Mikä on Suomen yleisin sammakko?
Sammakko
Ruskosammakko on yleisin Suomen sammakkoeläimistä. Sitä tavataan koko maassa pohjoisin Lappi mukaan luettuna. Sammakko on yleinen myös Euroopassa, lukuun ottamatta Pyreneiden niemimaata, Italiaa ja Balkanin niemimaan eteläosia.
Sammalet
Koko maailmasta tunnetaan lehtisammalia noin 10 000 ja maksasammalia noin 8 000 lajia. Suomesta on löydetty 884 sammallajia, joista 651 on lehtisammallajeja, 231 maksasammallajeja ja kaksi sarvisammallajeja. Sammet
Suomessa on alkuperäisenä elänyt sinisampi ("Acipenser oxyrinchus"), joka kuitenkin 1900- luvulla hävisi Itämerestä. Tämän lisäksi on tavattu satunnaisesti kolmea muuta sampilajia: sterlettiä ("Acipenser ruthenus"), siperiansampea ("Acipenser baeri") ja venäjänsampea. Kaksi viimeksi mainittua ovat peräisin Itämeren alueelle tehdyistä istutuksista. Tomaattisammakko
Tomaattisammakkoa tavataan vain Madagaskarin koillisosissa, jossa sitä tavataan suhteellisen laajalla alueella, joskin sen levinneisyysalue tunnetaan huonosti. Maroantsetran ympäristössä ja Ambatovakyn luonnonsuojelualueella se on suhteellisen yleinen. Saaristomeren kansallispuisto
Saaristomeren kansallispuiston eläimistö tunnetaan varsin hyvin säännöllisten laskentojen ja tutkimusten ansiosta. Nisäkäslajeja on tavattu 25, joista yleisimpiä ovat muun muassa metsäpäästäinen, vaivaispäästäinen, metsäjänis, metsämyyrä, peltomyyrä, kettu, supikoira, minkki ja hirvi. Harmaahylje on runsastunut viime vuosina, norppa puolestaan vähentynyt. Kalakanta on runsas ja tavallisimpia lajeja ovat muun muassa silakka, ahven, hauki, särki, lahna, kivinilkka, kampela ja simppu. Myös linnusto on runsas ja kansallispuiston alueella on pesinyt ainakin 132 lintulajia, muun muassa runsaimpina ja näkyvimpinä kyhmyjoutsen, merimetso, sinisorsa, tukkasotka, haahka, pilkkasiipi, telkkä, isokoskelo, tukkakoskelo, meriharakka, karikukko, punajalkaviklo, rantasipi, kalalokki, merilokki, harmaalokki, lapintiira, riskilä, västäräkki, luotokirvinen, niittykirvinen, kivitasku, satakieli, pensaskerttu, hernekerttu ja varis. Vähälukuisempia mutta säännöllisiä pesimälajeja ovat myös muun muassa mustakurkku-uikku, merihanhi, valkoposkihanhi, ristisorsa, harmaasorsa, lapasorsa, merikotka, teeri, tylli, töyhtöhyyppä, lehtokurppa, merikihu, selkälokki, räyskä, kalatiira, ruokki, huuhkaja, kultarinta, kirjokerttu ja korppi. Harvinaisia tai epäsäännöllisiä pesimälajeja ovat muun muassa etelänsuosirri, suokukko, pikkutiira, etelänkiisla, sarvipöllö ja suopöllö. Kiinankääpiötulilisko
Kiinankääpiötulilisko ("Cynops orientalis" tai "Hypselotriton orientalis") on Kiinassa elävä tuliliskolaji.Kiinankääpiötulilisko on noin 6-8 cm pitkänä muita tuliliskoja pienempi,ja sen takia kiinankääpiötuliliskon nimessä on sana "kääpiö".
Lajia pidetään myös lemmikkinä.Se on yksi Suomen yleisimmistä lemmikkeinä pidettävistä sammakkoeläimistä. Särki
Särki ("Rutilus rutilus") on särkikalojen heimoon kuuluva makean ja murtoveden kala. Sillä on punaiset silmät ja punaiset vatsanpuoleiset evät. Särjen peräevä on lyhyt ja sen suomut ovat suuria. Särki kasvaa tavallisesti 15–25 cm:n pituiseksi, joskus jopa 45 cm pitkäksi. Särkeä muistuttavia suomalaisia kalalajeja ovat seipi, sorva, säyne, toutain ja turpa. Särki on ahvenen ja hauen jälkeen Suomen kolmanneksi yleisin kalalaji. Västinginmäki
Nisäkkäistä alueella tavataan mm. metsäkauriita, hirviä, näätää, kärppää, kettua ja satunnaisesti ilveksiä. Kesän 2005 kartoituksen perusteella Västinginmäen yleisimpiä lepakoita ovat viiksisiipat/isoviiksisiipat sekä pohjanlepakot. Matelijoista alueella on tavattu mm. sammakkoa, viitasammakkoa ja erikoisuutena punakorvakilpikonnaa, jonka toistaiseksi ainoa pysyvä kanta on tiettävästi Vantaanjoessa. Särkijärven kalakantaan kuuluu yleisinä muun muassa järvilohi, kuha, muikku, siika, ahven ja säyne. Siikaa, kuhaa ja lohta on järveen istutettu. Järven säynevien sanotaan olevan Suomen suurimpia. Vuonna 2008 Särkijärvestä pyydettiin Suomen suurin järvilohi. Marmoriristihämähäkki
Marmoriristihämähäkki ("Araneus marmoreus") on ristihämähäkkeihin kuuluva laji, joka on yleinen koko Suomessa ja sen voi nähdä esimerkiksi niityillä ja metsien reunoilla sekä pihoilla ja puutarhoissa. Hämähäkit
Myrkyllisin Suomessa luonnonvaraisena tavattava laji on vesihämähäkki ("Argyroneta aquatica"), jonka purema vastaa ampiaisen pistoa. Suomessa vain Helsingin Luonnontieteellisen museon rakennuksessa tavattavan ruskohämähäkin ("Loxosceles laeta") purema voi aiheuttaa paikallisen kuolion. Rämerahkasammal
Rämerahkasammal ("Sphagnum angustifolium") eli vanhalta nimeltään jokasuonrahkasammal on Suomessa yleinen rahkasammallaji. Sääksi
Suomessa sääksi on levittäytynyt koko maan alueelle. Vain vähävesistöisimmiltä alueilta ja ulkosaaristosta pesivä sääksikanta puuttuu. Tiheimmillään sääksikanta on Suomessa mosaiikkimaisilla vesistöalueilla, kuten Saimaan alueella ja lounaissaaristossa. Suomen ja samalla maailman pohjoisimmat sääksiparit pesivät Utsjoen pohjoisosissa. Sääksi on vakiintunut esimerkiksi Vanajaveden ympäristöön pysyväksi petolinnuksi. Sääksi on Kanta-Hämeen maakuntalintu. Hamsterit
