Mikä on kehrääjän kutsuääni?
Kehrääjä
Kehrääjä on jokseenkin räkättirastaan kokoinen. Pitkä pyrstö ja pitkät, leveäpäiset siivet. Pää suuri. Höyhenet pehmeitä, harmaita ja ruosteenruskeita. Naamioväri erittäin hyvä, ei juurikaan liiku päiväsaikaan. Nokka on erittäin pieni mutta aukeaa suureksi. Koiraalla käsisiivellä ja pyrstön kulmissa selkeät valkoiset täplät. 
Kehrääjän soidinääni on omalaatuinen - pitkä monotoninen "rrr...", joka voi jatkua jopa tuntikausia. Normaalisti pitkiä sarjoja jotka koostuvat vain parista äänenkorkeudesta. Koiras läpsyttää siipiään kovaäänisesti soidintaessaan. Kutsuäänenä sammakkomainen "kruik"-kurahdus.
Kehrääjä
Kehrääjä ("Caprimulgus europaeus") on kehrääjien ("Caprimulgidae") lintuheimoon kuuluva laji. Se on tämän heimon ainoa edustaja laajoilla alueilla Euroopassa ja Aasiassa. Brahmakehrääjät
Brahmakehrääjät (Brahmaeidae) on kehrääjämäisiin kuuluva pieni, viidessä suvussa noin 20 lajia käsittävä perhosheimo. Uusimpien geneettisten tutkimusten mukaan myös maitiaiskehrääjät kuuluisivat brahmakehrääjien heimoon. Aavikkokehrääjä
Aavikkokehrääjäjällä on pitkät ja kapeat siivet ja melko pitkä pyrstö. Väritykseltään lintu muistuttaa kehrääjää, mutta on tätä vaaleampi ja enemmän hiekanvärinen. Erona kehrääjään siivissä ei ole selkeitä vaaleita laikkuja. Metsäkirvinen
Metsäkirvisen kutsuääni on lyhyt ja karkea "bsrih". Varoitusääni on läpitunkeva ja kirkas "tsit". Metsäkirvisen laulu on terhakka ja kuuluva, trilleistä ja nopeudeltaan vaihtelevista äänistä koostuva säe. Metsäkirvinen laulaa ahkerasti, usein myös keskipäivällä, jolloin muut linnut ovat hiljaisia. Metsäkirvinen laulaa laululennossa, joka alkaa puusta. Lintu nousee aluksi ylöspäin, liitäen sitten siivet jäykkinä ja laskeutuu jalat roikkuen uudelle oksalle. Kehrääjät (heimo)
Kehrääjät ovat keskikokoisia lintuja ja niillä on pitkät ja kapeat siivet, pitkä pyrstö, iso pää, pieni nokka ja lyhyt kaula sekä jalat. Niillä on suuri kita ja suupielissä voimakkaat sukaset. Niiden höyhenpuku on ruskeankirjava ja pyrstössä ja useimmilla lajeilla on siivillä ja pyrstössä valkoisia laikkuja. Australiankehrääjät
Useimpien lajien ääntelystä tiedetään vain vähän. varoitusäänten lisäksi jotkin niistä päästävät möreitä "owrr" tai kimakoita "kee"-ääniä, aavemaisia huutoja, vihellyksiä tai kaakatusta. Australiankehrääjien lento on suoraviivaisempaa kuin kehrääjillä ja pöllökehrääjillä. Oksilla ne istuvat yleensä poikittain eivätkä muiden kehrääjälintujen tapaan pitkittäin. Heimon lajit eivät koskaan asetu pöllökehrääjille ja pökkelökehrääjille tyypilliseen oksantynkäasentoon. Vaikka australiankehrääjät liikkuvat yleensä yksikseen, niiden uskotaan pariutuvan eliniäksi. Ne eivät juuri tee vaelluksia, vaan pari pysyy samalla reviirillä vuoden ympäri. Kultahemppo
Kultahempon kutsuääni on livertävä ja iloinen "tvir'r'r'r". Ääni muistuttaa sitruunahempon ja syyrianhempon ääniä. Kultahempon laulu on pitkä ja kiihkeä sarja, johon kuuluu trillejä, nopeita viheltäviä ääniä sekä lyhyitä narskuttavia ääniä. Heinänorsu
Heinänorsu ("Euthrix potatoria") on karvakehrääjiin kuuluva, vaaleanruskea, öisin lentävä perhonen. Se on Pohjois-Euroopan kolmesta "norsulajista" selvästi yleisin ja laajimmalle levinnyt. Laji on tunnettu myös nimellä heinäkehrääjä. Mäntykehrääjä
Mäntykehrääjää tavataan mäntyä kasvavilla paikoilla, kuten kankailla ja rämeillä. Se on hyvin yöaktiivinen laji, sillä koiraat aloittavat lentonsa yleensä vasta puolenyön jälkeen. Naaras houkuttelee koiraita luokseen feromonien avulla, erityisesti hieman ennen puoltayötä, eikä lähde lainkaan lentoon ennen kuin se on paritellut. Parittelu kestää 16–22 tuntia, ja yksi koiras saattaa paritella useiden naaraiden kanssa, joskin se kykenee hedelmöittämään niistä vain muutaman ensimmäisen. Paritellut naaras lentää melko aikaisin illalla. Koiraat tulevat valolle, mutta naaraat eivät juuri koskaan. Brahmakehrääjät
Brahmakehrääjiä tavataan pääasiassa Aasiassa. Trooppisessa Afrikassa elää yhdeksän lajia ja Euroopassa yksi laji. Heimon perhoset vaihtelevat kooltaan melko kookkaasta erittäin kookkaaseen. Ne ovat tukevaruumiisia ja leveäsiipisiä, harmaansävyisiä yöperhosia, joiden yhdistävinä tuntomerkkeinä takasiiven diskaalisaran takareuna on huomattavasti M3-suonta lyhyempi ja takaruumiin jaokkeiden A1–A6 ilmarako on lähellä selkäkilven eli tergiitin reunaa. Yhtä lajia ("Calliprognos miraculosa") lukuun ottamatta kaikkien lajien siipikuviointiin liittyy heimolle tunnusomainen, siiven poikki kulkeva tiheä ja aaltomainen viirutus. Molempien sukupuolten tuntosarvet ovat kaksoiskampamaiset ja imukärsä joko melko hyvin kehittynyt tai surkastunut. Apilakehrääjä
Apilakehrääjä on jokseenkin kookas ja tukevarakenteinen, ruskea perhoslaji. Etusiivet ovat värimuodosta riippuen joko vaalean harmaanruskeat tai voimakkaan ruosteenruskeat. Molemmilla värimuodoilla siiven poikki kulkee selvä, kellertävä poikkiviiru, jonka sisäreuna on tummanruskealla varjostunut. Lisäksi sisempi poikkiviiru erottuu himmeänä lähellä siiven tyveä. Siiven keskellä on valkoinen, selvästi tummareunainen keskitäplä. Takasiivet ovat yksivärisen ruskeat, joko kokonaan ilman kuviointia tai niiden poikkiviiru erottuu hyvin huonosti. Naaras on huomattavasti koirasta kookkaampi ja rotevampi, mutta monista sukulaislajeistaan poiketen apilakehrääjän sukupuolilla ei ole eroa värityksessään. Siipiväli koiraalla 37–48 mm ja naaraalla 43–61 mm. Mustikkakehrääjä
Mustikkakehrääjä ("Phyllodesma ilicifolium") on harvinaisehko varhaisen kevään yöperhoslaji. Uudenkaledoniankehrääjä
