Onko Codex Eyckensis Belgian vanhin kirja?
Codex Eyckensis
Codex Eyckensis on 700-luvun evankeliumikirja, joka koostuu kahdesta käsikirjoituksesta, jotka olivat yhdistetty oletettavasti 1100-luvulta vuoteen 1988 asti. Codex Eyckensis on Belgian vanhin kirja. Kirjaa on pidetty ja säilytetty 700-luvulta asti paikassa, joka on nykyisen Maaseikin kunnan alueella. Kirja on oletettavasti kirjoitettu Echternachin luostarin kirjoitushuoneessa.
Merkittävien filosofien elämät ja opit
Teoksesta on säilynyt lukuisia käsikirjoituksia, vaikkakaan yksikään niistä ei ole erityisen varhainen ja niillä kaikilla on yhteinen alkuperä, minkä osoittaa VII kirjan loppuosan puuttuminen kaikista käsikirjoituksista. Hyödyllisimmät käsikirjoitukset tunnetaan lyhenteillä B, P ja F. Käsikirjoitus B ("Codex Borbonicus") on peräisin 1100-luvulta, ja sitä säilytetään Napolin kansalliskirjastossa. Käsikirjoitukset P ("Codex Parisinus") ja F ("Codex Florentinus") ovat todennäköisesti jonkin verran nuorempia. Codex Laudianus
Teksti on kirjoitettu latinaksi ja kreikaksi hyvin kapeisiin, usein vain yhden sanan leveisiin palstoihin. Vasemmalle puolelle kirjoitettu latina on Vulgataa vanhempi latinankielinen käännös. Käsikirjoituksen teksti on sekoitus kahdesta tunnetusta Apostolien teon tekstiversiosta eli pidemmästä läntisestä tekstistä ja lyhyemmästä Alaxandrialaisesta tekstistä. Codex Laudianus on vanhin tunnettu Raamatun käsikirjoitus, joka sisältää jakeen Apt 8:37, eli Etiopialaisen hoviherran uskontunnustuksen, joka on vuoden 1992 suomennoksessa merkitty sulkeisiin. Hagiografiset saagat
Nykypäivään on säilynyt saagoja kaikista apostoleista. Osasta apostoleista tunnetaan useampia saagoja. Täydellisin kokoelma apostolien saagoja on Codex Scardensis -nimellä tunnetussa käsikirjoituksessa (isl. Skarðsbók), joka on laadittu vuoden 1360 tienoilla. Se on perustunut jollekin toiselle, sitä hieman vanhemmalle käsikirjoitukselle. Sen sisältämät käännökset on kuitenkin laadittu eri aikoina. Ungerin kokoama "Postola sögur" -editio sisältää seuraavat saagat: 
Monesta apostolien saagasta on säilynyt useampia eri versioita. Osa niistä on toisistaan poikkeavia mukaelmia samasta latinankielisestä lähteestä, osa taas käännöksiä eri lähteistä. Esimerkiksi "Philippus saga postolasta" tunnetaan kolme eri versiota. Kukin niistä pohjautuu eri lähteelle: yksi em. Pseudo-Abdiaksen teokselle, toinen Jacobus de Voraginen "Legenda aurealle" ja kolmas todennäköisesti jollekin alasaksankieliselle lähteelle. Hildegard Bingeniläinen
Hildegardilta on säilynyt laaja latinankielinen kirjallinen tuotanto, joka on julkaistu kriittisinä editioina. Osa hänen tuotannostaan on saatavilla nykykielille käännettynä. Wiesbadenin koodeksi on Hildegardin merkittävin perintö. Ei ole varmaa, oliko se valmis jo hänen elinaikanaan vai hyvin pian hänen kuolemansa jälkeen, mutta oletettavasti hän oli siitä tietoinen. Se on keskiaikaiseksi käsikirjoitukseksi harvinaisen laaja, ja sitä pidetään Hildegardin tekstien ”lopullisena laitoksena”. Tekstejä kopioi 5–6 munkkia hänen luostarissaan, ja käsikirjoitukset sidottiin yhdeksi niteeksi, jonka siannahalla päällystetyt puiset kannet tosin ovat peräisin myöhemmältä ajalta, 1400–1500-luvulta. Koodeksiin ei sisälly Hildegardin lääkintään ja luonnontieteeseen liittyviä tekstejä, mikä voi kertoa, että olisi olemassa toinen, tietymättömissä oleva osa. Kolmikymmenvuotisen sodan aikana nunnat siirsivät koodeksin Reinin toiselle puolelle Eibingenin luostariin. Uudestaan se siirrettiin 1800-luvun alun maallistumisen aikana vuonna 1814 perustettuun Wiesbadenin valtionkirjastoon. Toisen maailmansodan aikana koodeksi vietiin turvaan Dresdeniin, jossa se säilyi, mutta josta se saatiin suurin ponnistuksin vasta 1948 takaisin Wiesbadeniin. Tekstikritiikki
Uuden testamentin tekstikritiikin alku ajoitetaan yleensä Erasmus Rotterdamilaiseen, joka toimitti 1516 ensimmäisen Uuden testamentin kreikankielisen tekstiedition, "Textus Receptuksen". Renessanssin nousun myötä kiinnostus Raamatun alkuteksteihin lisääntyi, ja tätä myötä myös ymmärrys tekstien ja käsikirjoitusten ajoittain radikaaleistakin eroavuuksista. Ensimmäiset kriittiset editiot luotiin 1800-luvun lopulla. Nykyinen 1952 alkunsa saanut yleisesti käytössä oleva Eberhard Nestlen ja Kurt Alandin editio (nk. Nestle-Alandin editio), "Novum Testamentum Graece", on yleisesti tutkijoiden ja kirkkojen käytössä. Myös vuoden 1992 Kirkkoraamattu on käännetty Nestle-Alandin laitoksen pohjalta. Ruotsin kulttuuri
Ruotsinkielisen kirjallisuuden historia alkoi riimukivistä sekä muinaispohjoismaisista kielistä ja niiden myöhemmistä muodoista. "Rökstenen"-riimukiven pitkiä kaiverruksia pidetään todellisena kirjallisena teoksena, jonka tarkoituksena on ollut säilyttää pala muinaispohjoismaista mytologiaa. Vanhimmat ruotsiksi kirjoitetut tekstit olivat keskiaikaiset maakuntalait, jotka kirjoitettiin 1200-luvulla ja 1300-luvun alussa. Keskiajalla lähes kaikki kirjallisuus liittyi uskontoon ja oli kirjoitettu latinaksi. Ruotsin vanhin lähdeteos on "Eerikinkronikka". Tyypillinen ruotsinkielinen renessanssikirjallisuus vallitsi 1600-luvulla. Ensimmäinen ruotsinkielinen romaani, Urban Hjärnen "Stratonice", julkaistiin 1665–1668. Georg Stiernhielmin runokokoelma oli ensimmäinen merkittävä ruotsinkielinen runokokoelma. Samaan aikaan näiden kanssa toimi Lars Wivallius, ja Lasse Lucidor tuli hieman myöhemmin. Asiaproosan tärkein edustaja oli Olof Rudbeck vanhempi, joka harvinaislaatuisella "Atlanticallaan" teki tunnetuksi suurruotsalaisen goottilaisen historiankirjoituksen. Kustaa III edisti kulttuuria monella tapaa, muun muassa perustamalla Ruotsin Akatemian. Farmakologia
Lääkkeiden historia on paljon kirjoitettua historiaa vanhempi. Lääkkeet saatiin luonnosta ja niiden käyttöön erikoistuivat papit ja poppamiehet. Ainakin 5000 vuotta sitten käytettiin Kiinassa Ma Huang -rohdosta, jota saatiin "Ephedra vulgaris" -kasvista ja jonka osoitettiin 1920-luvulla sisältävän efedriiniä. Vanhin tunnettu lääkkeiden valmistus- ja annosteluohjeisto on sumerilaisten Mesopotamiassa käyttämä noin vuodelta 2200 eaa. Ehkä tunnetuin historiallinen reseptikokoelma on Egyptistä noin vuodelta 1550 eaa. peräisin oleva Ebersin papyrus, jossa on satoja ohjeita. Sen ohjeet periytyvät todennäköisesti monilta aikaisemmilta vuosisadoilta. Codex Leicester
Teos käsittelee pääasiassa hydrologiaa eli vesitiedettä., mutta siinä on myös tutkimuksia optisesta tähtitieteestä, maapallosta ja maapallon sijainnista, navigaatiomenetelmista, etäisyyden mittausmenetelmistä sekä taivaan sinisen värin aiheuttajasta. Käsikirjoitus on kirjoitettu 72:lle pellavapaperista tehdylle irtolehdelle vuosina 1506–1510. Paperit on nidottu kirjaksi viimeistään 1800-luvulla. Evankeliumit
