Milloin käytiin talvisodan ns. Suomussalmen taistelu?
Raatteen tien taistelu
Raatteen tien taistelu käytiin talvisodassa Suomen ja Neuvostoliiton välillä alkuvuodesta 1940 osana Suomussalmen taistelua. Raatteen tien taistelu
Neuvostoliiton 163. divisioona oli vallannut 7. joulukuuta Suomussalmen ja 44. divisioona oli tulossa sen avuksi. Seuranneessa taistelussa eversti Hjalmar Siilasvuon johtama 9. divisioona tuhosi Suomussalmelle johtavalla Raatteen tiellä 44. divisioonan eli niin sanotun "Sinisen divisioonan".
Sinimäkien taistelu
Sinimäkien taistelu eli Tannenberg-linjan taistelu oli toisessa maailmansodassa vuonna 1944 Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu Sinimäkien kukkuloista Itä-Virossa. Sinimäet olivat osa saksalaisten Tannenberg-puolustuslinjaa Narvan länsipuolella ja taistelut alkoivat puolustuslinjaan kuuluneiden Sinimäkien suunnalla 26. heinäkuuta. Puolustajista noin kolmasosa oli virolaisia. Sinimäkien taistelu oli Viron alueen taisteluista verisin ja neuvostojoukkojen viimeinen hyökkäys pysäytettiin 5. elokuuta. Hyökkäyksestä luovuttiin virallisesti 10. elokuuta. Laajemman sotatilanteen takia Saksa päätyi kuitenkin voitosta huolimatta hylkäämään Viron syyskuussa 1944. Suomen sota
Venäläiset ylittivät Kymijoen ilman sodanjulistusta sunnuntaiaamuna noin kello viiden aikaan 21. helmikuuta 1808 ja marssivat kohti Ahvenkoskea ja Elimäkeä. Ensimmäisenä taistelukontaktiin joutui Uudenmaan 1. pataljoona. Ruotsalaisista ensimmäisinä taistelupäivänä kuoli kaksi itäuudenmaalaista sotilasta 21. ja 22. päivä. Venäläiset ylittivät Ruotsin rajan viidestä kohtaa ja etenivät noin 15–20 kilometriä. Sota alkoi erittäin hankalissa oloissa, sillä tietojen mukaan helmikuun lopulla lämpötila laski usein alle −30 °C:een. Olosuhteita vaikeutti entisestään kova lumimyrsky, joka hankaloitti niin venäläisten etenemistä kuin Ruotsin armeijan perääntymistä jo valmiiksi kehnoja Suomen teitä pitkin. Kuhmon taistelut
Heti talvisodan alkaessa Kuhmoon hyökkäsi 54. neuvostoliittolaisdivisioona, jonka tavoitteena oli vallata ensin Kuhmo, sitten Sotkamo ja edelleen Kajaani ja Oulu. Suomalaiset pysäyttivät divisioonan hyökkäyksen Kuhmon kirkonkylän eteläpuolelle, Jyrkänkoskelle. Suomussalmen taistelujen ratkettua Suomen 9. divisioona saartoi ja paloitteli Neuvostoliiton joukot useaan mottiin. 54. divisioona kuitenkin puolustautui sitkeästi, eikä kaikkia motteja kyetty laukaisemaan. Puna-armeija yritti myös päästä saarretun divisioonan avuksi. Helmikuussa Dolinin hiihtoprikaati pyrki apuun, mutta se tuhottiin. Neuvostoliitosta tulevan tien suunnasta apuun pyrkivät vahvat joukot, muun muassa 44. divisioonan kolmas rykmentti. Suomalaiset torjuivat nämä hyökkäykset Löytövaarassa ja Kilpelänkankaalla. Taistelut Kuhmossa jatkuivat Moskovan rauhaan saakka. Schmardenin taistelu
Schmardenin taistelu käytiin Smārdessa (aik. ), nykyisen Latvian alueella 25. heinäkuuta 1916 osana ensimmäistä maailmansotaa keisarillisen Saksan itärintamalla ja siihen osallistui suomalaisista miehistä kootun Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania osana saksalaisen reservijääkäripataljoona 1:n muodostamaa osastoa. Schmardenin taistelun vuosipäivä on myös suomalaisen pioneeriaselajin juhlapäivä. Suomen ja Saksan kauttakulkusopimus
Rovaniemen seudulla oli kesäkuun 1941 puolivälissä 40 600 miehen vahvuiset hyökkäysjoukot. Joukot aloittivat 18. kesäkuuta siirtymisen kohti Sallaa Kemijärven ja Ranua–Pudasjärvi–Kuusamo-reitin kautta: operaatio Barbarossan, Saksan laajamittaisen hyökkäyksen Neuvostoliittoon oli määrä alkaa 22. kesäkuuta, mutta Suomi salli vasta 25.6, eli jatkosodan alettua, saksalaisten toiminnan Suomen alueelta. Saksan Lapin-armeija jaettiin kolmeen osaan: Vuoristoarmeijakunta Norja sai tehtäväkseen marssia kohti Murmanskia, Saksan XXXVI vuoristoarmeijakunta määrättiin hyökkäämään Sallaan ja Kantalahteen. Suomalaisen III Armeijakunnan tehtävänä oli katkaista Muurmannin rata Louhen korkeudella. Tämän vuoksi saksalaiset pystyivät ylittämään Neuvostoliiton rajan vasta kesäkuun 29. päivän aamuna kello 3.00 Vilppulan rintama
Ensimmäinen varsinainen taistelu käytiin 2. helmikuuta, jolloin vänrikki G. A. Stolbovin johtama punaisten osasto eteni rautatietä pitkin kohti Vilppulaa. Valkoiset olivat sijoittaneet noin 150 miestä Kirkkosalmen ylittävien siltojen luokse, jossa käytiin neljän tunnin pituinen tulitaistelu. Punaiset palasivat takaisin illan hämärryttyä, eikä taistelu tiettävästi vaatinut kaatuneita kummaltakaan osapuolelta. Seuraavana päivänä valkoiset saivat vahvistukseksi vielä 170 miehen vahvuisen osaston. Punaisten uusi hyökkäys tapahtui vuorokautta myöhemmin, jolloin Kirkkosalmen rannalla taisteltiin viisi tuntia. 5. helmikuuta valkoisten päällikkyys Vilppulan suunnalla vaihtui, kun Haapamäeltä käsin puolustusta johtaneen jääkäri Juho Heiskasen tilalle tuli Hämeen ryhmän komentaja eversti Martin Wetzer. Talvisodan merisotatoimet
Merisota alkoi aamulla 30. marraskuuta, kun Neuvostoliitto tulitti Suomenlahden ulkosaaria. Aamun kuluessa neuvostojoukot nousivat maihin Seiskarille ja Peninsaarelle, sekä iltapäivällä Lavansaarelle, jonka luona neuvostohävittäjä "Karl Marx" upotti suomalaisen merivartiovene "AV 45":n, jolloin neljä suomalaista merivartijaa sai surmansa. Seuraavana päivänä miehitettiin Someri ja Narvi. Suursaaren valtaukseen käytettiin suurempaa voimaa, sillä voimakkaiden pommitusten jälkeen 1 550 miestä nousi maihin saarelle 3. joulukuuta kohtaamatta kuitenkaan vastarintaa, sillä saarta puolustaneet noin 50 suomalaista olivat jättäneet saaren jo joulukuun 1. ja 2. päivän välisenä yönä. Maihinnousu oli kuitenkin neuvostoliittolaisraporttien mukaan vaikea operaatio, vaikkei puolustajia enää ollut ja Moskovan radio kertoikin: "Venäläiset kohtasivat suuria vaikeuksia maihinnousun yhteydes­sä. Urhoollinen Itämeren punalaivaston me­rijalkaväki voitti kaikki vaikeudet kärsien vain vähäisiä tappioita." Tytärsaaren neuvostoliittolaiset valtasivat 4. joulukuuta.
30. marraskuuta hävittäjä "Grozjastshij" kaappasi suomalaisen höyrylaiva "Auvon" ja vei sen Paldiskiin. 1. joulukuuta Neuvostoliiton laivasto-osasto: risteilijä "Kirov" ja hävittäjät "Stremitelnyi" sekä "Smetlivyi" lähestyivät Russarön linnaketta. Lyhyen laukaustenvaihdon jälkeen "Kirov" sai osuman ja osasto kääntyi takaisin. "Kirov" menetti tässä taistelussa 17 miestä kaatuneina ja noin 30 haavoittuneina, kun suomalaisten tappiot jäivät nollaan. Panssarilaivat "Ilmarinen" ja "Väinämöinen" oli lähetetty Hankoa kohti Borstösta, mutta niillä ei ollut ollut mahdollisuuksia ottaa osaa taisteluun. Savitaipaleen taistelut (1918)
Savitaipaleen taistelut käytiin Suomen sisällissodan aikana 27. helmikuuta – 25. huhtikuuta 1918 Etelä-Karjalassa sijaitsevan Savitaipaleen kirkonkylän hallinnasta. Sillä oli erityisesti punaisten kannalta suuri merkitys, sillä kylä turvasi 30 kilometriä etelämpänä kulkevan elintärkeän Pietarin radan pysymisen heidän hallussaan. Värtsilän taistelu
Värtsilän taistelu oli Tohmajärven pitäjään kuuluneessa Värtsilän teollisuustaajamassa 8. helmikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu. Vajaat pari tuntia kestäneen yhteenoton taustalla oli Joensuun suojeluskunnan suorittama Värtsilän punakaartin aseistariisunta. Taistelu päättyi nopeasti työväentalolle linnoittautuneiden punaisten antautumiseen ja pakoon, jonka jälkeen kylä jäi valkoisten haltuun. Into Kuismanen
Tunnettu Kuismasen jatkosodan aikana johtama partioretki oli Suopassalmen huoltokeskuksen hävitysretki talvella 1943. Siihen osallistui yli sata miestä kaukopartio-osastoista sekä Osasto Laguksesta. Suomen sisällissota
