Mitkä olivat Gibralta taisteluiden tappiot?
Gibraltarin valtaus
Hyökkääjien tappiot olivat olleet kohtalaisen suuret; kuolleina menetettiin kaksi upseeria ja 57 sotilasta, sekä haavoittuneina kahdeksan upseeria ja 217 sotilasta. HesseDarmstadin ruhtinas nimitettiin Gibraltarin kuvernööriksi ja hänelle jätettiin kaikki liikenevät sotilaat. Paikalliset siviilit saivat päättää joko lähtevänsä tai jäävänsä, jääville taattiin samat oikeudet kuin heillä oli ollut Kaarle II:n kaudella. Lähtevät saivat ottaa mukaansa omistuksensa. Espanjalaiset yrittivät vielä myöhemmin epäonnistuneesti vallata alueen takaisin. Viimeinen hyökkäys tehtiin vuoden 1705 maaliskuussa. Vuonna 1713 solmittu Utrechtin sopimus tunnusti Felipen Espanjan kuninkaaksi, mutta toisaalta Espanja joutui luovuttamaan Gibraltarin ja Minorcan. Espanja yritti vielä myöhemmin vallata epäonnistuneesti Gibraltarin niin sanotun suuren piirityksen avulla, mutta tämäkin yritys epäonnistui ja jäi viimeiseksi Espanjan sotilaallisista yrityksistä vallata Gibraltar.
Espanjan sisällissota
Tammi-helmikuussa 1937 kansallismieliset yrittivät jälleen vallata Madridia huonolla menestyksellä. Helmikuun alussa alkoi Málagan taistelu, joka päättyi tasavaltaisten raskaiden tappioiden jälkeen kaupungin joutuessa Francon joukkojen haltuun helmikuun 8. päivänä. Tasavaltalaiset menettivät Málagassa kaatuneina yli 3 000 miestä. Lisäksi kansallismieliset teloittivat noin 3 600 antautunutta tasavaltalaista sekä heidän ohellaan tuhansia kaupungista lähteneitä pakolaisia, joista surmattiin kaikki miespuoliset. Helmikuun aikana käytiin myös Jaraman taistelu, jossa molemmat osapuolet kärsivät suuria tappioita. Kansallismielisten tarkoituksena oli katkaista Valenciasta Madridiin johtava reitti, mutta he eivät onnistuneet siinä. Maaliskuun kolmen ensimmäisen viikon aikana Kastilia- La Manchassa käydystä Guadalajaran taistelusta muodostui tasavaltalaisten ainoa merkittävä voitto koko sodan aikana. Käyttämästään salamasotataktiikasta huolimatta Francon joukot menettivät kaatuneina yli 3 000 sotilasta. Espanjan sisällissota
Heinäkuussa tasavaltalaiset aloittivat suuren vastahyökkäyksen, jonka tarkoituksena oli saada takaisin kansallismielisten maan itäosassa valtaamat alueet ja yhdistää jälleen tasavallan joukot toisiinsa. Hyökkäys tunnetaan nimellä Ebron taistelu ja se oli koko sisällissodan suurin ja pisin yhtäjaksoinen taistelu. Tasavaltalaiset saavuttivat aluksi menestystä, mutta marraskuun lopussa he joutuivat vetäytymään takaisin valtaamiltaan alueiltaan ja neljä kuukautta kestänyt Ebron taistelu tuli päätökseensä 26. marraskuuta. Ratkaiseva isku tasavaltalaisten taistelumoraalille oli syyskuun viimeisinä päivinä allekirjoitettu Münchenin sopimus, jossa natsi-Saksa, Britannia, Ranska ja Italia sopivat Tšekkoslovakian sudeettialueiden luovuttamisesta Saksalle. Tämä länsivaltojen myöntyminen osoitti tasavaltalaisille, ettei Länsi-Eurooppaan ollut syntymässä mitään fasismin vastaista liittoutumaa ja he tulisivat jäämään sodassa pelkästään Neuvostoliiton avun varaan Francon, natsi-Saksan ja Italian joukkoja vastaan. Toisen tasavallan pääministeri Juan Negrín oli jo runsasta viikkoa aikaisemmin määrännyt kaikki Kansainvälisten prikaatien joukot vetäytymään. Hänen tarkoituksensa oli näin saada aikaan kansainvälistä painostusta Saksaa ja Italiaa kohtaan, jotta ne olisivat vetäneet omat sotavoimansa pois Espanjasta, mutta suunnitelma ei kuitenkaan onnistunut. Plasseyn taistelu
Plasseyn taistelussa kärsityt tappiot olivat suhteellisen vähäiset. Nawabin armeija kärsi kaikkiaan tappioina noin 1 500 miestä ja näistä kaatuneina noin 500. Brittien kokonaistappiot olivat puolestaan alle 100 ja heistä noin 20 kaatuneina. Taistelun seuraukset olivat kuitenkin huomattavat. Nawab Siraj-ud-daula pakeni pohjoiseen ja hän antautui lopulta brittien kanssa liittoutuneille bengalilaisille. Nawab teloitettiin ja hänen ruumistaan kuljetettiin norsun selässä kulkueessa pitkin Murshidabadin katuja. Brittien Itä-Intian kauppakomppania nousi Bengalin kauppakomppanioista merkittävimmäksi ja komppania asetti Bengalin hallitsijaksi Mir Jafarin. Bengalista britit levittivät valtansa lopulta koko Intian niemimaan alueelle. Apassisodat
Guadalupe Hidalgon sopimuksessa vuonna 1848 Meksiko luovutti lounaisalueen Yhdysvalloille. Apassien irralliset ryhmät jatkoivat edelleen sotaretkiä Meksikoon Yhdysvaltain pystymättä estämään niitä. Vuotta myöhemmin apassit kohdistivat huomionsa Texasin rannikolta saapuvien siirtolaisten loputtomiin vankkurikaravaaneihin, jotka matkasivat El Pasoon. Jicarillat ja eteläiset mescalerot tekivät hyökkäyksiä karavaanien kimppuun erityisesti Rio Granden länsipuolella, ja koillisessa New Mexicossa. Hyökkääjät eivät tyytyneet yksinomaan ryöstösaaliiseen, vaan silminnäkijät kertoivat monista surmatuista siirtolaisista. Sonoran maakunnassa Meksikossa apassien päänahoista alettiin maksaa rahaa. Vuosien 1854–1855 aikana amerikkalaiset kävivät suoranaista sotaa jicarilloja vastaan. Espanjan–Yhdysvaltain sota
Espanjan ja Yhdysvaltain sota käytiin vuonna 1898, ja se päättyi Yhdysvaltojen voittoon. Yhdysvallat sai haltuunsa Espanjan siirtomaat Karibialla ja Tyynellämerellä. Näihin kuuluvat Puerto Rico, Guam ja Filippiinit. Yhdysvallat menetti 379 sotilasta taisteluissa ja yli viisituhatta tauteihin. Kuuban itsenäistyminen vuonna 1902 oli myös sodan seurausta. Tyynenmeren sota
