Kuinka monta ihmistä kuoli Kiinan ja Japanin välisessä sodassa?
Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Kahdeksan vuotta kestäneen sodan uhrit olivat valtaosin siviilejä. Guomindangin joukot taistelivat 22 suuressa yhteenotossa, joihin osallistui yleensä yli 100 000 sotilasta kummallakin puolella, 1 171 pienemmässä yhteenotossa (50 000 sotilasta molemmilla puolilla) ja lisäksi 38 931 kahnauksessa. Kommunistit taistelivat pääosin sisseinä Pohjois-Kiinassa. Kiina menetti arviolta 3,22 miljoonaa sotilasta. Yli yhdeksän miljoonaa siviiliä kuoli taisteluissa, ja 8,4 miljoonaa muihin syihin. Japanilaiset rekisteröivät noin 1,1 miljoonaa kuollutta, haavoittunutta tai kadonnutta sotilasta – sotaa ei käyty Japanin maaperällä. Sota synnytti lisäksi noin 95 miljoonaa pakolaista. Kiinan menettäneen omaisuuden arvon (vuoden 1937 vaihtokurssin mukaan 383 miljardia 301,3 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria) on arvioitu olleen noin 50 kertaa suurempi kuin Japanin koko silloinen bruttokansantuote (7,7 miljardia Yhdysvaltain dollaria).
Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Kritisointi Chongqingin hallitusta kohtaan kiihtyi. Amerikkalaiset tarkkailijat, lehtimiehet ja Stillwellin esikunta valittivat kiinalaisten korruptiosta ja ahneudesta. Yhdysvaltojen toimittamat aseet ja raha katosivat Guomindangin hallintoon – Guomindangia syytettiin keinottelusta, mustan pörssin kaupasta ja maaseutuväestön epäinhimillisestä kohtelusta. Hallitus yritti välttää suuria yhteenottoja japanilaisten kanssa, jotta se voisi myöhemmin taistella kommunisteja vastaan. Stillwell kritisoi Guomindangia paitsi Yhdysvaltain mediassa myös suoraan presidentti Rooseveltille. Tšiang Kai-šek ei halunnut kasvattaa kiinalaisia joukkoja Kiinan kärsittyä jo kymmeniä miljoonia sotauhreja ja odotti Yhdysvaltain lopulta joka tapauksessa kukistavan Japanin valtavalla teollisuudellaan ja armeijallaan. Tämän vuoksi liittoutuneet menettivät luottamuksensa kiinalaisten kykyyn hyökätä japanilaisia vastaan ja keskittyivät taisteluihin Tyynellämerellä. Kiinan tasavallan historia
Kiinaa vuosisatojen ajan hallinnut mantšujen Qing-dynastia alkoi muuttua kiinalaisväestön silmissä epäsuosituksi hävityn Japania vastaan vuosina 1894-1895 käydyn sodan jälkeen. Sodan jälkeen solmittua Shimonosekin rauhaa pidettiin Kiinassa häpeällisenä. Kiina joutui maksamaan suuret sotakorvaukset ja luovuttamaan Japanille Taiwanin saaren ja tunnustamaan Korean itsenäisyyden. Ainoastaan länsimaiden väliintulo niin kutsutussa kolmoisinterventiossa esti myös Liaodongin niemimaan liittämisen Japaniin. Qing-dynastian heikkous aloitti uuden imperialistisen aallon Kiinan yli, kun Venäjä, Japani, Ranska, Saksa ja Britannia jakoivat Kiinan omiin etupiireihinsä. Song Qingling
Vuonna 1937 syttyi Kiinan–Japanin sota. Japanin joukkojen edetessä kohti Shanghaita Qingling pakeni Hongkongiin, jossa hän työskenteli lääketarvikkeiden lähettämisessä Kiinan kommunistien hallitsemille alueille. Vain hieman ennen Hongkongin kukistumista vuonna 1941 hän matkusti puolestaan lentokoneella Chongqingiin, jossa hän toimi Kuomintangin pakolaishallituksen jäsenenä. Chongqingissa hän sovitteli myös välejään siskojensa kanssa tehden esimerkiksi yhteistyötä esimerkiksi eri sotaan ja sosiaaliavustuksiin liittyneissä hankkeissa. Sodan jälkeen Qingling ajoi kommunistisen puolueen ja Kuomintangin koalitiohallituksen perustamista, mutta sodan jälkeen syttyi koalition sijaan sisällissota. Vuodesta 1948 Qingling toimi Kuomintangista irtautuneen Kuomintangin vallankumouskomitean kunniapuheenjohtajana. Qinglingin perhe pakeni maasta vuonna 1949, mutta hän itse jäi kommunistien vuonna 1949 perustamaan uuteen kansantasavaltaan. Japanin historia
Kiina piti Koreaa vasallivaltionaan ja oli huolestunut japanilaisten vaikutusvallasta alueella. Japanilaisten Taiwanille vuonna 1874 lähettämä retkikunta oli huonontanut suhteita Kiinaan. Sota maiden välille syttyi useiden 1880-luvulla Koreassa tapahtuneiden välikohtausten jälkeen lopulta vuonna 1894. Ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa japanilaiset olivat ylivoimaisia sekä maalla että merellä, ja seuraavana vuonna solmitussa Shimonosekin rauhansopimuksessa Kiina joutui luovuttamaan Japanille Taiwanin, Pescadoressaaret sekä Liaodongin niemimaan ja tekemään useita taloudellisia myönnytyksiä. Ranska, Saksa ja Venäjä eivät hyväksyneet Japanin imperialistisia pyrkimyksiä, eivätkä ne halunneet vaikutusvaltaansa Kiinassa uhattavan ja pakottivat Japanin luovuttamaan Liaodongin niemen takaisin Kiinalle niin sanotussa kolmoisinterventiossa. Japanin täytyi nyt suhtautua varovaisemmin länsivaltojen pyrkimyksiä kohtaan. Sodan myötä armeijan vaikutus maan hallinnossa kasvoi huomattavasti. Japani
Vuonna 1931 Japani miehitti Mantšurian ja erosi kaksi vuotta myöhemmin Kansainliitosta sen vaadittua Japanin vetäytymistä. Vuonna 1936 Japani solmi Antikomintern-sopimuksen Saksan ja myöhemmin Italian kanssa, ja liittyi akselivaltoihin vuonna 1941. Kesällä 1937 toisen Kiinan-Japanin sodan puhjettua Japanin joukot alkoivat edetä yhä syvemmälle Kiinaan. Indokiinan miehitys vuonna 1940 avasi tien etenemiselle kauemmas Kaakkois-Aasiaan. Yhdysvallat vastasi Japanin toimiin öljysaarrolla. 7. joulukuuta 1941 Japani hyökkäsi Yhdysvaltojen Pearl Harborin laivastotukikohtaan Havaijilla vetäen Yhdysvallat mukaan toiseen maailmansotaan. Lopulta vuonna 1945 Yhdysvallat pommitti Hiroshimaa ja Nagasakia ydinaseilla, ja Neuvostoliitto julisti sodan Japanille, joka antautui liittoutuneille ilman ehtoja 2. syyskuuta 1945. Sota maksoi Japanille miljoonia ihmishenkiä ja jätti maan infrastruktuurin sekä lähes kaikki suuret kaupungit tuhoutuneiksi. Liittoutuneet perustivat sotarikostuomioistuimen asettaakseen Japanin sodanaikaiset johtajat syytteeseen sotarikoksista, esimerkiksi Nanjingin verilöylystä. Pekingin–Tianjinin taistelu
Pekingin–Tianjinin taistelu (myös "Beipingin–Tianjinin taistelu") oli toisessa Kiinan-Japanin sodassa Kiinan tasavallan ja Keisarillisen Japanin armeijan joukkojen välinen taistelu Pekingin ja Tianjinin kaupungeista. Taistelu käytiin heinä-elokuussa 1937. Tianjin vallattiin 30. heinäkuuta ja Peking 8. elokuuta. Japanilaiset pitivät voitonparaatin Pekingissä 18. elokuuta. Kumpikin kaupunki oli japanilaisten miehittämä sodan loppuun saakka. Sueo Ōe
Kiinan–Japanin sodassa Ōe taisteli Japanin armeijassa. Hän kaatui jouluaattona vuonna 1941 hyökkäyksessä Manilaan. Nanjingin verilöyly
Yli 300 000 kiinalaista kuoli joukkoteloituksissa, mutta myös yksittäin kuuden viikon aikana. Joidenkin japanilaisten arvioiden mukaan 6 000 ihmistä sai surmansa. Japanin ulkoministeri Hirota Koki ilmoitti kuitenkin 17. tammikuuta 1938 Japanin Washingtonin lähetystöön, että "tutkimusten mukaan yli 300 000 kiinalaista tapettu". Myös valokuvat ja filmit paikan päältä todistavat joukkomurhan laajuudesta. Myös Saksan Nanjingin lähetystön Berliiniin lähettämät ja 1991 julkaistut asiakirjat todistavat tapahtumien keston ja joukkomurhan mittakaavan. Kaukoidän sotatuomioistuimen luku 200 000 perustuu niihin ruumiisiin, jotka on kerätty avustusjärjestöjen hautaamien, rekisteröityjen ruumiiden perusteella (195 240 haudattua uhria). Tähän lukuun ei siis sisälly hävinneitä, poltettuja, hukutettuja tai muiden kuin avustusjärjestöjen työntekijöiden hautaamia tai pienemmässä mittakaavassa tapettujen ruumiita. Kiinan–Japanin sota (1894–1895)
Kiinan osalta taisteluun osallistui vain Beiyang-laivasto muiden Kiinan laivastojen pysytellessä puolueettomina. Keltaisella merellä käydyssä meritaistelussa Japanin kevyet torpedoveneet ja hävittäjät voittivat Kiinan raskaista taistelulaivoista koostuneen taisteluosaston. Japanin taktiikka perustui enemmän liikuvuuteen kuin tulivoimaan. Lisäksi Japanin laivasto oli rakenteeltaan paljon uudenaikaisempi kuin Kiinan laivasto ts. alukset olivat uudempia. Nanchang
Vuonna 1939, toisen Kiinan-Japanin sodan aikaan, kaupungissa käytiin Kiinan vallankumousarmeijan ja Japanin keisarillisen armeijan välillä verinen Nanchangin taistelu. Kiinan–Japanin sota (1894–1895)