Tampereen kaupungin valtaustaistelusta muodostui sisällissodan kiivain yhteenotto. Se oli siihen mennessä suurin Pohjoismaissa käyty taistelu, johon osallistui 16 000 valkoista ja 14 000 punaista. Punakaartin puolustustahto ja -kyky oli kohonnut ja kaartit osoittivat merkittävää päättäväisyyttä Tampereen puolustamisessa. Valkoisten sodanjohto asetti hyökkäykseen parhaita ja iskukykyisimpiä joukkojaan, muun muassa osan uusista jääkärirykmenteistä. Kalevankankaan hautausmaan taistelussa, niin sanottuna verisenä kiirastorstaina 28. maaliskuuta ei enää vain kävelty aukeita eikä ammuttu vahingonlaukauksia sillä eräät valkoisen armeijan yksiköt kärsivät yli 50 prosentin taistelutappiot. Jääkäreitä kaatui 50 ja ruotsalainen vapaaehtoisprikaati menetti noin 10 prosenttia miehistöstään. Valkoisten ratkaiseva, Tampereen keskustan valtaukseen johtanut hyökkäys alkoi yöllä 3. huhtikuuta 1918 voimakkaalla tykistötulella. Tampereen taistelu oli Suomen historian ensimmäinen, säälimätön, kortteli korttelilta käyty kaupunkisota, johon ainakin jälkiviisaudessa sisältyy paljon traagista symboliikkaa. Sisällissodan ratkaisutaistelu käytiin kaupungissa, josta Suomen teollistuminen, taloudellinen ja poliittinen modernisaatio sekä koko kansan henkistä ja aineellista tilaa parantanut kehitys oli alkanut. Pelkosenniemen taistelu
Pelkosenniemen taistelu oli Pelkosenniemellä 16.–19. joulukuuta 1939 käyty talvisodan taistelu. Se sai alkunsa, kun Savukoskelta edenneet puna-armeijan joukot törmäsivät Kenttätäydennysprikaatin 8. pataljoonaan 16. joulukuuta Kitisen lossin kohdalla. Taistelu päättyi suomalaisten voittoon ja puna-armeijan perääntymiseen. Savilahti
Suur-Savon pappilasta Kenkäveron niemellä tuli 1597 Savon nuijasodan lopputapahtumien näyttämö. Porrassalmen taisteluissa kesäkuussa 1789 taistelivat ruotsalaisjoukot venäläisiä vastaan. Talvisodan päämaja perustettiin 3. joulukuuta 1939 Mikkelin keskuskansakoululle (nykyiseltä nimeltään Päämajakoulu). Kirkkonummen taistelut
Sisällissodan käynnistyttyä 26. tammikuuta 1918 punaiset miehittivät Helsingin ja alkoivat välittömästi sen jälkeen ottaa haltuunsa myös ympäröivää maakuntaa. Länsi-Uudellamaalla punaiset etenivät 30. tammikuuta Kirkkonummen Lapinkylään. Seuraavana päivänä paikalliset suojeluskuntalaiset kokoontuivat Jorvaksen kartanoon, josta he 1. helmikuuta siirtyivät Sigurdsiin kirkonkylän pohjoispuolella sijaitsevan Humaljärven rannalle. Ryhmään kuului tuolloin 80 Kirkkonummen ruotsinkielistä suojeluskuntalaista, joiden päällikkönä toimi Venäjän armeijassa palvellut alikapteeni Armas Liljeberg. Seuraavien päivien aikana Liljeberg kiersi lähiseuduilla kokoamassa suojeluskuntalaisia, niin että 3. helmikuuta Sigurdsissa oli yhteensä 320 miestä. Muodostettua suojeluskuntaosastoa alettiin kutsumaan "Sigurdskåreniksi" eli "Sigurdsin kaartiksi". Kaartilla oli tuolloin aseistuksenaan noin sata sotilaskivääriä sekä muutamia metsästys- ja tarkkuuskivääreitä. Liljebergin alipäällikköinä olivat niin ikään entiset Venäjän armeijan upseerit aliluutnantti Ivar Hast ja luutnantti Wäinö Törnroos. Siuntiossa sijaitsevaan Suitian kartanoon puolestan kokoontui Inkoon ja Siuntion suojeluskuntalaisia sekä Helsingistä paenneita ruotsinkielisiä valkoisia, jotka muodostivat "Svidjakåren"-nimisen kaartin. Se päälliköksi tuli ruotsalainen vänrikki Edward W. Ward, koska Suitian paroonin August Wreden kokoamat suojeluskuntalaiset eivät suostuneet palvelemaan suomenkielisen Liljebergin alaisuudessa. Kaartien jäsenet olivat paikallisten maanviljelijöiden lisäksi nuorta ruotsinkielistä porvaristoa, kuten ylioppilaita ja insinöörejä. Suomen sota
Kuortaneen Ruonan ja Salmen taistelut 31. elokuuta – 2. syyskuuta aloittivat Ruotsin lopulliseen tappioon johtaneen vaiheen sodassa. Venäläisten joukkoja johti 24. heinäkuuta Nikolai Rajevskin korvannut Nikolai Kamenski. Hänellä oli käytössään 7 700 sotilasta ja 36 tykkiä Ruotsin Adlercreutzin 4 700 sotilasta 21 tykkiä vastaan. Sodan kannalta ratkaisevat taistelut alkoivat Ruonasta. Taistelu alkoi venäläisten hyökkäyksellä, jota vastaan ruotsalaiset tekivät vastahyökkäyksen ja saivat venäläiset perääntymään takaisin omiin asemiinsa. Kamenski alkoi huolestua tilanteen edetessä ja hän suunnittelikin perääntymistä. Adlercreutz aloitti perääntymisen keskiyöllä Kuortaneen Salmelle. Syynä oli se, että ylivoimaiset venäläisjoukot uhkasivat saartaa Ruotsin joukot sekä lännestä että idästä. Seuraavana päivänä Adlercreutz sai tietää, että Kamenskin joukot olisivat perääntymässä. Tämä innosti häntä valmistelemaan hyökkäystä, jonka hän myös toteuttikin. Joukkojen siirtyessä kohti Ruonaa, metsäisessä maastossa tuli vastaan Venäjän armeijan joukkoja, joiden vahvuus oli ylivertainen. Epäonnistuneen hyökkäyksen jälkeen Ruotsin armeijan joukot ryhmittyivät uudelleen Salmelle. Pohjois–etelä-suuntaan ryhmittyneiden joukkojen heikoin kohta oli pohjoisessa, jossa Uudenmaan rykmentin joukoista ja Uudenmaan jääkäreistä koostuneella pataljoonalla ei ollut minkäänlaista suojaa hyökkäyksen varalta. Venäläiset käyttivät tätä tilaisuutta hyväkseen ja hyökkäsivät pohjoisen kautta. Joukkojen ohi he eivät päässeet, mutta saivat ruotsalaiset harkitsemaan vetäytymistä. Samalla Klingspor käski Adlercreutzin joukkojen perääntyä pohjoisemmaksi, koska hän katsoi Kauhajoella olleiden venäläisten uhkaavan Lapualla olleita ruotsalaisia. Adlercreutz totteli ja veti joukkonsa Oravaisiin, minne hän valmisti uudet puolustusasemat saatuaan täydennykseksi ruotsalaisia rykmenttejä. Mouhun–Hillosensalmen taistelut
Valkoisilta taisteluihin osallistuivat kenraalimajuri Ernst Löfströmin komentamaan Savon ryhmään kuuluneet Mikkelin 1. komppania päällikkönään kapteeni William Hj. Spåre, Kajaanin sissirykmentin 1. komppania päällikkönään luutnantti Elja Rihtniemi ja Kuopion 4. komppania päällikkönään jääkärikapteeni Lars W. Lundahl sekä Mäntyharjun suojeluskuntakomppania ja jääkäriluutnantti Arvo Thauvónin johtama Jyväskylän suojeluskuntalaisten konekiväärikomppania. Hillosensalmeen puolestaan hyökkäsi luutnantti Gabriel Cronstedtin johtama 500 Savon ryhmän jääkärin osasto. Kajaanin sissikomppanian mukana taisteluun osallistui myös Urho Kekkonen, joka kertoi tapahtumista myöhemmin julkaistuissa päiväkirjoissaan. Korpiselkä
Talvisodan sytyttyä marraskuun viimeisenä päivänä 1939, alkoi Puna-armeijan 139. divisioona edetä Suojärven pohjoispuolitse Korpiselän kautta Värtsilään. Se koostui kolmesta jalkaväkirykmentistä, panssareista ja tykistöstä, joita vastaan Suomella oli laittaa neljä erillispataljoonaa, yksi kenttätykistöpatteri ja yksi jalkaväkitykkijaos. Korpiselän itäosien kylät saivat evakuoimismääräyksen vasta sodan sytyttyä, mikä vaikeutti suomalaisten alivoimaista puolustusta siviiliväestön osin sekasortoisen paon tukkiessa tiet. Puolustuksen viivytysasemaksi määrätty Ägläjärven linja petti itsenäisyyspäivänä 1939 ja seuraavana päivänä puna-armeija oli jo Tolvajärvellä. Rintama pysyi Tolvajärvellä joulukuun 12. päivään, jolloin alkoi Tolvajärven–Ägläjärven taisteluna tunnettu suomalaisten vastahyökkäys, jossa puna-armeijan 139. divisioona kärsi raskaita tappioita ja joutui perääntymään. Suomalaisten vastahyökkäys kesti useita päiviä, Ägläjärven kylä vallattiin takaisin 22. joulukuuta ja puna-armeija työnnettiin Aittoelle asti, jossa rintama pysyi talvisodan loppuun asti. Tolvajärven–Ägläjärven taistelu oli suomalaisten ensimmäinen merkittävä hyökkäysvoitto. Suomen talvisodassa saama sotasaalis
Sotasaaliin pääosa saatiin IV Armeijakunnan, Ryhmä Talvelan ja Pohjois-Suomen Ryhmän alueelta. Niin sanotut mottitaistelut tuottivat suuren osan saadusta saaliista. Esimerkiksi Ryhmä Talvelan vastahyökkäyksessä Tolvajärven–Ägläjärven taisteluissa saatiin runsas sotasaalis. Samoin Suomussalmen ja Raatteen tien taisteluissa eversti Hjalmar Siilasvuon johtamat joukot kuten 9. divisioona saivat suuren sotasaaliin. Länsirintama (ensimmäinen maailmansota)
Hyökkäys jatkui vielä kolme päivää ilman mainittavaa menestystä, ja 10. elokuuta hyökkääjän ammukset loppuivat.