Arican taistelusta tuli yksi sodan traagisimmista. Chile kärsi 474 kaatuneen tappiot ja lähes tuhat perulaista menetti henkensä, ml. eversti Bolognesi itse. Rifin sota
Rifin sodan katsotaan alkaneen vuonna 1920, kun kenraali Dámaso Berenguer yritti tuloksetta valloittaa Espanjan Marokon itäpuoleisen territorion alueita jebalaheimolta. Heinäkuussa 1921 Abd el-Krimin johtamat berberijoukot löivät espanjalaiset Annualin taistelussa, jossa kaatui lähteistä riippuen 8 000–12 000 Espanjan sotilasta. Elokuuhun mennessä Espanja oli menettänyt kaikki Marokossa vuoden 1909 jälkeen hallintaansa saamat alueet ja sen 14 000 miehen vahvuinen Afrikan-armeija joutui vetäytymään Melillan kaupunkiin. Espanjan menetykset johtivat lopulta syyskuussa tapahtuneeseen Rifin tasavallan perustamiseen. Berberit eivät hyökänneet Melillaan, koska Abd el-Krim pelkäsi kaupungissa asuvien ulkomaalaisten vahingoittumista. Siitä olisi saattanut olla seurauksena muiden eurooppalaisten valtioiden liittyminen sotaan Espanjan rinnalle. Myöhemmin el-Krim kertoi pitäneensä ratkaisuaan suurena virheenä. Goose Greenin taistelu
Kello kolmelta iltapäivällä argentiinalaiset menettivät toisen kahdesta rynnäköivästä Aermacchi MB-339A -suihkukoneesta. Britit ampuivat torjunnaksi SAM-ohjuksen, mutta se harhautui ohi. Toinen argentiinalaisten suihkukoneesta teki kuitenkin liian rajun väistöliikkeen ja törmäsi maahan luutnantti Miguelin saadessa välittömästi surmansa. Muutaman minuutin kuluttua rynnäköi kaksi Pucaraa saaden vastaansa brittien käsiaseiden tulen. Molemmat vaurioituivat pahoin ja luutnantti Cruzado hyppäsi joutuen sotavangiksi. Luutnantti Micheloud onnistui kuitenkin palaamaan vaurioituneella koneellaan Stanleyn kentälle. Tämän jälkeen kolme Harrier-hävittääjää iski argenttiinalaisten it-tykkipatteriin, muttei onnistunut vaientamaan sitä. Patteri sai vain lieviä vaurioita. Kuuden päivän sota
Syyria kävi sotaa Golanin kukkuloilta käsin tyytyen ampumaan Pohjois-Israelia tykistöllä. Kun sotatoimet Siinailla olivat ohi, israelilaisilla oli riittävästi joukkoja pohjoiselle rintamalle. Sodan loppuvaiheessa Golanin kukkulat vallattiin vähäisin tappioin 10. kesäkuuta mennessä. Kaikkiaan sotatoimet kestivät kuusi päivää, mistä sota on saanut nimensä. Arabimaat menettivät yli 400 lentokonetta, lähes kaikki panssarivoimansa, laivoja ja kaatuneina arvioiden mukaan noin 15 000 sotilasta sekä upseeria. Israelin tappiot olivat 777 kaatunutta, 2 586 haavoittunutta ja 17 lentokonetta. Volturnon taistelu
Volturnon taistelu oli 1.–2. lokakuuta 1860 käyty taistelu molempain Sisiliain kuningaskunnan ja Giuseppe Garibaldin johtamien vapaaehtoisten Italian yhdistämistä ajaneiden joukkojen välillä käyty taistelu, joka päättyi Garibaldin joukkojen voittoon ja lopulta Italian yhdistymiseen kuningas Viktor Emanuel II:n alaisuudessa. Saladon taistelu
23. syyskuuta muslimiarmeija alkoi piirittää kristittyjen käsissä ollutta pientä Tarifan satamakaupunkia Gibraltarinsalmella ja heidän tarkoituksenaan oli näin haastaa kristityt taisteluun. Alfonson joukot saapuivat läheiselle La Peña del Ciervon kukkulalle noin 8 kilometrin päähän Tarifasta 29. lokakuuta. Alfonson mukana oli 8 000 ritaria ja 12 000 jalkaväen sotilasta, sekä Portugalin kuninkaan johtamat 1 000 ritaria. Tarifaa puolusti noin 1 000 miestä ja Alfonso päätti vahvistaa kaupungin varuskuntaa lähettämällä heidän tuekseen 1 000 ritaria ja 4 000 jalkaväen sotilasta omasta armeijastaan. Alfonson kaupunkiin lähettämät vahvistukset osoittautuivat sittemmin ratkaiseviksi itse taistelun lopputuloksen kannalta. Guadaleten taistelu
Guadaleten taistelu käytiin vuonna 711 nykyisen Espanjan eteläosassa islamilaisten maurien ja kristittyjen länsigoottien välillä. Taistelu päättyi länsigoottien tappioon ja oli samalla alku goottien Pyreneiden niemimaata hallinneen valtakunnan nopealle tuholle. Ad Decimumin taistelu
Taistelu käytiin 13. syyskuuta ja se meni vandaalien kannalta alusta asti pieleen. Ammatas hyökkäsi liian aikaisin ja Johanneksen joukot kukistivat hänen osastonsa ja tappoivat hänet. Johannes ajoi Ammataksen sotilaita takaa aina Karthagon porteille saakka ja aiheutti heille raskaita tappioita. Hunnit kukistivat Gibamunduksen, tappoivat hänet ja ajoivat hänen joukkonsa pakoon. Samaan aikaan Belisarius oli päävoimiensa kanssa pystyttänyt leirin parin kilometrin päähän taistelupaikalta. Hän jätti vaimonsa Antoninan ja jalkaväen leiriin ja eteni pelkän ratsuväen kanssa tiedustelemaan vihollisen liikkeistä ja koosta. Belisarius ei aikonut taistella vielä tässä vaiheessa. Foederati-osasto lähetettiin edeltä ja Belisarius tuli perästä "bucellariusten" ja lopun ratsuväen kanssa. Foederatit pääsivät taistelupaikalle ja saivat tietää Johanneksen menestyksestä, mutta Gelimerin hyökkäys ajoi heidät pakoon. Foederatit pakenivat Belisariuksen luokse, joka päätti hyökätä Gelimeriä vastaan. Vandaalit olivat voittamassa taistelun, mutta Gelimerin saatua tietää veljensä Ammataksen kuolemasta he menettivät rohkeutensa ja pakenivat. Belisarius hyökkäsi sekasortoon vajonneiden vandaalien kimppuun ja kukisti heidät. Pian myös Johannes ja hunnit liittyivät häneen. Taistelun jälkeen Belisarius marssi Karthagoon, joka antautui. Henry Hopkins Sibley
