvi Palo. Elokuva sai sekä yleisön että kriitikoiden kehut. Menestykselle haluttiin välittömästi jatkoa ja niinpä "Miehekettä" (1936) alettiin kuvata jo loppukesästä. Ikonen olisi halunnut siirtää kuvausten alkamista muutamalla viikolla eteenpäin, koska hän oli lähdössä Kansallisteatterin näyttelijöiden kanssa Moskovaan. Vaala ei suostunut vaan valitsi uuden elokuvan pääosaan amerikansuomalaisen Tuulikki Paanasen. Palolla ei ole "Vaimokkeessa" juuri repliikkejä, joten hänen kohdallaan huumori on vähäeleistä. Vastaavasti "Miehekkeessä" hänen roolinsa on aktiivinen johdattelija. Vaimoke
Vaimoke on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen romanttinen komedia vuodelta 1936. Elokuva perustuu Hilja Valtosen saman nimiseen romaaniin, ja se on ensimmäinen Valtosen romaanien filmatisointi. "Vaimoke" on Ansa Ikosen ensimmäinen pääosaelokuva, ja se teki hänestä tähden. Ensi-iltavuonnaan se oli suosituimpia suomalaisia elokuvia. Vaimoke
"Vaimoke" on varhaisin Valtosen tuotantoon perustuva elokuva. Lisäksi se on ensimmäinen elokuva, johon Bergström sävelsi musiikin. Valtoselta ilmestyi vuonna 1933 saman niminen kirjeromaani. Se koostuu 27 kirjeestä, jotka Kirsti Leivo lähettää sisarelleen Eevalle New Yorkiin vuosina 1932 ja 1933. "Vaimokkeen" kuvauskäsikirjoituksesta vastasi toimittaja Tauno Tattari, joka siirsi tapahtumat talveen. Ikoselle maksettiin Kirstin osasta vain 5 000 markkaa. Hänellä oli elokuvassa yksitoista roolipukua. Kuopion ulkokuvista osa epäonnistui, ja ne oli korvattava studio-otoksilla. Kohtauksessa, jossa Kirsti laskettelee alas Puijon rinnettä, turvauduttiin sijaisnäyttelijään. "Vaimoke" oli taloudellinen menestys, sen yleisösuosio oli vuoden 1936 paras Suomessa. Valentin Vaala
Siinä missä "Kaikki rakastavat" oli osittain puutteellinen Vaala-komedia, hänen seuraava elokuvansa, Hilja Valtosen romaaniin perustuva "Vaimoke" (1936), osoittautui täysosumaksi. Se kertoi Tauno Palon esittämästä agronomista, joka vedonlyönnin johdosta päättää ottaa vaimokseen seuraavan vastaan tulevan naisen. Palon mielitiettyä elokuvassa esitti jälleen Ansa Ikonen. Elokuva oli yleisömenestys, ja Vaala ohjasi elokuvalle epäsuoran jatko-osan "Mieheke" (1936). Elokuvat edustivat amerikkalaista screwball-komediaa, jossa romanttiseen komediaan oli lisätty farssimaisia piirteitä. Ansa Ikonen
Aili Ansa Inkeri Ikonen (vuodesta 1939 Ikonen-Rinne; ) oli suomalainen elokuva- ja teatterinäyttelijä sekä yksi suomalaisen elokuvan kulta-ajan valovoimaisimpia tähtiä. Ikosen päätyö oli teatterissa, mutta hänet tunnetaan ennen kaikkea elokuvarooleistaan. Hänellä oli pääosa tai merkittävä sivuosa 40 elokuvassa vuosina 1935–1961. Suomen Kansallisteatteriin hän oli kiinnitetty 1935–1978.
Naisen orja
Naisen orja ("Of Human Bondage") on vuonna 1934 ensi-iltansa saanut draamaelokuva. Elokuvan ohjasi John Cromwell ja tuotti Pandro S. Berman. Elokuvan päärooleissa esiintyivät Leslie Howard, Bette Davis ja Frances Dee. Elokuva oli Davisin läpimurtorooli, josta tuli ensimmäinen hänen yhdestätoista Oscar-ehdokkuudestaan. Elokuva perustuu vuonna 1915 ilmestyneeseen romaaniin, jonka kirjoitti W. Somerset Maugham. Elokuva uudelleenfilmatisoitiin vuosina 1946 ja 1964. Elokuvan tuotantoyhtiönä oli RKO Pictures. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 28. kesäkuuta 1934 ja Suomessa 15. maaliskuuta 1936. Vaimoni Jörgen
Vaimoni Jörgen ("En kort en lang") on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut Hella Joofin ohjaama tanskalais-saksalainen komediaelokuva. Annie Wilkes
Annie Wilkes on kuvitteellinen hahmo Stephen Kingin romaanissa "Piina" ja siihen perustuvassa samannimisessä elokuvassa, jossa häntä esittää Kathy Bates. American Film Institute listasi hänet elokuvahistorian 17. suurimmaksi elokuvaviholliseksi sarjassa "" ja Kathy Bates voitti Parhaan naispääosan Oscar-palkinnon roolistaan Wilkesinä. Pihla Viitala
Yksi Viitalan merkittävimmistä rooleista oli naispääosa Aku Louhimiehen Suomen sisällissodasta kertovassa elokuvassa "Käsky" (2008). Viitala oli naispääosassa myös televisioelokuvassa "Sanaton sopimus" ja televisiosarjassa "Lemmenleikit". Viitala näytteli myös tammikuussa 2009 ensi-iltansa saaneessa "Rööperissä". Vuonna 2009 European Film Promotionin tuomaristo palkitsi Viitalan Shooting Stars -palkinnolla. Keväällä 2011 ensi-iltansa sai lyhytelokuva "Elma ja Liisa", jonka Viitala on ohjannut ja käsikirjoittanut ystävänsä, näyttelijäkollegansa Pamela Tolan kanssa. Parivaljakko myös näyttelee elokuvassa pääosia. Pamela Anderson
Andersonia, jonka tavaramerkki Baywatchissa oli hidastettu juoksu hiekkarannalla kirkkaanpunaisessa uimapuvussa, kutsuttiin 1990-luvun suurimmaksi seksisymboliksi. Hän oli myös ensimmäisiä naistähtiä, joka sai kuuluisuutta silikonirintojensa ansiosta. Baywatchin menestyksen jälkeen Anderson näytteli pääosaa elokuvassa "Barb Wire" (1996), jonka tarkoitus oli avata hänelle tie elokuvatähdeksi, mutta joka menestyi huonosti. Kaksi vuotta sen jälkeen hän sai pääosan Vallery Ironsin roolissa sarjassa "V.I.P.", jota jatkettiin vuoteen 2002. Varjokissa
Elokuvissa Varjokissaa on näytellyt yhteensä kolme näyttelijää. Ensimmäisessä elokuvassa häntä esittää Sumela Kay, elokuvassa "X-Men 2" Katie Stuart, sekä elokuvissa "" ja "" Ellen Page. Hulda Keskinen
Keskisen näyttämötaiteellisia tehtäviä olivat muun muassa Raimunda (kappaleessa "Väärä rakkaus"), Pohjolan emäntä ("Kullervo") ja Maiju ("Viisas neitsyt"). Hänellä oli myös useita operettitehtäviä. Vuonna 1935 Keskinen näytteli rouva Lampaanpäätä Valentin Vaalan elokuvassa "Kun isä tahtoo...". Lisäksi hänellä oli pieniä sivurooleja kahdeksassa muussa elokuvassa vuosina 1934–1944. Jennifer Tilly
Tilly näytteli toista naispääosaa Wachowskin veljeksien neo-noir-tyylisessä trillerielokuvassa "Bound" (1996), joka kertoo Violetin (Tilly) ja Corkyn (Gina Gershon) lesbosuhteesta, ja heidän suunnitelmastaan varastaa mafialle kuuluvat kaksi miljoonaa dollaria. "Bound" oli vuoden 1996 puhutuimpia elokuvia. Elokuvassa Tillyn ja Gershonin keskinäistä seksikohtausta on sanottu kaikkien aikojen kuumimmaksi. Tilly oli roolisuorituksestaan ehdokkaana Saturn-palkinnon ja MTV Movie Awardin saajaksi vuonna 1997. Tilly voitti Portugalissa Fantasporton International Fantasy -palkinnon.