Uuteen testamenttiin on otettu vanhimmat ja historiallisina dokumentteina merkittävimmät evankeliumit. Yleisesti ne arvioidaan kirjoitetun 60-luvun ja toisen vuosisadan alun välisenä aikana. Varhaisimmat Uuden testamentin ulkopuoliset evankeliumit arvioidaan yleisesti kirjoitetun toisen vuosisadan puolivälissä. Vanhimpien evankeliumeista löydettyjen katkelmien, kuten Johanneksen evankeliumin katkelman Papyrus 52:n arvioidaan olevan peräisin toiselta vuosisadalta. Raamatunkäännökset
Tunnetuin keskienglantilainen raamatunkäännös Wycliffen Raamattu vuodelta 1383 perustui "Vulgataan". Oxfordin kirkolliskokous julisti sen pannaan vuonna 1408. Unkarilainen hussilaisten Raamattu ilmestyi 1400-luvulla, ja vuonna 1478 valmistui espanjalainen käännös Valencian murteella. Belgian cup
Belgian cup (; ) on kaudesta 1911–1912 alkaen järjestetty Belgian tärkein turnausmuotoinen jalkapallokilpailu. Sen järjestää Belgian jalkapalloliitto ja vuodesta 2008 lähtien turnaus on kulkenut nimellä Cofidis Cup, pääsponsorinsa Cofidisin nimen mukaan. Turnaus pelataan pudotuspelisysteemillä siten, että hävinnyt joukkue putoaa pois ja voittaja jatkaa seuraavalle kierrokselle. Cupin menestynein joukkue on Club Brugge KV kymmenellä mestaruudellaan. Cupin voittaja pääsee seuraavan kauden UEFA Europa Leagueen. Rolandin laulu
Eepos on syntynyt Pohjois-Ranskassa. Varhaisin kirjoitettu versio on ajoitettu vuosiin 1140–1170. Rolandin laulu oli keskiajalla hyvin suosittu, ja runoelma käännettiin useille kielille. Suomeksi runoelman on kääntänyt Yrjö Jylhä vuonna 1936. Wiesbadenin koodeksi
Wiesbadenin koodeksi (myös "Riesencodex" "suurkoodeksi"), Hs.2 on Hessische Landesbibliothekissa Wiesbadenissa säilytettävä koodeksi, joka sisältää Hildegard Bingeniläisen kootut teokset. Se on valtavan suuri koodeksi, painaa 15 kg, ja sen mitat ovat 30x45 cm . Se on peräisin noin vuodelta 1200, ja sen kirjoittaminen alkoi, kun hänen elämänsä oli aivan lopuillaan tai juuri päättynyt, hänen viimeisen sihteerinsä Guibert Gemblouxilaisen aloitteesta. Teoksesta puuttuvat ainoastaan hänen lääkintää koskevat kirjoituksensa, jotka ehkä ovat muodostaneet toisen osan. Codex Gigas
Codex Gigas on todennäköisesti suurikokoisin keskiaikainen latinankielinen kirja, joka on säilynyt. Yksi kirjuri on kirjoittanut koko käsikirjoituksen. Legendan mukaan koko käsikirjoitus valmistui Paholaisen avustuksella vain yhdessä yössä ja tämän vuoksi kirjuri piirsi yhdelle sivulle koko sivun kokoisen Paholaisen kuvan. Tästä tulee myös kirjasta käytetty nimitys Paholaisen Raamattu. Kirjaa pidettiin keskiajalla yhtenä maailman ihmeistä. Maunu Eerikinpojan maanlaki
Maunu Eerikinpojan maanlaki on säilynyt noin 90 keskiaikaisena käsikirjoituksena, joista tunnetuin on Codex Aboensis (""Turun käsikirjoitus"") -nimellä tunnettu käsikirjoitus 1430-luvulta. Riikinruotsi
Elias Wessénin mukaan kirjakieli ilmaisi maan yhtenäisyyttä sekä itsenäisyyttä korkean kulttuurin välittäjänä ja on ollut tämänkin vuoksi melko altis vieraiden kielten vaikutuksille aikojen kuluessa. Vanhimmat säilyneet ruotsinkieliset kirjoitukset ovat 1200-luvun lopulta ja 1300-luvulta, kuten lakikokoelma Länsigöötanmaan laki, jonka vanhimmat osat ovat vuodelta 1225. Syy siihen, että kirjakieltä alettiin yhdenmukaistaa 1500-luvulla, oli, että näihin aikoihin alettiin painaa valtakunnallisia tekstejä ruotsiksi. Erityisen merkityksellinen teos oli "Kustaa Vaasan Raamattu" vuodelta 1541, joka on ensimmäinen ruotsinkielinen Raamattu. Se kirjoitettiin aikana, jolloin ruotsalainen yleiskirjakieli alkoi kehittyä. Justinianus I
Justinianus antoi kirjoittaa uudestaan vanhat roomalaiset lait Tribonianuksen johdolla. 8. huhtikuuta 529 valmistui "Codex Iustinianus" ja viikkoa myöhemmin se syrjäytti kaikki vanhat lait tuomiostuimissa kautta valtakunnan. Vuonna 530 alettiin koota vanhojen lakimiesten teksteistä yhtenäinen "Digesta". Kolmas lakeihin liittyvä kirja oli "Institutiones", joka oli tarkoitettu oppikirjaksi lakia opiskeleville. Nämä kolme teosta tunnetaan nimellä "Corpus iuris civilis". Codex Eyckensis
Codex Eyckensis koostuu kahden evankeliumin 133 pergamenttisivusta, joiden jokaisen koko on 244 kertaa 183 mm. Corpus iuris civilis
Vuonna 533 julkaistu "Digesta" (tai "Pandectae" / "Pandektai") sisälsi aihepiireittäin ryhmiteltyjä otteita roomalaisten juristien kirjoituksista. Vaikka alkuperäisillä sitaateilla ei ollut lain voimaa, tuli niistä nyt osa lakia. "Digesta" on "Corpus iuris civiliksen" laajin osa sisältäen otteita noin 2000 eri teoksesta aina Rooman tasavallan ajoilta alkaen. Koska näitä varhaisempia kirjoituksia ei ole meidän päiviimme juurikaan säilynyt, Digesta on kaikkein tärkeimpiä roomalaisen oikeushistorian lähteitä. Völsunga-saaga
Samaa tarinaperinnettä välittäviä eli Völsung-Niflung tarinasykliin kuuluvia keskiaikaisia kirjallisia lähteitä on säilynyt Pohjois-Euroopassa runsaasti. Ne pitävät sisällään sekä runoutta että proosaa. Vanhimpia näistä edustavat Eddan sankarirunot. Runo-Eddan pääkäsikirjoitus Codex Regius laadittiin vuoden 1270 paikkeilla, mutta sen sisältämät runot ovat vanhempia. Nykypäivään säilynyt Codex Regius sisältää yhteensä 18 tarinaperinteeseen liittyvää runoa, joskin osa Sigurðr-tarinaperinteeseen liittyvästä käsikirjoitusosiosta katosi 1500- tai 1600-luvulla. 
Muita keskiaikaisia islantilaisia Völsung-Niflung -tarinaperinteeseen kuuluvia tekstejä on Snorri Sturlusonin nimiin luetussa, 1200-luvun alkupuolella laaditussa Proosa-Eddassa sekä muinaissaagassa "Nornagests þáttr". Myöhemmin keskiajan jälkeisinä vuosisatoina Völsungeista kertovien tarinoiden pohjalta laadittiin Islannissa myös "rímur"-runoutta ("Völsungsrímur"). Norjasta, Tanskasta, Ruotsista ja Färsaarilta tunnetaan perinteelle pohjautuvia kansanballadeja.
Tarinaperinteen eteläisen version vanhinta osaa edustaa 1200-luvun alussa kirjoitettu keskiyläsaksankielinen runoelma "Nibelungenlied" (suom. "Nibelungeinlaulu", käänt. Toivo Lyy). Myöhemmin laadittiin myös muuta samalle kertomusperinteelle pohjautuvaa runoutta, esimerkiksi 1400-luvulla runoelma "Das Lied vom Hürnen Seyfrid".
Pohjoinen ja eteläinen kertomusperinne eroavat toisistaan jonkin verran sisällöllisesti ja tyylillisesti sekä käytettyjen nimien ja maailmankuvansa osalta. Esimerkiksi henkilöiden nimet ovat erilaiset: "Völsungain saagan" Sigurðr on eteläisessä perinteessä Sifrit tai Siegfried, kun taas Brynhildr tunnetaan nimellä Brünhilt ja Atli nimellä Etzel. "Völsungain saagassa" pohjoista innovaatiota edustavat esimerkiksi Sigurðrin suvun genealoginen yhteys Óðinn-jumalaan, Sigurðrin aiempi kihlaus Brynhildrin kanssa sekä käsitys Brynhildrista Atlin sisarena.
