Mikä on kalliokiipeilyn ero vuorikiipeilyyn?
Kalliokiipeily
Vaikka ihmiset ovat kiipeilleet jo esihistoriallisina aikoina, kalliokiipeily alkoi kehittyä urheilulajiksi toisen maailmansodan jälkeen. Vanhemmasta vuorikiipeilystä se erosi keskittymällä itse kiipeämiseen ja sen vaikeuteen, vuoren tai kallion huipulle pääseminen muuttui toissijaiseksi. Moderni kalliokiipeily perustuu muutamalle tekniselle innovaatiolle, joista tärkeimpiä ovat venyvän köyden käyttäminen putousenergian hallitsemiseen ja kitkapintaiset kumitossut. Myös putoamisvoiman reisiin ohjaavien valjaiden ja kallionhalkeamiin sijoitettavien varmistusvälineiden kehitys ovat vaikuttaneet oleellisesti.
Kalliokiipeily
Kalliokiipeily on tilastollisesti muihin urheilulajeihin verrattuna turvallista, ja kalliokiipeilijöille sattuu suhteellisen vähän onnettomuuksia. Kalliokiipeily on kuitenkin putoamisen vaarasta johtuen potentiaalisesti vaarallinen laji. Tapahtuessaan onnettomuus voi olla hyvin vakava, jopa kohtalokas. Onnettomuudet johtuvat yleensä inhimillisestä virheestä, harvoin välineiden pettämisestä. Kiipeilijän täytyy ymmärtää riskit ja tuntea turvalliset kiipeilytavat. Kiipeilyseurat ja kiipeilyhallit järjestävät kiipeilykursseja, ja kiipeilyssä käytetään varotoimenpiteitä kuten ristiintarkistuksia. Vakuutusyhtiöt lukevat kiipeilyn yleensä vaarallisiin lajeihin, jolloin sitä varten pitää hankkia kattavampi vakuutus. Merijärvi
Merijärvi eroaa useista muista Pohjanmaan kunnista kumpuilevan maastonsa ansiosta. Maaston vaihtelevaisuus johtuu kallioperästä, joka ei ole aivan niin tasainen kuin lähialueilla. Kallioperä on pääasiassa graniitteja, dioriitteja ja liuskeita. Kallioperä on lähes kauttaaltaan irtaimen maalajien peitossa. Yleisin maalaji on moreeni. Savi- ja hiesukerrostumia on sen sijaan vähän. Kivennäismaalajit ovat laajoilla alueilla turpeen peitossa. Pinnanmuotojen pienpiirteisestä vaihtelevuudesta huolimatta korkeuserot ovat varsin vähäiset. Maaston korkeuserot meren pinnasta ovat suurimmassa osassa kuntaa alle 50 metriä. Vain etelä- ja luoteisosassa maanpinta kohoaa paikoin yli 60 metrin tason. Seinäkiipeily
Seinäkiipeily on rohkeutta, notkeutta ja voimaa kehittävä laji, jota voivat harrastaa niin aikuiset kuin lapsetkin. Seinäkiipeilyä harrastetaan yleensä kiipeilyhallissa, jossa on kymmeniä tai jopa satoja eritasoisia reittejä. Myös joissain urheiluhalleissa ja vapaa-ajankeskuksissa on kiipeilyseiniä. Vuorikiipeily
Kun 1980-luvulla alkoi ilmestyä kiipeilyyn tarkoitettuja sisähalleja, jolloin tehokas ja ympärivuotinen harjoittelu tuli mahdolliseksi, alkoi kiipeilytekniikka ja -taito kehittyä pitkin harppauksin. 1970-luvulle asti oli normaalia kiivetessä käyttää hakoja ja kiiloja tukipisteinä ja otteina ja myös niin sanotussa teknisessä kiipeilyssä käytettävien jalkalenkkien kiinnistyspisteinä. Alaa valtasi uusi kiipeilytyyli, täysin vapaa kiipeily (Red point, Rotpunkt). Siinä ei ollut kyse uudesta keksinnöstä, sillä vapaata kiipeilytyyliä oli sovellettu jo 1920-luvulla Saksan itäosassa Dresdenin lähellä olevilla Elbsandsteingebirge-kalliotorneilla. 1980-luvulla tuli kiipeilylajeihin mukaan myös uusi urheilumuoto kilpakiipeily. Vulkanologia
Keilatulivuoret
Keilatulivuoret syntyvät samasta jähmeästä ja nopeasti kovettuvasta laavasta kuin kerrostulivuoretkin. Ainoa ero on, että keilatulivuoren päälle ei kerrostu tuhkaa, vaan tulivuori muodostuu ainoastaan laavasta. Muoto on sama terävä, kapea ja korkeakraatterinen. Vuorikide
Vuorikide eli vuorikristalli on läpinäkyvää, melko puhdasta kvartsia. Kyseessä ei siis ole kristalli, joka on amorfista lasia. Vuorikiteet ovat puikkomaisia, muodoltaan kuin obeliskeja ja kooltaan muutamia senttejä. Kiteet ovat yleensä toisiinsa kasvaneina kimppuina. Taipale
Taipale eli taival tarkoittaa yleensä käveltävää matkaosuutta ja maareittiä. Taival voi kuitenkin laveasti tulkiten olla kävellen kuljettava tieosuuskin, ja kulku taipaleella eli "taivallus" voi olla lihasvoiman käyttöä ylipäätään, kuten ratsastusta tai hiihtoa. Alun perin taipaleella tarkoitettiin erityisesti käveltävää välimatkaa maastossa parempien ja yleisten kulkureittien, kuten vesireittien ja teiden ulkopuolella. Kelkkailu
Kelkkailu on kilpaurheilun muoto, jonka eri lajityyppien yhdistävä piirre on pyrkimys edetä kelkalla tarkoitusta varten suunniteltu rata mahdollisimman nopeasti.