Muut lemmikkinä pidettävät hamsterit ovat kolme pikkuhamsterilajia ("Phodopus") ja eri sukuun kuuluva kiinankääpiöhamsteri. Suomessa yleisin on venäjänkääpiöhamsteriksi tai talvikoksi kutsuttava pikkuhamsteri ("Phodopus sungorus"), jonka turkki voi muuttua valkoiseksi talvella päivänvalon ja lämmön vähetessä. Talvikon läheinen sukulainen campbellinkääpiöhamsteri muistuttaa talvikkoa varsin paljon ulkonäöltään, mutta se on hieman suurempi. Sillä on myös useita erilaisia turkin värejä. Roborovskinkääpiöhamsteri ("Phodopus roborovskii") on hyvin pieni ja nopea, ja muita kääpiölajeja vaalempiturkkisempi. Kiinankääpiöhamsterilla ("Cricetulus griseus") on hamstereista ainoana osittain tarttumiseen kykenevä neljä senttiä pitkä häntä, joka pidempi kuin muilla lajeilla. Roborovskit ja campbellit ovat laumaeläimiä, sen sijaan kiinankääpiöhamsterit ja talvikot viihtyvät mieluiten yksinään. Pajulintu
Pajulintu eli uunilintu ("Phylloscopus trochilus") on uunilintujen heimoon kuuluva varpuslintu. Se on Suomen yleisin lintulaji, mutta vaatimattoman ulkonäkönsä ja piileskelevän elämäntapansa vuoksi se ei ole kovin tunnettu. Metsälehväsammal
Metsälehväsammal esiintyy koko Suomessa Sompion Lappia lukuun ottamatta. Etelässä se on yleinen, pohjoisessa harvinaisempi. Brasiliansarvikonna
Brasiliansarvikonna tai amazoninsarvisammakko ("Ceratophrys cornuta") on Etelä-Amerikan sademetsissä yleisenä elävä sammakkolaji. Härkit
Suomessa kasvaa luonnonvaraisena kahdeksan härkkilajia, joista kuusi on alkuperäisiä ja kaksi tulokaslajia. Selvästi yleisin on nurmihärkki, joka on yksi yleisimpiä kukkakasveja Suomessa ja jota esiintyy koko maassa. Tunturihärkki ja lumihärkki ovat yleisiä pohjoisimmassa Lapissa; napahärkki on harvinainen. Mäkihärkki ja tahmahärkki kasvavat ketokasveina vain Lounais-Suomessa. Ketohärkki on melko yleinen Euroopasta levinnyt uustulokaskasvi Etelä-Suomessa. Sykeröhärkki on harvinainen mutta leviävä uustulokas. Koristekasvina viljeltyä hopeahärkkiä on paikoitellen viljelyjäänteenä Suomen luonnossa. Saaristomeri
Saaristomeren kansallispuiston eläimistö tunnetaan varsin hyvin säännöllisten laskentojen ja tutkimusten ansiosta. Nisäkäslajeja on tavattu 25, joista yleisimpiä ovat muun muassa metsäpäästäinen, vaivaispäästäinen, metsäjänis, metsämyyrä, peltomyyrä, kettu, supikoira, minkki ja hirvi. Harmaahylje on runsastunut viime vuosina, norppa puolestaan vähentynyt. Kalakanta on runsas ja tavallisimpia lajeja ovat muun muassa silakka, ahven, hauki, särki, lahna, kivinilkka, kampela ja simppu. Myös linnusto on runsas ja kansallispuiston alueella on pesinyt ainakin 132 lintulajia, muun muassa runsaimpina ja näkyvimpinä kyhmyjoutsen, merimetso, sinisorsa, tukkasotka, haahka, pilkkasiipi, telkkä, isokoskelo, tukkakoskelo, meriharakka, karikukko, punajalkaviklo, rantasipi, kalalokki, merilokki, harmaalokki, lapintiira, riskilä, västäräkki, luotokirvinen, niittykirvinen, kivitasku, satakieli, pensaskerttu, hernekerttu ja varis. Vähälukuisempia mutta säännöllisiä pesimälajeja ovat myös muun muassa mustakurkku-uikku, merihanhi, valkoposkihanhi, ristisorsa, harmaasorsa, lapasorsa, merikotka, teeri, tylli, töyhtöhyyppä, lehtokurppa, merikihu, selkälokki, räyskä, kalatiira, ruokki, huuhkaja, kultarinta, kirjokerttu ja korppi. Harvinaisia tai epäsäännöllisiä pesimälajeja ovat muun muassa etelänsuosirri, suokukko, pikkutiira, etelänkiisla, sarvipöllö ja suopöllö. Suomenkarja
Suomenkarjaa on kolme tyyppiä: itäsuomenkarja eli ISK, pohjoissuomenkarja eli PSK ja länsisuomenkarja eli LSK, kaikki ovat uhanalaisia. Näistä runsaslypsyisin ja -lukuisin on suomenkarjan länsisuomenkarja, jota vuonna 2017 on Suomessa vielä noin 1400 yksilöä, vaikka kanta on pienentynyt nopeasti. Itäsuomenkarjaa on noin 1000 ja pohjoissuomenkarjaa noin 800 yksilöä. Metsälehmus
Metsälehmus on mantereinen laji, toisin kuin monet muut jalot lehtipuut, eikä viihdy Suomen rannikkoseuduilla, lukuun ottamatta etelärannikkoa, jossa se ei ole kovin harvinainen. Se puuttuu länsirannikolta lähes kokonaan, mutta sisämaassa sitä kasvaa. Levinneisyytensä pohjoisimmilla alueilla metsälehmus on ainoa jalo lehtipuu. Tampereen leveyksillä se on jaloista lehtipuista yleisin, tosin sielläkin melko harvalukuinen. Vaikka metsälehmus on yleisempi mentäessä Tampereesta etelämmäksi, muuttuvat kuitenkin metsävaahtera ja pähkinäpensas nopeasti runsaammiksi ja ovat selvästi lehmusta yleisempiä etelärannikolla. Tampereen leveyksillä kulkevat metsävaahteran ja pähkinäpensaan kasvualueiden pohjoisrajat. Lehmus muodostaa Suomessa harvemmin varsinaisia metsiä. Lähinnä sitä esiintyy pieninä löyhinä puuryhminä muiden puulajien seassa. Tammi taas voi esiintyä Etelä-Suomen tammivyöhykkeellä tammimetsikköinä. Metsäsammakko
Metsäsammakkoa tavataan vain Pohjois-Amerikan nearktisella alueella. Se on levittäytynyt pohjoisemmaksi kuin
mikään muu pohjoisamerikkalainen sammakkoeläin tai matelija. Pohjoisessa sen levinneisyysalue ulottuu Yhdysvaltojen koillisosista koko Kanadan halki Alaskaan. Eteläisimmät populaatiot löytyvät Pohjois-Georgiasta sekä Alabaman keskiylängöiltä. Matosammakot
Matosammakot (Gymnophiona tai Apoda) on yksi sammakkoeläinten lahkoista. Lahkoon kuuluu kymmenen heimoa ja 208 lajia. Lahkon lajeilta puuttuvat raajat, minkä vuoksi niitä pidettiin aluksi käärmeinä. Matosammakkojen etu- ja takaruumiit ovat yleensä suunnilleen samannäköiset ja niiden ruumis on tasapaksu. Iho on paljas tai siinä on pyöreitä sarveissuomuja. Vihersammakot