Myös sodan johto kiinalaisten puolelta oli sekaisin, kun taas Japanin armeija oli huomattavasti uudenaikaisempi ja paremmin johdettu. Japanin maavoimat olivat aseistetut nykyaikaisilla kivääreillä, kun taas Kiinan armeijalla oli taisteluissa mukana jopa perinteisillä bambukeihäillä aseistautuneita osastoja. Niinpä Japani voitti helposti vallaten Port Arthurin, Dalianin ja Weihaiwein. Japanin sotamenestyksen taustalla olivat ennen kaikkea seuraavat seikat: parempi aseistus, parempi sodanjohto ja paremmin koulutettu armeija kuin Kiinalla. Japani käytti armeijansa koulutukseen runsaasti ulkomaalaisia kouluttajia 1800-luvun lopulla. Maavoimia kouluttivat pääosin saksalaiset upseerit ja merivoimia brittitupseerit. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Neljän vuoden totaalisen sodan, kahden atomipommin ja lähes kaikkien tärkeimpien kaupunkien tuhoutumisen jälkeen (lukuun ottamatta Kiotoa, Kamakuraa ja Naraa) Japani allekirjoitti antautumisensa "USS Missourilla" Tokion satamassa 2. syyskuuta 1945. Talous oli täysin raunioina, ja teollisuustuotanto laskenut kolmannekseen vuoden 1930 luvuista. Sodassa Japani oli menettänyt kaikki edellisten viidenkymmenen vuoden aikana hankkimansa siirtomaat: Mantšukuo lakkautettiin, Taiwaniin kohdistuvista vaatimuksista luovuttiin, Korea tuli YK:n hallintaan, Neuvostoliitto miehitti Kuriilit ja Etelä-Sahalinin. Yhdysvallat otti Ryūkyū- ja Ogasawara-saaret haltuunsa. Kaukoidän sotarikostuomioistuin tuomitsi seitsemän Japanin sodanaikaista johtajaa kuolemaan, joukossa kenraali Hideki Tōjō, 21. marraskuuta 1948 teoistaan sodan aikana. Japani joutui tappiolle useista syistä, joista tärkein on todennäköisesti Yhdysvaltain sotilaallisen ja taloudellisen ylivoiman aliarviointi. Kansa hyväksyi miehityshallinnon ja sodan lopputuloksen nopeasti ja pystyikin toimimaan yhteistyössä amerikkalaisten kanssa maan jälleenrakentamiseksi. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Japanin armeijan kalusto oli kiinalaiseen verrattuna uudenaikainen ja tehokas, ja kiinalaiset kärsivät valtavia tappioita. Lisäksi Kiinan armeijalla ei ollut selkeää johtoa tai suunnitelmaa vastarinnasta. Heinäkuun lopussa Japani oli jo miehittänyt Pekingin ja Tianjinin lähes taisteluitta. Japanilaiset onnistuivat nousemaan maihin Hangzhoussa Shanghain lounaispuolella, ja joulukuussa 1937 sotilaiden ja siviilien pako kaupungista kävi sekasortoiseksi. Samalla Japanin armeijan maavoimien ja laivaston välille syntyi erimielisyyksiä: laivasto ei pitänyt maavoimien etenemisestä syvälle Kiinaan, mikä voisi merkitä maan juuttumista sotaan kahta valtavaa maata, Kiinaa ja Neuvostoliittoa vastaan, vaan olisi halunnut edetä lähinnä etelään. Loppuvuonna 1938 (Changkufeng) ja kesällä 1939 (Nomonhan) japanilaiset joutuivatkin selkkauksiin puna-armeijan kanssa Mantšuriassa maavoimien yli-innokkuuden ja ylimielisyyden vuoksi – pelkästään Nomonhanissa kuoli noin 50 000 japanilaista. Laivasto aloitti etenemisensä valtaamalla Hainanin saaren Etelä-Kiinassa, mikä enteili Japanin myöhempää Indokiinan valloitusta. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Sota aiheuttaa vielä nykyäänkin eripuraa ja kiistoja Kiinan ja Japanin välille – monet henkilöt erityisesti Kiinassa kantavat sodasta kaunaa. Pieni mutta äänekäs ryhmä japanilaisia nationalisteja kieltää suuren osan Japanin sotarikoksista. Japanin sodanaikaisia toimia kaunistellaan, ja erityisesti Nanjingin verilöyly, yksikkö 731 ja seksiorjuuteen pakotetut naiset ovat olleet monille äärioikeistolaisille vaikeita asioita myöntää todeksi. Japanin hallitusta on syytetty taantumuksellisuudesta sen salliessa joidenkin Japanin sotahistoriaa kaunistelevien tai aiheita välttelevien oppikirjojen käytön kouluissa. Kiinan kansantasavallan historia
Korean sota syttyi 1950 Pohjois-Korean hyökättyä Etelä-Koreaan. Kiina joutui osalliseksi Pohjois-Korean tukijaksi Yhdysvaltain joukkojen vastahyökkäyksen edettyä Kiinan rajaa kohti Jalu-joelle. Kiinasta lähti sotaan 1,2 miljoonaa muodollisesti vapaaehtoista sotilasta hyvin puutteellisella aseistuksella, sillä maa oli yhä toipumassa pitkistä sisällissodista ja Japanin vastaisesta sodasta. Sotatoimiin meni lopulta 38 % Kiinan budjetista. Sotatoimet päättyivät vasta kolmen vuoden kuluttua aseleposopimukseen 1953. Sodan aikana Yhdysvallat julisti Kiinan taloussaartoon, mitä Neuvostoliitto tosin lievitti. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
9. kesäkuuta 1938 Tšiang Kai-šek antoi Keltaisenjoen patojen murtua, jotta joen tulviminen estäisi japanilaisten etenemisen. Siviiliväestöä ei kuitenkaan ollut varoitettu, ja seurauksena oli 500 000–900 000 kuolonuhria, 4 000 tuhoutunutta kylää, 11 tuhoutunutta kaupunkia ja 12 miljoonaa koditonta. Jopa koko joen kulku muuttui, kunnes rantatörmät korjattiin vasta 15. toukokuuta 1947. Tulva ei juurikaan vaikuttanut japanilaisten etenemiseen, vaan joukot marssivat koko kesän ja alkusyksyn jokea ylös. Wuhan kaatui lopulta 25. lokakuuta Japanin suurten tappioiden jälkeen. Japanin kenraalikunta toivoi nyt Kiinan antautuvan, mutta Kiina aikoikin kestää paljon kauemmin kuin Japanin sodan alussa ennustamat kolme kuukautta. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Kiinan kielessä sota tunnetaan yleisimmin nimellä "Vastarintasota Japania vastaan" (perint.: 抗日戰爭, yksink.: 抗日战争, pinyin: Kàng Rì Zhànzhēng), mutta myös pidemmin nimellä "Kiinan kansan vastarintasota Japania vastaan" (perint.: 中國人民抗日戰爭, yksink.: 中国人民抗日战争), tai "Kahdeksan vuoden vastarintasota" (八年抗戰) tai yksinkertaisesti "Vastarintasota" (抗戰). Akagi (1888)
Alus osallistui ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan partioiden Korean, Dairenin ja Weihaiwein välistä aluetta. Se oli 17. syyskuuta 1894 Jalujoen taistelussa, jossa se suojeli osaston esikunta-aluksena toiminutta aseistettua rahtialusta "Saikyōmarua" (amiraali Kabeyama Sukenori). Taistelun aikana aluksen komentosillalle osui Kiinan keisarillisen laivaston risteilijä "Laiyuanin" ampuma kranaatti, joka surmasi aluksen päällikön. Aluksella sai taistelussa surmansa yksitoista ja haavoittui seitsemäntoista miehistönjäsentä. Japanin keisarikunta
Japani kävi voittoisan sodan Kiinaa vastaan vuosina 1894–1895 ja Venäjää vastaan vuosina 1904–1905. Myös toisessa Kiinan–Japanin sodassa (1937–1945) Japani saavutti useita merkittäviä voittoja ja valloitti suuren osan Itä- ja Kaakkois-Aasiasta, mutta joutui lopulta antautumaan Neuvostoliiton julistettua sille sodan ja Yhdysvaltojen pudotettua kaksi atomipommia Nagasakin ja Hiroshiman kaupunkeihin. Kiinan–Intian sota
Intian joukot olivat siellä alivoimaisia. Sotaa käytiin myös läntisellä rintamalla Kashmirin pohjoisosissa, josta kiinalaiset valtasivat pienen osan. Intia ei kyennyt millään rintamalla pysäyttämään Kiinan joukkojen voimakasta etenemistä. Kiinalla oli joukkoylivoima ja hyvä aseistus, ja he pärjäsivät paremmin korkeassa vuoristossa kuin intialaiset. Kiina tarjosi neuvotteluja jo 24. lokakuuta sodan pysäyttämiseksi, mihin Intia ei suostunut. Intian joukot taistelivat joillain alueilla sitkeästi ja tekivät joskus onnistuneita vastahyökkäyksiäkin. Itäisellä rintamalla ainakin osa Intian joukoista ajautui pakokauhuun 17. marraskuuta. Kiina pysäytti menestyneen hyökkäyksensä tulitaukoon 20. marraskuuta 1962. Neuvostoliitto asettui kriisissä Kiinan puolelle, vaikka Neuvostoliiton ja Kiinan välit olivatkin silloin huonot. Sodassa kuoli muutamia tuhansia enemmän intialaisia kuin kiinalaisia. Intialaiset järjestivät tappionsa takia armeijaansa uudelleen sodan loputtua. Hjalmar Front
Keväällä 1938 From alkoi kokea oman asemansa uhatuksi saatuaan kuulla useiden suomalaisten joutuneen Stalinin vainojen uhreiksi. Hän päätti lopulta paeta rajan yli Kiinaan. Front ylitti Kiinan rajan 26. toukokuuta 1938 ja antautui muutaman päivän kuluttua Kalganissa japanilaisille. Hän aikoi palata takaisin Suomeen, mutta toisen maailmansodan puhkeaminen teki tämän mahdottomaksi. Hän kävi kuitenkin pari kertaa sodan aikana Suomen suurlähetystössä Tokiossa. Front jäi Mantšuriaan, jossa hän oleskeli japanilaisen Kwantungin armeijan päämajassa. Front muun muassa avusti neuvonantajana japanilaisia näiden sotatoimissa Kuomintangin kiinalaisia joukkoja vastaan. Vuonna 1945 toisen maailmansodan päätyttyä Euroopassa Front laati japanilaisille arvion siitä, kuinka nopeasti venäläiset pystyivät siirtämään joukkojaan Kaukoitään aloittaakseen hyökkäyksen japanilaisia vastaan. Frontin arvio oli, että hyökkäys voisi alkaa elokuun alkupuolella 1945, mikä osuikin oikeaan. Nanjingin verilöyly
13. päivä japanilaiset teloittivat suuren joukon pakolaisia, jotka koettivat ylittää Jangtse-jokea ilman soveltuvia kulkuneuvoja. Japanilaisen sotilaan arvion mukaan joen rannalle ja joessa uivia ihmisiä tapettiin tuona päivänä yli 50 000. Itse kaupungissa oli japanilaisten saapuessa noin 100 000 ihmistä kaduilla, joukossa sotilaita. Japanilaiset alkoivat ampua väkijoukkoja. Seuraavana päivänä tappaminen jatkui tankkien ja tykistön kera. Kiinalaisia sotilaita oli vangittu, mutta osa oli vaihtanut siviiliasuun. Japanilaiset pidättivät kenet tahansa, jota epäilivät sotilaaksi. Kymmeniätuhansia näitä nuoria miehiä ja aiemmin kaupungin ympäristössä vangittuja sotilaita ammuttiin kerralla. Vangit teloitettiin sarjatuliaseilla ja vielä eloonjääneet puukotettiin yksittäin pistimillä. Vankeja myös poltettiin ja myrkytettiin kaasulla. Japanin sotarikokset
Japani ei ollut allekirjoittanut Geneven sopimuksia vuodelta 1864, mutta monet toisen maailmansodan tapahtumat olivat rikoksia muidenkin säännösten mukaan. Sodan päätyttyä Tokiossa toimi Tokion kansainvälinen sotarikostuomioistuin vuosina 1946–1948. Syytettyinä oli 20 000 entistä sotilas- ja siviilijohtajaa. B- ja C-luokan rikoksista eli tavallisista sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan syytettiin yli 5000 japanilaista. Heistä 900 teloitettiin, ja monet tuomittiin eri pituisiin vankeusrangaistuksiin. Teloitettujen joukossa olivat Filippiinien invaasiosta vastannut kenraali Masaharu Homma sekä Singaporen ja Malakan niemimaan hyökkäyksistä vastannut Tomoyuki Yamashita. Tokion pääoikeudenkäynnissä syytettiin 28 henkilöä A-luokan rikoksista eli rikoksista rauhaa vastaan. Heistä kaikki todettiin syyllisiksi lukuun ottamatta kahta jotka olivat kuolleet oikeudenkäynnin aikana ja yhtä, joka vapautettiin mielenvikaiseksi todettuna. Seitsemän, mukaan luettuna pääministeri Hideki Tōjō tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin. Tyynenmeren sota toisessa maailmansodassa