Eteläiseen perinteeseen luetaan paitsi saksankielisellä alueella tuotetut tekstit usein myös Teoderik Suuresta kertova saaga "Þiðreks saga af Bern", joka kirjoitettiin Norjassa 1200-luvulla. Kyseinen saaga on pohjautunut joko johonkin nyt jo kadonneeseen saksankieliseen käsikirjoitukseen tai esimerkiksi saksalaisten hansa-kauppiaiden kautta suullisesti välittyneisiin tarinoihiin. Sisällöllisesti se seuraa pääosin tarinasyklin eteläistä perinnettä. Uusi testamentti
Varhaisimmat käsikirjoitukset tehtiin alun perin papyruskäärölle. Toisen vuosisadan alkupuolelta lähtien tekstejä ryhdyttiin kirjoittamaan papyrusten ja pergamenttien asemasta kirjanmuotoisiin koodekseihin. Uusi valmistustekniikka mahdollisti noin sadan pergamenttilehden sitomisen kirjaksi, mikä vastaa neljää evankeliumia. Tämä herätti kysymyksen, mitkä evankeliumit otetaan mukaan koodeksiin ja mitkä jätetään siitä pois. Käsikirjoitukset kirjoitettiin Rooman itäisen osan valtakielellä, kreikalla, ilman välimerkkejä ja -lyöntejä. Syynä tähän oli kirjoittamisen vaivalloisuus ja kirjoitusmateriaalin kalleus. Konstantin von Tischendorf
Lobegott Friedrich Konstantin von Tischendorf (1815–1874) oli saksalainen käsikirjoituksiin erikoistunut raamatuntutkija. Tischendorf on löytänyt ja julkaissut enemmän Raamatun käsikirjoituksia kuin kukaan toinen tutkija. Hänen merkittävimpiin löytöihinsä kuuluu mahdollisesti vanhimman tunnetun Raamatun käsikirjoituksen Codex Sinaiticusin löytäminen Siinailta Pyhän Katariinan luostarista. Lisäksi hän löysi toisen merkittävän Raamatun käsikirjoituksen Codex Ephraemin tekstin sen päälle kirjoitettujen Efraim Syyrialaisen tekstien alta. Niiden lisäksi Tischendorf julkaisi kymmeniä muitakin käsikirjoituksia sekä käsikirjoitusten pohjalta tekemiään editioita Septuagintasta ja Uudesta testamentista. Näistä erityisesti kriittinen kahdeksas editio ("Editio Octava Critica Major") on edelleen yksi täydellisimmistä koko Uuden Testamentin käsittävistä tekstikriittisistä versioista. Editio Octava Critica Major omalta osaltaan lopulta johti Raamatun tutkijoiden luopumiseen Textus Receptusin käytöstä. Kymri
Kirjakymrin pohjana toimii vuonna 1588 julkaistu William Morganin raamatunkäännös. Kielen kirjallinen historia alkaa jo varhaiskymristä (500-luku), mutta suuria määriä kirjallisia muistomerkkejä on säilynyt vasta muinaiskymrin (800–1000-luku) ajalta. Keskikymri (1100–1300-luku) on jo jossain määrin ymmärrettävää nykykymrin puhujalle: tälle aikakaudelle sijoittuvat vanhimmat säilyneet kymrinkieliset versiot walesilaisten mytologisesta Mabinogion-kokoelmasta. Varhaisen uuskymrin aika sijoittuu keskikymrin ja Morganin raamatunkäännöksen väliin, 1300–1500-luvulle. Tämän aikakauden tärkeimpiä kirjallisia teoksia ovat Dafydd ap Gwilymin, Walesin kansallisrunoilijan, runoteokset, jotka ovat vauhdikkaita, uskallettuja ja eroottisiakin. Codex Argenteus
Codex Argenteus on gootinkielinen Raamatun käsikirjoitus, joka perustuu piispa Wulfilan tekemään raamatunkäännökseen. Teoksen pergamentit on radiohiiliajoitettu 500-luvulle. Koodeksi on kirjoitettu todennäköisesti Italian Ravennassa Teoderik Suurelle. Codex Argenteus on yksi tunnetuimmista käsikirjoituksista maailmassa ja se lisättiin UNESCO:n Memory of the World -listalle vuonna 2011. Espanja
Vanhin säilynyt espanjankielinen kirjallinen teos on 1100-luvulla kirjoitettu runoelma "Cantar de Mio Cid", jonka vanhin säilynyt kopio on vuodelta 1207. Runoelman laulut kertovat legendaarisen sotapäällikkö El Cidin vaiheista. Codex Sinaiticus
Codex Sinaiticus on Codex Vaticanuksen ohella arvokkaimpia käsikirjoituksia sekä Septuagintan että kreikankielisen Uuden testamentin tekstikritiikin kannalta. Teoksen varhaisempaa historiaa ei tarkasti tunneta, mutta sitä on säilytetty ilmeisen pitkään Siinailla Pyhän Katariinan luostarissa. Ensimmäinen kirjallisena maininta siitä on vuodelta 1761, jolloin italialainen luonnontieteilijä ja lääkäri Vitaliano Donati mainitsi siitä lehtiartikkelissa. Tutkimuskohteeksi Codex Sinaiticus pääsi kuitenkin vasta 1840-luvulla, jolloin luostarin munkit kiinnittivät siellä vierailleen saksalaisen raamatuntutkijan Konstantin von Tischendorfin huomiota luostarissa säilytettyihin pergamenttisivuihin. Wiesbadenin koodeksi
Koodeksi oli vuosisatojen ajan syntypaikassaan Rupertsbergin luostarissa lähellä Bingeniä. 30-vuotisen sodan aikana nunnat siirsivät koodeksin Reinin toisella puolelle Eibingenin luostariin. Uudestaan se siirrettiin 1800-luvun alun maallistumisen aikana, vuonna 1814 Wiesbadenin valtionkirjastoon. Toisen maailmansodan aikana se vietiin turvaan Dresdeniin, jossa se säilyi mutta josta se vasta suurin ponnistuksen saatiin 1948 takaisin Wiesbadeniin. Codex Eyckensis
Vuonna 2015 Codex Eyckensiksen digitalisoi Imaging Lab and Illuminare – Centre for the Study of Medieval Art | KU Leuven omassa paikassaan Saint Catherinen kirkossa. Tätä projektia johti prof. Lieve Watteeuw. Korkearesoluutiokuvien laittaminen internettiin tehtiin yhteistyössä LIBIS:n kanssa (KU, Leuven). Arpitaani
Vaikka frankoprovensaalilla ei ole yleisesti hyväksyttyä kirjakieltä, sillä on pitkä historia kirjallisuudessa. Ensimmäinen frankoprovensaalinkielinen kirjallinen tuotos on tiettävästi 1100-luvulta peräisin oleva runo Aleksanteri Suuresta. Eepos Girart de Roussillon on toinen merkittävä 1100-luvulta peräisin oleva teos. 1200-luvulla alkoi ilmestyä lakitekstejä frankoprovensaaliksi samalla kun latinan käyttö hallinnossa väheni. Muun muassa Corpus Juris Civilis käännettiin tällöin frankoprovensaaliksi. Uuden ajan frankoprovensaalisia kirjoittajia ovat muun muassa Amélie Gex ja Jean-Baptiste Cerlogne, jotka molemmat vaikuttivat 1800-luvulla. Ensimmäinen sarjakuva, joka käännettiin frankoprovensaaliksi, oli Tintti. Codex Washingtonianus
Codex Washingtonianus ("Washington Manuscript of the Gospels") on Uuden testamentin käsikirjoitus, joka sisältää neljä kanonista evankeliumia. Se on kirjoitettu pergamentille 300- tai 400-luvulla. Käsikirjoitus on mitä ilmeisimmin kopioitu useasta erilaisesta käsikirjoituksesta ja sen on kirjoittanut kaksi kirjuria. Käsikirjoituksen sijaintipaikka on Freer Gallery of Art Washingtonissa. Codex Washingtonianus
Koodeksi koostuu 187 sivusta, joiden koko on 20.5-21 cm kertaa 13-14.5 cm, ja siinä on maalatut puiset kannet. Alkuperäiset kirjurit ovat tehneet käsikirjoitukseen useita korjauksia, ja joitakin korjauksia on tehty vielä 400- ja 500-lukujen välillä. Koodeksin osti Charles Lang Freer matkalla Egyptiin vuonna 1906 . Elenchus
Elenchus, pidemmin Elenchus seu refutatio succinta thesium calviniarum ex ordinantia ecclesiastica ecclesiarum Heidelbergensium decerptarum, et in suecicum idioma a reverendo, docto ac pio viro Petro Johannis Gotho Norcopensi transfusarum, on Marcus Henrici Helsingiuksen kirjoittama kalvinilaisvastainen kiistakirjoitus, joka on samalla ensimmäinen Suomessa syntynyt tieteellinen teos. Teos ilmestyi vuonna 1603. Evankeliumi Luukkaan mukaan
Codex Bezae sisältää 400- tai 500-luvulta olevan varhaisimman kokonaisen Luukkaan evankeliumin käsikirjoituksen. Se sisältää sekä kreikan- että latinankielisen tekstin peräkkäisillä sivuilla. Nykyisin tutkijat eivät pidä Codex Bezaeta merkittävänä alkuperäistekstin lähteenä. Kreikankielinen teksti vaikuttaa kuuluvan käsikirjoitusten päähaarasta syntyneeseen sivuhaaraan, jonka teksti poikkeaa totutusta lukutavasta monissa kohdissa. Vaikka teksti sisältääkin monia korjauksiksi tarkoitettuja kohtia, joiden tarkoituksena on ollut palauttaa teksti muistuttamaan enemmän yleisiä lukutapoja, se on hyvä esimerkki siitä, kuinka erilaisia käsikirjoituksia oli liikkeellä vielä 400- ja 500-luvuilla. Die Fragmente der Vorsokratiker