Sisällissodan sytyttyä hän liittyi etelävaltioiden armeijaan. Hänen epäonnistunut New Mexicon kampanjansa tähtäsi Santa Fe–Colorado-reitin haltuunottoon ja Kalifornian lämpimien vesialueiden valtaamiseen. Hänen vastustajansa koko kampanjan ajan oli unionin eversti Edward Canby, hänen entinen asetoverinsa Yhdysvaltain armeijasta. Hänen oli pakko perääntyä Glorieta Passin taistelun jälkeen (kutsuttu ”Gettysburgiksi lännessä”), missä hän menetti varustejunansa. Samaan aikaan hän kohtasi lännestä etenevät unionin joukot, nimeltään Kalifornian karavaani. Sibleyn perääntyminen San Antonioon 1862 päätti yritykset laajentaa konfederaation kansakuntaa Tyynellemerelle ja hyödyntää Kalifornian mineraalivarantoja. Tarik ibn Zijad
Tarikin ensimmäinen voitto oli maihinnousu ja Gibraltarin valloitus 30. huhtikuuta 711. Paikka nimettiin hänen mukaansa (Jabal al-Tarik, Tarikin vuori), josta myöhemmin muotoutui nimi Gibraltar; samoin Gibraltarinsalmi sai nimensä tästä. Tästä päivästä alkaen arabit aloittivat niemimaan, eli nykyisten Espanjan ja Portugalin, valloituksen. Pian niemimaata hallitseva, mutta jo heikentynyt länsigoottien (visigootit) valtakunta nousi valloittaja-armeijaa vastaan. Espanjan historia
Islaminuskoiset umaijadit ylittivät Gibraltarinsalmen Tariq ibn Ziyad johdolla vuonna 711 ja voittivat visigoottien kuninkaan Roderikin Guadaleten taistelussa. Nykyisen Espanjan historia alkoi 1000-luvulla, jolloin kristityt kuningaskunnat aloittivat Iberian niemimaan takaisinvaltauksen ("Reconquista") islaminuskoisilta maureilta. Gibraltar
Gibraltarista tuli tärkeä kuninkaallisen laivaston tukikohta, ja sen osuus oli tärkeä lokakuun 1805 Trafalgarin taistelussa. Strateginen merkitys korostui Suezin kanavan avaamisen jälkeen, sillä Gibraltar oli Britannian ja sen siirtomaiden Intian ja Australian välisen tärkeän merireitin varrella. Toisen maailmansodan aikana asukkaat evakuoitiin ja Gibraltarin avulla liittoutuneet pystyivät kontrolloimaan liikennettä Välimerelle. Sodan aikana italialaiset tekivät Gibraltariin useita vedenalaishyökkäyksiä. Natsi-Saksan suunnittelema operaatio Felix Gibraltarin valtaamiseksi kaatui Espanjan haluttomuuteen päästää Saksan joukkoja maaperälleen. Toinen puunilaissota
Varmistettuaan jalansijan Scipio ryhtyi kouluttamaan ja varustamaan armeijaansa. Hän taisteli Hadrubal Barkaa vastaan Baeculassa, joka tämän jälkeen lähti Italiaan liittyäkseen Hannibaliin, mutta lyötiin Metauruksen taistelussa 206 eaa. Roomalaiset ratsumiehet heittivät hänen irtileikatun päänsä Hannibalin leiriin. Vuonna 206 eaa. Scipio voitti ylivoimaisen Hasdrubal Giscon ja Magon armeijan Ilipassa lähellä Sevillaa huolimatta 32 norsusta ja siitä, että noin puolet omista joukoista oli liittolaisia, joihin ei voinut luottaa. Ilipan jälkeen puunilaiset oli lyöty ja loput alueet vallattiin vaivatta. Ennen paluutaan Roomaan 205 eaa. Scipio kukisti vielä joitain kapinoita aiempien liittolaisten ja omien joukkojensa parissa. Operaatio Crusader
Operaatio Crusader päättyi brittien voittoon, joka oli heidän ensimmäisensä saksalaisista joukoista sodan aikana. Operaatio ei saavuttanut kuitenkaan toivottua menestystä, vaikka britit onnistuivat vapauttamaan Tobrukin ja aiheuttamaan suuria tappioita akselivaltojen joukoille. Suurin osa brittien ja kansainyhteisön 18 000 miehen tappioista oli taisteluissa karaistuneita veteraaneja, kun akselivaltojen 33 000 miehen tappiot koostuivat lähinnä toisarvoisina taistelijoina pidetyistä italialaisista ja saksalaisesta huoltohenkilökunnasta. Akselivaltojen joukot pystyivät säilyttämään taistelukykynsä. Lisähuoltojen ja täydennysten jälkeen ne käynnistivät uuden hyökkäyksen 21. tammikuuta 1942. Hyökkäys Mers-el-Kébiriin
Britit aloittivat 3. heinäkuuta 1940 osana Operaatio Catapultia hyökkäyksen, johon osallistuivat lentotukialus "HMS Ark Royal", taisteluristeilijä "HMS Hood", taistelualukset "HMS Valiant" ja "HMS Resolution", kevyet risteilijät "HMS Arethusa" ja "HMS Enterprise" sekä hävittäjät "HMS Faulknor", "HMS Foxhound", "HMS Fearless", "HMS Forester", "HMS Foresight", "HMS Escort", "HMS Keppel", "HMS Active", "HMS Wrestler", "HMS Vidette" ja "HMS Vortigern". Sen seurauksena taistelualus "Bretagne" upposi vieden mukanaan 1012 merimiestä ja "Provence", "Dunkerque" ja "Mogador" vaurioituivat pahasti. 1 297 ranskalaista merimiestä kuoli. Kuusi brittien lentokonetta ammuttiin alas kahden lentäjän saadessa surmansa. Hyökkäys kiristi Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan välejä, minkä seurauksena Ranskan ilmavoimat pommittivat Gibraltaria 14. heinäkuuta ja uudestaan 24. ja 25. syyskuuta samana vuonna. Laivaston alukset siirrettiin Touloniin. Umbar
Sormuksen sodan aikaan Umbar ei ollut vielä täysin toipunut tästä tappiosta, mutta kykeni silti lähettämään "viisikymmentä suurta alusta ja lukemattomia pienempiä aluksia" Gondorin rannikon kimppuun ja vetämään puoleensa merkittävät joukot Minas Tirithstä. Umbar hävisi jälleen Aragornille sekä Kuolleiden Armeijalle. Barad-dûrin kaatumisen myötä heikentynyt ja voitettu Umbar lopulta menetti itsenäisyytensä ja alistui kuningas Elessarin kruunun alle. Dernan taistelu