Ratakelkkailulajeja ovat mahakelkkailu (skeleton), rattikelkkailu (bobsleigh) sekä ohjaskelkkailu (luge) keino- ja luonnonradoilla. Kelkkailu on jakautunut lajeittain kahteen eri liittoon, jossa skeletonia ja rattikelkkailua hallinnoi kansainvälinen kelkkailuliitto FIBT "(Federation Internationale de Bobsleigh et de Tobaganning)" ja ohjaskelkkailua lajin erikoisliitto FIL "(Fédération Internationale de Luge de Course)". Vuorikiipeily
1950–1980-luvuilla varusteet kehittyivät isoin askelin. 1955 tuli Edelrid-tehtaalta ensimmäinen ydinmantteliköysi, 1960-luvun alussa Pierre Allain alumiiniset sulkurenkaat alkoivat korvata painavat ja heikot rautakarabiinit, ja 1970-luvulla kehitettiin valjaat, joihin kiipeilijöitä yhdistävä köysi kiinnitettiin siihen astisen rinnan ympärille sitomisen sijaan. Samoihin aikoihin tulivat käyttöön varmistuslaitteet, eikä köydellä varmistaminen enää tapahtunut kuten ennen kiertämällä köysi selän takaa ja pitämällä kummaltakin puolelta siitä käsin kiinni. Keksittiin kallion halkeamiin pantavat alumiiniset vaijerikiilat sekä hiukan myöhemmin jousitoimiset mekaaniset kiilauslaitteet (Friend, Camalot). Vibram-pohjaiset kiipeilykengät vaihtuivat kevyisiin jalkaa tiukasti myötäileviin kiipeilytossuihin, joiden pohja on sileää mustaa kumia. Laskeutuminen
Ennen modernien kiipeilyvaljaiden kehitystä laskeutuminen saatettiin suorittaa ohjaamalla pelkkä köysi haarojen välistä rinnan yli harteille. Tämä Dülfersitz-tekniikka ei ole kovinkaan mukava, mutta toimii ilman lisävarusteita ja sopii nykyäänkin esimerkiksi loivan kallion laskeutumiseen. Kalliopiirros
Kalliopiirrokset ovat kuvia tai kuvioita, jotka on tehty kallioihin tai suuriin kiviin naarmuttamalla, uurtamalla, hiomalla, kaivertamalla tai hakkaamalla. Joskus ne on myös värjätty maalilla tai kelta- tai punamullalla. Kalliopiirros on eri asia kuin kokonaisuudessaan maalaamalla tehdyt kallio- tai luolamaalaukset. Alppihiihto
Alppihiihto on laskettelulaji ja talviurheilumuoto, jossa lasketaan lumipeitteisiä rinteitä alas käyttäen kahta suksea, jäykkää monoa ja sidettä, jossa koko jalkapöytä lukittuu sukseen kiinni. Laskeminen voi tapahtua kunnostetulla rinnealueella tai hoitamattomassa rinteessä. Hoitamattomassa rinteessä tapahtuvaa laskemista kutsutaan usein vapaalaskuksi. Alppihiihto on olympialaji. Jääkiipeily
Kypärän käyttö on jääkiipeilyssä erityisen suositeltavaa niin kiipeilijällekin kuin varmistajalle. Kypärässä voi olla pleksi silmien edessä sinkoilevien jäänpalasten välttämiseksi. Varmistajan kannattaa sijoittaa itsensä muualle kuin suoraan kiipeilijän alapuolelle ja ennakoida muutaman kymmenen kilon jääpalojen kimpoamisreitti jäästä. Varmistusvälineenä kannattaa olla ATC-tyyppinen melko avoin laite, koska köydet jäätyvät jonkin verran ja esim. Grigri juuttuu. Kalliokiipeily
Kiipeilykengät valmistetaan yleensä nahasta tai keinonahasta. Niissä on pitävä kumipohja. Kenkiä valmistetaan erimallisille jaloille ja eri kiipeilytyyleihin. Jyrkillä reiteillä käytetään usein alaspäin kaartuvia eli ”aggressiivisia” kenkiä, joissa varpaat ovat supussa. Halkeamakiipeilyyn soveltuvat suorat kengät. Pehmeät kengät toimivat paremmin kuin jäykät silloin kun käytetään kallion muotoja kitkalla. Jäykät kengät toimivat pehmeitä paremmin halkeamissa ja pienillä listoilla. Mäkihyppy
Lasku- eli vauhtimäki, hyppyri ja alastulorinne voivat olla kokonaan tai osittain luonnon muovaamia tai ihmisen rakentamia. Muovitetuista hyppyrimäistä voidaan kesäisin hypätä ilman luntakin. Alpit
Vuorikiipeily on alkanut Alpeilla viimeistään 1800-luvulla. Vuonna 1911 Karl Blodigista tuli ensimmäinen, joka oli kiivennyt kaikille Alppien yli 4 000 metriä korkeille päähuipuille. Vuori
Vuori on ympäröivää aluetta selvästi korkeampi pinnanmuoto. Vuorella on tyypillisesti jyrkät rinteet, suhteellisen helposti rajattavissa oleva huippualue ja huomattavat paikalliset korkeuserot. Vuorta pienempi pinnanmuoto on kukkula. Jääkiipeily
Jääkiipeily on kalliokiipeilystä kehittynyt talvella harrastettava kiipeilylaji. Siinä kiivetään luonnon tai ihmisen muodostamia jääseinämiä pitkin. Kyseessä voivat olla vaikkapa jäätyneet vesiputoukset tai muut seinämät, joiden yli virtaava vesi on jäätynyt. Hydraulinen kiilaaminen
Hydraulinen kiilaus on menetelmä, jossa hydraulipaineen ja perinteisen kiilamuodon aiheuttaman voiman avulla kiilataan kivi, kallio tai betoni rikki. Hydraulikiila on louhintatyökalu jolla tehdään kiven, kallion tai betonin kiilausta tavoitteena rikkoa materiaali poiskuljetusta tai jatkojalostusta. Hydraulisylinteri ja kiilat on liitetty yhteen työkaluksi, joista pienimpiä voidaan käyttää käsikäyttöisesti ja suuremmat kiilat liitetään erilaisilla kiinnitystavoilla kaivukoneeseen, nosturiin tai vastaavaan laitteeseen. Kiilassa on sisäkiila ja ulkokiilat, jotka laajenevat sisäkiilan työntöliikkeestä ja rikkovat kiven, kallion tai betonin. 
Nestepaine ja -virtaus tehdään erillisellä hydraulikoneikolla, tai otetaan suoraan kaivurin tai nosturin hydraulijärjestelmästä. Kiilaus edellyttää aina porareiän, joka on mitoitettu vastaavalle kiilakoolle. Reikä tulee porata riittävän syväksi, jotta ulostuleva kiilan kärki ei tavoita reiän pohjaa. Puukiipeily
Harrastajien mukaan puukiipeily on monella tavoin hyvää liikuntaa: Tietokirjailija Tatu Hirvonen suosittelee vanhempien antavan lastensa kiipeillä puihin, sillä se opettaa koordinaatiota. Arvaamaton kiipeilyalusta tarjoaa haastetta kiipeilijälle toisin kuin standardinmukaiset kiipeilytelineet. Hirvonen perusti Facebookiin "Kiipeä puuhun" -tapahtuman vuonna 2011. Puukiipeily
"Global Organization of Tree Climbers (GOTC)" on puukiipeilijöiden kattojärjestö, joka edustaa kiipeilyjärjestöjä ja kaikentaustaisia kiipeilijöitä. GOTC edistää turvallista ja ympäristöystävällistä puukiipeilyä seikkailun, opetuksen ja huvin vuoksi.
Puukiipeilyä pidetään turvallisena harrastuksena. TCI ei tunne tapauksia, joissa puukiipeilijä olisi loukkaantunut. Puukiipeilyä harrastetaan tehokkaimmin ja turvallisimmin köyden ja valjaiden avulla, kypärä päässä. Edistyneemmät kiipeilijät voivat käyttää erilaisia lisävarusteita. Alppisauva
Sauvaa käytetään apuvälineenä nimenomaan vuoristoseudulla liikuttaessa; varsinaisessa vuorikiipeilyssä sitä ei yleensä käytetä, koska se olisi tiellä nimenomaan jyrkimmissä nousuissa; sen sijaan silloin, kun varsinaisia kiipeilyvälineitä eli hakkuja, köysiä ja kalliohakoja ei tarvita, alppisauva on erinomainen apuväline. Lumilautailu
Ratalasku (alpine snowboarding, nykyisin myös carving) tarkoittaa nopeaa laskemista, jossa tehdään mahdollisimman leikkaavia käännöksiä. Tyyli vaatii paljon voimaa, sillä nopeita käännöksiä tehdään suuressa vaudissa. Hyvä lihas- ja kestävyyskunto onkin edelletys tyylille. Carving ei sovi aloittelijoille. Carving-tyylin laskuun on oma ratalauta. Lisäksi carving laskijat käyttävät kovia, tavallisia laskettelumonoja muistuttavia monoja. Kovat monot tukevat laskijaa paremmin mahdollistavat vahvojen siteiden kanssa kehon painon siirtelyn puolelta toiselle tehokkaammin. Ratalaskussa kilpaillaan lajiin tarkoitettuja portteja kiertäen, joko kelloa tai kilpakumppania vastaan rinnakkain aivan kuten laskettelulukilpailuissa. Freestylen ja ratalautailun yhdistelmä on boardercross, jossa useampi kilpailija kilpailee radalla, johon on sijoitettu tiukkoja mutkia ja hyppyreitä, yhtä aikaa toisiaan vastaan motocrossin tapaan. Kiipeily
Kiipeily on jyrkkää kohdetta pitkin ylös nousemista omin voimin, yleensä jalkoja ja käsiä käyttäen. Mäkihyppy
Suurmäellä tarkoitetaan mäkeä, jonka K-piste on 100–130 metrissä. Suurmäet ovat käytetyimpiä hyppyrimäkiä, ja suurin osa maailmancupin kilpailuista hypätään nykyään suurmäistä. Maailman suurin suurmäki on Willingenin hyppyrimäki Saksassa, jonka HS-piste sijaitsee 145 metrissä. Sen virallinen mäkiennätys on Janne Ahosen hyppäämä 152 metriä vuodelta 2005. Suomessa Rukan suurmäen virallinen mäkiennätys on Veli-Matti Lindströmin hyppäämä 148 metriä vuodelta 2001. Laskeutuminen
Suosituilla kiipeilyreiteillä laskeutumiselle on suunniteltu oma reitti, jossa usein on kallioon kiinnitetyt laskeutumispisteet valmiina. Kiipeilyteline
Kiipeilyteline on liikuntaan ja leikkimiseen tarkoitettu rakennelma, jossa voi kiipeillä. Yksinkertaisimmillaan se on puusta tehty teline, johon on kiinnitetty esimerkiksi köysiä. Kiipeilytelineitä on usein leikkipuistoissa sekä koulujen ja päiväkotien pihoilla. Kiipeilytelineitä on yhdistetty muun muassa liukumäkien kanssa. Tulivuori
Tulivuori on paikka, josta Maan sisuksista pääsee purkautumaan sulia ja kaasumaisia aineksia. Sanalla viitataan usein myös purkausaineksista syntyneeseen vuoreen. Keskeisimpiä tulivuorityyppejä ovat jyrkkärinteiset kerros- tai laakeat kilpitulivuoret. Jopa useiden kilometrien pituisista halkeamista muodostuneet rakotulivuoret puolestaan ovat maapallon yleisimpiä tulivuoria. Kaldera puolestaan on romahtanut tulivuori. Purkaustuotteet ovat peräisin maanalaisista sulan kiviaineksen säiliöistä, jotka ovat purkauskanavan kautta yhteydessä purkausaukkoon. Tulivuorenpurkaus voi vaihdella suhteellisen rauhallisesta laavavirtauksesta (magmapurkaus maanpinnalle) räjähdysmäisiin purkauksiin, joissa pyroklastista ainesta lentää korkealle ilmaan kilometrien korkeuteen. Kalliokiipeily
Halkeamia voidaan kiivetä myös esimerkiksi laybackilla, vetämällä käsillä sivulle halkeaman reunasta ja painamalla jaloilla toiseen suuntaan, käsiä vastaan. Manttelointi on käsivarsien punnertamista sileälle tasanteelle. Kalliokiipeily
Trädikiipeily eli traditionaalinen kiipeily on kalliokiipeilyä luonnollisilla varmistuksilla, jotka asennetaan kallion halkeamiin samalla kun kiivetään. Freestylehiihto
Perinteiset hypyt eli aerials ovat freestylehiihdon laji, jossa kilpailijat hyppäävät jyrkästä hyppyristä korkealle ilmaan ja tekevät erilaisia voltteja ja käänteitä. Seitsemän arvostelutuomaria arvostelee ennalta ilmoitetut hypyt vaikeuskertoimen mukaan siten, että 20 prosenttia pisteistä tulee ilmaannoususta, 50 prosenttia muodosta ilmassa ja 30 prosenttia alastulosta. Kilpailusuoritus koostuu kahdesta hypystä. Loppukilpailuun selviytyy 10–12 parasta. Hypyt olivat olympialaisissa näytöslajina vuonna 1988 Calgaryssä ja virallisessa kisaohjelmassa ensimmäistä kertaa vuonna 1994 Lillehammerissa. Mäkihypyn Continental Cup
Mäkihypyn Continental Cup on "Kansainvälisen Hiihtoliiton" (FIS:n) järjestämä mäkihypyn toiseksi korkeatasoisin kauden aikana järjestettävä sarjamuotoinen kilpailu. Continental Cup kauteen kuuluu kesä- ja talvicup, joiden yhteenlasketut pisteet määrittävät kokanaiscupin tulokset. Ensimmäinen Continental Cup järjestettiin kaudella 1991–1992. Tunturi
Kallioperän iän ja koostumuksen eli kivilajien perusteella Suomen tunturit voidaan jakaa kolmeen eri ryhmään, joiden sekä ikä että koostumus poikkeavat merkittävästi toisistaan. Vanhimpia ovat Saariselän tunturit, joiden kallioperä on noin 1,9 miljardin vuoden ikäistä granuliittia. Lähes yhtä vanhoja, mutta koostumukseltaan erilaista kallioperää ovat Länsi- ja Keski-Lapin tunturit kuten tunnetut Ounastunturi, Ylläs, Aakenustunturi, Levi, Kumputunturi sekä Pelkosenniemen Pyhätunturi ja Kuusamon Rukatunturi. Niiden kallioperä muodostuu 1,9–1,8 miljardin vuoden ikäisistä kvartsiiteista. Merkittävästi nuorempi on geologisesti Köli-vuoristoon eli Skandeihin kuuluva Käsivarren Halti ympäristöineen. Sen kivilaji on gabro ja ikä vain noin 450 miljoonaa vuotta. Kalliokiipeily
Käsiotteista vedetään yleensä alaspäin. Kun otteet ovat kiipeilylinjan sivussa, vedetään niistä sivulle. Ylösalaiseen otteeseen tartutaan alhaaltapäin. Pärnävaara
Kiipeilyä voi harrastaa ympäri vuoden. Kalliokiipeilypaikka on rinteellä aivan pysäköintialueen lähellä. Talvella siinä voi kokeilla jääkiipeilyä.
Pärnävaaran urheilukeskussäätiö perustettiin 1990. Sen taustalla ovat Joensuun kaupunki ja Liperin kunta. Säätiön tarkoituksena on edistää kilpa- ja kuntourheilun harrastusmahdollisuuksia Pohjois-Karjalassa ja ylläpitää Pärnävaaran urheilukeskusta.
Vuonna 2008 päätettiin, että urheilukeskuksen rakennusten, latupohjien ja reittien ja muiden urheilukeskusalueiden käyttö- ja hallintaoikeus siirtyi urheilukeskussäätiöltä Joensuun kaupungille. Joensuun kaupunki vastaa keskuksen käytännön ylläpidosta ja kuluista. Liperin kunta osallistuu ylläpitokuluihin 35 prosentin osuudella. Kalliovuoret
Noin 320 miljoonaa vuotta sitten syntyi nykyisten Kalliovuorten lähistölle niiden kantaisäksi () kutsuttu vuoristo. Ne koostuivat vähintäänkin kahdesta vuorijonosta, joille myöhemmin on annettu nimet Frontrangia ja Uncompahgria. Kalliovuorten kantaisän oletetaan olleen ainakin yhtä korkea kuin nykyinen Himalajavuoristo, jossa sijaitsevat nykypäivän maailman korkeimmat vuoret. Vuoristo kasvoi kokoa aina 70 miljoonaa vuotta, mutta sen jälkeen alkoi eroosio kuluttaa sitä. Eroosion seurauksena maaperä kului miltei tasaiseksi, ja nykyään Kalliovuorten korkeasta kantaisästä on muistona vain pieniä jäännöksiä esimerkiksi lähellä nykypäivän Aspenia ja Colorado Springsia. Hirvenhiihto
Hirvenhiihto on ampumahiihtoa muistuttava talviurheilulaji, joka sisältää ammunnan ja hiihdon lisäksi etäisyyden arviointiosuuden. Hiihtomatka on 7–9 kilometriä, ja se hiihdetään perinteisellä tyylillä asetta mukana kuljettaen. Alle 16-vuotiaiden ei tarvitse kantaa asetta mukanaan. Ammunta- ja arviointipaikat sijaitsevat hiihtoreitin varrella. Ammuntaosuudessa ammutaan hirvenmetsästyksen vaatimukset täyttävällä kiväärillä seisaaltaan kymmenen laukausta hirvikuviotauluun. Ammuntamatka on 100 metriä. Arviointiosuudessa arvioidaan kahden hirvenpääkuvion etäisyydet. Hirvenpäiden etäisyys arviointipaikasta on 50–200 metriä. Korkeushyppy
Korkeushyppy on yleisurheilulaji, jossa on tarkoituksena hypätä yhdellä jalalla ponnistaen mahdollisimman korkealla olevan riman ylitse pudottamatta sitä. Korkeushyppy on ollut jokaisten kesäolympialaisten ohjelmassa. Suosituimmat hyppytyylit ovat vaihdelleet vuosikymmenten aikana: nykyisin käytetään eniten floppaustyyliä, jossa rima ylitetään selkä edellä. Korkeushypyn miesten maailmanennätys on kuubalaisen Javier Sotomayorin 245 cm ja naisten ennätys bulgarialaisen Stefka Kostadinovan 209 cm. Wakeboarding
Wakeboarding eli vesilautailu on vesihiihdon sukulaislaji. Se muotoutui vesihiihdon, lumilautailun ja surffauksen pohjalta. Wakeboardingissa hiihtäjää vedetään veneen perässä järvellä tai merellä aivan kuin vesihiihdossa, erona on suksien sijaan käytettävä wakeboard, eli "vesilauta". Aivan kuten lumilautailussa, hiihtäjä seisoo laudalla lähes poikittain veneen kulkusuuntaan nähden. Kalliokiipijä
Kalliokiipijä ("Tichodroma muraria") on vuoristoissa elävä varpuslintu. Lajin nimesi ja kuvaili Carl von Linné 1766. Vesihiihto
Kilpavesihiihto koostuu kolmesta lajista: pujottelu, hypyt ja kuviot. Jokaisessa lajissa on omat erilaiset suksensa ja sääntönsä. Kaikissa lajeissa tarvitaan tietenkin vetovene ja köysi. Kilpavesihiihdossa kilpaillaan myös yleismestaruudesta, jonka pisteet koostuvat kolmesta kyseisestä lajista. Hiihto
Alppihiihto on talviharrastus ja -urheilumuoto, jossa lasketaan lumipeitteisiä rinteitä alas käyttäen kahta suksea, jäykkää kenkää (monoa) ja sidettä, jossa koko jalkapöytä lukittuu sukseen kiinni. Laskeminen voi tapahtua kunnostetulla rinnealueella tai hoitamattomassa rinteessä. Kalliokiipijä
Linnun pituus on 15–17 cm, siipien kärkiväli 30–35 cm ja paino 15–20 g. Höyhenpuku on pääosin harmaa. Siipien yläpeitinhöyhenet ovat punaisia lukuun ottamatta ruskehtavia kyynärsulkien peitinhöyheniä. Koiraan kurkku on musta, naaraan valkea. Naaraan puku on ruskehtavampi kuin koiraan. Nokka on pitkä ja kärjestään hiukan alaspäin taipunut. Linnulla on vahvat jalat, joilla se ketterästi kiipeilee jyrkillä kallioseinämillä. Lento on perhosmaisen lepattavaa. Äänet ovat korkeita vihellyksiä. Boulderointi
Boulderointi on kiipeilyä ilman varmistusvälineitä matalilla korkeuksilla. Boulderointia harrastetaan kivillä, matalilla kallioseinillä ja kiipeilyseinillä. Boulderreittien korkeus vaihtelee noin 1,5 metristä noin 9 metriin, mutta yleensä kiipeilijät kiipeävät alle viiden metrin korkuisia reittejä. Hiilipiippu
Hiili kipinöi vähemmän kuin puu, joten hiilipolttoisessa veturissa ei tarvita kipinänsammuttajana toimivaa turbiiniosaa kuten halkopolttoisissa. Lisäksi hiilipesän veto on hiukan erityyppinen. Mäkihyppy
Mäkihyppy (josta aikaisemmin käytettiin nimitystä mäenlasku) on talviurheilulaji, jossa pyritään hyppäämään suksilla hyppyrimäestä mahdollisimman tyylikkäästi ja mahdollisimman pitkälle. Hyppy katsotaan tyylikkääksi, kun hyppääjä suorittaa ilmalennon ja alastulon hallitusti. Laji keksittiin Norjassa. Kalliokiipeily
Kiipeilyssä käytetään yleensä istumavaljaita, jotka muodostuvat jalkalenkeistä, vyötärölenkeistä ja varmistuslenkistä. Valjaissa on lisäksi varustelenkkejä tarvikkeille. Kalliokiipeily
Boulderointi on kiipeilyä ilman köyttä tai valjaita. Sitä harrastetaan alle viiden metrin korkuisilla reiteillä enimmäkseen kivillä mutta myös matalilla kallioseinillä. Vuori
Vuorilla on läpi ihmiskunnan historian ollut merkittävä rooli uskonnoissa ja kansanperinteissä. Vuorikiipeily on aina kiehtonut ihmisiä kaikissa maanosissa, mutta maailman korkeimmat huiput ihminen saavutti vasta 1900-luvulla varusteiden kehityttyä riittävälle tasolle. Keski-Euroopan mäkiviikko
Ensimmäinen Keski-Euroopan mäkiviikko kilpailtiin jo vuosien 1952 ja 1953 vaihteessa, jolloin kokonaiskisan voiton vei Josef Bradl. Mäkiviikko on sittemmin kuulunut mäkihypyn maailmancupin ohjelmaan heti sen ensimmäisestä kaudesta 1979–1980 lähtien. Useimmat mäkihyppääjät pitävät mäkiviikkoa koko lajin kovimpana mahdollisena sarjamuotoisena kilpailuna eli kovempana kuin esimerkiksi maailmancupia. Vain kaikkein tasaisin kilpailija pystyy voittamaan sen. Useiden mielestä mäkiviikon voitto on heti olympiakullan jälkeen kovin saavutus mäkihyppääjältä. Yhteensä yhdeksän mäkihyppääjää on saavuttanut mäkiviikon voiton lisäksi henkilökohtaisen olympiakullan ja maailmanmestaruuden: Helmut Recknagel, Toralf Engan, Hans-Georg Aschenbach, Matti Nykänen, Jens Weißflog, Espen Bredesen, Kazuyoshi Funaki, Thomas Morgenstern ja Kamil Stoch. Seinäkiipeily
Kun seinä on pystytetty, kiipeilijät suunnittelevat seinälle reittejä. Reitit toteutetaan kiinnittämällä otteet seinään. Reitit suunnitellaan yleensä siten, että niillä pääsee seinän ylärajaan. Mitä pienempiä otteita ja mitä harvemmassa ne ovat, sitä vaikeampi reitti on. Jos seinä on ylhäältä ulkonevampi kuin alhaalta, siinä sanotaan olevan negatiivinen kallistus. Negatiivinen kallistus lisää reitin vaativuutta. Eri värisillä otteilla voidaan samalle alueelle tehdä useita toisistaan erottuvia reittejä. Tällöin keskenään saman väriset otteet muodostavat yhden reitin. Eritasoisia reittejä tarvitaan, jotta ne olisivat haastavia eritasoisille kiipeilijöille. Aloittelijoille on yleensä helppo pystysuora seinä, missä kiipeilijä käyttää ensin kaikkia otteita. Taitojen kehittyessä voi jättää helpoimmin tartuttavat otteet hyödyntämättä. Mikäli vaikeinkin reitti tuntuu liian helpolta, voi kiipeilyn haastavuutta lisätä kiipeämällä vaikkapa toinen käsi selän takana. Trädikiipeily
Trädikiipeilyn ja urheilukiipeilyn erottaa toisestaan se, että urheilukiipeilyssä varmistuspisteet on kiinnitetty valmiiksi, eikä niitä poisteta. Trädikiipeilyssä kiipeilijä kiinnittää kallioon erilaisia varmistusvälineitä, jotka perässä kiipeävä kiipeilijä poistaa edetessään. Trädikiipeilyn reitit eli trädireitit seuraavat yleensä selkeästi näkyvää halkeamaa, johon myös varmistukset pääasiassa laitetaan. Jäähakku
Klassista vuorikiipeilyhakkua käytetään vaellushakun tapaan, mutta jyrkemmässä maastossa. Se on jäätikkövaelluksilla käytettyä hakkua lyhyempi (55-65cm) ja vahvatekoisempi; sen varsi voi toisinaan olla käyrä. Teknisessä vuorikiipeilyssä voidaan käyttää kahta hakkua, joista toisessa on kaavin ja toisessa vasara. Vasaralla voidaan esim. hakata kiiloja kallioon tai poistaa niitä. Myös hiihtovaelluksessa (eng. ski mountaineering) käytetään vuorikiipeilyjäähakkua, mutta tähän tarkoitukseen valmistetut hakut ovat yleinsä varsinaisia vuorikiipeilyjäähakkuja lyhyempiä ja keveämpiä. Laskeutuminen
Laskeutuja saattaa myös varmistaa laskeutumista prusik-solmulla, joka lukitsee köyden automaattisesti jos siitä irroitetaan ote. Kiipeilyn yhteydessä köysi on yleensä kaksinkertainen ja kiedottu puun, kallionulokkeen tai varmistuspisteen ympäri niin, että se on vedettävissä. Vuoristokiipeilyn yhteydessä laskeutuminen saatetaan suorittaa useassa vaiheessa, jolloin koko seurue laskeutuu ensin yhden köydenmitan, vetää köyden ylhäältä pois ja laskeutuu seuraavan välin. Longs Peak
Vaarallisimmat tilanteet vuorikiipeilijöille Longs Peakilla ovat nopeasti muuttuvat sääolot, irtoavat kivet ja vuoristokuume. Vuorenhuippua tavoittelevia ihmisiä on kuollut ja vuosittain vuorelta pelastetaan useita henkilöitä. Jääkiipeily
Jäällä kiipeiltäessä jäästä ei yleensä oteta otetta käsin, vaan kiipeäjällä on kummassakin kädessä jäähakku ja jaloissa jääraudat, joiden piikeistä osa on suunnattu eteenpäin. Pidon varmistamiseksi hakun piikit ja usein rautojenkin kärkipiikit on hammastettu. Kiipeilijä etenee kuten kalliokiipeilijä, mutta teoriassa hakun ja rautojen piikin voi upottaa minne tahansa. Käytännössä jääkiipeily ei ole kuitenkaan helppoa, koska jää ei ole tasaista eikä välttämättä myöskään kaikkialta luotettavaa ja kiipeilijä joutuu katsomaan sijoituksensa huolellisesti. Etenkin lämpötilanmuutosten jälkeen jäässä voi olla sisäisiä jännitteitä ja sen sijaan että jää kannattelisi kiipeilijää, siitä lohkeaa suuria palasia. Jään muuttuva luonne muodostaakin suuren osan jääkiipeilyn kiinnostavuudesta, sama kohde saattaa vaihdella päivästä toiseen lämpötilan mukaan. Ravnedalen
Puiston 50 m korkea pystysuora kiviseinämä on viime aikoihin asti houkutellut kalliokiipeilijöitä. Toiminta on kuitenkin lopetettu, jotta puistossa olevien vierailijoiden päälle ei putoaisi kiipeilijöiden tavaroita. Vuorikiipeily
Englantilaiset olivat 1920-luvulla tehneet useita retkikuntia maailman korkeimmalle (8 848 m) vuorelle Mount Everestille. Pisimmälle pääsi E. F. Norton aina 8 570 metrin korkeuteen, ilman happilaitetta. Sama retkikunta päättyi siihen, kun George Mallory ja Andrew Irvine katosivat vuoren rinteelle viimeisessä yrityksessään. On mahdollista, että he kävivät vuoren huipulla asti. Keinupolttopallo
Hökkelipallo eli hökkis on keinupolttopallon variaatio, jota pelataan keinujen sijaan esimerkiksi kiipeilytelineellä tai liukumäessä. Kaikki pelialueella olevat rakennelmat voivat olla mukana. Hökkiksessä palloa voidaan heittää siitä kohtaa, johon se jäi edellisellä heitolla. Hökkiksen suojissa olevia pelaajia on nimittäin vaikeampi jättää. Varmistaminen (kiipeily)
Kiipeilyssä käytetään kahdentyyppisiä köysiä. Yläköysikiipeilyssä käytetään staattista tai semistaattista köyttä, joka venyy vain vähän. Koska yläköysikiipeilyssä tyypillinen putoamismatka on kymmeniä senttejä tai metrin suuruusluokkaa, tämä ei aiheuta kohtuutonta kuormitusta putoajaan. Varmistaminen (kiipeily)
Alaköysikiipeilyssä ensimmäisenä kiipeävä sijoittaa varmistukset ja perässä tuleva purkaa ne. Tähän työhön on olemassa erityinen koukku, jolla pystyy työntämään, vetämään ja vääntämään kiinni juuttunutta esinettä kallionhalkeamasta. Kilpa-aerobic (FIG)
Kilpa-aerobic (KA) (eng. Aerobic gymnastics) on Suomen voimisteluliiton (Svoli) myöntämä voimistelulaji. ”Näyttävässä kilpa-aerobicin kilpailuohjelmassa energinen, tanssillinen koreografia yhdistyy vaativiin vaikeusliikkeisiin, kuten hyppyihin, punnerruksiin ja voimaosiin. Laji vaatii urheilijalta luovuutta ja esiintymisrohkeutta sekä voimaa, liikkuvuutta, koordinaatiota ja anaerobista kestävyyttä.” [1] Kallioperä
Suomen kallioperän yleisin kivilaji on graniitti. Suomi sijaitsee prekambrisen Fennoskandian kilven keskellä, missä maapallon kuoren liikkeet ovat vähäisiä. Tämä on mahdollistanut sen, että Suomen kallioperä on maapallon vanhimpia. Se on syntynyt eri vaiheissa 1 600 – 3 000 miljoonaa vuotta sitten vaihtelevissa geologisissa olosuhteissa. Nuorimmat Suomen kallioperän osat ovat Kaakkois-Suomessa, vanhimmat Karjalassa. Kallioperän ikä näkyy muun muassa siinä, että alueella muinoin taivaita kurotelleet korkeat poimuvuoretkin ehtivät eroosion vaikutuksesta tasoittua lähes nykyiselleen jo prekambrisella maailmankaudella, joka päättyi noin 540 miljoonaa vuotta sitten. Kulutusta kestäviä niin sanottuja jäännösvuoria on kuitenkin säilynyt muutamia, muun muassa Koli ja Ylläs. Korkeushyppy
Floppauksessa hyppääjän ei tarvitse nostaa kehonsa painopistettä yhtä korkealle kuten muissa tyyleissä. Floppaaja voittaa näin 5–7 senttimetriä kierähtäjään nähden. Floppaaja saa lisäksi enemmän vauhtia hyppyynsä nopeamman vauhdinoton ansiosta. Toisaalta floppaaja häviää 5 senttimetriä siinä, että hänen painopisteensä on ponnistusvaiheessa alempana kuin kierähtäjällä. Koska floppauksen tekniikka on helpompi oppia kuin kierähtämisen, se on syrjäyttänyt kaikki muut hyppytyylit, vaikka joillekin hyppääjille kierähdystyyli ehkä sopisi floppausta paremmin. Mäkihyppy olympialaisissa
Mäkihyppy on kuulunut talviolympialaisten lajivalikoimaan Chamonixin vuoden 1924 olympialaisista lähtien. Näin ollen laji on yksi kuudesta alkuperäisestä talviolympialajista. Vuosina 1924-1960 olympialaisten ohjelmassa oli vain yksi mäkihyppykilpailu. Olympiahistorian alkuaikoina mäen korkeus vaihteli. Kalliokiipeily
Sisäkiipeily voi olla boulderointia tai köydellä tehtävää seinäkiipeilyä. Sisäkiipeilyä voi harrastaa myös yksin ilman varmistajaa. Kaivanto
Kaivanto on maahan kaivettu kuoppa. 
Tavallisimmin kaivannolla ymmärretään rakennus- tai korjaustyön yhteydessä maahan kaivettavaa, väliaikaista kuoppaa, jolla tehdään tilaa rakennettavan rakennuksen tai sen rakenteiden maanpinnan alapuolisille osille taikka korjattavien rakenteiden tai maanalaisen, teknisen infrastruktuurin esille kaivamista. Kaivannot on toteutettava aina siten, ettei niistä aiheudu vaaraa niissä mahdollisesti työskenteleville henkilöille (tuenta sortumariskin varalta) eikä niiden läheisyydessä liikkuville ihmisille (asianmukainen merkitseminen / aitaus). Kaivannolla voidaan tarkoittaa myös esimerkiksi juoksu- tai vallihautaa, vesiuomaa, arkeologisia kaivauksia tai jopa avolouhosta. Vuoriteollisuus
Vuoriteollisuus on kaivosteollisuuden vanha nimitys. Se on teollisuudenhaara, joka kaivaa ja jalostaa malmeja ja muita teollisuusmineraaleja, kivihiiltä, ruskohiiltä, maaöljyä ja maakaasua. Kaivosteollisuus on osa kaivannaisteollisuutta, johon kuuluu lisäksi kivenjalostus, savenotto ja turveteollisuus. Mäkihyppy
Mäkihypyssä hyppääjä lähtee liikkeelle vauhtimäen yläosassa olevalta puomilta, laskee mahdollisimman aerodynaamisessa kyyryasennossa alas ramppia, jonka jyrkkyys pienenee loppua kohti, ja ponnistaa hyppyrin nokalta ilmaan tavoitteenaan lentää mahdollisimman pitkälle. Kalliokiipeily
Jalkaotteille astutaan aina vain osalla kenkää, ei koko kengällä. Parinkymmenen sentin hyllylle astutaan usein päkiällä tai kengän kärjellä ja nojataan seinää kohti, jolloin käsille tulee vähemmän painoa ja tasapaino on parempi. Pienelle listalle astutaan usein kengän sisäsyrjällä. Kitkalle astutaan kun varsinaista jalkaotetta ei ole, jolloin päkiä painetaan pintaa vasten kitkapinta-alan maksimoimiseksi. Stemmaaminen on vastakkaisilla seinillä seisomista. Kneebarissa jalka asetetaan kallion muotojen väliin niin, että päkiä painaa yhtä pintaa vasten ja reiden etuosa toista pintaa vasten. Kneedropissa toinen polvi käännetään alaspäin, jolloin kyljen saa lähemmäs seinää. Huukissa otteesta vedetään jaloilla, jolloin jyrkällä reitillä tai katossa kantapää tai varpaat asetetaan otteen päälle tai sen taakse. Flägäämisessä toinen jalka videään toisen taakse ilmaan tai seinää vasten paremman tasapainon saavuttamiseksi. Kalliohyppijä
Kalliohyppijöiden elinpiiri on 7,5–49 hehtaaria. Alueen koko riippuu sademääristä ja on sitä pienempi mitä enemmän seudulla sataa. Ne puolustavat vimmatusti reviiriään ja poistuvat sieltä vain harvoin. Alueen rajat merkitään hajurauhasten eritteillä ja lantakasoilla. Hajurauhasilla tehdyt merkinnät näkyvät pienissä oksissa olevina mustina, kiiltävinä helminä. Urokset puolustavat reviiriään lajitovereilta esittelemällä sarviaan ja jahtaamalla tunkeilijaa. Taistellessaan ne iskevät ja puskevat päällään. Naaraat turvautumat taistelutilanteissa puremiseen. Uros on naarasta selvästi valppaampi ja voi seistä jopa puoli tuntia liikahtamatta ja tarkkaillen ympäristöään. Levottomina ne päästävät yhdessä duettona pientä lelutorvea muistuttavaa ääntä. Kalliohyppijät maistelevat mielellään toistensa naamarauhasista tihkuvaa, nopeasti kuivuvaa eritettä. Kalliohyppijöiden vihollisia ovat suurpedot, paviaanit, sakaalit, aavikkoilvekset, leopardit ja suuret käärmeet. Vasoja uhkaavat myös suuret petolinnut. Kalliohyppijä voi elää 15-vuotiaaksi. Karpaatit
Vaikka Karpaatteja nimitetäänkin vuorijonoksi, eivät ne muodosta yhtenäistä linjaa, vaan koostuvat useista erillisistä, hieman korkeammista alueista. Ne ovat Alppien jälkeen pinta-alaltaan Keski-Euroopan toiseksi suurin vuoristo, mutta niiden korkeimmatkin huiput ovat vain kahden ja puolen kilometrin korkuisia, siis selvästi Alppeja matalampia. Karpaateilla ei ole jäätiköitä, ja jopa korkeimmiltakin alueilta lumi sulaa kesällä. Vuoriston luonto muistuttaakin siis paljon Alppilaaksojen luontoa. Toisaalta vaikka Karpaatit siis ovatkin vain keskikokoinen vuoristo, muodostavat ne kuitenkin selvän eron niitä ympäröiviin tasankoalueisiin. Kalliokyyhky
Kalliokyyhky muistuttaa paljolti uuttukyyhkyä, mutta selkä ja siipien yläpinnat ovat usein vaaleamman harmaat kuin uuttukyyhkyllä ja yläperä on valkoinen. Kiipeily
Kiipeily alkoi Suomessa 1950-luvulla. Silloinen lääketieteen opiskelija Matti A. Jokinen meni kesällä 1954 Sveitsiin Zermatt-nimiseen alppikylään, jossa hän retkeili ja kiipeili ympäristön helpoille huipuille. Lopuksi hän nousi 17. heinäkuuta 1954 sveitsiläisen vuorioppaan kanssa Matterhornille, ja tapahtumaa on sittemmin pidetty suomalaisen vuorikiipeilyn syntynä. Palattuaan kotimaahan hän kirjoitti 26. syyskuuta 1954 nousustaan Helsingin Sanomiin laajan artikkelin, joka julkaistiin arvostetussa etuaukeaman yläneliössä. Jäärauta
Vuori- ja jääkiipeilyssä jääraudoilla tarkoitetaan kenkien tai monojen pohjaan kiinnitettäviä metallista valmistettuja varusteita, joissa on alaspäin osoittavia 2-6cm pitkiä piikkejä. Vuorikiipeilyssä niiden tarkoitus on estää kiipeilijän liukastumista jäällä, lumella tai kalliolla. Jääkiipeilyssä ja kiipeiltäessä ns. "mixtaa" (eng. mixed climbing, sekoitus jää- ja kalliokiipeilyä) niiden avulla kiivetään. Kalliokiipeily
Yläköysikiipeily on kiipeilyä, jossa köysi kulkee reitin päällä olevan ankkurin kautta. Samalla kun kiipeilijä kiipeää ylöspäin, varmistaja vetää ylimääräistä köyttä varmistuslaitteen läpi. Köysi on kireällä ja putoamismatka sen vuoksi erittäin lyhyt. Ulkokalliolla kiivettäessä yläköysi pitää aina ensin käydä viemässä ylös. Vuoristo
Vuoristo on toisiinsa liittyvien vuorten tai vuorijonojen muodostama laaja ja korkeusvaihteluiltaan huomattava kallioperän kohoama-alue, joka erottuu ympäristöstään selvin rintein. Vuorijono on jonomainen vuoristo, jossa toisiinsa liittyvät vuoret muodostavat jonomaisen modostelman. Vuoriston synonyymina voidaan pitää nykykielessä vuoriryhmää. Maapallolla vuoristoja on kaikilla mantereilla ja valtamerialueilla. Korkeimmat vuoristot ovat poimuvuoristoja. Kalliopiirros
Yleensä ajoitusmenetelmät ovat epäsuoria. Fennoskandiassa yleisin on käytettävä maankohoamiseen perustuva menetelmä. Siinä kuvion tai kuvakentän tekemisen ajankohdalle annetaan takaraja sen mukaan, koska kallion pinta on kohonnut meren tai järven pinnan yläpuolelle. Jos läheisyydestä tavataan muinainen asuinpaikka, jonka materiaalia voidaan ajoittaa, saadaan tästä epävarma ajoitus läheisille kuvioille. Asuinpaikan väestöllä ei kuitenkaan tarvitse olla mitään tekemistä kuvien kanssa. Myös kuvioiden tyyli ja aihevalinta saattavat rajata tekohetken johonkin tiettyyn ajanjaksoon. Näin on esimerkiksi voitu erotella suurikokoisia paleoliittisia ja pienikokoisia mesoliittisia kuvioita toisistaan. Tuoreempien kuvien aiheet voivat sisältää moderneja aiheita. Alpit
Alpeille kehittyi perinteinen maanviljelyyn ja karjanhoitoon pohjautuva elämäntapa. Kuivilla Etelä-Alpeilla pidettiin lampaita ja vuohia, pohjoisessa nautoja. Vuorikiipeily alkoi Alpeilla jo 1700-luvulla. Myös kaivostoiminta ja kotiteollisuus olivat joissakin paikoissa tärkeitä elinkeinoja. Lofootit
Lofootit tarjoavat monia erilaisia vapaa-ajan aktiviteetteja, kuten kallio- ja vuorikiipeilyä, pyöräilyä ja golfaamista. Kesäisin Lofooteilla on valoisaa kellon ympäri. Kallio- ja vuorikiipeilyä harrastetaan pääasiassa Austvågøyassa ja Moskenesøyassa, kun taas pyöräreitti kulkee Å:sta läpi Fiskebølin. Tie on osittain julkinen, mutta liikenne ei ole vilkasta, tosin heinäkuussa liikkeellä saattaa olla useitakin asuntoautoja. Saariselkä
Saariselkä on perinteinen hiihtokeskus ja se on luonteeltaan verraten erilainen kuin viime vuosina voimakkaasti kasvaneet suuret keskukset kuten Levi ja Ylläs. Laskettelurinteet sijaitsevat noin kilometrin päässä kylästä Kaunispään ja Iisakkipään kyljessä. Ensimmäinen hiihtohissi valmistui Kaunispään rinteeseen joulukuussa 1970. Pisimmällä rinteellä on pituutta 1300 metriä ja korkeuseroa 180 metriä. Alueen pinnanmuodostuksesta johtuen Saariselkä ei voi tarjota esimerkiksi Levin kaltaista enimmillään 2500 metrin pituutta ja 325 metrin korkeuseroa tai Ylläksen kaltaista 3000 m pituutta ja n. 450 m:n korkeuseroa. Tästä huolimatta rinteisiin on viime vuosina investoitu voimakkaasti, Kaunispäälle on esimerkiksi rakennettu lumilautailuun Suomen pisin "street", joka sopii sekä aloittelijoille että kokeneemmille laskijoille. Laskettelukeskuksessa rinteitä on yhteensä 11, joista viisi on valaistuja. Hissejä on viisi, joista yksi on tuolihissi. Saariselällä on käytössä etälukeva hissilippujärjestelmä. Mäkihyppy
Mäkihypyssä, kuten useissa muissakin urheilulajeissa, järjestetään koko kauden kestävä maailmancup, jossa maailman hyppyeliitti kilpailee siitä, kuka on kauden paras hyppääjä. Kullekin kaudelle noin 30 yksittäistä mäkihyppykisaa saa maailmancup-osakilpailun arvon. Kussakin osakilpailussa parhaiten sijoittuneet hyppääjät saavat maailmancup-pisteitä. Kunkin kilpailijan mäkihyppykauden aikana keräämät osakilpailupisteet lasketaan yhteen, ja paras palkitaan maailmancupin voittajana. Vuorikiipeily
Alppien yli 4 000 metriä korkeille huipuille nousivat 1800-luvulla lähinnä englantilaiset, joilla oli apunaan sveitsiläisiä ja ranskalaisia vuorioppaita. Tämä vaihe huipentui Edward Whymperin johtamaan Matterhornin valloitukseen 1865. Vapaalasku
Vapaalasku on alppihiihdon laji, jota harrastetaan hoidettujen rinteiden ulkopuolella. Muista alppihiihdon lajeista poiketen rinteeseen pääsy tapahtuu useimmiten ainakin osittain lihasvoimalla, joko kävelemällä, kiipeämällä tai hiihtämällä. Trädikiipeily
Varmistusten asettamiseen menee trädikiipeilyssä huomattavasti aikaa ja voimia. Varmistusvälineet on myös kannettava mukana, mikä tekee kiipeilystä raskasta. Trädikiipeily on myös kiipeilyteknisesti erilaista kuin urheilukiipeily, koska reitit seurailevat pääasiassa halkeamia, joiden kiipeäminen vaatii erilaista tekniikaa. Trädikiipeilyssä korostuu kiipeilyn psyykkinen puoli ja varmistusten asettaminen tuo kiipeilyyn erilaista sisältöä. Pikes Peak
Pikes Peak on Kalliovuorilla Colorado Springsin kaupungin lähistöllä El Pason piirikunnassa Coloradon osavaltiossa sijaitseva 4 302 metrin korkuinen vuori. Vuori on nimetty amerikkalaisen sotilaan ja tutkimusmatkailijan Zebulon Piken mukaan. Lynn Hill
Carolynn Marie ”Lynn” Hill (s. 3. tammikuuta 1961) on amerikkalainen kalliokiipeilijä. Hänen on sanottu olevan yksi maailman parhaita naiskiipeilijöitä ja yksi kaikkien aikojen parhaita kalliokiipeilijöitä. Hill on muokannut kalliokiipeilyä naisille sopivaksi ja ollut lajin julkinen puolestapuhuja, edistäen sen suosiota. Hän on myös puhunut kalliokiipeilyn tasa-arvoisuuden puolesta. Hill on tehnyt lajia tunnetuksi esiintymällä eri televisio-ohjelmissa ja dokumenteissa sekä kirjoittamalla omaelämäkerran. Puukiipeily
Puukiipeily on harrastus ja liikuntamuoto, jossa kiipeillään puihin ja liikutaan oksistossa. Jäähakku
Jäähakku on hakku, jota käytetään jää- ja vuorikiipeilyssä sekä jäätiköillä liikuttaessa antamaan tukea ja itse kiipeämiseen. Kuhunkin käyttöön löytyy omat erikoishakkunsa, mutta osassa hakuista yhdistyy useamman tyypin piirteitä. Yleisnimitys näille hakuille on jäähakku. Kalliohyppijä
Kalliohyppijän turkki on tuuhea ja pörröinen, karvat ovat ontot ja karvanvaihtoa tapahtuu säännöllisin väliajoin, toisin kuin sen sukulaislajeilla. Turkin pohjaväri on oliivinkeltainen ja sitä laikuttavat yleensä harmaanmustat täplät, mutta värissä on vaihtelua. Vatsapuoli, korvat, leuka ja huulet ovat valkoiset. Korvien ulospäin näkyvän sisäpinnan luona on myös 3–4 mustaa säteittäistä juovaa. Turkin väri sulautuu ympäröiviin kallioihin. Kun kalliohyppijä on sairas tai sillä kuuma, se pörhistää karvojaan. Tämä saa sen näyttämään todellista kokoaan suuremmalta. Pää on kolmikulmainen ja kartiomainen. Kuono on lyhyt ja kiilamainen. Sarvet ovat pystyt ja keskimäärin 10 sentin, enintään 16 sentin pituiset. Naaraat ovat yleensä sarvettomia, mutta eräille Etiopian, Ugandan ja Tansanian kalliohyppijänaaraille kehittyy myös pienet sarvet. Lajilla on myös suuret, tummat silmänedusrauhaset. Hampaita on 32. Vuorikiipeily
1900-luvun alkupuolella saksalainen Hans Fiechtl kehitti Fiechtl-haan, jonka voi lyödä kiinni kallionhalkeamaan ja siten varmistaa etenemisen. Käyttämällä sitä tukipisteenä voitiin nousta entistä vaikeammille kohteille. Saksalainen Hans Dûlfer oli ensimmäisiä, joka kehitti köysitekniikkaa noustessaan 1910-luvulla Totenkirchl -länsiseinämän ja Fleischbank -itäseinämän, jotka ovat tunnettuja köysipoikkikuluistaan. Hänen nimiinsä on laitettu myös köyden varassa laskeutuminen kiertämällä köysi kulkemaan reiden alta poikki rinnan ja olkapään yli selkäpuolelle. Tekniikka oli käytössä aina 1970-luvulle asti, jolloin niin sanotun kahdeksikon ja Sticht-levyn (josta myöhemmin kehitetty tuubi eli ATC) sekä valjaiden avulla laskeutuminen sujui aikaisempaa selvästi helpommin ja turvallisemmin. Yykeänperä
Vain 50 kilometrin välimatkasta Kilpisjärveen huolimatta ero esimerkiksi maastonmuodoissa on Norjan ja Suomen välillä huomattava. Yykeänperä sekä läheinen Yykeän alue ovat keskellä Kölivuoria. Verrattain Suomen puolella sijaitseva Kilpisjärvi sijaitsee puolestaan Kölivuorten reunalla. Matkalla Kilpisjärveltä Norjanmerelle maastonmuodot jyrkkenevät, ja korkeuserot laaksonpohjien, vuonojen sekä vuorten välillä kasvavat nopeasti, vaikkakin jo Kilpisjärven maastossa on muuhun Suomeen verrattuna selvästi vuoristomaisempia piirteitä. Polkujuoksu
Vuoristo- tai tunturijuoksu () on urheilulaji, jossa juostaan ja kilpaillaan maastossa vuoristoalueilla. Reittien kaltevuus on merkittävä osa lajin haasteellisuutta. Tunturijuoksuja järjestetään sillä oletuksella, että osallistujilla on vuoristosuunnistustaitoja ja kantavat riittävästi selviytymisvarusteita. Polkujuoksu
Polkujuoksu (tunnettu vuoristoalueilla myös nimityksellä vuoristojuoksu) on urheilulaji, jossa juostaan tai patikoidaan poluilla. Se eroaa maantiejuoksusta ja ratajuoksusta siinä, että juokseminen tapahtuu yleensä vaellus- ja retkeilyreiteillä, joissa voi olla paljon suurempia nousuja ja laskuja. Polkujuoksu on usein vaikea erottaa maastojuoksusta. Maastojuoksu on kuitenkin tavallisesti IAAF-järjestön säännöstelemä laji, jossa kilpaillaan yleensä lyhyillä matkoilla (harvoin yli 12 km). Polkujuoksu sen sijaan on löysästi säännösteltyä ja sitä juostaan paljon pidemmillä matkoilla. Kalliokiipeily
Kiipeilykypäriä on kahta tyyppiä: painavia kovakuorisia sekä kevyitä, pyöräilykypärää muistuttavia. Kovakuorinen kypärä suojaa hyvin putoavilta kiviltä ja teräviltä esineiltä. Pyöräilykypärää muistuttava kiipeilykypärä suojaa kovakuorista kypärää paremmin iskuilta mutta huonommin putoilevilta kiviltä. Seinäkiipeily
Sisäkiipeilyseinät valmistetaan kiinnittämällä tukirungon varaan paneeleja, jotka ovat yleensä vanerista tai lasikuidusta. Paneelit maalataan kalliota jäljittelevällä kitkapintaisella maalilla ja niihin ruuvataan keinotekoisia otteita. Kallion muotoja jäljitteleviä otteita valmistetaan esim. hiekasta ja epoksihartsista ja ne ovat usein helposti siirrettäviä. Pienen seinän voi rakentaa kotiin tai autotalliin omin voimin. Suuret, joilla kiipeillään varmistetusti, vaativat huolellista suunnittelua. Yhden putoavan kiipeilijän lasketaan aiheuttavan voiman joka vastaa kahden tonnin painoa. Wakeboarding
Wakeboardingissa käytettävä vene on hyvin samanlainen vesihiihtoveneeseen verrattuna. Erona on köyden kiinnitys - wakeboardingissa köysi kiinnitetään yleensä tolppaan tai torniin jonka huippu on noin 2 metrin korkeudella veden pinnasta. Veneessä on yleensä myös painolastia jonka tarkoituksena on luoda suurempi peräaalto kuin vesisuksilla hiihtäessä. Wakeboardingia voi harrastaa myös aivan tavallisella vesihiihtoon kelpaavalla veneellä, joskaan korkeammat hypyt eivät onnistu ilman edellä mainittuja muutoksia. Seinäkiipeily
Seinäkiipeilyyn tarvitaan kaksi ihmistä: kiipeilijä ja varmistaja. Kiipeilijäksi kutsutaan sitä ihmistä, joka kiipeää reitin. Varmistaja on ihminen, joka varmistaa kiipeilijän turvallisuuden ja auttaa kiipeilijää pysymään seinällä. Varmistajalla pitää olla varmistuslaite ja tärkein sääntö on, ettei köydestä saa ikinä päästää irti. Kiipeilyreitille on kiinnitetty monenlaisia eri otteita. On pyöreitä, kulmikkaita, neliöitä, kolmioita, pieniä, isoja, pitkiä ja ohuita. Useimmiten eri reiteillä on eri värisiä otteita. Yleisin värien määrä reiteillä on kolme tai kaksi. Aluksi voi kiivetä kaikilla otteilla, eli kaikenvärisillä otteilla, mutta jos haluaa vaikeuttaa, voi valita vain yhden väriset otteet ja kiivetä niillä. Kiipeilyyn tarvitaan aina myös köysi. Köysi on erittäin vahvaa, mutta hieman joustavaa. Köysi on monta metriä pitkä. Reitin päässä on pieni metallinen koukku, josta köysi on pujotettu läpi. Lyhyempi puoli alas roikkuvasta köydestä laitetaan kiinni kiipeilijän valjaisiin kasisolmulla ja pidempi puoli kiinnitetään varmistajan varmistuslaitteeseen. Kun kiipeilijä kiipeää ylöspäin, varmistaja vetää köyttä alaspäin niin, että köysi pysyy kireänä koko ajan. Kun kiipeilijä haluaa tulla alas, hän antaa merkin varmistajalle ja varmistaja alkaa päästämään köyttä löysäksi. Näin kiipeilijä tulee alaspäin ja vetää varmistajalta köyttä ylöspäin. Nykyään on myös itsevarmistajia, jossa reitin päähän on kiinnitetty kone, joka vetää köyttä ylöspäin. Kun kiipeilijä päästää irti seinästä, itsevarmistaja laskee hänet hitaasti alas.
Seinäkiipeilyyn kuuluu erilaisia tekniikoita, joista yleisimmät on liidaaminen ja boulderointi.
Seinäkiipeilyssä on mahdollista loukata itsensä vakavasti tippumalla jos turvajärjestelyistä ei ole huolehdittu asianmukaisesti. Siksi onkin erittäin tärkeää tarkistaa valjaiden kiinnitykset, myös varmistajalla, ennen kiipeämistä. Suurin virhe on että köyttä ei ole kiinnitetty kunnolla varmistajan varmistuslaitteeseen tai kiipeilijän valjaisiin. Tärkeää on myös se, että reitin alla on patjoja. Kalliokiipeily
Kalliokiipeily näkökulmasta Suomen korkeuserot ovat valitettavan pienet. Jääkausi on tehnyt Suomesta topografialtaan hyvin loivapiirteisen. Suomen korkeimmat nykyisin kiipeilykäytössä olevat seinämät ovat kuitenkin useampi kymmentä metriä korkeita. Suomen kiipeilyllisesti hienoimpana yhteneväisenä kiipeilykalliona pidetään Olhavavuoren seinämää Repoveden kansallispuistossa, jossa kiipeilykorkaus on jopa 50 metriä. Muita kiipeilyllisesti merkittäviä kallioita Suomessa ovat Kustavin seudun kalliot, Jaanankallio Hyvinkäällä, sekä Kurouoma Posiolla. Kalliokiipeily
Kiipeilyköysi muodostuu valkoisesta ytimestä ja sen päällä olevasta manttelista, joka suojaa ydintä ja lisää köyden kestävyyttä. Köysiä on eripaksuisia noin 7-millisistä 11-millisiin. Ohuimpia käytetään pareittain. Köysiä voi olla dynaaminen eli joustava, tai staattinen eli joustamaton.