Teoksesta puuttuvat luonnollisesti uusimmat tekstilöydöt, kuten vuonna 1998 julkistettu Strasbourgin papyrus, jossa on säilynyt joitakin osia Empedokleen ennen tuntemattomista runoista. Kyseessä vaikuttaa olevan jatko Empedokleen runolle "Luonnosta", joka on Dielsin teoksessa katkelma DK 31 B17. Runo-Edda
Runo-Eddan tunnetuin käsikirjoitus on Islannissa noin vuonna 1270 koottu Codex Regius. Kokoelman alkuperäistä nimeä ei tiedetä. Sitä alettiin kutsua 1600-luvulla "Sæmundar-Eddaksi", kun sen löytäjä Brynjólfur Sveinsson luuli sitä Sæmundr fróðin kokoamaksi ja Snorri Sturlusonin 1220-luvulla kirjoittaman Eddan (nyk. "Proosa-Edda") lähteeksi. Muinaisnorjalaisten runojen kokoelman nykyaikainen nimi Runo-Edda perustuu tähän väärinkäsitykseen. Henrikin Liivinmaan kronikka
Liivinmaan kronikan alkuperäinen käsikirjoitus on hävinnyt. Teoksesta tunnetaan kuitenkin 16 käsikirjoituksen kopiota, joista viisi on kopiota alkuperäisestä teoksesta. Näistä vanhin on "Codex Zamoscianus". Kyseessä on 1300-luvun alussa tai 1200-luvun lopulla tehty kopio, joka on kuitenkin epätäydellinen, sillä se loppuu kappaleeseen 23. Lisäksi se on pergamentille kirjoitettuna kellastunut ja rapistunut pahasti. Kyseinen teos on nykyisin säilössä Puolan kansalliskirjastossa Varsovassa. Toinen vanha säilynyt käsikirjoituksen kopio on 1600-luvulta peräisin oleva riialaisen kauppiaan Nathaniel Skodieskyn kokoelmista löytynyt teos. Tätä teosta on voitu käyttää täydentämään "Codex Zamoscianuksen" puuttuvat kohdat. Viimeksi mainittua teosta säilytetään Riian kaupunginkirjastossa. Eerikinkronikka
Eerikinkronikka () on 1320-luvulla kirjoitettu keskiaikainen runoteos ja riimikronikka. Se on vanhin tunnettu ruotsinkielinen kirjallinen teos. Codex Eyckensis
Vuonna 1994 Albert Derolez (Ghentin yliopisto) ja Nancy Netzer (Boston College) tekivät käsikirjoituksille vertailevan analyysin, ja he huomasivat, että käsikirjoitus A ja käsikirjoitus B ajoittuvat samalle ajalle, ja että on hyvin mahdollista, että molemmat kirjoitettiin samassa Echternachin luostarin kirjoitushuoneessa ja että sama kirjuri on voinut kirjoittaa molemmat käsikirjoitukset. Abrogans
Abrogans tai Codex Abrogans on luultavasti vanhin saksan kielellä kirjoitettu kirja. Se on käsikirjoitettu synonyymisanakirja (tai sanasto tai sanalista) latinasta vanhaan yläsaksaan 700-luvulta (765–775). Useita kopioita tehtiin, mutta vain yksi on selvinnyt nykyaikaan, St. Gallenin luostarin kirjastossa. Codex Calixtinus
Codex Calixtinus on 1100-luvulta peräisin oleva käsikirjoitus, jota on säilytetty Espanjan Galiciassa Santiago de Compostelan katedraalissa. Käsikirjoitus liitetään paavi Calixtus II:een, joskin sillä arvellaan olleen useita kirjoittajia. Se on pääosaltaan pyhiinvaeltajille suunnattu matkaoppaan luontoinen teksti, lajissaan maailman vanhimpia. Sen laajuus on 225 sivua. Katedraalissa uskotaan olevan apostoli Jaakobin haudan, ja siksi kirkko on Euroopan suosituimpia pyhiinvaelluskohteita. Jöns Budde
Kaikki häntä koskevat tiedot liittyvät hänen toimintaansa Naantalin luostarissa, jossa hän käänsi latinankielisiä kirjoituksia nunnien lukemistoksi. Budde käänsi pyhimyslegendoja sekä laati vanhimmat ruotsinnokset eräistä Vanhan testamentin kirjoista. Sen lisäksi häneltä tunnetaan noin 20 muuta teosta, jotka ovat enimmäkseen käännöksiä latinasta ruotsiksi. Näistä tunnetuin on "Jöns Buddes bok". Hänen tekstejään käytettiin papiston tarpeisiin, mutta niitä luettiin myös ajanvietteenä. Vlamertinge
Varhaisimmat tiedot Vlamertingeista ovat peräisin keskiajalta. Vuonna 857 Vlamertingeen rakennettiin kappeli. Vuonna 970 Ypres tuhoutui ja Vlamertingein kappeli poltettiin. Vanhin nykyisin tunnettu dokumentti, joka sisältää nimen Flambertenges, on vuodenaikana 1066. Baudouin van Lille, Flanderin kreivi, hänen vaimonsa Adela ja heidän poikansa Baudouin antoivat tässä taistelussa tavaroita kirkolle ja luvun Sint-Pietersistä Lillessä. Nämä tavarat olivat muun muassa kymmenes, joka sijaitsi Elverdingenissä, ja myös kymmenes sijaitsee Vlamertingessä - "In territorio Furnensi, in villa Elverzenges, decinam unam ; Flambertenges decinam similiter unam ". Asterix Belgiassa
Asterix Belgiassa () on 24. "Asterix seikkailee" -albumi, joka julkaistiin vuonna 1980. Se oli viimeinen René Goscinnyn käsikirjoittama Asterix-seikkailu. Kreikan kieli
Kreikan kielen varhaisin tunnistettavissa oleva muoto eli alkukreikka erkaantui indoeurooppalaisesta kantakielestä 2000-luvulla eaa. Kreikan kielen dokumentoitu historia alkaa puolestaan mykeneläisestä kreikasta vuoden 1400 eaa. paikkeilla. Kreikan kielen kirjoitettu historia ulottuukin kauemmaksi kuin minkään muun nykyisin puhutun kielen, lukuun ottamatta mahdollisesti kiinaa, jonka tuonaikaista ääntämystä ei kuitenkaan tunneta. Vanhimmat tunnetut kreikankieliset dokumentit ovat mykeneläisen kulttuurin lineaari-B-tavukirjoitustekstejä, joita on löydetty muun muassa Mykenestä ja Knossoksesta. Niissä käytetyn kirjoitus­järjestelmän onnistui selvittämään Michael Ventris 1950-luvulla. Mykeneläisen kulttuurin tuhouduttua alkoivat Kreikan pimeät vuosisadat, jolloin kreikkaa ei tiettävästi kirjoitettu. POxy 846
POxy 846 (tai E 3074) on osa Oksyrhynkhoksesta löydetystä 500-luvulta peräisin olevasta käsikirjoituksesta, jossa on kreikankielinen versio Vanhan testamentin Aamoksen kirjasta. Käsikirjoitus sisältää Aamoksen kirjan toisen luvun. Sitä säilytetään Pennsylvanian yliopistossa, luokiteltuna E 3074. Codex Tchacos
Koodeksi löytyi El Minyasta Egyptistä 1970-luvulla, mutta sen tutkiminen ja käännöstyö alkoivat vasta vuonna 2001, kun sen omistaja Frieda Nussberger-Tchacos, joka hankki sen syyskuussa 2000, huolestui sen rappeutuvasta kunnosta ja siirsi sen baselilaiselle Maecenas-säätiölle. Koodeksi on nimetty Dimaratos Tchacoksen, koodeksin myyjän isän mukaan. Koodeksin ja erityisesti "Juudaksen evankeliumin" tutkimusta johti National Geographic Society, ja tutkimustulokset julkistettiin huhtikuussa 2006. Codex Eyckensis
Evankeliumin teksti on Vulgatan versio, jonka on suurimmaksi osaksi kääntänyt pyhä Hieronymus (Stridonin Hieronymus, 347–420) monin lisäyksin ja vaihdoin. Evankeliumitekstien vertailtavia versioita löytyy "Book of Kells"istä (Dublin, Trinity College, ms 58), "Book of Armagh"ista (Dublin, Trinity College, ms 52) ja "Echternach Gospels"ista (Paris, Bnf, ms Lat.9389). Codex Eyckensis
Ensimmäinen käsikirjoitus (koodeksi A) on epätäydellinen. Se koostuu viidestä sivusta, joista ensimmäinen on kokosivun kokoinen muotokuva envankelistasta (oletettavasti kuvaa pyhää Matteusta), ja jonka jälkeen on epätäydellinen sarja kahdeksasta kaanon-hakemistosta. Evankelistan muotokuva on tehty italialais-bysanttisella tyylillä, jolla on selviä yhtäläisyyksiä Barberinin evankeliumeihin, joita säilytetään nykyisin Vatikaanin kirjastossa (Barberini Lat. 570). Muotokuva on kehystetty anglosaksisella solmeilutyöllä, ja vastaavaa koristelua löytyy "Lindisfarnen evankeliumista". Varhaisihmisen tulenkäyttö
Varhaisimmat varmat merkit ihmisen tulenkäytöstä on löydetty Swartkransista Etelä-Afrikasta. Acheulin kulttuurin käyttämien työkalujen joukosta on löydetty useita palaneita luita. Swartkransin löydös on myös ensimmäinen havainto lihaa syöneestä "Homo erectuksesta". Vanhimmat alueelta löydetyt merkit tulenkäytöstä ovat ajalta 1,1 miljoonaa vuotta sitten. Jikji
Jikji eli "Munkki Baegunin antologia Suurten Pappien opetuksista Buddhan hengen tunnistamiseksi mietiskelemällä" on korealainen buddhalainen teos. Teos on painettu Goryeo-dynastian aikana vuonna 1377, ja se on maailman vanhin säilynyt kirja, joka on painettu käyttäen metallisia painolaattoja. UNESCO on sisällyttänyt "Jikjin" Memory of the World -ohjelmaan. Kääntäminen