Puolustajien antauduttua amerikkalaiset ja arabit olivat saaneet haltuunsa kaupungin ja sen linnakkeet menettäen vain yhden amerikkalaisen kuolleena ja kaksi haavoittuneena. Hametin arabijoukot menettivät kymmenen miestä. Eaton haavoittui itsekin saatuaan musketin osuman vasempaan käteensä. Voiton jälkeen Eaton alkoi suunnitella hyökkäystä itse Tripoliin. Suunnitelmat kuitenkin vaikeutuivat, kun paikalliset eivät asettuneetkaan kruununvaatijan taakse. Lisäksi kaupungin vallanneet joukot joutuivat puolustamaan sitä lähes kuuden viikon ajan Yusufin apujoukkoja ja paikallisia heimoja vastaan. Tästä huolimatta Eaton elätteli suunnitelmaansa, kunnes amerikkalaisten alus USS Constellation saapui kaupungin edustalle 11. kesäkuuta tuoden mukanaan uutisia. Yhdysvallat oli solminut rauhan Tripolitanian kanssa 4. kesäkuuta ja sen ehtoihin kuului Dernan välitön tyhjentäminen ja Hametin poistuminen Tripolitanian alueelta. Rauha päätti ensimmäisen barbareskisodan. Yhdysvaltain merijalkaväen hymnissä on viittaus Dernan taisteluun kohdassa, jossa lauletaan "From the Halls of Montezuma to the shores of Tripoli, we fight our country's battles in the air, on land and sea". Meksikon–Yhdysvaltain sota
Meksikon–Yhdysvaltain sota oli vuosien 1846 ja 1848 välillä käyty sota Yhdysvaltojen ja Meksikon välillä. Sota oli alkanut kiistoista liittyen Texasin asemaan Texasin vallankumouksen jälkeen ja Texasin tasavallan liityttyä Yhdysvaltoihin vuonna 1845. Selkkaus maiden vastaisella rajalla johti Yhdysvaltojen sodanjulistukseen ja taistelujen jälkeen Meksikon pääkaupunki Méxicon miehitykseen. Sodan päätti Guadalupe-Hidalgon rauhansopimus, jolla Meksiko luopui alueistaan Ylä-Kaliforniassa, Uuden Meksikon alueella ja Rio Granden pohjoispuolella. Meksiko menetti näin yli puolet sotaa edeltäneistä maistaan. Suomen kaarti
Kenraalimajuri Aleksandr Ellisin komentama henkikaartin tarkk’ampujaprikaati ja sen osana myös Suomen kaarti kuului koko sodan ajan kenraali Josif Gurkon armeijaan. Gurkon operaatiot sodan aikana olivat menestyksekkäitä, mutta tuottivat usein myös suuret miestappiot. Lokakuussa hänen tehtävänään oli saartaa Plevna lännestä valtaamalla Sofiaan johtavaa maantietä suojanneet turkkilaisten linnakkeet, ensimmäisenä Gornyi Dubnjakin linnake. 24. lokakuuta käyty voitokas Gornyi Dubnjakin taistelu oli Suomen kaartin ensimmäinen tässä sodassa ja muodostui sittemmin kaartin historian maineikkaimmaksi. Suomalaiset kuuluivat osastoon, joka hyökkäsi linnoituksen pääreduttia vastaan. Pataljoona menetti tässä taistelussa kaatuneina 22 miestä sekä haavoittuneina 95 miestä, joista kahdeksan oli upseereita, viisi aliupseereita ja viisi torvensoittajia. Kaksi haavoittunutta kuoli pian taistelun jälkeen. Kaikkiaan venäläisiä kaatui Gornyi Dubnjakissa noin 3 300. Gibraltarin historia
Gibraltarin historian varhaisiin vaiheisiin liittyvät neandertalinihmiset, joiden viimeisiin asuinpaikkoihin Gibraltar kuului. Antiikin aikana Gibraltarinvuorta pidettiin tunnetun maailman rajana, ja se oli toinen niin kutsutuista Herakleen pylväistä. Gibraltarista lähti 711 umaijadien Espanjan valloitus. Niemen nykyinen nimikin on johdettu nimestä "Jebal Tarik", jonka se sai sotapäällikkö Tarik ibn Zijadin mukaan. Palo Alton taistelu
Yhdysvaltalaisten tappiot taistelussa olivat alle kymmenen kaatunutta ja noin 40 haavoittunutta. Meksikolaisten kokonaistappioiden arvioitiin olleen 400 ja 700 miehen välissä. Taistelun jälkeen Arista vetäytyi uusiin asemiin Rio Granden rantaan. Näissä asemissa hän kärsi tappion Resaca de la Palman taistelussa 9. toukokuuta. Tämän jälkeen Taylor eteni armeijansa kanssa Rio Grandea sisämaahan, jossa käytiin Monterreyn taistelu syyskuun lopulla. Aljubarrotan taistelu
Aljubarrotan taistelu oli Portugalin ja Kastilian välillä Keski-Portugalissa 14. elokuuta 1385 käyty taistelu. Aljubarrotan taistelussa Jõaon eli Portugalin Juhana I:n johtamat portugalilaiset voittivat Kastilian Juhanan johtamat kastilialaiset. Portugalin puolella taisteli 7 000 ja Kastilian puolella 20 000 miestä. Portugalilaisten voitto varmisti Portugalin jatkon itsenäisenä kuningaskuntana. Voiton kunniaksi lähistölle rakennettiin Batalhan luostari. Grotskan taistelu
Historiankirjoituksessa esiintyvät arviot Itävallan kokonaistappioista liikkuvat yleensä 2000-3500 kaatuneen ja 2500-7000 haavoittuneen välillä. Itävallan taistelun jälkeen tekemän kartoituksen mukaan ratsuväki menetti 1343 kaatuneina ja 806 haavoittuneina, ja jalkaväki 1176 kaatuneina ja 2150 haavoittuneina. Laskelman mukaan yhteistappioiksi tuli 2519 kaatunutta ja 2956 haavoittunutta. John Lindsayn esittämän laskelman mukaan kaatuneita oli 4 kenraalia, 118 upseeria, 174 aliupseeria ja 2930 sotamiestä eli yhteensä neljä kenraalia ja 3222 miestä. Hänen vuonna 1753 ilmestyneissä muistelmissaan summaksi on painettu kuitenkin 2222, joka on tuhat vähemmän kuin lueteltujen kaatuneiden yhteenlaskettu summa. Paino- tai kirjoitusvirheestä johtuva numero toistuu yhä joissakin nykyajan teoksissa. Lindsayn mukaan haavoittuneisiin kuului 4 kenraalia, 205 upseeria, 285 aliupseeria ja 2461 sotamiestä. Lisäksi kadonneita tai vangiksi jääneitä oli 296 miestä. Guadalcanalin taistelu
Hyakutaken joukkojen hyökätessä Lungan alueella keisarillisen Japanin laivaston Isoroku Yamamoton johtama lentotukialuksista ja muista aluksista koostunut laivasto-osasto lähestyi Salomonin saaria. Osasto toivoi kohtaavansa ja tuhoavansa taistelussa Yhdysvaltain laivaston ja erityisesti lentotukialukset, mikä tukisi maajoukkojen taistelua. William Halsey Jr:n johtama liittoutuneiden lentotukialusosasto toivoi myös kohtaavansa japanilaiset taistelussa. Nimitz oli vaihtanut 18. lokakuuta Ghormleyn tilalle Halseyn, koska Ghormley oli ollut hänen mielestään liian pessimistinen jatkaakseen tehokkaasti taistelua.