Lajia on tavattu ainoastaan Uudessa-Kaledoniassa, Ranskaan kuuluvassa territoriossa. Ja sieltäkin se on häviämässä, sillä toiseksi viimeisin havainto on vuodelta 1960, tosin vuonna 1998 saatiin uusi havainto lajista. Lisäksi saarelta on kuultu ääniä, joiden arvellaan olevan uudenkaledoniankehrääjän ääniä. Kaikki havainnot on nähty "Melaleuca"-savanneilta ja kosteista metsistä. Uudenkaledoniankehrääjä
Uudenkaledoniankehrääjä ("Aegotheles savesi") on australiankehrääjiin kuuluva kehrääjälintu. Uudenkaledoniankehrääjä on äärimmäisen uhanalainen lintu, sitä on jäljellä alle 50 yksilöä, ja nekin elävät pienellä alueella. Uudenkaledoniankehrääjästä on saatu kaksi kertaa kuva, ja siitä on tehty vain neljä muuta havaintoa. Kerjääminen
Kerjääminen eli kerjuu tai kerjäläisyys on rahan tai muiden hyödykkeiden vastikkeetonta pyytämistä toisilta ihmisiltä, yleensä elinkeinona tai elintavaksi vakiintuneena. Siitä tulonsa hankkivia kutsutaan kerjäläisiksi. Kerjääminen voi olla myös yksittäinen tai silloin tällöin tapahtuva kerjäämistoiminto. Kerjäämistä harjoittavat yleensä huomattavan köyhät ihmiset tai järjestäytyneeseen kerjäämiseen liittyvät kerjääjät. Apilakehrääjä
Parittelu tapahtuu illalla ja kestää noin 10–15 minuuttia. Muniminen alkaa heti parittelun päätyttyä. Naaras munii 150–250 munaa, jotka se pudottaa maahan lennosta tai kasvilla istuen. Munat talvehtivat. Toukat ovat enimmäkseen yöaktiivisia ja piiottelevat päivisin. Ennen auringonlaskua ne kiipeävät kuitenkin usein lämmittelemään paisteessa. Toukka on täysikasvuinen kesä-heinäkuun vaihteessa ja koteloituu lähelle maanpintaa tai heti maanpinnan alle kovan, ruskean, toukkakarvoilla suojatun kotelokopan sisään. Luumukehrääjä
Luumukehrääjä ("Odonestis pruni") on kookas, oranssinruskea yöperhoslaji. Se on Euroopassa eteläinen laji, jota on tavattu Suomesta vain muutaman kerran. Pihlajakehrääjä
Pihlajakehrääjä ("Trichiura crataegi") on loppukesän ja alkusyksyn vaatimaton, mutta usein yleinen yöperhoslaji. Vanhemmassa kirjallisuudessa se tunnetaan orapihlajakehrääjänä. Tiikeri
Kun tiikeri karjuu, se saattaa osoittaa voimaansa tai tyytyväisyyttään saatuaan saalista, mutta useimmin se pyrkii herättämään toisen sukupuolen huomiota. Kiimainen naaras viestittää karjunnallaan olevansa valmis parittelemaan ja urokset puolestaan ilmoittavat muille olevansa reviirin haltijoita. Tiikerillä on myös erityiset varoitus-, kutsu- ja paritteluäänensä. Vilkkaimmin tiikeri ääntelee parittelukumppaninsa ja pentujensa seurassa. Kehrääjät (heimo)
BirdLife Suomen mukaan kehrääjien heimoon kuuluvat seuraavat suvut ja lajit. Isohaukkakehrääjä
Isohaukkakehrääjä ("Chordeiles minor") on amerikkalainen kehrääjälintu. Euroopanbrahmakehrääjä
Euroopanbrahmakehrääjä on heimonsa ainoa edustaja Euroopassa. Siipien pohjaväri on vaalean harmaanruskea ja siivissä on runsaasti tummia, aaltomaisia poikkiviivoja. Etusiiven poikki kulkee leveä, muuta siipeä ruskeampi, mustareunainen vyö, joka saattaa katkeilla. Lisäksi etusiivessä on mustanruskea etureunatäplä. kasiiven tyviosa on tummanharmaa. Lepäävä perhonen pitää siipiään ruumiin sivuilla. Siipiväli vaihtelee 60–80 mm välillä ja naaraat ovat koiraita kookkaampia. Tuntosarvet ovat sulkamaiset. Kehrääjämittari
Kehrääjämittari on melko yleinen, joskin Suomessa eteläpainotteinen laji, joka elää lehtimetsissä, pensaikkoisilla niityillä, puistoissa ja puutarhoissa. Perhonen on aktiivinen öisin ja lepää päivisin seinillä tai puunrungoilla. Koiraita lentää kirkkaiden valojen luokse, mutta naaras ei ilmeisesti liiku mainittavissa määrin. Toukka koteloituu maahan. Muna talvehtii. Australiankehrääjät
Australiankehrääjien tuntomerkit sijoittuvat kehrääjien ja pöllökehrääjien välille. Niillä on myös pöllöjen piirteitä. Eri lajit muistuttavat suuresti toisiaan. Pituus ja koko vaihtelevat lajeittain. Ne ovat kuitenkin pöllökehrääjiä pienempiä. Pienimmät lajit ovat kottaraisen, suurimmat kyyhkyn kokoisia. Pienin laji on 15 sentin pituinen, mutta suurimmat heimon jäsenet ovat 30 sentin pituisia. Paino on lajista riippuen 29-85 grammaa. Australiankehrääjien pää on suuri ja silmät ovat isot ja pyöreät. Litteä, kärjestä pyöristynyt nokka on sitä vastoin varsin pieni. Nokka onkin hennompi ja lyhyempi kuin pöllökehrääjillä ja useimmilla muilla kehrääjälinnuilla. Se on osittain pitkien otsahöyhenten peittämä ja sitä ympäröivät tuntoharjaksiksi muuttuneet melko pitkät höyhenet. Kita aukenee suureksi ja kitalakea peittää pehmeä nahka, josta tosin puuttuu varsinaisten kehrääjien kitalaelle ominainen runsassuoninen aistinkerros. Jalat ovat melko pitkät, mutta varpaat ovat pienet ja heikot. Pyrstö on pyöreäpäinen ja suhteellisen pitkä, siivet pitkät ja pyöristyneet. Pyrstörauhanen on hyvin kehittynyt. Australiankehrääjiltä puuttuvat puuterihöyhenet ja samoin umpisuoli. Täpläkehrääjä (lintu)
Kooltaan täpläkehrääjä voi kasvaa 20–22 cm pitkäksi. Koiras on yleisväritykseltään harmahtavan oliivinruskea. Kurkussa on valkoinen juova ja rinnassa on valkoisia pisteitä. Täpläkehrääjäkoiraan harmaanruskeissa siivissä on mustia täpliä. Naaras muistuttaa ulkonäöltään koirasta, mutta on väritykseltään harmaanruskean sijasta punaruskea. Myös täpläkehrääjänaaraalla on kurkussa valkoinen juova, rinnassa valkoisia ja siivissä mustia täpliä. Tunturikehrääjä