Toinen Kiinan–Japanin sota käytiin vuosina 1937–1945 Kiinan ja Japanin välillä toista maailmansotaa ennen ja sen aikana. Sota päättyi Japanin antautumiseen 1945. Japanin hyökkäys Kiinaan kuului keisarillisen Japanin armeijan suurempaan suunnitelmaan hallita Manner-Aasiaa muun muassa nukkehallituksien avulla – Japani oli provosoinut Kiinaa vuoden 1931 Mantšurian valtauksesta lähtien, jonka aloitti Mukdenin välikohtaus. Viimeinen pienemmistä yhteenotoista oli sodan lopullisesti käynnistänyt Marco Polon sillan välikohtaus vuonna 1937. Hongkongin taistelu
Brittien ja heidän liittolaistensa tappiot Hongkongin taistelussa olivat noin 2 000 kaatunutta ja 1 300 haavoittunutta. 9 000 brittiä, kanadalaista ja intialaista jäi japanilaisten sotavangeiksi. Monet kuolivat tauteihin ja nälkään vankeutensa aikana. Hyökkäävät japanilaiset kärsivät lukumääräisesti suuremmat tappiot. Sotilaiden lisäksi noin 4 000 hongkongilaista siviiliä oli saanut surmansa ja heidän valtaosansa oli kiinalaisia. Mukdenin taistelu
Oyaman ohjeiden mukaisesti kaupunkitaistelua Mukdenissa tuli välttää. Koko sodan ajan japanilaiset välttivät tarkkaan kiinalaisten siviiliuhreja ja halusivat pitää väestön puolellaan. Tämä politiikka poikkesi vahvasti edellisestä Kiinan–Japanin sodasta. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Jaltan konferenssissa helmikuussa 1945 suurvallat yrittivät saada Neuvostoliiton mukaan Kaukoidän sotaan, mikä oli myöhemmin tuhoisaa Kiinan suvereeniudelle. Kiinalaisten vastahyökkäys alkoi vasta vuonna 1945. Guomindang ja kommunistit voittivat alueita maaseudulta Japanin yhä miehittäessä kaupunkeja ja tärkeitä kauppareittejä itärannikolla. Kesällä 1945 sodan odotettiin kestävän vielä ainakin vuoden, mutta Yhdysvallat katkaisi sen äkkiä pudottamalla atomipommit Hiroshimaan ja Nagasakiin. Samalla Neuvostoliitto liittyi Jaltan konferenssissa annettujen lupausten mukaan sotaan 8. elokuuta ja marssitti yli miljoona sotilasta Mantšuriaan. Kommunistit käyttivät tilannetta hyväkseen ja lähtivät Mantšuriaan, jossa he saivat apua neuvostojoukoilta. Japani antautui 2. syyskuuta ja amerikkalainen kenraali Douglas MacArthur määräsi Japanin joukot Kiinassa antautumaan Tšiang Kai-šeklle, mikä muodollisesti tapahtui 9. syyskuuta 1945. Kiinan sisällissota
Pääosin sisällissota päättyi, kun Mao Zedongin johtamat kommunistit voittivat sodan ja aktiiviset taistelut loppuivat vuonna 1950. Virallisesti rauhaa ei ole koskaan solmittu. Sisällissodassa kuoli noin 12 miljoonaa ihmistä. Matsushima (1890)
Ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa alus oli laivaston päävoimia komentavan vara-amiraali Itoh Sukeyukin lippulaiva. Se osallistui Jalujoen taisteluun 17. syyskuuta 1894 ollen taistelulinjan ensimmäisenä aluksena perässään "Chiyodan", "Itsukushima" ja "Hashidate". Alus kykeni ampumaan pääaseellaan taistelun aikana vain neljästi tuhoten Kiinan keisarillisen laivaston lippulaiva "Dingyuanin" yhden tornin. Taistelun aikana "Matsushimaan" osui yksi 259 millimetrin räjähtämätön kranaatti, joka tuhosi aluksen torpedoputket ja surmasi neljä miehistönjäsentä. Lisäksi kaksi 305 millimetrin kranaattia osui alukseen tuhoten yhden 120 millimetrin tykin sekä surmaten 28 ja haavoittaen 68 miehistönjäsentä. Osuman aiheuttama tulipalo esti lisäksi kolmen muun tykin käytön. Vain erään aliupseerin pikainen toiminta esti tulen leviämisen ammusvarastoon. Alukseen osui lisäksi runsaasti pienempikaliiperisia ammuksia, jotka vaurioittivat kansirakenteita. Aluksen vauriot pakottivat sen irtautumaan taistelusta. Taistelun aikana aluksella sai surmansa kaikkiaan 57 ja haavoittui 54 (?) miehistönjäsentä, mikä oli reilu puolet japanilaisten taistelussa kärsimistä tappioista. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
5. marraskuuta 1937 Japanin hallitus esitti Kiinalle yhteenottojen sopimista, jos Kiina suostuisi Japanin pääministerin Hirota Kōkin vuonna 1934 muotoilemiin ehtoihin: 1) kaiken Japanin-vastaisen toiminnan estäminen, 2) Mantšukuon tunnustaminen ja Kiinan, Japanin ja Mantšukuon ystävälliset suhteet sekä 3) taistelu yhdessä kommunismia vastaan. Kuomintang kieltäytyi aluksi ja muutti asennettaan vasta 2. joulukuuta. Tässä vaiheessa Japani oli kuitenkin jo valloittanut Shanghain. Japani ei ollut enää valmis sopimaan samoin ehdoin, vaan asetti tiukempia vaatimuksia, kuten Pohjois-Kiinan ja Sisä-Mongolian demilitarisoinnin. Kiinan hallitus ei suostunut uusiin vaatimuksiin. Vielä pitkään 1930-luvulle Kiina uskoi Kansainliiton auttavan maata Japania vastaan, ja Kuomintang-hallitus oli sisällissodassa kommunistien kanssa. Tšiang Kai-šek kuuluisasti sanoikin: "japanilaiset ovat ihotauti, kommunistit taas sydäntauti". Vaikka kolme kuukautta kestäneet taistelut Shanghaissa päättyivätkin japanilaisten voittoon, ne osoittivat Kiinan kykenevän vastarintaan, mikä paransi Kiinan mahdollisuuksia myös muun maailman silmissä. Ussuri
Kiista Neuvostoliiton ja Kiinan kansantasavallan rajalinjasta kylmän sodan aikakaudella johti aseelliseen rajaselkkaukseen Ussurijoen keskijuoksulla Damanskin saarella maaliskuussa 1969. Yhteenotoissa kuoli noin 60 neuvostosotilasta ja tuntematon määrä kiinalaisia. Valtioiden välirikkoon liittyi tuolloin suuremman kansainvälisen konfliktin uhka. Kiista laukesi paikallisesti syyskuussa 1969, mutta rajasta sovittiin lopullisesti vasta Neuvostoliiton hajottua, vuonna 2004. Japanin sotarikokset
Japanin sotarikoksilla tarkoitetaan keisarillisen Japanin armeijan tekemiä rikoksia ajanjaksolla, joka ulottuu 1800-luvun loppupuolelta toisen maailmansodan päättymiseen. Japanilaisia sotilashenkilöitä on tuomittu siviilien ja sotavankien ihmisoikeuksien loukkaamisista etenkin vuosien 1937–1945 Kiinan-Japanin sodan aikana sekä toisen maailmansodan taisteluissa Aasiassa ja Tyynellämerellä vuosina 1941–1945. Aleksei Lobanov-Rostovski
Päähuomionsa Lobanov suuntasi kuitenkin Itä-Aasian suunnalle. Vuosina 1894–1895 käydyn Kiinan ja Japanin välisen sodan päätteeksi huhtikuussa 1895 solmitun Shimonosekin rauhan mukaan Kiina olisi luovuttanut Japanille Formosan, Peskadorit sekä Liaotungin niemimaan. Lobanov oli valmis hyväksymään tämän, mutta valtiovarainministeri Sergei Witte ja tsaari Nikolai II olivat toista mieltä. Niinpä Lobanov painosti Ranskan ja Saksan tuella huhtikuussa 1895 Japanin luopumaan vaateistaan Liaotungin niemimaahan. Lisäksi hän solmi 3. heinäkuuta 1896 Kiinan kanssa salaisen sopimuksen, jossa Venäjä lupautui suojelemaan Kiinaa hyökkäyksiltä ja vastineeksi Kiina salli Venäjän rakentaa Kiinan itäisen rautatien Vladivostokiin ja ottaa sitä ympäröivän Pohjois-Mantšurian alueen vaikutuspiiriinsä. Lobanov kuoli muutamaa kuukautta tämän jälkeen. Shanghain taistelu
Shanghain taistelu oli ensimmäinen merkittävä taistelu Kiinan ja Japanin välillä Kiinan–Japanin sodassa. Se oli myös yksi koko sodan suurimmista ja verisimmistä taisteluista. Kiinan tasavalta (1912–1949)
Japanin peräännyttyä alkoivat taistelut Kuomintangin ja kommunistien välillä toden teolla. Maailmansodan päättyessä Kuomintang oli voimiltaan ylivertainen, ja kommunisteilla oli vahva asema vain maan pohjoisosassa. Mahdollisesti he saivat aseistusta Neuvostoliitolta. He arvioivat sodan muodostuvan pitkäksi ja pyrkivät siksi välttämään sen syttymistä. Kommunistit aloittivat maauudistuksia hallisemillaan alueilla, ettei riitaa Kuomintangin kanssa suotta syntyisi. Osapuolten välit kuitenkin kärjistyivät, ja sota syttyi keväällä 1946 Mantšuriassa. Sodan aikana jatkuvasti kasvaneella kommunistien Kiinan kansanarmeijalla oli sodan päättyessä riveissään jopa 13 miljoonaa sotilasta, joten sen ei enää tarvinnut käydä vain pientä sissisotaa Kuomintangin joukkoja vastaan. Kuomintang puolestaan sai aseellista ja rahallista tukea Yhdysvalloista. Tästä huolimatta kommunistit levittivät valta-aluettaan ripeään tahtiin. Sota oli käytännössä ratkennut vuoden 1948 aikana, ja seuraavana vuonna kommunistit hyökkäsivät maan eteläosaan. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Britannia yritti estää Japanin osallistumisen ensimmäiseen maailmansotaan, mutta turhaan. Maailmanlaajuinen lama vuonna 1929 iski Japaniin raskaasti, ja ratkaisuna talouskriisiin monet poliitikot ja armeija näkivät panostuksen siirtomaihin. Laajentumishalu kohdistui erityisesti Mantšuriaan – Korea ja Taiwan oli jo integroitu Japanin imperiumiin. Mukdenin välikohtauksessa Japanin Guandong-armeija räjäytti Etelä-Mantšurian rautatien Mukdenissa ja syytti siitä Kiinaa, mikä loi tekosyyn hyökkäykselle. Kiina oli sisällissodassa eikä pystynyt estämään valtausta. Japani loi alueelle Mantšukuon nukkevaltion. Tässä vaiheessa Japanin armeija, joka oli keisarin suorassa määräysvallassa, oli jo irrottautunut parlamentin ja hallituksen hallinnasta ja eteni Kiinaan oma-aloitteisesti. Menestymällä sodassa armeija pystyi myöhemmin oikeuttamaan toimintaansa ja sai yhä tärkeämmän aseman Japanin politiikassa. Venäjän keisarikunta