Lentotukialusosastot kohtasivat toisensa 26. lokakuuta taistelussa, joka tunnetaan nimellä Santa Cruzin saaren taisteluna. Lentotukialuskoneiden välisten taisteluiden jälkeen joutuivat liittoutuneet vetäytymään menetettyään lentotukialus "USS Hornetin" ja "USS Enterprise" vaurioiduttua pahoin. Japanilaiset vetäytyivät myös alueelta "Shokakun" ja "Zuikakun" pahoin vaurioiduttua sekä suurten lentokone ja lentomiehistötappioiden vuoksi. Vaikka taistelu päättyi japanilaisten voittoon niin sodan edetessä kärsittyjen lentomiehistötappioiden korvaaminen osoittautui mahdottomaksi. Almirante Valdés (1930)
Espanjan sisällissodan alussa alus osallistui Gibraltarin salmen sulkemiseen, millä estettiin kapinallisten joukkojen siirrot Marokosta Etelä-Espanjaan. Alus liitettiin tasavallan laivasto-osastoon, jonka johdossa oli taistelulaiva "Jaime I". Osaston muut alukset olivat risteilijät "Libertad" ja "Miguel Cervantes" sekä hävittäjät "José Luis Díez", "Almirante Antequera", "Almirante Miranda", "Alsedo", "Sánchez Barcáiztegui", "Lepanto", "Lazaga" ja kolme C-luokan sukellusvenettä. Osasto tunkeutui Cantabrianmerelle, jossa tasavallan armeijan osasto oli joutunut erilleen tasavaltalaisten hallinnoimista alueista. Pääosa laivastosta palasi operaation jälkeen Välimerelle. Gibraltarin valtaus
Gibraltarin valtaus oli englantilaisten ja alankomaalaisten joukkojen 21.–23. heinäkuuta 1704 suorittama sotatoimi, jossa he valtasivat Gibraltarin Espanjalta Espanjan perimyssodan aikana. Englantilaiset valtasivat alueen alun perin Kaarle VI:n nimissä, mutta tämän hävittyä perimyssodan alue jäi kuitenkin briteille vuonna 1713 solmitulla Utrechtin sopimuksella. Libanonin sota 2006
Israel ilmoitti kahden sotilaansa kuolleen ja että israelilaissotilaiden kaatuneiden yhteismäärä nousi 117:ään. Israel pudotti lentolehtisiä, missä se syytti Hizbollahia Libanonin tuhosta ja varoitti vastaavansa mihin tahansa uusiin hyökkäyksiin. Hizbollah levitteli julisteita, missä todettiin sen saavuttaneen "jumalallisen voiton (divine victory)." Maiwandin taistelu
Britit olivat menettäneet taistelussa 962 sotilasta kaatuneina ja 161 haavoittuneina. Afgaanien tappioita voi vain arvioida, mutta he menettivät ehkä noin 5 500 kuolleina ja 1 500 haavoittuneina. Maiwandin taistelu lukeutuu brittien Viktoriaanisen kauden suurimpiin tappioihin. Paštujen keskuudessa taistelun sankariksi nostettiin Malalai-niminen nainen, joka innosti laulaen taisteluun osallistuneita sotureja eturivin joukossa saaden lopulta surmansa luodista. Sittemmin Afganistanissa hänet on nostettu kansallissankarin asemaan. Puunilaissodat
Rooma voitti sodan kaikilla kolmella kerralla. Ensimmäisessä puunilaissodassa Karthago menetti Roomalle Sisilian, toisessa Iberian. Kolmannessa puunilaissodassa Karthago tuhottiin täysin, ja sen alueet liitettiin kokonaisuudessaan Rooman valtakuntaan. Gibraltarin valtaus
Espanjan perimyssota alkoi kun Kaarle VI ja Filip V kilpailivat Espanjan kruunusta Kaarle II:n kuoltua vuonna 1700. Ranskan kuningas Ludvig XIV tuki sodassa Filipiä, joka oli hänen pojanpoikansa. Habsburgeihin kuuluneen Kaarlen taakse taas asettui Englannin, Alankomaiden ja Itävallan muodostama liittouma. Sodan myötä Englannille avautui mahdollisuus laajentaa vaikutusvaltaansa Välimerelle. Aluetta olivat perinteisesti hallinneet muut valtiot. Gibraltarin tärkeys tajuttiin nopeasti. Sieltä käsin oli mahdollista valvoa Gibraltarinsalmea ja sitä kautta koko Välimeren laivaliikennettä. Espanja oli kuitenkin jo hankkinut vahvan aseman alueella. Sillä oli hallussaan paitsi Gibraltar, mutta myös Ceuta salmen toisella puolella. Perimyssota kuitenkin käytännössä lamautti maan laivaston. Englantilaiset ja alankomaalaiset olivat keränneet joukkoja Portugaliin, joka tuki liittoumaa Felipeä vastaan. Guadaleten taistelu
Vaikka itse taistelusta tiedetään vain vähän, oli sillä kauaskantoiset seuraukset. Sisällissodan ja sen seurausten jo vakavasti heikentämä länsigoottien valtakunta romahti täydellisesti lyhyen ajan kuluessa, ja maahan hyökkäävät muslimit saattoivat seuranneina vuosina valloittaa lähes koko Pyreneiden niemimaan sekä tunkeutua edelleen aina Ranskan eteläosiin; pohjoisessa muslimijoukot pysäytti vihdoin Kaarle Martel lähellä Poitiersia Toursin taistelussa 732. Ainoastaan Pyreneiden niemimaan kaukaisimmassa pohjoisosassa pysyivät goottien joukot vallassa; siellä myös goottilaiset perinteet säilyivät vielä pitkään. Näiltä alueilta käsin alkoi Reconquista, takaisinvaltaus, joka päättyi vasta Granadan sulttaani Mohammad XII:n antautumiseen 1492. Maltan saarto
Saarto päättyi liittoutuneiden voittoon 20. marraskuuta 1942. Saksa menetti erillisissä taisteluissa yhteensä 357 lentokonetta ja Italia 175 lentokonetta. Lisäksi akselivallat menettivät useita laivoja ja sukellusveneitä. Liittoutuneet menettivät kaksi lentotukialusta, useita taistelulaivoja ja 38 sukellusvenettä. Ison-Britannian kuningas Yrjö VI palkitsi maltalaiset urheudestaan Yrjön ristillä. Gallipolin taistelu
Aluksi hyökkäys oli voitokas. 16 brittien ja ranskalaisten taistelulaivaa purjehti varhain aamulla Dardanellien salmeen. Vaikka brittilaivaston komentajat kieltäytyivät luovuttamasta parhaita laivojaan, laivasto oli silti erittäin voimakas. Turkkilaisia patteristoja tuhoutui ja vaurioitui ilman brittien tappioita ja miinanraivaajat avustivat sotalaivoja. 18. maaliskuuta miinat upottivat kuitenkin 3 taistelulaivaa ja kolme muuta vahingoittui. Amílcar Cabral
Verilöylyyn päättyneen Pindjiguitin telakan työläisten lakon jälkeen Cabral palasi vuonna 1959 Bissauhun suunnittelemaan Portugalin Guinean ja Kap Verden itsenäisyystaistelua. Vuonna 1960 PAIGC siirsi päämajansa Guinean pääkaupunkiin Conakryyn. Cabral toimi puolueen pääsihteerinä sen perustamisesta lähtien ja johti vuonna 1963 alkanutta Guinea-Bissaun itsenäisyyssotaa. Hän sai teoreettisista kirjoituksistaan muun muassa Nasser-palkinnon ja Joliot-Curie -mitalin sekä kunniatohtorin arvon Yhdysvaltojen Lincoln-yliopistossa ja Neuvostoliiton tiedeakatemiassa. Clontarfin taistelu