"Boundin" jälkeen Tilly näytteli elokuvissa "American Strays – kohtalon matkassa" (1996), Samantha Colea Jim Carreyn menestystä saaneessa komediaelokuvassa "Valehtelija, valehtelija" (1997), "Uusi ura takaa-ajettuna" (1997) ja "Tuo tyttö on minun" (1998). Samantha Colen roolista Tilly sai Blockbuster Entertainment -palkintoehdokkuuden vuonna 1998. Tilly on saanut myös suosiota ääninäyteltyään tappajanukke Tiffany Ray'ta "Tappajanukke Chucky" -elokuvasarjan neljännessä osassa "Chuckyn morsian" (1998) ja rouva Camille Stouta elokuvassa "Stuart Little – pieni suuri hiiri" (1999). "Chuckyn morsian" -elokuvasta Tilly sai Fantafestivalin (Italia) paras naispääosa -palkinnon vuonna 2000. Lisäksi hän oli ehdokkaana parhaan naispääosan Saturn-palkintoon vuonna 1999. Vuonna 1999 Tilly lainasi ääntään Piloffille animaatioelokuvaan "Bartok Suurenmoinen", ja alkoi samana vuonna ääninäytellä piirrossarjassa "Family Guy" Bonnie Swanson -nimistä hahmoa, joka on Griffinien perheen naapuri. Ellen Widmann
Widmannin kansainvälisesti tunnetuin elokuvatyö lienee rouva Beckmannin rooli Fritz Langin elokuvassa "M – kaupunki etsii murhaajaa" (1931). Hän päätti valkokangasuransa Ruotsissa Olle Hellbomin ohjaamassa lastenelokuvassa "Vaahteramäen Eemeli" (1971), jossa hän näyttelee vaivaistentalossa asuvaa, muita asukkeja voimakkaasti käskyttävää vanhusta. Widmannin roolityö sisällytettiin myös vuonna 1975 esitettyyn samannimiseen 13-osaiseen televisiosarjaan. Lumotut
Lumotut () on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen jännityselokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Sofia Coppola. Se perustuu Thomas P. Cullinanin samannimiseen romaaniin, jonka edellinen filmatisointi "Korpraali McB" valmistui vuonna 1971. Elokuvan pääosia esittävät Colin Farrell, Nicole Kidman, Kirsten Dunst ja Elle Fanning. Elokuva sijoittuu Yhdysvaltain sisällissotaan tyttöjen sisäoppilaitokseen, jonka asukkaat tarjoavat suojan haavoittuneelle vihollissotilaalle. Aino Mantsas
Mantsas aloitti näyttelijänuransa Kuopion ja Lahden teattereissa, joista hän siirtyi Helsingin Kansanteatteriin. Kansanteatterissa Mantsaksen suuriin rooleihin kuului muun muassa nimiosa Jean-Paul Sartren näytelmässä "Kunniallinen portto" syksyllä 1948. Hänen teatteriuransa kääntyi laskuun Glory Leppäsen johtajakaudella. Naiset riitaantuivat heti Leppäsen aloitettua johtajantyönsä. Mantsas sai ainoastaan pieniä rooleja ja lopulta sanoi itsensä irti. 1950-luvun puolessa välissä hän oli kiinnitettynä Porin Teatteriin, jonka johtajana Matti Kassila tuolloin toimi. Porissa Mantsas näytteli muun muassa nimiosan Jean Anouilh’n näytelmässä "Antigone". Porista Mantsas palasi melko pian puolisonsa mukana Helsinkiin. Mantsas näytteli kaikkiaan yhdeksässä elokuvassa, tunnetuimpia lienevät hänen roolinsa kolmessa mustavalkoisessa "Komisario Palmu" -elokuvassa 1960-luvun alussa. Mantsaksen elokuvatöihin kuuluvat niin ikään sivuosat Kassilan ohjaamissa klassikkoelokuvissa "Radio tekee murron", "Hilmanpäivät" sekä "Syntipukki". Hän suunnitteli myös puvustuksia ja lavastuksia muutamiin elokuviin. Vaimoni on etsivä
Vaimoni on etsivä () on Alexander Hallin ohjaama yhdysvaltalainen komediallinen mysteerielokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1938. Komedian pääosissa ovat Joan Blondell, Melvyn Douglas ja Mary Astor. Sivurooleissa ovat muun muassa Frances Drake ja Jerome Cowan. Evan Rachel Wood
Woodin ensimmäinen pääosarooli elokuvassa oli Harriet Frankovitzin osa vuonna 1998 ilmestyneessä pienen budjetin draamaelokuvassa "Tunneli Kiinaan" ("Digging to China"), jonka muissa päärooleissa esiintyivät Kevin Bacon ja Mary Stuart Masterson. Vuosina 1998–1999 hän esitti Chloe Watersin roolia televisiosarjassa "Pimeyden sydän" ("Profiler") ja vuosina 1999–2002 hänellä oli vakituinen rooli Jessie Sammlerina, Billy Campbellin esittämän Rick Sammlerin tyttärenä, draamasarjassa "Vielä kerran" ("Once and Again"). Vuonna 2001 hänellä oli pääosarooli elokuvassa "Pikku salaisuuksia" ("Little Secrets"). Vaimoni on etsivä
"Vaimoni on etsivä" perustuu Wilson Collisonin novelliin, josta Gladys Lehman laati käsikirjoituksen. "Vaimoni on etsivä" sai ensi-iltansa kotimaassaan 20. huhtikuuta 1938. Suomen ensi-ilta oli 28. huhtikuuta 1940. Columbia Pictures -studio tuotti elokuvan. Elokuva sai jatko-osan "There's That Woman Again", joka ilmestyi seuraavana vuonna 1939. Blondell ei uusinut rooliaan, joka meni Virginia Brucelle. Douglas jatkoi roolissaan. Vaimoke
Joulun jälkeen Kirsti saa neiti Pietarisesta tarpeekseen ja antaa tälle potkut. Tanu saa tällä välin Kirstin nimissä lähetetyn kutsun saapua juhlimaan. Saavuttuaan Latvojen taloon hän tapaa Kirstin juhlimassa yksinään. Kirsti paljastaa Tanulle, että hän tekaisi kutsun, jotta voisi tehdä Eskon mustasukkaiseksi. Tosiasiassa kutsun takana on neiti Pietarinen. Esko on juuri saapunut kotiin, ja kuulee lopun Kirstin ja Tanun keskustelusta. Seuraa pieni kolmiodraama. Esko uhkaa ajaa Tanun tiehensä, Kirsti suuttuu, Esko häipyy talosta hotelliin ja Tanukin lähtee kotiinsa. Demi Moore
Moore muutti 15-vuotiaana Los Angelesiin, jossa hän kävi Fairfax High Schoolia. Hän kuitenkin keskeytti opintonsa ja teki sopimuksen Elite Modeling Agency-mallitoimiston kanssa. Seuraavat pari vuotta Moore teki töitä mallina sekä pin-up-tyttönä Euroopassa. Hän otti myös näytelmätunteja. Vuosiksi 1981–1983 hän sai kiinnityksen saippuasarjaan "General Hospital", mistä alkoi poikia elokuvarooleja, aluksi kuitenkin vähäpätöisiä sivuosia. Hänen ensimmäinen pääroolinsa oli vuoden 1984 elokuvassa "Kohtalokas kuva", jossa hän esitti aloittelevaa laulajaa vastanäyttelijänään Jon Cryer. Hänen läpimurtoroolinsa oli vuoden 1985 "Treffit Elmossa". Vuosikymmenen lopulla Moore näytteli menestyksellisesti myös teattereissa ja sai 1987 Theater World -palkinnon roolistaan off-Broadway-näytelmässä "The Early Girl". 1990-luvun alkupuolella hän kypsyi elokuvanäyttelijänä ja teki merkittäviä ja seksikkäitä rooleja muun muassa elokuvissa "Ghost – näkymätön rakkaus", "Kunnian miehiä" ja "Verkossa". Hänen tunnettuuttaan lisäsi esiintyminen "Vanity Fair" -lehden kannessa alastomana ja viimeisillään raskaana vuonna 1991. Kuva herätti aikanaan paljon keskustelua. Eine Laine
Laine sanoitti elokuviin myös erinäisiä lauluja, joista ei ole tehty levytyksiä. Näitä ovat muun muassa ”Tyttöni pienoinen” ja ”Öitteni haave” elokuvasta "Kyökin puolella", ”Bulu Bulu Bulu” elokuvasta "Vaimoke" sekä ”Miehet varokaa” elokuvasta "Poikani pääkonsuli". Kaikkiaan hän sanoitti elokuviin parisenkymmentä kappaletta, joista kymmenen on myöhemmin levytettyjä. Alla olevassa luettelossa on puolestaan mainittu eräitä Laineen sanoittamia sävelteoksia, joista on tehty useitakin levytyksiä vuosikymmenien aikana. Viivi ja Wagner
Syyskuussa 2002 sai Turun kaupunginteatterissa ensi-iltansa Viivi ja Wagner -näytelmä. Käsikirjoituksen teki Tuomola itse, ohjauksesta vastasi Hannu Raatikainen. Päärooleissa nähtiin Minna Hämäläinen Viivinä ja Stefan Karlsson Wagnerina. Myöhemmin näytelmää on esitetty muun muassa Helsingin kaupunginteatterissa, jossa päärooleissa ovat Sari Siikander ja Risto Kaskilahti. Erik Blomberg
1950-luvun alussa Blomberg siirtyi elokuvaohjaajaksi. Yhdessä puolisonsa näyttelijä Mirjami Kuosmasen kanssa hän käsikirjoitti esikoiselokuvansa "Valkoinen peura" (1952). Blomberg toimi elokuvassa myös kuvaajana. Elokuva oli suomalaisittain harvinainen kauhuelokuva naisesta, joka intohimon herätessä muuntui miehiä tappavaksi vampyyripeuraksi. "Valkoinen peura" on ainoa suomalainen Golden Globe -palkinnon saanut elokuva. Elokuva palkittiin myös Cannesin elokuvajuhlilla. Famke Janssen
Famke Beumer Janssen (s. 5. marraskuuta 1964 Amsterdam, Alankomaat) on hollantilainen näyttelijä ja malli, joka asuu nykyisin Yhdysvalloissa. Hänen tunnetuimmat roolihahmonsa ovat Bond-tyttö Xenia Onatopp elokuvassa "007 ja kultainen silmä", Ava Moore sarjassa "Muodon vuoksi" ja supersankaritar Jean Grey elokuvissa "X-Men", "X-Men 2" ja "". Paholaisnainen
Paholaisnainen osallistui Cannesin elokuvajuhlille vuonna 1947. Vuodesta 1974 lähtien elokuva on ollut Yhdysvalloissa vapaassa levityksessä (public domain) tekijänoikeuksien haltijan unohdettua uusia tekijänoikeus 28 vuoden jälkeen julkaisusta.