Vuosisadan vaihteessa Venäjä sai tilaa laajentua Aasiassa Britannian ja Saksan kiihtyvän kilpailun ansiosta. 1895 Saksa kilpaili Ranskan kanssa Venäjän suosiosta, ja brittihallitus toivoi voivansa neuvotella sopimuksen etupiirijaosta Aasiassa. Näin Venäjä tuli väliin Japanin-Kiinan sodan 1895 päätteeksi. Neuvotteluissa Japani joutui perääntymään ja luovuttamaan Liaotungin niemimaan ja Port Arthurin Etelä-Mantšuriassa. Vuonna 1900 kiinalaiset vastasivat ulkovaltojen tunkeutumiseen Boksarikapinalla, jonka eurooppalaiset, Yhdysvaltain ja Japanin joukot kukistivat. 180 000 venäläistä sotilasta taisteli Mantšuriassa pitääkseen hallussaan sen vastavalmistuneen rautatien. Japani vaati Yhdysvaltojen ja Britannian tukemaa Venäjää vetäytymään Mantšuriasta, ja ministeri Witte ja muutamat diplomaatit olivat valmiit vaihtamaan alueen Koreaan, mutta hovimiehet, laivaston ja armeijan edustajat ja keisari hylkäsivät Japanin uhkailut, huolimatta sen liitosta Britannian kanssa. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Vuonna 1936 Japani ja Saksa solmivat Kominternia vastaan suunnatun symbolisen yhteistyösopimuksen. Japani jatkoi yhä kiinalaiseen siviiliväestöön kohdistuvia aggressioita, joihin kiinalaiset odottivat vastausta Tšiang Kai-šekilta. Hän oli kuitenkin keskittynyt taisteluun kommunisteja vastaan. Xi’anin välikohtauksessa joulukuussa 1936 Tšiang Kai-šekin alaiset komentajat Zhang Xueliang ja Yang Hucheng vangitsivat hänet kahdeksi viikoksi, ja aloittivat neuvottelut kommunistien kanssa. Osapuolet pääsivät sopimukseen yhteisen, japaninvastaisen rintaman muodostamisesta. Taiping-kapina
Taiping-kapina (1850–1864) oli yksi lukuisista Kiinan Qing-dynastiaa eli mantšudynastiaa vastaan puhjenneista kapinoista. Taiping-kapinan tekee merkittäväksi sen laajuus ja sitkeys: kapina kesti noin 14 vuotta, koski huomattavan suurta aluetta eteläistä ja keskistä Kiinaa, ja kapinan seurauksena kuoli yli 20–30 miljoonaa ihmistä. Taiping-kapina onkin yksi ihmiskunnan verisimmistä yhteenotoista ja samalla maailmanhistorian eniten kuolonuhreja vaatinut sisällissota. Kiinan–Japanin sota (1894–1895)
Korea (jossa vallitsi Joseon-dynastia) oli perinteisesti ollut Kiinan tribuuttivaltio. Vuonna 1875 Kiinan Qing-dynastia ei puuttunut asiaan kun Japani avasi Korean ulkomaalaisille. 1882 Koreassa tapahtuneen vallankaappauksen ja samassa yhteydessä tapahtuneen Japanin lähetystön polttamisen jälkeen sekä Kiina että Japani lähettivät laivastonsa Koreaan. Kiinalaisia sotilaita jätettiin Koreaan, komentajana Yuan Shikai. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Julkinen mielipide Yhdysvalloissa alkoi kääntyä Kuomintangin puolelle. 1930-luvun alussa yhdysvaltalaiset olivat olleet suosiollisia Japanille, mutta uutiset japanilaisten julmuuksista ja muun muassa hyökkäys USS Panaylle käänsivät mielipiteen japaninvastaiseksi. Kesään 1941 mennessä Yhdysvallat oli alkanut sponsoroida kiinalaisten ilmapuolustuksen parantamiseen asetettua vapaaehtoisryhmää ("Lentävät tiikerit"), joka ei kuitenkaan joutunut taisteluihin ennen USA:n joutumista sotaan Japanin kanssa. Lisäksi Yhdysvallat aloitti öljy- ja terästuotteita koskevan kauppasaarron, mikä teki Japanille mahdottomaksi jatkaa sotaa ilman uutta lähdettä öljylle Kaakkois-Aasiasta. Tämä vaikutti Japanin hyökkäykseen Pearl Harboriin 7. joulukuuta 1941. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Tammikuussa 1938 Japanin hallitus julisti Kiinan kanssa käytyjen neuvottelujen epäonnistuneen lopullisesti. Japanilaiset päättivät hyökätä Wuhaniin, mitä varten ne halusivat valloittaa pohjoisen tärkeimmät rautatieristeykset. Valloittaakseen rautatiekaupunki Xuzhoun japanilaiset hyökkäsivät ensin läheiseen varuskuntakaupunkiin Tai’erzhuangiin. Kiinalaiset joukot saivat japanilaiset kuitenkin ansaan ja ympäröivät ne – kiinalaisten mukaan seuranneissa taisteluissa kuoli noin 30 000 japanilaista sotilasta. Tämä oli ensimmäinen suurempi japanilainen tappio sodan aikana. Toisella yrittämällä kaupunki saatiin vallattua 19. toukokuuta, kuten myöhemmin myös Xuzhou, mutta myytti Japanin voittamattomuudesta oli rikottu. Hongkongin taistelu
Kiinan ja Japanin välille syttyi sota vuonna 1937 ja vuoden 1938 marraskuussa japanilaiset miehittivät Hongkongin liepeillä sijaitsevan Kantonin. Brittien hallitsemaan Hongkongiin tulvi kiinalaisia pakolaisia, jotka söivät alueen rajallisia resursseja kapuan kärsiessä samalla sodasta. Brittilehdistö alkoi spekuloida Japanin hyökkäyksellä Hongkongiin. Brittien johto piti Hongkongin puolustamista mahdottomana ja suunnitelmana oli, että joukot tekisivät sodan syttyessä vastarintaa vain, jotta Singaporen puolustamiseksi saataisi tuotua vahvistuksia. Hongkongiin oli sijoitettu brittiläisiä, kanadalaisia ja intialaisia sotilaita, joiden yhteisvahvuus oli vuonna 1941 noin 14 000 miestä. Hongkongin kiinalaiset eivät olleet kovinkaan kiinnostuneita Hongkongin puolustamisesta vallan keskittyessä siirtomaahallinnon pienelle vähemmistölle. Brittihallinto tiedosti epäluottamuksen ja vältteli esimerkiksi paikallisten aseistamista. Hongkongin vapaaehtoiset puolustusjoukot koostuivat lähes kokonaan eurooppalaisista. Japanin historia
Yhdysvaltojen saavuttamien voittojen jälkeen monet japanilaiset johtajat ymmärsivät, että sota tulisi päättymään Japanin tappioon. Armeijan fanaattisuus esti kuitenkin vakavasti otettavat rauhantavoittelut. Itsepäinen taistelu yhdysvaltalaisia vastaan jatkui ja japanilaiset olivat linnoittautuneet hyvin sekä taistelivat viimeiseen mieheen. Japanilaiset hävisivät Leytenlahden taistelu 20. lokakuuta 1944. Saipan vallattiin Japanilta heinäkuussa 1944 ja Filippiinit asteittain maaliskuuhun 1945 mennessä. 7. huhtikuuta 1945 Yhdysvallat upotti Japanin laivaston suurimman sotalaivan Yamaton. Helmikuussa 1945 yhdysvaltalaiset joukot saapuivat Japanin alueelle voitokkaassa Iwo Jiman taistelussa. Huhtikuussa 1945 Okinawalla kuoli raskaissa ja katkerissa taisteluissa yli 150 000 siviiliä. Maaliskuussa yhdysvaltalaiset olivat aloittaneet Japanin kotisaarten massiiviset pommitukset, joissa lähes kaikki japanilaiset kaupungit Kiotoa ja Naraa lukuun ottamatta tuhoutuivat maan tasalle. Toukokuuhun mennessä arviolta 13 miljoonaa japanilaista oli joutunut kodittomaksi ja maan talous oli ajautunut kaaokseen. Kun Kuniaki Koison hallitus kaatui Okinawan jouduttua yhdysvaltalaisten haltuun, valtaan nousi amiraali Kantarō Suzuki. Vaarallisen pitkä tie rauhaan alkoi. Kiinan–Japanin sota (1894–1895)
Kiina lähetti Li Hongzhangin Japanin Shimonosekiin neuvottelemaan rauhasta, mikä saavutettiinkin, mutta Kiinan kannalta katastrofalisella rauhansopimuksella: Japani sai Taiwanin ja joitakin muita alueita, Korea julistettiin itsenäiseksi, Weihaiwei jäi japanilaisille takuuksi sotakorvausten maksamisesta, Kiinan kaupunkeja avattiin ulkomaalaisille ja ulkomaalaiset saivat oikeuden perustaa tehtaita Kiinan sopimussatamiin. Kiinassa rauhansopimuksen solmiminen herättikin laajaa vastustusta. Tammikuun 28. päivän välikohtaus
27. tammikuuta mennessä Japanin armeija oli jo keskittänyt noin 30 laivaa, 40 lentokonetta ja lähes 7 000 sotilasta Shanghain rannikolle, oikeuttaen toimensa alueidensa suojelemisella mahdollisten väkivaltaisuuksien varalta. Japanilaiset antoivat myös uhkavaatimuksen Shanghain kaupungille, johon kaupunki suostui iltapäivällä 28. tammikuuta. Kuitenkin keskiyöllä kolme tuhatta japanilaista sotilasta aloitti hyökkäyksen useisiin kohteisiin, kuten rautatieasemille, ympäri kaupunkia. Kiinan 19. tiearmeija teki kovaa vastarintaa, ja japanilaiset vetäytyivät nopeasti. Koska Shanghai oli merkittävä kaupunki, josta ulkomaat kuten Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta olivat kiinnostuneita, ne yrittivät neuvotella Japanin kanssa tulitauosta heti taisteluiden alusta lähtien. Japani kuitenkin kieltäytyi ja siirsi alueelle enemmän joukkoja. Helmikuun puoliväliin mennessä japanilaiset eivät olleet vieläkään saaneet kaupunkia vallattua ja joukkojen määrää lisättiin 90 000:een. Heitä tukivat 80 sotalaivaa ja 300 lentokonetta. Venäjän–Japanin sota
Tsushiman meritaistelu käytiin 27.–28. toukokuuta 1905 Venäjän amiraali Zinovi Rožestvenskin johtaman Venäjän Itämeren-laivaston ja Japanin amiraali Tōgō Heihachirōn johtaman laivaston välillä. Taistelussa Japani tuhosi Venäjän Itämereltä lähettämät alukset. Venäjän 11:stä taistelulaivasta seitsemän upposi ja neljä jäi japanilaisille. Japanilaiset menettivät vain kolme torpedovenettä. Venäjän miestappiot olivat 4 830 miestä, Japanin 117. Lüshunkoun taistelu
Japanilaisjoukkojen tunkeutuessa kaupunkiin taloihin piiloutuneet kiinalaissotilaat avasivat tulen. Japanilaiset etsivät kiinalaisjoukkojen edustajia talo talolta tappaen vastarintaa tehneet. Kiinalaisjoukot kärsivät virallisten arvioiden mukaan 4000 miehen tappiot kaatuneina japanilaisten tappioiden ollessa 29 kaatunutta ja 233 haavoittunutta. Guangxu