Varhaisin monikielinen viestintä on ollut tulkkausta, jota on varmasti harjoitettu pitkään myös esihistoriallisella ajalla. Jo tällöin tulkit lienevät avustaneet samanlaisissa tilanteissa kuin nykyään: rauhanneuvotteluissa, teknisen tiedon levityksessä, kaupankäynnissä ja kulttuurivaihdossa. Varhaisin kirjallinen maininta tulkkauksesta on Egyptistä noin vuodelta 3000 eaa. Ensimmäiset maininnat kääntämisestä ovat Vanhan valtakunnan ajoilta 2000-luvulta eaa. Aleksanteri Suuren perustettua Aleksandrian kaupungin Välimeren etelärannalle piti asiakirjoja kääntää egyptin ja kreikan välillä. Tunnetuin egyptiläinen käännös on Rosettan kivi, jossa on sama teksti egyptiksi ja kreikaksi ja jonka avulla 1820-luvulla ratkaistiin hieroglyfien arvoitus. Mesopotamiassa kääntämisen uskotaan alkaneen 1900-luvulla eaa, kun sumerilaisten kieltä piti kääntää Akkadissa puhutulle seemiläiselle kielelle; kuuluisa mesopotamialainen Gilgameš-eepos on yksi maailman vanhimmista käännetyistä teoksista. Foinikialaisten perustamassa monikielisessä Karthagon siirtokunnassa kääntäjille ja tulkeille oli jopa oma kastinsa. Raamatun, maailman käännetyimmän kirjan käännöshistoria ulottuu myös aikaan ennen ajanlaskumme alkua, kun juutalaiset käänsivät sen osia arameaksi ja myöhemmin Aleksandrian kreikankieliset juutalaiset koko Raamatun (Septuaginta). Juutalaiset pitivät tosin alkutekstissä piilevän pyhän Jumalan sanan kääntämistä ongelmallisena ja jokseenkin arveluttavana. Brucen koodeksi
Brucen koodeksi () on vanha gnostilainen käsikirjoitus, jonka omistaa British Museum. Lordi James Bruce hankki koodeksin vuonna 1769 Thebasta, Ylä-Egyptistä. Kirja siirrettiin museoon muiden itämaisten tekstien kanssa vuonna 1842. Se on ollut vuodesta 1848 lähtien Bodleian Libraryssä Oxfordissa. Sibyllan oraakkelit
Tekstit löydettiin uudelleen 1500-luvulla. Niiden julkaisu sai aikaan sensaation tutkijoiden joukossa. Vuonna 1545 Sixtus Birck (Xystus Betuleius) julkaisi Baselissa kahdeksan kirjaa käsittäneen laitoksen ja seuraavana vuonna latinankielisen laitoksen. Johannes Opsopoeus (Johannes Koch) käytti parempia käsikirjoituksia; hänen laitoksensa ilmestyi Pariisissa vuonna 1599. Seuraava julkaisu oli Andrea Gallandin sarjassa "Bibliotheca Veterum Patrum" (Venetsia, 1765, 1788). Vuonna 1817 Angelo Mai toimitti laitoksen, joka perustui Biblioteca Ambrosianassa säilytettävään käsikirjoitukseen ("Codex Ambrosianus"); myöhemmin hän löysi neljä kirjaa lisää Vatikaanin kirjastosta aiempiin nähden itsenäisestä kokoelmasta. Kirkkoisillä säilyneistä katkelmista ilmenee, että Sibyllan oraakkeleita oli aiemmin enemmänkin. 1800-luvun kuluessa julkaistiin myös parannettuja laitoksia aiemmin julkaistuista osista. Belgian kuninkaallinen kirjasto
Kirjaston synty ajoittuu Burgundin herttuoiden henkilökohtaiseen kirjastoon 1300- ja 1400-lukujen vaihteen tienoilla. Filip III Hyvän kuoleman aikoihin 1467 kirjastossa oli 900 nidettä. Vuonna 1559 Espanjan Filip II antoi kirjastolle nimeksi Kuninkaallinen kirjasto. Kirjaston avasi yleisölle 1772 Itävallan Alankomaiden (nyk. lähinnä Belgia) kuvernööri Karl Alexander Lothringen. Kirjastoa rikastuttivat useat 1800-luvun yksityiset kokoelmalahjoitukset, erityisesti Van Hultemin ja Fétisin kokoelmat. Codex Argenteus
Codex Argenteus löydettiin 1500-luvulla Ruhrin alueella sijaineesta Werdenin benediktiläisluostarista ja se tuotiin Ruotsiin sotasaaliina Prahasta vuonna 1648. 1660-luvulla Magnus Gabriel De la Gardie teetti siihen nykyiset hopeiset kannet. Nykyään sitä säilytetään Uppsalan yliopistokirjastossa. Codex Argenteus on laajin gootinkielinen teksti, joka on säilynyt. Codex Alexandrinus
Koodeksi on kirjoitetu arviolta 400-luvun alkupuolella. Koska koodeksi sisältää Eusebiuksen (kuollut vuonna 340) kommentit psalmeihin ja Athanasiuksen (kuollut vuonna 376) kirjeen Marcelliniukselle, ei teosta ole kirjoitettu ainakaan ennen 300-luvun puoliväliä.. Nykyisen kappalejaon puuttumisen takia teosta tuskin on kirjoitettu vuoden 450 jälkeen. Käsiala-analyysi viittaa kirjoituksen olevan 400-luvun alkupuolelta. Kirjasintyypistä päätellen koodeksi on kirjoitettu Egyptissä. Asteekkien koodeksit
Asteekkien koodeksit ovat koodekseja, joissa asteekit kuvasivat esimerkiksi divinaatiota, seremonioita, rituaalikalenteria, jumalia ja maailmankaikkeutta. Kaikki säilyneet kopiot on tehty espanjalaisvalloituksen 1520 jälkeen, joskin ainakin alkuperäinen "Codex Borbonicus" kirjoitettiin mahdollisesti ennen valloitusta. Etiopia
Etiopian historiaa kirjoitettiin varhaisessa vaiheessa ge’ezin kielellä, joka luetaan nykyään sammuneeksi kieleksi, mutta jota käytetään edelleen Etiopian ortodoksisen kirkon liturgisissa toimituksissa esimerkiksi qene-runouden muodossa. Ge’ez oli maailman ensimmäinen seemiläinen kieli, jossa käytettiin vokaaleja. Ge’ezin kielellä on säilynyt muutamia apokryfisiä tekstejä, kuten ensimmäinen Henokin kirja, jotka ovat tärkeitä lähteitä varhaiskristinuskon ymmärtämisen kannalta. Ensimmäiset ge’ezinkieliset tekstit ovat Raamatun tekstejä. Noin 1500-luvulta lähtien puheessa jo vallitsevana olevaa amharan kieltä alettiin käyttää myös kirjallisesti. Italian miehitysvallan päätyttyä etiopialaiskirjailijat innostuivat kirjoittamaan moraalisista ja isänmaallisista aiheista. Tärkeimpiä kirjailijoita olivat romaani- ja näytelmäkirjailija Makonnen Endalkachew sekä Kebede Mikael ja Tekle Tsodeq Makuria. Juudaksen evankeliumi
Koodeksin, jonka osana evankeliumi on, nimi on "Codex Tchacos". Siinä oli neljä osaa: "Pietarin kirje Filippukselle" (eri versio Nag Hammadista löydetystä kirjeestä), "Ensimmäinen Jaakobin ilmestys" (myös tunnettu Nag Hammadista), katkelma kirjoituksesta, jossa esiintyy "Allogenes"-dialogin nimihenkilö (vaikka kyseessä ei ole sama kuin Nag Hammadista löydetty dialogi), sekä "Juudaksen evankeliumi". Noin kolmannes koodeksista ei ole tällä hetkellä luettavissa. Codex Laudianus
Canterburyn arkkipiispa William Laud, jonka mukaan käsikirjoitus on nimetty, lahjoitti käsikirjoituksen vuonna 1636 Oxfordin Bodleian Librarylle, jossa sitä yhä säilytetään. Ignatios
"Martyrium Ignatii" -kirjoituksen luotettavin versio on 900-luvulta peräisin oleva "Codex Colbertinus" (Pariisi), joka päättyy kyseiseen kirjoitukseen. Se kuvaa Ignatioksen ja Trajanuksen välistä vastakkainasettelua, joka on tyypillinen marttyyrien elämäkerroille, sekä pitkää pääosin maareittiä kuljettua matkaa Roomaan. Codex Eyckensis
Vuonna 1571 Aldeneikin luostari hylättiin. 900-luvun puolivälistä lähtien benediktiininunnat korvattiin miesrovastien kollegiolla. Uskonsodan uhan kasvaessa rovastit hakivat turvaa muurien ympäröivästä Maaseikin kaupungista. He toivat kirkkoaarteet mukanaan Aldeneikista Saint Catherinen kirkkoon – mukaan lukien Codex Eyckensiksen. Codex Calixtinus
Yksi kirjoittajista on todennäköisesti ollut ranskalainen munkki Aymerico Picaud, joka oli mukana paavin pyhiinvaelluksella 1109. Lineaari-B-kirjoitus
Nykyisin tekstit ovat merkittävä lähde mykeneläisen kulttuurin, hallinnon, talouden ja uskonnon tuntemiselle sekä jossain määrin myös kreikan kielen kehityksen hahmottamisen kannalta. Ne antavat tietoa ajan taloudellisista oloista sekä mykeneläisen uskonnon jumalista ja uhritoimituksista. Tekstit ovat arvokkaita myös siksi, että ne ovat varhaisimpia kreikankielisiä kirjallisia lähteitä ja edeltävät varhaisimpia tunnettuja piirtokirjoituksia (mm. Dipylon-piirtokirjoitus, Pithekussain Nestorin malja) sekä Homeroksen ja Hesiodoksen eeposten tekstejä noin 500 vuodella. Tekstien luonteen vuoksi niillä ei kuitenkaan ole erityistä kirjallista arvoa, eikä niistä ole juurikaan hyötyä historiallisten tapahtumien tuntemisen kannalta. Juudaksen evankeliumi