Tunturikehrääjän levinneisyys maailmassa rajoittuu kahdelle alueelle Euroopassa. Sitä tavataan ainoastaan Alpeilla sekä Ruotsin ja Norjan tunturialueella, pääasiassa Jotunheimenista Härjedaleniin. Siitä on kuitenkin tehty vuonna 1996 havainto Pohjois-Ruotsissa lähellä Kiirunaa, joten elinalue saattaa ulottua pitemmällekin pohjoiseen. Esiintymiseltään se on paikallinen. Aikuiset perhoset lentävät varhain keväällä, toukokuun alusta toukokuun lopulle, mutta varsinkaan pohjoisempana lentoajan ääripäitä ei tunneta. Ilmeisesti tarkka aika riippuu lumen sulamisesta. Karvakehrääjät
Karvakehrääjät ovat enimmäkseen yöaktiivisia, joskin myös päivällä lentäviä lajeja on, ja vaihtelevat kooltaan keskikokoisista suuriin. Perhosen ruumis ja siipien tyviosat ovat tuuheakarvaiset. Siivet ovat suojaväriset ja niiden pohjaväri vaihtelee lajista riippuen vaaleankeltaisesta punaruskeaan ja tummanharmaaseen. Siipisuonitus on heimolle tunnusomainen. Naaraat ovat usein selvästi koirasta kookkaampia. Naaraiden siivet ovat pitemmät ja kapeammat, pohjaväriltään koirasta selvästi vaaleammat ja siipien kuviointi on vaaleampaa. Tuntosarvet ovat naarailla vain heikosti kampamaiset kun koiraalla kaksoiskampamaisuus erottuu selvästi. Naaraan takaruumiin kärjessä on monilla lajeilla tuuhea, pyöreä karvatupsu. Imukärsä on surkastunut tai puuttuu. Verkkosilmät ovat melko pienet ja karvaiset. Raajat ovat lyhyet ja tukevat. Pihlajakehrääjä
Varsinkin lehti- ja sekametsissä ja niiden pensaikkoisilla lähistöillä elävä perhoslaji. Sitä tavataan kuitenkin jopa tunturipaljakoilla, kunhan siellä kasvaa toukan ravinnoksi kelpaavia kasveja. Perhoset lepäävät päivät ja lähtevät lentoon illan hämärryttyä. Lento kestää illan ja päätyy puolen yön jälkeen. Perhoset lentävät valolle, mutta naaraat ovat valolle tulleissa yksilöissä yleensä selvänä vähemmistönä. Kääriäisvenhokas
Kääriäisvenhokas, aikaisemmalta nimeltään kääriäisyökkönen, ("Earias clorana") on melko pieni, valkovihreä perhoslaji. Vanhassa kirjallisuudessa se tunnetaan viherkehrääjänä. Herkuleskehrääjä
Herkuleskehrääjä ("Coscinocera hercules") on Australian Queenslandissa ja Uudessa Guineassa esiintyvä yöperhonen. Se lukeutuu maailman kookkaimpiin perhosiin. Pihtipyrstökehrääjä
Pihtipyrstökehrääjä ("Hydropsalis climacocerca") on kehrääjiin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan Amazonasin alueelta Etelä-Amerikasta. Punatulkku
Punatulkun kutsuääni on huilumainen ”hjyy”. Laulu on hiljaista rupattelua latvustossa. Mäntykehrääjä
Mäntykehrääjä on suurikokoinen perhonen, ja lajin koiraiden siipiväli on 52–66 mm ja naaraiden 62–90 mm. Etusiipien poikki kulkee kolme tummanruskeaa, kaarevaa poikkiviirua, ja niiden väliin jäävät alueet ovat yleensä vuorotellen punaruskeat ja harmaat. Siiven keskellä on pienehkö, mutta selvästi erottuva valkoinen keskitäplä. Takasiivet ovat tasaisen punaruskeat. Lajilta tunnetaan kuitenkin myös etusiiviltään harmaa värimuoto "ab. grisescens" sekä lähes kuvioton, yksivärisen punaruskea muoto "ab. unicolor-brunnea". Valkoinen keskitäplä erottuu näilläkin aina. Naaras on huomattavasti koirasta kookkaampi ja ruumiiltaan tukevampi. Koiraan tuntosarvet ovat selvästi kaksoiskampahampaiset. Lapinuunilintu
Kutsuääni terävä ”tsrit”. Laulu tyystin erilainen kuin muilla uunilinnuilla: hakkaava, toistava säe joka tuo mieleen hernekertun tai keltasirkun laulun alun – ”sri sri sri sri sri sri sri sri sri sri sri sri sri”. Rasvakehrääjä
Rasvakehrääjä on noin 46 senttiä pitkä, ja muistuttaa ulkonäöltään kehrääjän ja haukan välimuotoa. Sen täyteläisen ruskeassa höyhenpuvussa on mustia juovia ja valkeita täpliä. Rasvakehrääjällä on lyhyt ja vahva koukkunokka, jota ympäröivät jäykät, viiksentapaiset karvat. Siivet ja pyrstö ovat pitkät, ja jalat ovat lyhyet, varsin heikot. Linnun siivet ovat suipot ja pyrstö pyöristynyt. Naaras ja koiras ovat samanväriset. Apilakehrääjä
Apilakehrääjä ("Lasiocampa trifolii") on rannikkoseutujen kookas yöperhonen. Suomessa sitä tapaa lähinnä Lounaissaaristossa. Maitiaiskehrääjät
Maitiaiskehrääjiä tavataan Afrikassa, Aasiassa ja Euroopassa. Kaikki lajit ovat väritykseltään kellertäviä tai ruskeita. Yhteisenä tuntomerkkinä etummainen raajapari on surkastunut ja päättyy kahteen kookkaaseen kynteen. Myös siipien suonitus on heimolle tunnusomainen. Tuntosarvet ovat pitkät ja kaksoiskampamaiset, mutta pistesilmät ja imukärsä puuttuvat kokonaan. Toukat eivät rakenna kotelokehtoa kotelonsa ympärille. Riikinkukkokehrääjät
Suurin osa riikinkukkokehrääjistä on aktiivisia yöllä, mutta alaheimoissa Agliinae, Saturniinae ja Hemileucinae joidenkin lajien koiraat lentävät myös päivällä. Naaraat ovat selvästi koiraita kookkaampia ja tukevarakenteisempia. Ne houkuttelevat koiraita luokseen erittämiensä feromonien avulla ja lähtevät ensilennolleen usein vasta parittelun jälkeen. Riikinkukkokehrääjien ruumis on siipiväliin verrattuna pieni. Tuntosarvet ovat koirailla tuuheat, kaksinkertaisesti kaksoiskampamaiset, naarailla yleensä yksinkertaisemmat. Verkkosilmät ovat suuret, mutta päälaen pistesilmät ovat surkastuneet tai puuttuvat kokonaan. Myös chaetosemat puuttuvat. Imukärsä on surkastunut, eivätkä aikuiset perhoset nauti ravintoa ja aikuisvaihe jää lyhyeksi. Heimolle ominaisena tuntomerkkinä nilkan rakenne eroaa sukupuolten välillä ja neljäs tarsomeeri löytyy vain naarailta. Ailanthuskehrääjä
Ailantuskehrääjä suosii avoimia ympäristöjä. Alueilla joille se on levinnyt karkulaisena sen tapaa tavallisimmin puiistoista ja puutarhoista, joihin on istutettu toukan ravintokasvia. Aikuinen perhonen on aktiivinen yöllä ja lepää päivät kasvillisuuden kätköissä. Niiden suuosat ovat surkastuneet, eivätkä perhoset nauti ravintoa. Naaras tuottaa jopa 400 munaa. Puertoriconkehrääjä