Vuonna 1894 alkoi ensimmäinen Kiinan–Japanin sota. Vaikka Guangxu oli keisari, sodan aikana hovin jäsenet usein sivuuttivat hänen mieli­piteensä ja kuuntelivat sen sijaan leski­keisarinnaa. Lopulta päädyttiin laatimaan kaksi sarjaa Suuren neuvoston muistioita, toinen keisaria ja toinen Cixiä varten, ja näin jatkettiin syksyyn 1898 saakka. Shimonosekin rauhassa vuonna 1895 Kiina joutui luovutattamaan Japanille Liao­tungin, Taiwanin ja Peskadorit sekä maksamaan suuret sotakorvaukset, minkä lisäksi Kiinassa asuville japanailaisille oli myönnettävä suosituimman kansan kauppa­oikeudet. Tämän nöyryyttävän tappion vuoksi Guangxu ilmaisi haluvansa luopua valta­istuimesta. Vuoden 1897 lopulla Guangxu ja Qing-hallitus joutuivat kärsimään vielä lisää nöyryytyksiä, kun saksalaiset käyttivät kahden papin murhaa Shandongin maakunnassa teko­syynä Jiaozhoun lahden miehitykseen, minkä jälkeen muutkin vieraat vallat alkoivat vaatia myönnytyksiä. Kiinan–Japanin sota
Kiinan–Japanin sota voi viitata kahteen sotaan: Kiinan–Tiibetin sota
Tiibetin armeijalla oli 7 000–8 000 huonosti varustettua ja koulutettua miestä, joita johti Itä-Tiibetin kuvernööri Ngabo Ngawang Jigme. Tiibetin armeijalla oli 8 500 kivääriä, 50 tykkiä, 250 kranaatinheitintä ja 200 konekivääriä. Kiinalaiset onnistuivat taktiikassaan, ja he piirittivät tiibetiläiset Chandossa, jossa 19. lokakuuta käydyssä taistelussa he ottivat Ngabon vangiksi ja surmasivat 5 700 kaikkiaan 7 000 taisteluun osallistuneesta tiibetiläissotilaasta. Ngabo antautui kiinalaisjoukkoja johtaneelle kenraali Wang Chinille. Koko Itä-Tiibet vallattiin lokakuun kuluessa. 7. joulukuuta hän lähetti kaksi viestinviejää Lhasaan kertomaan 14. dalai-lamalle ja Kashagille (kabinetti) Chandon tilanteesta ja viemään heille 10-kohtaisen Kiinan rauhantarjouksen. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Kuten Euroopassa, konfliktiin liittyi erityisen julmia siviileihin kohdistuneita sotarikoksia. Nanjingin verilöylyssä japanilaiset tappoivat yli 300 000 ihmistä, kiinalaisia naisia pakotettiin työskentelemään bordelleissa, ja japanilaiset käyttivät siviilejä vastaan muun muassa sinappikaasua ja arseeniyhdisteitä. Siviilejä käytettiin biologisia ja kemiallisia aseita koskevissa tutkimuksissa, ja niitä testattiin siviileillä ja sotavangeilla. Lisäksi kiinalaiset kohtelivat huonosti omaa väestöään erityisesti sisällissodassa. Aikalaisarvion mukaan jopa 1,4 miljoonaa kiinalaista sotilasta olisi kuollut pahoinpitelyyn ja tauteihin ennen edes ehtimistään rintamalle. Kiinan sisällissota
Sisällissota taukosi vuosina 1937−1945 käydyn Kiinan ja Japanin välisen sodan ajaksi, koska kommunistit ja Kuomintang perustivat Toinen yhteisrintama -nimisen liiton torjuakseen Japanin hyökkäyksen. Japanin antautumisen jälkeen puolueet jatkoivat sisällissotaa vuonna 1946. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Kiinan kansantasavallan hallitusta on syytetty kommunististen joukkojen osuuden suurentelusta taistelussa Japania vastaan. Yksi tärkeimmistä kriitikoista on Guomindangin kenraali Hau Pei-tsun, joka kieltäytyi osallistumasta sodan päättymisen 60-vuotispäivään vuonna 2005, koska hänen mielestään Kiinan kansantasavalta jatkaa historian vääristelemistä. Kiinassa kansalaisia muistutetaan jatkuvasti "Vastarintasodan" sankarien urotöistä ja Japanin sotarikoksista. Vastauksena japanilaisten oppikirjojen aiheuttamaan kohuun kansantasavallan hallitusta on syytetty sodan käytöstä jo valmiiksi kasvavien Japanin-vastaisten tunteiden lietsomiseksi yrityksenä kääntää kansan huomio pois sisäpoliittisista ongelmista. Korean demokraattisen kansantasavallan armeija
25. kesäkuuta 1950 Korean kansanarmeija ylitti Koreoiden välisen rajavyöhykkeen ja käynnisti Korean sodan hyökkäämällä Korean tasavaltaan. Eteläkorealaiset joukot kukistettiin nopeasti, mutta Yhdistyneiden kansakuntien tukemat yhdysvaltalaiset joukot saapuivat Korean niemimaalle ja karkottivat pohjoiskorealaiset joukot pois Etelä-Koreasta. Kiinan kansantasavalta lähetti lisäjoukkoja Korean kansanarmeijan tueksi. Korean sota päättyi 27. heinäkuuta 1953 solmittuun aselepoon. Korean kansanarmeija koki varsinkin sodan alkuvaiheessa suuria menetyksiä, ja arvioiden mukaan noin 130 000–520 000 pohjoiskorealaista sotilasta kaatui sodan aikana. Marco Polon sillan välikohtaus
Marco Polon sillan välikohtaus oli Kiinan ja Japanin välisen sodan ensimmäinen taistelu, joka käytiin 7. heinäkuuta – 9. heinäkuuta 1937 Pekingin ulkopuolella. Nanjingin verilöyly
Nankingin verilöyly viittaa laajamittaisiin julmuuksiin, joihin japanilaiset syyllistyivät kiinalaisia siviilejä kohtaan Nankingin (nyk. Nanjing) jouduttua keisarillisen Japanin armeijan valtaan 13. joulukuuta 1937. Arvioiden mukaan verilöylyssä sai surmansa 100 000–300 000 kiinalaista. Keisarillisen Japanin laivasto
Japanin jatkaessa laivastonsa modernisointia ryhtyi Kiina yhdessä Saksan keisarikunnan tuella modernisoimaan omaansa. Kilpavarustelun seurauksena paineet Korean niemimaan haltuunotosta kasvoivat. Kiinan–Japanin sota julistettiin virallisesti 1. elokuuta 1894, vaikka joitain meritaisteluita oli käyty jo sitä ennen. Jingyuen (1886)
Ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan puhjettua alus kuului 17. syyskuuta 1894 amiraali Dingin taistelulinjaan Jalujoen taistelussa, missä aluksen päällikkö piti aluksensa poissa kiivaimmista taisteluista eikä kohdannut keisarillisen Japanin laivastoa. Alus kuitenkin joutui kahakoimaan japanilaisten nopean risteilijäosaston kanssa, jolloin siihen osui kolme kranaattia surmaten kaksi ja haavoittaen seitsemäätoista miehistönjäsentä sekä sytyttäen tulipalon aluksella. Taistelun päätyttyä alus pakeni muiden pelastuneiden alusten mukana Lûshunkouhun ja sataman jouduttua Lüshunkoun taistelun jälkeen uhatuksi siirtyi Weihaiweihin. Operaatio Ichi-Go
Operaatio Ichi-Go (, suoraan käännettynä ”operaatio Numero yksi”) oli joukko keisarillisen Japanin armeijan ja Kiinan tasavallan välillä helmi–joulukuussa 1944 käytyjä taisteluita. Kampanja koostui kolmesta erillisestä taistelusta Henanin, Hunanin ja Guangxin maakunnissa: Operaatio Kogo pyrki valtaamaan keskisen Henanin, operaatio Togo 1 Changhengin sekä operaatio Togo 3 Guilinin ja Liuzhoun. Operaatio Ichi-Gon kaksi ensisijaista tavoitetta olivat maareitin avaaminen Ranskan Indokiinaan ja Kaakkois-Kiinan lentotukikohtien valtaaminen, koska yhdysvaltalaiset pommikoneet käyttivät tukikohtia Japanin merikuljetusten ja japanilaisten kaupunkien pommituksiin. Jalujoen taistelu
Jalujoen taistelu oli osa Venäjän–Japanin sotaa ja sodan ensimmäinen merkittävä maataistelu. Taistelu käytiin 30. huhtikuuta – 1. toukokuuta 1904 Jalujoen länsipäässä Kiinan ja Korean rajalla, lähellä nykyistä Sinuijun kaupunkia. Taistelu päättyi Japanin voittoon ja osoitti sen armeijan pärjäävän sodassa eurooppalaista suurvaltaa vastaan. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Nykyään sota tunnetaan japaniksi yleensä nimellä "Japanin-Kiinan sota" (日中戦争 – Nitchū Sensō). Sodan aikana sitä kutsuttiin ensin "Pohjois-Kiinan välikohtaukseksi" (北支事變 – Hokushi Jihen), sitten nimillä "HEI", ""C"-operaatio", "Hyökkäys Kiinaan" tai "Kiinan välikohtaus" (日華事變 – Nikka Jihen, 日支事變 – Nisshi Jihen tai 支那事變 – Shina Jihen). Viimeisiä pidetään usein taantumuksellisina ja niitä käytetään oikeistolaisessa Yūshūkan-sotamuseossa kiistellyssä Yasukuni-temppelissä. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
8. joulukuuta 1937 japanilaiset joukot saapuivat Kuomintang-hallituksen pääkaupunkiin Nanjingiin, jonne pääkaupunki oli siirretty jo vuonna 1928. Normaalisti noin 250 000 asukkaan kaupungin väkiluku oli paisunut muun muassa pakolaisista jopa miljoonaan. 9. joulukuuta japanilaiset aloittivat suurimittaisen hyökkäyksen kaupunkiin ja pommittivat sitä yötä päivää. Kello 5 iltapäivällä 12. joulukuuta kaupungin kiinalaisten joukkojen komentaja käski aloittaa vetäytymisen. Syntyneessä kaaoksessa sotilaat hankkiutuivat eroon aseistaan ja univormuistaan, ja osittain myös hyökkäsivät siviilejä kohtaan saadakseen siviilivaatteita. Paniikki tarttui koko kaupunkiin ja asukkaat yrittivät paeta Jangtse-jokea pitkin, samalla kun omatkin joukot tulittivat heitä. Joella ei kuitenkaan ollut juurikaan kulkuvälineitä, joten evakuointi osoittautui lähes mahdottomaksi. Useat hukkuivat jokeen yrittäessään päästä täysille veneille. Operaatio Ichi-Go
Operaatiossa oli kaksi vaihetta. Ensimmäisessä vaiheessa japanilaiset valtasivat Pekingin ja Wuhanin välillä kulkevan Pinghan-rautatien. Jälkimmäisessä vaiheessa japanilaiset joukot eliminoivat Hunanin provinsiin sijoitetut yhdysvaltalaiset joukot ja valtasivat lähellä japanilaisten hallitsemaan Indokiinan rajaa sijainneen Liuzhoun kaupungin. Operaatioon osallistui 17 divisioonaa, 400 000 sotilasta, 12 000 ajoneuvoa ja 70 000 hevosta. Operaatio oli Toisen Kiinan–Japanin sodan suurin maaoperaatio. Kansan vapautusarmeija
Kiinan–Japanin sodan (1937–1945) aikana puna-armeija yhdistettiin nimellisesti Kiinan armeijaan. Tänä aikana puna-armeija käytti päämääräisesti sissitaktiikoita, mutta taisteli myös useissa tavallisissa taisteluissa japanilaisia ja Guomindangia vastaan. Puna-armeijan merkittävimmät muodostelmat olivat Uusi neljäs armeija ja Kahdeksannen tien armeija. Chongqingin pommitukset