Elokuvan päähenkilö, paholaisnainen, on Barbara Stanwyckin esittämä rikas perijätär, Martha Ivers, joka nuorena yritti karata ystävänsä Sam Mastersonin (Van Heflin) kanssa ja surmasi vahingossa rikkaan tätinsä. Martha valehtelee poliisille tunkeilijan murhanneen tätinsä. Kuolemaa epäilevä holhoaja pakottaa Marthan myöhemmin menemään naimisiin poikansa, syyttäjä Walter O’Neilin (Kirk Douglas) kanssa, joka näki surman, ja syyttämään viatonta miestä surmasta. Heidän avioliittonsa on kuitenkin yksipuolinen: Walter rakastaa Marthaa, mutta hän ei rakasta Walteria. Tädiltään perimiensä rahojen avulla Martha on luonut laajan liikeimperiumin. Vaimoke
Erään 2010-luvun kriitikon mukaan Vaalan ohjaustyö on innotonta, mutta "farssi sisältää kiintoisan ironisen näkemyksen avioliitosta". Toinen taas toteaa elokuvan sujuvaksi viihdekomediaksi. Tyttö Harlemista
Tyttö Harlemista (engl. "Hollow Image") on vuonna 1979 julkaistu draama/televisioelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Robert Hooks, S. Pearl Sharp, Dick Anthony Williams, Hattie Winston, Morgan Freeman, Anna Maria Horsford, Samuel E. Wright, Minnie Gentry, Laurie Chock, Ted Beniades, Lea Scott, Arthur French ja Pat McNamara. Elokuvan on ohjannut Marvin J. Chomsky. Juliska Koka
Koka työskenteli 1940-luvulla ensin kiinnitettynä Helsingin Kansanteatteriin, sen jälkeen hän esiintyi viisi vuotta suositussa Punainen Mylly -teatterissa. Hänellä oli rooli myös kolmessa suomalaisessa elokuvassa, joista tunnetuin on "Rosvo-Roope". Alan opintojen vuoksi Koka muutti 1950-luvun alussa Yhdysvaltoihin, jossa hän avioitui liikemies Robert Wollmanin kanssa ja loi uran televisiossa, kiertueilla ja omilla ravintolashow-ohjelmillaan. Hänellä oli Broadwaylla show, jossa hän esitti Edith Piafia. Hänet palkittiin esityksestä Theatre World -palkinnolla. Jo Suomessa Koka oli levyttänyt Piafin tunnetuksi tekemän kappaleen "Hymne à l'amour" ("Hymni rakkaudelle"). Hän esitti myös Kurt Weillin lauluista kokoamaansa konserttiohjelmaa. Yhdysvalloissa hän käytti taiteilijanimeä Juliette Koka. Sarah Stork
Sarah Stork (s. 6. helmikuuta 1987 Dortmund) on saksalainen näyttelijä. Hänen ensimmäinen televisiosarjaroolinsa oli "Lemmen viemää" -sarjassa, jossa hän näytteli naispääosassa ollutta Sandra Zastrowia vuosina 2009–2010. Stork on näytellyt myös lukuisissa lyhytelokuvissa. Kirsten Storms
Myöhemmin hän muutti perheineen Kaliforniaan, jossa Storms sai vierasroolin televisiosarjassa Seitsemäs taivas esitettyään Laura Cummingsia vuonna 1998 ja 2001. Samalla hän koe-esiintyi pitkäaikaiseen ja suosittuun televisiosarjaan Päivien viemää, jossa hänestä tuli viides Belle Black -hahmoa näytellyt henkilö. Ennen Stormsia roolia esitti Chelsea Butler. Sarjan myötä hän tuli tunnetuksi näyttelijänä ja sai muun muassa pääroolin Disneyn elokuvaan Zenon – Tähtitarhojen sankaritar (1999) ja sen jatko-osiin Zenon – Seikkailu jatkuu (2001), sekä (2004). Myöhemmin vuonna 2002 Storms teki ensimmäisen ääniroolinsa animaatiosarjaan Kim Possible, jossa hän ääninäytteli sarjan päähahmon Kim Possiblen pahinta kilpailijaa koulussa Bonnieta. Näyteltyään viimeisen jaksonsa Päivien viemää televisiosarjassa vuonna 2004, Storms esiintyi sarjan jälkeen muun muassa ssa yhden jakson verran ja jatkoi Kim Possiblessa Bonnien ääninäyttelemistä. Hän oli hahmon roolissa myös elokuvassa (2005). Nykyisin Storms on näytellyt vuodesta 2005 lähtien toisessa pitkäaikaisessa yhdysvaltalaisessa televisiosarjassa General Hospital, sekä vieraiĺlut muutaman kerran sarjaan perustuvassa spin-offissa General Hospital: Night Shift. Juliette Binoche
Vuonna 1996 Binoche näytteli Anthony Minghellan ohjaamassa menestyselokuvassa "Englantilainen potilas" kanadalaista hoitajaa, joka hoiti haavoittunutta muukalaista toisen maailmansodan aikana. Binoche sai elokuvasta parhaan naissivuosan Oscarin. Vastaanottopuheessaan Binoche totesi, että Lauren Bacall oli ainoa ehdokkaista, joka olisi ansainnut palkinnon. Binoche sai roolistaan myös naissivuosan Baftan. Binoche oli Oscar-ehdokkaana parhaasta naispääosasta myös vuoden 2000 elokuvasta "Pieni suklaapuoti". Ainoa nainen
Ainoa nainen () on Sidney Olcottin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraamaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1924. Elokuvan pääosia näyttelevät Norma Talmadge ja Eugene O’Brien. Vaimoke
Vaimoke lähtee käyntiin Jokelan yhteiskoulusta. Elokuvan keskushahmo, vaaleakutrinen Kirsti Leivo on koulun viidennellä luokalla, vaikka hän on jo 20-vuotias. Kotonaan hän ilmoittaa lopettavansa koulunkäynnin, mistä hänen äitinsä suuttuu. Samaan aikaan joukko miehiä viettää aikaansa klubilla. Agronomi Esko Latva lyö vetoa, että hän menee naimisiin ensimmäisen vastaantulevan naisen kanssa – kunhan tämä on häntä itseään nuorempi. Paluumatkalla klubilta vastaan kävelee Kirsti, jonka vanhimman sisaren kanssa Latva on ollut kihloissa ja jonka muita sisaria Latva on "ankarasti hakkaillut". Latva esittää kosintansa, jolle Kirsti nauraa. Eine Laine
Laineen elokuvaosat käsittävät koko joukon erityyppisiä naisia seurapiirirouvista piikoihin. Valkokankaalla hän oli ennen kaikkea sivuosien tulkitsija. Hänen elokuvauransa alkoi vuonna 1925 näyttäytymisellä mykkäelokuvassa "Suvinen satu". Ensimmäinen isompi rooli oli kymmenen vuotta myöhemmin Kielo Mares elokuvassa "Kaikki rakastavat". Saman elokuvan erääseen melodiaan Laine teki sanoituksen. 1940-luvulla Laine oli Suomi-Filmin vakituinen elokuvanäyttelijä. Vuonna 1940 hänellä oli osa peräti viidessä ensi-iltaelokuvassa, mukaan luettuna keskeinen naissivuosa keittäjä Mimminä komediassa "Kyökin puolella". Vuonna 1942 hän tulkitsi professorska Karin Timeliuksen roolin elokuvassa "Neljä naista". Valentin Vaalan kauhuromanttisessa elokuvaklassikossa "Linnaisten vihreä kamari" hän näytteli hersyvän hovineuvoksetar Winterloon osan. Edellä mainitussa sekä myös Vaalan ohjaamassa komediassa "Morsian yllättää" vuonna 1941 Laineen vastanäyttelijänä oli Reino Valkama. Vaimonsa mies
Vaimonsa mies on suomalainen 16-osainen draama-komediasarja, joka esitettiin Yle TV2 -kanavalla syksyllä 2001. Sarjan pääosissa näyttelivät Pertti Roisko, Eila Roine, Miia Nuutila sekä Jarkko Pajunen. Mirjami Kuosmanen
Epäonnistuneiden keittokouluopintojen jälkeen esiintymishaluinen Kuosmanen hakeutui Suomen Näyttämöopistoon. Hän valmistui kaksivuotisen opintorupeaman jälkeen vuonna 1938. Alkuun hän opiskeli päivät ja iltaisin työskenteli tanssijana Kansanteatterissa operettien sivurooleissa. Sittemmin hän osallistui Eino Jurkan kiertueelle. Valkokangas veti Kuosmasta voimakkaammin puoleensa kuin teatterilava. Hän oli aloittanut elokuvauransa avustajatehtävissä vielä opiskellessaan Näyttämöopistossa. Ohjaaja Teuvo Tulio huomasi Kuosmasen ja piti hänen poikkeuksellista ulkomuotoaan varsin filmaattisena. Hänen ensimmäinen merkittävä elokuvaroolinsa oli Tulion Linnankoski-filmatisoinnissa "Laulu tulipunaisesta kukasta" (1938). Kuosmanen tulkitsi elokuvassa Annikkia, patriarkaattia halveksivaa ja syvästi loukattua nuorta naista. Menestys Annikin osassa vei nuoren näyttelijättären lopullisesti filmiin, ja alkava teatteriura sai toistaiseksi jäädä. Vaarallinen kaunotar