Kooltaan puertoriconkehrääjä on noin 22 cm. Linnun vatsa on mustan ja valkoisen kirjava. Selän väritys on harmaan keltaisen ja mustan kirjava. Päälaki puertoriconkehrääjällä on harmaa ja silmänympärys on väriltään ruosteenruskea. Ulkonäöltään puertoriconkehrääjä muistuttaa männikkökehrääjää ("Antrostomus carolinensis") ja antillienhaukkakehrääjää ("Chordeiles gundlachii") . Haukkakehrääjät
Haukkakehrääjät ("Chordeiles") on kehrääjien heimoon kuuluva kehrääjälintusuku. Haukkakehrääjiin kuuluu BirdLife Suomen mukaan kuusi lajia. Viirikehrääjä
Viirikehrääjä ("Macrodipteryx longipennis") on kehrääjien heimoon kuuluva lintulaji. Sitä tavataan trooppisessa Afrikassa. Tammikehrääjä
Tammikehrääjä on pääasiassa eurooppalainen perhoslaji, jota tavataan Iberian niemimaalta länteen jokseenkin koko Euroopassa. Idässä levinneisyys ulottuu Altaivuoristoon saakka. Suomessa tammikehrääjää tavataan jokseenkin koko maassa etelärannikolta Lappiin, mutta se harvinaistuu selvästi pohjoista kohti. Perhoset ovat lennossa kesäkuun puolivälistä heinäkuun puoleenväliin. Etelänsirkkahaukka
Etelänsirkkahaukka on yleensä hiljainen, mutta eniten se ääntelee pesimäkaudella. Lajin kutsu on kimeä ”phee-phew”. Soidinääntä kuvaillaan usein hiljaiseksi laskevaksi sarjaksi. Hiirihaukka
Hiirihaukka on petolinnuksi äänekäs, ja se ääntelee erityisesti keväällä. Sen tavallisin ääni on naukuva "piijäh", jota kuulee enimmäkseen lennossa. Australiankehrääjät
Australiankehrääjät on perinteisesti sijoitettu kehrääjälintuihin. Erään DNA-tutkimuksen mukaan australiankehrääjät erosivat muiden lahkon lajien yhteisestä kehityslinjasta vähän alle 19 miljoonaa vuotta sitten, eli pian sen jälkeen kuin kehrääjä- ja pöllölintujen esivanhemmat erkanivat toisistaan. Erään toisen DNA-DNA-hybridisaatio tutkimuksen mukaan heimo olisi eronnut muista lahkon lajeista jo noin 44 miljoonaa vuotta sitten. Monet tutkijat kuitenkin arvelevat, että australiankehrääjät olisivat lähempää sukua kiitäjälinnuille kuin kehrääjälinnuille. Australiankehrääjien lähimpinä sukulaisina on aiemmin pidetty pöllökehrääjiä. Tämä käsitys on ilmeisesti joistain yhteisistä anatomista piirteistä huolimatta väärä. Joka tapauksessa australiankehrääjät erkanivat muiden kehrääjälintuheimojen kehityslinjoista kaikkein varhaisimmin. Ranskasta on löydetty myöhäiseltä eoseenikaudelta peräisin olevia fossiileja, jotka saattavat kuulua australiankehrääjille. Mioseenikauden keskivaiheille ajoitettuja fossiileja on löydetty myös Uudesta Etelä-Walesistä, Australiasta. Vielä muutama tuhat vuotta sitten Uudessa-Seelannissa eli "Megaegotheles novaezealandiae" -niminen australiankehrääjälaji, joka oli lähes, ellei kokonaan lentokyvytön. Västäräkki
Kyntäjän ja kylväjän on myös kannattanut tarkkailla ympäristöään ”toukolintuja” silmällä pitäen. Ympäri Suomea on pidetty selvänä, että mitä enemmän on västäräkkejä kynnön tai kylvön aikaan pellolla hyppelemässä, sitä parempi viljavuosi on tulossa. Sortavalassa lintua on kutsuttu jopa kylvättäjäksi. Nousiaisissa on puolestaan perunavuosi mennyt piloille, jos ei perunanistutuksen aikaan ole västäräkkejä pellolla ollut seurana. Lounais-Suomessa yksi västäräkin nimi on ollut kyntäjäinen, Karjalassa puolestaan vagolindu, jotka molemmat kielivät samasta asiasta. Se on ainakin ollut aivan selvää, että missään tapauksessa ei kyntö- tai kylvötöitä seurailevaa västiä ole pitänyt mennä tappamaan; pahimmassa tapauksessa surmaajalta on kuollut pian härkä. Joskus tietysti ”vestrikka” on hieman voinut ottaa päähän, kun se on huudellut ”pelkkä luu, pelkkä luu!” nähtyään maanviljelijän huonosti hoidetun hevosen. Pihlajakehrääjä
Pihlajakehrääjä kuuluu yleensä kookkaiden karvakehrääjien heimon pienikokoisempiin edustajiin, sillä perhosen siipiväli on 28–35 mm. Ulkonäöltään se on vaatimattoman harmaa, karvainen perhonen ja värin sävy vaihtelee yksilöittäin. Lisäksi lajilla on useita sekä ulkonäöltään että elintavoiltaan poikkeavaa muotoa. Siivet vaikuttavat perhosen tukevaan ruumiiseen nähden pieniltä. Etusiivet ovat tasaisen harmaat ilman mainittavaa kuviointia. Ainoastaan siiven keskisarka erottuu leveänä, muuta siipeä tummempana poikkivyönä. Keskisaran reunat ovat usein hieman tummemmat ja siiven kärkiosassa on heikosti erottuva, tummempi poikkiviiru. Takasiivet ovat tasaväriset ilman kuviointia. Naaraat ovat koiraita vaaleampia ja yksivärisempiä. Perhosen ruumis on tuuheakarvainen ja koiraan tuntosarvet ovat näyttävästi kaksoiskampamaiset. Herkuleskehrääjä
Molempien sukupuolten siivet ovat ruskeankirjavat ja niissä kulkee vaalea raita. Siivissä on myös läpinäkyvät kolmiomaiset täplät. Herkuleskehrääjänaaraan siipien kärkiväli voi olla 25 cm ja naaraat ovat jonkin verran koiraita kookkaampia. Koiraalla takasiipien kannukset ovat kuitenkin huomattavasti pitemmät. Paritteluun valmis naaras päästää ilmaan feromoneja, joiden tuoksu houkuttelee koiraita paikalle. Aikuisella naaraalla ei ole syömiseen soveltuvia suuosia vaan sen elämän ainoa tehtävä on paritella ja munia, minkä jälkeen se kuolee. Aavikkokehrääjä
Aavikkokehrääjä ("Caprimulgus aegyptius") on kehrääjälintulaji. Koivukehrääjä
Koivukehrääjä ("Eriogaster lanestris") on keskikokoinen, keväinen yöperhoslaji. Isohangokas
Isohangokas eli vanhemmalta nimeltään haarukkakehrääjä ("Cerura vinula") on nirkkojen heimoon kuuluva perhonen. Australiankehrääjät
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee seitsemän lajia elinvoimaiseksi ja kaksi lajia puutteellisesti tunnetuksi.
