Minkä liikkeen äänenkannattaja tiedonantaja oli?
Suomen Kommunistinen Puolue
1960-luvun lopulla syntynyt puolueoppositio vastusti Kansan Uutisten poliittista linjaa, ja se vaati SKP:lle itsenäistä äänenkannattajaa. Taisto Sinisalon mukaan SKP oli maailman ainoa kommunistinen puolue, jolta puuttui oma äänenkannattaja. Opposition äänenkannattaja oli Tiedonantaja. Syyskuussa 1983 SKP teki periaatepäätöksen uudesta -lehdestä, johon sulautettiin Päivän Posti sekä Kommunisti ja, johon myös Tiedonantajan toivottiin yhdistyvän. Yhteistyötä julkaistiin alkuvuonna 1984 parisenkymmentä numeroa, mutta se lakkautettiin 20. edustajakokouksen jälkeen. Suomettuminen
Professori Timo Vihavaisen mukaan Suomen Kommunistisen Puolueen taistolaisiksi kutsutun vähemmistön äänenkannattaja "Tiedonantaja" oli suomettumisen aikana kansainvälisesti arvioiden ainutlaatuisen merkittävä pienen poliittisen ryhmän julkaisu, koska se julistautui itse ehdottoman luotettavaksi Moskovan palvelijaksi. Lehden keskeistä sisältöä oli Neuvostoliiton uutistoimistolta (TASS) saatu aineisto ja niinpä lehteä luettiinkin tarkoin Suomen poliittisissa piireissä 1970- ja 1980-luvuilla, koska sen katsottiin välittävän Neuvostoliiton virallisia kannanottoja. Lisäksi lehdellä oli avustajia monissa sosialistisissa maissa. Toisaalta Tiedonantajan artikkeleja ja arvioita Suomen sisäpoliittisesta tilanteesta julkaistiin usein Neuvostoliiton virallisissa lehdissä "Pravdassa" ja "Izvestijassa", mikä lisäsi Vihavaisen mukaan huomattavasti Tiedonantajan painoarvoa. Taistolaisuus
Taistolaisilla oli laaja oma lehdistö. SKP:n opposition epävirallinen pää-äänenkannattaja oli 1968 ilmestymisensä aloittanut Tiedonantaja, joka Urho Jokisen ohjaamana hyökkäsi kiivaasti revisionisteja vastaan. Muita taistolaisten julkaisuja olivat muun muassa Hämeen Yhteistyö (SKDL/Tampere) (1970-luvulla), Arbetartidningen Enhet ("ruotsinkielinen tiedonantaja"), Soihtu (SOL), Soihdunkantaja (SOL), Toveri (USNL ym.), Koulutoveri (Sosialistinen koulutuspol. ryhmä) ja Pioneeritoveri (SDPL:n opp.-piirit). Tiedonantaja
Tiedonantaja on vuodesta 1968 lähtien ilmestynyt suomalainen kommunistinen työväenlehti. Aiemmin Suomen Kommunistisen Puolueen opposition päälehtenä tunnettu Tiedonantaja on nykyään nykyisen SKP:n pää-äänenkannattaja.
Tiedottaja
Tiedottaja on viestinnän ammattilainen, joka suunnittelee ja toteuttaa organisaation viestintää. Tiedottajan päätehtävänä on kertoa organisaatiosta ja sen toiminnasta sekä omalle henkilöstölle että sidosryhmille. Vasemmistoliitto
Puolueen pää-äänenkannattaja on kerran viikossa paperilla ja päivittäin verkossa ilmestyvä Kansan Uutiset. Vuonna 1957 ilmestymisensä aloittaneesta lehdestä tehtiin puolueen äänenkannattaja elokuussa 2000, mutta käytännössä lehti oli vastaavassa roolissa myös 1990-luvun. Vasemmistoliittoa lähellä olevia aluelehtiä ovat Porissa ilmestyvä Satakunnan Työ ja oululainen Kansan Tahto. Ruotsinkielistä vasemmistoa palvelee Ny Tid. Volksempfänger
Kuten ensimmäisen Volksempfänger-mallin nimen alkuperäkin kertoo, olivat Volksempfängerit tiukasti sidoksissa Kolmannen valtakunnan politiikkaan. Volksempfänger-sarja siinä missä muutkin natsi-Saksassa valmistetut radiovastaanottimet toimivat vahvasti Hitlerin ajaman arjalaisen politiikan välineenä. Nürnbergin oikeudenkäynnissä pitämässään viimeisessä puheessaan Hitlerin pääarkkitehti ja varusteluministeri Albert Speer puhui radioteknologian asemasta arjalaispropagandassa: "Hitlerin yksinvaltius erosi edeltäjistään eräässä huomattavassa asiassa. Hän oli nykyisen teknisen kehityksen aikana ensimmäinen diktaattori, joka otti käyttöönsä kaikki mahdolliset tekniset keinot pitääkseen maansa hallinnassaan. Teknisten välineiden, kuten radion ja megafonin, avulla 80 miljoonalta ihmiseltä ryövättiin itsenäisen ajattelun mahdollisuus. Näin oli mahdollista alistaa heidät yhden miehen tahdon alle..." Natsi-Saksassa oli myös käytössä erilaisia propagandajulisteita, jotka tukivat Volksempfänger-radioiden käyttöä. Axel Olof Freudenthal
Näitä ajatuksia Freudenthal esitti osakunnassaan sitkeästi, mutta sekä suomenmieliset että liberaalit vierastivat niitä. Vähitellen hänen mielipiteensä kuitenkin voittivat alaa, ja maakunnasta sekä ruotsinkielisestä rahvaasta nousseet ylioppilaat ryhtyivät tukemaan Freudenthalin ajatuksia. Freudenthalin edustaman ja kannattaman ruotsalais-kansallisen suuntauksen ensimmäiseksi äänenkannattajaksi syntyi sanomalehti "Vikingen", joka ilmestyi vuosina 1870–1874. Lehti edusti erittäin jyrkkiä mielipiteitä, eikö siinä ollut ainoastaan ruotsin kieltä puolustavia artikkeleita, vaan se hyökkäsi ja mustamaalasi niin suomen kieltä kuin sen kannattajiakin. K. H. Seppälä
Vaikuttavimman osan elämäntyöstään Seppälä teki saarnaajana. Hänen puhetaidollisesti korkeatasoiset ja sisällöllisesti puhuttelevat saarnansa tekivät hänestä tamperelaisten halukkaasti kuunteleman mutta myös valtakunnallisesti arvostetun julistajan. Seppälän maanlaajuista mainetta lisäsivät myös 1920-luvulla aloitetut jumalanpalvelusten radioinnit, jotka lähetettiin usein Tampereen tuomiokirkosta, sekä sadat eri lehdissä julkaistut saarnat ja hartauskirjoitukset. Kimmo Rentola
Nuorena Rentola toimi Teiniliitossa, Vietnamin sodan vastaisessa liikkeessä ja taistolaisessa nuorisoliikkeessä, jonka piiriin hän lukeutui liityttyään vuonna 1971 Suomen demokraattiseen nuorisoliittoon. Rentola toimi Teiniliitossa paikallistasolla, hallituksessa, varapuheenjohtajana ja järjestösihteerinä, sitten Ammattikoululaisten liiton pääsihteerinä (1974–1976), "Toveri"-lehden toimitussihteerinä (1976–1979) sekä "Soihdunkantajan" toimitussihteerinä ja päätoimittajana (1979–1981). Hän oli myös Suomen kommunistisen puolueen jäsen. Rentola luopui taistolaisuudesta 1980-luvun alussa. Myöhemmin Rentola on tarkastellut nuortaistolaisuuden syntyä lukuisissa tutkimusartikkeleissaan. Max Jakobson luonnehti Rentolaa tutkijaksi, jota on innoittanut "intohimoinen pyrkimys totuuteen". Suomen yleisesikunnan johtama tiedustelu 1918–1945
Tukholmassa toimi aktivistien vuonna 1914 perustama tiedonantotoimisto, jonka tehtävänä oli hankkia tiedustelutietoa Suomessa olevista venäläisistä joukoista ja välittää sitä saksalaisille. Toimistoa johti maisteri Isak Alfthan, joka oli ollut aktivistisessa toiminnassa mukana jo ensimmäisen sortokauden (1899–1905) aikana. 
Kenraali Mannerheim kutsui Aflthanin päämajaan ja nimitti hänet tämän 11. helmikuuta 1918 Seinäjoelle saavuttua luutnantin arvoisena yleisesikuntansa tiedusteluelimen, tietotoimiston päälliköksi. Ilmiantaja
Ilmiantaja on henkilö, joka välittää näkemiään ja kuulemiaan tietoja eteenpäin viranomaisille tai tiedustelupalvelulle. Totalitaarisissa valtioissa on käytetty ilmiantajia, jotka tarkkailevat muiden ihmisten yksityiselämää ja välittävät tietonsa eteenpäin valtion viranomaiselle tai puolueen paikallisosastolle. Toiminta oli erityisen laajaa Neuvostoliitossa, jossa se muodosti keskeisen osan valtioterrorismia. Myös Itä-Saksan turvallisuuspalvelu Stasi loi hyvin laajamittaisen ilmiantajaverkoston. Ilmiantaja sai luovuttamistaan tiedoista korvauksen, yleensä rahaa. Tiedonantaja
Tiedonantaja on aina herättänyt voimakkaita reaktioita vastustajissaan niin puolueen sisällä kuin ulkona. Vuonna 1977 tunnettu uusnatsi ja satanisti Pekka Siitoin tuomittiin vankeuteen yllytyksestä Tiedonantajaa painaneen Kirjapaino Kursiivin osittain epäonnistuneeseen tuhopolttoon. Tapaus sai laajaa huomiota Suomessa ja kansainvälisesti. SKP:n oppositio vaati valtiolta kovempia toimia äärioikeiston hillitsemiseksi. Taisto Sinisalon mukaan tuhopolttoyritys muutti yleistä suhtautumista Tiedonantajaa kohtaan myönteisempään suuntaan ja lisäsi sen myyntiä. Uutisankkuri
Uutisankkuri on radio-, televisio- ja nykyaikana myös internet-uutisissa esiintyvä toimittaja. Voidaan erottaa toisistaan uutistenlukijat, jotka etenkin aiemmin pelkästään lukivat toisten koostamia uutisia, sekä varsinaiset uutistoimittajat ja uutisankkurit, joilla on itsellään merkittävä vaikutus uutisten sisällön ja niiden ilmiasun muokkaamisessa. Joskus TV-uutisankkureista saattaa muodostua eräänlaisia luotettavuuden ja uskottavuuden vertauskuvia, kuten Yhdysvalloissa Walter Cronkite ja Suomessa Arvi Lind. Taistolaisuus
SKP:ssä taistolaisten tärkein organisaatio olivat sen hallitsemat kahdeksan piirijärjestöä, kuten keskeiset ja . Toisen osapuolen haltuun joutunut SKP:n järjestö tai osasto vaihtoi puoltaan hyvin harvoin. Uusia osastoja perustettiin aatteellisesti "puhtaalta" pohjalta. Kiisteltyä Tiedonantaja-lehteä perusteltiin usein piirijärjestöjen julkaisuoikeuteen vetoamalla, kun enemmistö olisi halunnut lakkauttaa sen. Tiedonantaja
Tiedonantajan alkuna voidaan pitää n vuosina 1967–1968 julkaisemaa Tiedote-jäsenlehteä. Keväällä 1968 piiri alkoi suunnitella uutta säännöllisesti ilmestyvää ja tilauspohjaista lehteä. Syyskuun Tiedotteessa julistettiin lehden nimikilpailu ja ensimmäinen Tiedonantaja ilmestyi lokakuun alussa. Lehti alkoi ilmestyä 1–2 kertaa kuussa. Piirisihteeri Markus Kainulainen ja Urho Jokinen olivat hankkeen keskeisimmät taustahenkilöt. Lehden menot katettiin aluksi pääosin Uudenmaan ja muiden oppositiopiirien varoilla. SKP:n opposition aikeet levittää lehteä Uudenmaan ulkopuolelle herättivät jyrkkää vastustusta puolueen enemmistön riveissä ja marraskuussa puolue kielsi tämän. Ukaasi ei kuitenkaan tehonnut. Alkuvuonna 1969 ja piirijärjestöt ilmoittivat halukkuudestaan saada Tiedonantaja jäsenlehdekseen ja pian lehdessä alkoi ilmestyä tukilistoja ympäri maata. Tšekkoslovakian tapahtumien jälkeen siitä päätettiin tehdä kaikkien puolueen opposition hallussa olleiden piirijärjestöjen lehti. Lehden toimituskunta työskenteli tuolloin yhdessä huoneessa Koiton talossa.