Vaarallinen kaunotar ("She Done Him Wrong") on Lowell Shermanin ohjaama elokuva vuodelta 1933. Se perustuu pääosanäyttelijän Mae Westin omaan Broadway-näytelmään "Diamond Lil". Elokuva valittiin 1996 Yhdysvaltojen Kongressin kirjaston National Film Registryyn. Vaihdokas (elokuva)
Vaihdokas on vuonna 1927 valmistunut suomalainen mykkäelokuva, jonka on ohjannut Teuvo Puro. Elokuva perustuu Selma Anttilan näytelmään "Vaihdokas" vuodelta 1912 ja sen ensi-ilta oli 13. marraskuuta 1927 Kino-Palatsi-teatterissa Helsingissä. Clarice Starling
Vaikka Jodie Foster voittikin "Uhrilampaissa" roolistaan Clarice Starlingina parhaan naispääosan Oscar-palkinnon, hän kieltäytyi esittämästä Claricea jatko-osassa "Hannibal". Hannibal Lecteriä esittänyt Anthony Hopkins suositteli Julianne Moorea esittämään Claricea elokuvassa "Hannibal". Ester Toivonen
Seurasi kolme elokuvaa, joissa Toivosella oli sivuosa: "Kuin uni ja varjo", "Tulitikkuja lainaamassa" ja "Nummisuutarit". Arvostelijat pitivät hänen onnistumistaan niissä melko hyvänä. Draamaelokuvassa "Halveksittu" (1939) Toivonen näytteli jälleen naispääosan kauppaneuvoksen tyttärenä; kriitikot olivat penseitä suorituksen taiteellisen tason suhteen. Elokuva poikkesi aikansa linjasta, sillä siinä Suomea ei esitetty sinivalkeana lintukotona vaan luokkaristiriitojen ja sosiaalisen eriarvoisuuden leimaamana yhteiskuntana. "Halveksitun" jälkeen Toivonen näytteli jälleen naissivuosia. Maalaisdraamassa "Suotorpan tyttö" (1940) hän työskenteli Tauno Palon ja Regina Linnanheimon kanssa. Hänen Hildurin roolinsa sai myönteisen vastaanoton. Ansa Ikonen
Ikonen sai vuonna 1944 ensimmäisen naispääosan Jussi-palkinnon elokuvasta "Vaivaisukon morsian". Vuonna 1964 hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla. Ikoselta julkaistiin omaelämäkerta "Tähtiaika" vuonna 1980. Vaimoke
"Vaimokkeen" kuvaukset aloitettiin 28. tammikuuta 1936 ja lopetettiin saman vuoden maaliskuussa. Ulkokuvia otettiin Kuopiossa (Hotelli Atlas, Puijon näkötorni ja rautatieasema) ja Viipurissa (rautatieasema, Rautatientori). Lisäksi kuvattiin Espoon vanhan kirkon ympäristössä. Studiona toimi Vironkadun studio Helsingissä. Mieheke
"Vaimokkeen" käsikirjoitus perustui Hilja Valtosen romaaniin, ja tähän Valtonen palkattiin tekemään alkuperäiskäsikirjoitus "Vaimokkeen" menestyksen innoittamana. Joitakin vuorosanoja kuitenkin lisättiin vielä kuvausten aikana.. Esko Salminen
Matti Kassilan "Niskavuoressa" (1984) Salminen vetää keskeisen miesosan Satu Silvoa vastaan. Niskavuoren Aarnen olivat näytelleet valkokankaalla aiemmin Tauno Palo ja Erkki Viljos. Silvo teki Ilonan roolin. 1930-luvun Hämeeseen ja Helsinkiin sijoittuva, Hella Wuolijoen näytelmiin perustuva elokuva sai varovaisen myönteisen vastaanoton ja noin 150 000 katsojaa. Norma Talmadge
Ennen sopimustaan United Artistsin kanssa Talmadgelta ilmestyi hänen viimeinen First National -elokuvansa "Camille" (1926), joka perustuu Alexandre Dumas nuoremman romaaniin. "Camille" jäi myös hänen viimeiseksi menestyselokuvakseen. Elokuvan kuvauksien aikana hänelle ja hänen vastanäyttelijälleen Gilbert Rolandille (1905–1994) kehittyi rakkaussuhde. Hän olisi halunnut avioeron Schenckistä, joka ei kuitenkaan ollut halukas myöntämään sitä. Schenck ei halunnut avioeroa, jotta hän ei hajottaisi menestyksellistä yhteistyökumppanuutta Talmadgen kanssa. Schenck antoi Rolandille miespääosat myös kolmesta seuraavasta Talmadgen elokuvasta. Vuonna 1927 Talmadge ja Schenck päätyivät asumuseroon, mutta Schenck jatkoi vielä Talmadgen elokuvien tuottajana. United Artistsin levitysongelmat alkoivat heikentää Talmadgen suosiota. Hänen ensimmäiset United Artists -elokuvansa "Kyyhkynen" (1927) ja "Nainen kadulta" (1928) eivät saavuttaneet menestystä. "Kyyhkynen" ja "Nainen kadulta" jäivät myös hänen viimeisiksi mykkäelokuvikseen. Hän teki myöhemmin vuonna 1928 cameoroolin ystävänsä Marion Daviesin tähdittämään "Ilveilijät"-elokuvaan. 29. maaliskuuta vuonna 1929 Talmadge, Mary Pickford, Douglas Fairbanks, Charles Chaplin, Gloria Swanson, John Barrymore, Dolores del Río ja D. W. Griffith esiintyivät Pickfordin bungalow’sta lähetetyssä radiokuunnelmassa "The Dodge Brothers Hour", jossa he keskustelivat äänielokuvan haasteista. Vija Artmane
Artmane oli vuosina 1949–1998 Riian Daile-teatterin johtava tähti. Hänellä oli useita klassisia rooleja mm. William Shakespearen näytelmissä "Hamlet" ja "Romeo ja Julia", mutta hän menestyi myös venäläisten ja latvialaisten teosten tulkitsijana. Hän teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1956 ja työskenteli Riian Uudessa Teatterissa vuosina 1998–2000. Varastettu kuolema
"Kuva"-taidelehden Lyyli Ollilalle antamassaan haastattelussa Tapiovaara kertoi halunneensa elokuvaan uusia näyttelijöitä. Hän sanoi etsineensä ”tyyppejä”, jotka soveltuivat rooleihin omana itsenään. Pääosissa ovat Tuulikki Paananen (Manja), Ilmari Mänty (Robert Hedman) ja Santeri Karilo (Johnny Claesson). Heistä ainoastaan Karilo oli ammattinäyttelijä, joka oli esiintynyt muun muassa Viipurin kaupunginteatterissa ja Turun Työväen Teatterissa, sekä tehnyt kaksi elokuvaroolia. Tuulikki Paananen oli amerikansuomalainen tanssija, joka oli mukana jo vuotta aikaisemmin valmistuneessa Tapiovaaran esikoisohjauksessa. Ilmari Mänty oli ulkoministeriön virkamiehenä työskennelleen Ralph Enckellin salanimi. Hän oli aikaisemmin näytellyt Kansallisteatterin tiloissa toimineessa ranskankielisessä harrastajateatterissa, josta Enckell kertomuksensa mukaan löydettiin elokuvaan teatterinjohtaja Eino Kaliman suosituksen perusteella. Blomberg kuitenkin on sanonut nähneensä Enckellin lavalla ja todenneensa Tapiovaaran kanssa hänen olevan juuri sopivan ”herraskakara” roolia varten. Ruotsinkielinen Enckell puhui suomea vieraalla korostuksella, mikä joidenkin kriitikoiden mukaan antoi hänestä kuvan kankeana näyttelijänä. Armin Shimerman
Shimerman on naimisissa näyttelijä Kitty Swinkin kanssa. Swink on näytellyt kahdessa DS9-jaksossa: "Sanctuary" (1993, "Pyhä koti") ja "Tacking into the Wind" (1999). Lisäksi he ovat esiintyneet yhdessä elokuvissa "Like Father Like Son" (1987) ja "Just Ask My Children" (2001). Alan Rickman
Rickman oli mukana lukuisissa elokuvissa romanttisista komedioista draamaan ja toimintaan. Lisäksi hän ohjasi ja käsikirjoitti elokuvan "Talvivieras" (1996, pääosassa Emma Thompson) sekä ohjasi vuonna 2014 ensi-iltansa saaneen elokuvan "The Little Chaos", jonka pääosia esittävät Kate Winslet sekä Alan Rickman itse. Ansa Ikonen
"Koskenlaskijan morsiamesta" Ikonen vaati oleellisesti korkeampaa kuvauspalkkiota kuin "Vaimokkeesta". Naisnäyttelijöille maksettiin tuohon aikaan huomattavasti heikompia palkkioita kuin heidän mieskollegoilleen. Ikonen sai Suomi-Filmiä edullisemman sopimuksen Suomen Filmiteollisuudelta (SF), joten hän siirtyi ”Särkän talliin”. Vaalalle Ikosen päätös oli pettymys, sillä hänen suunnitelmissaan tähtipari Ikosta ja Paloa varten olisi alettu räätälöidä elokuvakäsikirjoituksia. Kaarlo Aavajoki
Elokuvanäyttelijänä Aavajoki oli elokuvissa Kartanon naiset (1944), Minä elän (1946) ja Pimeänpirtin hävitys (1947), Hänellä oli myös pienempiä sivuosia elokuvissa Kirkastettu sydän (1943), Miehen vankina (1943), Dynamiittityttö (1944), Sellaisena kuin sinä minut halusit (1944), Kolmastoista koputus (1945), Valkoisen neilikan velho (1945), Katarina kaunis leski (1950), Kuisma ja Helinä (1951) ja Omena putoaa... (1952). Vili Auvinen