Kertomusten evankeliumista ei ollut löytynyt jälkeäkään, kunnes koptilainen "Juudaksen evankeliumin" käsikirjoituskoodeksi eli nahkaan sidottu papyruskäsikirjoitus ilmestyi antiikkikaupan harmaille markkinoille. Ensimmäisen kerran se nähtiin hämärissä olosuhteissa geneveläisessä hotellihuoneessa toukokuussa 1983, jolloin se esiintyi yhdessä muiden sekalaisten kreikan- ja koptinkielisten käsikirjoitusten kanssa, joita tarjottiin Stephen Emmelille, Yalen yliopiston tohtorikandidaatille, jolle Southern Methodist University oli antanut tehtäväksi käsikirjoitusten tutkimisen. Ensimmäinen makkabilaiskirja
Ensimmäinen makkabilaiskirja (myös "Ensimmäinen makkabealaiskirja", ) on deuterokanonisiin kirjoihin eli Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluva kirja, joka on mukana Septuagintassa sekä katolisessa ja ortodoksisessa Raamatussa. Se ei kuulu juutalaiseen Raamattuun Tanakiin eikä varsinaiseen protestanttisten Raamattujen kaanoniin. Anabasis (Arrianos)
Vanhin "Anabasiksen" käsikirjoitus, niin kutsuttu "Codex Vindobonensis", on peräisin noin vuodelta 1200. Kaikki myöhemmät käsikirjoitukset ovat sen kopioita. Codex Mendoza
Codex Mendoza on kolmiosainen asteekkien koodeksi, joka tehtiin 1540-luvun alkupuolella eli noin 20 vuotta Meksikon espanjalaisvalloituksen jälkeen. Koodeksi sisältää asteekkien historiaa, päivittäistä elämää ja maakuntien maksamien pakkoverojen luetteloita. Nimensä se on saanut Antonio de Mendozalta, joka oli koodeksin valmistumisaikaan Uuden-Espanjan varakuningas. Alkuperäisteosta säilytetään Oxfordin yliopiston Bodleian Libraryssa. Toksikologia
Toksikologia on yksi vanhimmista tieteenaloista. Sanan toksilogia juurena on kreikan sana ”toxon”, jousipyssy, jolla alun perin ei ollut mitään tekemistä myrkkyjen kanssa. Jousiaseesta johdettiin termi ”toxikos”, ”toxicos” tai ”toxicon” eli myrkky, johon nuolet kastettiin. Nimi lienee johdettu skyyttien tavasta kastaa nuolensa myrkkyyn. Kirjoitetun toksikologian historian katsotaan alkaneen noin 1500 eaa. Tältä ajalta on peräisin egyptiläinen Ebersin papyrus, vanhin säilynyt farmakopea eli lääkekirja. Siinä kuvataan muun muassa myrkkykatkon ja oopiumin ominaisuuksia. Suomen kirjallisuus
Puhtaasti kirjallisia teoksia Suomessa on keskiajalta vain vähän. Näihin kuuluu joitain latinankielisiä hymnejä, uskonnollisia runoja, "Piispa Henrikin liturgia" ja muita piispa Henrikin palvontaan liittyneitä tekstejä, Paulus Juustenin 1500-luvulla kokoama "Suomen piispainkronikka", messukirja "Missale Aboense", kirkkokäsikirja "Manuale Aboense", lakikirja "Codex Aboensis" ja "Mustakirja". Pyhimyslegendoja ja yksittäisiä Raamatun kirjoja ruotsinsi erityisesti 1400-luvun lopulla Naantalin luostarin munkki Jöns Budde. Hän on suomalaisen kirjallisuuden ensimmäinen nimeltä tunnettu henkilö. Suomen kielellä keskiajalla kirjoitetut tekstit rajoittuvat joidenkin rukousten suomennoksiin sekä yksittäisiin sanoihin ja lauseparsiin, joita tavataan joissakin yksittäisissä asiakirjoissa. Codex Eyckensis
Koodeksi ajoittuu 700-luvulle, ja aluksi sitä säilytettiin entisessä Aldeneikin luostarissa, joka vihittiin käyttöön 728 eaa. Adelardin merovingien aateliset, lordi Denain ja hänen vaimonsa Grinuara perustivat luostarin tyttärilleen Harlindikselle ja Relindikselle "pienessä ja tarpeettomassa metsikössä" lähellä Meuse-jokea. Luostari sai nimen Eyke ("tammi") siellä kasvavien tammien mukaan. Myöhemmin naapurikylä Nieuw-Eyke ("uusi tammi" - nykyinen Maaseik) kasvoi ja tuli tärkeämmäksi, jolloin kylän alkuperäinen nimi muuttui Aldeneikiksi ("vanha tammi"). Pyhä Willibrord vihki Harlindiksen ensimmäiseksi abbedissaksi tälle uskonnolliselle yhteisölle. Harlindiksen poismenon jälkeen Saint-Boniface nimitti Relindis-siskon hänen seuraajakseen. Tekstikritiikki
Toisin kuin Uudesta testamentista, Vanhasta testamentista ei ole vielä olemassa kriittistä laitosta. Useimmiten tutkimuksessa ja raamatunkääntämisessä käytetty editio, "Biblia Hebraica Stuttgartensia", pohjautuu vain yhteen hepreankieliseen keskiaikaiseen käsikirjoitukseen, "Codex Leningradensikseen". Vanhan testamentin tekstikritiikille ominaista on nykyään kuitenkin tekstilähteiden suuri moninaisuus: kreikankielisen Septuagintan lisäksi Kuolleenmeren tekstilöydöt ovat osoittaneet, että ajanlaskun taitteen aikaan käytössä ei ollut vain yhtä tekstiversiota, vaan eri yhteisöillä saattoi olla käytössään huomattavastikin toisistaan eroavia tekstityyppejä. Nämä tekstit varmistavat pitävästi myös sen nykytutkimuksen käsityksen, että Vanhan testamentin tekstit ovat olleet jatkuvassa muutoksen tilassa aina 100-luvulle jaa. saakka. Codex Laudianus
Käsikirjoituksen varhaista historiaa ei tunneta varmasti. Kirjoitukseen tehdyn merkinnän mukaan se on ollut Sardiniassa 600-luvulla. Sen on mahdollisesti tuonut Englantiin joko Theodoros Tarsoslainen vuonna 668 tai Apotti Ceolfrid 700-luvun alussa. Hyvin todennäköisesti Beda Venerabilis (kuollut 735) käytti sitä lähteenä Apostolien tekoja käsittelevässä kommentaaristaan, sillä Bedan siteeraamat osin harvinaisetkin tekstimuodot löytyvät kaikki käsikirjoituksesta. Juudaksen evankeliumi
Kuinka koptilainen käsikirjoitus alun perin löydettiin, ei ole tiedossa. Uskotaan kuitenkin, että nyt jo edesmennyt egyptiläinen antiikinharrastaja olisi löytänyt koodeksin Muhafazat al Minyasta, Egyptistä ja myynyt sen kairolaiselle antiikkikauppiaalle. Vuoden 1980 tienoilla käsikirjoitus ja suurin osa kauppiaan muusta esineistöstä varastettiin ja vietiin pois Egyptistä. Kauppias onnistui saamaan koodeksin takaisin yhteistyössä geneveläisen antiikkikauppiaan kanssa. Tämän jälkeen hän näytti koodeksia asiantuntijoille, jotka ymmärsivät sen merkityksen. Nag Hammadin kirjasto
Löydetyt kirjoitukset oli kirjoitettu koptin kielellä, mutta ne olivat kaikki todennäköisesti käännöksiä kreikan kielestä. Tunnetuin löydöistä oli Jeesuksen sanoja sisältävä "Tuomaan evankeliumi", josta Nag Hammadin kirjasto sisälsi ainoan tunnetun kokonaisen version. Egyptin Oksyrhynkhoksesta oli jo vuonna 1898 löydetty evankeliumin katkelmia, jotka uuden löydön jälkeen osattiin tunnistaa osiksi samaa evankeliumia. Samoin havaittiin, että kyseessä oli sama evankeliumi, jota oli siteerattu monissa varhaisissa kristillisistä lähteissä. Kirjoitusten alkuperäiset kateissa olevat kreikankieliset versiot on ajoitettu ensimmäiselle tai toiselle vuosisadalle, mutta kirjoitukset itse ovat peräisin 200- tai 300-luvuilta. Codex Aboensis
Codex Aboensis eli Turun käsikirjoitus, aiemmin Codex Kalmarä (Ms. B172), on 1430-luvulla laadittu keskiaikainen lakikirja ja tunnetuin Suomessa käytössä ollut lakikäsikirjoitus. Käsikirjoituksessa yhdistyvät muun muassa pyhimyskalenteri ja osia esimerkiksi useista avioliittoa säätelevistä laeista sekä kuningas Maunu Eerikinpojan maanlaki ja kirkkokaari. Codex Aboensis on erityisen tunnettu runsaasta kuvituksestaan, ja kirja onkin runsaimmin kuvitettu Ruotsissa keskiajalla valmistettu käsikirjoitus. Kirjan tilasi valtionhoitaja Pentti Jönsinpoika Oxenstierna. Kirjaa säilytetään Ruotsin kansalliskirjastossa. Nag Hammadin kirjasto
Koodeksien on uskottu olleen peräisin läheisen Pyhän Pakhomioksen luostarin kirjastosta. Munkit olivat todennäköisesti haudanneet kirjat 300-luvulla, kun gnostilaisten kirjoitusten omistaminen oli julistettu harhaoppiseksi ja siitä oli määrätty kovat rangaistukset. Erityisesti Athanasios ajoi uutterasti tällaisten kirjoitusten perinpohjaista hävittämistä. Samoin Theodosius I oli antanut 390-luvulla määräykset kirjoitusten tuhoamiseksi. Munkit eivät kuitenkaan tuhonneet kirjoituksia, koska he mahdollisesti ajattelivat asenneilmapiirin lientyvän tulevaisuudessa, jolloin kirjoitukset voitaisiin jälleen kaivaa esiin. Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch
Vuonna 1753 keisarinna Maria Teresia perusti komission suunnittelemaan koko keisarikuntaa koskevaa siviilioikeuden lakikoonnosta. Koonnoksen tuli olla kompromissi paikallisten oikeustraditioiden, roomalaisen oikeuden ja luonnonoikeuden välillä. Vuonna 1766 tämä komissio jätti ehdotuksensa, "Codex Theresianus", jonka valtioneuvosto kuitenkin hylkäsi. Uusi komissio asetettiin vuonna 1772, jonka piti laatia lyhyempi ja selkeämpi lakiesitys kuin ensimmäisen eikä käsitellä muuta kuin henkilöoikeutta. Hyväksytty esitys astui voimaan vuonna 1787. Juudaksen evankeliumi
Geneven yliopiston aiempi professori Rodolphe Kasser julkisti kirjoituksen olemassaolon ja joitakin yksityiskohtia siitä koptin asiantuntijoiden konferenssissa Pariisissa heinäkuussa 2004. Maecenas-säätiön edustaja kertoi 30. maaliskuuta 2005 suunnitelmista julkaista englannin-, ranskan- ja saksankieliset käännökset, kunhan hauras papyrus oli ensin konservoitu. Työhön osallistunutta joukkoa koptin historian asiantuntijoita johti professori Kasser. Roberty sanoi, että radiohiilimenetelmällä käsikirjoitus voitiin ajoittaa 200- tai 300-luvuille, sata vuotta varhaisemmaksi kuin aiemmin oli luultu pelkästään tekstiin itseensä perustuen. Codex Laudianus
Codex Laudianus (Gregory-Aland -numero 08, lyhenne E tai E ) on 500-luvulla kirjoitettu käsikirjoitus Apostolien teoista. Itinerarium Alexandri
Teos on säilynyt nykypäivään yhdessä käsikirjoituksessa (Codex Ambrosianus P 49), joka on peräisin noin vuosilta 800-1000. Tämä käsikirjoitus löytyi Milanon "Biblioteca Ambrosiana" -kirjastosta. Käsikirjoitus on pahoin vaurioitunut, ja sen tulkintaa pidetään vaikeana. Käsikirjoitus on kopioitu Avignonissa, ja se julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1817. Westcottin ja Hortin laitos
Westcottin ja Hortin tekstilaitos perustuu Uuden testamentin aleksandrialaista tekstimuotoa edustaviin käsikirjoituksiin, erityisesti Codex Vaticanukseen ja Codex Sinaiticukseen. Tässä suhteessa Westcottin ja Hortin laitos poikkeaa Textus Receptuksesta, joka perustuu pääosin bysanttilaista tekstimuotoa (katso Bysantin tekstilaitos) edustaviin käsikirjoituksiin. Westcott ja Hort hylkäsivät bysanttilaisen tekstimuodon koska he katsoivat, että se oli koottu 300-luvulla yhdistelemällä aleksandrialaisen ja ns. länsimaisen tekstimuodon (jota edustaa Codex Bezae) mukaisia lukutapoja ja kirkollisella asetuksella määrätty otettavaksi käyttöön kirkon standarditekstinä. Bysanttilaisen tekstimuodon hylkääminen, joka on edelleen Uuden testamentin tekstikritiikin vallitseva lähtökohta, perustui kuitenkin suurelta osin todistamattomiin ennakko-oletuksiin. Westcottin ja Hortin laitoksen teksti seuraa lähemmin Codex Vaticanuksen kuin minkään muun käsikirjoituksen tekstiä ja edustaa julkaistuista tekstilaitoksista edelleen puhtaimmin aleksandrialaista tekstimuotoa. Tatianos
Varhaisin läntinen tekstimuoto on latinankielinen Codex Fuldensis, joka kirjoitettiin piispa Victor Capualaisen pyynnöstä vuonna 545. Vaikka teksti itsessään perustuu Vulgataan, evankeliumien kohtien järjestys perustuu selvästi "Diatessaroniin". Tatianoksen vaikutusta voidaan löytää myös varhaisemmista latinankielisistä käsikirjoituksista, kuten vanhasta latinankielisestä Raamatusta (Vetus Latina) ja Novatianuksen säilyneistä kirjoituksista. Codex Fuldensiksen jälkeen läntiset tekstimuodot vaikuttavat kadonneen maan alle, kunnes ne nousevat jälleen esiin useita satoja vuosia myöhemmin vanhaa yläsaksaa olevassa käännöksessä (n. 830), hollannin kielellä (n. 1280), venetsialaisessa käsikirjoituksessa (1200-luku) ja keskienglantilaisessa käsikirjoituksessa (n. 1400). Kanoninen oikeus
Gratianus kokosi ensimmäisen täydellisen kokoelman katolisen kirkon kanoneja "Decretum Gratianin" noin vuonna 1140. Se perustui aikaisempiin kokoelmiin, kirkolliskokousten päätöksiin, roomalaiseen lakiin ja kirkkoisien teksteihin. Teos hyväksyttiin pian eurooppalaisissa oppilaitoksissa kanonisen oikeuden perusteokseksi, ja se oli roomalaiskatolisen kirkon kanoninen lakikirja vuoteen 1917. Laajennettu "Corpus juris canonici" julkaistiin vuonna 1500. Vuonna 1917 julkaistiin uusi "Codex juris canonici" -kokoelma ja Vatikaanin toisen konsiilin perustaman komission työn päätteeksi uusin kanonisen oikeuden kokoelma valmistui 1983. Codex Eyckensis
Vanhin valokuvattu dokumentti Codex Eyckensiksesta on noin vuodelta 1916. Restauroinnin yhteydessä käsikirjoitus valokuvattiin Belgian Royal Institute for Cultural Heritagessa (KIK-IRPA). Faksimilejäljennös julkaistiin vuonna 1994. Aleppon koodeksi
Aleppon koodeksi on yksi vanhimmista nykypäiviin säilyneistä hepreankielisistä Raamatun käsikirjoituksista. Sitä pidetään tärkeimpänä kopiona alkuperäisestä masoreettisesta tekstistä. Nykypäiviin on säilynyt vajaat kaksi kolmasosaa sivuista ja ne kuuluvat Israelin kansallismuseon kokoelmiin.
Aleppon koodeksia vanhempia, koko Heprealaisen Raamatun sisältäviä käsikirjoituksia ei ole säilynyt. Muista saman aikakauden käsikirjoituksista Leningradin koodeksi on hieman Aleppon koodeksia uudempi ja Kairon koodeksi puolestaan hieman vanhempi. Kairon koodeksi kuitenkin sisältää vain profeettojen kirjat, joten Aleppon koodeksi on vanhin tunnettu hepreankielinen käsikirjoitus, joka on joskus sisältänyt kaikki heprealaisen raamatun kirjat.
Koodeksi kirjoitettiin noin vuonna 930 Tiberiasin kaupungissa Israelissa. Konsonanttimerkit on kirjoittanut kirjuri Shlomo ben Buya'a. Masoreettiset vokaalimerkinnät ja kommentaarit on tehty ben Asherin koulukunnan mukaisesti, ja koodeksin merkintöjen mukaan Aaron ben Asher olisi tehnyt nämä merkinnät jopa henkilökohtaisesti. Koodeksin arvoa nostaa se, että Shlomo ben Buya’a oli tunnetusta suvusta, joka oli erikoistunut konsonanttimerkkisen raamatuntekstin kopioimiseen. Aaron ben Asherin masoreettisia merkintöjä ja kommentteja puolestaan pidetään usein ben Asherin masoreettisuvun parhaina. Aaron ben Asherin henkilökohtainen osallistuminen ainakin koko koodeksin kirjoittamiseen on kuitenkin joissakin tutkimuksissa kyseenalaistettu. Codex Eyckensis
Codex Eyckensis huomioitiin ja suojattiin kiinteäksi kulttuuriperintökohteeksi vuonna 1986. Vuonna 2003 Codex Eyckensis huomioitiin osaksi flaamilaista mestariteosta. Codex Aboensis
Käsikirjoituksen alkuperä ja ikä ovat olleet keskustelun aiheena. Käsikirjoitusta pidettiin alun perin ruotsalaisena, mutta Kustaa Vilkuna esitti, että kirja on sen runsaan kuvituksen yksityiskohtien perusteella tehty laadittu Varsinais-Suomessa. Sittemmin paleografinen tutkimus on kuitenkin osoittanut, että kirjan on kirjoittanut Tukholmassa vuosina 1423–1436 toiminut kirjuri. Samalta tuntemattomalta kirjoittajalta on säilynyt myös kirjeitä. Kirjan tilasi Pentti Jönsinpoika Oxenstierna, joka toimi Ruotsin valtionhoitajana ja sittemmin Upplannin laamannina. 1500-luvulla käsikirjoitus päätyi Suomeen, mistä se vuosisadan lopulla palasi Ruotsiin Bielke-suvun mukana. Vuonna 1827 kirja päätyi Kalmarin koulukirjastoon ja lopulta vuonna 1884 Kuninkaalliseen kirjastoon, missä se on yhä. Elenchus
Kirjoittaessaan teoksensa Helsingius toimi Turun katedraalikoulun rehtorina. Hänen teoksensa pohjana toimivat kalvinilaiset teesit, jotka oli julkaistu ruotsiksi Petrus Johannis Gothuksen kirjasessa Puncta aff them Heydelbergiska Pfaltziska kyrkeordningen, som är nu nyliga uprettat, Anno 1596, mikä teos on ilmeisesti painettu Rostockissa vuonna 1601. Kyseessä oli yksi Gothuksen antikalvinilaisista teoksista, ja nimensä mukaan se väittää sisältävänsä otteita vuoden 1596 Heidelbergin kirkkojärjestyksestä. Kuitenkaan tuona vuonna ei Heidelbergissä ollut ilmestynyt uutta kirkkojärjestystä, vaan teoksen siteeraamat kohdat perustuvat aikaisempiin, pääosin 1560-luvulla tehtyihin kirkkojärjestyksiin, ja ne on poimittu useammasta saksalaisesta kalvinilaisvastaisesta kiistakirjoituksesta. Niinpä ruotsinnos ei esitä kalvinilaisten näkemyksiä alkuperäisinä, vaan sellaisina kuin luterilaiset ne ymmärsivät. Niinpä Helsingiuksen oli kohtuullisen helppoa kumota ne vuonna 1603 Rostockissa painetussa teoksessaan. Rudimenta linguae finnicae breviter delineata