Nykyisen valtakunnallisen Tiedonantajan syntyhetkenä pidetään elokuuta 1969, jolloin se muuttui vähemmistökommunistien (ks. taistolaisuus) maanlaajuiseksi lehdeksi haastaen SKDL:n ja SKP:n virallisen pää-äänenkannattajan, Kansan Uutiset. SKP:n Uudenmaan piirijärjestö
Vuosina 1975–1989 piirijärjestö julkaisi lehteä Uudenmaan Työkansa. SKP:n nykyinen pää-äänenkannattaja Tiedonantaja aloitti ilmestymisensä vuonna 1967 Uudenmaan piirijärjestön tiedotteena. Vuosikymmenen lopulla siitä muodostui SKP:n kaikkien oppositiopiirien yhteinen äänenkannattaja. Nykyisin piiri julkaisee Uudenmaan Näköala -lehteä kaksi kertaa vuodessa sekä ylläpitää Uudenmaan Kommunisti -verkkolehteä. Keski-Suomen Työ
"Keski-Suomen Työn" päätoimittajina työskentelivät Suomi–Neuvostoliitto-Seuran piirisihteeri Tauno Mikkola (1947–1953), Toivo Pynnönen (1953–1956) ja Uolevi Elgland (1956). Toimitussihteereitä olivat Margareta Martinmäki (myöhemmin Keskitalo), Toini Virisalo, Suoma Vatjus-Anttila, Jorma Kurvinen, Kalle Koskinen, Erkki Antikainen ja Ismo Mäkelä. Yleensä lehdellä oli myös yksi aputoimittaja, enimmän aikaa Toivo Pynnönen tai Kalle Koskinen. Toimituksen apuvälineisiin kuuluivat kirjoituskoneet, kamera, radio ja vuodesta 1951 sanelukone. Lehti kuului Demokraattisten Kustantajain Liittoon ja sai uutis- ja artikkeliaineistoa Demokraattisen Lehtipalvelun, kommunistisen Telepressin, puoluetoimistojen, kansandemokraattisten järjestöjen ja omien asiamiestensä välityksellä. Länsi-Suomen Rukoilevaisten Yhdistys
Nykyään Länsi-Suomen Rukoilevaisten Yhdistys edustaa oman kuvauksensa mukaan vireää ja elinvoimaista herätysliikettä, joka on laajentanut toimintaansa voimakkaasti. Vuonna 1996 perustettiin oma osa-aikainen papin virka vastaamaan liikkeen hengellisestä työstä. Saman vuoden syksyllä aloitettiin Keniassa luterilaisten Tunnustuskirjojen kääntäminen suahiliksi. Yhteistyökumppanina toimii vastaaviin hankkeisiin eri maissa erikoistunut amerikkalainen järjestö Lutheran Heritage Foundation. Länsi-Suomen Rukoilevaisten Yhdistys on myös voimakkaasti mukana Kenian maasai-alueilla sekä Saksan muslimien parissa tehtävässä lähetystyössä. Lähetykselle suunnatut varat ohjataan kohteisiinsa erillisen lähetysrahaston kautta. Kotimaassa vanhan käsikirjan mukaisia ehtoollisjumalanpalveluksia ja seuroja järjestetään eri puolilla Länsi-Suomea osin yhteistyössä paikallisseurakuntien kanssa. Uraauurtavasta kustannustoiminnasta mainittakoon esimerkkinä vuosisatoja käytössä olleiden kansankoraalien kerääminen ja julkaiseminen ("Siionin Virret ja Halullisten Sielujen Hengelliset Laulut"), jota voidaan syystä pitää myös varsinaisena kulttuuritekona, sekä v. 1701 virsikirjan nuottipainoksen julkaiseminen ("V. 1701 Virsikirjan Nuotit Rukoilevaisten tapaan"). Kuukausittain ilmestyvä "Länsi-Suomen Herännäislehti" toimii rukoilevaisten pää-äänenkannattajana. Lehden päätoimittajana toimii pastori Timo Laato. Sanan Saattaja Wiipurista
Vuonna 1840 "Sanan Saattaja Wiipurista" herätettiin uudestaan henkiin lukion apuopettaja K. H. J. Ignatiuksen toimittamana. Hänen aikanaan siinä oli enemmän artikkeleita, runoja ja kertomuksia ja vähemmän sekalaista aineistoa ja uutisia. Myös valistava ja hyödyllinen aines sai lisää jalansijaa. Ignatiuksen aikana lehti sai myös yhteiskuntakriittistä ja fennomaanista sävyä. Sen levikki pysyi kuitenkin pienenä, minkä vuoksi Cederwaller alkoi vuoden 1841 jälkeen julkaista jälleen pelkkää ilmoituslehteä. Lapuan liike
Suomessa eduskunnan puhemies on tasavallan presidentin jälkeen toiseksi korkea-arvoisin henkilö. Näin ollen eduskunnan varapuhemiehen ja Tampereen kaupungin kunnallispormestarin (1920–1952) Väinö Hakkilan kyyditseminen vastoin tahtoaan oli vaikuttava ja julkisuutta herättävä teko. 18. heinäkuuta 1930 tapahtui ensimmäinen kyyditys, joka todella nakersi julkisuudessa liikkeen kannatusta. Kansanliikkeen alamäen voidaan katsoneen alkaa tuosta päivästä lähtien. Tuolloin kyyditettiin korkeimmassa valtiollisessa asemassa ollut sosiaalidemokraatti, eduskunnan varapuhemies Väinö Hakkila, joka oli menossa kesähuvilalleen Teiskoon. Hakkila pysäytettiin Teiskossa aseilla uhaten ja pakotettiin toiseen autoon. Hakkila muilutettiin vaikka hän kuuluikin puolueensa oikeistosiipeen, koska hän oli arvostellut kansanliikkeen toimintatapoja, erityisesti muilutuksia. Hakkila vietiin Kuortaneelle, matkan aikana hänet uhattiin viedä Neuvostoliittoon ja häntä istutettiin muurahaispesässä. Jussi Muilu esti kuitenkin Hakkilan tappamisen. Lopulta Hakkila ilmaisi tukensa Lapuan liikkeelle ja lupasi vetäytyä politiikasta, jolloin hänet vapautettiin. Tiedonantaja
Tiedonantaja julkaisee vappu- ja uudenvuodentervehdyksiä edelleen ja niillä on roolinsa vähävaraisen lehden rahoituksessa. Rahaa lahjoittaneiden nimiä julkaistaan lehdessä säännöllisesti. Lehti on usein kritisoinut saamansa valtion (ja ay-liikkeen) tuen vähäisyyttä. Lehti on luokiteltu sanomalehtitukea jaettaessa mielipidelehdeksi ja mielipidelehdille tukea jaettaessa sanomalehdeksi. Tiedonantajaa tekee päätoimittajan lisäksi kolme osa-aikaista työntekijää. Vielä 1980-luvulla lehden keskustoimituksessa työskenteli yli kymmenen ihmistä. Ennen maanosan "hullua vuotta" 1989 Euroopan sosialistimaihin sijoitetut kirjeenvaihtajat saivat tiettävästi taloudellista tukea myös isäntämailtaan. Rauhansanalaisuus
Vuonna 1928 perustetun Amerikan Suomalaisen Apostolis-Luterilaisen Kirkkokunnan edustajat kutsuivat Suomesta saarnaajia. SRK:n johtokunta 10.1.1932 kokouksessaan kielsi saarnaajia lähtemästä perustellen päätöstä sillä, että kutsu oli tullut heidän näkemyksensä mukaan "henkilöiltä, jotka olivat lähteneet ulos kristittyjen rakkaudesta" tarkoittaen mitä ilmeisimmin kutsujien kuulumista kirkkokuntalaisiin. Suomen vanhoillisuuden vähemmistö asettui vastoin SRK:n päätöstä kirkkokuntalaisten ja Amerikkaan saarnamatkalle lähteneiden saarnaajien puolelle. Suomessa hajaannus tapahtui vuonna 1934. Vähän hajaannuksen jälkeen vähemmistö perusti Rauhan sana -lehden, josta suuntaus on saanut nykyisen nimensä. Suomen Kommunistinen Puolue
Vuonna 1945 puolueen pää-äänenkannattajaksi perustettiin sanomalehti Työkansan Sanomat. Se yhdistettiin vuoden 1957 alusta SKDL:n Vapaa Sana -lehteen, jolloin nimi muutettiin Kansan Uutisiksi. Kansan Uutiset oli SKP:n ja SKDL:n yhteinen äänenkannattaja puolueiden lakkauttamiseen asti. SKP:n poliittis-teoreettinen julkaisu oli kuukausittain ilmestynyt (1944–1990) ja tiedotuslehti Päivän Posti (1964–). Vakoilu
Toinen kuuluisa suomalainen vakooja sodan aikana oli kirjailija ja kulttuurivaikuttaja Hella Wuolijoki, joka oli NKVD:n agentti koodinimellä ”Runoilija”. Wuolijoki muun muassa majoitti ja suojeli desanttia sekä välitti tietoja Neuvostoliiton tiedustelupalvelu NKVD:lle. Tiedonantaja
Aulikki Oksanen levytti vuonna 1971 levikinedistämiskappaleen Tiedonantaja (Toveri USNL 1), jonka julkaisi Uudenmaan sosialistinen nuorisoliitto. Kappaleen sävelsi Eero Ojanen ja sitä esitti myös muun muassa Agit-prop. Seitsemäntuumaista singleä mainostettiin Tiedonantajassa runsaasti. Levyn b-puolella oli kappale "Tunnetko vihollisen". Taisto Sinisalo
Sinisalo oli opposition pääpropagandisti. Hän osasi puhua, kun Markus Kainulainen puolestaan hallitsi organisatorisen puolen ja Urho Jokinen kirjallisen agitaation. Sinisalon kasvot tulivat 1970-luvulla tutuiksi kaikille suomalaisille. Kolmesti kommunistijohtajaa pyydettiin hallituksiin ministeriksi, mutta hän kieltäytyi todetessaan vaikutusmahdollisuudet olemattomiksi. Tiedustelija
Tiedustelija on sotilas, joka on saanut erikoiskoulutuksen tiedusteluun. Tiedustelijoiden tehtävänä on tiedon kerääminen vihollisesta sekä tiedon toimittaminen sitä hyödyntäville tahoille. Tavallisesti tämän tehtävän suorittaminen edellyttää muun muassa taitoa pysyä piilossa viholliselta, tunnistaa kalustoa sekä viestivälinetaitoja. Tiedustelijalta vaaditaan lisäksi kovaa fyysistä kuntoa, koska tehtävään siirtymiset voivat olla useita kymmeniä kilometrejä. Suomettuminen