Toistaiseksi vain uudenkaledoniankehrääjä on uhanalainen. Tästä äärimmäisen uhanalaisesta lajista tunnetaan vain yksi kerätty yksilö ja yksi varma havainto. Mäntykehrääjä
Mäntykehrääjää tavataan Pohjois-Afrikasta Keski-Euroopan poikki Skandinaviaan. Idässä sen levinneisyys ulottuu Venäjän poikki aina Keski-Siperiaan saakka. Suomessa havainnot jäävät pääasiassa Oulu-Kajaani-linjan eteläpuolelle. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun lopulta elokuun puoleenväliin. Kehrääjämittari
Mittariksi kehrääjämittari on kookas ja helposti tunnistettava, kuollutta lehteä muistuttava perhonen. Etusiivet ovat teräväkärkiset, niiden pohjaväri on punaruskea ja siipien poikki kulkee kaksi ruskeaa tummavarjosteista viirua. Ulompi poikkiviiru on lähes suora; sisempi mutkittelee jonkin verran. Keskitäplä erottuu hyvin. Tunnusomaisena tuntomerkkinä siiven kärkiosassa on valkoinen, siiven keskiosan puolelta tummavarjoinen pilkku. Takasiivet ovat koiraalla hieman ja naaraalla selvästi etusiipiä vaaleammat. Koiraan tuntosarvet ovat selvästi kaksoiskampamaiset. Siipiväli on 40–49 mm. Guineanlintuhaukka
Tavallisin ääni 2–3 sekunnin välein kuuluva ”vatsastapuhujan rahiseva "krit" tai terävämpi "uit"”. Se kuuluu linnun istuessa paikallaan, etenkin aamuvarhain, ja lennossa, ja se on parien ja kosiskelussa käytetty sekä reviirin ilmoitusääni. Kun koiras tuo syötävää pesään, se päästää ”hiljaisemman "tshuk"- tai "krit"-äänen”. Pesän ympäriltä kuuluu muita hiljaisempia ja pehmeämpiä ääni, joita päästelee ehkä lähinnä naaras. Tunturikehrääjä
Tunturiolosuhteisiin sopeutunut perhonen, joka elää tunturin koivuvyöhykkeen soilla sekä niiden ympäristöissä. Perhosten lento alkaa illan hämärtymisestä, mutta on varsin lyhyt; Alpeilla lento yhden illan aikana kestää harvoin yli 30 minuuttia. Lisäksi koiraat aloittavat lennon vain jos ilman lämpötila hämärän laskeutuessa on yli +4 °C. Molemmat sukupuolet tulevat valolle, mutta Pohjois-Skandinavian valoisassa yössä valopyynti ei onnistu, mikä vaikeuttaa suuresti perhosen levinneisyyden tutkimista. Samasta syystä myös suurin osa lajin elintapoja koskevasta tiedosta on peräisin Alpeilla elävästä populaatiosta. Isohaukkakehrääjä
Isohaukkakehrääjä on 23-25,5 cm pitkä ja sen siipiväli on 54-60 cm. Sen höyhenpuku on väriltään tummanruskeankirjava. Sillä on terävät siiet ja keskipitkä pytstö, jonka kärjessä on matala lovi. Siipien käsisulat ovat kuviottoman mustat ja niiden keskellä on leveä valkoinen poikkijuova, joka on naaraalla epäselvempi kuin koiraalla. Uudenkaledoniankehrääjä
Uudenkaledoniankehrääjä on tumma 28 cm pitkä kehrääjälintu, jonka höyhenpeite muodostuu harmaanruskeista ja mustista vaakaraidoista. Linnulla on lyhyet ja pyöreät siivet, hieman pyöreähkö pyrstö, ja suhteellisen pitkät tummat jalat. Atlaskehrääjä
Näyttävyytensä vuoksi atlaskehrääjä on suosittu laji perhospuutarhoissa. Borneonpöllökehrääjä
Kooltaan borneonpöllökehrääjä on 34–37 cm pitkä. Yleisväritykseltään lintu on ruskeankirjava ja sukupuolet ovat hyvin samannäköisiä. Pää on suurikokoinen ja väriltään kastanjanruskea punaruskein viiruin. Silmäkulmissa on punaruskeat töyhdöt. Rinta ja vatsa ovat ruskean, valkoisen ja mustan suomukuvioima. Selkä ja siivet ovat kastanjan ja punaruskeat valkoisin siipitäplin. Borneonpöllökehrääjän pyrstössä on vaaleamman tai tummemman ruskeita vaakaraitoja. Borneonpöllökehrääjä muistuttaa ulkonäöltään huomattavasti isopöllökehrääjää ("B. auritus") Lyyrykehrääjä
Lyyrykehrääjä ("Uropsalis lyra") on kehrääjiin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta. Tammikehrääjä
Tammikehrääjä on huomattavan kookas perhonen. Muiden sukulaistensa tapaan tammikehrääjän sukupuolet ovat jonkin verran erinäköisiä ja naaras on koirasta kookkaampi. Lajilta tunnetaan myös useita erilaisia värimuotoja. Suomalaiset yksilöt kuuluvat muotoon "f. callunae", jonka siiven poikkiviiru on tavallista leveämpi ja siipisuonet tummemmat. Lisäksi muoto on kooltaan suurempi. Pohjoisessa yksilöt ovat sävyltään vaaleamman ruskeita. Värimuodosta riippumatta siipien pohjaväri on ruskea ja etusiivessä on valkoinen, hieman kolmiomainen keskitäplä. Sekä etu- että takasiiven poikki kulkee kellertävä tai kellanruskea poikkijuova. Poikkijuova on sisäreunastaan terävä ja ulkosyrjän puolelta vaihtelevissa määrin epäselvä. Takasiiven siipiripset ovat vaaleat. Siipiväli on koiraalla 58–70 ja naaralla 68–89 mm. Koiraan tuntosarvet ovat tuuheat ja selvästi kaksoiskampahampaiset. Tarharengaskehrääjä
Tarharengaskehrääjä ("Malacosoma neustria") on Suomessa erittäin harvoin tavattu, kookas, mutta väritykseltään vaatimaton yöperhonen. Suuressa osassa esiintymisaluettaan se on yleinen ja huomattava hedelmäpuiden tuholainen. Herättäjä
Herättäjä on taruolento, joka herättää ihmisen vaaran uhatessa esimerkiksi huutamalla tämän nimeä tämän korvaan tai jopa tempaisemalla tätä voimakkaasti. Jotkut väittävät omistavansa oman herättäjän, joka valvoo heidän untaan. Kalevalassa kerrotaan valvovasta "vaatteesta": "Siinä mies makaelevi, uros unta ottelevi: mies makasi, vaate valvoi." Pikkupensaskerttu
Kutsu- ja varoitusääni kirkas, kuiva surina "drr", joka useasti venyy pitkiksi sarjoiksi "drrrrrr-dr-dr-drrr-rrrr..." Riikinkukkokehrääjät
Riikinkukkokehrääjät vaihtelevat keskikokoisista erittäin kookkaisiin. Siipien kärkiväli on tyypillisesti 3–15 cm, mutta heimon suurimmalla lajilla, atlaskehrääjällä ("Attacus atlas"), peräti 30 cm. Muutamien lajien naarailla siivet ovat surkastuneet tynkämäisiksi. Lajien ulkonäkö vaihtelee paljon, mutta siipien yleisväri vaihtelee harmaan, punertavan, keltaisen, vihreän tai ruskean eri sävyissä. Monilla lajeilla on siiven keskellä samankeskisistä kehistä muodostuva pyöreä, tai kuunsirppiä muistuttava silmätäplä. Toisaalta tällainen tunnusomainen kuvio kuitenkin puuttuu lähes kuudeltasadalta heimon lajilta. Siipikuvioista etusiiven sisempi- ja ulompi poikkiviiru sekä takasiiven ulompi poikkiviiru ja sisempi reunasarake ovatkin luultavasti yleisimmin erottuvat kuviot. Koiraiden etusiiven kärki kaartuu hyvin monilla lajeilla sirppimäisesti ulospäin. Takasiipeen saattaa liittyä kannus, joka eräillä suvun "Eudaemonia" lajeilla voi olla jopa kuusi kertaa etusiiven pituinen. Pöllökehrääjät