Marraskuussa 1937 japanilaiset joukot olivat edenneet Kiinan tasavallan pääkaupungin Nanjingin lähelle ja lähes vallanneet toisen tärkeän kaupungin, Shanghain. Kiinan tasavallan johtaja Tšiang Kai-šek oli toivonut länsiliittoutuneiden osallistuvan puolustukseen sodan alusta lähtien, mutta Shanghain menettäminen nosti esiin kysymyksen pääkaupungin kohtalosta. Niinpä hallitus teki Chongqingista väliaikaisen pääkaupunkinsa sodan ajaksi. Koska kaupungista tuli poliittinen, taloudellinen, sotilaallinen ja kulttuurillinen keskus, se näyttäytyi japanilaisille tärkeänä sotilastoimien kohteena. Kaupungissa oli tuolloin noin 500 000 asukasta, mutta sekä sodan että uuden roolinsa vuoksi sinne muutti paljon uusia asukkaita lyhyessä ajassa. Vuonna 1942 kaupungissa asui jo 760 000–1 000 000 henkeä. Yoshino
Jo ennen ensimmäisen Kiinan ja Japanin sodan alkamista "Yoshino", "Naniwa" ja "Akitsushima" kohtasivat 25. heinäkuuta 1894 Korean rannikolla Kiinan laivaston osaston. Seuranneessa taistelussa upotettiin tykkivene "Kwang Yi" ja kuljetusalus "SS Kowshing" sekä vallattiin tykkivene "Tsao Kiang". Sodanjulistamisen jälkeen "Yoshino" osallistui amiraali Tsuboi Kozon lippulaivana Jalujoen taisteluun 17. syyskuuta 1894. Kozon "lentävän osaston" muut alukset olivat "Takachiho", "Naniwa" ja "Akitsushima". Taistelussa alus osallistui Kiinan laivaston risteilijöiden "Jingyuen" ja "Zhiyuan" upottamiseen sekä vaurioitti pahoin risteilijä "Laiyuania". Alus osallistui myöhemmin Taiwanin maihinnousun tukemiseen sekä Cihoun linnakkeen pommittamiseen. Japanin kiinalaiset
Toisen maailmansodan aikana Japanissa asui noin 20 000 kiinalaista. Sodan jälkeen vuonna 1948 määrä oli noussut 36 932:een. Heistä noin 40 prosenttia oli peräisin Taiwanista. Taiwanilaisten muutto maahan jatkui 1950-luvulta 1970-luvulle. Heitä tuli maahan opiskelijoina ja valmistuttuaan suuri osa jäi Japaniin töihin. Muutto Kiinasta sen sijaan vähentyi merkittävästi. Japani ei tunnustanut Kiinan kommunisteja vaan piti Taiwania hallinneita kansallismielisiä sen oikeina vallanpitäjinä. 1970-luvun alussa maassa asui noin 50 000 kiinalaista. Japanin historia
Täysi sota Kiinan ja Japanin välille syttyi 7. heinäkuuta 1937 Pekingin ulkopuolella Marco Polon sillan välikohtauksessa. Japanin armeija miehitti nopeasti Pekingin ja Tianjinin ja eteni vähitellen Jangtselle ja 13. joulukuuta mennessä Tšiang Kai-šekin Guomindang-hallituksen pääkaupunkiin Nanjingiin. Nanjingin verilöylyssä, yhdessä pahimmista japanilaisten joukkojen suorittamista sotarikoksista, japanilaiset surmasivat Tokion sotarikosoikeudenkäynneissä esitettyjen todisteiden mukaan 42 000 siviiliä sekä 100 000 sotavankia ja raiskasivat 20 000 naista. Sodassa pahimpiin julmuuksiin syyllistyi usein sotilaspoliisi kenpeitai, joka oli kenraali Hideki Tōjōn lempiväline. Japanilaiset ottivat nyt haltuunsa Kiinan tärkeimmät satamat, mutta eivät koskaan onnistuneet kunnolla valloittamaan sisämaata. Nanjingiin japanilaiset perustivat maaliskuussa 1940 Wāng Jīngwèin johtaman nukkehallituksen. Britit ja yhdysvaltalaiset eivät sympatioistaan huolimatta kyenneet estämään Japanin armeijan toimia Kiinassa. Nanjing
Japani miehitti Nanjingin Kiinan–Japanin sodan myötä joulukuussa 1937. Japanin armeijan joukot murhasivat ja raiskasivat paikallisia tapahtumien ketjussa, joka tuli tunnetuksi Nanjingin verilöylynä. Arviolta 100 000-300 000 kiinalaista oli saanut surmansa verilöylyn päättyessä kuusi viikkoa sen alkamisen jälkeen. Kiinan kommunistien voitettua Kiinan sisällissodan vuonna 1949 Nanjingista alkoi kehittyä teollisuuden keskus ja perinteisten tekstiilien- ja posliinintuotannon ohelle nousi teräs- ja konetehtaita. Kaupungista tuli myös tärkeä liikenteen solmukohta. Kiinan–Vietnamin sota
Kiina oli sotilaallisesti huomattavasti Vietnamia suurempi, mutta sen asevoimilla oli myös useita heikkouksia. Kiinan koko asevoimien koko oli 3,6 miljoonaa sotilasta ja sotaan Vietnamia vastaan keskitettiin aluksi 18 divisioonaa, eli noin 180 000 sotilasta. Myöhemmin sotilaiden määrä kohosi noin 600 000:een. Kiinan viimeisin suuri yhteenotto oli ollut Korean sota 1950-luvulla. Asevoimat painottuivat jalkaväkeen ja ne olivat huomattavan heikot muilla aloilla. Vietnamin koko asevoimien koko oli noin 615 000 sotilasta, jotka oli jaettu 25 divisioonaan. Suurin osa divisioonista oli kuitenkin Laosissa ja Kambodžassa. Vietnamia puolusti vain viisi divisioonaa ja niistä kolme oli sijoitettu Hanoin ympärille. Kiinan vastaisella rajalla oli noin 70 000 rajavartioston sotilasta, minkä lisäksi rajalla oli miinakenttiä ja muita esteitä. Vietnam saattoi myös kutsua palvelukseen kevyesti aseistettuja miliisijoukkoja. Molemmilla mailla oli ilmavoimat. Kiinalaisilla oli noin tuhat lentokonetta ja vietnamilaisilla 485. Kumpikaan osapuoli ei kuitenkaan käyttänyt ilmavoimiaan toisiaan vastaan. 1900-luku
Vaikka Kiinakin oli Qing-dynastian johdolla hallinnut jo useiden vuosisatojen ajan monia alueita, joiden väestö ei ollut han-kiinalaista – pääasiassa Tiibetiä, Mongoliaa, Itä-Turkestania ja 1900-luvun alkuun asti myös Koreaa, jonka se kuitenkin sitten menetti Japanille – se joutui 1800-luvun myötä yhä enemmän alistetuksi läntisille siirtomaavalloille. Keisarinna Ci Xin johdolla Kiina yritti vuonna 1900 pyristäytyä eroon ulkomaalaisista, mutta tämä niin sanottu boksarikapina päättyi kiinalaisten kannalta epäonnisesti. Raa'an kapinan aikana boksarit surmasivat mielivaltaisesti eurooppalaisia ja näiden kanssa yhteistoiminnassa olleita kiinalaisia, ennen kuin kansainväliset apujoukot löivät ylivertaisella aseistuksellaan kapinalliset. Tämä johti pääkaupunki Pekingin ryöstelyyn ja Kiinan entistä suurempaan nöyryyttämiseen vuonna 1901 solmitussa rauhansopimuksessa. Ci Xi kuoli luonnollisen kuoleman 1908, ja 1911 Qing-dynastia kaatui, minkä seurauksena Kiina julistettiin tasavallaksi ensimmäistä kertaa historiansa aikana. Mao Zedong
Maon valtakauden aikana pakkotyössä, nälänhädissä (esimerkkinä suuri Kiinan nälänhätä) ja ”puhdistuksissa” kuoli arviolta yhteensä noin 40–70 miljoonaa kiinalaista, mikä tekee Maosta suuremman murhaajan kuin esimerkiksi Adolf Hitler ja Josif Stalin. Tästä huolimatta Kiinan väkiluku myös kasvoi hänen valtakaudellaan 26 vuodessa noin 500 miljoonasta lähes miljardiin. Hänestä käytetään usein nimitystä ”puhemies Mao”. Kiinan–Japanin sota (1894–1895)
Korean hallituksessa kiinalaismieliset olivat enemmistönä. Kiinan sotiessa Ranskaa vastaan japanilaismieliset yrittivät vallankaappausta, mihin Yuan Shikai puuttui. Kiina ja Japani sopivat että molemmat pitävät joukkonsa poissa Koreasta, josta tulisi molempien maiden protektoraatti. Kuitenkin pian tämän jälkeen myös Venäjä ja Yhdistynyt kuningaskunta osoittivat mielenkiintoa Koreaa kohtaan, minkä seurauksena Japanikin kaipasi Kiinan läsnäoloa siellä ja Yuan Shikai lähetettiin takaisin. Wuhanin taistelu
Wuhanin taistelu oli suuri taistelu Kiinan ja Japanin välisessä sodassa. Taisteluun osallistui Kiinan puolella yli miljoona vallankumousarmeijan sotilasta Tšiang Kai-šekin johdossa sekä Neuvostoliiton ilmavoimien vapaaehtoisia lentäjiä. He puolustivat kaupunkia Yasuji Okamuran johtamien japanilaisten joukkoja vastaan. Taistelu käytiin Jangtse-joen pohjoisilla ja eteläisillä rannoilla, leviten laajoille alueille Anhuin, He'nanin, Jiangxin ja Hubein provinsseihin. Se kesti yhteensä neljä ja puoli kuukautta ja oli pisin, suurin ja yksi merkittävimmistä taisteluista koko sodassa. Burman sotaretki
Kiinan armeija aloitti hyökkäyksen huhtikuun lopulla, jolloin 40000 sotilasta ylitti Salween-joen 300 kilometriä leveällä alueella. Pian tämän jälkeen lähes 72000 kiinalaista sotilasta hyökkäsi Japanin 56. divisioonaa vastaan. Hyökkäyksen käynnistyttyä japanilaiset joutuivat taistelemaan Pohjois-Burmassa kahdella rintamalla. Rintama vakiintui toukokuussa Lunglingiin monsuunien alettua ja japanilaisten siirrettyä alueelle täydennyksiä. Kiinan–Vietnamin sota
Molempien osapuolten kärsimien tappioiden tarkka määrä on epäselvä. Kiinalaisten väittämän mukaan he kärsivät 20 000 miestä kaatuneina ja aiheuttivat vastaavasti vietnamilaisille 50 000:n miehen tappiot. Historioitsija King Chenin arvion mukaan Kiinan tappiot olivat 26 000 miestä kaatuneina ja 32 000 haavoittuneina vietnamilaisten tappioiden ollessa 30 000 kaatunutta ja 37 000 haavoittunutta. Sodan jälkeen Kiina luovutti 1 636 sotavankia Vietnamiin ja Vietnam 260 Kiinaan. Gotō Shinpei
Kiinan-Japanin sodan aikana Gotō työskenteli Hiroshiman kaupungin satamassa vastaten Japaniin palanneiden sotilaiden asettamisesta karanteeniin. Kenraali Kodama Gentarō pani merkille Gotōn. Sodan lopussa solmitussa Shimonosekin rauhansopimuksessa Kiina luovutti Taiwanin Japanille. Kodamasta tuli Taiwanin kenraalikuvernööri ja hän pyysi Gotōn siviiliasioiden johtajakseen. Japanin historia