Surullisimmaksi asiaksi osoittautui Yleisradion avoin neuvostomyönteisyys. Neuvostomyönteisiä kirjeenvaihtajia olivat Aarre Nojonen ja Reijo Nikkilä, joilla oli henkilökohtaisesti läheiset suhteet Suomen Kommunistiseen Puolueeseen. Kirjeenvaihtajien työ muistutti Uskalin mukaan silloisen kansandemokraattisen Kansan Uutisten työtä. Neuvostoliiton epäkohdista kertovat uutiset olivat Suomen televisiossa ja radiossa harvinaisia. Uskalin mukaan kommunistinen kirjeenvaihtajalinja jatkui, koska silloinen Yleisradion johto oli kuuliainen sekä presidentti Kekkoselle että Neuvostoliitolle. Uskalin mukaan ""Kovin julkinen keskustelu käytiin aikoinaan siitä, päättääkö Neuvostoliiton kommunistinen puolue (Nkp), kenestä tulee Yleisradion kirjeenvaihtaja. Nyt näyttää siltä, että päätti. Nkp hylkäsi johdon muut ehdotukset, kunnes jäljelle jäi vain heille mieluisa ehdokas"". Kansan Uutiset
Kansan Uutiset (lyhenne KU) on vasemmistoliiton kerran viikossa ilmestyvä äänenkannattaja. Lehti julistautui puolueen äänenkannattajaksi elokuussa 2000 toimittuaan 1990-luvun ”sitoutumattomana vasemmistolehtenä”. Vuoteen 1990 asti KU oli Vasemmistoliiton edeltäjien, Suomen kansan demokraattisen liiton ja Suomen kommunistisen puolueen, yhteinen äänenkannattaja. Dietrich Bonhoeffer
Bonhoeffer suhtautui Saksan kansallissosialistisiin vallanpitäjiin kriittisesti jo alusta alkaen. Pian kansallissosialistisen puolueen valtaannousun jälkeen hän piti avoimesti kriittisen radioesitelmän Johtaja-käsitteen muuttumisesta. Vallanpitäjät keskeyttivät radiolähetyksen. Bonhoeffer osallistui myös alusta alkaen Tunnustuskirkon perustamiseen. Hän myös vastusti juutalaisten huonoa kohtelua jo keväällä 1933. Vuonna 1938 Bonhoeffer solmi sisäministerin erityisavustajana olleen ja sittemmin Saksan tiedustelupalvelun (Abwehr) lakimiehenä vaikuttaneen lankonsa Hans von Dohnányin kautta ensimmäiset kontaktit Adolf Hitlerin vastaisen salaliiton keskeisiin hahmoihin, joita olivat Dohnanyin ohella Wilhelm Canaris, Hans Oster, Karl Sack ja Ludwig Beck. Tiedottaja
Tiedottajat ovat yleensä opiskelleet viestintää, yhteisöviestintää tai tiedotusoppia. Viestintätieteitä voi opiskella seuraavissa yliopistoissa: Helsingin yliopisto, Jyväskylän yliopisto, Lapin yliopisto, Svenska social- och kommunalhögskolan, Tampereen yliopisto, Turun yliopisto, Vaasan yliopisto ja Åbo Akademi. Myös ammattikorkeakouluissa voi opiskella viestintää ja suorittaa kulttuurialan ammattikorkeakoulututkinnon medianomi (AMK). Markkinointi-instituutissa voi suorittaa Tiedottajan tutkinnon. Vaikka useimmilla onkin takanaan viestinnän opintoja, voi tiedottajan tehtävissä toimia hyvin monenlaisella koulutustaustalla. Radiomafia
Ohjelmatoiminnan koordinaatooriksi palkattiin Tampereen Radio 957:n Ismo Nykänen, joka määritteli ohjelmatoiminnan periaatteet: nopeus, rohkeus ja joustavuus. Nyt soittolistat tulivat ensimmäistä kertaa myös Yleisradioon ja kanavan sisällöstä tuli yksittäisten ohjelmien sijasta lähetysvirtaa. Radiomafian sisältö oli tarkoituksellisesti populaarikulttuuriin ja myös vastakulttuuriin keskittynyttä, jonka ilmaisu ja kieli oli myös rohkeaa. Kohderyhmäksi määriteltiin alle 35-vuotiaat. Kanavan ohjelmapäällikkönä toimi vanha yleisradiolainen, jo 1960-luvulla nuorenohjelmissa aloittanut Pentti Kemppainen. Musiikki oli kanavan ilmeen luonnissa päätekijä. Samoin kuin rockradiossa, nytkin oli tärkeänä tavoitteena kotimaisen musiikin esille tuominen. Ohjelmien teossa käytettiin runsaasti freelance-työvoimaa. Vakituinen henkilökunta organisoitiin tuotantoryhmiin, jotka toimivat suhteellisen itsenäisesti. Myös toimittajien ja teknisen henkilökunnan välinen ero hämärtyi: usein toimittaja itse hoiti myös äänitarkkailun. A.A. Allen
Asa Alonso Allen (27. maaliskuuta 1911 – 11. kesäkuuta 1970), tunnettu paremmin nimellä A. A. Allen, oli helluntailainen pastori ja parantajaevankelista, jolla oli oma palvelujärjestö nimeltä A. A. Allen Revivals, Inc. Allen oli yksi 1940-luvulla Yhdysvalloissa vaikuttaneen parantamisherätyksen evankelistoista. Hän liittyi tuolloin myös Gordon Lindsayn perustamaan The Voice of Healig (suom. Parantumisen ääni) -järjestöön. Äärioikeisto Suomessa
Tunnetuin suomalainen äärioikeistolainen kylmän sodan aikana oli turkulainen liikkeenharjoittaja ja okkultisti, avoimesti uusnatsiksi julistautunut Pekka Siitoin. Vuonna 1977 sisäministeriö kielsi neljän hänen perustamansa järjestön, muun muassa Isänmaallisen Kansanrintaman, toiminnan Pariisin rauhansopimuksen vastaisena. Siitoimen kannattajien eniten huomiota herättänyt operaatio oli Kirjapaino Kursiivin tuhopoltto ja räjäytysyritys Helsingin Lauttasaaressa saman vuoden marraskuussa. Kirjapainossa painettiin Suomen Kommunistisen Puolueen äärivasemmistolaisen siiven, niin kutsuttujen taistolaisten äänenkannattajia "Tiedonantajaa" ja "Arbetartidningen Enhetiä". Siitoin tuomittiin yli viideksi vuodeksi vankeuteen yllytyksestä tuhopolttoon ja Pariisin rauhansopimuksessa kielletyn järjestön perustamisesta. Kotkassa asunut vähemmistökommunistien johtohahmo Taisto Sinisalo sai 1970- ja 1980-luvuilla usean vuoden ajan lähinnä puhelimitse tappouhkauksia kaupungissa toimineelta uusfasistiselta ryhmittymältä. Pesiönlahti
Koko pitäjän värikkäimpiä hahmoja oli aikoinaan korven profeetta, saarnaaja Antti Juntunen, Parta-Antti, joka vaikutti 1920–50-luvuilla. Hänen kerrotaan kokeneen voimakkaan hengellisen herätyksen ja heränneen myös vihaan porvaririistäjiä kohtaan.. Adam Härkösen Kainuuseen levittämä härkösläisyys sai uusia piirteitä varsinkin karismaattisen saarnaajan Onni Poutasen ansiosta. Oiva Turpeinen kutsuikin liikettä 1946-1948 poutas-härkösläisyydeksi. Liikkeen saarnamiehinä seudulla esiintyi kuusi muutakin saarnaajaa, joista Uuno Heikkinen mainitaan huomattavimpana. . Lestadiolaisuuteen liittyvät kiistat
Jo herätysliikkeen perustaja Lars Levi Laestadius sai osakseen kitkerää kritiikkiä. Hänestä tehtiin useita kanteluita tuomiokapituliin. Syytöksiä aiheuttivat muun muassa Laestadiuksen saarnojen värikkäät kielikuvat, heränneiden liikutukset kirkossa ja hengellisten tehtävien luovuttaminen maallikoille. Kun herätyksen kokeneet Koutokeinon saamelaiset kapinoivat norjalaisia vallanpitäjiään vastaan verisin seurauksin, tahtoi Tromssan piispa D.B. Juell vyöryttää tapahtuman "siveellisen vastuun" Laestadiukselle. Härnösandin piispa Israel Bergman vapautti sentään herättäjän syytteistä, mutta kuningas velvoitti hänet pitämään silmällä "Laestadiuksen tapaa hoitaa virkansa". Pajalan seurakunnan piispantarkastus kesällä 1853 tapahtui kireissä tunnelmissa, mutta piispa Bergman antoi lopulta Laestadiuksen toiminnasta voittopuolisesti myönteisen arvion. Lehdistön hyökkäyksiin vastatakseen Laestadius perusti oman sanomalehden "Huutavan ääni korvessa" (En ropandes röst i öknen). Pajalan tulinen kirkkoherra osoittautuu lehtikirjoituksissaan poleemisen ja satiirisen tyylin suvereeniksi haltijaksi. Lehdessään hän vuoroin puolustautuu kriitikoitaan vastaan, vuoroin ruoskii maallistuneen papiston ja virkamiesten omavaltaisuutta. Antti Isotalo (saarnaaja)
Vapauduttuaan vankilasta Isotalo tuli uskoon. Aluksi hän kääntyi herännäisyyteen, myöhemmin lestadiolaisuuteen. Hän toimi sittemmin liikkeen Lounais-Suomen pääsaarnaajana Etelä-Pohjanmaalla ja Satakunnassa. Saarnamiehenä Isotalo oli karski ja jyrkkäotteinen. Tietolähdetoiminta
"Tiedottaja" on puolestaan henkilö, jonka henkilöllisyyttä ei missään rikosprosessin vaiheessa ole tarkoitus paljastaa. Tiedottajalla tarkoitetaan poliisin ulkopuolista henkilöä, joka antaa tietoa rikosten torjumiseksi. Myös tavalliset kansalaiset kertovat usein poliisille havainnoistaan ja voivat olla rekisteröityjä tiedottajia. Kansan Uutiset
1960-luvulta 1980-luvulle SKP:n enemmistölinjaa edustanut Kansan Uutiset sai usein kovaa kritiikkiä taistolaisilta oppositiokommunisteilta ja neuvostoliittolaisilta. Päätoimittajat Simpura ja Kauppila olivat Tiedonantaja-lehteä julkaisseen opposition mielestä revisionisteja. Taistolaiset vaativat lehden uutisointiin tasapuolisuutta, jonka puuttumisella perusteltin Tiedonantajan tarpeellisuutta. Raivaaja (amerikansuomalainen lehti)
Lokakuun vallankumouksen jälkeen "Raivaaja" asettui päätoimittajansa F. J. Syrjälän johdolla kannattamaan kautskylaista revisionismia ja vastustamaan bolševikkeja. Amerikan Suomalaisen Sosialistijärjestön hajotessa 1920-luvun alussa lehti jäi Amerikan sosialistipuoluetta kannattaneen ryhmän haltuun, jolloin kommunistit perustivat sen kilpailijaksi New Yorkissa ilmestyneen "Eteenpäin"-lehden. Seuraavien vuosikymmenien aikana "Raivaaja" kävi sinnikästä taistelua kommunisteja vastaan ja saavutti suurimman voittonsa 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa, jolloin amerikansuomalainen Keskusosuuskunta irtautui kommunistisesta liikkeestä. Sosialistipuolueen 1930-luvun puolivälissä käydyn linjataistelun seurauksena lehden taustaorganisaatio Yhdysvaltain Sosialistipuolueen Suomalainen Järjestö katkaisi välinsä puolueeseen, ja vuonna 1940 järjestön tilalle perustettiin sosiaalidemokraattinen Amerikan Suomalainen Kansanvallan Liitto. Xhosat