Taistelun molemmat osapuolet olivat kärsineet suuret tappiot. Kokonaisuudessaan taistelua voidaan pitää irlantilaisten Pyrrhoksen voittona. Ulsterin annaalien mukaan viikingit menettivät 6 000 miestä kaatuneina tai hukkuneina, muitta lukemaa ei voi pitää luotettavana. Joka tapauksessa taistelun aikalaiset pitivät taistelua oman aikansa mittakaavassa erityisen suurena ja verisenä. Monet merkkihenkilöt saivat surmansa taistelun aikana. Kaatuneiden joukossa oli Leinsterin kuningas Máel Mórda, Orkneysaarten jaarli Sigurd, sekä Brianin poika Murchad. Brianin joukot olivat voittaneet, mutta ne eivät kyenneet valtaamaan Dublinia, jota hallitsi edelleen sen kuningas Sigtrygg. Goottisota (376–382)
Goottisota oli sarja yhteenottoja ja taisteluja goottien ja Rooman valtakunnan välillä Balkanilla 376–382. Sodan aikana käyty Adrianopolin taistelu vuonna 378 oli merkittävä käännekohta Rooman valtakunnan historiassa. Keisari Valens kuoli taistelussa ja barbaarit saavuttivat ensimmäisen voiton Rooman valtakunnasta. Sota päättyi Rooman voittoon, joskin Balkan oli pahasti hävitetty ja Rooman armeija tuntuvasti heikentynyt. Gallipolin taistelu
Kun hyökkäys jumiutui, jouduttiin asemasotaan. Hamilton halusi vetäytyä, koska yllätysetu oli menetetty, mutta Britannian hallitus ei kuitenkaan halunnut lopettaa taistelua, olihan maihinnousuun käytetty suuret määrät resursseja, ja jo tässä vaiheessa tappiot olivat suuret. Gallipoliin toimitettiin yli 20 000 ammusta täydennykseksi ja elokuussa Gallipoliin tuotiin täydennysmiehinä kolme divisioonaa. Sari Bairissa päätettiin koittaa tyrmäysiskua, sillä jos siellä saataisiin aikaan läpimurto, eteläinen niemimaa saataisiin saarrettua. Läpimurto epäonnistui ja brittien voimat loppuivat. Myöhemmin marraskuussa 1915 turkkilaiset olivat romahtamaisillaan, mutta briteillä meni vielä huonommin. Näännytyssota alkoi. Sota Irlannissa 1689–1691
Vilhelmiläissota () tai Jakobiittisota ("Jacobite war") oli Irlannin alueella vuosina 1689–1691 käyty sota, joka oli jatkoa Englannin vuoden 1688 mainiolle vallankumoukselle. Englannissa vallankumouksella syrjäytetty katolinen kuningas Jaakko II pyrki puolustamaan kruunuaan Irlannista käsin ja sai tuekseen Irlannin katolisen väestön, joka toivoi kuninkaan kumoavan katolisia sortaneet lait. Vallankumouksen johtoon asettunut Vilhelm III Oranialainen toi armeijansa Irlantiin ja voitti kuningas Jaakon vuonna 1690 Boynen taistelussa. Jaakon paettua irlantilaiset jakobiitit jatkoivat taistelua vielä yli vuoden ajan, mutta lopulta hekin hävisivät. Irlannissa käyty sota oli osa yleiseurooppalaista yhdeksänvuotista sotaa, ja siihen osallistui palkkasoturijoukkoja ja muita sotajoukkoja eri Euroopan maista. Irlannin sodan lopputulos sinetöi protestanttisen vähemmistön hallitsevan aseman Irlannissa koko seuraavan vuosisadan ajaksi. Falklandin sota
Falklandin sota () käytiin huhti–kesäkuussa 1982 Argentiinan itäpuolella sijaitsevien Falklandinsaarten () sekä kauempana Etelä-Atlantilla sijaitsevien Etelä-Georgian saaren ja Eteläisten Sandwichsaarten hallinnasta. Saaret kuuluvat Yhdistyneelle kuningaskunnalle, mutta Argentiina oli pitkään vaatinut niitä itselleen. Kenraali Leopoldo Galtierin johtama Argentiinan sotilashallitus yritti lopulta saarten valtaamista. Otaksuttiin, että Britannia ei ryhtyisi sotilaallisiin vastatoimiin ja että onnistunut aluelaajennus kasvattaisi sotilasjuntan kannatusta talouskriisin kouriin joutuneessa kotimaassaan. Britannian reaktio oli kuitenkin odottamattoman voimakas, ja hävityn sodan seurauksena sotilasjuntta kaatui. Argentiina palasi demokratiaan. Britanniassa voitto pönkitti kansallistunnetta ja vaikutti konservatiivien voittoon vuoden 1983 parlamenttivaaleissa.
Konfliktin aikana kaatui 255 brittiläistä ja 633 argentiinalaista sotilasta. Huomattava osa argentiinalaisista kaatuneista oli asevelvollisia varusmiehiä. Sotilaiden ohella 16 argentiinalaista siviilimerimiestä ja kolme falklandilaista siviiliä sai surmansa. Molemmat osapuolet kärsivät raskaita alus- ja lentokonetappioita. Argentiina menetti muun muassa laivastonsa lippulaivan "General Belgranon", mutta myös Britannian laivasto menetti useita sota-aluksia vihollisen ilma- ja ohjushyökkäyksissä. Sodan ratkaisivat brittien voittamat maataistelut Falklandin itäisellä pääsaarella. Numantian sota
Roomalainen sotapäällikkö Scipio Africanus oli valloittanut Hispanian Karthagolta toisessa puunilaissodassa. Iberian niemimaan alkuperäisheimot olivat kuitenkin vaikeita alistaa Rooman valtaan ja he hyökkäsivät useita kertoja roomalaisten kimppuun. Ensimmäisessä keltiberisodassa vuosina 181–179 eaa. Tiberius Gracchus onnistui lyömään keltibereihin kuuluneen lusonien heimon. Vuonna 154 eaa. alkoi toinen keltiberisota kun bellien keltiberiheimo alkoi laajentamaan pääkaupunkiaan ilman roomalaisten suostumusta. Senaatti lähetti vahvan armeijan bellejä vastaan. He kuitenkin liittoutuivat toisen keltiberiheimon, arevakkien kanssa ja löivät roomalaiset. Sota päättyi rauhansopimukseen kolme vuotta myöhemmin. Apassisodat
Ensimmäinen vakava yhteenotto käytiin syksyllä 1849, jolloin apassien leirikuntiin kuuluvat jicarillat surmasivat joukon uudisasukkaita New Mexicossa. Seuraavien vuosikymmenien aikana erimielisyydet kärjistyivät lukuisiksi yhteenotoiksi. Jicarillat kärsivät tappion Yhdysvaltain armeijalle vuonna 1856, mutta samalla vuosikymmenellä chiricahuat ja mescalerot nousivat Yhdysvaltoja vastaan. Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimat
Espanjan perimyssodan taisteluissa Britannia keskittyi tukikohdan hankkimiseen Välimereltä, joiksi sitten saatiin Gibraltar ja Port Mahon. Tärkeä osa laivastolla oli Yhdysvaltain vapaussodassa, jossa se piti amerikkalaisten Continental Navya kurissa, kunnes ranskalaiset tulivat amerikkalaisten avuksi, ja kun britit eivät kyenneet rikkomaan laivastosaartoa, maajoukot joutuivat antautumaan Yorktownissa. Guadalcanalin taistelu
Amerikkalaiset menettivät taisteluissa 24 sotalaivaa ja japanilaiset 18.