Vihersammakot ("Pelophylax") on aitosammakoiden heimoon kuuluva suku. Sukuun kuuluvia Suomessakin tavattuja lajeja ovat:Muita sukuun kuuluvia lajeja: Sammakkoeläimet
Useat sammakkoeläimet käyttävät luonnonkuoppia suoja- ja piilopaikkoinaan, mutta jotkin lajit myös kaivavat käytävänsä itse. Sammakkoeläinten lahkossa on myös paljon kaivamiseen erikoistuneita sammakkoeläinlajeja. Lähes kaikki mato- sekä lukuisat pyrstösammakot elävät juuri näin. Matosammakkoja on eniten laaksonpohjien kuohkeassa maaperässä, missä ne liikkuvat kastematojen tapaan supistamalla ja venyttämällä lieriömäistä ruumistaan. Tällaiset matosammakot kaivavat tietään eteenpäin kovaluisella päällään ja munivat kovertamiinsa maanalaisiin kammioihin. Joidenkin lajien naaraat myös vartioivat muniaan niiden kuoriutumiseen asti, mutta läheskään kaikki lajit eivät tee näin. Ojanukkasammal
Ojanukkasammal ("Dicranella cerviculata") on nukkasammalten sukuun kuuluva sammal, jota tavataan koko Suomessa. Sammakkoeläimet
Myös jotkin varsinaiset sammakot ovat erikoistuneet kaivamiseen. Eräs esimerkki tällaisesta on Etelä-Ranskassa tavattava veitsijalkasammakko ("Pelobates cultripes"). Sen elinympäristöä ovat hietikot ja hiekkarannat, joiden maaperään kaivautuneena se viettää päivänsä. Illan pimetessä se nousee kolostaan etsimään ravintoaan. Mikäli sammakko kohtaa ravintoa etsiessään valoa, esimerkiksi taskulampun heijastuksen, se jähmettyy liikkumattomaksi odottaen pimeän palaamista. Tuntiessaan olevansa turvassa nämä sammakot kaivautuvat uudelleen hiekkaan. Metsäsammakko
Metsäsammakko ("Lithobates sylvaticus") on Pohjois-Amerikan pohjoisosista kotoisin oleva sammakkolaji, joka kuuluu "Lithobates"-sukuun ja aitosammakoiden heimoon. Se tunnetaan poikkeuksellisesta kyvystään selviytyä jäätymisestä vahingoittumattomana. Suomi
Alueen nisäkäslajisto on tyypillistä havumetsälajistoa kuten karhu, metsäsopuli, metsämyyrä, majavat, hirvi ja ilves. Yleisiä lintuja ovat käpylinnut, tiaiset, peipot, tikat, suokukko, uikut, sorsat, rantakanat, pöllöt ja haukat. Erityisesti metso, pyy ja teeri ovat tyypillistä taigan linnustoa. Alueella on neljä matelija- ja sammakkoeläinlajia. Hyönteislajisto on muuten samaa kuin eteläisimmässäkin Suomessa, mutta eräät eteläiset lajit puuttuvat tai ovat harvinaisia. Amatsonit (linnut)
Lemmikkinä Suomen yleisin amatsoni on siniotsa-amatsoni "Amazona aestiva", ja toinen hyvin samannäköinen ja yleinen laji lemmikkinä on kultaposkiamatsoni "Amazona amazonica". Suomen luonto
Kaikki Suomen sammakkoeläimet ja matelijat elävät maassa aivan levinneisyysalueensa pohjoisrajalla, ja ne ovat yleisimmillään maan eteläosissa. Parhaiten Suomen oloihin on sopeutunut sammakko, joka on levittäytynyt koko maahan. Kielettömät sammakot
Kielettömien sammakoiden lajeja tavataan luontaisesti Etelä-Amerikan pohjoisosissa (kennosammakot) ja Afrikassa (muut suvut). Tunnetuin laji, tavallinen kynsisammakko on kuitenkin ihmisen toimesta levinnyt koko Amerikkaan, sekä osiin Kaakkois-Aasiaa ja Eurooppaa. Metsämyyrä
Sen levinneisyysalue kattaa lähes koko Euroopan, jossa se ei kuitenkaan esiinny Islannissa, Iberian eteläosissa, Välimeren saarilla eikä aivan pohjoisessa havumetsärajan pohjoispuolella. Euroopasta levinneisyysalue jatkuu Baikaljärvelle saakka. Metsämyyrä on metsäpäästäisen ohella Suomen runsaslukuisin nisäkäs. Torakat
Suomessa yleisin asuntotorakka on russakka ("Blatta germanica"), joka on kohtalaisen pienikokoinen torakkalaji (8–13 mm pitkä). Se elää pienissä yhdyskunnissa sopivan lämpimissä (20–30 °C) ja kosteissa tiloissa. Se hakeutuu uunin ympäristöön, lämpöpattereiden taakse ja lämpöputkistojen läpivienteihin. Litteän muotonsa ansiosta torakat mahtuvat erittäin ahtaisiin paikkoihin. Niitä on löydetty kasautuneena muun muassa valokatkaisijan suojalevyn taakse. Russakka hakee pimeässä keittiöstä ravinnokseen mm. viljatuotteita, kasviksia ja lihaa. Muita Suomen oloissa sisätiloissa tavattavia lajeja russakan ohella ovat ruotsintorakka ("Blatta orientalis"), ranskantorakka eli ”tv-torakka” ("Supella longipalpa"), sokeritorakka eli amerikantorakka ("Periplaneta americana") ja australiantorakka ("Periplaneta australasiae"). Sammakkoeläimet
Kaikki sammakkoeläimet mutaliskoja lukuun ottamatta ovat lihansyöjiä ja syövät ainoastaan elävää saalista. Vesiliskoja sekä vedessä eläviä sammakkoja voidaan osittain pitää poikkeuksina tästä, sillä ne voidaan totuttaa syömään myös liikkumatonta saalista kuten kastemadon palasia tai vastaavaa. Syy sammakkoeläinten nirsouteen liikkumattoman ruoan suhteen johtuu siitä, että ne eivät kiinnitä erityistä huomiota paikallaan pysyviin kohteisiin eivätkä siis pysty erottamaan liikkumatonta saaliseläintä liikkumattomien kasvien joukosta. Kohteen liikahtaminen laukaisee sammakkoeläimen saalistusrefleksin. Sammakkoeläin iskee välittömästi kiinni liikahtavaan kohteeseen mikäli se on tarpeeksi värikäs, mikä johtaa siihen että sammakkoeläimet saavat yleensä saaliikseen pelkkää tuulen liikuttamaa kasvisravintoa. Yleensä ne sylkäisevät itselleen ravinnoksi kelpaamattomat palaset ulos suustaan, mutta monesti ne ehtivät nielaista kasvinosia vatsaansa. Punakylkirastas