Nongqawuse kertoi tämän tarinan huoltajalleen ja sedälleen Mhlakazalle. Setä oli aluksi epäileväinen, mutta hän alkoi uskoa veljentytärtään käytyään paikalla, jolla tämä oli äänet kuullut. Vaikka Mhlakaza ei itse mitään kuullutkaan, hän vakuuttui siitä, että Nongqawuse kuuli kuolleen isänsä äänen ja että ohjeita oli noudatettava uskollisesti. Mhlakazasta tuli karjantappoliikkeen pääprofeetta ja johtaja. Tiedonantaja
Tiedonantajan julkaisusta huolehti pitkään "Tiedonantaja-yhdistys", joka perustettiin 15. toukokuuta 1969 Helsinki-paviljongilla pidetyssä kokouksessa. Yhdistyksestä tuli puolueopposition tärkeä julkinen rinnakkaisjärjestö, etenkin SKP:n enemmistön hallitsemissa piireissä. Yhdistystä johti (1970–1979) SKP:n Uudenmaan piirisihteeri Markus Kainulainen, joka olisi halunnut yhdistyksestä kehitettävän tiukemmin puoluemuotoista organisaatiota kuin mihin muu taistolaisjohto oli valmis. Tiedonantajan lisäksi yhdistys julkaisi ruotsinkielistä Arbetartidningen Enhetiä. Uuden Maailman tiedotussota
Kyseessä oli eräänlainen sananvapaus, jonka perimmäisenä tarkoituksena oli rakentaa imperiumia ja pitää asioiden kulku hallitsijoiden omissa käsissä, alamaisten valvoessa toinen toisiaan. Uuden Maailman valloituksesta kasvoi todellinen asiakirjaviidakko. Asemasta ja rikastumisesta käytiin taistelua miekoin, sulkakynin ja kaikin kateuden tuomin apuneuvoin. Tärkeitä tiedonhaltijoita olivat merenkulkijat, joka näkyy kuningatar Johanna Mielipuolen vuonna 1509 antamasta määräyksestä, jonka sisältöön myöhemmät hallitsijat, mm. Kaarle V tekivät muutoksia: Rukoilevaisuus
Yksi merkittävimmistä 1700-luvun lopun ja 1800-luvun alun maallikkosaarnaajista oli kankaanpääläinen Matti Pukanhaava (1751–1833). Hän oli sielunhoitaja, joka onnistui lievittämään ihmisten hätää hengellisillä opetuksillaan ja rauhallisella olemuksellaan. Hän opetti naapureilleen kristinuskon alkeita sekä järjesti seuroja, joissa toimi itse puhujana. Lisäksi hän teki puhujamatkoja, jotka ulottuivat etelässä Poriin ja Nakkilaan asti sekä pohjoisessa Pohjanmaan puolelle. Hän ei itse jättänyt jälkeensä kirjallisia dokumentteja, mutta hän toimi oppi-isänä nakkilalaiselle Matti Paavolalle (1786–1859), joka teki muistiinpanoja Pukanhaavan vaiheista ja opetuksista. L. M. Viherjuuri
Viherjuuren vanhemmat olivat junailija Rikhard Mauritz Grönroth ja Emma Vähä-Uotila. Hän pääsi ylioppilaaksi 1905 ja toimi aluksi "Uuden Suomettaren" aputoimittajana 1907–1917 ja sitten "Suomen Kuvalehden" päätoimittajana 1918–1936. Viherjuuri perusti "Rautatieläis"-lehden 1917 ja oli myös sen toimittajana. 1920-luvulla hän toimitti "Langaton"-lehteä 1924–1927 sekä "Otavaista" 1922–1923. Hän toimitti lisäksi "Otavan Joulu" -julkaisua vuosina 1921–1930 ja kirjoitti pakinoita nimimerkillä Vehka-Heikki. Vuonna 1936 Viherjuuri perusti "Radiokuuntelija"-lehden ja toimitti sitä vuoteen 1957 saakka. Falun Gong
Xinhua-uutistoimisto, kommunistipuolueen virallinen äänitorvi, julisti Falun Gongin olevan ”Kiinan kommunistipuolueen ja keskushallinnon vastainen sekä saarnaavan idealismia, teismiä ja feodaalista taikauskoa”. Xinhua myös sanoi, että ”Li'n saarnaamalla niin kutsutulla 'Totuudenmukaisuuden, Laupeuden ja Kärsivällisyyden' periaatteella ei ole mitään yhteistä sen sosialistisen eettisen ja kulttuurisen edistyksen kanssa, jota kohti me ponnistelemme” ja esitti, että Falun Gongin murskaaminen oli välttämätöntä kommunistipuolueen ”suunnannäyttäjän roolin ja puhtauden” säilyttämiseksi. Arbetartidningen Enhet
Enhet perustettiin, koska ruotsinkieliset taistolaiset eivät saaneet ääntään kuuluville enemmistöläisten toimittamassa Folktidningen Ny Tid -lehdessä. Ensimmäinen näytenumero ilmestyi keväällä 1973, ja lehti alkoi ilmestyä säännöllisesti helmikuussa 1974. Julkaisijaksi tuli Tiedonantajayhdistys, ja Enhet seurasi Tiedonantajan poliittisia linjauksia. Enhet julkaisi säännöllisesti käännettyä materiaalia Tiedonantajasta ja Neuvostoliiton APN:ltä. Lehti käytti samaa Marxin, Engelsin ja Leninin kuvat sisältänyttä logoa kuin Tiedonantaja. Lausunta
Radio oli 1900-luvun alkuvuosikymmeninä tärkeä runouden ja lausuntataiteen välittäjä, kun taas televisioon lausuntaesitykset eivät niukan visuaalisuutensa vuoksi enää kovin hyvin sopineet. Kirjallisia äänilevyjä julkaistiin 1960-luvulla kymmenkunta vuodessa, ahkerimpana levyttäjänä lausuntataiteilija Yrjö Jyrinkoski, joka myös kiersi ahkerasti Suomen koulussa antamassa lausuntaesityksiä. Omia runojaan äänilevyille lukivat muun muassa Pentti Saarikoski ja Aino Kallas. Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys
Toisen kustannus- ja julkaisutoiminnan sektorin muodosti lehtityö. Vuonna 1876 Evankeliumiyhdistys alkoi toimittaa kahta lehteä, suomenkielistä Sanansaattajaa ja ruotsinkielistä Sändebudetia. Nämä tulivat yhdistyksen äänenkannattajiksi ja evankelisen liikkeen tärkeimmiksi julkaisuiksi. Lieko Zachovalová
Lieko Tuuli Zachovalová (o.s. Leino, 13. elokuuta 1927 Helsinki – 4. kesäkuuta 2017 Praha) oli suomalaissyntyinen toimittaja, joka oli kylmän sodan aikana Suomen tunnetuimpia radioääniä toimittaessaan Suomeen useita radio- ja televisiolähetyksiä asuinmaastaan Tšekkoslovakiasta. Zachovalová asui Prahassa vuodesta 1948 lähtien, ja hän oli Tšekin kansalainen. Hän liittyi Tšekkoslovakian kommunistiseen puolueeseen vuonna 1956, mutta vuoden 1968 jälkeisissä puhdistuksissa hänet poistettiin jäsenluettelosta.. Suomen Kommunistinen Puolue (1996)
SKP:n äänenkannattaja on perjantaisin ilmestyvä Tiedonantaja, joka aloitti ilmestymisensä SKP:n opposition lehtenä vuonna 1968. Lehti on ilmestynyt tauotta ja sen nykyinen päätoimittaja Marko Korvela valittiin tehtävään 2012. Jotkut SKP:n piirijärjestöistä julkaisevat harvoin ilmestyviä omia lehtiään kuten "Eespäin" (Helsinki), "Näköala" (Tampere) ja "Työn Valta" (Häme). Siltasaarelaiset
Siltasaarelaiset oli Suomen Sosialidemokraattisessa Puolueessa (SDP) 1900-luvun alussa vaikuttanut vasemmistolainen luokkataistelua korostanut suuntaus. Ryhmän alkuperäinen keskushenkilö oli Työmies-lehden päätoimittaja Edvard Valpas, joka tunnettiin myös lempinimellä ""Siltasaaren paavi"", sillä lehden toimitus sijaitsi Helsingin Siltasaaressa. Siltasaarelaisiin liittyivät monet vuoden 1905 suurlakon myötä työväenliikkeeseen tulleista niin sanotuista marraskuun sosialisteista, muun muassa Otto-Wille Kuusinen, Yrjö Sirola, Kullervo Manner ja Edvard Gylling. Ryhmään on laskettu kuuluviksi myös muun muassa Adolf Taimi ja Eero Haapalainen. Saarnaaja
Saarnaaja on henkilö, joka pitää saarnan eli uskonnollisen puheen. Saarnaaja voi olla pappi tai maallikko. Esimerkiksi Suomen herätysliikkeissä on satoja maallikkosaarnaajia. Saarnaajia sanotaan myös ""puhujiksi"" varsinkin lestadiolaisuuden piirissä. Arbetartidningen Enhet
Enhet julkaisi Tiedonantajan tavoin vapputervehdyksiä. Parhaimmillaan lehdessä julkaistiin 1 600 tukijan nimet vuonna 1976. Nimiä kerättiin muun muassa mielenosoituksissa, eikä tervehtijöillä välttämättä ollut muuta yhteyttä liikkeeseen. Kertoja
Kertoja on aina olemassa tekstissä, vaikka hänet olisi lähes tyystin peitetty. Havaittavuuden merkkejä on löydettävissä, jos on tarkkana. Ne voi jakaa kuuteen eri tyyppiin. Näitä ovat miljöön kuvaus, henkilöiden identifiointi, ajallinen yhteenveto, luonteen määrittely, henkilöiden sanomatta tai ajattelematta jättämisen raportointi ja kommentaari. Seuraavassa hieman tarkemmin niistä.Kertojan yleisö on se, kenelle hän kertoo. Joskus ekstradiegeettinen kertoja puhuttelee konkretisoitua yleisöään, esimerkiksi toteamalla: ”rakas lukija”, ”pyydän anteeksi”. Kertojan kohteina ei kuitenkaan ole fyysinen lukija, vaan ennemminkin fyysisen lukijan tulee rakentaa kertojan yleisö. Hän luo ymmärtävän yleisön. Viestintä tapahtuu aina samalla tasolla olevien kertojien ja heidän yleisöjensä välillä. Työläis- ja talonpoikaisnainen
Vastaavana toimittajana oli lehden koko ilmestymisen ajan Lyyli Latukka, joka hoiti tehtävää sivutoimenaan. Päätoimisesti hän työskenteli Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopiston leninismin opettajana ja sen suomalaisen kabinetin johtajana. Muita toimittajia olivat Tyyne Razimovitš ja Eeva Korhonen. Toimitusneuvostoon kuuluivat Saima Hellman suomalaisesta valistustalosta, Eini Grahn suomalaisesta opettajateknikumista, Aune Dahl suomalaisesta keskikoulusta sekä Karjalan edustajana Maija Gylling. Työmies (Yhdysvallat)
Lokakuun vallankumouksen jälkeen "Työmies" omaksui päätoimittajansa Eemeli Parraksen (1917–1920) johdolla radikaalin vasemmistosuuntauksen ja vähitellen siitä tuli kommunistisen liikkeen äänenkannattaja. Lehden myöhempiin vaiheisiin liittyvät kommunistien puoluehajaannus ja taistelu amerikansuomalaisesta osuustoimintaliikkeestä 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa, Neuvostoliiton tarkoitusperien tukeminen talvisodan aikana sekä toisen maailmansodan jälkeiset kommunistivainot. Lapuan liike
Oikeudenkäynnin ollessa kesken lapualaiset pahoinpitelivät todistajana toimineen Työn Äänen faktori Eino Niemisen, jonka Etsivä Keskuspoliisi (EK) väitti olevan punaupseeri ja SKP:n organisaattori. Oikeustalon toisen kerroksen eteisessä Eino Nieminen joutui suukopuun hänet ympäröineiden talonpoikien kanssa. Sanaharkan jälkeen Lapuan liikkeen kannattajat kuljettivat Niemisen portaita alas oikeustalon ulkopuolelle, repivät hänen vaatteensa ja pahoinpitelivät Niemisen. Väkijoukko seurasi tekoa sivusta, eikä poliisi puuttunut asiaan. Lehtikuvaaja Paavo Poutiainen yllytti tekijöitä, ja saikin otetuksi yhdet Suomen lehdistöhistorian tunnetuimmat kuvat. Lapualaiset pahoinpitelivät myös noin kymmenen muuta vasemmistolaista, näiden joukossa vaasalaisen sosiaalidemokraattisen lehden "Nya Folkbladetin" toimittajan Allan Asplundin. Lisäksi lapualaisten uhreiksi joutui myös porvarillisesti ajattelevia kansalaisia, jotka yrittivät estää pahoinpitelyjä oikeusvaltioon vedoten. Irja Hagfors
Hagfors oli yksi modernin tanssin pioneereista ja merkittävimmistä puolustajista Suomessa. Hän osallistui aktiivisesti uuden tanssin tulkintaa koskevaan julkiseen väittelyyn, näkyvimmin Tulenkantajat-lehden numeroissa 5–10 vuonna 1929, yhdessä Antti Halosen ja Raoul af Hällströmin kanssa. Hagfors tunnusti auliisti, että uutta tanssia (vapaa tanssi, ilmaisutanssi) ei voida sovittaa klassisen baletin muotteihin sen paremmin teknisesti kuin taiteellisestikaan. Mutta toisin kuin vastustajansa, hän kykeni selvästi näkemään uuden tanssin mahdollisuudet klassista balettia syvällisempään ja monipuolisempaan ilmaisuun. Tulenkantajat-lehden toimitus totesi väittelyn päätöspuheenvuorossaan ihailevasti, että Hagfors oli omassa työssään itse osoittanut esittämänsä väitteet päteviksi, joten häntä voitiin pitää tämän merkittävän kulttuuriväittelyn selkeänä voittajana. Työväenjärjestöjen Tiedonantaja
Tiedonantajaa painettiin kommunistien omistamassa Osakeyhtiö Työn kirjapainossa, jolle lehti aiheutti huomattavia taloudellisia menetyksiä. Tiedonantajan levikki jäi pienemmäksi kuin edeltäjä Suomen Työmiehen. Se oli alussa noin 8 000 ja kesällä 1926 jo 11 250. SKP avusti Tiedonantajaa taloudellisesti, ja lehti sai varoja myös muun muassa sesonkijulkaisujen ja kalentereiden myynnistä. Tukea tuli lisäksi amerikansuomalaisilta kommunisteilta. Puolue pyrki valvomaan lehden linjaa, ja esimerkiksi Kullervo Manner vaati linjaa jyrkemmäksi kirjeessä, joka hän lähetti Pietarista lokakuussa 1923. Veikko Vesterinen
Keinosen adjuntanttina Vesterinen kuului niin sanottuihin Keinosen kaatajiin. Keinosta vastaan toiminut upseerijoukko onnistui sijoittamaan Vesterisen puolustusvoimien komentajan lähelle. Tässä roolissaan, jota Keinonen ei aluksi tuntenut, Vesterinen sanojensa mukaan osallistui paitsi esimiehensä vakoiluun upseeriryhmälle muun muassa uudistusten jarruttamiseen: "Me voimme soutaa, olla soutavinamme tai huovata”. Vesterinen on tunnustanut roolinsa avoimesti: ”Keinosen kaatuminen oli epävarmaa ja toimijoiden riskin otto suuri.” (Sotilasaikakauslehti 2/96) Poliittisen historian tutkija Lauri Haataja on käyttänyt julkisuudessa salaliitto-nimitystä Keinosen vastaisesta toiminnasta, johon kuului esimerkiksi puhelimen salakuuntelu. Sotaväessä se tarkoittaa salakapinaa, ja olisi johtanut ankariin rangaistuksiin. Vesterinen onkin paljastanut roolinsa vasta syyteoikeuden vanhennuttua. Eino Jutikkala
Jutikkalan ja muiden Valtion tiedotuslaitoksen johtajien tehtäviin kuului myös osallistuminen informaatiotilaisuuksiin eri puolilla maata. Näihin tilaisuuksiin kutsuttiin paikallisia johtohenkilöitä, ja niiden tarkoituksena oli välittää tarkempaa ja sensuroimattomampaa tietoa sotatilanteesta kuin mitä julkisuudessa voitiin antaa. Jutikkala laski pitäneensä tällaisissa tilaisuuksissa yli sata sotilaallista ja poliittista tilannekatsausta eri paikkakunnilla. Heinäkuussa 1944 hän kuului lisäksi päämajan kokoamaan tiedottajaryhmään joka kiersi Karjalankannaksella pitämässä informaatiotilaisuuksia ja tarkkailemassa joukkojen mielialoja Kannaksen suurhyökkäyksen jälkeen. Antenni (lehti)
"Radiokuuntelija"-lehden perusti vuonna 1936 L. M. Viherjuuri. Hän toimi lehden päätoimittajana vuoteen 1954 asti, ja myöhempiä päätoimittajia olivat Ilmari Kohtamäki 1955–1961 ja Urpo Virkkunen ("Radiokuuntelija-tv") 1961–1965. Virkkunen jatkoi myös "Antennin" päätoimittajana koko sen julkaisuajan. Taistolaisuus
1970-luvulla taistolaisena Tiedonantaja-lehden toimittajana työskennellyt Anssi Sinnemäki on kirjoittanut, että taistolaisliikkeessä muokattiin ilmapiiriä väkivaltaisten ratkaisujen hyväksymiselle ja siten luotiin kasvualustaa terrorismille. "Terrorismi oli osa ajan henkeä." Sinnemäen mukaan kuitenkin Suomessa Neuvosto-ohjatun liikkeen johto suitsi radikaaleinta vasemmistoa, mikä ei kuitenkaan kokonaan poistanut terrorin vaaraa. Työväenjärjestöjen Tiedonantaja
Työväenjärjestöjen Tiedonantajaa alettiin julkaista syyskuussa 1923. Tarve uudelle lehdelle syntyi sen jälkeen, kun Suomen Sosialistinen Työväenpuolue ja sen lehdistö kiellettiin. Kevääseen 1924 asti Tiedonantaja oli ainoa laitavasemmiston päivittäinen sanomalehti. Alkuvaiheessa projektin kantava voima oli "Suomen Työmiehen" entinen päätoimittaja Väinö Vuorio apunaan Emil Paajanen. Samppanjasosialisti
Suomessa näkyvimpiin salonkikommunisteihin kuului Hella Wuolijoki, joka oli myös näytelmäkirjailija, miljoonaomaisuuden hankkinut kauppahuoneen pitäjä, elinkautisvanki ja Yleisradion pääjohtaja. Suomalaisen tiede-elämän tunnetuimpia salonkisosialisteja oli Väinö Voionmaa. Voionmaa oli arvostettu historioitsija, jolle sosialismi oli ennen kaikkea aineellinen ja henkinen sivistysliike. Häneen voitiin aina viitata, kun tiedemaailmaa syytettiin porvarillisuudesta tai vasemmistolaisten syrjimisestä. Tiedottajan tutkinto
Hakijoiden koulutuspohja oli vahva: 20 prosentilla oli akateeminen tutkinto ja aiempaa työkokemusta. Keski-ikä koulutukseen päässeiden kesken oli päälle 30 vuotta. Naisia oli jo tuolloin 85 prosenttia. Ensimmäisessä ryhmässä kouluttajina toimivat mm. Lasse Laakso, Walle Jenytin ja Sanoma Osakeyhtiön toimittajakoulun rehtori Antero Okkonen. Myöhemmin tutkinnolla ovat kouluttaneet Elisa Juholin, Leif Åberg ja moni muu viestinnän alan ammattilainen. Olavi Paavolainen
Tulenkantajien joukossa oli alkanut kyteä vuosikymmenen vaihteessa erimielisyyksiä, jotka johtuivat ainakin osittain poliittisista mielipide-eroista. Suomen sisäpolitiikkaa jakoivat tuolloin talouskriisi, äärivasemmiston nousu ja kommunisminvastaisen Lapuan liikkeen vastareaktio. Tuhoa enteili "Tulenkantajat"-lehden lopettaminen. Myös itse Tulenkantajat Oy lopetti toimintansa huhtikuussa 1930, ja jäämistön selvittäjänä toimi Urho Kekkonen. Suomen kommunistinen nuorisoliitto
Propagandistiliikkeen epävirallinen edustajakokous järjestettiin Lahdessa juhannuksena 1929. Keskustelujen aiheena oli muun muassa toiminnan keskittäminen, jota hoitamaan päätettiin perustaa Helsingin propagandakeskus. Keskus alkoi pian julkaista äänenkannattajaansa "Punainen Valonheittäjä", jonka vastaava toimittaja oli Kaarlo Kivilahti. Itse keskuksen työtä johti Leo Salminen. Loppuvuonna 1929 oli paikallisia propagandakeskuksia 51. Näiden alaisuudessa oli 252 ryhmää, joissa oli yhteensä 1 938 jäsentä. Taistolaisuus
Taistolaiset toimivat ja vaikuttivat monissa joukkojärjestöissä, joissa eivät olleet enemmistönä kuten Suomi-Neuvostoliitto -seurassa (SNS) ja edesauttoivat näin kehitystä, joka tunnetaan nimellä suomettuminen. Suomen Rauhanpuolustajissa taistolainen rauhanpolitiikka oli hallitsevana. Taistolaisilla oli omat järjestönsä kuten Asukasliitto, Kulttuurityöntekijäin liitto (KTL), Toimittajaliitto ja Tutkijaliitto. Kansan Raittiusliitto (KRL) siirtyi opposition haltuun 1970-luvun puolivälissä. SOL:lla oli tärkeä asema taistolaisten tiedonvälityksessä ja yhteyksissä muiden maiden kommunisteihin johtuen järjestön julkisesta ja virallisemmasta (SKDL:n yhteisöjäsenyys) asemasta verrattuna muihin taistolaisjärjestöihin. Herännäisyys
Herännäisyyden yhtenäisyys alkoi rakoilla 1800-luvun puoliväliä lähestyttäessä. F. G. Hedbergin johdolla liikkeestä erkaantunut osa muodostui myöhemmin evankeliseksi herätysliikkeeksi. Tämän jälkeen monet herännäisyydessä vaikuttaneet papit sanoutuivat irti Ruotsalaisesta ja erityisesti Malmbergista. Kriisivaiheessa irtautumaan pyrkivät papit kohdistivat N. K. Malmbergiin ankaria syytöksiä pahantapaisesta elämästä. Kun pääosa papeista oli erkaantunut, herännäisyydessä alkoi ns. ukkojen aika, jolloin liikkeen keskeiset hahmot olivat talonpoikia. Tällöin herännäisyys myös taantui herätysliikkeenä. Sen kannattajien määrä pieneni eikä nuorempaa polvea tahdottu saada mukaan. Paikoin Savossa seurojenpito lähestulkoon lakkasi. Liike elpyi 1880-luvulla, jolloin N. K. Malmbergin poika Wilhelmi Malmivaara (Malmberg) nousi keskeiseen asemaan. Liike alkoi vähitellen organisoitua Malmivaaran perustettua Hengellisen Kuukauslehden vuonna 1888. Kustannusosakeyhtiö Herättäjä perustettiin vuonna 1892 ja Sisälähetysseura Herättäjä vuonna 1912. Malmivaara uudisti myös heränneiden laulukirjan Siionin virret, jonka uudistettu painos ilmestys 1893. Herännäisyyden elpyminen liittyi osaltaan kansallismielisyyden ja kansallisromantiikan nousuun. Herännäisyys nähtiin nimenomaan suomalaisen uskonnollisuuden ja sielunmaiseman ilmenemismuotona, sitä paitsi se varjeli vanhaa suomalaista talonpoikaiskulttuuria. Liang Qichao
Tänä aikana Liangin poliittiset kirjoitukset saavuttivat suuren suosion ja nostivat hänet maineensa ja vaikutusvaltansa huipulle. Hän julkaisi lukuisia lehtiä, joita lukivat innokkaasti varsinkin Japanissa asuneet kiinalaiset vaihto-oppilaat. Merkittävin Liangin lehdistä oli vuosina 1902–1907 Japanissa ilmestynyt "Xinmin congbao" (”Uuden kansan tiedotuslehti”), josta tuli Kiinan perustuslaillisten tärkein äänitorvi. Siinä Liang esitteli kiinalaisille lukijoille taitavalla kirjoitustyylillään monenlaisia länsimaisia aatteellisia, filosofisia ja tieteellisiä virtauksia. Lehteä myös salakuljetettiin laajassa mittakaavassa Kiinaan. Liangin on sanottu olleen merkittävimpiä länsimaisen ajattelun popularisoijia nyky-Kiinassa. Hänen kannattajansa alkoivat pitää häntä suoranaisena hengen jättiläisenä. Oskari Jussila
Oskari Jussila oli saavuttanut 1920-luvun alussa vanhoillislestadiolaisessa liikkeessä keskeisen pappisvaikuttajan aseman. Vuonna 1919 Jussilalle uskottiin liikkeen pää-äänenkannattajan, "Siionin Lähetyslehden", toimittaminen. Tätä tehtävää hän hoiti aina vuoteen 1939 ja vielä vuosina 1942–1944. Taloudellisestikin lehden toimitus oli menestys eli tuotti herätysliikkeelle tuloja. Jussila oli aktiivinen kielteisen kannanottojen lausuja 1920-luvun alun muihin lestadiolaisen liikkeen haaroja kuten uusheräystä kohtaan. Päämoite oli niiden ”lakihenkisyys”. Jussila vieraili 1920 Yhdysvaltojen pohjoisilla suomalaisalueilla ja tuomitsi siellä ns. suurseuralaiset. Oskari Jussilan lehtikirjoittelussa tähän aikaan oli ominaista terävä vastakirjoittelu niitä kohtaan, jotka jollain tavalla arvostelivat vanhoillislestadiolaisuutta. Tähän aikakauteen kuuluu myös aktiivinen toiminta oman kansanopiston perustamiseksi. Niinpä vuonna 1923 aloitti toimintansa Ylitornion kristillinen kansanopisto vanhoillislestadiolaisen liikkeen tukemana. Jaakko Valtanen
Vuonna 1960 Valtanen määrättiin vain 35-vuotiaana silloisen puolustusvoimain komentajan, jalkaväenkenraali Sakari Simeliuksen adjutantiksi. Tässä tehtävässä hän sai mahdollisuuden osallistua tiedotustoiminnan kehittämiseen painottaen maanpuolustustahdon merkitystä ja muun muassa olla mukana Ruotuväki-lehden perustamisessa. Valtanen kehitti merkittävästi puolustusvoimien tiedotusta toimiessaan Pääesikunnan tiedotusosaston päällikkönä vuosina 1967–1969. Anni Huotari
Huotari oli 1900-luvun alussa suomalaisen työväenliikkeen näkyvimpiä naishahmoja yhdessä Miina Sillanpään ja Ida Aalle-Teljon kanssa, vaikka hänen on katsottukin jääneen heidän varjoonsa. Hän toimi erityisesti naisten asemaa koskevien lakien tasa-arvoistamisen puolesta sekä ajoi parannuksia lasten- ja vanhustenhuoltoon. Huotari taisteli myös yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden puolesta. Hän oli Työläisnaisten Liiton puheenjohtajana naisten saadessa äänioikeuden, jonka jälkeen Huotarin tehtäväksi tuli saada uudet äänioikeutetut osallistumaan vaaleihin. Huotari kannustikin naisia vaaliuurnille muistuttamalla, että uudet kansalaisoikeudet kuuluivat myös heille. Mainonta
Mainonta on osa markkinointiviestintää. Mainonta on tunnistettavan lähettäjän maksamaa, tavoitteellista tiedottamista, joka yleensä kohdistuu suureen ihmisjoukkoon ja toteutetaan useimmiten joukkotiedotusvälineitä (lehdet, televisio, radio, internet, ulkomainonta) käyttämällä. Tunnistettavalla lähettäjällä tarkoitetaan sitä, että mainostava yritys tai organisaatio ”allekirjoittaa” kunkin mainosviestin nimellään, yritys- tai tuotelogollaan tai äänitunnuksellaan tai muulla tavoin kertoo kenen viestistä on kyse. Frans Emil Sillanpää
Sodan jälkeen Sillanpää teki uuden tulemisen harmaapartaisena, kalottipäisenä Taatana. Hän alkoi esiintyä säännöllisesti radiossa lukemassa tekstejään, ja Taatan joulusaarnoista tuli vuodesta 1945 alkaen jokavuotinen rituaali aina hänen kuolemaansa saakka. Näissä radiopakinoissaan Taata keskittyi paljolti muistelemaan nostalgisesti lapsuusvuosiaan Hämeenkyrössä. Jo kesällä 1945 lähetetyssä radioreportaasissa Sillanpää kierteli kotiseudullaan toimittaja Unto Miettisen kanssa, ja sen aikana haastateltiin kirjailijan hämeenkyröläisiä tuttavia. Joulusaarnat sopivat Yleisradion uuden pääjohtajan Hella Wuolijoen ohjelmapoliittiseen linjaukseen, jonka mukaan kulttuuria oli tarjottava kaikille radionkuuntelijoille ja sen oli oltava korkeatasoista. Niiden ideoija oli radion teatteriosaston päällikkö Matti Kurjensaari. Joulusaarnojen valmistelu alkoi jo varhain syksyllä, jolloin Saara Kuitunen valikoi isänsä teoksista sopivia teemoja ja Taata muokkasi tekstit esityskuntoon yhdessä Heikki A. Reenpään ja Aarne Laurilan kanssa. Taata itse valmistautui esityksiin huolellisesti opetellen tauot, rytmitykset ja painotukset. Osaltaan Taatan muistelmat mäkitupalaisperheen vaatimattomasta joulunvietosta rohkaisivat raskaista sotavuosista toipuvia suomalaisia, ja monelle radionkuuntelijalle ne olivat ensimmäinen kosketus hänen kertomataiteeseensa. Taatan saapuminen Fabianinkadun radiotaloon oli elämys hänelle itselleen ja mieliinjäävä tapaus radion henkilökunnalle. Vuosien mittaan joulusaarnoihin tuli toistoa, minkä Taata itsekin myönsi, mutta hän katsoi, ettei joulun sanoma toistoista kulu. Anssi Simojoki
Simojoki oli Paavalin synodin perustajajäsen ja tuli varsinkin 1980-luvulla tunnetuksi kirkon naispappeutta vastustavan tunnustuksellisen liikkeen johtavana hahmona. Siirryttyään seurakuntatyöhön Satakuntaan, Simojoki kotiutui rukoilevaiseen herätysliikkeeseen, jossa hän nousi näkyvään asemaan. Hän toimi muun muassa Länsi-Suomen Herännäislehden päätoimittajana (1984–1989) sekä "Halullisten sielujen hengellisten laulujen" neliäänisen nuottilaitoksen toimittaneen työryhmän puheenjohtajana. Työväenjärjestöjen Tiedonantaja
Työväenjärjestöjen Tiedonantaja oli Helsingissä ilmestynyt sanomalehti, joka perustettiin 1923, kun Suomen Työmies oli lakkautettu. Lehti lakkautettiin 1930. Lehti oli Sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden vaalijärjestön pää-äänenkannattaja. Sosialistinen työväen ja pienviljelijöiden vaalijärjestö
Suomen Työväenpuolueen lehdet lakkautettiin vuonna 1923, mutta jo 19. syyskuuta 1923 aloitti ilmestymisensä Helsingissä kuusipäiväinen "Työväenjärjestöjen Tiedonantaja" ja vielä samana vuonna nuorille suunnattu "Liekki". Lehteä painamaan perustettiin 8. elokuuta 1924 Työn kirjapaino. Tiedonantajasta vastasi aluksi August Niemistö yhdessä Väinö Vuorion kanssa. Lehden toimittajat vaihtuivat taajaan, mutta Vuorio vastasi linjasta vangitsemiseensa 1928 asti. 1924 aloitti ilmestymisensä myös "Työväen kuvalehti Itä ja Länsi". Kaikki nämä julkaisut lakkautettiin kesäkuussa 1930. Savon Suunta
Vuosina 1934–1935 lehdellä oli toimitusneuvosto, johon kuuluivat pastori Elias Simojoki, IKL:n paikallisyhdistyksen puheenjohtaja rehtori Kyösti Kauppinen, silloinen piirijohtaja J. B. Rauramo sekä puolueen paikalliset kannattajat L. K. Soini ja U. Sorsamo. "Savon Suunta" oli tuolloin järjestötyön tukena ilmestynyt propagandalehti, joka sisälsi etupäässä poliittisia artikkeleita. Varsinaisen sanomalehden siitä teki päätoimittaja Arne Somersalo, entinen aktiiviupseeri, joka oli taistellut Saksan armeijassa vuoteen 1918 saakka ja palvellut Suomen armeijaa vuoteen 1926. Hän oli myös entinen lapuanliikkeen "Ajan Sanan" ja IKL:n "Ajan Suunnan" päätoimittaja sekä puolueen kansanedustaja vuosina 1933–1936. Somersalo oli tavattoman työteliäs ja uhrasi kaiken aikansa lehtiään varten, jopa niin että niitä voitiin pitää ”yhden miehen yrityksenä”. Päätoimittajan lisäksi lehdessä oli toimitussihteerinä ensin Seppo Kaila ja vuodesta 1937 lähtien Elsa Keinänen sekä toimittajana vuodesta 1937 Kaisa Kallio. Rinnakkaispainoksilla oli muutamia omia toimittajia ja niiden tekemiseen osallistuivat myös piirijärjestöjen johtajat. Jiří Dienstbier
Toimittajan uransa aikana Dienstbier työskenteli Tšekkoslovakian radiossa ja oli ulkomaanreportterina Länsi-Euroopassa, Yhdysvalloissa ja Aasiassa. Hänen uskonsa sosialismiin murtui Prahan kevään päättyessä Neuvostoliiton joukkojen tuloon elokuussa 1968. Kriittisyytensä vuoksi hän menetti työpaikkansa ja sai elantonsa erilaisista tilapäistöistä, mutta toimi samalla maanalaisessa liikkeessä. Ystävineen hän perusti uudelleen kommunistihallinnon 1950-luvulla lopettaman maan vanhimman sanomalehden Lidové novinyn. Dienstbier oli keskeisiä hahmoja Itä-Euroopan toisinajattelijoiden vastustaessa Neuvostoliiton valta-asemaa alueella. Hän kuului kansalaisvapausjulistuksen Peruskirja 77:n allekirjoittajiin. Aktivisminsa vuoksi hän joutui vankilaan vuosiksi 1979–1982. Vuonna 1989 hän johti yhdessä Václav Havelin kanssa samettivallankumousta. Wrightiläinen työväenliike
Liikkeen isänä pidetään helsinkiläistä huonekalutehtailijaa Viktor Julius von Wrightia, joka toimi 1883 perustamansa Helsingin työväenyhdistyksen puheenjohtajana vuoteen 1896 saakka. Vuotta aikaisemmin se oli radikalisoitunut äänioikeuden laajentamiseen liittyvän kysymyksen ympärillä ja samalla perustanut "Työmies"-sanomalehden. Wrightilaisen työväenliikkeen viimeisten vuosien voimahahmo puolestaan oli myöhemmin aina sosiaaliministeriksi nousut virkamies Einar Böök. Muita liikkeessä vaikuttaneita tunnettuja henkilöitä olivat muun muassa tilastotieteilijä Oskar Groundstroem, suomalaisuusmies Agathon Meurman, Porin Työväenyhdistyksen vuonna 1887 perustanut opettaja Matti Kauppinen, Tuusulan Työväenyhdistyksen perustaja vuorineuvos K. A. Paloheimo, viipurilainen liikemies Juho Lallukka, sekä runoilija Eino Leinon veli, rakennusmestari Viktor Lönnbohm. Myöhemmin radikalisoituneita wrightilaisten työväenyhdistysten jäseniä olivat muun muassa Yrjö Mäkelin, Eetu Salin, Aura Kiiskinen, Aukusti Alhovuori ja Reino Drockila. Heistä erityisesti Salin tunnettiin wrightiläisuuden kiihkeänä arvostelijana. Helsingin Sanomat
Lehti oli ensimmäisinä vuosikymmeninään suomenkielinen liberalismin lippulaiva. Se oli 1904–1918 Nuorsuomalaisen puolueen ja 1918–1932 Kansallisen Edistyspuolueen pää-äänenkannattaja. Lehteen kirjoitti aktiivisesti useita tunnettuja Edistyspuolueen poliitikkoja, kuten K. J. Ståhlberg, Rudolf Holsti ja Heikki Ritavuori. Äänislinnan Tiedustelijainkoulu
Nimellä "Osasto Raski" ja usein asiakirjoissa vain peiteluvullaan 9372 tunnettu Äänislinnan tiedustelijainkoulu oli yksi kolmesta asiamiestiedustelua hoitaneesta organisaatiosta. "Päämajan tilastotoimiston alatoimistot", jotka myöhemmin muodostivat Erillinen pataljoona 4:n olivat lähettäneet toiminta-alueillaan asiamiehiä Neuvostoliittoon jo ennen talvisotaa. Tämä toiminta jatkui ja esimerkiksi Osasto Vehniäisessä (myöh. 1/Er.P 4) siitä vastasivat lempinimellä "Isä" tunnettu jääkäriluutnantti Kustaa Loukola ja kansanedustajan tehtävästä armeijan palvelukseen siirtynyt Rauno G. Kallia. Päämajan Tiedusteluosastossa toimi Baltian tiedusteluun suunnattu "Jaos V" , joka luotiin Saksan tiedustelupalvelun aloitteesta hoitamaan erityisesti Viron tiedustelua varten.
Osasto Raskin eräät sen tarkoituksesta nousevat toimintaperiaatteet tekivät siitä ainutlaatuisen suomalaisen sotilasyksikön jatkosodassa. Osastossa haluttiin ylläpitää sellaista asennetta, joka toimisi neuvostoliittolaisuutta vastaan "toisenlaisen Venäjän puolesta". Niinpä Äänislinnan tiedustelijainkoulussa vaalittiin eri tavoin venäläistä kulttuuria: Tietolähdetoiminta
Jo 1800-luvun alussa Ranskassa Ancien Régime käytti kehittynyttä tiedonantajien ja urkkijoiden verkostoa rikosten torjumiseksi. Tiedottajien käytön perusperiaatteena on ollut, ettei tiedonantajaa paljasteta. Suomen Kansanvaltuuskunnan Tiedonantaja
Nimen loppuosaa käyttivät myöhemmin kommunistien lehdet Työväenjärjestöjen Tiedonantaja (1923–1930) ja Tiedonantaja (1968–). Tiedonantaja
1970-luvulla Tiedonantaja saavutti laajan lukijakunnan päätoimittaja Urho Jokisen alaisuudessa. Toimitukseen tulvi avustuksia etenkin uusvasemmistolaiseen liikkeeseen liittyneiltä opiskelijoilta. Lehdessä julkaisi vappu- ja uudenvuodentervehdyksensä parhaimmillaan yli 50 000 ihmistä. Tervehdyksiä ilmestyi lehdessä useita päiviä. Lehden levikki oli tuolloin parhaimmillaan noin 30 000. Kannattajien lisäksi myös vastustajat lukivat lehteä olettaessaan sen heijastavan Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) kantoja. Minna Canth
Canth oli aikansa Suomessa merkittävä mielipidevaikuttaja ja eurooppalaisten aatteiden välittäjä. Ajatusmaailmaltaan hän oli vapaamielinen nuorsuomalainen. Canth edisti naisten asemaa muun muassa tekemällä työtä tyttöjen koulutusmahdollisuuksien parantamiseksi. Hän oli suomenkielisen koulutuksen uranuurtajia. Reijo Kalmakurki
Kalmakurki johti SOL:ia vuosina 1971–1975, jolloin järjestö oli keskeisessä asemassa taistolaisessa opiskelijaliikkeessä. Sen jäsenjärjestöt menestyivät hyvin ylioppilaskuntien edustajistovaaleissa ja Kalmakurki oli itse Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan vaalien äänikuningas. Hän oli keskeinen henkilö prosessissa, jossa ASS ja SOL kasvoivat nopeasti ja suuntautuivat marxilaisuuteen sekä lisäsivät yhteistyötä Neuvostoliiton suuntaan. Jätettyään opiskelijapolitiikan Kalmakurki kävi Moskovan puoluekoulun ja siirtyi SKP:n keskuskomitean sihteeristöön, jossa hän pääasiassa vastasi puolueen valistustyöstä. Hän toimi myös Tiedonantaja-lehden "Teoria ja politiikka" -nimisen liitteen päätoimittajana ja osallistui Demokraattisen sivistysliiton perustamiseen. Saksalaismielinen vastarintaliike Suomessa
SD:llä oli "Vastarintaliikkeen" lisäksi myös muuta salaista toimintaa Suomessa. SD:n luutnantti Hans Seidl ja suomalainen vänrikki Kai Laurell perustivat Pohjois-Suomeen useita radioasemia ja asekätköjä. Asemat pitivät kevääseen 1945 asti yhteyttä Saksan armeijan tiedustelupalvelun Sonderabteilung Lapplandiin (). SD:n Kirkkoniemen-toimiston päällikkö ja Einsatzkommando Finnlandin komentaja Wilhelm Laqua perusti Karesuvantoon radioaseman, joka toimi lokakuun 1944. Myöhemmin asema siirrettiin Ruotsin puolelle, ja yhteyttä pidettiin kuriirien avulla Norjasta. Laqualla oli Norjassa käytössään radio-, posti- ja lentoyhteydet myös Suomeen. Saksalaiset järjestivät myös asekätköjä Pohjois-Suomeen ja rakensivat etappireittejä. Sotilaan ääni
Sotilaan ääni oli jatkosodan aikana Sorokassa ilmestynyt Neuvostoliiton painama suomenkielinen rintamalehti. Lehti perustettiin vuonna 1941, ja sen julkaisu jatkui aina vuoteen 1944 asti. Lehden sisältö oli propagandauutisten lisäksi kuvia ja viestejä sotavangiksi joutuneista sekä kaunokirjallisia kertomuksia. Lehti oli tarkoitettu enimmäkseen suomalaisille joukoille. Sitä pyrittiin levittämään kaikin keinoin suomalaisille. Toisin sanoen se oli laajennettu ja useasti julkaistu lentolehtinen. Lehden päätoimittajana toimi Tuure Lehén. Toimittajina lehdessä toimivat esimerkiksi Tauno Nuutinen, Juho Laitinen, Saimi Hellman, Jonne Kuivala, Kalle Ranta, Veli Leino sekä Sulo Tuorila. Ernst Tandefelt
Neljännessä käsittelyssä puolustus vaati kovasti mielentilatutkimusta, kun taas syyttäjä korosti Tandefeltin syyntakeisuutta. Syyttäjä totesi, että Hufvudstadsbladetin uutisointi oli kiihotuksellista ja se selvästi synnytti Tandefeltin motiivin. Neljännestä käsittelystä tuli täysin poliittinen. Eemeli Niemelä teki puheenvuorostaan sanomalehtikatsauksen, jossa osoitti Ritavuoresta oikeistolehdissä ja kommunistien Suomen Työmies -lehdessä julkaistujen uutisten olleen perättömiä. Edistyspuolue oli huolissaan siitä, ettei oikeudenkäynnissä ollut kiinnitetty huomiota lehdissä julkaistujen tietojen virheellisyyteen. Niemelä sai hallitukselta ja puoluejohdolta vanhana nuorsuomalaisten Helsingin piirin johtohenkilönä sekä Edistyspuolueen vaikuttajana tehtäväkseen oikaista tiedot oikeudessa. Edistyspuolueen pää-äänenkannattaja Helsingin Sanomat uhrasi lähes puolet seuraavan päivän lehdestä Niemelän puheenvuoron julkaisuun. Tällä tavalla Ritavuoren ja hallituksen maine puhdistettiin. Markus Kainulainen
Piirisihteeri Kainulainen nousi 1960-luvun puolivälissä yhdeksi SKP:n opposition kärkinimeksi. Hän tuomitsi jyrkästi kaikenlaisen revisionismin, jota edusti Aarne Saarisen johtama puolueen enemmistö. Kainulainen oli retoriikaltaan kärkäs ja helposti konflikteihin ajautuva, ja keväällä 1968 hänet pyrittiin erottamaan SKP:n poliittisesta toimikunnasta. Hän selvisi kuitenkin varoituksella. Syksyllä 1968 Kainulainen tuki Tšekkoslovakian miehitystä, jonka SKP tuomitsi. Opposition Tiedonantaja-lehti sai alkunsa Kainulaisen syksyllä 1967 perustamasta Uudenmaan piirin Tiedote-lehdestä, jonka ensimmäiseksi päätoimittajaksi hän värväsi uskollisen apurinsa Tauno Wallendahrin. Kainulainen oli keskeisenä henkilönä muuttamassa sitä koko opposition yhteisjulkaisuksi syksyllä 1968. Edvard Wilhelm Lybeck (pappi)
Lybeck oli Viipurissa mukana evankelisen herätysliikkeen toiminnassa ja hän toimitti vuodesta 1879 alkaen yhdessä Viipurin kolmannen kappalaisen K. G. Sirénin kanssa Luterilaiseen Evankeliumiyhdistyksen julkaisemaa Sanansaattaja-lehteä. Lybeckin muistopatsas paljastettiin hänen kuolemansa jälkeen kesäkuussa 1886 Sorvalin hautausmaalla Viipurissa. Talonpoikaiskansan puolue
Puolueen äänenkannattaja oli toukokuussa 1926 ilmestymisensä aloittanut "Talonpojan Sanomat" (1926–1927), joka oli lähinnä Läheniemen luomus. Lehti jäi lyhytaikaiseksi ja sitä ilmestyi vain 68 numeroa, vaikka rahoitusta saatiin esimerkiksi talonpoikien liikkeeseen kontaktia hakeneelta Suomen kommunistiselta puolueelta. SKP:n jäseniä osallistui Talonpoikaiskansan puolueen toimintaan, vaikka asia pyrittiin pitämään salassa. SKP:n ei kuitenkaan voida sanoa hallinneen puoluetta, sillä monet rivijäsenet eivät tienneet yhteydestä eikä puoluejohtaja Läheniemi itse ollut kommunisti. Juho Meronen osallistui Talonpoikaiskansan puolueen edustajana Komintern-johtoisen Punaisen talonpoikaisinternationaalin (Krestintern) kansainväliseen konferenssiin Moskovassa 1927, mikä sai monet pitämään puoluetta kommunistien peitejärjestönä. Esimerkiksi puolueohjelman laatinut Kemppainen erosi tämän jälkeen puolueesta sen mentyä hänen mielestään liikaa vasemmalle. Komentaja (sotilasarvo)
Suomalaisista reserviupseereista komentajan arvon on saavuttanut kustantaja, ministeri Aatos Erkko (1932–2012). Erkko tunnettiin paitsi keskeisenä suomalaisena sanomalehti- ja kustannusalan vaikuttajana, myös innokkaana sotilasmusiikkitoiminnan tukijana ja höyrylaivaharrastajana. Erkko toimi vuosia mm. kansainvälisen Hamina tattoo -sotilasmusiikkitapahtuman järjestelytoimikunnan kunniapuheenjohtajana. Marxilainen työväenliitto
MTL:n äänenkannattajana toimi aluksi Teemu Luojolan päätoimittama "Itä-Uudenmaan mielipidelehti Å-sikten" (19. toukokuuta 2002 lähtien "Å-sikten – mielipide"), jota vuodesta 1999 lähtien oli julkaissut "Itä-Uudenmaan Sosialistiliitto" (IUSL). 6. helmikuuta 2001 taloudellisissa vaikeuksissa ollutta lehteä julkaisemaan perustettiin "Osuuskunta Luokkatieto", jossa MTL:n jäsenet ovat keskeisessä osassa. MTL halusi kuitenkin alusta asti julkaista myös omaa valtakunnallista lehteä. Ensimmäinen tällainen yritys oli "Työväen ääni", jota seurasi kaksi numeroa (2001) ilmestynyt "Militantti". Å-sikten lopetti ilmestymisensä helmikuussa 2003. MTL:n nykyinen lehti on "Työväen mielipide". Viestimies
Puheradiolla viestitetään esimerkiksi tulenjohtueen tulenantokomentoja tykistön tai kranaatinheittimistön tuliasemaan. Tässä tehtävässä toimiessaan häntä voidaan kutsua tulenjohtueradistiksi. Nykyään valtaosa liikenteestä tapahtuu käyttäen sanomalaitetta eli "sanlaa". Tällöin viestimiehellä on selässä puheradio ja rintamuksella siihen kytketty sanomalaite, jolla viestit kirjoitetaan, koodataan ja lähetetään lyhyenä purskeena eteenpäin. Vladimir Fjodorov
Fjodorov oli taustaltaan sotilas ja puna-armeijan everstiluutnantti. Jätettyään sotilasuran hän työskenteli vuosina 1954–1989 virkailijana Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) kansainvälisen osaston Suomen-osastolla. Hän opetteli suomen kielen. Vuosina 1967–1973 hän asui Suomessa ja toimi lähetystöneuvoksena Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä. Hänen tehtävänään oli valvoa Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) toimintaa. Lempinimellä "Roffi" tunnettu Fjodorov kuului Neuvostoliiton suurlähettiläs Aleksei Beljakovin ja SKP:n neuvostomielisen vähemmistön eli niin sanottujen taistolaisten tukijoihin. Fjodorov tuli myöhemmin tunnetuksi muun muassa kirjailijana ja toimittajana. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen hänen artikkeleitaan julkaistiin runsaasti suomalaisessa "Tiedonantaja"-lehdessä. Fjodorov kirjoitti muistelmansa, jotka julkaistiin suomeksi vuonna 2001. Lapuan liike
Svinhufvud yritti viilentää jyrkimpien lapualaisten tunteita julkaisemalla helmikuussa STT:n kautta tiedonannon, jossa sanottiin, että kaikkien piirien tulisi hyväksyä vaalitulos, oli se mikä tahansa. Pari päivää tämän tiedonannon jälkeen kriisin ainekset syntyivät, kun Lapuan Liikkeen jyrkkää linjaa kannattanut kahdesti kuukaudessa ilmestynyt Aktivisti-lehti julkaisi kirjoituksen, jonka tulkittiin tarkoittavan, että Ståhlberg pitäisi ampua, jollei Svinhufvud tulisi valituksi. Yrjö Nikulan omistamaa Aktivistia toimitti Vilho Viita ja sillä oli myös ruotsinkielinen sisarlehtensä "Aktivisten". Aktivistin kannessa oli Kosti-Paavo Eerolaisen asettama Mannerheimin kuva, jonka alla luki "Historia toistuu aina". Sisäsivuilta löytyi Kosti-Paavo Eerolaisen kirjoittama artikkeli nimeltä "Laukauksia". Artikkelissa kirjoitettiin lukijoille, että vielä tarvittaisiin sen kaltaisia sankareita kuin Eugen Schauman ja Bobi Sivén. Uusi Suomi yritti vielä selitellä ja ymmärtää kirjoitusta pääkirjoituksessaan kirjoittamalla, että Eerolaisen "levottoman mielialan voi viimeaikaisten valtiollisten tapausten valossa käsittää". Maalaisliittolainen sisäministeri Erkki V. Kuokkanen määräsi lehden koko painoksen takavarikoitavaksi ja päätoimittajan pidätettäväksi. Koska lehden muodollinen päätoimittaja oli Vihtori Kosola, ei pidätystä kuitenkaan pantu toimeen, jottei tilannetta kärjistettäisi. Amerikansuomalainen lehdistö
Sosialistien ja konservatiivien sekä monien muiden ryhmäkuntien välisistä mielipide-eroista huolimatta lehdillä oli myös yhteisiä tehtäviä tiedonvälittäjinä, yhteydenpitovälineinä sekä keskustelun ja itseilmaisun foorumeina. Ne ylläpitivät lukijoidensa suomalaista identiteettiä ja samalla edistivät heidän sopeutumistaan uuteen kotimaahan. Tiedonvälittäjinä suomenkieliset lehdet olivat erityisen tärkeitä englantia heikosti osanneelle ensimmäiselle siirtolaispolvelle. Myöhemmille sukupolville niiden suurin merkitys on ollut suomalaisen identiteetin, kielen ja kulttuurin ylläpitäjinä. Uutta lukijakuntaa on yritetty tavoitella julkaisemalla englanninkielistä aineistoa, joka ei yleensä ole lisännyt lehtien menestystä. Reijo Katajaranta
Reijo Katajaranta (s. 28. elokuuta 1942 – 16. tai 17. toukokuuta 2013) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko, joka toimi Kansan äänen päätoimittajana sekä kuului Suomen Työväenpuolueen ja Kommunistien liiton hallituksiin. Katajaranta oli Rauhan ja Sosialismin puolesta – Kommunistisen Työväenpuolueen äänenkannattaja Työkansan Sanomien päätoimittaja toukokuusta 1997 maaliskuuhun 2002. Kesällä 2006 Katajaranta valittiin Muutosvoimat Suomi -puolueen puheenjohtajaksi.