Eri pöllökehrääjälajien pituus vaihtelee 19–60 sentin välillä. Australianpöllökehrääjät ovat aasianpöllökehrääjiä suurempia. Kehrääjä (kirja)
Hannu Hautala, joka Kuusamossa asuvana ei itse ole päässyt tutustumaan kehrääjään kuin satunnaisesti, nostaa "Luontokuva"-lehden arviossaan esiin muutamia luontokirjoissa esitettyjä virheellisiä seikkoja, jotka Lilja on korjannut. Toisin kuin aiemmin on esitetty, kehrääjän kidan reunuksena olevat sukaset suojaavat silmiä saaliin siiviltä eivätkä sinänsä liity itse pyyntiin. Uusi tieto on myös, että kehrääjä pesii Suomessakin hyvin usein kaksi kertaa kesässä. Hautala huomauttaa lisäksi, että rengastajan kanssa tehdyt kuvausretket ovat tarjonneet Liljalle mahdollisuuden tutkia sellaista, mihin kuvaaja yksin liikkuessaan ei tule tutustuneeksi. Filmille edelleen kuvaava Hautala toteaa, että salamakuvien valaistus on tasapainossa, mutta myöntää, ettei tunne digikuvauksen tuomia mahdollisuuksia siinä. Otavan kirjapainokin saa Hautalalta kiitoksen laadukkaasta painojäljestä. Hän harmittelee englanninkielisen tekstin mukaanottoa, mutta toteaa, että kirjalle voi löytyä kiinnostusta ulkomaillakin. Mäntykehrääjä
Mäntykehrääjä ("Dendrolimus pini") on melko yleinen, mäntyä kasvavien paikkojen suurikokoinen yöperhoslaji. Pikkumehiläissyöjä
Pikkumehiläissyöjän kutsuääniä ovat lyhyt, kova ”kitt” ja rullaava, metallinen ”krrit”. Laulu, josta puuttuu selvä rakenne, on nopeana toistuva ja erilaisista kovista, rullaavista ja kimeistä äänistä koostuva sarja. Hallakehrääjä
Hallakehrääjä ("Poecilocampa populi"), aikaisemmalta nimeltään haapakehrääjä, on karvakehrääjiin lukeutuva perhoslaji. Se kuuluu syksyn viimeisiin perhosiin. Kehrääjälinnut
Kehrääjälintujen lahkoon kuuluu viisi heimoa. Varsinaisten kehrääjien ("Caprimulgidae") heimon lajeja tavataan lähes kaikkialla maapallolla. Ainoa Suomessa esiintyvä laji on kehrääjä ("Caprimulgus europaeus"). Kehrääjät ovat keskikokoisia ja ne ovat sopeutuneet saalistamaan suuria lentäviä hyönteisiä hämärässä tai pimeässä ilmasta. Niillä on iso kita ja voimakkaat sukaset suupielissä, jalat ovat lyhyet ja nokka pieni. Puku on pehmeä, ruskeankirjava, pyrstöissä ja siivissä usein valkoisia signaalilaikkuja. Kehrääjät lepäävät päivällä maassa tai pitkittäin oksalla. Mustikkakehrääjä
Mustikkakehrääjä muistuttaa tyypillisessä lepoasennossaan huomattavasti enemmän kuollutta lehteä kuin hyönteistä. Etusiivet ovat pohjaväriltään punertavan ruskeat, ja niiden poikki kulkee kolme, epäselvää tummanharmaata poikkiviirua. Siiven keskellä erottuu tummanharmaa laikku ja himmeä, tumma keskitäplä. Siipien kärkiosa on tummanharmaa. Takasiivet ovat tummanharmaat, ja niiden keskellä on vaaleampi vyöhyke. Siipiripset ovat valkoiset, siipisuonten kohdalta tummat, minkä vuoksi siipien ulkoreuna vaikuttaa mutkittelevalta. Naaraat ovat koiraita raskasrakenteisempia ja siipien kuviointi on vähemmän selkeää. Ruumis on tuuhean, punertavanruskean karvotuksen peitossa. Siipiväli on koiraalla 26–38 mm ja naaraalla 29–45 mm. Heinätavi
Koiraan soidinääni on nariseva "krrrr", hieman kuin kamman pärisyttäminen. Naaran ääni on hiljainen, nenäsointinen, lyhyt kaakatus, joka on melko tavimainen. Pääskykehrääjät
Pääskykehrääjät ("Uropsalis") on kehrääjien heimoon kuuluva kehrääjälintusuku. Pääskykehrääjiin kuuluu BirdLife Suomen mukaan kaksi lajia. Lyyrykehrääjä
Lyyrykehrääjää tavataan Andeilta Kolumbiasta Argentiinaan ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat vuoristometsät, usein avoimien alueiden, kallioiden ja laaksojen lähettyvillä. Tyypillisesti lintu elää noin 1 300–3 000 metrin korkeudella kasvavissa metsissä. Muiden kehrääjien tavoin myös lyyrykehrääjät ovat yöaktiivisia ja saalistavat ravinnokseen lentäviä hyönteisiä. Lajin pesimäkausi on keväällä ja naaras munii 2 munaa. Ailanthuskehrääjä
Ailanthuskehrääjä on yleisväritykseltään ruskea, mutta värin sävy ja siiven kontrastisuus vaihtelee suuresti. Siivet ovat leveät ja etusiiven sirppimäisesti kaartuvassa kärjessä on silmätäplä. Molempien siipiparien poikki kulkee punertavanvalkea viiru. Sekä etu- että takasiiven keskellä on lisäksi puolikuun muotoinen silmätäplä. Siipiväli 113–125 mm. Perhosen ruumis on karvainen ja tukeva, noin 25 mm pitkä. Karvakehrääjät
Karvakehrääjät eli lehtikehrääjät ("Lasiocampidae") on kehrääjämäisiin kuuluva perhosten heimo, josta tunnetaan noin 2200 lajia lajirunsauden ollessa suurin indoaustralialaisella alueella sekä Afrikassa. Palearktisella alueella lajeja tavataan 290 ja Euroopassa 39. Tunturikehrääjä
Keskikokoinen, hyvin karvainen perhonen, jonka naaras on vain hieman koirasta kookkaampi, mutta ruumiinrakenteeltaan huomattavasti rotevampi. Etusiivet ja ruumiin karvoitus ovat punaruskeat, mutta perhosten sävy vaihtelee jonkin verran elinalueen mukaan. Etusiiven poikki kulkee vaalea viiru, jossa on kaksi selvää ulospäin suuntautunutta mutkaa. Koiraalla viiru on leveämpi ja voi levitä siiven kärkeä kohti siipisuonten kohdilta. Siiven keskiosassa on vaalea keskitäplä. Takasiivet ovat suunnilleen etusiipien pituiset, väriltään vain hieman etusiipiä harmaammat, eikä poikkiviiru erotu niissä yhtä terävänä. Koiraan tuntosarvet ovat selvästi kaksoiskampamaiset. Naaraan takaruumiin kärjessä on valtava, tummanharmaiden karvojen muodostama tupsu. Siipiväli koiraalla 29–33 mm ja naaralla 33–39 mm. Pöllökehrääjät
Pöllökehrääjät pesivät puissa, joihin ne rakentavat kuppimaisen pesän. Eri sukujen pesänrakennustavat poikkeavat kuitenkin toisistaan. Aasianpöllökehrääjät rakentavat pienen pesän, jonka rakennusaineina ne käyttävät omia untuviaan ja sammalia. Ne naamioivat pesän jäkälillä jotka sidotaan kohdalleen hämähäkinseiteillä. Pöllökehrääjien pesät ovat suurempia. Niiden ainoaa rakennusmateriaalia ovat pienet oksat. Se rakennetaan vaakasuorien oksien haarakohtiin ja jää hyvin hataraksi. Pöllökehrääjät munivat lajista riippuen 1–4 valkoista munaa. Koiraat huolehtivat munien haudonnasta ja myöhemmin poikasten hoidosta päiväsaikaan. Naaraan vuoro on yöllä. Haudontavastuusta on myös muunlaisia tietoja. Joidenkin tietojen mukaan vain koiras tai naaras hoitaa yksin hautomisen. Molemmat osallistuvat kuitenkin poikasten ruokintaan. Jos pesivä pöllökehrääjä yllätetään, se pyrkii ennemmin hämäämään kuin uhkaamaan häiritsijää. Se laskee siipensä ja pörhistää päänsä höyheniä näyttääkseen todellista suuremmalta. Samalla se avaa kitansa ja mulkoilee tunkeilijaa. Poikaset kuoriutuvat noin kuukauden haudonta-ajan jälkeen. Niitä hoidetaan suunnilleen yhtä kauan. Ne ovat jo kuoriutuessaan untuvapeitteisiä. Poikasten untuva on aluksi valkoista, mutta muuttuu myöhemmin harmahtavaksi. Höyhenet alkavat kasvaa noin viikon kuluttua. Emolinnut ruokkivat poikasiaan oksentamalla niille ruoan. Pöllökehrääjänpoikaset lähtevät pesästä tultuaan lentokykyisiksi. Niittyrengaskehrääjä
Niittyrengaskehrääjä on helposti tunnistettava perhonen, jonka sukupuolet ovat kuitenkin huomattavan erinäköiset. Koiraan etusiivet ovat vaalean kellanruskeat, ja niissä on kaksi lämpimänruskeaa poikkijuovaa, jotka koskettavat toisiaan siiven keskiosassa. Poikkijuovista sisempi kaartuu siiven puolivälissä suoraan kohti perhosen ruumista. Takasiivet ovat lämpimän ruskeat hieman vaaleammalla keskustalla. Naaras on selvästi koirasta kookkaampi ja ruumiiltaan rotevampi. Naaraan siipien pohjaväri on pähkinänruskea, ja etusiivessä on kaksi leveää, lähes suoraa, vaaleaa poikkijuovaa, joiden siiven keskiosan puoleinen reunus on terävä. Takasiipi on etusiiven värinen, mutta siinä on vain yksi vaaleampi, epäselvä poikkijuova. Molemmilla sukupuolilla siiven reunassa on jaksoittain vaaleita ja tummia ripsiä. Naaraan ruumis on kokonaan tummanruskea, koiraan pää ja keskiruumis ovat kellanruskeat ja takaruumis tumma. Siipiväli on koiraalla 24–32 mm ja naaraalla 34–40 mm.
Niittyrengaskehrääjän levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja edelleen Etelä-Siperiaan, Mongoliaan ja Kiinaan. Pohjoismaissa se on eteläinen, ja merkittävimmät esiintymät löytyvät Ruotsin Öölannista ja Gotlannista. Suomessa lajia tavataan melko yleisenä vain Ahvenanmaalla ja lounaisrannikolla sekä harvinaisempana etelärannikkoa pitkin Venäjälle. Esiintymät ovat melko paikallisia ja havainnot häviävät hyvin nopeasti sisämaahan mentäessä. Perhoset lentävät heinäkuun puolivälistä elokuun puoliväliin. Hallakehrääjä
Toukka on kirjava, karvakehrääjille tyypilliseen tapaan karvainen. Toukan väritys vaihtelee, mutta sen niskassa on tunnusomainen punaruskea täplä.
Laji on hyvin yleinen kaikkialla, missä kasvaa pajuja ja haapaa. Lentoaika alkaa vasta syyshallojen alettua ja Suomessa aikuiset perhoset ovat lennossa syyskuun loppupuolelta lokakuun loppuun, Keski-Euroopassa jopa joulukuulle saakka. Tammikehrääjä
Laji viihtyy hyvin monenlaisilla paikoilla, mutta suosii selvästi avoimia ympäristöjä. Se on voimakas lentäjä, jota voi tavata usein myös varsinaisen elinympäristönsä ulkopuolelta. Koiraat lentävät päivällä, auringonnoususta pitkälle iltapäivään, usein auringonpaisteessa, muutamien metrien korkeudessa etsimässä kasvillisuuteen piiloutuneita naaraita. Koiraat voivat ilmeisesti haistaa naaraan tuottamat feromonit jopa muutamien kilometrien päästä. Naaraat liikkuvat pääasiassa vasta illan hämärtymisestä lähtien, mutta nekin asettuvat aloilleen pimeän laskeuduttua. Ne liikkuvat jonkin verran myös päivällä. Naaraat tulevat alkuillasta valolle, koiraat erittäin harvoin. Kehrääjämäiset
Kehrääjämäisillä perhosilla on tukeva ja karvainen ruumis ja leveät siivet joita monet lajit pitävät lepotilassa kattolaskuisesti, mutta hieman levällään. Kooltaan lajit ovat vaihtelevat keskikokoisista erittäin suuriin ja yläheimoon lukeutuu maailman suurikokoisimpia perhosia. Keskeisinä yläheimoa yhdistävinä tuntomerkkeinä toimivat siipisuonituksen rakenne sekä koirasgenitaaleihin liittyvä lihaksisto. Myös täysikasvuisen toukan jaloissa on yhdistäviä tuntomerkkejä. Äänen tuottamiseen tarkoitettu tympanaalielin puuttuu, samoin puuttuvat päälean pistesilmät ja chaetosemat. Etu- ja takasiiven välillä on ampleksiforminen kytkentä eli takasiiven tyviosa on laajalti kosketuksessa etusiipeen. Poikkeuksen tekevät kiitäjät, joilla siivet kytkeytyvät toisiinsa frenulum-retinaculum-rakenteen avulla. Kehrääjä
Kehrääjä ei rakenna pesää, vaan munii munansa maahan. Muninta alkaa tavallisesti kesäkuun puoliväliin mennessä. Pohjaväriltään vaaleita, tummin kiemuraisin suojavärityksen antavin juovin kuvioituja munia on yleensä 2, joskus 3. Molemmat puolisot hautovat, naaras kuitenkin enemmän. Haudonta-aika on noin 2½ viikkoa. Poikasia ruokkivat molemmat vanhemmat. Poikaset osaavat auttavasti lentää 2-viikkoisina, kunnolla 4−5-viikkoisina. Kehrääjä on sukukypsä 1-vuotiaana. Koivukehrääjä
Koivukehrääjää tavataan suuressa osassa Keski-Eurooppaa. Idässä sen levinneisyys ulottuu Venäjän poikki Itä-Aasiaan. Se on kaikkialla esiintymisessään paikoittainen. Suomessa koivukehrääjän levinneisyysalue on erikoinen. Maan eteläosissa sitä tavataan lounaisrannikolla sekä Itä-Suomessa. Pohjoisempana sitä tavataan Etelä-Pohjanmalta Kainuuseen ulottuvan linjan pohjoispuolella Pohjois-Lappiin saakka. Näiden väliin, maan keskiosiin jäävältä vyöhykkeeltä havainnot puuttuvat. Aikuiset perhoset lentävät huhtikuun alusta toukokuun alkupuolelle, etelämpänä Euroopassa jo helmi-maaliskuussa. Atlaskehrääjä