Vilho Emil ”Vili” Auvinen (11. marraskuuta 1931 Lohja – 2. elokuuta 1996 Tampere) oli suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hänen tunnetuin roolisuorituksensa oli "Heikki ja Kaija" -televisiosarjan Heikkinä. Auvinen toimi samalla myös sarjan henkilöohjaajana. Kaijan roolissa oli hänen vaimonsa Eila Roine. Roineella ja Auvisella on kaksi poikaa, ohjaaja-näyttelijä Tommi Auvinen ja valo- ja äänisuunnittelija Janne Auvinen. Auvinen esitti Edvin Laineen ohjaamassa elokuvassa "Tuntematon sotilas" Asumaniemeä. Sirpa Tolonen
1930-luvulla Tolonen oli vielä sivuosassa kahdessa elokuvassa. Risto Orkon elokuvassa "Minä ja ministeri" (1934) hänet nähdään palveluspaikkaa hakevana neitinä. Valentin Vaalan komediaklassikossa "Vaimoke" (1936) hänellä on niin ikään sivuosa. Esko Salminen
Kassilan rikosdraamassa "Kaikki pelissä" (1994) Salminen näytteli miespääosan, komisario Nummensyrjän. Hannele Lauri ja Satu Silvo näyttelivät keskeiset naisroolit ja elokuvan "pahiksena" oli Jukka Puotila. Elokuva sai vain kymmenisen tuhatta katsojaa ja kriitikkovastaanottokin oli vaisu. Deepika Padukone
Vuonna 2015 Padukone esiintyi Homi Adajanian feminismiä kannattavassa videossa "My Choice". Seuraavaksi hän näytteli Shoojit Sircarin draamakomediassa "Piku". Elokuva oli menestys ja Padukonen suoritus sai hyvän vastaanoton. Hän voitti roolistaan toisen parhaan naispääosan Filmfare Awards -palkintonsa. Padukonen seuraava elokuva oli Imtiaz Alin romanttinen draama "Tamasha". Elokuva oli kaupallinen pettymys, mutta Padukonen roolisuoritusta kehuttiin. Viimeisessä elokuvassaan sinä vuonna Padukone teki jälleen yhteistyötä Ranveer Singhin kanssa Sanjay Leela Bhansalin historiallisessa draamassa "Bajirao Mastani". Valmistautuessaan rooliinsa soturiprinsessa Mastanina Padukone opetteli miekkailua, ratsastusta ja kalarippayattua. Elokuva sai hyvän vastaanoton sekä kriitikoilta että yleisöltä ja voitti yhdeksän Filmfare Awards -palkintoa. Ossi Elstelä
Koitosta Elstelä siirtyi Suomi-Filmiin Valentin Vaalan apulaiseksi. Hän lavasti muun muassa ensimmäisenä Ansa & Tauno -filminä tunnetun kappaleen "Kaikki rakastavat" sekä klassikkoelokuvan "Juurakon Hulda". Lisäksi hän näytteli elokuvien sivurooleissa, kuten Simolan isäntää Vaalan elokuvassa "Niskavuoren naiset", jossa hänen vaimonsa näytteli keskeistä naisosaa. Erityisesti Elstelää kiitettiin suurelokuvan "Helmikuun manifesti" lavastuksesta. Elstelän esikoisohjaus valkokankaalla oli "Aatamin puvussa… ja vähän Eevankin" 1940. Sointu Kouvo
Sointu Kouvon elokuvaura jakautuu kahteen kauteen: 1936–1944 ja 1952–1958. Myös valkokankaalla hän näytteli sivuosia tyttärinä ja mamselleina. Tällaisia elokuvatehtäviä olivat muun muassa komediaelokuva "Vaimoke" ja epookkidraama "Runon kuningas ja muuttolintu". Kouvon merkittävimpiin elokuvatöihin kuuluu Hilkka Rantamon osa Nyrki Tapiovaaran elokuvassa "Kaksi Vihtoria" vuonna 1939. Hugo Hytösen ja Orvo Saarikiven Maria Jotuni -filmatisoinnissa "Miehen kylkiluu" (1937) hän näytteli Elliä. Kouvo oli mukana myös kahdessa lyhytelokuvassa: "Ankkurikahvilan kantavieraat" (1940) ja "Takaisin yhteiskuntaan" (1953). Ensin mainitussa hän lauloi Matti Jurvan tangosävelmän "Uskon lemmen taikaan". Kouvo esitti Jurvan musiikkia myös kahdessa "Vihtori ja Klaara" -elokuvassa. Vuonna 1958 Kouvolla oli sivuosa peräti neljässä elokuvassa. Talo jalavan varjossa
Elokuvan pääosissa näyttelivät menestyksekkäästi Emma Thompson ja Anthony Hopkins. Thompson voitti roolistaan niin Oscarin, Baftan kuin vielä Golden Globe -palkinnonkin. Simone Signoret
Hänestä tuli toisen maailmansodan jälkeen yksi ranskalaisen elokuvan kirkkaimmista tähdistä. Hän tuli tunnetuksi sensuaalisten naisten rooleista. Sen lisäksi hän näytteli englanninkielisissä elokuvissa, joista vuonna 1959 valmistuneessa "Tilaa huipulla" (Room at the Top) hän sai parhaan naispääosan Oscarin. "Rakastajattaresta" Signoret sai parhaan naispääosan Bafta-palkinnon.
Hän oli naimisissa kaksi kertaa. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Yves Allégret vuosina 1944–1949, ja avioliitosta syntyi tytär Catherine. Toisen avioliiton hän solmi Yves Montandin kanssa 1951. Tämä avioliitto kesti aina Signoret'n kuolemaan asti. Hän kuoli haimasyöpään 64-vuotiaana. Santeri Karilo
Salskean raamikas Santeri Karilo esiintyi urallaan myös 29 elokuvassa vuosina 1936–1959. Hänen ensimmäinen elokuvatehtävänsä oli salakuljettaja Kivalon osa elokuvassa "VMV 6". Karilolla oli useita suuria elokuvaosia aina sankarirooleista konnatyypitelmiin, mm. häikäilemätön Jonni Claesson elokuvassa "Varastettu kuolema" (1938), Vladimir Voronoffin rooli "Isovihassa" (1939), nimirooli "Simo Hurtassa" (1940), kiitelty miespääosa "Anussa ja Mikossa" (1940), avioliitossaan onnettoman tuomari Thorénin rooli elokuvassa "Jossain on railo" (1949) sekä päärooli kotinsa menettäneenä Nikkasen Aatona elokuvassa "Evakko (1956)," josta hänet palkittiin Jussi-patsaalla. Karilon muita muistettavia filmirooleja oli myös legendaarinen Klaus Kurki Elinan surmassa (1938), inhimillinen vartiopäällikkö Gregor elokuvassa "Yli rajan" (1942) ja hämäräperäisen kauppias Mattilan rooli muutoin epäonnistuneessa jännityskomediassa "Taas tyttö kadoksissa!" (1957). Karjalan murretta taitavasti suoltanut Karilo pääsi hyödyntämään viipurilaista syntyperäänsä ("Anun ja Mikon" ja "Evakon" lisäksi) myös Vili Vesterisen elämäkertaelokuvassa "Säkkijärven polkka" (1955). Riitta Viiperi
Riitta Viiperi (s. 1960) on suomalainen malli, joka myös näytteli 1980-luvulla kolmessa Lauri Törhösen elokuvassa. Hän esitti pääosaa, mielisairaanhoitaja Tuulikkia, Törhösen ensimmäisessä pitkässä elokuvassa "Palava enkeli" (1984) ja näytteli sivuosia Törhösen tv-draamassa "Pano" (1986) ja pitkässä näytelmäelokuvassa "Riisuminen" (1986). Viiperi palasi Törhösen ohjattavaksi vuoden 2012 elokuvassa "Vares – Huhtikuun tytöt". Annikki Uimonen
Suomessa hän esiintyi muun muassa "Carmenin" nimiroolissa, jossa hän saavutti erityistä menestystä. Lisäksi hän esiintyi ympäri Suomea muun muassa Toivo Kuulan ja Oskar Merikannon sooloesiintyjänä. Myös Tukholman ja Kööpenhaminan oopperat kutsuivat hänet vierailevaksi tähdekseen. Hänen menestyksensä jatkui oopperoissa "Simson ja Delila", "Lepakko" ja "Martha". Ansa Ikonen
"Vaimoke" perustuu Hilja Valtosen kirjeromaaniin. Kuvauskäsikirjoituksen elokuvaan teki toimittaja Tauno Tattari, joka siirsi tapahtumat talviseen aikaan ja päätti uuden vuoden vastaanottoon viipurilaisessa ravintolassa. Osa Puijon talvikuvista epäonnistui ja niitä oli paikattava studio-otoksilla, joihin Ikosen mukaan lavastettiin lumikinokset lakanoilla ja naftaliinilla. Ikonen sai roolistaan vain 5 000 markan palkkion. Ester Toivonen
Ester Toivosen valkokangasura päättyi elokuvaan "Valkoiset ruusut", joka sai ensi-iltansa syyskuussa 1943. Elokuvan miespääosassa on Tauno Palon näyttelemä kirjailija, jonka lukuisista rakastajattarista yksi on Toivosen näyttelemä Irma. Toivonen ei pitänyt itseään näyttelijänä, eikä surrut elokuvauransa loppumista. Haastattelussa vuonna 1957 hän totesi näyttelemisen olevan kutsumustyötä, johon hänellä ei koskaan ollut tarvittavaa paloa ja kunnianhimoa. Hänelle jäi kuitenkin lämmin muisto valkokangasvuosistaan. Unelma karjamajalla