Rudimenta linguae finnicae breviter delineata on suomen kielen vanhimmaksi arvioitu kielioppi. Kansalliskirjasto talletti "Rudimentan" kappaleen käsikirjoituskokoelmaansa syksyllä 2009. Keräilijä Ilkka Paatero oli hankkinut teoksen kirjakauppias Andrew Erikssonilta, joka oli huutanut sen Sothebylta. Annius Viterbolainen
Anniuksen ensimmäinen merkittävä teos oli 1471 ilmestynyt "Tractatus de imperio Turcarum" (”Teos turkkilaisten valtakunnasta”), jonka tarkoituksena oli pelotella eurooppalaisia barbaaristen turkkilaisten uhalla. Vuonna 1480 ilmestynyt "De futuris Christianorum triumphis in Turcas et Saracenas" (”Kristittyjen turkkilaisista ja saraseeneista tulevaisuudessa saavuttamista riemuvoitoista”) puolestaan ennusti turkkilaisten häviötä. Tämän jälkeen Annius siirtyi kirjoittamaan eurooppalaisen kulttuurin ja valtioiden historiasta. Hän julkaisi vuonna 1489 Venetsiassa Espanjan kuningas Ferdinand II:lle ja kuningatar Isabellalle omistetun seitsemäntoistaosainen teoksen "Antiquitatum variarum" (”Kaikenlaista muinaisajan historiaa”). Teoksen laajennettu toinen laitos ilmestyi Roomassa vuonna 1497. Esipuheessaan Annius kertoi haluavansa edistää koko Euroopan kunniaa julkaisemalla aiemmin tuntemattomia tai jo kadonneiksi luultuja historiallisia käsikirjoituksia. Todellisuudessa nämä ”löydöt” olivat hänen itsensä laatimia väärennöksiä. Berliinin koodeksi
Kirja on peräisin 400-luvulta. Sen papyrussivujen kansina oli nahalla päällystetyt puulevyt. Löytämisen jälkeen kirja vietiin Berliiniin ja käännettiin 1950-luvulla vasta Nag Hammadin löydön jälkeen. Kirjan kirjoituksiin ei kiinnitetty juurikaan huomiota ennen 1970-lukua, jolloin suuri joukko varhaiskristillisyyden tutkijoita kiinnostui siitä Nag Hammadin tekstien aikaansaaman julkisuuden myötä.Löydön sisältöä käsitellään ja kirjat julkaistaan usein yhdessä Nag Hammadin tekstien kanssa. Kaikista muista kirjoista paitsi "Marian evankeliumista" löydettiin versiot myös Nag Hammadista. Codex Vaticanus
Codex Vaticanus (Bibl. Vat., Vat. gr. 1209; Gregory–Aland nr. B tai 03) on vanhin, arvokkain ja parhaiten säilynyt Raamatun käsikirjoitus. Se on kirjoitettu kreikaksi pergamentille ("vellum") majuskelikirjoituksella. Se on kirjoitettu Codex Sinaiticuksen tavoin 300-luvun alussa ja on peräisin Egyptistä tai Roomasta. Käsikirjoitusta on säilytetty vuodesta 1448 Vatikaanin kirjastossa, mistä se on saanut nimensä. Evankeliumi Johanneksen mukaan
Tutkijat kuitenkin myöntävät yleisesti, että katkelma on varhaisin tunnettu Uuden testamentin tekstilöytö millään kielellä. Sen lähin kilpailija iässä on Egertonin evankeliumi, toisen vuosisadan puolesta välistä peräisin oleva katkelma tuntemattomasta evankeliumista, joka ei ole yksikään neljästä kanonisesta evankeliumista, mutta muistuttaa kuitenkin enemmän Johanneksen evankeliumia kuin synoptisia evankeliumeja. Näin Egertonin evankeliumi saattaa edustaa tekstiltään saman perinteen varhaisempaa, vähemmän kehittynyttä muotoa, vaikka itse katkelma onkin myöhäisempi. Deuterokanoniset kirjat
Gutenbergin vuonna 1455 painama Raamattu on latinalaisen Vulgatan mukainen ja noudattaa käsikirjoituksia, joihin se perustuu. Siinä ei ole erillistä apokryfikirjojen osastoa. Sen Vanhassa testamentissa ovat mukana ne kirjat, joita Hieronymus oli pitänyt apokryfisina ja jotka Klemens VIII myöhemmin siirsi erilliseksi liitteeksi. Manassen rukous oli siinä Aikakirjojen jäljessä, Kolmas ja Neljäs Esran kirja (Kreikkalainen Esran kirja ja Esran ilmestys) sekä Salomonin rukous taas Sirakin kirjan jäljessä. Codex Ephraemi Rescriptus
Codex Ephraemi eli Codex Ephraemi Rescriptus (Gregory–Aland nro C tai 04) on pergamentille kirjoitettu kreikankielinen Raamatun käsikirjoitus 400-luvulta. Koodeksi kuuluu Raamatun neljän merkittävän käsikirjoituksen joukkoon, yhdessä Codex Vaticanuksen, Codex Sinaiticuksen ja Codex Alexandrinuksen kanssa. 1100-luvulla alkuperäisen pergamentin kirjoitus pyyhittiin yli ja päälle kirjoitettiin Efraim Syyrialaisen kirjoituksia. Tästä tulee myös koodeksin nimi. Samassa yhteydessä suurin osa alkuperäisistä pergamenteista katosi. Teosta säilytetään nykyään Pariisissa. Ethelbert Kentiläinen
Ethelbert Kentiläinen tai Ethelbert I (k. 24. helmikuuta 616 tai 618) oli Kentin kuningas 560–616. Hän julkaisi anglosaksisten lakien vanhimman säilyneen koodeksin eli lakikokoelman. Se heijasteli mannermaisia vaikutuksia, ja vakiinnutti papiston laillisen aseman sekä useita maallisia sääntöjä. Ethelbert meni naimisiin frankkien kuninkaan Karibert I:n tyttären Berthan kanssa. Kristitty Bertha saattoi vaikuttaa siihen, että Ethelbert salli vuonna 597 paavin lähettää Augustinus Canterburylaisen sekä muita lähetyssaarnaajia Kentiin. Ethelbert antoi lähetyssaarnaajille asuinpaikaksi Canterburyn ja kääntyi mahdollisesti itsekin kristityksi. Hän ei kuitenkaan käännyttänyt kansaa pakolla. Beda Venerabiliksen mukaan Ethelbertin valtakunta käsitti loppuaikoina koko Humberin eteläpuolisen Englannin. Raamatun luomiskertomus
Uskonnosta riippumattomissa tutkimuksissa 1700-luvulta alkaen on kehitetty useita lähdekriittisiä teorioita Mooseksen kirjojen alkuperästä. Kuuluisimpia näistä ovat Julius Wellhausenin tutkimukset. Teorioiden perusteella vaikuttaa, että luomiskertomuksen ensimmäinen osa, eli seitsemän päivän luomiskertomus, olisi peräisin ns. Pappiskirjasta ja toinen osa, eli kertomus Eedenin puutarhan ja ihmisen luomisesta, olisi peräisin ns. Jahvistilähteestä. Jahvistilähteen arvellaan olevan lähteistä vanhin, 800- tai 900-luvulta eaa. ja Pappiskirjan arvellaan olevan peräisin 400-luvulta eaa. Kyseiset teoriat eivät kuitenkaan ole ongelmattomia ja niitä onkin kritisoitu useissa uudemmissa tutkimuksissa. Materiaalin vähäisyyden vuoksi voikin olla, ettei alkuperää koskaan saada varmuudella selvitettyä. Index librorum prohibitorum
Ensimmäinen kiellettyjen kirjojen luettelo julkaistiin Alankomaissa vuonna 1529. Venetsia ja Pariisi seurasivat esimerkkiä vuosina 1543 ja 1551. Ensimmäinen roomalainen luettelo oli paavi Paavali IV:n aikaansaannos (1557, 1559). Sensorien tekemän työn katsottiin olleen liian ankaraa ja kun Trenton kirkolliskokous oli uudistanut kirkon lainsäädännön kirjojen kieltämistä koskien, paavi Pius IV julkaisi vuonna 1564 niin kutsutun "Tridentine Indexin", joka toimi kaikkien luetteloiden pohjana kunnes paavi Leo XIII julkaisi vuonna 1897 oman luettelonsa "Index Leonianus". 
Ensimmäiset luettelot olivat inkvisition, myöhemmän uskonopin kongregaation tuottamia. Islantilaisten kirja
Koska "Islantilaisten kirja" on varhaisin kansankielinen historiateos Islannissa ja Skandinaviassa, ei Arilla ollut kotoperäisiä esikuvia teokselleen. On pidetty mahdollisena, että yllyke kansankielen käyttöön saattoi tulla Britteinsaarilta, missä myös laadittiin keskiajalla kansankielistä kirjallisuutta. Tutkijat ovat toisaalta pitäneet todennäköisenä, että Arin esikuvana olivat eurooppalaiset hagiografiset teokset ja historiateokset, kuten Bedan kirkkohistoria ja Adam Bremeniläisen Hampurin piispojen historia. Niiden lisäksi Islannissa on oletettavasti ollut Arin aikana saatavilla myös eurooppalaisia pyhimyselämäkertoja, sillä 1100-luvun puolivälissä kirjoitetussa ensimmäisessä islannin kieliopissa (isl. "Fyrsta málfræðiritgerðin") mainitaan tuolloin tunnetun "pyhiä käännöksiä" (isl. "þýðingar helgar"), jonka oletetaan viittaavan käännöksiin latinankielisistä saarnoista ja pyhimyselämäkerroista. "Islantilaisten kirja" ei kuitenkaan kuvaa pelkästään kirkkohistoriaa vaan myös maallisia tapahtumia. Joka tapauksessa "Islantilaisten kirjassa" näkyy latinankielisen kirjallisuuden vaikutus. Myös Arin islantilaisten lainpuhujien (isl. "lögsögumaðr") kausille pohjautuva kronologia liittyy eurooppalaiseen ajanlaskuun.