Punakylkirastas ("Turdus iliacus") on Suomen yleisimpiä lintuja. Lammas
Suomessa lampaita oli vuonna 2015 yhteensä 155 200, joista uuhia 73 800. Suomen selvästi yleisin lammasrotu on suomenlammas. Muita suomalaisia alkuperäisrotuja ovat kainuunharmas ja ahvenanmaanlammas. Lihaksi Suomessa kasvatettavia rotuja ovat texel, oxford down, rygja, dorset, suffolk, itäfriisiläinen maitolammas, ruotsalainen turkislammas ja dorper. Sammakot
Sammakkojen lahkosta tunnetaan runsaaseen kolmeenkymmeneen heimoon jakautuneena jo yli 6 000 lajia, joista lähes kaikki ovat trooppisten sademetsien eläimistöä. Sammakot ovat kuitenkin levittäytyneet lähes kaikkialle maailmaan Etelämannerta lukuun ottamatta. Lajirunsaudessa onkin paljon vaihtelua: pieni kuubansammakko on alle 2 cm pitkä, kun taas goljatsammakko on 25-senttinen ja suurimmillaan yli viisikiloinen. Kaikki munivat veteen, ja siinä kun munien lukumäärä jää kuubansammakolla yhteen, nousee se agakonnalla kymmeniin tuhansiin. Tropiikin ulkopuolella sammakkolajeja on vähemmän, Euroopassa runsaat 20 lajia. Suomessa esiintyy vakinaisesti kolme lajia: sammakko, viitasammakko ja rupikonna. Satunnaisina on tavattu mölysammakko, syötäväsammakko, lessonansammakko ja viherkonna. Euroopanlehtisammakko
Euroopanlehtisammakko elää leveälehtisissä puissa ja pensaissa, joskus hyvinkin kaukana vedestä. Tavallisimpia elinympäristöjä ovat valoisat sekametsät ja pensaikot, puutarhat, viinitarhat, hedelmätarhat, puistot ja järvien ja purojen rannat – Etelä-Euroopassa myös saaristometsät ja tulvatasankojen tiheiköt. Kosteilla ja metsäisillä vuoriseuduilla sammakkoa tavataan aina puurajalle asti. Sen sijaan pimeitä ja tiheitä metsiä se karttaa. Lierosammalet
Lierosammalet ("Scorpidium") on palmikkosammalten lahkoon kuuluva suku, johon kuuluu kolme Suomessa esiintyvää lajia. Kaikki lajit ovat elinvoimaisia ja ne esiintyvät lähes koko Suomessa. Sammakot
Sammakot eli pyrstöttömät sammakot eli varsinaiset sammakot ("Anura", ennen myös "Salientia") on yksi sammakkoeläinten kolmesta lahkosta. Kampasarviset
Suomesta tunnetaan neljä eri kampasarvislajia, joista yleisimmät ovat pölkkyhärkä ("Sinodendron cylindricum") ja kantohärkä ("Platycerus caprea"). Kantohärkä on sinertävän värinen; pölkkyhärkä taas musta, ja koiraalla on päässään kaareva sarvi. Yövilkka
Yövilkka on luultavasti Suomen ja koko Skandinavian yleisin kämmekkäkasvi. Suomessa yövilkkaa tavataankin koko maassa. Runsaimmin havaintoja lajista on Keski- ja Itä-Suomessa. Pohjois-Suomessa sitä on tavattu harvemmin. Punasilmälehtisammakko
Punasilmälehtisammakko tai punasilmäpuusammakko ("Agalychnis callidryas") on lehtisammakkojen heimoon kuuluva sammakkolaji. Se on yöaktiivinen ja kasvaa 4–7 cm:n pituiseksi. Kirkkaanvihreä väritys antaa hyvän suojan lehtien seassa. Sen kyljissä on sinisiä ja keltaisia juovia. Siniset sisäreidet tulevat näkyviin vain sammakon liikkuessa. Suurissa punaisissa silmissä on pystysuorat pupillit. Punasilmälehtisammakko on erittäin ketterä kiipeilijä pitkien ja hoikkien jalkojensa ja varpaiden tarttumalevyjen ansiosta. Parittelu tapahtuu kesällä veden yllä puissa yleensä ryhmissä, jonne koiraat houkuttelevat naaraat pehmeällä kurnutuksella. Koiras kiipeää kookkaamman naaraan selkään ja pari käy vedessä, jonka jälkeen naaras laskee munat lehdille. Munat laskettuaan naaras palaa veteen ennen uutta munaerää. Viiden päivän kuluttua munista kuoriutuu nuijapäitä, jotka laskeutuvat veteen. Punasilmälehtisammakko elää melko yleisenä Keski-Amerikan sademetsissä. Hämähäkkieläimet
Tämän lahkon lajeja on Suomessa tavattu 17 lajia. Tunnetuin lienee pieni, varsinkin usein asunnoissa tavattava kirjaskorpioni ("Chelifer cancroides"). Luonnossa tavattavat lajit elävät erityisesti sammalissa, karikkeessa ja puiden kuoren alla. Valeskorpionit muistuttavat ulkonäöltään skorpioneja, mutta niiltä puuttuu myrkkypistin. Valeskorpionit ovat pieniä, yleensä muutaman millimetrin pituisia. Amazonianamatsoni
Suomessa amazonianamatsoni on yksi yleisimmistä lemmikkiamatsoneista. Kantasammakot
Kantasammakot kuuluvat alkukantaisimpiin nykyisin elossa oleviin sammakoihin ja niillä on ne monista muista sammakoista poikkeavia piirteitä. Kantasammakoilta puuttuvat tärykalvo, sekä äänirakko ja jälkimmäisen puuttumisen takia ne eivät myöskään kurnuta. Häirittynä ne saattavat kuitenkin päästää hiljaisia vingahduksia. Kantasammakot eivät käytä kieltään hyönteisten saalistamisessa, vaan nappaavat ne suullaan. Ne eivät myöskään kude veteen, vaan muihin kosteisiin paikkoihin. Tästä syystä poikaset kuoriutuvat vasta toukkavaiheen jälkeen, kun taas monien muiden sammakoiden toukat kuoriutuvat ja viettävät toukkavaiheensa vedessä. Nuokkuvarstasammal
Nuokkuvarstasammalta tavataan kaikkialla, jopa Etelämantereella. ja sitä pidetään maailman yleisimpänä sammallajina. Hämähäkit
Vesihämähäkkeihin ("Argyronetidae") kuuluu vain yksi laji, vesihämähäkki ("Argyroneta aquatica"). Vesihämähäkki syö, munii ja parittelee veden alla. Se rakentaa pesänsä veden alle, minne se kuljettaa happea. Suurimmat yksilöt saattavat saalistaa jopa sammakoita. Vesihämähäkki on Suomen myrkyllisin hämähäkki. Satulasammakko