Naispääosan ja samalla pääosan esittäjää oli vaikea löytää, mutta roolin sai vuoden 1938 Miss Eurooppa Sirkka Salonen. Se jäi Salosen ainokaiseksi elokuvarooliksi. Sivurooleissa nähdään muita suomalaisen elokuvan kärkinimiä, etenkin Eino Jurkka ja Taito Mäkelä. Erään vaikuttavimmista sivurooleista tekee talon vanhaemäntää näyttelevä amatöörinäyttelijä, vanhimman "Niskavuori"-elokuvan Loviisana taitonsa osoittanut Olga Tainio, joka oli Helsingin Kansanteatterin lippukassa. Cake (elokuva)
Cake on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut Daniel Barnzin ohjaama draamaelokuva. Sen pääosissa ovat Jennifer Aniston, Adriana Barraza, Felicity Huffman, William H. Macy, Anna Kendrick ja Sam Worthington. Aniston näyttelee Claire Simmonsia, joka kärsii kroonisista kivuista ja tutustuu tukiryhmänsä jäsenen leskeen. Valentin Vaala
Suomi-Filmi tuotti vuosina 1941–1946 viisi komediaa, joiden yhdistävinä tekijöinä olivat Vaala, näyttelijä-käsikirjoittaja Lea Joutseno sekä kirjailija Kersti Bergroth. Nämä elokuvat ovat "Morsian yllättää" (1941), "Tositarkoituksella" (1943), "Dynamiittityttö" (1944), "Vuokrasulhanen" (1945) ja "Viikon tyttö" (1946). Elokuvien päänaisnäyttelijänä on Joutseno, joka esittää sanavalmista modernia tahtonaista. Käsikirjoittajana toimi Vaalan ja Joutsenon lisäksi Bergroth, joka osallistui useamman niistä käsikirjoittamiseen käyttäen nimimerkkiään "Tet". Aikanaan "Viikon tyttö" -elokuva täytti yleisön toiveen, kun Joutseno ja Tauno Palo nähtiin ensimmäistä kertaa tähtiparina. Puumanainen
"Puumanaisen" päänäyttelijä Courteney Cox tuli tunnetuksi 1990–luvulla alkaneesta komediasarjasta "Frendit", ja myös muita "Frendien" näyttelijöitä on esiintynyt sarjassa; Lisa Kudrow vieraili sarjan ensimmäisen kauden jaksossa "Rhino Skin" ihotautilääkäri Amy Evansin roolissa. Jennifer Aniston vieraili sarjan toisen kauden avausjaksossa "All Mixed Up" esittäen Julesin terapeuttia, Glenniä. Coxin roolihahmon aviomiestä "Frendeissä" esittänyt Matthew Perry vierailee "Puumanaisen" viidennellä kaudella. Cox oli pyytänyt Perryä vierailemaan "Puumanaisessa" jo ensimmäisellä kaudella, mutta Perry oli tuolloin kieltäytynyt kutsusta vedoten heidän yhteiseen "Frendit"-historiaansa. Jane Wyman
Jane Wymanin elokuvauran kulta-aikaa olivat 1940- ja 1950-luvut. Tuolloin ilmestyivät hänen kenties tunnetuimmat elokuvansa, kuten "Elämän kevät", jossa hänen vastanäyttelijänä oli Gregory Peck, "Sanattomia tunteita" (1948), josta hänet palkittiin parhaan naispääosan Oscarilla, "Lääkärin omatunto" (1954), jossa hänen vastanäyttelijänään oli Rock Hudson, Alfred Hitchcockin ohjaama "Esirippu laskee" (1950) ja "Pollyanna – iloinen tyttö" (1960). Sen lisäksi hänet muistetaan Angela Channingin roolista saippuasarjassa "Viinitila Falcon Crest" (vuosina 1981–1990). Vuonna 1993 hän vieraili lääkärisarjassa "Tohtori tuli kaupunkiin". Kirsti Suonio
Suonio näytteli kuudessa mykkäelokuvassa 1919–1928 ja dokumentissa "Polyteekkarifilmi" 1924. Erityisen onnistuneita roolisuorituksia olivat Martan osa Erkki Karun "Nummisuutarit"-filmatisoinnissa ja Maijan osa elokuvassa "Tukkijoella". Suonio oli mukana myös äänielokuvassa: 1930-luvun puolivälissä hänellä oli sivuroolit Valentin Vaalan komedioissa "Kaikki rakastavat" ja "Vaimoke". Vieno Kekkonen
Vieno Kekkonen valmistui näyttelijäksi Teatterikoulusta vuonna 1956 ja ehti näytellä vuoden verran Lahden kaupunginteatterissa. Samalla Teatterikoulun kurssilla Kekkosen kanssa opiskelivat muiden muassa Heidi Krohn, Tea Ista ja Ritva Valkama. Hän on esiintynyt näyttelijänä mm. Matti Kassilan elokuvissa "Hilmanpäivät" (1954), jossa hän esitti apteekkineidin roolin sekä "Isän vanha ja uusi" (1956) arkkitehti Pekanpään tyttären ystävättären Tuulan roolin. Vaimoke
"Vaimokkeen" tunnussävelmän on säveltänyt Harry Bergström. Sanoituksen teki Eine Laine. Elokuvassa kuullaan myös iskelmä "Bulu bulu bulu", jonka sävelsi niin ikään Bergström ja sanoitti R. R. Ryynänen. Arvi Tikkala levytti sekä "Vaimokkeen" että "Bulu bulu bulun" vuonna 1936. Ansa Ikonen lauloi "Vaimokkeen" levylle vuonna 1974, jolloin se julkaistiin albumilla "Ansa & Tauno". Pirkka-Pekka Petelius levytti "Bulu bulu bulusta" oman tulkintansa vuonna 1984. Mieheke
Elokuvanteossa oli kiire, sillä "Mieheke" valmistui samana vuonna kuin "Vaimoke", ja kiire saattoi viedä siitä parhaan terän. Urmila Matondkar
Urmila Matondkar (s. 4. helmikuuta 1974 Mumbai, Maharashtra) on intialainen näyttelijä. Hän aloitti uransa lapsinäyttelijänä, ja teki ensiesiintymisensä aikuisena malajalaminkielisessä elokuvassa "Chanakyan" (1989). Hänestä tuli suosittu näyttelijä hindinkielisessä elokuvateollisuudessa esiinnyttyään menestyselokuvissa, kuten draamakomediassa "Rangeela" (1995), draamassa "Judaai" (1997) ja rikostrillerissä "Satya" (1998), jotka toivat hänelle Filmfare Awards -ehdokkuuksia. Hän voitti parhaan naisnäyttelijän Filmfare Awards -kriitikkopalkinnon kauhuelokuvasta "Bhoot" (2003). Matondkar on esitetty usein seksisymbolina Intian mediassa. Hilja Valtonen
Monien hänen kirjojensa pohjalta on tehty myös elokuvia, joista tunnetuin on Vaimoke-romaanin filmatisointi (päärooleissa Ansa Ikonen ja Tauno Palo). Kate Williamson
Williamson oli näyttelijä Nydia Westmanin ja tuottaja-käsikirjoittaja Salathiel Robert Sparksin tytär. Hänet nähtiin uransa aikana muun muassa Michael Douglasin ja Demi Mooren elokuvassa "Verkossa" (1994) sekä tv-sarjoissa "Ellen", "Hill Street Blues", "Murhasta tuli totta" ja "Koti kuntoon". Ansa Ikonen
Vaala piti Ikosta poikkeuksellisen lahjakkaana komediennena, ja heidän seuraava yhteistyönsä, avioliittokomedia "Vaimoke" (1936) teki Ikosesta lopullisesti suomalaisten suosikin. Se merkitsi myös Ansan & Taunon läpimurtoa suomalaisen elokuvan suurimmaksi tähtipariksi. Vaala opetti Ikoselle elokuvanäyttelemisen keinot, sen että elokuvarooli on elettävä. Näin Ikonen sisäisti elokuvatyön erot suhteessa teatterityöskentelyyn. Sybil Thorndike
Vuonna 1921 Sybil aloitti elokuvauransa mykkäelokuvien päärooleissa. Hänen elokuvadebyyttinsä oli draama "Moth and Rust", jossa hänen roolinaan oli rouva Brand. Seuraava elokuva oli "Jane Shore" (1922) Jane Shoren roolissa. Seuraavina vuosina Thorndike näytteli muun muassa elokuvissa "Tulipunainen kirjain" (1922), "Kolea talo" (1922), "Esmeralda" (1922), "Macbeth" (1922) ja "Venetsian kauppias" (1922). Pamela Anderson
Pamela Anderson palasi televisioon keväällä 2005 sarjassa nimeltä "Rivien välistä" ("Stacked"). Kyseisessä sarjassa Anderson näytteli Skyler Daytonia, kaunotarta, joka menee töihin kirjakauppaan. Vuonna 2006 sarja lopetettiin sen vähäisen katsojamäärän vuoksi. Kesäkuussa 2006 Pamela Anderson sai oman tähden Kanadan Walk of Fame -kävelykadulle. Samana vuonna hän esiintyi elokuvassa "Borat", jossa elokuvan päähenkilö haluaa kidnapata ja naida Andersonin. Barrage
Barrage on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut Laura Schroederin ohjaama luxemburgilais-belgialais-ranskalainen draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Lolita Chammah, Thémis Pauwels ja Isabelle Huppert. Laura Schroeder laati elokuvan käsikirjoituksen Marie Nimierin kanssa. Elokuvan tuottajina olivat Pol Cruchten, Sébastien Delloye, Jeanne Geiben, Sebastian Schelenz ja Martine de Clermont-Tonnerre. Kathy Bates