Ympärysvallat hyökkäsivät onnistuen Sommessa 21. elokuuta – 3. syyskuuta 1918 ajaen saksalaiset Hindenburg-linjalle, joka ulottui Cernystä Aisnejoelta Arrasiin. Liittoutuneet mursivat Hindenburg-linjan syys-lokakuussa 1918. Taistelu Hindenburg-linjasta alkoi 18. syyskuuta 1918 ja se menestyi, koska ympärysvallat käyttivät juoksuhautojen murtamiseen kykeneviä panssareita. Hindenburg-linja oli vallattu 10. lokakuuta 1918. Viimeinen taistelu, Meusen-Argonnen taistelu, käytiin Verdunista pohjoiseen ja luoteeseen 26. syyskuuta – 11. marraskuuta 1918. Tämä oli suurin yhdysvaltalaisten sodassa käymä taistelu saksalaisia vastaan. Hyökkäys eteni alussa 11 kilometriä kahdessa päivässä. 4. lokakuuta hyökkäys uusittiin, jolloin 308. pataljoona jäi joksikin aikaa pitämään rintamalinjaa viestiyhteyksien katkettua ilman ruokaa, riittävää aseistusta ja vettä vihollisen tykistötulen alle. Itsenäisen Suomen historia
Neuvottelujen katkettua Neuvostoliitto hyökkäsi Suomeen 30. marraskuuta 1939 järjestämiensä ns. Mainilan laukausten jälkeen ja alkoi talvisota. Huolimatta monista voitoista puolustus Karjalankannaksella oli murtumaisillaan. Moskovan rauha 13. maaliskuuta 1940 päätti sodan, ja Suomen täytyi luovuttaa Karjalankannas, Laatokan Karjala, Raja-Karjala, Suomenlahden ulkosaaret (luovutettu Karjala) sekä Kuusamon ja Sallan itäosat ja Petsamosta Kalastaja- ja Srednisaarentojen länsiosat ja vuokrata Hangon tukikohta Neuvostoliitolle 30 vuodeksi. Suomen sisällissota
Sodan on katsottu alkaneen punaisten osalta 27. tammikuuta 1918 klo 23 ja valkoisten puolella 28. tammikuuta 1918 klo 3. Tarkemmassa tarkastelussa asia ei ole näin yksinkertainen, vaan sisällissotaa muistuttanut toiminta alkoi jo aiemmin tammikuussa, erityisesti Karjalassa. Syynä lienee ollut se, etteivät kummallakaan sodanjohdolla olleet omat joukot hallinnassa. Toisaalta Viipurin kaupunki oli sodan kannalta strategisesti keskeisimpiä paikkakuntia Suomessa, ja on myös arvioitu, että molemmilla puolilla johtoporras lopulta vaikutti aktiivisesti tapahtumien taustalla. Punaisten ja valkoisten välisessä taistelussa kyse oli sekä Viipurin hallinnasta että aseiden hankinnasta. Kamppailu alkoi 17.–20. tammikuuta työväenkaartin tunkeuduttua paikallisen suojeluskunnan asevarastoon Pietisen tehtaalla ja valkoisten kaapattua punaisten Mikkeliin suunnatun kiväärilähetyksen Taavetissa, jonka jälkeen syntynyt kahakka vaati kaksi kuolonuhria. Karjalan maalaispitäjistä komennettiin 21. tammikuuta noin 600 suojeluskuntamiehen vahvuinen pataljoona Viipuriin, jossa se miehitti 22. tammikuuta kaupungin rauta­tie­aseman, mutta joutui lopulta perääntymään Venäjänsaareen. Pataljoona jatkoi taisteluaan 27. tammikuuta Viipurin eteläpuolella Kämärällä, jossa se pysäytti joksikin aikaa Pietarista tulleet niin sanotut asejunat ja yritti kaapata niistä sotatarvikkeet. Junat olivat tuomassa Eino ja Jukka Rahjan johdolla Leninin Suomen työväenkaarteille tammikuun alussa 1918 lupaamaa suurta aselastia. Suojeluskuntalaisten kaappaushanke epäonnistui, ja junat pääsivät lasteineen lopulta Viipuriin, joka jäi punaisten hallintaan. Kämärän taistelua pidetään sisällissodan ensimmäisenä sotatoimena. Jatkosota
Sodan alussa eteläisellä rintamaosalla suomalaiset joukot valtasivat talvisodassa menetetyt alueet ja etenivät yli Syvärin ja Leningradin puolustuslinjojen tuntumaan. Joulukuussa 1941 hyökkäys pysäytettiin ja alkoi yli kaksi vuotta kestänyt asemasotavaihe. Pohjoisilla rintamaosilla ei saatu katkaistua Muurmannin rataa eivätkä saksalaisjoukot päässeet etenemään Murmanskiin. Neuvostoliiton suurhyökkäys kesäkuussa 1944 mursi suomalaisten etummaiset puolustuslinjat. Raskaiden torjuntataistelujen jälkeen aseet laskettiin 4–5. syyskuuta. Moskovan välirauha allekirjoitettiin 19. syyskuuta 1944 ja se vahvistettiin Pariisin rauhassa 1947. Jatkosodan välirauhanehtoihin kuului muun muassa saksalaisten joukkojen pakottaminen pois Suomesta, mikä johti Lapin sotaan Saksaa vastaan. Parkumäen taistelu
Parkumäen taistelu oli Ruotsin maavoimien ensimmäinen hyökkäysvoitto venäläisistä sitten kuningas Kaarle XII:n ajan, esimerkiksi Porrassalmella käytiin puolustustaistelua eli kyseessä oli torjuntavoitto. Parkumäen leiristä pidätettiin entinen Ruotsin armeijan majuri Georg Fredrik Tigerstedt (1729–1790). Hän oli eronnut armeijasta 1783 ja ryhtynyt kesällä 1789 venäläisten vakoojaksi. Tigerstedt mestattiin Rantasalmella vuoden 1790 lopulla. Parkumäen taistelun jälkeen venäläiset joukot perääntyivät Savonlinnan lähelle Laitaatsalmen itäpuolelle varustettuihin asemiin. Tällä alueella Laitaatsillassa käytiin 7. lokakuuta 1789 ruotsalaisten eduksi päättynyt taistelu. Juntusranta
1800-luvulla Juntusrannalla aloitettiin tervanpoltto. Terva kuljetettiin vesiteitse Kajaanin kautta Ouluun. Vuosisadan lopulla Juntusrantaan perustettiin Suomussalmen alueen ensimmäinen koulu. Omakustanteena vuonna 1981 julkaisemassaan kirja "Taas koulun sauna paloi" oululainen opetusneuvos Erkki Tuomikoski kertoo kokemuksistaan nuorena opettajana Juntusrannan Ruhtinansalmen koululla vuosina 1915 ja 1916. Kauppa-, posti- ja pankkitoiminta alkoi kylässä 1900-luvun alussa. Kylään sijoitettiin myös rajavartioasema. Talvisodan aikana Juntusrannassa käytiin Suomussalmen taisteluja. Tornion taistelu
Tornion taistelu oli Suomen sisällissodan alkuvaiheissa käyty taistelu valkoisten ja venäläisten välillä. Paikalliset punaiset eivät osallistuneet itse taisteluun. Merkittävä osa punaisista oli siirtynyt tammikuun lopussa junalla Ouluun tukemaan sikäläistä punaisten valtaa osallistuen siellä käytyyn taisteluun, joka käytiin jo muutamaa päivää aiemmin. Tornion taistelu käytiin 6. helmikuuta 1918. Aarne Möttönen
Möttönen osallistui talvisotaan Jalkaväkirykmentti 64:n kuormastopäällikkönä, josta hänet siirrettiin myöhemmin 9. divisioonan ilmatorjunta- ja Hyökkäysvaunukomppanianpäälliköksi (Osasto Möttönen). Hän otti osaa taisteluihin talvisodassa Suomussalmen-Raatteen akselilla, Kuhmossa, Saunajärvellä ja Löytövaaralla. Suodenniemi
Sisällissodan aikana Suodenniemi sijaitsi pitkään Satakunnan rintama-alueen tuntumassa ja sekä punaiset että valkoiset toimivat siellä. Tunnetuin yhteenotto ennen varsinaisia Suodenniemen taisteluja 16.–26.3.1918 oli Mustapään kahakka, joka tapahtui Lahdenperän kylässä 13.2.1918. Perimätiedon mukaan siinä kaatui sai kahdeksan sotilasta – neljä valkoista ja neljä punaista. Samana päivänä surmattiin Pohjakylässä pitäjän kirkkoherra Kaarlo Kalpa. Kaikkiaan punainen terrori vaati Suodenniemellä 13 uhria. Kuuterselän taistelu
Kuuterselän taistelu oli Kannaksen suurhyökkäyksen alkuvaiheessa 14.–15. kesäkuuta 1944 suomalaisten ja neuvostojoukkojen välillä käyty taistelu, joka päättyi suomalaisten vetäytymiseen ja Vammelsuu–Taipale-tukilinjan osittaiseen murtumiseen. Talvisota
Suojärvi vallattiin nopeasti, ja epäonnistuneiden vastahyökkäysten jälkeen suomalaispuolustus vakaantui Kollaanjoelle 7. joulukuuta alkaen. Laatokan rantamilla Suomen armeija vetäytyi aluksi Salmin–Pitkärannan kautta, mutta puna-armeija pysäytettiin Kitilän–Koirinojan alueelle 11.–15. joulukuuta. Joulukuussa suomalaiset aloittivat vastahyökkäykset, jotka johtivat lopulta Kitilän–Koirinojan–Lemetin mottien syntyyn tammikuun 1940 alussa. Niissä taistelut jatkuivat talvisodan loppuun saakka. 9. divisioona (talvisota)
12. joulukuuta, vietettyään yönsä taivasalla vailla huoltoa, jatkoi JR 27 hyökkäystään kohti Suomussalmen kirkonkylää. Rykmentin toinen ja kolmas pataljoona pääsivät päivän aikana etenemään taistellen tien suunnassa noin kolmen kilometrin matkan saavuttaen Suomussalmen pappilan tienhaaran. Täällä saatiin yhteys Haukiperän lossin suunnasta edenneisiin suomalaisjoukkoihin ja huoltoyhteys saatiin näin auki. Iltayöstä I/JR 27 pääsi vielä etenemään vielä noin kilometrin matkan kohti kirkonkylää. IV/KT-Pr:n kaksi komppaniaa yritti edetä pohjoisempaa reittiä tavoitteenaan katkaista neuvostojoukkojen toinen itään johtava tieyhteys. Puna-armeijan vastatoimien vuoksi komppaniat joutuivat kuitenkin vetäytymään takaisin. Eversti Siilasvuolle alistettu ErP 15 hyökkäsi kirkonkylän länsipuolelle Hulkonniemeen edenneiden neuvostojoukkojen asemia vastaan, mutta joutui palaamaan takaisin lähtöasemiinsa vastarinnan osoittauduttua liian kiivaaksi. Porrassalmen taistelu
Vuonna 1789 Venäjä pyrki valtaamaan Savon. Venäläisten tarkoituksena oli hyökätä Puumalasta ja Ristiinan Kyyröstä ja Savonlinnasta painopisteen suuntautuessa Savitaipale–Suomenniemi–Mikkeli-linjaa pitkin. Pääasiassa suomalaisista koostuvat ruotsalaisjoukot piti saartaa tai tuhota Mikkelin tai viimeistään Juvan alueella. Ensimmäinen taistelu käytiin Ristiinan Kyyrössä 11. kesäkuuta 1789 tykistön tukemana. Majuri von Knorringin johtamat ruotsalaisjoukot menettivät huomattavan osan varustustaan, muun muassa tykkinsä, telttansa ja kuormastonsa. Venäläiset pidättäytyivät takaa-ajosta ja joukko pelastautui Ristiinan kirkolle odottamaan vahvistuksia. Vammala
Sisällissodan loppuvaiheissa huhtikuussa 1918, Karkun taistelun jälkeen, pääosin Turun seudulta saapuneet punakaartilaiset sytyttivät vetäytyessään Vammalan kauppalan palamaan. Suurpalossa tuhoutui miltei kaksi kolmannesta kauppalan koko silloisesta rakennuskannasta. Vammalan palo oli Suomen suurin yksittäistä paikkakuntaa kohdannut tuho koko sodan aikana. Sotilaallisesti tärkeämpään tehtävään, Vammaskosken sillan räjäyttämiseen, punakaartilaiset eivät valkoisten tulituksen vuoksi kyenneet. Tuhon suuruudesta huolimatta kauppala saatiin kuitenkin ripeästi rakennetuksi uudelleen 1920-luvun alkupuolella. Sakari Simelius
Talvisodassa everstiluutnantti Simelius toimi 4. divisioonan esikuntapäällikkönä 1939-1940. Jatkosodassa hän toimi 1941-1943 VII armeijakunnan esikuntapäällikkönä. 15.3.1943-4.12.1944 Simelius komensi Jalkaväkirykmentti 4:ää, joka vuoden 1944 suurhyökkäyksen aikana taisteli Syskyjärvellä. Kustaa Salminen
Sodan alkuvaiheessa helmikuun 1918 alussa Salminen johti menestyksekästä operaatiota, jossa vallattiin punaisten selustaan valkoiseksi pesäkkeeksi jäänyt ruotsinkielinen Itä-Uusimaa. Hänen komentamansa 2 300 punakaartilaista mursivat suojeluskuntalaisten vastarinnan Martinkylässä 6. helmikuuta ja saartoivat Itä-Uudenmaan ruotsinkieliset valkoiset Porvooseen, joka vallattiin vastarintaa kohtaamatta 8. helmikuuta. Osa suojeluskuntalaisista tosin vetäytyi Pellinkiin ja piilotteli sen jälkeen ulkosaaristossa viikkokausia. Salminen jäi Porvooseen helmikuun loppuun saakka puhdistamaan saaristoa. Hän saattoi tuolloin olla vastuussa kahden valkoisen vangin teloituksesta, mutta hänen osuudestaan tapaukseen ei ole varmaa tietoa. Hengissä selvinnyt kolmas teloitettava, kauppias Backman, kertoi tunnistaneensa kuulustelijan Salmiseksi, vaikkei ilmeisesti ollut koskaan tavannut tätä, ja myöhemmin murhasta syytetyt punakaartilaiset yrittivät siirtää vastuun päällikölleen Salmiselle. Toisaalta Salmisen tiedetään teloituttaneen Porvoossa myös ryöstöihin syyllistyneitä punakaartilaisia säilyttääkseen järjestyksen. Hänet siirrettiin 6. maaliskuuta punaisten Satakunnan rintaman päälliköksi ja kolme päivää myöhemmin hän yritti käynnistää hyökkäyksen pohjoiseen, mutta valkoiset torjuivat sen. Sekä Itä-Uudellamaalla että Satakunnassa yhtenä Salmisen alipäälliköistä toimi pahamaineinen Aksel Nikanor Aarre-Davidsson. Myös Salminen on yhdistetty Aarre-Davidsonin miesten Noormarkussa 10. maaliskuuta suorittamaan Koliahteen joukkomurhaan, sillä hän ei yrittänyt tarmokkaasti tutkia tapausta, mutta hänen yhteydestään joukkomurhaan ei ole löytynyt todisteita. Valesota
Valesodan aikana käytiin sotaa muilla rintamilla. Talvisota käytiin Suomen ja Neuvostoliiton välillä. Saksa miehitti Tanskan 9. huhtikuuta, ja 15.–16. huhtikuuta liittoutuneet nousivat maihin Norjaan, jonka Saksa valloitti kahdessa kuukaudessa. Lapin sota
Suomalaiset aloittivat Siilasvuon käskystä varsinaiset sotatoimet 28. syyskuuta yhteenotolla Pudasjärvellä Sillankorvan maastossa 20 km kunnan keskustasta Ouluun. Etenevien suomalaisten ja saksalaisten varmistusjoukkojen välille syntyi suomalaisten aloitteesta laukaustenvaihtoa. Kaksi saksalaissotilasta kaatui, neljä haavoittui ja kaksi joutui vangiksi. Seuraava välikohtaus syntyi seuraavana päivänä Olhavajoen sillalla, jonka suomalaiset yrittivät vallata ennen kuin saksalaiset pääsisivät räjäyttämään sillan. Yritys kuitenkin epäonnistui, ja viisi suomalaista kuoli, kolme heistä sillalla yrittäessään viime hetkellä purkaa räjähteitä, kun saksalaisten "SS-Tiedustelupataljoona 6":n räjäytti panokset. Räjäytyksessä kuoli myös sillalla ollut saksalainen vartio. Neuvostoliiton 44. divisioona
Stavkan päätöstä pitää 44. divisioona Raatteentiellä sen jälkeen, kun 163. divisioona oli saanut luvan vetäytyä Suomussalmelta voidaan pitää virheenä. Suomalaiset saivat nopealla, vain viikon kestäneellä operaatiolla selkeän voiton 44. divisioonasta, joka menetti 7. tammikuuta mennessä taistelukykynsä muun muassa raskaiden kalustotappioiden takia. Divisioonan tappiot eivät olleet niin suuret kuin suomalaisessa sotahistoriankirjoituksessa usein esitetään, mutta ne olivat silti hyvin raskaat. Raatteessa taistelleen divisioonan taistelukyvyn palauttaminen kesti maaliskuun alkupuolelle saakka. 2. maaliskuuta saapui 44. divisioonalle täydennysrykmentti, jossa oli 1 198 miestä. Divisioonalle annettiin uusi käsky valmistautua seuraavaan yritykseen hyökätä Suomussalmelle 21.–23. maaliskuuta 1940, mutta talvisota päättyi kuitenkin jo 13. maaliskuuta. Tammikuun 11. päivänä 1940 9. armeijan sotaneuvosto päätti rangaista 44. divisioonan johtajia ja upseereita, jotka olivat pääsyyllisiä epäonnistuneeseen operaatioon. Prikaatinkomentaja Vinogradov, poliittisen osaston päällikkö Pahomov sekä esikuntapäällikkö eversti Volkov teloitettiin ampumalla oman divisioonansa edessä tammikuussa. Hulmin taistelu
Hulmin taistelu oli Suomen sisällissodan taistelu, joka käytiin Laihialla 27. tammikuuta 1918 suojeluskuntien ja Hulmin kylässä olleen venäläisen ratsuosaston välillä. Kyseessä oli yksi ensimmäisiä sisällissodan taisteluja, joka edelsi suojeluskuntien seuraavana yönä Pohjanmaalla aloittamaa venäläisten varuskuntien valtausta. Taistelua on myös erityisesti Pohjanmaalla pidetty koko sisällissodan alkuna, vaikka samana päivänä Karjalankannaksella tapahtui myös Kämärän taistelu. Smolenskin taistelu (1943)
Smolenskin taistelu oli toisessa maailmansodassa toinen Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu Smolenskin kaupungin hallinnasta. Taistelu alkoi 7. elokuuta ja päättyi Neuvostoliiton voittoon 2. lokakuuta 1943 mennessä, jolloin puna-armeija sai vallattua kaupungin takaisin. Taistelun seurauksena noin 50–80 % kaupungista ja lähialueista tuhoutuivat täysin. Petsamon–Kirkkoniemen taistelu
Petsamon–Kirkkoniemen taistelu (tunnetaan myös nimellä Petsamon–Kirkkoniemen offensiivi, ) oli toisessa maailmansodassa Neuvostoliiton ja Saksan välinen taistelu Petsamon ja Kirkkoniemen alueella. Neuvostoliiton Karjalan rintaman 14. armeijan joukot aloittivat hyökkäyksen Saksan 20. vuoristoarmeijaan kuuluneen XIX vuoristoarmeijakunnan 2. ja 6. vuoristodivisioonia vastaan 7. lokakuuta tarkoituksena saksalaisjoukkojen motittaminen Suomen käydessä Lapin sotaa ajaakseen saksalaiset pois alueeltaan. Neuvostojoukot eivät kuitenkaan onnistuneet täysin tavoitteessaan ja saksalaiset pystyivät vetäytymään raskaita tappioita kärsittyään uusiin puolustusasemiin Norjaan. Puna-armeija onnistui kuitenkin ajamaan saksalaiset lopullisesti pois alueelta 29. lokakuuta mennessä. Smolenskin taistelu
Smolenskin taistelu oli toisessa maailmansodassa operaatio Barbarossan Saksan voittama ensimmäinen itärintaman suurtaistelu, joka käytiin Smolenskin kaupungin lähistöllä 10. heinäkuuta – 10. syyskuuta 1941 noin 400 kilometriä Moskovasta länteen. Taistelun päättyessä Saksan joukot olivat 18 päivässä edenneet noin 500 kilometriä Neuvostoliittoon. Taistelussa Neuvostoliiton 16., 19., ja 20. armeija saarrettiin ja ne tuhottiin, vaikka merkittävä osa 19. ja 20. armeijoista onnistui pakenemaan motista. Saavutetusta voitosta huolimatta miestappiot ja kalustonmenetykset kuluttivat saksalaisten voimia ja lisäksi kahden kuukauden viivytys mahdollisti puna-armeijan uudelleen ryhmittymisen ja siten kyvyn torjua saksalaisten hyökkäyksen Moskovan taistelussa. Kämärän taistelu
Kämärän taistelu oli Kuolemajärven pitäjän Kämärän asemalla 27. tammikuuta käyty suojeluskunnan ja punakaartin välinen taistelu, jota pidetään Suomen sisällissodan ensimmäisenä sotatoimena. Taistelua on kutsuttu myös sisällissodan aluksi, vaikka yleensä tapahtumien katsotaan käynnistyneen vasta seuraavien päivien aikana muualla Suomessa. Esimerkiksi valkoisen armeijan ylipäällikkö Carl Gustaf Emil Mannerheim piti vuonna 1933 sodan alkuna nimenomaan Kämärän taistelua. Suomen historia
Suomen senaatti antoi itsenäisyysjulistuksen 6. joulukuuta 1917 Venäjän toisen, eli vuoden 1917 Lokakuun vallankumouksen jälkeen. Leninin johtama Neuvosto-Venäjän kansankomissaarien neuvosto tunnusti Suomen itsenäisyyden 31. joulukuuta 1917, ja pian sen jälkeen moni muu valtio. 28. tammikuuta 1918 alkoi sisällissota, joka päättyi Saksan tukemien valkoisten voittoon bolševikkien tukemia punaisia vastaan. Samana vuonna vapaaehtoiset tekivät joitakin aseellisia retkiä Neuvosto-Venäjälle muun muassa Aunukseen, Vienaan ja myös Viroon. Rauha Neuvosto-Venäjän kanssa solmittiin Tartossa 14. marraskuuta 1920. Toisessa maailmansodassa Suomi taisteli Neuvostoliittoa vastaan talvisodassa 1939–1940 ja jatkosodassa 1941–1944. Aselevon jälkeen 4. syyskuuta 1944 aseet jouduttiin kääntämään Neuvostoliiton vaatimuksesta Saksaa vastaan Lapin sodassa 1944–1945. Kevyt osasto 8 (talvisota)
Elokuva toistaa talvisodan jälkeisinä vuosikymmeninä syntyneen virheellisen käsityksen, että "nurmoolaaset" hyökkäsivät myöhässä, mistä johtuivat suuret tappiot huonon tykistövalmistelun ja hyökkäyskoordinaation sijaan. Jalkaväkirykmentti 24:n 3. pataljoonan hyökkäys Vuosalmella seuraavana päivänä 6. maaliskuuta myöhästyi tykistökeskityksen jälkeen ja ilmeisesti tämä tapahtuma, yhdistettynä jatkuviin rintamavastuuvaihdoksiin sekä epäselviin sotapäiväkirjamerkintöihin, aiheutti tämän myöhemmässä kirjallisuudessa ja kansanperinteessä elämään jääneen väärinkäsityksen, että Kevyt osasto 8:n raskaat tappiot johtuivat nurmolaisten myöhästyneestä hyökkäyksestä. Sampakosken taistelu
Sampakosken taistelu oli 22. helmikuuta 1918 Lavian Niemenkylässä sijaitsevan Sampakosken talon mailla käyty Suomen sisällissodan taistelu, joka oli osa kaksi päivää aikaisemmin käynnistyneen punaisten yleishyökkäyksen Satakunnan rintaman sotatoimia. Punaisten tarkoituksena oli edetä Pohjanmaantietä (nyk. kantatie 44) pitkin noin 15 kilometrin päähän Kankaanpäähän ja sieltä edelleen kohti Pohjanmaata, jossa Kristiinankaupungissa oli määrä kohdata Porin suunnasta rannikkoa pitkin hyökkäävät joukot. Valkoiset onnistuivat kuitenkin pysäyttämään punaisten etenemisen ja pakottivat heidät vetäytymään takaisin Lavian kirkonkylään. Samaan aikaan Kankaanpäähän suuntautui Pomarkun suunnasta myös toinen punaisten hyökkäys, jonka valkoiset saivat niin ikään torjuttua. Kirkkonummen taistelut
Kirkkonummen taistelut käytiin Suomen sisällissodan aikana 22.–27. helmikuuta 1918, jolloin punaiset piirittivät Kirkkonummen Sigurdsin kartanon ympäristöön linnoittautuneita Länsi-Uudenmaan suojeluskuntalaisia. Neljää päivää jatkuneen piirityksen jälkeen "Sigurdskåreniksi" kutsuttu joukko onnistui yön pimeydessä pakenemaan saartorenkaan läpi ja marssimaan Upinniemeen, josta he yrittivät edelleen siirtyä Mäkiluodon linnakesaarelle. Sitä miehittäneet venäläiset matruusit kuitenkin vangitsivat suojeluskuntalaisten etujoukon, jonka jälkeen mantereelle jääneet kaartilaiset antautuivat Ruotsin konsulin toimiessa välittäjänä. Vajaat 500 suojeluskuntalaista kuljetettiin Helsinkiin, jossa he olivat vangittuina, kunnes Saksan Itämeren-divisioonan joukot valtasivat kaupungin 13.–14. huhtikuuta. Savon rintama
Perääntyvien punaisten ja valkoisten välillä käytiin 20.–21. huhtikuuta Vierumäen taistelu, joka vaati jopa 200–300 kaatunutta. Savon rintaman viimeinen taistelu oli 29. huhtikuuta Valkealassa käyty Tuohikotin taistelu, jonka jälkeen punaisten vastarinta Pohjois-Kymenlaaksossa murtui ja he aloittivat vetäytymisen kohti rannikkoa. Vuosalmi
Talvisodan alettua vuonna 1939 evakuoitiin Vuosalmen väestö läntisempään Suomeen heti sodan alussa joulukuussa. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Paluumahdollisuutta ehti hyödyntää 739 asukasta eli noin 74 prosenttia. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Vuosalmen eteläpuolelta kulki Mannerheim-linja ja Vuosalmi pysyi suomalaisten joukkojen hallussa kummankin sodan loppuun asti, mutta rauhanteossa kylä jäi Neuvostoliiton puolelle. Syysmanööverit
Ensimmäinen taistelu joukkojen välillä syntyi kenraaliluutnantti Hjalmar Siilasvuon otettua suomalaisten III Armeijakunnan johdon käsiinsä 27. syyskuuta. Jo seuraavana päivänä Pudasjärvellä Sillankorvan maastossa, noin 20 kilometriä kunnan keskustasta Ouluun päin saksalaisten ja suomalaisten välillä käytiin suomalaisten aloitteesta laukaustenvaihtoa. Kaksi saksalaissotilasta kaatui, neljä haavoittui ja kaksi joutui vangiksi. Seuraava välikohtaus syntyi 30. syyskuuta Olhavajoen sillalla, jonka suomalaiset yrittivät vallata ennen kuin saksalaiset pääsisivät räjäyttämään sillan. Yritys kuitenkin epäonnistui, ja viisi suomalaista kaatui, kolme heistä sillalla yrittäessään viime hetkellä purkaa räjähteitä, kun saksalaiset räjäyttivät panokset. Räjäytyksessä kaatui myös sillalla ollut saksalainen vartio. Viimeistään suomalaisten 1. lokakuuta tekemän Tornion maihinnousun jälkeen oli selvää että syysmanööverit olivat muuttuneet todelliseksi sodaksi. Sommen taistelu
Ensi kertaa panssarivaunuja käytettiin Sommen Flers–Courceletteen taistelussa, joka alkoi 15. syyskuuta 1916. Briteillä oli 40 Mark I-panssaria, jotka olivat nykyajan mittojen mukaan alkeellisia. Britit pyrkivät niiden avulla murtamaan juoksuhautojen puolustuksen, joka pohjautui niihin sijoitettuihin konekivääreihin. Nämä käytännössä estivät jalkaväen ja ratsuväen rynnäköt. Niinpä uutuusasetta päätettiin käyttää. Ennen hyökkäystä britit tulittivat panssareiden toiminta-aluetta niin, että niille jäisi kulkukelpoisia käytäviä. Panssareissa oli paljon vikoja eivätkä kaikki päässeet taisteluun. Taipaleen taistelu
Talvisodassa suojajoukkotaisteluiden tuloksena Suomen pääpuolustusasema Kannaksella muodostui 6. joulukuuta 1939 mennessä Taipaleenjoelle. Rintamavastuu alueella kuului kolmannen armeijakunnan 10. divisioonalle. Suomen joukot kykenivät pitämään rintaman Taipaleenjoessa koko talvisodan loppuun asti. Talvisota (elokuva)
Toinen kotirintamakohtaus. Martti käy lomilla Pohjanmaalla ja kertoo Paavon kuolleen luotiin. Veljesten äiti Liisa puolestaan kertoo, että Paavon arkusta kuului kolinaa. Martin palattua rintamalle hänet siirretään muun ryhmänsä kanssa Vuosalmelle. Tarkoitus on estää neuvostoliittolaisia ylittämästä Vuoksea, heidän miesylivoimansa tekee tehtävästä kuitenkin perin vaikean. Martti käsketään hakemaan vahvistusta, tässä vaiheessa Rajala on ymmärtänyt, että simputukseen ei ole varaa. Torjuntataistelussa kuolee suuri määrä miehiä. Sota päättyy maaliskuun kolmastoista. Elokuvan tapahtumat päättyvät samaan hetkeen."Talvisodan" kuvaukset aloitettiin lokakuussa 1988 ja lopetettiin huhtikuussa 1989. Kuvauspaikkoja olivat Kauhava, Kankaanpää, Seinäjoki, Ristiina, Keuruu, Lapua ja Hyvinkää. Alkuperäinen 13 miljoonan markan budjetti paisui noin 19 miljoonaan markkaan (noin 5,2 miljoonaa euroa vuoden 2015 rahan arvon mukaan). Elokuvan kuvaukset teki erityisen haastaviksi se, että talvi 1988–1989 oli Suomessa vähäluminen ja lauha, mikä ei lainkaan vastannut sotatalven 1939–1940 oloja. Kaarlo Varmavuori
Kaarlo Erkki Aleksanteri Varmavuori (16. marraskuuta 1890 Sakkola – 24. joulukuuta 1939 Suomussalmi) oli Suomen sisällissodan Pohjois-Hämeen rykmentin 1. pataljoonan ratsuosaston komentaja, joka menehtyi talvisodassa Suomussalmen taistelussa. Porrassalmen taistelu
Venäjän jouduttua sotaan Turkin kanssa Kustaa III päätti aloittaa Venäjän kanssa sodan, jossa edellisissä sodissa menetetyt alueet vallattaisiin takaisin. Kustaa uskoi Venäjän olevan niin kiinni Turkin-sodassa Mustallamerellä, ettei se kykenisi tehokkaaseen vastarintaan Suomenlahdella. Puumalan Vuolteensalmella käytiin 28. kesäkuuta 1788 rajakahakka venäläisten kanssa, minkä jälkeen ruotsalaiset lähtivät hyökkäämään Venäjän puolelle Itä-Savoon. Venäjän keisarinna Katariina II Suuri julisti sodan Ruotsille 11. heinäkuuta 1788. Ruotsalaisten hyökkäys epäonnistui ja he vetäytyivät takaisin Suomen puolelle talvileiriin. Petsamon taistelu
Petsamon taistelu käytiin Suomen ja Neuvostoliiton joukkojen välillä Petsamossa Lapissa. Taistelu alkoi talvisodan alkaessa 30. marraskuuta 1939, ja se päättyi sodan loppumiseen 12. maaliskuuta 1940. Taistelu käytiin osasto Pennasen ja Neuvostoliiton 52. divisioonan ja 104. vuoristodivisioonan välillä. Suomen osalta taistelutoimia johdettiin ensin Pohjois-Suomen Ryhmän ja myöhemmin Lapin Ryhmän esikunnasta Kämärä
Kämärän rautatieasemalla käytiin 27. tammikuuta 1918 taistelu, joka oli Suomen sisällissodan ensimmäinen varsinainen sotatoimi. Lisäksi kylässä käytiin kiivaita taisteluja sisällissodan aikana vielä huhtikuun lopussa 1918 ja myöhemmin talvisodan aikana helmikuussa 1940. Sormuksen sota
Laakson taistelu oli Keski-Maassa maaliskuussa 3019 Kolmatta aikaa Ereborin lähellä Laakson kaupungissa käyty taistelu. Sitä myös kutsutaan nimellä toinen Laakson taistelu, sillä 78 vuotta aikasemmin käytiin Laaksossa Viiden armeijan taistelu, jota kutsutaan myös nimellä ensimmäinen Laakson taistelu. Hjalmar Siilasvuo
Hjalmar Siilasvuo kirjoitti talvisodan tapahtumista kaksi teosta, "Suomussalmen taistelut" ja "Kuhmo talvisodassa", jotka ilmestyivät Otavan kustantamina vuoden 1940 aikana. "Suomussalmen taistelut" -kirjan haamukirjoittajaksi epäiltiin aikanaan eversti Alpo Marttista, minkä tämä itse kuitenkin kiisti. Boris Šapošnikov
Neuvostoliitto aloitti 1939 talvisodan Suomea vastaan Kliment Vorošilovin johtamin joukoin. Hyökkäyksen huonot tulokset johtivat siihen, että Stalin nimitti tammikuussa 1940 uudet miehet johtamaan sitä. Tällöin Šapošnikov sai vastuulleen Karjalankannaksen hyökkäyssuunnan armeijankomentaja Semjon Timošenkon alaisena. Uudet komentajat saivatkin hyökkäyksen toimimaan aikaisempaa paremmin. Talvisota päättyi maaliskuun 1940 puolivälissä. Suomussalmen taistelu
Päämaja siirsi Suomussalmelle vahvistukseksi 9. divisioonasta jalkaväkirykmentin (JR 27). Divisioonan komentaja eversti Hjalmar Siilasvuo sai alaisuuteensa lisäksi ennestään Suomussalmella olleet joukot, ja syntyi ryhmä Siilasvuo. Sen tehtäväksi tuli vallata Suomussalmi takaisin. Tässä ryhmä ei onnistunut, mutta 163.D:n yhteydet Neuvostoliittoon katkaistiin ottamalla haltuun Raatteen tie Kuivasjärvellä. Suomussalmi
Suomussalmen kunta rajoittuu Taivalkosken, Puolangan ja Hyrynsalmen kuntiin, Kuusamon, Pudasjärven ja Kuhmon kaupunkeihin sekä idässä Venäjään. Suomussalmen kunta on perustettu vuonna 1867. Neuvostoliiton divisioonat talvisodassa
Suomalaisten onnistui aiheuttaa uusillekin joukoille merkittäviä tappioita muun muassa Suomussalmella jossa käytiin Raatteen tien taistelu. Neuvostoliiton 44. divisioona
Neuvostoliiton 9. armeijan käskyn mukaan Vienan Kemiin rautateitse kuljetetun prikaatinkomentaja Aleksei Vinogradovin komentaman 44. divisioonan oli hyökättävä Raatteentietä pitkin Suomussalmelle ja saatava yhteys siellä oleviin 163. divisioonan joukkoihin. Divisioonan etujoukkona eteni Jalkaväkirykmentti 305:n III pataljoona (III/JR 305), joka sai 9. armeijan esikunnalta 14. joulukuuta aamulla käskyn hyökätä Suomussalmelle kuuden 76 mm tykin tukemana. Suomen puolustusvoimat torjuivat kaikki pataljoonan hyökkäysyritykset Kuomasjärven-Kuivasjärven välisellä kannaksella 16. joulukuuta kuluessa. Alueelle saapui tämän jälkeen 312. Erillinen Panssaripataljoona ja 19. joulukuuta kuluessa Jalkaväkirykmentti 25:n I pataljoona (I/JR 25) sekä 56. panssaritorjuntapatteristo. Nämä joukot saivat 9. armeijan esikunnalta käskyn 19. joulukuuta kello 24 Suomen aikaa tuhota vastassa olleet suomalaisjoukot ja avata tie Suomussalmelle. Suomalaisjoukot torjuivat tämänkin hyökkäyksen, samoin kävi kaikille 44. divisioonan joukkojen myöhemmillekin hyökkäyksille. Alueelle saapui 24. joulukuuta mennessä myös loput jalkaväkirykmentti 25:n joukoista ja Jalkaväkirykmentti 146 (JR 146). Suomussalmen taisteluista Raatteentielle oli saapunut eversti Hjalmar Siilasvuon komentama 9. divisioona, jonka tehtävänä oli lyödä 44. divisioona. Siilasvuo sai 27. joulukuuta esikunnalta tiedon siitä, että vihollisdivisioona oli matkalla kohti Suomussalmea. Siilasvuo vahvensi joukkojaan heti seuraavana päivänä 28. joulukuuta. Vain muutama päivä aikaisemmin oli Siilasvuon divisioona ajanut 163. divisioonan pois Suomussalmelta. 163. divisioona oli vetäytynyt Kiantajärveä pitkin onnistuneesti kohti Juntusrantaa ja siitä edelleen itään. Kainuun maakunta
Juntusrannan kautta Suomussalmelle joulukuussa 1939 hyökännyt ylivoimainen vihollinen lyötiin takaisin ja avuksi hyökänneet neuvostoliittolaiset divisioonat raskaine motorisoituine kalustoineen tuhottiin kuuluisissa Raatteen tien ja Kuhmon taisteluissa, joissa suomalaisten onnistui motittaa vihollisjoukot. Taisteluissa kaatui 641 kainuulaista. Suomusalmen ja Kuhmon rakennuskanta tuhoutui pahoin. Suomen sota
Suomen sota oli Venäjän ja Ruotsin välinen sota, joka käytiin vuosina 1808–1809. Sodan syynä oli Venäjän ja Ranskan 7. heinäkuuta 1807 Tilsitissä solmima rauha. Ranska antoi Venäjälle suostumuksensa Suomen valtaukseen, mikä teki Venäjästä Ranskan liittolaisen. Venäjän tehtävänä oli Suomeen hyökkäämällä pakottaa Ruotsi liittymään mannermaasulkemukseen, kauppasaartoon, jolla Ranska olisi voinut vahvistaa asemaansa merivalta Britanniaa vastaan. August Soininen (jääkäri)
Soininen jatkoi sodan jälkeen samassa tehtävässä, kunnes siirrettiin myöhemmin Rajavartiosto 6:n väliaikaiseksi komentajaksi. Vielä vuonna 1944 hän joutui siirtymään Rajajääkärirykmentti 2:n komentajan apulaiseksi ja oli tehtävässä, kunnes erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945. Armeijasta eronsa jälkeen hän työskenteli Suomussalmen metsätyöpäällikkönä vuosina 1945–1947. Hän julkaisi osateoksen, joka käsitteli Maaselän kannaksen asemasotaa kirjasarjassa Suomen Sota 1941–1945. Hänet on haudattu Suomussalmen Ämmänsaareen. Kuhmoisten taistelu
Kuhmoisten taistelu käytiin Suomen sisällissodan aikana 10. maaliskuuta 1918 Kuhmoisten kirkonkylän tuntumassa. Se liittyi punaisten läntisen rintaman viimeiseen yleishyökkäyseen, jonka tarkoituksena Päijänteen länsirannalla oli Kuhmoisten valtauksen jälkeen edetä Jämsään ja sieltä edelleen kohti strategisesti tärkeää Haapamäen rataa. Punaiset hyökkäsivät Kuhmoisiin noin tuhannen miehen voimin, mutta valkoiset onnistuivat saartamaan heidän joukkonsa kylän eteläpuolella. Osa punaisista onnistui perääntymään iltapäivän kuluessa, mutta saartorenkaan sisään jääneet pääsivät murtautumaan ulos vasta kiivaan taistelun jälkeen illan hämärtyessä. Kuhmoisten taistelu tunnetaan erityisesti Harmoisten kylässä tapahtuneesta joukkomurhasta, jossa valkoiset teloittivat toistakymmentä punaisten kenttäsairaalan potilasta ja hoitajaa. 9. divisioona (talvisota)
27. joulukuuta aamulla kello 7.30 suomalaiset aloittivat hyökkäyksensä aamuhämärän turvin 8 minuuttia kestäneen tulivalmistelun jälkeen. Osasto Fagernäsin kärkijoukot (IV/KT-Pr) valtasivat Turjanlinnan alueen ja jatkoivat etenemistään vastustajan pesäkkeitä tuhoten saavuttaen aamupäivällä Hulkonniemen kyläaukean reunan, jonne hyökkäys sitten pysähtyi. Toisessa portaassa edennyt I/JR 64 yritti jatkaa hyökkäystä pohjoisen kautta kiertäen, mutta hyökkäys pysähtyi neuvostojoukkojen tuleen. Osasto Harolan kärkenä edennyt ErP 15 pääsi päivän aikana etenemään aivan Suomussalmelta Kuusamoon johtavan maantien varteen, mutta tien katkaiseminen ei onnistunut neuvostojoukkojen tehdessä vastahyökkäyksiään panssarivoimiensa tukemana. II/JR 64 pääsi kuitenkin usean tunnin taistelun jälkeen katkaisemaan mainitun maantien hieman etelämpänä. Myös pohjoisemmassa 3./ErP 15 sai katkaistua Kuusamoon johtavan tien. Seuraavan yön aikana Hulkonniemen alueella suomalaiset kävivät ajoittaista tulitaistelua neuvostojoukkojen kanssa. Suomussalmen kirkonkylän alueella eivät suomalaiset saavuttaneet päivän aikana merkittävää menestystä hyökkäyksistään huolimatta. Noormarkun–Harjakankaan taistelut
15. maaliskuuta valkoiset käynnistivät oman suurhyökkäyksensä Tampereen valtaamiseksi ja tekivät seuraavana päivänä hyökkäyksen myös Noormarkun suunnassa. 26. maaliskuuta valkoiset saivat haltuunsa Suodenniemen ja katkaisivat seuraavana päivänä Tampere–Pori-radan Siurossa. Samaan aikaan he alkoivat suunnitella myös Noormarkun valtausta. Tehtävä annettiin Porin rykmentin I pataljoonalle, jota komensi jääkärikapteeni Gunnar von Hertzen. Hänen mielestään hyökkäys Noormarkkuun olisi mahdollista vasta Harjakankaan valtauksen jälkeen, mutta valkoiset päättivät kuitenkin käynnistää hyökkäykset samanaikaisesti molemmilla suunnilla. Talvisota
Suomi oli kuulunut Venäjän keisarikuntaan vuosina 1809–1917. Suomen suuriruhtinaskunnan ja emämaa Venäjän väliset suhteet olivat olleet vakaat ja rauhalliset aina venäläistämis- eli sortokausiin ja ensimmäiseen maailmansotaan saakka. Suursota hajotti Venäjän keisarikunnan vuonna 1917, ja mullistuksen yhteydessä Suomi itsenäistyi, mutta sitä seurasi sisällissota, jossa neuvosto-Venäjä tuki punakaartia ja Saksa osasto Brandensteinin ja Saksan Itämeren divisioonan voimin valkoisia. Sisällissodan jälkeen suomalaisia vapaaehtoisjoukkoja tunkeutui Venäjän alueelle niin sanottujen heimosotien yhteydessä. Turjanlinna
Talvisodan alettua venäläiset joukot pääsivät nopeasti etenemään lähelle Suomussalmen kirkonkylää pohjoisesta Juntusrannasta. Kianto joutui perheineen pakenemaan 7. joulukuuta 1939 Turjanlinnasta. Ensimmäisen yön he viettivät vastarannalla Ämmänsaaren puolella Suomussalmen Kurimon kunnalliskodissa. Kianto joutui myös todistamaan saman päivän iltana tapahtunutta Suomussalmen kirkonkylän paloa. Seuraavana päivänä perhe jatkoi pakomatkaansa ensin Ämmän ruukille, sieltä Hyrynsalmelle ja lopulta Muhokselle ja Raaheen. Lintulahden taistelu
Lintulahden taistelu käytiin Suomen sodan aikana 3. heinäkuuta vuonna 1808 Lintulahdella Kyyjärvellä Keski-Suomessa. Lintulahdella sijaitsi Vaasaan ja Kokkolaan johtavien maanteiden risteys. Taistelussa vastakkain olivat majuri Otto von Fieandtin johtama 650 miehen suomalainen osasto ja eversti Jegor Vlastovin kaksi kertaa suurempi venäläinen osasto. Karkun taistelu
Pohjoismaiden siihen asti suurin sotatoimi Tampereen taistelu päättyi 6. huhtikuuta 1918 punaisten antautumiseen. Sen jälkeen valkoisten päähyökkäys suunnattiin Viipuriin. Punakaartien käskettiin perääntyä ensin Riihimäen-Helsingin tasalle ja myöhemmin Kymijoelle. Karkun taistelu liittyi punaisten vetäytymiseen Satakunnasta ja valkoisten etenemiseen linjaa Hämeenlinna–Riihimäki–Helsinki ja Lahtea kohti. Punaisen Tampereen kukistumisen aikaan punaisten rintama Satakunnassa sijaitsi linjalla Kullaa–Kiikoinen–Putaja–Karkun kirkko–Suoniemen kirkko–Tottijärven kirkko. Hjalmar Siilasvuo
Heti talvisodan alkaessa oli Kuhmoon hyökännyt Neuvostoliiton 54. divisioona, joka oli koottu paljolti vienankarjalaisista. Sen tavoitteena oli ensin Kuhmo, sitten Sotkamo ja edelleen Kajaani ja Oulu, joka oli myös Suomussalmelle hyökänneiden divisioonien tavoitteena. Divisioonan hyökkäys pysäytettiin Kuhmon kirkonkylän eteläpuolelle, Jyrkänkoskelle. Suomussalmen taistelujen ratkettua Siilasvuo sai seuraavaksi tehtäväkseen lyödä myös tämän divisioonan. Siilasvuon 9. divisioona saikin saarrettua vihollisen, ja paloiteltua sen joukot useaan mottiin. 54. divisioonalla oli kuitenkin ollut aikaa ja kykyä kaivautua maahan, ja se puolustautui hyvin sitkeästi, eikä kaikkia motteja kyetty laukaisemaan. Puna-armeija yritti myös päästä saarretun divisioonan avuksi. Helmikuussa Dolinin hiihtoprikaati pyrki apuun metsien kautta, mutta metsiin se myös tuhottiin. Neuvostoliitosta tulevan tien suunnasta apuun pyrkivät vahvat joukot, muun muassa 44. divisioonan kolmas rykmentti. Täällä puna-armeija pystyi myös käyttämään ylivoimaista tykistöään, jonka merkitys jäi muuten Kainuun talvisodassa suhteellisen vähäiseksi. Suomalaiset torjuivat nämä hyökkäykset Löytövaarassa ja Kilpelänkankaalla, jossa tykistötulen jäljet näkyvät maastossa vielä vuonna 2006. Taistelut Kuhmossa jatkuivat Moskovan rauhaan saakka, joskin Siilasvuon mukaan taistelu olisi ratkaistu voitoksi, jos rauhaa olisi viivytetty parilla päivällä. Ruotsinsalmen ensimmäinen meritaistelu
Ruotsinsalmen ensimmäinen meritaistelu käytiin elokuussa 1789 nykyisen Kotkan edustalla Ruotsin ja Venäjän laivastojen välillä osana a. Hjalmar Siilasvuo
Puna-armeija lähetti 163. divisioonan tueksi pitkin Raatteen tietä pääosan, kaksi rykmenttiä Neuvostoliiton 44. divisioonasta, perinteikkäältä nimeltään "Sininen divisioona". Suomalaisten 11. joulukuuta 1939 alkanut vastahyökkäys Suomussalmen kirkonkylälle katkaisi rykmenttien etenemisen Raatteen tien kylän itäpuolella, Kuomasjoella, ja esti näin avun tulon. Samalla se katkaisi 163. divisioonan lyhimmän perääntymistien. Kun taistelu kirkonkylän seudusta oli päättynyt 163. divisioonan vetäytymiseen pitkin Kiantajärven jäätä Juntusrantaan, Siilasvuon joukot keskitettiin Raatteen tielle. 44. divisioonan yhteydet itään katkaistiin, ja kovassa pakkasessa 4.–7. tammikuuta 1940 käydyssä Raatteen tien taistelussa ukrainalaisdivisioonan Raatteessa olleet joukot tuhottiin.
Suomussalmen taistelut antoivat toivoa ja uskoa, ettei Suomen kohtaloa ole vielä ollenkaan ratkaistu. Lisäksi sotasaaliiksi jäi suuri määrä kipeästi kaivattuja aseita, tarvikkeita ja varusteita. Samoin paikalle tullut ulkomaisista kirjeenvaihtajista koostunut reportterijoukko teki tapahtuneesta myytin, niin sanotun Raatteen tien ihmeen ja Siilasvuosta Suomussalmen sankarin. Ei liene syytä väheksyä Siilasvuon esikunnan merkitystä, jossa oli yksi Suomen menestyneimmistä upseereista nimittäin kapteeni Alpo Marttinen ja joka sittemmin sai evestin kannuksensa Tiehaaran taistelussa juhannuksen aikoihin kesällä 1944. Tällöin hän oli Suomen nuorin eversti. Marttinen kunnostautui myös Yhdysvaltain sotavoimissa sekä saavutti sielläkin everstin arvon ja toimi suomalaisten upseerien "nokkamiehenä". Verdunin taistelu
Verdunin taistelu ( ja ) oli ensimmäisen maailmansodan länsirintaman suurtaistelu, joka käytiin Saksan ja Ranskan joukkojen välillä Verdun-sur-Meusessa, Koillis-Ranskassa, 21. helmikuuta — 18. joulukuuta 1916. Taistelu on yksi sotahistorian suurimmista taisteluista ja Sommen taistelun jälkeen ensimmäisen maailmansodan verisin taistelu – taistelut jatkuivat alle kymmenen neliökilometrin alueella taukoamatta 10 kuukautta ja niiden seurauksena noin 700 000 sotilasta kaatui ja 495 000 haavoittui. Keskimäärin taistelussa sai surmansa liki 2 300 miestä päivässä. Taistelua sanotaan myös sotahistorian suurimmaksi tykistötaisteluksi. Somerin taistelu
Jatkosota alkoi 25. kesäkuuta 1941 ja saman vuoden joulukuussa suomalaiset valtasivat Suursaaren sekä Somerin ja muita pieniä saaria. Talvisota
Toinen maailmansota oli alkanut kolme kuukautta aikaisemmin Saksan ja Neuvostoliiton miehitettyä Puolan. Koska länsirintamalla oli käynnissä vähätapahtumainen valesota, länsimaiden lehdistö seurasi talvisotaa tarkasti. Termeistä sisu ja Molotovin cocktail tuli kansainvälisesti tunnettuja. Nimitys talvisota tuli käyttöön vasta jatkosodan aikana, muun muassa Mannerheimin päiväkäskyssä n:o 1 kesäkuussa 1941, mutta ei vakiintunut heti. Varhaisempia ja osin rinnakkaisia nimityksiä olivat muun muassa "Suomen sota 1939–40" ja "Suomen ja Venäjän sota 1939–40". Suomussalmi
Suomussalmen kirkonkylä oli talvisotaan asti kunnan keskus. Kirkonkylän tuhouduttua joulukuussa 1939 täysin valtioneuvosto päätti siirtää kunnan hallinnon Ämmänsaareen järven länsirannalle. Sodan jälkeen 5-tien linjaus johti liikennevirrat järven länsipuolelle. Tammisunnuntai
Tammisunnuntaita vietetään vuosittain tammikuun viimeisenä sunnuntaina Suomen sisällissodan eli niin sanotun vapaussodan alkamisen muistoksi. Alun perin nimityksellä on tarkoitettu sunnuntaita 27. tammikuuta 1918, jolloin sodan on katsottu alkaneen. Suomi
Tammikuun 1918 aikana keväästä 1917 lähtien kiihtynyt vastakkainasettelu kärjistyi punaisten ja valkoisten väliseksi sisällissodaksi 27. tammikuuta 1918. Suomi jakaantui Kansanvaltuuskunnan Etelä-Suomea Helsingistä käsin hallitsemaan punaiseen Suomeen ja Suomen Senaatin Keski- ja Pohjois-Suomea Vaasasta käsin hallitsemaan valkoiseen Suomeen. Sisällissodassa valkoiset saivat merkittävää tukea keisarilliselta Saksalta ja punaiset Neuvosto-Venäjän bolševikeilta. Sotaan osallistui vajaat 200 000 suomalaista ja noin 20 000 ulkomaista sotilasta. Suomalaisarmeijoissa merkillepantavaa oli alaikäisten lapsisotilaiden suuri osuus, ja myös naisten osallistuminen sotaan. Valkoiset voittivat sodan. Tämä oli seurausta punakaartien alkeellisesta taistelutaidosta, saksalaisten laatuyksiköiden ja suomalaisjääkäreiden antamasta sotilaallisesta tuesta Vaasan senaatille ja sen käytössä olleista ammattiupseereista, jotka mahdollistivat heikosti koulutettujen suojeluskuntien ja asevelvollisten joukkojen tehokkaamman käytön. Valkoisen armeijan voittoon päättynyt taistelu Tampereen kaupungista ja Saksan armeijan osastojen maihinnousut Hangossa ja Loviisassa sekä saksalaisten suorittama Helsingin valtaus olivat sodan kannalta ratkaisevat tapahtumat. Sodan molemmat osapuolet harjoittivat poliittista terroria yhtenä sodankäynnin muotona. Terrorissa sai surmansa kaikkiaan noin 11 000 – 13 000 uhria. Sodan jälkeen noin 70 000 punaista ja punaiseksi epäiltyä suljettiin vankileireille, valtiorikosoikeuksien tuomittaviksi. Vuoden 1918 sisäisen sodan romahduttaman elintarviketilanteen ja hävinneen osapuolen huonon kohtelun vuoksi leireillä menehtyi kesän 1918 aikana nälkään ja tauteihin (erityisesti espanjantautiin) noin 13 000 henkeä. Sisällissodassa sai surmansa kaikkiaan noin 37 000 ihmistä. Raatteen tien taistelu
Raatteen tien taistelu alkoi tammikuun 1940 alussa. Jo sitä ennen 28. joulukuuta oli Hjalmar Siilasvuon johtama 9. divisioona pakottanut Neuvostoliiton 163. divisioonan luovuttamaan Suomussalmen poltetun kirkonkylän alueen takaisin suomalaisille. Divisioonan pääosat perääntyivät pitkin Kiantajärven jäätä Juntusrantaan, mistä ne olivat hyökkäyksen aloittaneet. Suomalaisten sodanaikaisen arvion mukaan tuo divisioona menetti vahvuudestaan kaatuneina lähes kolmanneksen, noin 6 000 sotilasta. Passchendaelen taistelu
Passchendaelen taistelu (Passendalen taistelu, Flanderin taistelu eli Ypresin kolmas taistelu) käytiin 31. heinäkuuta – 6. marraskuuta 1917 ensimmäisen maailmansodan länsiritamalla. Taistelussa ympärysvallat yrittivät murtaa Saksan rintamalinjat ja edetä Belgiaan. Ympärysvallat saavuttivat jonkinlaisia voittoja, mutta eivät sitä läpimurtoa jota Haig oli havitellut, ja taisteluiden inhimillinen hinta oli kova. Taistelusta tuli eräs ensimmäisen maailmansodan suurimmista ja helvetinomaisuutensa takia kuuluisa. Lännestä tuleva hyökkäys Saksan joukkoja vastaan epäonnistui muun muassa elokuisen sateisen sään takia. Sade liejuunnutti maan, jossa miehiä upposi liejuun ja tankit eivät voineet edetä. Ympärysvaltain joukkoja kuoli ja haavoittui 448 000, saksalaisia 260 000. Jatkosota
Sota julistettiin 26. kesäkuuta. Suomen armeija ja Suomessa olleet saksalaiset joukot aloittivat maahyökkäyksen. Suomen armeija aloitti suurhyökkäyksen Laatokan Karjalassa Korpiselän suuntaan 10. heinäkuuta ja sen painopiste oli vasemmalla siivellä. Hyökkäyksen kärkenä eteni eversti Ruben Laguksen komentama 1. jääkäriprikaati, joka saavutti Laatokan rannat muutamassa päivässä. Elokuun loppuun mennessä kenraaliluutnantti Erik Heinrichsin komentama Karjalan Armeija oli saavuttanut talvisotaa edeltäneet rajat. Siikajoki
Sodat ovat koetelleet Siikajokea usein. Venäläiset hävittivät seutua pahoin mm. 1550-luvun lopulla. Suomen sodan aikaan Siikajoen seudulla käytiin tunnettuja taisteluita. 18. huhtikuuta 1808 käytiin Siikajoen taistelu, jossa C.J. Adlercreutzin johtamat joukot löivät J.P. Kulnevin johtaman venäläiset etujoukon. Voitto päätti Ruotsin armeijan koko talven jatkuneen peräytymisen. Revonlahdella käytiin 27.–28. huhtikuuta 1808 yksi Suomen sodan maineikkaimmista taisteluista. Taistelu tunnetaan myös Revonlahden taisteluna. Taistelussa C.A. Adlercreutzin ja C.O. Cronstedtin johtamat joukot löivät perusteellisesti kenraali Bulatovin johtamat venäläiset. Voitto pelasti Ruotsin päävoimat täydelliseltä saarrostukselta. Savon rintama
Mouhun ja Hillosensalmen taistelut käytiin Mäntyharjun Mouhussa ja Valkealan Hillosensalmessa 3. maaliskuuta. Valkoisten tarkoituksena oli hyökätä Mouhuun kolmesta eri suunnasta samanaikaisesti ja lisäksi samassa yhteydessä vallata myös hieman etelämpänä sijaitseva Hillosensalmen rautatieasema, jolloin Savon radan punaiset olisivat jääneet mottiin. Valkoiset onnistuivatkin saamaan haltuunsa Mouhun, mutta Hillosensalmen valtaus sen sijaan epäonnistui. Näin Savon radan rintamalinja vakiintui sodan loppuun saakka Mouhun ja Valkealan puolella sijaitsevan Voikosken välille, kunnes punaiset vetäytyivät rintamastaan 26. huhtikuuta. Jatkosodan hyökkäysvaihe
Jatkosodan hyökkäysvaihe, myös vuoden 1941 kesäsota tai jatkosodan etenemisvaihe, on toisessa maailmansodassa Suomen rintamalla käytyjen sotatoimien nimitys vuonna 1941. Vastakkain olivat Suomi ja Saksa yhdessä Neuvostoliittoa vastaan. Sotatoimi ajoittui 25. kesäkuuta ja 8. joulukuuta 1941 väliselle ajalle. Hyökkäysvaiheen tapahtumat johtivat asemasotavaiheeseen ja lopulta puna-armeijan suurhyökkäyksiin Karjalankannaksella, Itä-Karjalassa ja Petsamossa. Suomalaisten hallitsemalla rintamaosalla hyökkäysvaihe jakautui kolmeen päävaiheeseen: Andrei Zelentsov
Talvisodassa Zelentsov komensi Suomussalmen taisteluissa Neuvostoliiton 163. divisioonaa, jonka tehtävänä oli vallata ensin Suomussalmi ja jatkaa etenemistä kohti Oulua katkaistakseen Suomen, jolloin Suomi olisi menettänyt maayhteyden Ruotsiin. Zelentsovin divisioona ei kuitenkaan operaatiossaan onnistunut, vaan joutui vetäytymään Suomumussalmelta joulukuun lopulla 1939. Zelentsovin divisioonan apuun oli tulossa Neuvostoliiton 44. divisioona, jonka suomalaiset kuitenkin tuhosivat lähes kokonaan. Porrassalmen taistelu
Porrassalmen taistelu käytiin Mikkelissä 13. kesäkuuta 1789. Se oli osan Ruotsin ja Venäjän välistä Kustaan sotaa, jonka Ruotsi aloitti provokaatiolla. Suomalaisjoukot voittivat määrältään ylivoimaiset venäläisjoukot. Vain viikkoa myöhemmin uudessa taistelussa venäläiset kuitenkin löivät Ruotsin joukot ja valloittivat Mikkelin 19. kesäkuuta 1789. Jalkaväkirykmentti 50 (jatkosota)
Rykmentti ylitti Moskovan rauhan rajan 10. heinäkuuta 1941 Tsiipakan-Havuvaaran alueella, mistä se eteni Kiekuan-Soanlahden kautta Jänisjoen itäpuolelle. Se asettautui puolustukseen 16. heinäkuuta 1941 Jänisjoen itäpuolella. Rykmentti ylitti 24. heinäkuuta 1941 vanhan valtakunnan rajan ja siirtyi Käsnäselän kautta Tulemajärvelle. Se hyökkäsi 17. elokuuta 1941 Hyrsylän mutkan alueelle ja sieltä edelleen Suojoen yli vallaten Ignoilan ja Hautavaaran 19. - 20. elokuuta 1941. Rykmentti valtasi 20. - 21. elokuuta 1941 Suojoen sillat ja se osallistui Suvilahden taisteluun. Suomussalmen taistelu
Suomussalmen taistelu oli talvisodassa Suomen ja Neuvostoliiton välillä 30. marraskuuta 1939 – 8. tammikuuta 1940 käyty taistelu. Lopputuloksena oli Suomen voitto materiaaliltaan huomattavasti suuremmista neuvostojoukoista. Päävastuun taisteluista kantoi Suomen puolelta 9. divisioona. Käsivarren asemasota
Käsivarren asemasota oli Suomen ja Saksan välisen Lapin sodan viimeinen vaihe, jota käytiin 29. marraskuuta 1944 − 27. huhtikuuta 1945. Lapista vetäytyvät saksalaiset olivat linnoittautuneet Käsivarren poikki Sturmbock-asemaan Lätäsenon tienoille ja suomalaisten vähäisillä joukoilla ei ollut resursseja hyökkäykseen. Lätäsenon asemasodan jälkeen linjat siirtyivät saksalaisten Lyngen-asemaan Kilpisjärvelle, josta vetäydyttyään saksalaiset olivat poistuneet Suomen alueelta. Suomen osalta kyseessä olivat toisen maailmansodan viimeiset sotatoimet. Suomussalmen taistelu
Suomalaiset saavuttivat Suomussalmen alueella voiton. Noin kolmensadan vangin ohella suomalaiset saivat merkittävän sotasaaliin. Neuvostoliittolaisen 163. Divisioonan täydellinen tuhoaminen jäi kuitenkin tekemättä puna-armeijan saatua yllättävällä vetäytymisellään pelastettua suurimman osan miehistöstään. Neuvostodivisioonan kokonaistappioiden arvioitiin olevan noin 11 600 sotilasta. Tämä määrä kokonaistappioiden osalta koskee koko talvisotaa, ei pelkästään Suomussalmen taistelua. Sotasaalis oli kuitenkin merkittävä käsittäen muun muassa: Pohjois-Suomen Ryhmä
Sodan alkupäivinä käytiin viivytystaistelua, jolloin suomalaiset rajajoukot vetäytyivät varsinaisiin puolustusasemiin. Kovimman paineen sai aluksi vastaanottaa Pohjois-Karjalan ryhmä, jota johti eversti Erkki Raappana. Lieksan taisteluissa hyökkääjä saatiin ensin pysähtymään ja 26.12. hyökkääjän oli peräännyttävä rajan taakse. Kuhmon alueella Neuvostoliiton valtava miesylivoima tuotti Suomelle vaikeuksia, ja hyökkäys uhkasi pian Kuhmon kirkonkylää. Oulusta tulleiden apujoukkojen avulla tilanne kuitenkin tasaantui. Suomussalmen puolustus perustui aluksi Raatteen tien puoliväliin rakennettuun puolustuslinjaan. Suomalaiset eivät tällöin tienneet, että pohjoisempana oli hyökkääjän käytössä tie Juntusrantaan, mikä muutti asetelman täysin toiseksi. Kahdeksan vuorokauden jälkeen Suomussalmen kirkonkylä oli jäämässä viholliselle, ja suomalaiset polttivat kylän. Apuvoimaksi komennettu prikaati Siilasvuo saapui alueelle 8.12. Sallan kirkonkylää puolustanut osasto Roininen joutui samaan aikaan luovuttamaan kirkonkylän vihollisen panssarivoimille. Petsamon puolustajat olivat noin 500 kilometrin päässä muista joukoista, ja ne aloittivat menestyksellisen sissisodan venäläisten raskaita muodostelmia vastaan. Lapin ryhmän komentajana oli aluksi kenraalimajuri K. M. Wallenius ja myöhemmin kenraali Ernst Linder. Ilmari Kianto
Talvisodan puhjettua Kianto perheineen joutui jättämään Turjanlinnan 7. joulukuuta 1939, kun venäläiset joukot saapuivat Suomussalmen kirkonkylän lähelle ja Turjanlinnan alue joutui taistelunäyttämöksi. Saman päivän iltana paloi koko Suomussalmen kirkonkylä suomalaisten sytyttämänä. Joulukuussa rintamalinja kulki Turjanlinnan alueen läpi, ja suomalaiset joukot polttivat Turjanlinnan 19. joulukuuta 1939. Turjanlinnan rakennuksista säilyi vain sauna ja jäkäläriihi. Näiden Hulkonniemen taisteluiden aikana myös Kiannon poika Jormo Gabriel Kianto haavoittui vaikeasti noin 2 kilometrin päässä Turjanlinnasta. Tammisunnuntai
Etelä-Pohjanmaalla suojeluskuntien oli määrä alkaa riisua venäläistä sotaväkeä aseista Etelä-Pohjanmaalla maanantain 28. tammikuuta 1918 vastaisena yönä kello 3. Samana päivänä punakaartit ottivat samana aamuna vallan eteläisen Suomen kaupungeissa. Laihialla miehet kuitenkin aloittivat venäläisen Hulmin varuskunnan aseistariisunnan jo sunnuntai-iltana 27. tammikuuta. Paikalla on Hulmin taistelu‎n muistoksi pystytetty muistomerkki jossa on myös aseistariisunnan aikana kuolleiden laihialaismiesten nimet. Aseistariisunnan alkuna on pidetty myös 23. tammikuuta 1918, jolloin Karjalassa ryhdyttiin riisumaan venäläisiä sotilaita aseista pienemmässä mittakaavassa. Länsirintama (ensimmäinen maailmansota)
Kuuluisimmat länsirintaman taistelut lienevät Saksan aloittama Verdunin taistelu ja ympärysvaltojen aloittama Sommen taistelu, molemmat vuonna 1916. Sommen taistelu on suurimpia historian tuntemia taisteluja. Nivellen operaatio oli suuri, epäonnistunut, etukäteen laajalti arvosteltu hyökkäys 1917 Aisnejoella. Passchendaelen taistelu on myös jäänyt historiaan turhana, suurena taisteluna. Vehkajärven taistelu
Vehkajärven taistelu käytiin Suomen sisällissodan aikana 26. helmikuuta 1918 Kuhmalahden pitäjän Vehkajärvellä. Kylässä oli noin 500 punakaartilaista, joita vastaan valkoiset hyökkäsivät pelätessään heidän iskuaan Kuhmoisten kirkonkylään. Punaiset karkotettiin yllätyshyökkäyksen jälkeen, mutta valkoiset eivät kuitenkaan jääneet Vehkajärvelle pysyvästi. Tämän jälkeen punaiset keskittivät kylään uudelleen joukkojaan ja iskivät Kuhmoisiin 10. maaliskuuta, tarkoituksenaan edetä myöhemmin Jämsän kautta strategisesti tärkeällä Haapamäen radalle. Talvisodan pommitukset Sortavalassa
Talvisodan pommitukset Sortavalassa tapahtuivat 19. joulukuuta ja 20. joulukuuta 1939 sekä 2. helmikuuta 1940. Pommituksissa kuoli 31 ihmistä ja rakennusten tuhot olivat mittavia. Pommituskertoja oli 23 ja konesuorituksia 200. Suurin pommituksista oli 2. helmikuuta 1940 tapahtunut, jossa 92 lentokonetta hyökkäsi viitenä aaltona.