Sodan jälkeen Japani sai vapaat kädet Korean valtaukseen. Korea liitettiin Japaniin virallisesti vuonna 1910, länsivaltojen hiljaisessa hyväksynnässä. Maahan sovellettiin siirtomaapolitiikkaa, jossa japanilaiset ottivat täydellisesti haltuunsa Korean taloudellisen ja poliittisen elämän. Useita tuhansia korealaisia kuoli miehitysjoukkojen käsiin jo ennen liitosta. Mantšuriassa Japani laajensi vaikutusvaltaansa erityisesti Etelä-Mantšurian rautatieyhtiön kautta, jota tukivat merkittäviin keskuksiin sijoitetut japanilaiset varuskunnat. Keisari Meijin kuollessa vuonna 1912 Japanista olikin tullut Aasian merkittävin suurvalta. Ensimmäiseen maailmansotaan Japani lähti laajentaakseen vaikutusvaltaansa Kiinassa. Se julisti sodan Saksalle elokuussa 1914 ja miehitti saksalaiset alueet Kiinassa ja pohjoisella Tyynellämerellä. Seuraavana vuonna se esitti Kiinalle niin kutsutut 21 vaatimusta, jotka olisivat käytännössä toteutuessaan tehneet Kiinasta Japanin vasallivaltion. Maailmansodan jälkeen Japanin Siperiaan jääneet, Venäjän sisällissodassa liittoutuneita tukeneet joukot herättivät lisähuolia Japanin laajentumisesta. Vuosina 1921–1922 pidetty Washingtonin konferenssi ja sen aikana solmitut sopimukset kuitenkin lievensivät jännitteitä Itä-Aasiassa tilapäisesti, ja Japani vetäytyi Siperiasta, Pohjois-Sahalinilta ja Kiinan Qīngdǎosta. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Vaikka kiinalaiset kommunistit taistelivatkin sodan aikana nimellisesti yhteistyössä Kiinan vallankumousarmeijan osana, kommunististen joukkojen määrää on vaikea määrittää. Useimmiten sissisotaa käyneiden joukkojen yhteismääräksi on arvioitu noin 1 300 000. Kommunisteihin kuuluivat "Kahdeksannen tien armeija" (八路軍 – pinyin: bālù-jūn) ja "Uusi neljäs armeija" (新四軍 – pinyin: Xīn 4 Jūn). Edellinen oli aktiivinen luoteessa ja toimi Yan'anista käsin komentajanaan Zhu De, jälkimmäinen taas Jangtse-joen eteläpuolella. Kiinan tasavalta (1912–1949)
Kommunistit halusivat yhdistää voimansa Kuomintangin kanssa Japanin pysäyttämiseksi, sillä hyökkäys oli selvästi odotettavissa. Kommunistit muuttivatkin politiikkaansa sovinnollisemmaksi Kuomintangia kohtaan esittäen välirauhaa. Kuitenkin yhteistyö saatiin aikaan vasta kun Tšiang Kai-šek joutui omien kenraaliensa sieppaamaksi joulukuussa 1936. Nämä pakottivat hänet allekirjoittamaan yhteisrintamasopimuksen. Samaan aikaan Japani kiristi tahtiaan edetessään Kiinaan. Niin sanottu Marco Polon sillan välikohtaus 7. heinäkuuta 1937 merkitsi täysimittaisen sodan syttymistä maiden välille. Kuomintang ei vieläkään ollut halukas sotimaan japanilaisia vastaan, vaan piti päätavoitteenaan kommunistien kaatamista. Se järjesti hyökkäyksiä myös kommunisteja vastaan, vaikka nimellisesti olikin mukana yhteisrintamassa. Joseon
Kiinan ja Japanin kilpailu Koreassa kiihtyi maassa vuonna 1894 syttyneen tonghak-kapinan myötä. Talonpoikien kurjuudesta alkanut kapinaliike vaati aluksi vain uskonnollisia uudistuksia, joihin lukeutui aiemmin kielletyn tonghak-liikkeen salliminen. Pian vaatimukset olivat kuitenkin myös poliittisia ja kapinalliset vaativat korruption ja talonpoikien riiston lopettamista. Kapinallisten menestyksen takia kuningas myöntyi joihinkin vaatimuksiin ja 10.kesäkuuta 1894 solmittiin rauha. Rauha oli kuitenkin tarkoitettu vain väliaikaiseksi ajan voittamiseksi ja pyydettyjä uudistuksia pidettiin liian rajuina. Kapinan kukistamiseksi pyydettiin joukkoja Kiinasta, joka lähettikin maahan sotilasosaston 8. kesäkuuta. Tilaisuutta päätti käyttää hyväkseen Japani, jonka joukot nousivat maihin 10. kesäkuuta. Tilanteesta yllättyneet Kiina ja Korea pyysivät molempien osapuolten joukkojen vetäytymistä ja kun Japani ei tähän suostunut, molemmat lisäsivät joukkojaan alueella. 23. heinäkuuta japanilaiset riisuivat korealaiset sotilaat aseista maan pääkaupungissa ja kuninkaan palatsi vallattiin. Min-sukusyrjäytettiin ja valtaan nostettiin edelleen Kiinassa kotiarestissa olleen Daewongunin hallitus. 25. heinäkuuta tuhottiin kiinalainen laivasto-osasto ja 1. elokuuta Japani antoi ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan aloittaneen sodanjulsituksen. Tsao Kiang
Ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan aloittaneessa Pungdon taistelussa 25. heinäkuuta 1894 ja jo ennen virallista sodanjulistusta keisarillisen Japanin laivaston risteilijä "Akitsushima" valtasi aluksen. Seonghwanin taistelu
Keisarillisen Japanin armeijan saatua käskyn luoda Koreaan uusi hallinto karkoittamalla Kiinan Beiyangin armeijan joukot alueelta tarvittaessa voimakeinoin. Japanin 1. armeijan 4000 miehen osasto kenraalimajuri Ōshima Yoshimasan johdolla marssi Seoulista etelään Asaniin. Seonghwanissa olevat noin 3880 miehen kenraali Nie Schichengin komentamat kiinalaisjoukot pyrkivät estämään japanilaisten joukkojen etenemisen. Kiinalaiset kaivautuivat ja laskivat osan riisipelloista tulvan alle. Joukoille lähetetyt täydennykset kuitenkin tuhoutuivat Pungdon taistelussa 25. heinäkuuta. Hongkongin historia
Japanilaiset valtasivat nopeasti Hongkongin mannermaan puoleiset alueet ja nousivat maihin Hongkongin saarelle 18. joulukuuta 1941. Hongkongin taistelu kääntyi japanilaisten eduksi muutamassa päivässä. Hongkong antautui japanilaisille joulupäivänä. Hongkongin taistelussa kaatui 2 000 brittiläistä tai brittien rinnalla taistellutta intialais- ja kanadalaissotilasta. Siviilejä kuoli ainakin 4 000, lähes kaikki heistä olivat Hongkongin kiinalaisia. Japanilaisten miehitys Hongkongissa kesti kolme vuotta ja kahdeksan kuukautta. Sinä aikana etenkin kiinalaisväestö joutui vainojen kohteeksi. Hongkongin väestöstä katosi lähes miljoona asukasta sotavuosina. Osa asukkaista menehtyi japanilaisten julmuuksissa, ja osa muutti manner-Kiinan puolelle. Mukdenin välikohtaus
Zhang Xueliang ei tyytynyt pelkästään aikaisempaan vallinneeseen tilanteeseen. Hän ei suostunut uusiin myönnytyksiin Japanille, pyrki pääsemään eroon aikaisemmin tehdyistä myönnytyksistä ja vahvisti armeijaansa 250 000:n mieheen. Taloudellisten ongelmien kanssa painivat poliitikot ja armeijan edustajat Japanin kotisaarilla valmistelivat puolestaan määräyksiä, jotka estäisivät Guandong-armeijan provokaatiot Kiinaa vastaan. Upseerit tiesivät ajan olevan vähissä ja päättivät ryhtyä vielä toiseen yritykseen. 18. syyskuuta 1931 Etelä-Mantšurian rautatien varrella lähellä suurta kiinalaista varuskuntaa Mukdenissa räjähti. Kiinalaiset sotilaat saapuivat paikalle tutkimaan tilannetta ja he joutuivat japanilaisten sotilaiden tulittamaksi. Japanilaiset jatkoivat hyökkäystään aina kiinalaiseen varuskuntaan saakka. Uutinen kiinalaisten väitetystä hyökkäyksestä levisi ja japanilaisten joukkojen komentaja Koreassa päätti lähettää joukkoja Etelä-Mantšuriaan. Guangdong-armeija valtasi Mukdenin ja alueen muut merkittävät kaupungit kohdaten vain ajoittaista vastarintaa. Tšiang Kai-šek oli kieltänyt joukkoja tekemästä vastarintaa ja seuraavien kolmen kuukauden sisällä Zhengin joukot oli siirretty Kiinan muurin eteläpuolelle. Japani ensimmäisessä maailmansodassa
Japani osallistui ensimmäiseen maailmansotaan keskusvaltojen vastaisessa liittoutumassa, mutta ajaakseen omia etujaan Aasiassa eikä puolustaakseen ympärysvaltoja. Se julisti sodan Saksalle elokuussa 1914 ja vaati itselleen Saksan Kiinasta vuokraamia alueita. Qingdao oli tärkeä Saksan laivastotukikohta Kaukoidässä. Kaksikymmentätuhatta japanilaista sotilasta rantautui Longkouhun ja hyökkäsi sieltä Qingdaoon. Japani hankki haltuunsa alueen rautatiet ja hallitsi pian entisiä saksalaisalueita täysin. Kiinan–Japanin sota (1894–1895)
Kiinan–Japanin sota (1894–1895) tai Kiinan ja Japanin ensimmäinen sota (, ), käytiin Japaniin ja Kiinan väillä vuosina 1894–1895 pääosin Korean hallinnasta. Sundasalmen taistelu
Sundasalmen taistelu oli toisessa maailmansodassa keisarillisen Japanin laivaston ja liittoutuneiden laivasto-osaston välinen meritaistelu Sundasalmessa, Alankomaiden Itä-Intiassa. Japanilaiset olivat kukistaneet edellisenä päivänä liittoutuneet Jaavanmeren taistelussa. Taistelu alkoi 28. helmikuuta 1942 ja päättyi japanilaisten voittoon seuraavana päivänä. Taistelussa japanilaiset upottivat Yhdysvaltain laivaston raskaan risteilijän "USS Houstonin", Australian kuninkaallisen laivaston kevyen risteilijän "HMAS Perthin" ja Alankomaiden kuninkaallisen laivaston hävittäjän "Hr. Ms. Evertsenin". Japanilaiset menettivät omassa tulituksessaan yhden miinanraivaajan ja yhden joukkojenkuljetusaluksen. Lisäksi kolme joukkojenkuljetusalusta vaurioitui pahoin. Taistelussa menehtyi 1071 liittoutuneiden sotilasta ja 10 japanilaissotilasta. Lisäksi 675 liittoutuneiden sotilasta joutui sotavangiksi. Taistelun seurauksena japanilaiset toteuttivat onnistuneen maihinnousun Jaavalle. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Japanin hyökkäys Pearl Harboriin aloitti Tyynenmeren sodan ja liitti Kiinan-Japanin sodan osaksi sitä ja laajemmin osaksi toista maailmansotaa. Vasta tämän jälkeen eli runsaat neljä vuotta taisteltuaan Kiina julisti virallisesti sodan Japanille, sillä Kiinan auttaminen olisi aikaisemmin haitannut muiden maiden puolueettomuutta. Tšiang Kai-šek vastaanotti runsaasti varusteita liittolaiseksi tulleelta Yhdysvalloilta. Tšiang Kai-šekista tehtiin liittoutuneiden komentaja vuonna 1942 ja amerikkalainen kenraali Joseph Stilwell palveli pitkään Tšiang Kai-šekin apuna. Suhteet Stillwellin ja Tšiang Kai-šekin välillä kuitenkin katkesivat kiinalaishallituksen korruption ja tehottomuuden takia. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Kolme vuotta kestänyt hiljainen vaihe kiinalaisten ja japanilaisten välillä päätyi keväällä 1944, kun japanilaiset ryhtyivät hyökkäykseen Etelä- ja Keski-Kiinassa. Samalla Stillwellin johtamat joukot taistelivat japanilaisia vastaan Burmassa kiinalaisten avulla. Amerikkalaisten Jiangxin maakunnasta käsin tehdyt pommi-iskut ylsivät jo Taiwaniin asti. Japanilaiset yrittivät katkaista Guomindangin hallussa olevat Keski-Kiinan rautatiet: Tšiang Kai-šek kuuli suunnitelmasta Ranskan tiedustelupalvelulta, mutta luuli tietoa huhuksi eikä aloittanut toimenpiteitä. Seurauksena olivat kiinalaisten suurimmat tappiot vuoden 1938 jälkeen. Japanilaisten saavutettua suuria voittoja Keski- ja Etelä-Kiinassa kiinalaiset saivat vihdoin pysäytettyä hyökkäyksen Guizhoun maakunnassa aiemmin kommunisteja vastaan taistelemassa olleiden joukkojen avulla. Guomindang menetti taisteluissa 500 000 sotilasta ja yhteyden Pohjois-Kiinaan. Qing-dynastia