Esiinnyttyään monissa pienissä elokuva- ja televisiorooleissa 1970- ja 1980-luvuilla Bates nousi tähteyteen roolistaan Annie Wilkesinä kauhuelokuvasta "Piina" (1990), josta hän voitti muun muassa parhaan naispääosan Oscar-palkinnon. "Piinan" jälkeen Bates on tehnyt pää- ja sivurooleja muun muassa elokuviin "Paistetut vihreät tomaatit" (1991), "Dolores Claiborne" (1995) ja "Titanic" (1997). Charlotte Rampling
Rampling aloitti elokuvauransa 1965. Hän teki läpimurtonsa 1974 elokuvassa "The Night Porter" ("Yöportieri", ohj. Liliana Cavani). Sittemmin hänellä on ollut useita merkittäviä rooleja, usein sellaisia joissa seksi painottuu voimakkaasti. Hänet on vuosien varrella valittu niin elokuvan kauneimpiin kuin seksikkäimpiinkin kuuluvaksi tähdeksi. Hänet on palkittu OBE:lla (Order of the British Empire). Vuonna 2015 Rampling voitti Berliinin elokuvajuhlilla Hopeisen karhun parhaasta naispääosasta elokuvassa "45 vuotta". Hän sai elokuvasta myös parhaan naispääosan esittäjän Oscar-palkintoehdokkuuden vuoden 2016 gaalassa. Susie Abromeit
Susie Abromeit (s. 15. marraskuuta 1982 Boston, Massachusetts) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Katina Upranovan roolista "16-love"-elokuvassa ja Pamin roolista "Jessica Jones" -televisiosarjassa. Ansa Ikonen
Ikosen suosio ja näkyvyys kasvoivat huimasti "Vaimokkeen" (1936) jälkeen. Kriitikot kutsuivat häntä tulevaisuuden lupaukseksi ja pian häneen liitettiin termit ”maan ensimmäinen tähti” ja ”eurooppalaisen luokan tähti”. Samoja termejä käytettiin myös muun muassa Hanna Tainista ja Regina Linnanheimosta. "Elokuva-Aitan" lukijat äänestivät Ikosen parhaaksi suomalaiseksi naisnäyttelijäksi 1938. "Seura"-lehti järjesti äänestyksen Suomen suosituimmista filmitähdistä 1941, ja Ikonen nousi suosituimmaksi. Hän säilytti suosionsa vuosisadan loppuun asti. Ikosen tähtikuvan olennaisia piirteitä oli yhtäältä lyyrinen herkkyys, toisaalta poikatyttömäinen vallattomuus. Ester Toivonen
Näyttelijän ammatti ei kuulunut Toivosen lapsuudenhaaveisiin ja teini-iässä hän suorastaan karttoi esiintymistilanteita. Elokuvateollisuuteen hänet johdatti Suomi-Filmin johtaja Erkki Karu. Toivosen valkokangasdebyytti oli sivuosa Karun elokuvassa "Meidän poikamme ilmassa – me maassa", joka sai ensi-iltansa joulukuussa 1934. Hän aloitteli elokuvauraansa samaan aikaan kun matkusteli ympäri maailmaa kauneuskuningattaren edustustehtävissä. Karu uskoi Toivosen valovoimaan valkokankaalla ja pyysi häntä ensimmäiseen merkittävään rooliinsa komediaelokuvaan "Syntipukki" 1935. Hän näytteli tavaratalon myyjätärtä Irja Saloa. Kriitikot suhtautuivat myönteisesti hänen roolisuoritukseensa. Vuonna 1936 Toivosella oli naispääosat elokuvissa "Onnenpotku" ja "Kaikenlaisia vieraita". Hänen suorituksensa näissä elokuvissa eivät juuri saaneet kehuja, vaan huomio kiinnittyi ennen kaikkea hänen ulkonäköönsä. Helmikuussa 1937 tuli ensi-iltaan "Asessorin naishuolet", jossa Toivonen näytteli naispääosan. Kriitikot arvioivat hänen suorituksensa heikohkoksi, mutta eivät unohtaneet mainita hänen kauneuttaan. Mirjami Kuosmanen
Kevättalvella 1949 Mirjami Kuosmanen matkasi puolisonsa Erik Blombergin kanssa Lappiin tekemään elokuvaa "Aila – Pohjolan tytär", jonka ohjasi Jack Witikka. Teos ei tyydyttänyt pariskuntaa, joten tie oli avoin Kuosmasen tunnetuimmalle elokuvaroolille. Blomberg ohjasi fantasiaelokuvan "Valkoinen peura" (1952), jossa Kuosmanen on vaarallisen lumoukseen valtaan joutunut Lapin nainen Pirita. Ajatus muotoaan muuttavasta, kohtalokkaasta naisesta syntyi Kuosmaselle eräänä yönä. "Valkoista peuraa" pidettiin heti tuoreeltaan poikkeuksellisena suomalaisena elokuvana. Se on nimenomaisesti Kuosmasen ja Blombergin luomus. Pariskunta kehitti käsikirjoituksen Kuosmasen aiheen pohjalta. He paneutuivat aiheeseen ja hakivat kuvauspaikat Lapissa retkeillen. Elokuva sai ensi-iltansa kesäolympialaisten aikaan heinäkuussa 1952. Esityskierros hukkui kisahumuun, mutta kriitikot olivat myytyjä ja teokselle povattiin tuoreeltaan myös kansainvälistä menestystä. Kuosmanen palkittiin roolistaan parhaan naispääosan Jussi-patsaalla. Keväällä 1953 "Valkoinen peura" sai Cannesissa erikoispalkinnon. Kuosmanen joutui puolisonsa kanssa kustantamaan elokuvan festivaalikulut itse. Kirsti Hurme
Syksyllä 1941 sai ensi-iltansa sotilasfarssi "Ryhmy ja Romppainen", jossa Hurmeella oli keskeinen naisosa. Kriitikot suhtautuivat kaksijakoisesti hänen roolitulkintaansa vakoilija-Dorasta. Keväällä 1943 ilmestyi toinen "Ryhmy ja Romppainen" -trilogian elokuva "Jees ja just". Siinä Hurme näytteli kovapintaista komissaari Vengrovskaa ja sai osuudestaan kohtalaiset arviot. Samana vuonna Hurmeella oli sivuosat elokuvissa "Keinumorsian" ja "Tositarkoituksella"; molemmat jäivät hänen kohdallaan välitöiksi. Suomen Sosialidemokraatti piti aiheellisena kommentoida Hurmeen vartaloa ”liian muhkeaksi”. Toivo Särkän elokuvassa "Nuoruus sumussa" vuonna 1946 hänellä oli rooli kevytmielisenä, kuppaa levittävänä sotaleskenä. Malviina-meijerskan osa Vaalan palkitussa Hella Wuolijoki -filmatisoinnissa "Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä" oli Hurmeen elokuvauran kohokohta. Kriitikot ylistivät hänen aistillista, voimakkaan eroottista Malviinaansa. Hurme piti sitä mieluisimpana roolinaan. Jouluna 1946 ensi-iltansa saaneen "Loviisan" jälkeen Hurme oli pari vuotta poissa elokuvamaailmasta, kunnes tammikuussa 1949 tuli ensi-iltaan "Pontevat pommaripojat", jossa hänen roolinsa oli yksinkertaisesti ”kaunotar”. Samana vuonna hänet nähtiin sivuroolissa elokuvassa "Kanavan laidalla". Seurasi seitsemän vuoden tauko. Hurme palasi elokuvataiteen pariin maaliskuussa 1956 komediassa "Yhteinen vaimomme", jossa hän näytteli sivuosan Mirrinä. Hurmeen valkokangasuran joutsenlaulu oli sivuosa Tarraksen vaimona Tulion melodraamassa "Olet mennyt minun vereeni" syyskuussa 1956. Simo Osa
Osan elokuvaura alkoi vasta hänen ollessaan eläkkeellä, mutta silti hän ehti näytellä monissa elokuvissa. Hänen suurimpia roolejaan oli tiettävästi Jaskarin osa Nyrki Tapiovaaran elokuvassa "Miehen tie" (1940). Osa oli naimisissa näyttelijä Aina Osan kanssa. Heidän tyttärensä Airi Osa oli myös näyttelijä. Vaimoke
"Vaimokkeen" keskushenkilö on Ikosen näyttelemä voimakastahtoinen nuori nainen Kirsti, joka joutuu kiperiin tilanteisiin tuttaviensa tekemän vedonlyönnin seurauksena. Vastapuolena on vetoa lyönyt niin ikään voimakastahtoinen nuori mies Esko, joka huomaa joutuneensa Kirstin pyöritykseen. Petollinen neiti Pietarinen tuo omat mausteensa lemmensoppaan. Televisiossa "Vaimoke" esitettiin ensi kerran 14. lokakuuta 1967. Elokuva on mustavalkoinen. Hope Emerson
Valkokankaalle Emersonin toi 20th Century Fox, joka valitsi hänet näyttelemään murhanhimoista hierojaa elokuvassa "Cry of the City" (1948). Hänen seuraavia elokuviaan olivat "Aatamin kylkiluu" (1949) ja "Rautahäkki" (1950). Jälkimmäisessä Emerson näytteli vankilan sadistista matroonaa. Hänen suorituksensa huomioitiin parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuudella. Mieheke
Mieheke on vuonna 1936 valmistunut suomalainen romanttinen komedia, jonka on ohjannut Valentin Vaala. Pääosissa näyttelevät amerikansuomalainen tanssija Tuulikki Paananen ja Tauno Palo. "Mieheke" on "Vaimoke"-elokuvan epäsuora jatko-osa mutta myös rinnakkaisteokseksi sanottu ja hyödyntää sen menestystä. Vaala ohjasi elokuvasta myöhemmin uuden version nimellä "Minä ja mieheni morsian" (1955). Prinsessa Mononoke