Atlaskehrääjä ("Attacus atlas") on Kaakkois-Aasiassa esiintyvä yöperhonen. Se on eräs maailman kookkaimmista perhoslajeista ja sen siipien pinta-ala on kaikista perhoslajeista suurin. Nastakehrääjä
Nastakehrääjä on kookas ja helposti tunnistettava, oranssinruskea perhonen. Molemmilla sukupuolilla on jokaisen siiven keskellä sinimusta, hieman metallinkiiltoinen silmätäplä, jonka keskellä on T-kirjaimen muotoinen valkoinen kuvio. Takasiivissä kuvio on isompi. Siiven ulompi poikkiviiru on siniharmaa ja erottuu hyvin. Koiraat ovat naaraita pienikokoisempia ja väritykseltään tummempia. Niillä on suuret kaksoiskampamaiset tuntosarvet, joilla koiras haistaa naaraan erittämät feromonit. Nastakehrääjän siipiväli on koiraalla 55–62 mm ja naaralla 65–92 mm. Kehrääjä (kirja)
Kirja kertoo tekstien ja kuvien kautta vaikeasti kuvattavasta yölintulajista kehrääjästä. Alkusanoissa ja ensimmäisessä luvussa Jukka Lilja käy lyhyesti läpi, kuinka hän päätyi juuri kehrääjän kuvaajaksi. Leipänsä poliisin rikostutkijana ansainnut Lilja jäi eläkkeelle 2015. Ennen lintukuvaajaksi ryhtymistään hän oli tehnyt työn ohella luontodokumentteja Mtv:lle ja Ylelle. Yksi dokumentti käsitteli juuri kehrääjää. Sen syntyyn vaikutti päivätyö, eli hän etsi yöaktiivista lajia, ja lisäksi kehrääjästä ei ollut juuri olemassa kuvamateriaalia. Lajin harrastus lähti liikkeelle siitä. Runsaan kolmenkymmenen vuoden mittaisen havaintotyön perusteella hän sanoo, että laji on kaikista hänen kohteistaan haastavin, mutta myös erikoisin ja kiinnostavin. Pertti Koskimies kertoo arviossaan löytäneensä 50 lintuharrastusvuotensa aikana kaksi kehrääjänpesää, kun aktiivinen kehrääjäharrastaja Lilja on löytänyt niitä Pohjanmaalta puolentoistasataa. Kehrääjälinnut
Kehrääjälinnut ("Caprimulgiformes") on lintujen lahko, jonka lähes kaikki lajit ovat hyönteissyöjiä ja yölintuja. Lahko on saanut nimensä kehräämistä muistuttavan äänen takia. Mustakurkkukerttu
Ääni: Laulu kiireinen ja lyhyt, rätisevä säe, esimerkiksi ”trr trr tsit titsitr”. Kutsuääni kova, karhea ”tserr”, varoitus yhtämittaista rätinää kirjokertun tapaan, mutta ei yhtä voimakkaana. Myös hakkaava äänisarja ”plyt”- tai ”plit”-aiheesta. Täpläkehrääjä (lintu)
Täpläkehrääjä ("Nyctiphrynus ocellatus") on kehrääjien heimoon kuuluva lintulaji. Sitä tavataan Keski- ja Etelä-Amerikasta. Atlaskehrääjä
Muiden heimon lajien tapaan naaras ei juuri liiku paikasta, jossa se koteloitui. Ollessaan valmis parittelemaan, naaras erittää ilmaan feromonia, jonka tuoksu houkuttelee koiraita paikalle. Parittelun jälkeen naaras munii lehtien alapinnoille ja toukat kuoriutuvat paria viikkoa myöhemmin. Toukka kasvaa 11,5 cm:n pituiseksi. Se on polyfagi, joka syö etupäässä sitruksien sekä muutamien muiden puiden, kuten guavan ja durianin lehtiä. Kotelovaihe kestää noin neljä viikkoa. Toukan kotelokopakseen kehräämää ruskeaa silkkiä hyödynnetään kaupallisesti ja sitä kutsutaan fagara-silkiksi. Hevonen
Hevosen ääntelytavoista tunnetuimpia lienevät hirnuminen ja hörähtely. Hirnahdus on yleensä kutsu tai tervehdys toiselle hevoselle ja hörinä ystävällinen tervehdys. Muita yleisiä äännähdyksiä ovat muiden muassa terävä pärähdys tai korskahdus (jotakin kiinnostavaa tai yllättävää tapahtuu), pitkä raskas puuskahdus tai huokaus (tyytyväisyys ja rentous) sekä vingahtelu (ärtymys, kiihtyneisyys). Kovaääninen kiljahdus on usein aggressiivinen, uhkaava vastalause, mutta oriit ja tammat kiljahtelevat toisilleen myös astumista edeltävän kosiskelun aikana. Vingahtelu tai kiljahtelu voi kuulua myös leikkiin. Pöllökehrääjät
Pöllökehrääjät (Podargidae) on kehrääjälintujen lahkoon kuuluva lintuheimo, johon kuuluu BirdLife Suomen mukaan 13 lajia kolmessa suvussa. Pöllökehrääjiä kutsutaan ammolleen avautuvan suunsa vuoksi englannin kielessä ”sammakkosuiksi” ("Frogmouth"). Kehrääjät (heimo)
Kehrääjät ovat hämärä- tai yöaktiivisia. Ne käyttävät ravinnokseen suuria lentäviä hyönteisiä. Päivisin ne lepäävät maassa tai oksalla. Kehrääjien pesä sijaitsee maassa. Kehrääjät munivat yhden tai joskus jopa kaksi munaa. Vuorisirkku
Kutsuääni terävä, lyhyt ”tsi” tai venytetty ”tsiii”, joskus hieman laskeva, pajusirkkumainen ”tsiy”. Rauhattomana lintu päästää ohuita, kitiseviä visertäviä sarjoja ”tir’r’r’r”, jotka kuulostavat kerjääviltä västäräkin poikasilta. Laulu on kirkas ja sointuva, melodinen säe, jossa on selviä soinnun vaihteluita ja useasti hapuileva johdanto sekä epätasainen rytmi kuten, ”sytt, titt-itt, svi tsa-tsa-sivi-syasya, sitt sivisyrrr si”. Kehrääjät (heimo)
Kehrääjät ("Caprimulgidae") on kehrääjälintujen lahkoon kuuluva heimo. Pöllökehrääjät
Vartalo on melko pitkä, kaula lyhyt ja pää suuri, leveä ja litteä. Höyhenys tekee päästä hyvin suuren näköisen. Isot silmät sijaitsevat pään etupuolella ja pöllökehrääjä voi katsoa kohdettaan molemmilla silmillään yhtä aikaa. Silmien väri on tavallisesti keltainen, oranssi tai punainen. Nokka on suuri, paksu ja koukkukärkinen. Nokan tyvessä kasvaa vahvoja karvamaisia höyheniä. Aasianpöllökehrääjillä niitä kasvaa usein myös muualla naamassa, jolloin ne saattavat suojata lintujen silmiä saalishyönteisiltä. Suupielet ulottuvat kauas silmien taakse, joten pöllökehrääjät pystyvät venyttämään kitansa erittäin suureksi. Lyhytjalkaisina lintuina pöllökehrääjät kävelevät vähän, yleensä vain muutaman askeleen kerrallaan. Siivet ovat leveät ja pyöreät, pyrstö on pitkä ja pyöreä. Pyrstörauhanen on hyvin pieni tai puuttuu kokonaan. Sen sijaan niillä on pyrstön kummallakin puolella useita puuterihöyheniä, joiden tuottamalla hienolla puuterilla pöllökehrääjät hoitavat höyheniään.