Satulasammakko ("Brachycephalus ephippium") on heimoon Brachycephalidae kuuluva sammakkolaji. Se on kotoperäinen Kaakkois-Brasiliassa (Rio de Janeiron, São Paulon ja Minas Geraisin osavaltioissa). Täysikasvuisen sammakon pituus on 12,5–19,7 millimetriä. Mansikkasammakko
Mansikkasammakko ei ole harvinainen, mutta sen kanta on kärsinyt Keski-Amerikan sademetsien hakkuista, ja yläilmakehän otsonikerroksen ohentumisen johdosta lisääntynyt ultraviolettisäteily on luultavasti vaikuttanut sammakoihin. Lisäksi siitä on tullut suosittu lemmikkieläin, mikä on vähentänyt merkittävästi luonnonvaraisia kantoja. Sammakon kirkkaanvärinen iho varoittaa sen myrkyllisyydestä, mikä suojaa sitä vihollisilta. Sammakko
Sammakko eli ruskosammakko, tavallinen sammakko ("Rana temporaria") on aitosammakoihin kuuluva yleinen sammakkolaji. Harmaahaikara
Harmaahaikara ("Ardea cinerea") on kaulushaikaran ohella Suomen yleisin haikara. Suomen luonto
Suomessa on tavattu seitsemän sammakkoeläinlajia: vesilisko, rupilisko, sammakko, rupikonna, viitasammakko ja vuodesta 2008 lähtien Turun seudulla mölysammakko, jota viimeksi oli tavattu luonnossa 1960-luvulla. Vuosina 1993 ja 1994 Kotkassa tavattiin yksittäinen viherkonna. Matelijoita on viisi lajia: sisilisko, vaskitsa, kangaskäärme, rantakäärme ja kyy. Kyytä lukuun ottamatta ne ovat rauhoitettuja. Rupimanteri
Rupimanteri, aiemmin rupilisko, ("Triturus cristatus") kuuluu pyrstösammakoiden lahkoon ja salamanterien heimoon. Rupimanteri on rauhoitettu ja suojeltava laji koko Suomessa, uhanalaisluokituksessa se on "erittäin uhanalainen". Maailmanlaajuisessa luokituksessa laji on elinvoimainen. Maankäyttöön liittyvät muutokset rupimanterien elinseudulla muodostavat suurimman uhkan lajille Suomessa. . Sammakkoeläimet
Matosammakkojen levinneisyysalue ulottuu viidennelletoista leveysasteelle päiväntasaajan molemmille puolille. Ne vaativat elinalueittensa vuotuiseksi sademääräksi vähintään metrin. Useimmat suvuista elävät Keski- ja Etelä-Amerikassa, osa Afrikassa ja muutama Aasiassa ja erityisesti Seychellisaarilla. Valkotähkäyökkönen
Valkotähkäyökkönen ("Mesapamea secalis") on eräs eteläisen Suomen yleisimmistä loppukesän yökköslajeista. Se kuuluu erittäin vaikeasti määritettävään lajikompleksiin ja täysin varma lajinmääritys edellyttää perhosen tallettamista ja tutkimista mikroskoopin avulla. Metsäkerrossammal
Metsäkerrossammal ("Hylocomium splendens") on kangasmetsien yleisimpiä sammallajeja. Nuotiosammal
Nuotiosammal on kosmopoliitti. Suomessa se on yleinen ja runsaslukuinen koko maassa. Se puuttuu vain yläpaljakalta. Keräpäärahkasammal
Keräpäärahkasammal ("Sphagnum subsecundum") on isokokoinen sammallaji. Se kuuluu "Sphagnaceae"-heimoon ja rahkasammalten sukuun. Keräpäärahkasammalta esiintyy koko Suomessa. Uhanalaisuusluokittelussa laji on elinvoimainen. Yleisväriltään keräpäärahkasammal on vihreää tai ruskeaa. Leiopelma pakeka
"L. pakeka" -sammakkoa on vaikea löytää harvinaisuutensa vuoksi sekä siksi, että niiden suojaväri on hyvä, ne ovat yöeläimiä eivätkä ne kurnuta. Sammakot ovat tavallisimmin tummanruskeita ja niissä on vaaleanruskeita sekä tummia laikkuja. Sammakkoeläimet
Sammakkoeläinten tarkkaa evoluutiohistoriaa ei siis tunneta. Varmasti voidaan kuitenkin sanoa niiden kehittyneen varsieväkalojen erääseen osaluokkaan ("Crossopterygii") kuuluvan "Rhipidistia" -lahkon devonikaudella eläneistä kantamuodoista. Samaa "Rhipidistia"-lahkoa pidetään myös matelijoiden, nisäkkäiden ja lintujen yhteisenä kantaryhmänä.
Varsinaisten sammakkojen lahkon jäsenet viihtyvät parhaiten tropiikissa. Niiden lajimäärä väheneekin nopeasti kun siirrytään päivätasaajalta pohjoiseen ja etelään. Suurin osa lajeista elää Etelä-Amerikan sademetsissä. Vaikka sademetsät ovatkin ihanteellisin elinympäristö sammakoille, ovat ne levinneet kaikkialle muuallekin maailmaan ja niitä tavataan kaikilla mantereilla Antarktista lukuun ottamatta. Jotkin lajit elävät jopa pohjoisen napapiirin pohjoispuolella tai Himalajan vuoristossa jopa yli 4 000 metrin korkeudessa. Ainoat levinneisyyttä rajoittavat tekijät ovat jatkuva kylmyys sekä kuivuus. Myös sammakkoeläinten kyky sietää suolaa on huono. Varsinkin mato- ja pyrstösammakot ovat erityisen herkkiä suolalle. Joidenkin varsinaisten sammakkojen sietokyky taas on niitä paljon parempi ja tietyt lajit kuten haisukonnat ("Bufo calamita"), kellosammakot ("Bombina") ja levykielisammakot ("Discoglossidae") kestävät väliaikaisesti jopa suolagrammaa litrassa vettä. Sammakkoeläimet eivät huonon suolansietokykynsä vuoksi voi elää merivesissä. Saniaisperhonen
Saniaisperhonen ("Hepialus fusconebulosa") on juuriperhosiin kuuluva perhoslaji. Se on ulkonäöltään varsin vaihteleva ja alkeellisen heimonsa selvästi yleisin edustaja Suomessa. Sammaleläimet
Sammaleläimet elävät yleensä merissä, mutta myös makeassa ja murtovedessä. Suomessa tavattavia sammaleläimiä ovat muun muassa Itämeressä elävä levärupi, sisävesien kulkusammaleläin sekä tulokaslaji "Pectinatella magnifica". Sammakkoeläimet
Sammakkoeläimet ovat monien eläinten ruokaa. Aikuisille sammakkoeläimille luonnollisena uhkana ovat muun muassa linnut ja käärmeet. Nuijapäitä ja munia uhkaavat puolestaan monet kalat ja suuret vesihyönteiset.
Sammakkoeläinten määrä ja varsinkin varsinaisten sammakkojen määrä on laskussa eri puolilla maailmaa. Varsinkin toisen maailmansodan jälkeen sammakkojen määrä Euroopassa on laskenut tietyillä alueilla puoleen sotaa edeltäneestä tilanteesta ja paikoin niitä on jäljellä alle kymmenen prosenttia niistä kannoista joita esiintyi ennen sotaa. Sammakoiden määrän suuri väheneminen johtuu suurimmaksi osaksi ihmisen toiminnasta. Useimmissa tapauksissa ihminen on suoraan vaikuttanut sammakkoeläinten elinalueisiin tai muuten haitannut sammakkoeläinten selviytymismahdollisuuksia. Tärkeimmät tekijät sammakkojen häviämisen aiheuttajina ovat saasteet sekä maankäyttö. Sammakot ovat jo nyt menettäneet suurimman osan selviytymisensä kannalta tärkeistä kosteikkoalueista. Sampikalat
Varhaisimmat sampikaloihin kuuluvat fossiilit on ajoitettu jurakaudelle. Ainoastaan fossiileista tunnettuja heimoja, jotka ovat eläneet jurakaudella, on kaksi: "Chondrosteidae" ja "Peipiaosteidae". Nykyään lahkossa elää kaksi heimoa, sammet ("Acipenseridae") ja lapasammet ("Polyodontidae"), joihin kuuluu noin 27 lajia. Sampikaloilla on alkeellisille kalalahkoille tyypillisiä piirteitä, kuten hyvin rustoinen tukiranka, suomuttomuus sekä pyrstöevän, leukojen ja ruuansulatuskanavan rakenteet. Sampikalojen ruumista suojaavat vinoneliönmuotoiset luulevyt. Lahkon suurin laji, kitasampi, on maailman kookkain viuhkaeväinen makeanveden kala. Salamanterieläimet
Salamanterieläimet eli pyrstösammakot ("Caudata" tai "Urodela") on yksi sammakkoeläinten lahkoista. Salamanterieläimet ovat pitkäpyrstöisiä hieman sisiliskoa muistuttavia eläimiä, jotka elävät kosteissa ympäristöissä, joko vedessä tai metsän kosteassa maassa. Useimmat salamanterieläimet ovat pieniä, mutta suurin jättiläissalamanteri voi olla jopa 1,5 metrin mittainen. Sammalvarpio
Euroopassa sammalvarpiota kasvaa Islannissa sekä Norjan, Ruotsin ja Suomen vuoristo- ja tunturialueilla ja edelleen Pohjois-Venäjän tundra-alueella Kuolan niemimaalta Uralin itäpuolelle. Toinen päälevinneisyysalue on Itä-Kanadan arkisilla alueilla ja Grönlannissa. Suomessa sammalvarpiota tavataan Pohjois-Lapissa kolmella pääalueella. Yleisin laji on Enontekiöllä Käsivarren alueen suurtuntureilla. Lisäksi sitä kasvaa Utsjoella Norjan rajan tuntumassa sekä Sodankylän itäosissa. Martimoaapa
Alueella esiintyviin petolintuihin kuuluu haukoista hiiri-, kana-, mehiläis-, sinisuo-, nuoli-, ampu- ja tuulihaukka. Alueen pöllöjä ovat hiiri-, suo-, lapin- ja helmipöllö sekä huuhkaja. Muusta linnustosta runsaimpia lajeja ovat pajulintu, niittykirvinen, keltavästäräkki ja metsäkirvinen. Tavi, sinisorsa ja jouhisorsa ovat yleisimpiä sorsia. Paljakkakynsisammal
Paljakkakynsisammal ("Dicranum spadiceum") on pystykasvuinen ja tanakka sammallaji. Se kuuluu "Dicranaceae" -heimoon ja kynsisammalten sukuun. Se kasvaa noin viiden senttimetrin korkuiseksi. Yleisväriltään paljakkakynsisammal on vihreä. Paljakkakynsisammal täyttää lähes vaarantuneisuuden kriteerit, ja se on silmälläpidettävä. Sitä esiintyy Suomessa ainoastaan Enontekiön Lapissa. Nummiokasirkka
Nummiokasirkka ("Tetrix bipunctata") on yleinen, pieni ja rotevanoloinen okasirkkalaji. Yhdessä rantaokasirkan kanssa se on Suomen yleisimpiä okasirkkoja ja Suomessa sukunsa selvästi laajimmalle levinnyt laji. Härmäsammal
Härmäsammal ("Saelania glaucescens") on lehtisammallaji karvasammalten heimossa ("Ditrichaceae"). Sitä esiintyy Maan pohjoisella ja eteläisellä puolella lauhkealta vyöhykkeeltä tundralle ja vuoristoissa. Suomessa härmäsammalen levinneisyys kattaa koko maan alueen. Laji on yleinen ja uhanalaisuusluokituksessa elinvoimainen (LC). Sammal on hyvin pienikokoinen ja sen lehdet ovat sinivihreät ja vahapeitteiset. Itiöpesäkkeitä kasvaa yleisesti, itiöt ovat pieniä.Kuvalinkit: Käärmeet
Suomen käärmelajeista kyy on ylivoimaisesti yleisin ja sitä esiintyy lähes koko maassa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Harvinaisempana esiintyy rantakäärme ja sen levinneisyysalue ulottuu vain Oulun korkeudelle asti. Kangaskäärmettä tavataan Suomessa ainoastaan Ahvenanmaalla. Kangassinisiipi
Kangassinisiipi ("Plebeius argus") on sinisiipien ("Lycaenidae") heimoon kuuluva päiväperhonen ja Suomen yleisimpiä sinisiipiä. Sammakonleinikki
Sammakonleinikin levinneisyys tunnetaan huonosti. Sitä tavataan Suomen lisäksi ainakin Venäjällä Kuolan niemimaalta, Vienanmeren alueelta, Venäjän Karjalan pohjoisosista sekä Pohjois-Venäjällä ehkä Uralille saakka. Suomessa sammakonleinikkiä tavataan Oulun seudulla Siikajoelta Haukiputaalle,sekä Oulujoen vartta pitkin sisämaahan päin Muhokselle ja Kainuun puolelle Vaalaan asti. Lajia tavataan myös Kuusamosta. Pohjois-Hämeestä ja Lapista lajista on lyhytaikaisia havaintoja, joiden arvellaan olleen lintujen mukana levinneitä tulokkaita. Härkäsammakko
Härkäsammakko ("Rana catesbeiana") on pitkä ja iso pohjoisamerikkalainen, ihmisravinnoksi kelpaava sammakkolaji. Kaikki "Rana"-suvun sammakot kelpaavat ravinnoksi (ns. sammakonreidet). EU periaatteessa hyväksyy "Rana"-sukuisten sammakoiden viljelemistä EU:n alueella, mutta on tehnyt poikkeuksen Härkäsammakon kohdalla. Sitä ei saa enää tuoda EU:n alueelle koska sen katsotaan olevan haitallinen ympäristölle. Härkäsammakko voi kasvaa jopa 15–20 cm pitkäksi ja 750 gramman painoiseksi. Naaraat ovat yleensä koiraita kookkaampia. Härkäsammakko on saanut nimensä äänekkäästä kurnutuksesta joka muistuttaa härän mylvintää. Se on yläpuolelta vihreä tai ruskea mustin kuvioin. Vaaleanvihreässä päässä on näkyvät tärykalvot, jotka ovat koiraalla suuremmat kuin naaraalla. Härkäsammakko käyttää ravinnokseen pikkunisäkkäitä, matelijoita ja toisia sammakoita. Keväällä paritteluajan koittaessa koiras alkaa puolustaa kutupaikkaa, jonne naaras laskee veteen tuhansia munia. Nuijapäiden kehittyminen aikuisiksi voi kestää useita vuosia. Härkäsammakkoa on istutettu useisiin paikkoihin Yhdysvalloissa ja muuallekin maailmaa, jossa se on vieraslajina usein laskenut alkuperäisten lajien yksilömääriä. Sitä pidetään nykyisin yhtenä maailman sadasta haitallisimmasta vieraslajista. Mantuloiskimalainen
Mantuloiskimalainen ("Bombus bohemicus") on kimalaisten sukuun ja siellä loiskimalaisten alasukuun kuuluva mesipistiäislaji. Se on Suomen yleisin loiskimalaislaji. Pohjankynsisammal
Pohjankynsisammal on kotoisin Fennoskandiasta. Laji on yleinen Pohjois-Suomessa, mutta sitä esiintyy myös muuallakin Suomessa. Pohjankynsisammal on yksi 55:stä vastuulajista lehtisammalissa. Tomaattisammakko
Tomaattisammakko ("Dyscophus antongilii") on heimoon Microphylidae ja tomaattisammakoiden sukuun kuuluva sammakko. Se on endeeminen Madagaskarilla. Vaaran uhatessa se puhaltaa itsensä täyteen ilmaa tai erittää limaa, joka aiheuttaa ihmisillä allergisia reaktioita. Kaivajasammakko
Kaivajasammakko ("Pelobates fuscus") elää yleisenä Keski-Euroopasta Länsi-Venäjälle ulottuvalla alueella dyyneillä, nummilla ja viljelyalueilla. Se kasvaa 4-8 cm pitkäksi. Kaivajasammakon pehmeän nahkan väritys vaihtelee luonnonvalkoisesta ruskeaan. Sen ominaishaju voi tuoda mieleen valkosipulin tuoksun. Lajin tunnusmerkki on päässä oleva kyhmy. Myös takajaloissa on vaaleat sarvimaiset kyhmyt, joilla kaivajasammakko kaivaa maata taaksepäin. Sammakko aktivoituu erityisesti sateella. Tuntiessaan itsensä uhatuksi kaivajasammakko kiljuu, pullistaa ruumiinsa ja nousee jaloilleen näyttääkseen mahdollisimman kookkaalta. Paritteluaikana koiras kutsuu naarasta veden alta. Naaras laskee munat veteen keväällä. Suomi
Nisäkkäitä, joita Suomessa esiintyy pääasiassa vain maan eteläosissa, ovat esimerkiksi liito-orava ja rusakko. Alueella elää viisi sammakkoeläin- ja viisi matelijalajia. Hyönteislajistosta vain lähinnä täälläpäin Suomea tavattavia lajeja ovat perhosista pikkuapollo, lehmuskiitäjä ja tamminopsasiipi. Sammakkoeläimet
Kaikki nykyiset sammakkoeläimet kuuluvat alalahkoon Lissamphibia. Tavallisesti ne jaetaan kolmeen lahkoon. Ne on jaettu edelleen heimoihin, sukuihin ja lajeihin selkänikamien, hampaiden, lihaksien tai muiden anatomisten piirteiden mukaan. Heimoja on tällä hetkellä 56 ja lajeja yli 6 000. Metsäetana
Metsäetana ("Arion fuscus") on keskikokoinen tai melko kookas siruetanoiden heimoon kuuluva kotilo. Se viihtyy hyvin monenlaisissa ympäristöissä ja on Suomen yleisin etanalaji. Sammaljäkälä
Sammaljäkälä on levinnyt maailmassa sirkumpolaarisesti. Sitä löytyy paikoitellen koko Suomesta. Laji on silmälläpidettävä (NT). Mansikkasammakko
Mansikkasammakko tai mansikkanuolimyrkkysammakko ("Oophaga pumilio") on punaisen yleisvärinsä mukaan nimetty nuolimyrkkysammakko.
Sitä tavataan trooppisissa sademetsissä Keski-Amerikassa, erityisesti Costa Ricassa. Suomen luonto
Suomen perhosista iso osa ovat levinneisyydeltään läntipalearktisia. Niiden levinneisyysalue kattaa siis Euroopan, Pohjois-Afrikan ja Länsi-Aasian. Ne ovat levinneet Suomeen todennäköisesti joko Saaristomeren tai Karjalankannaksen kautta. Pohjoisemmat lajit ovat puolestaan todennäköisesti tulleet idästä. Havumetsävyöhykkeen yökkösistä kaksikolmasosaa elää Suomesta Tyynenmeren rannikkolle asti. Suomen yleisimmät päiväperhoslajit ovat tesmaperhonen, lanttuperhonen, sitruunaperhonen, nokkosperhonen, kangasperhonen ja neitoperhonen. Nurmikaunokki
Nurmikaunokki muistuttaa kahta muuta Suomessa luonnonvaraisena tavattavaa violettikukkaista kaunokkilajia, ahdekaunokkia ("Centaurea jacea") ja ketokaunokkia ("Centaurea scabiosa"), mutta on erotettavissa niistä mykeröiden kehtosuomujen ulkonäön perusteella. Lajien levinneisyysalueet painottuvat myös hieman eri puolille Suomea; nurmikaunokki on yleisin Suomen kaakkoisosissa, ahdekaunokki etelärannikolla sekä Ahvenanmaalla ja ketokaunokki Salpausselkien alueella. Ketokaunokki on näistä kolmesta koko Suomen mittakaavassa selvästi harvinaisin ja eroaa myös yleensä lehtien liuskoittuneisuudessa. Seinäsammal
Seinäsammal ("Pleurozium schreberi") on Suomen yleisin sammallaji, jota esiintyy koko maassa. Se kuuluu seinäsammalten sukuun ja kerrossammalten heimoon. Tieteellisen lajinimensä se on saanut eläin- ja kasvitieteilijä J.C. Schreberin mukaan. Seittitakiainen
Seittitakiainen ("Arctium tomentosum") on suurikokoinen joutomaiden asterikasvi. Se on Suomen yleisin takiaislaji, mutta takiaiset risteytyvät helposti eikä lajinmääritys ole aina helppoa. Seittitakiainen risteytyy sekä isotakiaisen ("Arctium lappa") että pikkutakiaisen ("Arctium minus") kanssa. Suppilohämähäkit
Suomessa on tavattu kuusi heimon lajia. Tunnetuin laji lienee aiemmin asuinhuoneissakin yleisenä esiintynyt huonehämähäkki ("Tegenaria domestica"), joka tosin asuintilojen ilman kuivumisen seurauksena on harvinaistunut paljon. Toinen ja uudempi tulokas on suurikokoinen varastohämähäkki ("Tegenaria atrica"), joka lienee levinnyt Suomeen laivarahtien mukana. Suppilohämähäkkiä eli niittysuppilohämähäkkiä ("Agelena labyrinthica") tavataan Suomessa vain Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomen saaristossa, Hankoniemellä ja Örössä. Sen luultiin kuolleen Suomesta sukupuuttoon, kunnes löydettiin 45 vuoden tauon jälkeen uudelleen vuonna 2000. Se elää huone- ja varastohämähäkistä poiketen luonnossa, etupäässä kuivilla kedoilla, niityillä ja kanervikoissa sekä toisinaan myös hakkuuaukioilla. Soikkokaksikko
Suomessa soikkokaksikkoa kasvaa harvinaisena lähes koko maassa, eniten eteläisessä Suomessa. Yleinen laji on kuitenkin ainoastaan Ahvenanmaalla, jossa se lienee pääsaaren yleisin kämmekkälaji. Lepisma
Lepisma on toukkasukahäntäisiin kuuluva hyönteissuku, jonka tunnetuin laji on Suomessakin yleinen sokeritoukka, joka on ihmisen mukana levinnyt laajalti ympäri maailman. "Lepisma"-suvun hyönteiset elävät kosteissa paikoissa, kuten ihmisasumusten kylpyhuoneissa ja keittiöissä. Sampi
Suomessa ja muualla Itämeren alueella alkuperäisenä tavatun ja 1900-luvulla hävinneen sammen katsottiin myös aiemmin kuuluvan tähän lajiin. 2000-luvun alun tutkimukset osoittivat, että täällä esiintynyt laji olikin sinisampi "Acipenser oxyrinchus", jonka päälevinneisyysalue on Pohjois-Amerikassa. Sammakkoeläimet
Sammakkoeläinten suoliluusta, istuinluusta ja häpyluusta muodostuva lantio niveltyy selkärangan ainoan ristinikaman poikkihaarakkeisiin. Hartian tavoin matoliskoilta puuttuu myös lantio. Sammakkoeläimillä on mutaliskoja lukuun ottamatta neljä raajaa. Niiden raajat koostuvat samoista luurangon osista kuin muillakin eläimillä, eli niillä on eturaajoissa olkavarsi, kyynärvarsi ja kämmen, sekä takaraajoissa reisi, sääri ja jalka. Pyrstösammakkojen anatomiassa kyynärluu ja värttinäluu sekä reisiluu ja pohjeluu ovat erillään, ja tavallisilla sammakoilla kyseiset luut ovat liittyneet yhteen kahdeksi suureksi luuksi. Sormia sammakkoeläimillä on yleensä neljä ja varpaita viisi, mutta pyrstösammakkojen keskuudessa niiden määrä saattaa vaihdella. Tavallisten sammakkojen takaraajat ovat eturaajoja pidemmät, mutta pyrstösammakoilla kaikki raajat ovat samanpituisia. Vaalearahkasammal
Vaalearahkasammalta esiintyy yleisesti koko Suomessa. Viro
Virossa tavataan noin 20 000 eri hyönteislajia, sekä 65 kala-, 10 sammakkoeläin- ja viisi matelijalajia. Sammakkoeläimistä suurin osa on harvinaisia ja rauhoitettuja. Selkärankaisia on yhteensä noin 500 lajia. Nisäkkäistä yleisimpiä ovat metsäkauris (40 000 kpl), rusakko, metsäjänis ja villisika (13 000 kpl). Petoeläimistä Virossa on muun muassa 1 100 ilvestä, 800 karhua ja noin 600 sutta. Harmaahylkeitä on Viron merialueella yli 2 000, norppia on alle 1 000. Viroon on tuotu maasta hävinneitä lajeja, kuten euroopanmajava ja saksanhirvi, sekä kokonaan uusia lajeja kuten piisami, supikoira ja minkki. Vesikko on Suomen tapaan hävinnyt Virosta, mutta Hiidenmaata on puhdistettu minkeistä ja vesikkoa on istutettu takaisin sinne. Virossa on tavattu 331 lintulajia, joista 207 pesii Virossa säännöllisesti. Lehti- ja sekametsissä elää monia lintulajeja, mutta erityisesti eri varpuslintuja. Yleisimpiä niistä ovat peippo, sirittäjä, tiltaltti, punarinta, metsäkirvinen ja rautiainen. Saaristossa ja rannikolla on muun muassa lokkeja, tiiroja ja hanhia. Soilla pesii muun muassa riekko, kapustarinta, isolepinkäinen ja muuttohaukka. Isot petolinnut menestyvät suurten luonnonsuojelualueiden takia. Kotkapareja maassa pesii noin 250. Kattohaikarat pesivät muun muassa vanhoissa savupiipuissa ja puhelinpylväiden päällä. Virossa tavataan myös mustahaikaraa, joka on pääasiassa erämaiden asukki. Sammakot
Täysin kehittyneillä sammakoilla on tyypillisesti lyhyt ja leveä pää, jossa laajahko suu ja suuret ja ulkonevat silmät. Varsinainen vartalo on lyhyt mutta raajat pitkät, yhteinen ominaisuus on myös pyrstön eli hännän puuttuminen. Iho on löyhä ja sisältää nesteonteloita. Arkikielessä joskus tehtävä ero sammakoiden ja konnien (esimerkiksi rupikonna) välillä perustuu edellisten kosteaan ja jälkimmäisten kuivaan ihoon, mutta tällä ei varsinaisesti ole luokittelullisia perusteita, sillä vaikka eräs sammakoihin kuuluvista heimoista onkin nimeltään konnat ("Bufonidae"), nimitetään konniksi myös monia muihin heimoihin lukeutuvia lajeja. Sammakoiden lahkon merkittävin heimo on myös nimeltään sammakot eli aitosammakot ("Ranidae"), jossa on yli 600 lajia. Metsäimarre
Metsäimarre ("Gymnocarpium dryopteris", syn. "Lastrea dryopteris", "Dryopteris linnaeana" ja "Thelypteris dryopteris") on pohjoisen pallonpuoliskon havu- ja lehtimetsävyöhykkeillä varsin yleinen pehmeälehtinen saniainen. Laji on tavanomainen koko Suomessa. Mölysammakko
Mölysammakko on yleisväriltään vihreä ja tummatäpläinen, ja voi kasvaa 15 senttimetriä pitkäksi, mikä tekee siitä Euroopan suurimman sammakkolajin. Naaras on koirasta kookkaampi. Tavallisesta sammakosta poiketen koirailla on kaksi äänirakkoa, jotka sijaitsevat suunpielissä. Toukat eli nuijapäät ovat harmaanvihreitä ja 6–8,5 senttimetriä pitkiä. Eleutherodactylus
Lajit "Eleutherodactylus iberia" ja kuubansammakko ("E. limbatus") kuuluvat maailman pienimpiin sammakoihin. Ne elävät Kuuballa ja kasvavat vain 8,5 millimetriä pitkiksi. Suurimpien "Eleutherodactylus"-suvun sammakoiden pituus on kymmenen senttiä. Väriltään lajit ovat ruskeita, vihreitä tai oransseja. Joillakin lajeilla on tumma juova, joka yltää kuonosta silmän taakse. Useimmilla lajeilla on lehtisammakoiden tapaan tarttumalevyiksi laajentuneet sormien ja varpaiden kärjet. Viitasammakko
Viitasammakko ("Rana arvalis") on eurooppalainen, aitosammakoihin kuuluva sammakkoeläin. Suomessa laji on rauhoitettu Viitasammakko
Suomessa viitasammakkoa esiintyy Metsä-Lapin eteläosiin saakka. Suomen pohjoisin löytö Ivalosta. Monin paikoin laji on yhtä runsaslukuinen kuin sammakko, ja ainakin Perämeren rannikolla jopa sitä runsaslukuisempi.