Japanilaiset menettivät noin 600 lentokonetta miehistöineen, paljon enemmän kuin amerikkalaiset. Japani ei enää pystynyt korvaamaan tappioita. Amerikkalaiset sen sijaan tiesivät, että heidän merivoimansa moninkertaistuisivat vuoden 1943 aikana. Gibraltarin taistelu
Gibraltarin taistelu käytiin Gibraltarin edustalla 25. huhtikuuta 1607. Se oli osa kahdeksankymmenvuotista sotaa. Alankomaiden laivasto yllätti ja tuhosi täysin Gibraltarinlahdelle ankkuroituneen espanjalaislaivaston. Neljätuhatta espanjalaista ja sata alankomaalaista menetti henkensä taistelussa. Volturnon taistelu
Garibaldin joukot olivat kärsineet tappiina yhteensä 1 634 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, kun taas vihollinen oli menettänyt 1 128 kaatuneina ja 2 160 haavoittuneina. Garibaldin merkitys oli ollut olennainen sotaretken onnistumisen kannalta niin strategisen suunnittelun kuin joukkojen taistelutahdon nostattamisenkin kannalta. Voitto teki mahdolliseksi Italian yhdistämisen kuningas Viktor Emanuel II:n alaisuudessa, joka ei aluksi ollut edes hyväksynyt Garibaldin sotaretkeä etelään. Viktor Emanuelin saapuessa etelään hän kieltäytyi tarkastamasta Garibaldin joukkoja ja hänen maailmankatsomukseensa ei mahtunut ajatus vapaaehtoisista voiton takaajina. Pettynyt Garibaldi palasi kotiinsa Capreraan mukanaan tarinan mukaan vuoden tarpeet makaronia. Jugurtha
Micipsan kuoltua valta jaettiin hänen poikiensa ja Jugurthan kesken Jugurthan periessä varsinaisen kuninkuuden ja kahden pojan saadessa muita tärkeitä tehtäviä. Yhteistyö veljesten välillä ei kuitenkaan toiminut, vaan Numidia jaettiin lopulta kolmeen osaan poikien kesken, Jugurthaa tämä ei kuitenkaan miellyttänyt, vaan hän murhautti Hiempsalin ja hyökkäsi Adherbalin kimppuun. Adherbal pakeni Roomaan pyytäen apua. Roomalaiset ratkaisivat asian jakamalla kuningaskunnan jälleen kahteen osaan Adherbalin saadessa lännen ja Jugurha maan itäosan. Jugurtha ei kuitenkaan edelleenkään tyytynyt tähän, vaan hyökkäsi jälleen piirittäen Adherbalin pääkaupunki Cirtan vuonna 112 eaa. Roomalaisten vastalauseista huolimatta hän kukisti kaupungin ja teloitutti Adherbalin, sekä kaupungissa olleet roomalaiset kauppiaat. Tämän myötä Rooman yleinen mielipide kääntyi lopullisesti Jugurthaa vastaan ja Rooma julisti sodan häntä vastaan vuonna 111 eaa. Jicarillat
1800-luvun puolivälissä joutuivat jicarillat sotaan Yhdysvaltoja vastaan. Vuosikausia jatkuneet sodat päättyivät jicarillojen tappioon 1870-luvun alussa. Hallitus koetti siirtää nämä Fort Stantonin reservaatioon Uuteen-Meksikoon lähelle mescalerojen asuinalueita. Jicarillat kieltäytyivät lähtemästä, mutta menettivät uppiniskaisuutensa vuoksi Yhdysvaltain maksaman vuosittaisen määrärahansa. Nälkäisten jicarillojen aloittaessa uudelleen ryöstöretkensä hallitus päätti perua aiemman päätöksensä taloudellisen avun kieltämisestä, mutta siirsi intiaanit samalla väkipakolla Fort Stantoniin. Jicarillat jatkoivat kuitenkin vastarintaa paremman asuinpaikan puolesta. Vain 300 henkeä käsittävän jicarillayhteisön johtajina toimineet Garfield Velarde, Huera Mundo ja Augustine Vigil onnistuivat hyvän kielitaitonsa turvin neuvottelemaan Washingtonin päämajassa heimolleen paremmat maat. Vuonna1887 jicarillat muuttivat uuteen reservaatioonsa Tierra Amarillaan. 1900-luvun aikana Tierra Amarillaa laajennettiin ja sieltä tehdyt öljylöydöt ovat parantaneet huomattavasti jicarillojen elintasoa. Guatemalan historia
Sissisota ajoi hallituksen käyttämään murhia poliittisena aseenaan, mikä nosti 1970-luvulla voimakkaat vastareaktiot tukijamaa Yhdysvalloissakin. Yleensä sotilaiden miehittämä hallitus pyrki tukahduttamaan kommunistisen toiminnan lisäksi myös muunlaisen kritiikin, jota esiintyi armeijassakin. 
Hallituksenvastaiset mielenosoitukset kukistettiin kovin ottein, ja poliittiset murhat olivat arkipäivää. Äärioikeiston kuolemanpartiot alkoivat harventaa sissejä ja oppositiomielisiä 1960-luvulla. Vuonna 1968 kidutettiin ja murhattiin vuoden 1958 "Miss Guatemala Universe" Rogelia Cruz. Cruz kuoli, koska oli nuorten työväenpuoleen johtajan tyttöystävä. Todella paha poliittinen väkivalta alkoi 1970-luvun puolivälin jälkeen, jolloin Yhdysvallat oli jo lakannut viemästä aseita Guatemalaan.
Väkivaltaisin kausi osuu vuosina 1978–1983 hallinneiden kenraalien Fernando Romeo Lucas Garcían ja Efraín Ríos Monttin valtakausille. Varsinkin Ríos Monttin aikana hallitus käytti mayaintiaaneja vastaan poltetun maan taktiikkaa, jossa satoja vasemmistosissien tukijoiksi epäillyn alkuperäisväestön kyliä poltettiin.
1980-luvun alussa maailmaa järkytti tieto sadan aseettoman intiaanin surmaamisesta konekiväärein torille, joukkohauta surmattavia varten oli kaivettu jo edellisenä päivänä valmiiksi.
Vuonna 1994 valittiin uusi kongressi, johon valittiin aiemmille hallituksille tyypillistä korruptiota vastustamaan pyrkivät FRG ja PAN.