Jättimäinen villisikademoni hyökkää emishien kylään. Päähenkilö Ashitaka (Yōji Matsuda) joutuu taistelemaan demonia vastaan ja tappamaan sen. Kamppailun aikana Ashitaka saa kirouksen, joka antaa hänelle yli-inhimilliset voimat, mutta tulee johtamaan ennen pitkää hänen kuolemaansa. Kylän viisaan naisen neuvosta Ashitaka lähtee länteen etsimään parannuskeinoa. Jonkin ajan kuluttua Ashitaka tapaa Jigon (Kaoru Kobayashi), vaeltavan munkin, joka kertoo hänelle, että hän saattaa löytää avun metsänhengeltä, joka vaeltaa jättimäisten eläinjumalten asuttamalla vuoristoseudulla. Alueella sijaitseva Rautakylä kaataa läheistä metsää tihenevään tahtiin saadakseen puuhiiltä rautahiekan sulattamiseksi ja kehittyneiden tuliaseiden tuottamiseksi. Sen vuoksi kaupunkilaisten ja eläinjumalten välillä syntyy vähän väliä kahakoita. Eläinjumalten joukkoon kuuluu muun muassa jättimäisiä susia, joiden mukana kulkee susien adoptoima ihmistyttö San (Yuriko Ishida), jota Rautakylän asukkaat kutsuvat ”prinsessa Mononokeksi”. Ashitaka löytää joen läheltä kaksi susien vahingoittamaa kaupunkilaista ja vie heidät takaisin Rautakylään. Matkalla sinne hän kulkee metsän halki ja näkee vilauksen metsänhengestä, joka on päivisin kirinin kaltainen olento ja öisin valtava daidarabotchi. Tarmo Manni
Tarmo Mannin elokuvaura alkoi pienellä osalla Valentin Vaalan filmissä "Dynamiittityttö" vuonna 1944. Elokuvatähti Mannista tuli 1951. Tuolloin hänellä oli miespääosa Vaalan elokuvassa "Gabriel, tule takaisin". Manni näytteli huijaria, joka rakkautta teeskennellen vei monen lemmenkipeän vanhanpiian säästöt. Vastanäyttelijöinään hänellä olivat elokuvan vanhemmat naistähdet Emma Väänänen, Salli Karuna ja Ansa Ikonen. Matti Kassilan elokuvassa "Professori Masa" Manni tulkitsi kommunistiagitaattori Eemelin vahvasti tyypitellen. Edvin Laine oli joutunut usein Mannin pilkkaavien imitaatioiden kohteeksi. Hän antoi kostoksi Mannille Honkajoen roolin vuonna 1955 valmistuneessa elokuvassaan "Tuntematon sotilas". Rooli oli pienehkö ja se supistui vielä leikkausvaiheessa. Muun muassa Honkajoen kuulustelukohtaus poistettiin. Honkajoki oli hieman tärähtänyt pasifisti ja ikiliikkujankeksijä – roolin oli tarkoitus nolata Tarmo Manni. Siitä tuli kuitenkin taiteellinen voitto. Mannin tulkinta Honkajoesta on sekä traaginen että koominen, osa suomalaista elokuvahistoriaa. Leonard Nimoy
Nimoy kävi vuonna 1949 kesäkursseilla Boston Collegessa ja muutti sen jälkeen Kaliforniaan. Ensimmäiset pienet roolinsa hän sai vuonna 1951 elokuvista "Queen for a Day" ja "Katinkultaa". Niiden lisäksi Nimoy näytteli myös teatterissa ja televisiossa. Ensimmäisen päärooliissaan hän oli nuorena nyrkkeilijänä elokuvassa "Kid Monk Baroni" (1952). Marjorie Rambeau
Rambeau esiintyi urallaan noin 50 elokuvassa. Nuoruudessaan hän näytteli kauniina tummana naisena usein romanttisissa päärooleissa, mutta vanhemmiten hän siirtyi monipuolisempiin rooleihin.
Rambeau oli kahdesti ehdokkaana Oscar-palkintoon. Ensimmäisen ehdokkuutensa parhaasta naissivuosasta hän sai vuonna 1941 elokuvasta "Kapea polku" ja toisen vuonna 1954 elokuvasta "En unohda sinua koskaan". Muita hänen merkittävimpiä elokuviaan ovat "Oklahoman musta kulta", "Kippari-Annie astuu laivaan", "Palooka", "Tupakkatie", "Broadway keskiyön jälkeen", "Muistojen lahti" ja "Tuhatkasvoinen mies". Ansa Ikonen
Ikonen näytteli kahdessa televisioelokuvassa: "Viehättävä vaimoni" (1963) ja "Robinson Crusoe Jr" (1976). Lisäksi hän teki sivuroolin 1960-luvun suomalaisessa suosikkisarjassa "Me Tammelat". Vuosina 1969–1970 Ikonen näytteli viipurilaista rouvaa Ester Erhomaan romaaniin perustuvassa televisiosarjassa "Matleena ja päärynäpuu". Vuosina 1966–1967 Ikonen oli yhdessä Tauno Palon kanssa vakioesiintyjänä Yleisradion viihdeohjelmassa "Tullaan tutuiksi". Jake LaMotta
LaMotta jatkoi elokuvissa myös 1980-luvulla. Hän esiintyi sivuroolissa Sandra Bullockin toimintaelokuvassa "Hangmen" ja vuotta myöhemmin veljenpoikansa William Lustigin ohjaamassa kauhuelokuvassa "Mielipuoli kyttä". Tuija Ahvonen
Ahvonen opiskeli Suomen Teatterikoulussa vuosina 1968–1971, jonka jälkeen hän oli kiinnitettynä Lappeenrannan teatteriin vuoteen 1973 saakka. Helsinkiin palattuaan hän näytteli Ryhmäteatterissa ja oli viimeiset vuotensa freelancerina. Vuonna 1981 Ahvonen esitti toista naispääosaa Eero Tuomikosken ainoaksi jääneessä pitkässä näytelmäelokuvassa "Suvi". "Helsingin Sanomien" kriitikko Mikael Fränti kehui hänen roolisuoritustaan ja vertasi Ahvosta Jill Clayburghiin elokuvassa "Eronnut nainen" ja Jeanne Moreau’hon elokuvassa "Yö". 3 vuosisataa
Buster Keaton halusi elokuvansa naispääosan esittäjäksi vaimonsa Natalien sisaren Constance Talmadgen, joka oli näytellyt Suvaitsemattomuudessa. Talmadgen sijaan osaan palkattiin kauneuskilpailun voittaja Margaret Leahy, jolla ei ollut aikaisempaa näyttelijäkokemusta. Vaikka Keaton ei ollut tyytyväinen naisen näyttelijäntaitoihin, hän ei voinut purkaa sopimusta Leahyn kanssa mahdollisten oikeustoimien pelossa. Elokuva jäi Leahyn ainoaksi. Elizabeth Montgomery
Elizabeth Victoria Montgomery (15. huhtikuuta 1933 – 18. toukokuuta 1995) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet muistetaan varsinkin Samantha Stephensin roolista televisiosarjassa "Vaimoni on noita" (1964–1972). Hän oli moninkertainen Emmy- ja Golden Globe -ehdokas. Myrsky (vuoden 2008 elokuva)
Kolme näyttelijää elokuvan pääosiin haettiin koekuvauksien kautta, joihin osallistui 2 000 hakijaa. Elokuvan pääosissa ovat yhdeksänvuotias Ronja Arvilommi, 15-vuotias Sara Tammela, 18-vuotias Antti Väre sekä Laura Malmivaara ja Janne Virtanen. Lisäksi elokuvassa esiintyy sivurooleissa joukko suomalaisia eturivin näyttelijöitä, kuten Outi Mäenpää, Ville Virtanen, Mikko Kivinen ja Kristiina Elstelä. Järjen palvonta
Nôtre-Damen katedraalissa esiintyneen jumalattaren identiteetistä on olemassa joitakin toisistaan eriäviä tietoja. Vanhojen katolisten lähteiden mukaan jumalattaren rooliin pakotettiin pariisilainen oopperalaulajatar ja tanssijatar Marie-Therese Davoux, joka tunnettiin taiteilijanimellä Madamoiselle Maillard. Osa uudemmista lähteistä kertoo, että jumalatarta esitti kirjailija Antoine-François Momoron vaimo Sophia Momoro. Katoliset lähteet eivät kiistä Momoron roolia jumalattarena, mutta hänen esiintymisensä uskotaan tapahtuneen Nôtre-Damen sijaan Saint-Sulpicen kirkossa. Näiden lähteiden mukaan Momoro pyörtyi häpeästä esityksen aikana. Vaimoni on noita
Vaimoni on noita ("Bewitched") on vuosina 1964–1972 tehty yhdysvaltalainen television komediasarja. Sen päähahmoja olivat nuori aviopari, mainosmies Darrin ja kotirouva Samantha Stephens (Elizabeth Montgomery), joka on oman äitinsä tavoin noita. Philomena
Elokuva sai neljä Oscar -ehdokkuutta kategorioissa: paras elokuva, naispääosa (Judi Dench), sovitettu käsikirjoitus ja musiikki. Elokuva sai kolme Golden Globe -ehdokkuutta kategorioissa: paras draamaelokuva, naispääosa (Dench) ja käsikirjoitus. Elokuva sai neljä BAFTA-ehdokkuutta ja voitti lopulta parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta.