Mikä oli Hitchcockin ensimmäinen elokuva?
Alfred Hitchcock
Hitchcockin ensimmäinen ohjaustyö oli brittiläis-saksalainen yhteistuotanto "The Pleasure Garden" 1925. Ulkokuvaukset tehtiin Italiassa ja studiokuvaukset Saksassa. Sen vastaanotto oli myönteinen, mutta se ei ollut arvostelu- tai yleisömenestys. Kunnolliseen levitykseen se pääsi vasta, kun Hitchcockin "Vuokralaisesta" (ensi-ilta syyskuussa 1926) oli tullut menestys. Seuraavaksi valmistunut melodraama "The Mountain Eagle" (1926) on ainoa Hitchcockin ohjaamista elokuvista, joka on kadonnut (jollei oteta huomioon keskeneräiseksi jäänyttä elokuvaa "Number 13").
Vuonna 1927 ensi-iltansa saanut "Vuokralainen" oli Hitchcockin ensimmäinen jännityselokuva. Se oli myös Hitchcockin ensimmäinen yleisö- ja arvostelumenestys. Sitä pidettiin jopa kaikkien aikojen parhaana brittielokuvana, ja teknisten innovaatioidensa ansiosta Hitchcock sai ”ihmepojan” maineen. Hitchcockin omasta mielestä "Vuokralainen" oli ensimmäinen ”Hitchcock-elokuva”. Siinä Hitchcock käytti myös ensimmäisen kerran syyttömänä syytteeseen joutuvan miehen teemaa, jota hän muunteli lukuisissa myöhemmissä elokuvissaan. "Vuokralaisessa" on myös Hitchcockin ensimmäinen cameorooli. Alfred Hitchcock
Hitchcockin ura elokuvan parissa kesti noin kuusikymmentä vuotta. Hän aloitti elokuvauransa välitekstien suunnittelijana ja lavastajana vuonna 1919. Hän kokeili ohjaamista jo vuosina 1922 ja 1923, mutta hänen ohjaustyönsä tältä ajanjaksolta ovat suurelta osin kadonneet. Hitchcockin ensimmäinen täysin säilynyt ohjaustyö oli rikosdraamaelokuva "The Pleasure Garden" vuodelta 1925. Ensimmäinen varsinainen ”Hitchcock-elokuva” on vuoden 1926 elokuva "Vuokralainen", ja sen myötä hänestä tuli arvostettu ohjaaja. Hitchcockin ”kultakautena” voidaan pitää vuosia 1951–1963, sillä tänä aikana ilmestyivät esimerkiksi "Muukalaisia junassa", "Vertigo – punainen kyynel", "Mies joka tiesi liikaa", "Psyko" ja "Linnut". 1960-luvun lopulla Hitchcock ohjasi useita epäonnistuneita elokuvia ja menetti suosiotaan. Vuoden 1972 elokuva "Frenzy" ja vuoden 1976 elokuva "Perintö" sen sijaan olivat menestyselokuvia.
Sabotaasi (elokuva)
"Sabotaasi" sai ensi-iltansa Britanniassa 2. joulukuuta 1936. Se sai hyvän vastaanoton ensi-iltansa aikana mutta ei niin hyvää kuin "39 askelta". Kriittisimmin katsojat ja kriitikot suhtautuivat pommikohtaukseen. Muun muassa The Observerin C. A. Lejeune, joka tavallisesti suhtautui myönteisesti Hitchcockin elokuviin, kritisoi kohtauksen julmuutta. Hitchcock (elokuva)
Elokuva alkaa elokuvan Vaarallinen romanssi ensi-illassa, jossa Alfred Hitchcock antaa haastattelua toimittajalle, puhuen kuin maailman huipulla. Haastattelu kuitenkin loppuu kun toimittaja kysyy 60-vuotiaalta Hitchcockilta, olisiko tämän aika jo lopettaa elokuvien teko ja siirtyä eläkkeelle. Mutta... kuka murhasi Harryn?
Mutta... kuka murhasi Harryn? on Alfred Hitchcockin ohjaama elokuva vuodelta 1955. Elokuva on lajityypiltään musta komedia, ja se perustuu Jack Trevor Storyn kertomukseen. Shirley MacLaine on ensimmäisessä elokuvaroolissaan kuolleen miehen ex-vaimona. Sabotaasi (elokuva)
Sabotaasi () on Alfred Hitchcockin ohjaama brittiläinen jännityselokuva vuodelta 1936. Se perustuu Joseph Conradin romaaniin "Anarkistit" ja kertoo sabotööristä, joka aikoo räjäyttää pommin Lontoossa. Elokuvan pommikohtaus on yksi Hitchcockin uran kuuluisimmista ja kiistellyimmistä kohtauksista. Alfred Hitchcock
"Minä tunnustan" -elokuvan (1953) tekemistä Hitchcock oli suunnitellut jo 1930-luvulta lähtien. Rippisalaisuuteen perustuva elokuva ei kuitenkaan menestynyt. Perinteisempi – tai ”hitchcockmaisempi” – "Täydellinen rikos" (1954) menestyi jo paremmin. Sen pääosaan Hitchcock valitsi Grace Kellyn, jonka hän varasi heti myös kahteen seuraavaan elokuvaansa. "Täydellinen rikos" oli Hitchcockin viimeinen Warnerille tekemä elokuva, jonka jälkeen hän siirtyi Paramount Picturesille. The Pleasure Garden
"The Pleasure Garden" on jäänyt elokuvan historiaan ennen kaikkea Alfred Hitchcockin ensimmäisenä ohjaustyönä. Psyko (elokuvasarja)
Psyko on yhdysvaltalainen kauhuelokuvasarja, joka pohjautuu Robert Blochin romaaniin "Psyko". Sarjan ensimmäisen elokuvan ohjasi Alfred Hitchcock vuonna 1960. Elokuva sai kolme jatko-osaa, "Psyko II" (1982), "Psyko III" (1986) ja "Psyko IV" (1990). Lisäksi sarjan ensimmäinen elokuva uudelleenfilmatisoitiin vuonna 1998. Charles Laughton
Laughton aloitti elokuvauransa 1920-luvun lopussa. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat muun muassa "" (The Private Life of Henry VIII, 1933), "Kapina laivalla" (Mutiny on the Bounty, 1935), Alfred Hitchcockin ohjaama "Jamaica Innin rannikkorosvot" (Jamaica Inn, 1939), "Notre Damen kellonsoittaja" (The Hunchback of Notre Dame, 1939) ja Stanley Kubrickin ohjaama "Spartacus" (Spartacus, 1960). Elokuva "Myrskyä Washingtonissa" (Advise & Consent, 1962) jäi hänen viimeisekseen. Hän sai parhaan miespääosan Oscarin elokuvasta "Henrik VIII:n yksityiselämä" (The Private Life of Henry VIII, 1933). Hän on saanut elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle. The Pleasure Garden
The Pleasure Garden (saksankielinen versio: "Irrgarten der Leidenschaft") on Alfred Hitchcockin ohjaama brittiläis-saksalainen rikosdraamaelokuva vuodelta 1925. "The Pleasure Garden" oli Alfred Hitchcockin esikoisohjaus. Hitchcockilla oli tosin jo ohjauskokemusta keskeneräiseksi jääneestä "Number 13" -elokuvasta 1922 ja kahdesta muusta elokuvasta, jotka hän oli ohjannut loppuun, koska ohjaaja ei ollut enää käytettävissä. Richard Attenborough
Attenborough sai vuonna 1969 mahdollisuuden ohjata ensimmäisen elokuvansa, kun John Mills kysyi häntä tekemään elokuvaversiota Joan Littlewoodin näytelmästä. Attenborough'n "Oi! Mikä ihana sota" menestyi sekä taiteellisesti että taloudellisesti. Se oli lupaava alku aloittelevalle ohjaajalle, mutta hänen seuraavat elokuvansa "Nuori seikkailija" (1972), joka kertoi nuoresta Winston Churchillista, ja sotaspektaakkeli "Yksi silta liikaa" eivät täyttäneet ensimmäisen elokuvan aiheuttamia odotuksia. Attenborough jatkoi 1970-luvulla myös näyttelijänuraa ja esiintyi muun muassa intialaisen Satyajit Rayn elokuvassa "Shakinpelaajat".
Attenborough onnistui lopulta 1980-luvun alussa toteuttamaan pitkän haaveensa Gandhista kertovasta elokuvasta. Hän tuotti elokuvansa lopulta itse, sillä Hollywood-tuottajat eivät uskoneet elokuvan keräävän yleisöä. Hän muun muassa kiinnitti Lontoon talonsa ja myi omistamiaan taideteoksia. Gandhin suosittelemana Intian kansallinen elokuvayhtiö sijoitti elokuvaan lopulta kolmanneksen elokuvan 22 miljoonan dollarin budjetista. Kukaan ei uskonut, että massiivinen elokuva pääsisi edes omilleen, mutta sen tuotto teattereissa ylitti lopulta 20-kertaisesti sen budjetin. "Gandhi" sai kahdeksan Oscar-palkintoa, eli enemmän kuin yksikään brittielokuva aiemmin. Attenborough sai itse parhaan elokuvan Oscarin sen tuottajana ja parhaan ohjauksen palkinnon. Lisäksi esimerkiksi pääosanesittäjä Ben Kingsley palkittiin parhaasta miespääosasta. Robert Bloch
"Psyko" (1959) on Alfred Hitchcockin ohjaaman elokuvaversion vuoksi se teos, josta Bloch tuli kuuluisaksi. "Psyko II" (1982) on edeltäjäänsä heikompana pidetty jatko-osa. Viidennen kolonnan mies
Viidennen kolonnan mies ("Saboteur") on Alfred Hitchcockin ohjaama yhdysvaltalainen jännityselokuva vuodelta 1942. Se sisältää paljon sodanaikaista propagandaa (vuoropuheluissa kehotetaan muun muassa ostamaan sotaobligaatioita). Hitchcock itse piti sitä amerikkalaisena versiona brittielokuvastaan "39 askelta", mutta se muistuttaa kuitenkin enemmän Hitchcockin "Vaarallista romanssia" (1959): syytöntä miestä jahdataan halki Yhdysvaltojen ja loppukohtaus sijoittuu merkittävälle muistomerkille. Alfred Hitchcock
Islingtonin studioilla Hitchcockin kokeili myös ensimmäisen kerran ohjaamista: "Mrs. Peabody" (eli "Number 13") vuonna 1922. Famous Players-Lasky British oli kuitenkin ajautunut selvitystilaan, ja elokuvan kuvaukset keskeytettiin. Sittemmin kaikki kuvattu materiaali on kadonnut. Seuraava ohjausmahdollisuus tuli jo seuraavana vuonna, kun Islingtonin studioilla kuvatun "Always Tell Your Wife" -elokuvan ohjaaja Hugh Croise sairastui ja Hitchcock sai ohjata elokuvan loppuun. Hitchcock suoriutui tehtävästä hyvin, ja hän sai apulaisohjaajan paikan Balcon-Saville-Freedman-elokuvatuotantoyhtiöstä, joka oli vuokrannut Islingtonin studiot Famous Players-Lasky Britishin jouduttua vuonna 1923 konkurssiin. Uuden yhtiön henkilökuntaan kuului myös Alma Reville, josta pari vuotta myöhemmin tuli Hitchcockin vaimo.
Balcon-Saville-Freedman ehti tuottaa vain kaksi elokuvaa: "Nainen naista vastaan" (1923) ja "Valkoinen varjo" (1923), joissa kummassakin Hitchcock oli apulaisohjaajana, käsikirjoittajana ja lavastajana. Ensimmäinen menestyi hyvin, mutta toinen epäonnistui niin pahasti, että tuotantoyhtiön omistajat lopettivat yrityksen. Tuottaja Michael Balcon perusti kuitenkin heti uuden tuotantoyhtiön Gainsborough Picturesin, jonne myös Hitchcock siirtyi. Balcon etsi jatkuvasti yhteistyökumppaneita ja solmi 1924 sopimuksen elokuvasta "Die Prinzessin und der Geiger" UFA:n kanssa. UFA hoiti rahoituksen, ja Gainsborough Pictures vastasi puolestaan tuotannosta ja levityksestä Saksan ulkopuolella. Elokuva kuvattiin UFA:n Babelsbergin studioilla, jonne Hitchcock lähti muun kuvausryhmän mukana 1924. Kuvausmatkalla oli suuri vaikutus Hitchcockiin. Hän oli Englannissa työskennellyt vain pienessä brittiläisessä studiossa ja oli nyt tuon ajan suurimmassa ja merkittävimmässä elokuvastudiossa. Viereisessä studiossa F. W. Murnau kuvasi "Viimeistä miestä", jolla oli Hitchcockiin suuri vaikutus. Murnaulta Hitchcock oppi monia lavastukseen, trikkikuvaustekniikkaan ja elokuvakerrontaan liittyviä asioita. Murnaun – ja myös Fritz Langin, G. W. Pabstin sekä saksalaisen ekspressionismin – vaikutus näkyy ennen kaikkea Hitchcockin mykkäelokuvissa (esimerkiksi "Vuokralaisessa" ja "Puhtauden lunnaissa"). Pirulliset (vuoden 1955 elokuva)
"Pirulliset" perustuu Pierre Boileaun ja Thomas Narcejacin romaaniin "Celle qui n’était plus", joka oli saanut vaikutteita James M. Cainin rikosromaaneista. Alfred Hitchcock olisi halunnut romaanin oikeudet, mutta Clouzot voitti kilpailun teoksen oikeuksista. Myöhemmin Boileau ja Narcejac kirjoitti romaanin "D’Entre les morts" Hitchockille, kun he olivat kuulleet Hitchcockin olleen kiinnostuneen myös "Celle qui n'était plusista". Hitchcock sovitti "D’Entre les mortsista" elokuvansa "Vertigo – punainen kyynel". Vuokralainen (vuoden 1926 elokuva)
"Vuokralainen" perustuu Marie Belloc Lowndesin bestseller-romaanin "The Lodger" (1911), jonka inspiraationa olivat Viiltäjä-Jackin tekemät murhat 1888. Lisäksi hän oli kuullut tarinan, jonka mukaan tuttavan äidin palvelijapariskunta olisi oletettavasti vuokrannut huoneen Viiltäjä-Jackille. Romaani kertookin tapahtumat vuokranantajapariskunnan näkökulmasta. Hitchcock näki kuitenkin ensin Belloc Lowndesin tekemän näytelmäversion "Who Is He?" Aihe kiinnosti Hitchcockia, sillä siinä yhdistyi moni häntä kiehtova teema: rikos ja ihmisten tirkistelevä uteliaisuus, hänen lapsuutensa pikkuporvarillinen maailma ja lisäksi hänelle niin tuttu Lontoo. Brian De Palma
Melko pian De Palma alettiin tuntea Alfred Hitchcockin ohjaustyylin seuraajana. Hän onkin tunnustautunut Hitchcockin ihailijaksi ja pitää tätä esikuvanaan. De Palma on ennen muuta jännityselokuvan ohjaaja, ja nimenomaan niissä Alfred Hitchcockin vaikutukset näkyvätkin. "Tappava tunnustus" (1980) lainaa paljon "Psykoa", ja "Kuolema tulee kahdesti" (1984) on yhdistelmä "Takaikkunaa" ja "Vertigoa". Gaumont British Picture Corporation
1920-luvulla Gaumont British oli yksi Britannian suurimmista elokuvateatterien omistajista. 1927 Gainsborough Pictures -yhtiöstä tuli Gaumont Britishin tytäryhtiö. Tehtävänjako yhtiöiden välillä oli selkeä: Gaumont British tuotti laatuelokuvia ja Gainsborough B-elokuvia. Gaumont British tuotti 1933-1938 seitsemän Alfred Hitchcockin elokuvaa (muun muassa "39 askelta" ja "Nainen katoaa"). Alfred Hitchcock
"Väärän miehen" jälkeen Hitchcock aloitti elokuvan "Vertigo – punainen kyynel" valmistelut, jotka kestivät odotettua kauemmin. Elokuvan pääosassa piti olla Vera Miles, mutta hänen tultuaan raskaaksi tilalle palkattiin Kim Novak. "Vertigon" ensi-iltavastaanotto oli vaisu: kriitikot kehuivat vain Kim Novakin roolisuoritusta. 1960-luvulla Hitchcock veti "Vertigon" pois levityksestä, ja se sai uusintaensi-iltansa pari vuosikymmentä myöhemmin 1983. Sen jälkeen "Vertigon" maine Hitchcockin parhaana ja syvällisimpänä elokuvana on vain kasvanut. Sight & Sound -lehden äänestyksessä 2012 se valittiin maailman parhaaksi elokuvaksi. Alma Reville
Reville meni naimisiin Alfred Hitchcockin kanssa 2. joulukuuta 1926 Brompton Oratoryssa Lontoossa. Avioliitto kesti Hitchcokin kuolemaan (1980) asti. Reville oli kääntynyt katolilaisuuteen ennen heidän avioliittoaan. Alma oli yhden päivän puolisoaan nuorempi. Heillä oli yksi lapsi, tytär Patricia Hitchcock. Rebekka (elokuva)
Käsikirjoituksen takia Hitchcock sain ensimmäisen Selznickin kuuluisista muistioista. Vuonna 1969 Hitchcock kuvasi sitä sanoin: "Se oli niin pitkä, että sain vasta äsken luettua sen. Luulenpa että siitä olisi saanut hyvä elokuvan: "Kaikkien aikojen pisin tarina"." Muistiossaan Selznick teilasi Hitchcockin käsikirjoituksen täydellisesti, sillä se poikkesi liiaksi Du Maurierin romaanista. Selznick oli sitä mieltä, että koska hän oli ostanut "Rebekan", hän myös halusi tehdä sen mukaisen elokuvan. Romaani oli ollut suurmenestys eikä siitä siksi pitäisi Selznickin mielestä tehdä "vääristeltyä ja vulgääriä versiota". Tämä oli Hitchcockille aivan uusi kokemus, sillä Englannissa hän oli tottunut siihen, että hänellä oli ollut jokseenkin vapaat kädet ja vaikeuksia olivat aiheuttaneet vain tuottajat, jotka olivat liikemiehiä ja kiinnostuneita rahasta. Selznickin kaltaista kaikkeen sekaantuvaan tuottajaa – joka myös oli älykäs, sivistynyt ja ammattinsa osaava – Hitchcock ei ollut vielä koskaan tavannut. Alfred Hitchcock
Hitchcock on yksi maailman tunnetuimmista ja arvostetuimmista elokuvaohjaajista. Hän julkaisi kaikkiaan yli 50 elokuvaa, joista huomattava osa on saanut klassikkomaineen. Hän tuli tutuksi myös menestyneiden televisiosarjojen "Alfred Hitchcock esittää" (1955–1962) ja "The Alfred Hitchcock Hour" (1962–1965) isäntänä. Edellistä on jopa pidetty yhtenä kaikkien aikojen parhaista televisiosarjoista. Vuonna 2002 "MovieMaker"-lehti nimesi Hitchcockin kaikkien aikojen vaikutusvaltaisimmaksi elokuvaohjaajaksi. Hitchcockia on sanottu ”kaikkien aikojen kuuluisimmaksi elokuvaohjaajaksi”. Michael Balcon
Balcon aloitti uransa elokuva-alalla levittäjänä 1919. Hän perusti yhdessä Victor Savillen kanssa 1921 Victory Motion Pictures -tuotantoyhtiön. 1924 hän perusti Graham Cuttsin kanssa Gainsborough Pictures -yhtiön, jota hän johti 12 vuotta. Gaumont British osti Gainsborough’n 1931 ja Balcon jatkoi siellä tuotannonjohtajana vuoteen 1936 asti. Gainsborough’n aikana Balcon antoi Alfred Hitchcockille tämän ensimmäisen ohjaustyön ja Gaumont Britishin aikana hän tuotti useita Hitchcockin elokuvia. Alfred Hitchcock
"Epäilyksen varjossa" (1943) Hitchcock kuvasi ulkokohtaukset studion ulkopuolella aidossa ympäristössä, mitä hän oli suurimittaisesti tehnyt viimeksi mykkäelokuvan aikoina. Amerikkalaiseen pikkukaupunki-idylliin sijoittuva jännityselokuva oli "Takaikkunan" ohella Hitchcockin suurimpia suosikkeja omasta tuotannostaan. Donald Spoto arvelee sen johtuvan siitä, että missään muussa elokuvassaan Hitchcock ei anna näin paljon viitteitä omasta tunne-elämästään ja persoonastaan. Vuokralainen (vuoden 1926 elokuva)
Vuokralainen ("The Lodger: A Story of the London Fog") on Alfred Hitchcockin ohjaama mykkä brittiläinen jännityselokuva vuodelta 1926. Se oli Hitchcockin kolmas ohjaus ja ensimmäinen, jota voidaan pitää aitona ”Hitchcock-elokuvana”. The Pleasure Garden
1924 Hitchcock lähti Saksaan elokuvan "Die Prinzessin und der Geiger" kuvauksia varten. Sen kuvaukset eivät kuitenkaan sujuneet hyvin. Naimisissa olevalla ohjaaja Graham Cuttsilla oli suhde virolaiseen tanssijattareen ja kuvausten loppupuolella he karkasivat. Hitchcock ja Alma Reville joutuivat ohjaamaan elokuvan loppuun. Elokuvan jälkituotanto tehtiin Englannissa (paluumatkalla Hitchcock oli kosinut Alma Revilleä ja saanut myöntävän vastauksen). Seuraavan elokuvan "The Prude's Fall" kuvausten aikana Hitchcock oli huomannut, että ohjaaja Cuttsin suhtautuminen häneen oli muuttunut pahansuopaiseksi. Cutts ilmoittikin, ettei hän halunnut Hitchcockia seuraavaan elokuvaansa. Topaz
Topaz on Alfred Hitchcockin ohjaama yhdysvaltalainen vakoiluelokuva vuodelta 1969. Elokuva perustuu Leon Urisin menestysromaaniin, jonka Hitchcock valitsi paremman puutteessa, jotta voisi aloittaa jälleen elokuvan tekemisen. Käsikirjoituksen elokuvaan teki Samuel A. Taylor, joka oli aiemmin käsikirjoittanut Hitchcockin "Vertigon". The Pleasure Garden
Gainsborough oli tässä vaiheessa laajentumassa ja tuottaja Michael Balcon ehdotti Hitchcockille oman elokuvan ohjaamista. Balcon oli tarkkaillut Hitchcockin työskentelyä vuosien ajan ja oli vakuuttunut, että Hitchcock pystyisi ohjaamaan elokuvan. Cutts, joka oli myös yhtiön osakas, vastusti sitä. Balconin perusteluina oli, että tuotannon laajentuessa Cutts ei mitenkään voinut ohjata kaikkia Gainsborough'n elokuvia ja lisäksi oli halvempaa käyttää jo palkkalistoilla olevaa työntekijää kuin palkata joku ulkopuolinen. Balcon sai tahtonsa läpi ja Hitchcock sai ensimmäisen elokuvan ohjattavakseen. Alfred Hitchcock
"39 askelta" (1935) oli suuri menestys Britannian lisäksi myös ulkomailla ja etenkin Yhdysvalloissa. Sen ansiosta Hitchcock sai Hollywoodista ensimmäiset tarjoukset, joskin British Gaumont pimitti niistä useimmat, koska se ei halunnut menettää tuottoisinta ohjaajansa. "39 askeleen" nopeatempoisuus ja yllättävät siirtymät muistuttavatkin Hitchcockin "Vaarallista romanssia". Taylor on todennut, että jos jonkun kriitikon mielestä "39 askelta" on Hitchcockin paras brittielokuva, niin samaisen kriitikon mielestä "Vaarallinen romanssi" on puolestaan Hitchcockin paras yhdysvaltalainen elokuva. "39 askeleen" vakoiluteema jatkui myös seuraavissa elokuvissa "Salainen asiamies" (1936) ja "Sabotaasi" (1936). Niiden saama vastaanotto ei ollut niin hyvä kuin "39 askeleen", ja varsinkin "Sabotaasin" pommikohtauksen julmuus sai aikalaisilta runsaasti kritiikkiä. Salainen asiamies
Hitchcockin edellinen elokuva "39 askelta" oli menestynyt hyvin Yhdysvalloissa ja siksi hän valitsi "Salaisen asiamiehen" kahteen pääosaan yhdysvaltalaisten tuntemat näyttelijät Madeleine Carrollin ja Robert Youngin. Carroll oli näytellyt myös "39 askeleessa" ja Young, joka tavallisesti näytteli rakkaus- tai komediaelokuvissa, sai tässä elokuvassa roiston roolin. Peter Lorre, joka oli näytellyt Hitchcockin "Miehessä joka tiesi liikaa", sai näytellä epäilyttävää meksikolaista kenraalia. Aventure Malgache
Aventure Malgache on toinen kahdesta lyhyestä propagandaelokuvasta, jotka Alfred Hitchcock ohjasi vuonna 1944. Se kertoo Clauroussesta, joka toimii rohkeasti vastarintaliikkeen puolesta natsien miehittämässä Madagaskarissa. Hän joutuu vankilaan, mutta britit onnistuvat vapauttamaan hänet ja hän saattaa jatkaa toimiaan. Vaarallinen romanssi
Hitchcock totesi itse usein, että "Vaarallinen romanssi" oli tavallaan synteesi kaikista hänen yhdysvaltalaisista elokuvistaan. Yksi elokuvan tunnetuista kohtauksista on takaa-ajotarinan kohtaus, maissipellolla tapahtuva pako hyönteismyrkkyä suihkuttavan lentokoneen edellä. Elokuva on myös yhteiskunnallinen analyysi ihmisen vieraantumisesta. Näkemys tiivistyy kuvaan n katolta, josta ihmiset näyttäytyvät kärpäsen kokoisina. Miles Mander
Mander muistetaan parhaiten Alfred Hitchcockin elokuvista "The Pleasure Garden" (1925) ja "Epäiltynä murhasta" (1930) sekä kolmesta muskettisoturielokuvasta: "Kolme muskettisoturia" (1935, Ludvig XIII), "Kolme väärää muskettisoturia" (1939, Kardinaali Richelieu) ja "Rautanaamio" (1939, Aramis). Epäilyksen varjo (vuoden 1943 elokuva)
"Epäilyksen varjo" on elokuva jota Hitchcock itse sanoi aina omaksi suosikikseen, yksi monista syistä tähän on että se toi murhan ja väkivallan takaisin koteihin. Sillä murha voi hyvinkin johtaa esimerkiksi petoksiin, juopotteluun tai tupakointiin. Sitä pidetään yhtenä Hitchcockin synkimmistä elokuvista, sillä kyynisyys ja pahuus väijyvät kaikkien henkilöiden taustalla. Alfred Hitchcock
Monissa Hitchcockin elokuvissa on romanttinen sivujuoni. Hänen elokuviensa naishahmot ovat usein mystisiä vaaleaverikköjä. Kun Grace Kelly vetäytyi Hollywoodista Monacoon, Hitchcock palkkasi naispääosiin Tippi Hedrenin, Kim Novakin, Janet Leighin ja Eva Marie Saintin. Daphne du Maurier
Maurier julkaisi useita romaaneja, novellikokoelmia, kolme näytelmää ja varsinkin myöhemmällä iällään elämäkertoja. Usein hänen mainitaan olleen biseksuaali.Alfred Hitchcock ohjasi romaanin pohjalta ensimmäisen yhdysvaltalaisen elokuvansa "Rebekka" vuonna 1940. Hitchcockin elokuvista se oli ainoa, joka voitti parhaan elokuvan Oscar-palkinnon. "Rebekka" oli Hitchcockin toinen ohjaus du Maurierin teoksen pohjalta. Hänen edellinen ohjaustyönsä "Jamaica Innin rannikkorosvot" perustui niin ikään du Maurierin romaaniin. Hitchcockin kolmas du Maurier -filmatisointi oli "Linnut" vuonna 1960. Daphne Du Maurierin isä, näyttelijä, tuottaja ja kirjailija, Gerald du Maurier oli Hitchcockin ystävä. Siksi Daphne Du Maurierin lienee ollut yksi Hitchcockin suosikkikirjailijoista. Hitchcock ei näet ole tehnyt kenenkään muun kirjailijan teoksista näin monta elokuvasovitusta. Psyko II (romaani)
Psyko II on vuonna 1982 ilmestynyt Robert Blochin kirjoittama rikos-, toiminta-, kauhu- ja jännitysromaani, joka on jatkoa hänen vuonna 1959 ilmestyneelle 
psykologiselle trillerilleen "Psyko", johon pohjautuvan samannimisen elokuvan Alfred Hitchcock ohjasi vuonna 1960. Samannimisyydestään huolimatta vuonna 1983 julkaistu Richard Franklinin ohjaama elokuva elokuva Psyko II, joka on jatko-osa Hitchcockin elokuvalle, ei pohjaudu tähän romaaniin. The Mountain Eagle
Britannian elokuvainsituutti (BFI) aloitti vuonna 1997 kampanjan Hitchcockin kadonneen elokuvan ja 74 muun elokuvan löytämiseksi. Elokuvan metsästys jatkui vielä 2010, kun BFI aloitti rahankeruun Hitchcockin yhdeksän ensimmäisen elokuvan restauroimiseksi. Samalla BFI toivoi, että "The Mountain Eagle" löytyisi kampanjan ansiosta. BFI toivoo yhä, että elokuva löytyisi väärällä nimellä jostakin Itä-Euroopan arkistosta. The Pleasure Garden
Kuvausryhmä saapui Genovaan ilman filmiä ja lisäksi Genovasta ei löytynyt mistään filmiä. Hitchcock joutui lähettämään paikallisen apulaistuottajan Milanoon ostamaan filmiä 20 punnalla. Kun filmi oli vihdoin saatu ostettua, Hitchcock joutui vielä lunastamaan tullin takavarikoiman filmin. Kuvausbudjetti oli nyt jo huvennut niin paljon (ja lisäksi Hitchcockin viimeiset 10 puntaa oli varastettu hotellissa), että Hitchcock joutui lainaamaan rahaa kuvaajalta ja pääosan esittäjältä, jotta pääsisi kuvaamaan elämänsä ensimmäisen kohtauksen itsenäisenä ohjaajana. 39 askelta
"39 askelta" perustuu John Buchanin "samannimiseen romaaniin" (1915). Buchan oli Hitchcockin lempikirjailijoita, ja tämä oli jo aiemmin ajatellut filmata Buchanin romaanin "Greenmantle". Kun "Miehen joka tiesi liikaa" kuvaukset olivat päättyneet, Hitchcock ja Charles Bennett ryhtyivät kirjoittamaan uuden elokuvan käsikirjoitusta. Romaani koki perusteellisen muokkauksen ennen kuin käsikirjoitus oli valmis. Bennett ja Hitchcock jättivät paljon pois ja lisäsivät lukuisia uusia kohtauksia (muun muassa torpparikohtaus). 39 askelta
"39 askeleessa" kiteytyvät ensimmäistä kertaa monet teemat, joita Hitchcock käytti usein myöhemmin: pakomatkalla olevan miehen on todistettava syyttömyytensä, miespääosassa on komea ja neuvokas mies ja naispääosassa viileä ja älykäs vaaleaverikkö, englantilainen (musta) huumori ja Hitchcockin kuuluisa ”MacGuffin”, asia tai esine jota kaikki elokuvan henkilöt etsivät, mutta josta katsojat eivät juurikaan ole kiinnostuneita. Alfred Hitchcock
Alkuvuonna 1978 Hitchcock aloitti "The Short Night" -elokuvan valmistelut. Käsikirjoittajana oli aluksi Ernest Lehman mutta hänen tilalleen palkattiin loppuvuodesta David Freeman, joka sai käsikirjoituksen valmiiksi toukokuussa 1979. Käsikirjoituksen ohella myös esituotanto oli käynnissä: storyboardin tekeminen alkoi kuten myös sopivien näyttelijöiden etsintä. Koko projekti peruttiin kuitenkin, kun Hitchcock erosi 9. toukokuuta 1979. Universal ei haikaillut, sillä Hitchcockin toimisto tyhjennettiin parissa päivässä. Hitchcockille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1979. Puhtauden lunnaat
"Puhtauden lunnaissa" esiintyy ensimmäisen kerran ”syyllisen naisen” teema Hitchcockin elokuvassa. Sama teema toistui myöhemmin monissa merkittävissä Hitchcock-elokuvissa: "Rebekka" (1940), "Kohtalon avain" (1946), "Vertigo – punainen kyynel" (1958), "Psyko" (1960), "Linnut" (1963) ja "Marnie – vaarallisella tiellä" (1964). Rebekka (elokuva)
"Tuulen viemää" ja "Rebekka" olivat niin valtavia menestyksiä, että Selznick International Pictures joutui häivyttämään voitot taseestaan eikä sen vuoksi voinut tuottaa elokuvia ennen kuin vuonna 1944 ("Kunnes palaat"). Hitchcock oli edelleen Selznickin palkkalistoilla, mutta Selznick joutui lainaamaan Hitchcockin muille studioille, jotta Hitchcock olisi työllistetty. Tippi Hedren
Ensimmäisestä roolisuorituksestaan elokuvassa Linnut (1963) Hedren sai uuden tulokkaan Golden Globe -palkinnon. Elokuvakriitikot eivät kuitenkaan vielä vakuuttuneet vaan kritisoivat häntä muun muassa liiallisesta passiivisuudesta. Vuonna 1964 julkaistiin seuraava Hitchcockin ja Hedrenin yhteinen elokuva, Marnie – vaarallisella tiellä. Tällä kertaa Hedreniä syytettiin jopa yli-ilmeikkäästä näyttelystä. Elokuvakriitikoiden arvostuksen hän saikin puolelleen monien mielestä vasta vuosia myöhemmin. Alfred Hitchcock
Romanttinen jännityselokuva "Kohtalon avain" (1946) on Hitchcockin arvostetuimpia elokuvia. Se oli valtava yleisö- ja arvostelumenestys, ja varsinkin elokuvan pääosassa esiintynyt Ingrid Bergman sai ylistäviä arvosteluja. Hitchcockin ohjaus on kuin oppitunti elokuvan teosta: tapahtumien kulku ja jännityksen rakentaminen on moitteetonta. Elokuvan vaikuttavimpia kohtauksia ovat pitkä kamera-ajo juhlavieraiden yleiskuvasta erikoislähikuvaan Bergmanin kädessä olevaan avaimeen ja Cary Grantin ja Bergmanin pitkä suutelukohtaus. Salainen asiamies
Hitchcock oli elokuvia tehdessään tunnetusti hyvin epäpoliittinen, koska politiikka tavallisesti vain sotki jännityselokuvan rakennetta. "Salainen asiamies" oli jo kuitenkin kolmas peräkkäinen elokuva (muina "Mies joka tiesi liikaa" ja "39 askelta"), jossa elokuvan konnat ovat ilmiselvästi tunnistettavissa saksalaisiksi, vaikka heitä näissä elokuvissa ei suoraan nimitetäkään saksalaisiksi. Salainen asiamies
Salainen asiamies () on Alfred Hitchcockin ohjaama brittiläinen jännityselokuva vuodelta 1936. Se oli Hitchcockin toinen vakoiluaiheeseen perustuva elokuva. Sitä oli edeltänyt "39 askelta" (1935) ja sitä seurasi niin ikään vakoiluaiheinen "Sabotaasi" vielä samana vuonna. Alfred Hitchcock
"Nuori ja viaton" (1937) menestyi yhtä vaatimattomasti kuin sitä edeltäneet kaksi elokuvaa, ja varsinkin jälkikäteen elokuvatutkimus on pitänyt sitä elokuvan "Nainen katoaa" (1938) sormiharjoituksena. "Nainen katoaa" oli ennennäkemätön menestys. Siitä tuli pian Britannian menestynein elokuva, ja menestys Yhdysvalloissa oli samaa luokkaa. Aikalaiskriitikot olivat lähes hurmostilassa, ja elokuvaa verrattiin jopa Paul Cézannen ja Igor Stravinskyn töihin. Myöhemmissä arvioissa elokuvaa on pidetty Hitchcockin parhaana brittielokuvana ja ylipäätään yhtenä hänen parhaista elokuvistaan. Alfred Hitchcock
Hitchcockin ensimmäinen elokuva ”David O. Selznickin ystävällisellä luvalla” oli "Ulkomaankirjeenvaihtaja" (1940) itsenäiselle tuottajalle Walter Wangerille. Se on sota-ajan Alankomaihin sijoittuva jännityselokuva, jossa on monia piirteitä Hitchcockin elokuvasta "39 askelta". Se oli arvostelumenestys ja menestyi hyvin myös taloudellisesti. Donald Spoto
Spoto kirjoitti Hitchcockista kolmeosaisen teossarjan. "The Art of Alfred Hitchcock" ilmestyi 1976, ja Spoto teki sitä varten monia pitkiä haastatteluja. Toinen osa, "The Dark Side of Genius", ilmestyi Hitchcockin kuoltua ja käsitteli sekä tähden yksityiselämää että uraa. Kolmas osa, "Spellbound by Beauty", (2008) käsittelee lähinnä Hitchcockin suhdetta naisnäyttelijöihin. Vuonna 2012 HBO tuotti elokuvan "The Girl", joka perustuu Spoton Hitchcock-teoksiin. Suspense
Sarjan pilottijakso, Marie Belloc Lowndesin teokseen pohjautuva "The Lodger", oli esitetty jo vuonna 1942 radiosarjassa "Forecast". Jakson pääosassa esiintyi Herbert Marshall ja sen ohjasi Alfred Hitchcock, joka oli vuonna 1926 ohjannut samaan teokseen pohjautuvan elokuvan "Vuokralainen". Ensimmäinen varsinainen jakso esitettiin 17. heinäkuuta 1942, ja tällöin esitettiin John Dickson Carrin kirjaan "The Burning Court" perustuva samanniminen kuunnelma. Myös useat muut sarjan alkuaikojen kuunnelmista olivat Carrin muiden kirjailijoiden teoksista sovittamia tai hänen alkuperäiskäsikirjoituksiaan. Alfred Hitchcock
Äänielokuvan tulon myötä musikaali- ja revyyelokuvia tehtiin runsaasti, koska se koettiin oivaksi tavaksi osoittaa äänielokuvan mahdollisuudet. Niinpä Hitchcock joutuikin osallistumaan episodielokuvaan "Elstree Calling" (1930), jonka Hitchcockin elämäkertoja John Russell Taylor kuittaa sanoilla ”omituinen välinäytös”. "Junoa ja riikinkukkoa" (1930) voidaan pitää Hitchcockin ensimmäisenä todellisena äänielokuvana, sillä elokuva tuotettiin alusta alkaen äänielokuvana. Irlantilaisia käsittelevä aihe oli perienglantilaiselle Hitchcockille täysin vieras, mutta kriitikoiden mielestä hän käsitteli irlantilaisia mestarillisesti. "Epäiltynä murhasta" (1930) vahvisti jälleen Hitchcockin mainetta jännityselokuvien ohjaajana, vaikka se olikin enemmän tyypillinen ”kuka sen teki” -tarina kuin jännitykseen perustuva Hitchcock-elokuva. Sitä seurannut "Rikkauden huuma" (1931) epäonnistui kuitenkin täydellisesti. Hitchcockin viimeiset elokuvat British International Picturesille olivat nopeasti tehdyt tilaustyöt "Talo numero 17" (1932) ja "Lord Camber’s Ladies" (1932), joka oli Hitchcockin ainoa pelkkänä tuottajana tekemä elokuva. Joan Fontaine
Fontaine aloitti elokuvauransa samoihin aikoihin sisarensa kanssa vuonna 1935. Hänen uransa kuitenkin takkuili koko 1930-luvun. Vuonna 1940 hän näytteli naispääosan Alfred Hitchcockin elokuvassa "Rebekka" ("Rebecca"). Vuonna 1941 hän oli naispääosassa Hitchcockin elokuvassa "Vaarallisia valheita" ("Suspicion"), josta hän sai parhaan naispääosan Oscarin. Oscar-palkinto nosti Fontainen uran nousuun, ja hänestä tuli yksi 1940-luvun suurimmista tähdistä. 1950-luvulla hänen elokuvamenestyksensä alkoi kuitenkin hiipua. Silloin hän aloitti menestyksekkään teatteriuran ja sai loistavat arvostelut Broadway-näytelmästä "Teetä ja sympatiaa" (1954), jossa hänen vastanäyttelijänsä oli Anthony Perkins. Fontaine jatkoi uraansa 1960-luvulla teatteriproduktioissa. Sen jälkeen hän näytteli televisiossa. Vuonna 1979 häneltä ilmestyi muistelmat "No Bed of Roses". Alfred Hitchcock
"Ulkomaankirjeenvaihtajan" jälkeen Selznick lainasi Hitchcockin RKO Picturesille kahta elokuvaa varten. Ensimmäinen oli Hitchcockille epätavallinen perinteinen komediaelokuva "Herra ja rouva Smith" (1941), joka menestyi taloudellisesti hyvin, mutta sen saamat arvostelut olivat vaihtelevia. Toinen oli romanttinen jännityselokuva "Vaarallisia valheita", joka oli Hitchcockin ensimmäinen yhteinen elokuva Cary Grantin kanssa. Elokuva oli suuri yleisömenestys, mutta arvostelijat kritisoivat etenkin elokuvan vesitettyä loppua. Mies joka tiesi liikaa (vuoden 1934 elokuva)
1933 Hitchcock siirtyi Gaumont Britishille ja joutui ensimmäiseksi ohjaamaan "Waltzes from Vienna" -elokuvan, jota hän on itse sanonut kaikkein huonoimmaksi elokuvakseen. Kuvausten aikana Gaumont Britishin tuottaja Michael Balcon lupasi antaa Hitchcockille ohjausluvan, jos hän löytäisi jonkun itseään kiinnostavan aiheen. Hitchcock tiesi sellaisen ja osti BIP:ltä "Bulldog Drummond’s Baby" -käsikirjoituksen ja myi sen sitten Gaumontille. Ingrid Bergman
Hänen tunnetuimpiin elokuviinsa kuuluvat myös Alfred Hitchcockin trillerit "Noiduttu" (1945), "Kohtalon avain" (1946) ja "Kauriin merkeissä" (1949). Hitchcock ja Bergman olivatkin hyviä ystäviä aina Hitchcockin kuolemaan asti. VistaVision
Paramountin ensimmäinen VistaVisionilla kuvattu pitkä elokuva oli "Valkea joulu" ("White Christmas", 1954), jonka jälkeen sillä tuotettiin runsaasti elokuvia 1960-luvun alkuun saakka. Monet aikakauden Hitchcock-elokuvista kuvattiin VistaVisionilla. Menetelmä menetti kuitenkin suosiotaan halvemmille anamorfisille tekniikoille, kuten CinemaScopelle, minkä lisäksi VistaVision sai kilpailijakseen kuvalaadultaan huomattavasti parempia suurta negatiivikokoa käyttäviä formaatteja (Todd-AO, Ultra Panavision 70). Viimeinen kokonaan VistaVisionilla kuvattu elokuva oli "Viheliäiset vintiöt" ("My Six Loves", 1963), jonka jälkeen Paramount siirtyi käyttämään Techniramaa, ja hieman myöhemmin Panavisionin anamorfista optiikkaa laajakuvaelokuvissaan. Koska VistaVision-kameroista tuli erittäin halpoja 1960-luvun lopulla, formaattia käyttivät sittemmin myös erikoistehosteiden tekijät, joille VistaVisionin negatiivin suuri koko oli eduksi, sillä normaalilla 35 millimetrin filmillä niistä tuli hyvin rakeisia. Parhaita esimerkkejä VistaVision-kameroiden käytöstä tehosteissa ovat ensimmäiset Tähtien sota -elokuvat, joiden suosio antoi uutta pontta myös VistaVisionille. Mies joka tiesi liikaa (vuoden 1934 elokuva)
Mies joka tiesi liikaa ("The Man Who Knew Too Much") on Alfred Hitchcockin ohjaama brittiläinen jännityselokuva vuodelta 1934. Se oli Hitchcockin ensimmäinen menestyselokuva myös ulkomailla ja yhdessä sitä seuranneen "39 askelta" -elokuvan kanssa se loi vankan pohjan Hitchcockin tulevalle uralle. Vuokralainen (vuoden 1926 elokuva)
Hitchcockin omasta mielestä "Vuokralainen" oli ”Alfred Hitchcockin” alku – ensimmäinen todellinen Hitchcock-elokuva. Vuosikymmeniä myöhemmin Hitchcock alkoi suhtautua elokuvaan kriittisemmin ja piti monia ratkaisujaan – muun muassa kuuluisaa lasikattokohtausta – turhina ja ylimääräisinä. Kuitenkin juuri nämä tekniset innovaatiot vaikuttivat katselijoihin ja kriitikoihin kaikkein tehokkaimmin 1926 – ja vaikuttivat siihen, että Hitchcock sai ”ihmepojan” maineen. Alfred Hitchcock
Elokuvauksen tekniset haasteet olivat Hitchcockille henkilökohtaisesti kaikkein mielenkiintoisimpia. Ensimmäisessä menestyselokuvassaan "Vuokralainen" Hitchcock käytti eräässä kohtauksessa lasilevyä kattona kuvatakseen yläkerrassa asuvan salaperäisen vuokralaisen salamyhkäisyyttä. "Puhtauden lunnaissa" (1929) Hitchcock käytti Schüfftanin menetelmää luomaan mielikuvaa, että elokuva olisi tosiasiassa kuvattu British Museumissa. Hitchcockin uran kuuluisimmat kohtaukset ovat "Psykoa" lukuun ottamatta pitkiä kamera-ajoja. "Nuoressa ja viattomassa" elokuvan päähenkilöt etsivät rikollista, jolla on elohiiri. Elokuvan loppukohtauksessa kamera lähtee katonrajasta yleiskuvasta ja etenee 45 metriä, kunnes kuvassa näkyy vain elohiiren nykimä silmä. Amerikan-kaudelta vaikuttavin kamera-ajo on elokuvasta "Kohtalon avain" (1946), jossa kamera-ajo alkaa yleiskuvasta ja päätyy lähikuvaan Ingrid Bergmanin kädessä olevasta avaimesta. Rita Hayworth
Cansinon ensimmäinen elokuva oli "Under the Pampas Moon" (1935). Sen jälkeen hän esiintyi useissa pienissä rooleissa, muun muassa elokuvissa "Danten Helvetti", "Charlie Chan Egyptissä", "Human Cargo" ja "Meet Nero Wolfe". Cansino jäi kuitenkin sopimuksettomaksi, kun Fox Company yhdistyi Twentieth Century Picturesin kanssa. Alfred Hitchcock
Gainsborough oli tässä vaiheessa laajentumassa, ja tuottaja Michael Balcon ehdotti Hitchcockille oman elokuvan ohjaamista. Balcon oli tarkkaillut Hitchcockin työskentelyä vuosien ajan ja oli vakuuttunut, että Hitchcock pystyisi ohjaamaan elokuvan. Cutts, joka oli myös yhtiön osakas, vastusti sitä. Balconin perusteluina oli, että tuotannon laajentuessa Cutts ei mitenkään ehtisi ohjata kaikkia Gainsboroughin elokuvia, ja lisäksi oli halvempaa käyttää jo palkkalistoilla olevaa työntekijää kuin palkata joku ulkopuolinen. Balcon sai tahtonsa läpi ja Hitchcock sai ensimmäisen elokuvan ohjattavakseen. Rebekka (elokuva)
Hitchcock oli kiinnostunut du Maurierin "Rebekasta" jo heti sen ilmestyttyä. Siitä oli kuitenkin tullut bestseller heti ilmestymisensä jälkeen ja sen elokuvaoikeudet maksoivat liikaa. Selznick neuvotteli tuolloin kirjan elokuvaoikeuksista ja osaltaan se vaikutti siihen, että Hitchcock solmi sopimuksen Selznickin kanssa. Toinen syy oli proosallisesti raha: Selznick lupasi elokuvaa kohden 40 000 dollaria eli 5 000 dollaria enemmän kuin MGM. "Rebekasta" piti tulla Hitchcockin toinen Hollywood-elokuva – ensimmäisen piti olla "Titanic". Hanke kuitenkin kariutui, koska Selznick ei saanut vuokrattua sopivaa laivaa kuvauksia varten. Alfred Hitchcock
Hitchcockin elämäkertoja John Russell Taylor pitää "Noiduttua" (1945) Hitchcockin ensimmäisenä todellisena amerikkalaisena elokuvana. Sitä edeltäneet yhdysvaltalaiset elokuvat olivat olleet periaatteessa joko englantilaisia elokuvia tai propagandaelokuvia. Myös amerikkalaiseen pikkukaupunkiin sijoittuva "Epäilyksen varjo" on Taylorin mielestä elokuva, jonka vain ulkomaalainen saattoi tehdä. "Noiduttu" oli välitön yleisö- ja arvostelumenestys, ja se oli myös ensimmäinen psykoanalyysia popularisoiva menestyselokuva. Alfred Hitchcock
"Linnuissa" (1963) Hitchcock jatkoi kauhuelokuvalinjalla. Se oli Hitchcockin siihenastisen uran kallein elokuva ja elokuvan mainoskampanja oli myös poikkeuksellisen suuri. Elokuvassa ei ollut lainkaan musiikkia. Hitchcockin vakiosäveltäjä Bernard Herrmann vastasi kuitenkin koko elokuvan äänimaailmasta, joka suunniteltiin äärimmäisen tarkasti. Arvostelijoiden reaktio oli laimeahko, ja vaikka lintuja ja erikoistehosteita kehuttiin, henkilöitä pidettiin latteina ja elokuvan alkua hidastempoisena. Katsojia tämä ei kuitenkaan haitannut, vaan "Linnuista" muodostui suuri yleisömenestys. Alfred Hitchcock
Selznickin piti toimia Hitchcockin seuraavan elokuvan "Viidennen kolonnan mies" (1942) tuottajana, mutta Selznick myi koko paketin Universalille. Sota-aikaan sijoittuvan elokuvan teema on sama kuin "39 askeleessa" ja "Vaarallisessa romanssissa": syylliseksi epäilty joutuu todistamaan syyttömyytensä. Elokuvan yleisö- ja arvostelumenestys oli yllätys niin Hitchcockille kuin studiollekin, sillä lukuisten kompromissien takia kukaan ei ollut tyytyväinen valmistuneeseen elokuvaan. Alfred Hitchcock
Tuottajat Michael Balcon ja Ivor Montagu antoivat Hitchcockille vapaat kädet elokuvan "Mies joka tiesi liikaa" tekoon, ja se oli sekä arvostelu- että yleisömenestys. Vaikka se rikkoi kaikki siihenastiset brittiläiset yleisöennätykset, se oli tappiollinen, koska sitä esitettiin kakkoselokuvana kiinteään hintaan. Hitchcockille "Mies joka tiesi liikaa" merkitsi läpimurtoa, jonka ansiosta hän sai seuraavan elokuvan tekoon vapaammat kädet ja suuremman budjetin. George Sanders
Hän aloitti uransa 1930-luvun puolessavälissä. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat mm. Alfred Hitchcockin ohjaamat "Rebekka" (Rebecca, 1938) ja "Ulkomaankirjeenvaihtaja" (Foreign Correspondent, 1940), "Dorian Grayn muotokuva" (The Picture of Dorian Gray, 1945), "Kummitus ja rouva Muir" (The Ghost and Mrs. Muir, 1947), "Simson ja Delila" (Samson and Delilah, 1949), "Kaikki Eevasta" (All About Eve, 1950) ja "Rikhard Leijonamieli" (King Richard and the Crusaders, 1954). Elokuva "Kaikki Eevasta" toi hänelle parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon. Hän on saanut urastaan kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle, toisen elokuvaurastaan ja toisen televisiourastaan. 39 askelta
Tässä suhteessa "39 askelta" muistuttaa hyvin paljon Hitchcockin yhdysvaltalaista "Vaarallista romanssia" (1959). Monet kriitikot, joiden mielestä "39 askelta" on Hitchcockin paras brittielokuva, pitävätkin "Vaarallista romanssia" hänen parhaana yhdysvaltalaisena elokuvanaan. Richard Attenborough
Attenborough aloitti uransa Britanniassa teatterissa ja elokuvissa ja esiintyi kahden vuoden ajan muun muassa Agatha Christien näytelmän "Hiirenloukku" alkuperäisessä kokoonpanossa. Vuonna 1959 Attenborough perusti Bryan Forbesin kanssa Beaver Filmsin, jolle Attenborough tuotti joitakin elokuvia. Hänen ensimmäinen Hollywood-elokuva oli "Suuri pakoretki" (1963) ja ensimmäinen ohjaustyö "Oi! Mikä ihana sota" (1969). Lopulta vuonna 1982 ilmestyi Attenborough'n noin 20 vuoden ajan suunnittelema "Gandhi", josta Attenborough palkittiin parhaan ohjauksen Oscarilla. "Gandhin" jälkeenkin monet Attenborough'n ohjaukset olivat elämäkertaelokuvia, ja lisäksi hän palasi vielä näyttelijäksi "Jurassic Parkissa" ja sen jatko-osassa. Rebekka (romaani)
Alfred Hitchcock ohjasi romaanin pohjalta ensimmäisen yhdysvaltalaisen elokuvansa "Rebekka" vuonna 1940. Hitchcockin elokuvista se oli ainoa, joka voitti parhaan elokuvan Oscar-palkinnon. "Rebekka" oli Hitchcockin toinen ohjaus du Maurierin teoksen pohjalta. Hänen edellinen ohjaustyönsä "Jamaica Innin rannikkorosvot" perustui niin ikään du Maurierin romaaniin. Hitchcockin kolmas du Maurier -filmatisointi oli "Linnut" vuonna 1960. Daphne Du Maurierin isä, näyttelijä, tuottaja ja kirjailija Gerald du Maurier, oli Hitchcockin ystävä. Siksi Daphne du Maurier lienee ollut yksi Hitchcockin suosikkikirjailijoista. Hitchcock ei näet ole tehnyt kenenkään muun kirjailijan teoksista näin monta elokuvasovitusta. Kauhuelokuva
Tunnettu jännityselokuvien ohjaaja Alfred Hitchcock teki 1960-luvulla kaksi kauhuelokuvaa. Monet hänen aiemmistakin elokuvistaan olivat jännityksen ja kauhun välimaastossa. Kuitenkin vain "Psykoa" (1960) ja "Lintuja" (1963) voidaan pitää todellisina kauhuelokuvina. "Psykosta" tuli Hitchcockin tunnetuin elokuva, ja se pystyi harvinaisella tavalla muokkaamaan lajityyppinsä temaattisia ja tyylillisiä malleja. Perinteisesti kauhuelokuva oli yhdistetty vain goottilaisiin kartanoihin ja yliluonnollisiin tapahtumiin, mutta "Psykossa" ”hirviönä” oli seksuaalinen psykopaatti ja murhapaikkana motellin suihku. Samana vuonna, kun "Psyko" ilmestyi Yhdysvalloissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa valmistui Michael Powellin ohjaama "Kurkistelija". Elokuvan päähenkilö on Mark Lewis, joka kuvaa tekemänsä murhat kaitafilmille. "Kurkistelija" sai kriitikkojen moitteet valmistumisvuonnaan mutta saavutti laajan arvostuksen 1980-luvulla. Hitchcockin "Linnut" mullisti kauhuelokuvan kuvastoa "Psykon" tavoin, sillä se oli ensimmäinen elokuva, jossa eläimet hyökkäsivät tietoisesti ihmisten kimppuun.
Hollywoodissa ohjaaja Roger Corman teki American International Picturesille muutamia suosittuja kauhuelokuvia Hammerin tyylillä. Kun Edgar Allan Poen teokseen pohjautunut elokuva "Vieraana kauhujen talossa" (1960) menestyi, AIP kannusti Cormania tekemään samaan tyyliin lisää elokuvia, joten hän ohjasi lopulta seitsemän Poe-filmatisointia. Hammer-elokuvista otti vaikutteita myös italialainen Mario Bava, jonka vuoden 1960 elokuva "Paholaisen naamio" on kulttiklassikko. Bava oli ensimmäinen niistä italialaisista ohjaajista, joiden tekemät kauhuelokuvat olivat selvästi roisimpia kuin brittiläiset tai yhdysvaltalaiset. Häntä seurasivat Lucio Fulci ja Dario Argento. Jamaica Innin rannikkorosvot
Kuitenkin kun Hitchcock sai nähdä ensimmäisen käsikirjoitusversion, hän oli järkyttynyt siitä ja halusi välittömästi pois projektista. Pommer ja Laughton eivät kuitenkaan suostuneet purkamaan sopimusta. Hitchcockille ei siis jäänyt muuta vaihtoehtoa kuin yrittää tehdä siitä niissä olosuhteissa paras mahdollinen elokuva. Hitchcock ja hänen vaimonsa Alma Reville muokkasivat käsikirjoitusta perusteellisesti ja lopullisen silauksen antoivat Joan Harrison ja Sidney Gilliat. Frenzy
"Frenzy" oli Hitchcockin paluu juurilleen. Se oli Hitchcockin ensimmäinen elokuva Britanniassa lähes 20 vuoteen (edellinen oli "Kauriin merkeissä" 1949). Elokuvassa on myös useita vaikutteita Hitchcockin Englannin-kauden elokuvista: alkukohtaus on kopioitu lähes sellaisenaan "Nuoresta ja viattomasta" ja psykopaattista murhaajaa pelkäävä kaupunki on kuin suoraan "Vuokralaisesta". Lisänä olivat vielä "Psykon" psykopaatti ja yksi Hitchcockin lempiteemoista: viatonta miestä syytetään rikoksesta, jota hän ei ole tehnyt. Maureen O’Hara
O’Hara teki urallaan usein töitä ohjaaja John Fordin ja pitkäaikaisen ystävänsä John Waynen kanssa. Hänen ensimmäinen suuri elokuvansa oli "Jamaica Innin rannikkorosvot" ("Jamaica Inn", 1939), jonka ohjasi Alfred Hitchcock. Samana vuonna hän näytteli Esmeraldan roolin elokuvassa "Notre Damen kellonsoittaja". Hän näytteli John Fordin ohjaamassa elokuvassa "Vihreä oli laaksoni" ("How Green Was My Valley", 1941), joka voitti parhaan elokuvan Oscar-palkinnon vuonna 1941. Nainen katoaa
Launder ja Gilliat saivat todeta, että heidän käsikirjoituksestaan oli tullut Hitchcock-elokuva eikä heidän osuuttaan noteerattu. He aloittivat sittemmin yhdessä menestyksekkään uran tuottajina, ohjaajina ja käsikirjoittajina. Heidän elokuvansa "Vihreä vaara" ("Green for Danger", 1947) sanotaan olevan parhaita niistä "Hitchcock-elokuvista", joita Hitchcock itse ei itse tehnyt. Barry Fitzgerald
Hänen ensimmäinen elokuva ilmestyi vuonna 1924 Isossa-Britanniassa. Kokopäiväiseksi näyttelijäksi hän ryhtyi kuitenkin vasta vuonna 1929. Seuraavana vuonna hän näytteli Alfred Hitchcockin ohjaamassa elokuvassa "Juno ja riikinkukko" (1930). Hänen ensimmäinen Hollywood-elokuva oli John Fordin ohjaama "Vallankumouksen pyörteissä" (1936). Alfred Hitchcock esittää
Alfred Hitchcock esittää () on antologiamuotoinen televisiosarja, jonka isäntänä toimi Alfred Hitchcock. Sarja sisältää draamaa ja jännitystä. Ohjelman ensiesitys oli 2. lokakuuta 1955, jolloin Hitchcock oli ohjannut elokuvia jo yli 30 vuotta. Sarja päättyi 1962, jolloin sitä oli esitetty 268 osaa. Hitchcock ohjasi sarjaan vain 17 jaksoa. Alfred Hitchcock
Kesällä 1953 Hitchcock solmi sopimuksen Paramountin kanssa yhdeksästä elokuvasta. Viiden elokuvan tekijänoikeudet siirtyisivät Hitchcockille ja neljän elokuvan oikeudet jäisivät Paramountille. Loppujen lopuksi Hitchcock teki Paramountille vain kuusi elokuvaa, ja Paramountille jäivät vain elokuvan "Varkaitten paratiisi" oikeudet. Mies joka tiesi liikaa (vuoden 1934 elokuva)
Elokuvan tarina on klassinen Hitchcockin jännityselokuvan perustarina, mikä selittänee sen, että Hitchcock teki siitä samannimisen uudelleenfilmatisoinnin vuonna 1956. Keskustelu siitä, kumpi sitten on parempi, jatkuu yhä edelleen. Kummallakin versiolla on omat ansionsa. Hitchcockin uran kannalta vuoden 1934 versio on joka tapauksessa merkittävämpi. Pirulliset (vuoden 1955 elokuva)
Hitchcockin "Psykoa" pidetään usein kauhuelokuvan mullistajana, mutta jo "Pirullisissa" oli monia samoja elementtejä. Se sijoittuu arkiseen ympäristöön, sen jännitys on psykologista, yliluonnollisuudesta on vain pieniä merkkejä, ja elokuvan juonenkäänteet onnistuvat muuttamaan katsojan näkemyksen tapahtuneesta. "Pirullisia" voidaan pitää "Psykon" edeltäjänä. Elokuvassa tapahtuva murhakin sijoittuu kylpyhuoneeseen. Farley Granger
Grangerin ensimmäinen elokuva oli vuonna 1943 valmistunut "Pohjantähti". Seuraava oli "Purppurasydän" (1944), vaikka osa elokuvan tekijöistä joutui sen viestin vuoksi myöhemmin poliittiseen epäsuosioon. Alfred Hitchcock löysi hänet kahteen merkittävään rooliin elokuviinsa "Köysi" ja "Muukalaisia junassa", jossa hän esitti murhaajaksi houkuteltavaa tenniksenpelaajaa. Näistä "Köysi" joutui paikoin sensorien käsiin, sillä näissä elokuvissa oli homoseksuaalisia jännitteitä. Grangerin uran merkittävintä vaihetta oli sen alkupuoli. Myöhempi ura jäi vaatimattomammaksi. Vuokralainen (vuoden 1926 elokuva)
"Vuokralaisen" keskeiset tekijät olivat samat kuin Hitchcockin kahdessa ensimmäisessäkin elokuvassa. Alma Reville oli apulaisohjaaja ja Baron Ventimiglia kuvasi sen. Alfred Hitchcock
"Psykon" taustalla oli Hitchcockin pyrkimys tuottaa halvalla laadukas kauhuelokuva. Elokuva-alaa tiiviisti seuranneena Hitchcock oli huomannut, miten esimerkiksi American International Pictures tuotti mitättömällä budjetilla pökkelömäisiä elokuvia, jotka kuitenkin tuottivat huomattavia voittoja. "Psykon" tuotanto eteni ripeästi, sillä sitä tehtiin kuin "Alfred Hitchcock esittää" -sarjan jaksoa: mustavalkoinen kuvaus, pieni budjetti, ei uusia lavasteita. "Psykon" ensi-ilta oli erittäin suuri yleisömenestys. Pelkästään Yhdysvalloissa se tuotti yli 15 miljoonaa dollaria, ja 800 000 dollarin budjetin elokuva olikin Hitchcockin tuottoisin. Kriitikkojen mielipiteet olivat ristiriitaisia, ja monet kriitikot olivat närkästyneitä jo siitä, että joutuivat katsomaan elokuvan "tavallisten" katsojien joukossa. "Psyko" mullisti kauhuelokuvan lajityypin perusteellisesti, sillä se esitteli tavallisen oloiselta vaikuttavan psykopaattisen murhaajan ja siirsi kauhuelokuvan tapahtumapaikat arkielämän ympyröihin. "Psykon" menestys laukaisikin lukemattomien samankaltaisten elokuvia tulvan. Vuokralainen (vuoden 1926 elokuva)
"Vuokralainen" oli ensimmäinen elokuva, jossa Hitchcock käytti väärän miehen teemaa. Kieltämättä se johtui "Vuokralaisessa" tuotannollisista syistä (romanttinen elokuvatähti ei voi olla murhaaja), mutta Hitchcock oli kuitenkin huomannut, kuinka näppärä tehokeino se oli myös monien muiden häntä kiinnostavien aiheiden kannalta. Alfred Hitchcock
Hitchcockin elokuvallisen kerrontatavan perusperiaatetta voi ehkä parhaiten kuvata Hitchcockin omalla määritelmällä šokista ("shock") ja jännityksestä ("suspense"). Šokki on Hitchcockin mukaan kohtaus, jossa miehet pelaavat korttia huoneessa, jossa tapahtuu yllättäen räjähdys – Hitchcockilla pitkäveteinen kohtaus, jonka lopussa on paljon melua. Jännitystä on sen sijaan sama kohtaus, jossa katsoja tietää, että pöydän alla on aikapommi. Hitchcock myönsi tosin, että tällaisessa jännitystilanteessa pommi ei saisi räjähtää. Hitchcock rikkoi kuitenkin omaa "sääntöään" useasti (esimerkiksi "Sabotaasi" ja "Psyko"). Parhaita esimerkkejä tästä lienee "Vertigo – punainen kyynel", jossa Hitchcock paljastaa elokuvan keskeisen yllätyksen jo puolivälissä elokuvaa. "Vertigon" tekovaiheessa Hitchcock joutui puolustelemaan tätä poikkeuksellista juonenkäännettä. Hitchcockin mukaan oli tärkeää, että katsoja tietää enemmän kuin sankari, sillä silloin katsoja ymmärtää kumpaakin osapuolta ja myös tajuaa, mitä kumpikin ajattelee ja miksi he toimivat niin kuin toimivat. Hitchcockille juuri tämä oli elokuvan todellista draamaa – ei šokeeraava yllätysloppu. Robert Cummings
Hän aloitti elokuvauransa 1930-luvulla, mutta hän joutui näyttelemään sivurooleissa lähes koko 1930-luvun. Isompia rooleja hän alkoi saada vasta 1940-luvun alussa. Hänen läpimurtoelokuvana pidetään usein elokuvaa "Itsepäinen kuin synti" (Three Smart Girls Grow Up, 1939). Hän näytteli lukuisissa komedioissa, kuten "Salainen Higgins" (The Devil and Miss Jones, 1941) Jean Arthurin kanssa ja "Saapasjalkamorsian" (The Bride Wore Boots, 1946) Barbara Stanwyckin kanssa. Hänet muistetaan kuitenkin parhaiten draamanäyttelijänä, etenkin rooleistaan kahdessa Alfred Hitchcockin ohjaamassa jännityselokuvassa "Viidennen kolonnan mies" (Saboteur, 1942) ja "Täydellinen rikos" (Dial M for Murder, 1954) sekä elokuvasta "Renkaita vedessä" (Kings Row, 1942). Elokuvauran lisäksi hän teki mittavan uran televisiossa, hänellä oli oma televisiosarja "The Bob Cummings Show" vuosina 1955–1959 ja "The New Bob Cummings Show" vuosina 1961–1962. Hän on saanut kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle, toisen elokuvaurasta ja toisen televisiosta. Alfred Hitchcock
"Lintujen" yleisömenestyksen jälkeen "Marnie – vaarallisella tiellä" (1964) sai nuivan vastaanoton niin kriitikoilta kuin katsojiltakin. Hitchcockille "Marnie" oli myös jäähyväiset monelle pitkäaikaiselle työtoverille. Kuvaaja Robert Burks, joka oli kuvannut kaikki Hitchcockin elokuvat vuodesta 1951 alkaen "Psykoa" lukuun ottamatta, kuoli tulipalossa pian elokuvan valmistumisen jälkeen. Myös leikkaaja George Tomasini kuoli pian elokuvan valmistumisen jälkeen. Säveltäjä Bernard Herrmannillekin se jäi viimeiseksi Hitchcock-elokuvaksi. Frederick Knott
Knottin menestynein näytelmä "Dial M for Murder" sai kantaesityksensä Lontoossa kesäkuussa 1952. Näytelmä esitettiin pian New Yorkissakin, ja kun Alfred Hitchcock päätti ohjata siitä elokuvasovituksen, Knott sai tehtäväkseen laatia myös elokuvakäsikirjoituksen. Kolmiulotteista tekniikkaa kokeillut "Täydellinen rikos" sai ensi-iltansa 1954. Kevytkenkäinen (vuoden 1928 elokuva)
Kevytkenkäinen ("Easy Virtue") on Alfred Hitchcockin ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1928. Se perustuu Noel Cowardin näytelmään. Se on 1920-luvun englantilaiselle elokuvalle tyypillinen näytelmäfilmatisointi – hyvin tuotettu ja jokseenkin suoraviivainen filmatisointi näytelmästä. Hitchcockin tekniset ja elokuvakerronnalliset ratkaisut nostivat sen kuitenkin keskinkertaista paremmaksi. Alfred Hitchcock
"Vuokralaisen" kuvausten jälkeen Alfred Hitchcock ja Alma Reville vihittiin 2. joulukuuta 1926. Heidän ainoa lapsensa Patricia Hitchcock syntyi 7. heinäkuuta 1928. Psyko (vuoden 1960 elokuva)
Psyko () on vuonna 1960 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhu- ja psykologinen jännityselokuva, jonka on ohjannut Alfred Hitchcock. Sen pääosissa esiintyvät Anthony Perkins, Janet Leigh, John Gavin, Vera Miles ja Martin Balsam. Sen on käsikirjoittanut Joseph Stefano Robert Blochin samannimisen romaanin pohjalta. Vertigo – punainen kyynel
Vertigo – Punainen kyynel ("Vertigo") on Alfred Hitchcockin ohjaama jännityselokuva vuodelta 1958. Sitä pidetään yleisesti Hitchcockin parhaana elokuvana, jonka maine on vain kasvanut sen uusintaensi-illan jälkeen 1983. Sitä pidetään myös yhtenä kaikkien aikojen parhaista elokuvista: "Sight & Sound" -lehden kaikkien aikojen kymmenen parhaan elokuvan listalle se kipusi ensimmäisen kerran 1982, ja vuoden 2002 listalla "Vertigo" oli jo toisella sijalla heti "Citizen Kanen" jälkeen. Vuoden 2012 äänestyksessä Vertigo oli ensimmäisellä sijalla. The Alfred Hitchcock Hour
The Alfred Hitchcock Hour oli vuosina 1962–1965 esitetty, Alfred Hitchcockin isännöimä televisio-ohjelma. Sitä esitettiin kolmen tuotantokauden ajan ja se jatkoi suositun "Alfred Hitchcock esittää" -ohjelman formaattia. Edeltäjästään "The Alfred Hitchcock Hour" poikkesi siten, että sen jaksot kestivät vajaan 30 minuutin sijaan noin tunnin verran, mistä se sai nimensäkin. "The Alfred Hitchcock Hour" saavutti edeltäjänsä tavoin suuren suosion ja arvostuksen. Hitchcock itse ohjasi ohjelman 93 jaksosta vain yhden. Alfred Hitchcock
Hitchcockin ura ennen vuotta 1934 oli ollut hyvin epätasainen. "Vuokralainen" ja "Puhtauden lunnaat" olivat olleet suuria yleisö- ja arvostelumenestyksiä, mutta niiden vastapainona oli ollut runsaasti epäonnistuneita elokuvia. "Waltzes of Vienna" -elokuvan kuvausten aikana Gaumont Britishin johtaja Michael Balcon – jonka Gainsborough Pictures oli nyt osa Gaumontia – tarjosi Hitchcockille mahdollisuuden ohjata haluamansa elokuva heti, kun Hitchcock vain löytäisi sopivaa materiaalia. Hitchcockilla oli jo sellainen tiedossa, ja hän osti BIP:ltä Sapperin "Bulldog Drummondin" elokuvaoikeudet ja ohjasi siitä vuonna 1934 elokuvan "Mies joka tiesi liikaa". Siitä alkanutta ja vuoteen 1939 kestänyttä ajanjaksoa Hitchcockin elämäkertoja John Russell Taylor nimittää Hitchcockin Englannin-kauden suuruuden ajaksi. Robert A. Harris ja Michael S. Lasky puolestaan puhuvat ”jännityksen mestarin synnystä”. Alfred Hitchcock
BIP:n jälkeen Hitchcock siirtyi Gaumont Britishille, joka oli BIP:n ohella Britannian johtava elokuvatuotantoyhtiö. Hitchcockin ura Gaumontilla ei kuitenkaan alkanut hyvin, sillä hän sai ohjattavakseen "Waltzes from Vienna" -musiikkielokuvan (1933), jota hän itse piti uransa pohjanoteerauksena. Robin Wood
Wood opiskeli Cambridgen yliopistossa kirjallisuutta ja valmistui opettajaksi. Hänen merkittäviä teoksiaan on 1965 ilmestynyt Hitchcock-tutkielma " Hitchcock's Films", joka oli ensimmäinen englanniksi julkaistu vakava tutkielma Hitchcockista. Sen jälkeen hän kirjoitti teoksia useista merkittävistä ohjaajista. Hän suhtautui elokuvaan hyvin syvällisesti, ja hänen näkemyksensä oli auteur-keskeinen. Hän itse piti itseään ennen kaikkea kriitikkona, kuten hän toteaa teoksessaan "Personal Views" (1976). Hänen pääteoksensa on "Sexual Politics and Narrative Film: Hollywood and Beyond" (1998). Sabotaasi (elokuva)
"Sabotaasi" on Hitchcockin yksityiskohtaisin elokuva Lontoon East Endistä, jossa Hitchcock vietti lapsuutensa ja nuoruutensa. Elokuvan vihanneskauppa muistuttaa Hitchcockin vanhempien taloa ja East Endin elokuvateatteri on kuin se, jossa Hitchcock näki ensimmäiset elokuvansa. Vilkkaat katumarkkinat, puodit sivukujilla ja vuokralaisista koskevat sivujuonet ovat kaikki sellaista, mitä Hitchcock oli nuorena nähnyt Lontoossa. Psycho (vuoden 1998 elokuva)
Psycho on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut elokuva, jonka on ohjannut Gus Van Sant. Se on uudelleenfilmatisointi Alfred Hitchcockin "Psykosta" vuodelta 1960; elokuvat perustuvat Robert Blochin samannimiseen romaaniin. Van Sant käytti elokuvassaan vain vähäisin muutoksin samaa Joseph Stefanon käsikirjoitusta kuin Hitchcock, ja Bernard Herrmannin Hitchcockille säveltämä musiikki äänitettiin elokuvaa varten uudestaan. Sen orkestroivat Danny Elfman ja Steve Bartek. The Pleasure Garden
Hitchcock oli aloittanut elokuvauransa 1921 välitekstien suunnittelijana. Seuraavana vuonna hän oli edennyt lavastajaksi ja vuodesta 1923 hän toimi apulaisohjaajana ja käsikirjoittajana Graham Cuttsin ohjaamissa elokuvissa. Hitchcockin ensimmäinen yritys ohjaajana oli "Number 13" (1922). Tuotantoyhtiön rahavaikeuksien takia se jäi kuitenkin keskeneräiseksi. Toinen ohjausmahdollisuus oli "Always Tell Your Wife" (1923), jonka Hitchcock ohjasi loppuun ohjaajan sairastuttua. Kolmas ohjaustyö oli "Die Prinzessin und der Geiger" -elokuvan ohjaaminen loppuun Alma Revillen kanssa sen jälkeen kun ohjaaja oli karannut virolaisen tanssijattaren kanssa.