Oopiumisotien jälkeisestä rauhan ajasta huolimatta Qing-valtakunnan sisäiset ja ulkoiset uhat eivät poistuneet. Maan länsiosissa kärsittiin nälänhätää, joka vaati noin 20 miljoonan ihmisen hengen. Venäjän keisarikunta uhkasi maata pohjoisessa. Etelässä Kiinaa uhkasivat ranskalaiset Vietnamin siirtomaastaan käsin ja maiden välillä käytiin sota vuosina 1884-1885. Suurimmaksi ulkoiseksi uhaksi oli kuitenkin muodostunut nopeasti modernisoitunut Japani. Japani valloitti Taiwanin saaren vuonna 1874 ja Riukiusaaret vuonna 1879. Tämän jälkeen Japani suuntasi laajenemispyrkimyksensä Koreaan. Korea oli kiinalaisille tärkeä, kiinalaisten ylivallan tunnustanut puskurivaltio Japanin ja Kiinan välissä. Kiinan valta-asema Koreassa oli ristiriidassa Japanin imperialistisissa pyrkimyksissä ja vuonna 1894 Japani käytti hyväkseen Koreaa hallinneen Joseon-dynastian sisäisiä levottomuuksia. Kiinan ja Japanin välille puhkesi sota, kun japanilaiset hyökkäsivät Koreassa Joseon-dynastian tueksi lähetettyjen kiinalaisjoukkojen kimppuun. Konflikti laajeni nopeasti ja siitä tuli kiinalaisille katastrofi, sillä Japani tuhosi nopeasti kiinalaisten laivaston ja eteni sisämaahan valloittaen osia Mantšuriasta. Kiina oli pakotettu solmimaan Shimonosekin rauhansopimuksen, missä vain Ranskan Saksan ja Venäjän väliintulo niin kutsutussa kolmoisinterventiossa esti japanilaisvallan laajenemisen Liaodongin niemimaalle asti. Japanille hävityn sodan jälkiseuraamuksina länsivallat perustivat Kiinaan uusia tukikohtia havaitessaan Qing-dynastian heikkouden. Jiulianchengin taistelu
Jiulianchengin taistelu () oli ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan maataistelu. Se käytiin 24. lokakuuta 1894 Korean ja Mantsuriassa rajalla keisarillisen Japanin ja Kiinan keisarikunnan joukkojen välillä japanilaisten ylittäessä Jalujokea. Japanin historia
Koska Neuvostoliitto ei allekirjoittanut San Franciscon rauhansopimusta, maiden välille jäi kiista neljästä Kuriilista Hokkaidōn pohjoispuolella. Diplomaattisuhteet Neuvostoliittoon solmittiin kuitenkin vuonna 1956. Tällöin Japani hyväksyttiin Yhdistyneiden kansakuntien jäseneksi, kun Neuvostoliitto ei enää estänyt maan liittymistä järjestöön. San Franciscon rauhansopimus jätti auki myös sotakorvaukset Japanin miehittämille alueille, joiden kanssa korvauksista oli tarkoitus sopia tapauskohtaisesti. Sopimukset tehtiin Burman kanssa vuonna 1954, Filippiinien kanssa vuonna 1956 ja Indonesian kanssa vuonna 1958. Yhdysvaltojen vaikutuksesta Japani solmi suhteet Kiinan tasavaltaan, jonka kanssa kehittyi vilkas kauppa. Manner-Kiinan kanssa kauppa kehittyi hitaasti, sillä diplomaattisuhteita maiden välillä ei ollut. Vähitellen Japanista tuli kuitenkin Kiinan kansantasavallan merkittävin kauppakumppani. Kun presidentti Nixon teki yllätysvierailun Kiinaan, Japani joutui harkitsemaan suhtautumistaan uudelleen. Vuonna 1972 Japani solmi Kiinan kansantasavallan kanssa sopimuksen suhteiden normalisoinnista ja katkaisi viralliset siteensä Kiinan tasavaltaan. Rauhansopimus kommunistisen Kiinan kanssa solmittiin vuonna 1978. Kylmän sodan päättyminen salli Japanin omaksua itsenäisemmät suhteet Kiinaan, ja 1990-luvun alkuun mennessä Kiina oli jo kohonnut maan toiseksi suurimmaksi kauppakumppaniksi Yhdysvaltojen jälkeen. Maiden suhteita ovat rasittaneet 2000-luvulle saakka Japanin Kiinassa tekemät sotarikokset. Yangwei
Ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan puhjettua alus kuului amiraali Dingin taistelulinjaan Jalujoen taistelussa 17. syyskuuta 1894, vaikka sen vikoja ei oltu korjattu. Alusta vastaan hyökkäsi keisarillisen Japanin laivaston risteilijät "Yoshino", "Takachiho", "Akitsushima" ja "Naniwa", joiden ampumat 4,7 tuuman kranaatit tekivät aluksella suurta tuhoa. Aluksella syttyi tulipalo vernissalla käsiteltyjen puuosien sytyttyä hallitsemattomaan tuleen. Alus menetti ohjattavuuden ja se törmäsi "Jiyuaniin". Lopulta pahoin vaurioitunut alus upposi matalaan veteen. Kiinan historia
Tšiang Kai-šek sovitti Japania kohtaan sovittelevaa politiikkaa, siitä huolimatta että hän oli hyvin tietoinen Japanin muodostamasta uhasta. Tästä päätöksestä häntä kritisoitiin laajalti. Kommunistit taas olivat hyödyntäneet tilanteen omassa propagandassaan ja julistaneet sodan Japanille jo vuonna 1931. Vuoden 1936 lopulla sattunut Xi’anin välikohtaus muodostui kuitenkin käännekohdaksi Tšiang Kai-šekin noudattamassa politiikassa Japanin suhteen. Tšiangin matkustettua Xi'aniin änen omat kenraalinsa ottivat hänet vangiksi. Tämä huolestutti myös Neuvostoliittoa, joka pelkäsi että jos Tšiang surmattaisiin, tämä saattaisi estää Kuomintangin ja Kiinan kommunistisen puolueen yhteisrintaman Japania vastaan. Tämä oli myös Neuvostoliiton etu, joka tarvitsi Kiinasta liittolaisen Japania vastaan. Kommunistit lähettivat Zhou Enlain johtaman valtuuston neuvottelemaan Tšiang Kai-šekin ja tämän vanginneen kenraali Zhang Xueliangin kanssa. Lopputuloksena Tšiang taivuteltiin suostumaan yhteisrintaman muodostamiseen kommunistien kanssa Japania vastaan. Yingkoun taistelu
Yingkoun valtaaminen todellisuudessa ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan päätöstä Aasian mantereella, vaikka keisarillisen Japanin armeija pyysi keisarilliselta yleisesikunnalta lupaa jatkaa edelleen Pekingiin tai Mukdeniin. Japanilaiset tekivät 24. maaliskuuta muutamalla tuhannella miehellä maihinnousun Shanghain pohjoispuolella oleviin Qig-dynastian linnakkeisiin Haichowissa. Linnakkeiden valtaus veisi japanilaiset vain viidenkymmenen mailin päähän strategisesti tärkeästä suuresta kanavasta, joka yhdisti Pekingin ja Nanjingin. Tämä aiheutti lisäpainetta Qing-dynastialle päättää neuvottelut sodan päättämiseksi samoin kuin Taiwanin lähistöllä olevien Pescadoressaarten valtaaminen maaliskuun lopulla. Shimonosekin sopimuksen aikaansaamiseksi 20 maaliskuuta aloitettu neuvottelut saatiin päätökseen 17. huhtikuuta, jolloiin Qing-dynastin joukot antautuivat päättäen sotatoimet. Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Guomindangilla oli noin 4 300 000 sotilasta 370 standardissa divisioonassa (正式師), 46 uudessa divisioonassa (新編師), 12 ratsudivisioonassa (騎兵師), 8 uudessa ratsudivisioonassa (新編騎兵師), 66 väliaikaisessa divisioonassa (暫編師) ja 13 reservidivisioonassa (預備師): armeijassa oli yhteensä 515 divisioonaa. Monet divisioonat muodostettiin kuitenkin kahdesta tai useammasta divisioonasta, eivätkä olleet aktiivisia samaan aikaan. Lisäksi uusia divisioonia luotiin korvaamaan sodassa menetetyt. Keskikokoisessa divisioonassa oli 5 000-6 000 sotilasta, armeijakunnassa taas 8 000–9 000 sotilasta, mikä vastasi yhtä japanilaista divisioonaa. Saksalaisten kouluttamissa divisioonissa oli samanlainen määrä joukkoja kuin japanilaisessa tai länsimaisessa divisioonassa, noin 10 000. Tšiang Kai-šekn armeija oli sekoitus uutta ja auttamatta vanhentunutta teknologiaa, ja monesti armeija oli riippuvainen omissa maakunnissaan pysyttelevistä sotaherroista. Kiinan tasavallan historia
Kiinan sotamenestys Japania vastaan kääntyi kun Yhdysvallat ja Iso-Britannia ryhtyivät tukemaan kiinalaisia. Japanin hyökkäys Pearl Harboriin joudutti Yhdysvaltojen osallistumista sotaan. Japani ei kyennyt vastaamaan liittoutuneiden valtavien sotilaallistan voimavarojen edessä ja antautui elokuussa vuonna 1945. Kiinan–Ranskan sota
Vuonna 1881 Henri Rivière lähetettiin osaston kanssa Hanoihin selvittämään Vietnamin vaateet ranskalaisia kauppiaita vastaan. Rivière rynnäköi 25. huhtikuuta 1882 Hanoin linnakkeeseen.
Ranskan ja Kiinan väliset neuvottelut katkesivat elokuun puolivälissä 1884, ja Amédée Courbet sai 22. elokuuta määräyksen hyökätä Fuzhoussa olevaa Kiinan laivastoa vastaan. Seuraavana päivänä käydyssä taistelussa Ranska sai hyvityksen Bac Len ylläköstä. Kahdessa tunnissa Courbetin johtama Kaukoidän laivue tuhosi Kiinan Fujianin laivaston sekä vaurioitti Foochowin laivastontelakkaa. Yhdeksän Kiinan laivaston alusta upposi mukaan lukien laivaston lippulaiva, korvetti "Yangwu". Kiinalaisten tappioiksi on arvioitu noin 3 000 miestä ranskalaisten tappioiden jäätyä vähäisiksi. Vetäytyessään avomerelle Courbet tuhosi vielä joitakin rannikkopattereita.