Sisällissota päättyi YK:n neuvottelemaan rauhansopimukseen presidentti Álvaro Arzún ja marxilaisen Unidad Revolucionaria Nacional Guatemaltecan välillä vuonna 1996. Vuonna 1992 Rigoberta Menchú sai Nobelin rauhanpalkinnon paljastaessaan hallituksen alkuperäisväestön kansanmurhan. Vuonna 1999 totuuskomissio todisti 42 275 ihmisen kuolleen pääosin valtiollisten tahojen tai valtioon kytköksissä olevien kuolemanpartioiden surmaamina. Rheinfeldenin taistelu
Weimar tuhosi käytännössä keisarillisen armeijan. Sen kokonaistappiot olivat 500 kuollutta ja 3 000 vankia (1 200 ratsukkoa ja 1 800 jalkamiestä). Kaikki vihollisen neljä kenraalia otettiin vangiksi samoin kun kymmenen everstiä. Keisarillisten armeijan rippeet vetäytyivät Tübingeniin. Nördlingenin taistelu
Nördlingenin taistelu oli Valkeavuoren taistelun ohella keisarillisten suurimpia voittoja kolmikymmenvuotisessa sodassa. Esimerkiksi Espanjan johtava ministeri Gaspar de Guzmán Olivárez julisti sen olevan: "Aikamme suurin voitto". Se muutti sodan strategisen tilanteen täysin: Ruotsi evakuoi kaikki Mainin eteläpuoliset varuskuntansa Etelä-Saksassa, ja Heilbronnin liitto hajosi. Marraskuussa 1634 sen entiset jäsenet lähettivät Oxenstiernan tietämättä Pariisiin delegaation, joka tarjosi Ranskan kuninkaalle myönnytyksiä, jos se julistaisi sodan Espanjalle ja keisarille. Vakavin menetys protestanttiselle puolelle oli kuitenkin Saksin vaaliruhtinas Juhana Yrjö I:n johtamat rauhanneuvottelut keisarin kanssa. Ne johtivat Prahan rauhaan, joka solmittiin toukokuussa 1635 keisarin ja protestanttisten ruhtinaiden välillä. Filippiinien historia
Yhdysvallat kävi Espanjaa vastaan sotaa Kuubassa ja yhdysvaltalaiset lupasivat tukea Filippiinien itsenäisyystaistelulle, mikäli filippiiniläisjoukot auttaisivat Yhdysvaltoja ja George Deweyn johtamia merivoimia sodassa Espanjaa vastaan. Aguinaldo palasi Filippiineille toukokuussa 1898 Yhdysvaltojen houkuttelemana. Hän otti jälleen johdon filippiiniläisten taistelussa Espanjaa vastaan. Aguinaldo julisti Filippiinit itsenäiseksi 12. kesäkuuta 1898. Filippiiniläiset valtasivat pian Luzonin saaren lukuun ottamatta Manilaa. Espanja oli tässä vaiheessa valmis luopumaan Filippiineistä. Espanja luovutti sodan päätteeksi lokakuussa 1898 solmitun Pariisin rauhansopimuksen mukaisesti Filippiinien hallinnan Yhdysvalloille 20 miljoonan dollarin korvausta vastaan. Cliftonin taistelu
Jakobiitit olivat menettäneet taistelun aikana vain 12 miestä. Englantilaisten tappiot olivat suuremmat,mutta kokonaisuudessaan silti pienet, 35 kuollutta ja useita haavoittuneita. Suurin osa englantilaisten tappioista oli tulosta MacDonaldien yhteislaukauksesta. Cumberlandille yhteenotto oli ensimmäinen kosketus jakobiittien kanssa ja päättäväinen puolustus teki häneen vaikutuksen. Hän ei enää ottanut suoraan yhteen skottien kanssa, vaan tyytyi seuraamaan näitä. Murray pääsi puolestaan tavoitteeseensa pitää englantilaiset kauempana perääntyvistä skoteista. Skottien palattua Skotlantiin Cumberlandkin pysähtyi odottamaan uusia käskyjä. Taistelu Britanniasta
Saksan ilmavoimat menettivät 31. lokakuuta mennessä yli 1 700 hävittäjä- ja pommikonetta. Brittien tappiot jäivät 1 400 lentokoneeseen. Lisäksi Luftwaffe menetti lukuisia lentäjiä vankeina, kun taas alasammutuista koneista pelastautuneet britit päätyivät useimmiten turvallisesti omien puolelle. Ilmasotaa ja sen ratkaisevaa merkitystä kuvasi Winston Churchill: Katalaunien kenttien taistelu
Kumpikin armeija koostui useiden kansojen lähettämistä joukoista. Aëtiuksen liittoutumaan kuuluivat muun muassa visigootit, saalilaiset ja ripuaariset frankit, sarmaatit, burgundit sekä saksit. Visigoottien kuningas Teoderik I kaatui taistelussa, ja hänen poikansa Thorismund nimitettiin uudeksi kuninkaaksi taistelukentällä. Attilan liittolaisina on mainittu gepidit ja ostrogootit sekä mahdollisesti myös jotkin burgundi- ja frankkiheimot. José Luis Díez (1928)
Espanjan sisällissodan alussa alus osallistui Gibraltarin salmen sulkemiseen, millä estettiin kapinallisten joukkojen siirrot Marokosta Etelä-Espanjaan. Alus liitettiin tasavallan laivasto-osastoon, jonka johdossa oli taistelulaiva "Jaime I". Osaston muut alukset olivat risteilijät "Libertad" ja "Miguel Cervantes" sekä hävittäjät "Almirante Valdés", "Almirante Antequera", "Almirante Miranda", "Alsedo", "Sánchez Barcáiztegui", "Lepanto", "Lazaga" ja kolme C-luokan sukellusvenettä. Osasto tunkeutui Cantabrianmerelle, jossa tasavallan armeijan osasto oli joutunut erilleen tasavaltalaisten hallinnoimista alueista. Pääosa laivastosta palasi operaation jälkeen Välimerelle. Espanjan siirtomaat
Kun Ranska miehitti Napoleonin johdolla Espanjan, huomasivat siirtomaat tilaisuutensa tulleen. Antonio López de Santa Annan johtama kapina eteni Meksikossa ja Meksiko irtautui Espanjasta 1821. Etelä-Amerikassa vallankumouksen johtoon nousi Simón Bolívar, joka johti koko Etelä-Amerikan irtautumista Espanjasta Etelä-Amerikan itsenäisyyssodissa. Espanja oli menettänyt voimavaroja Euroopassa käydyissä sodissa, eikä se kyennyt estämään siirtomaidensa itsenäistymistä. 1800 -luvun lopulla Espanjalla oli enää Kuuba ja Filippiinit, jotka se menetti laajentuvalle Yhdysvalloille maiden sotiessa 1800 -luvun lopulla, sekä lisäksi Afrikassa Päiväntasaajan Guinea, joka itsenäistyi vasta vuonna 1968, ja Espanjan Sahara, joka pysyi Espanjan hallinnassa vuoteen 1975 saakka. John de Robeck
Cardenin hermot pettivät heti alkuunsa ja komento siirtyi Robeckille. Alkuun operaatio sujui hyvin, laivat moukaroivat linnakkeita ja miinanraivaajat purkivat alueelle laskettuja miinoja. Yllättäen 18. maaliskuuta 1915 turkkilaisten miinoitus upotti kolme ja lisäksi vaurioitti kahta sota-alusta. Kun kenraali Ian Hamiltonin johtamat maihinnousujoukot saapuivat ja aloittivat Gallipolin taistelun, tappioita kärsinyt Robeck ojensi vastuun Dardanellien valloittamisesta innokkaasti maavoimille, huolimatta mm. meriministeri Winston Churchillin vastarinnasta. Ajan kuluessa taistelu päättyi veriseen tappioon. Robeckin päätöksen on arvosteltu vaikuttaneen merkittävästi koko operaation lopputulokseen. Meksikon–Yhdysvaltain sota
Santa Anna vastasi Scottin muodostamaan uhkaa marssien tätä vastaan ja kohtaamalla yhdysvaltalaiset tappioon päättyneessä Cerro Gordon taistelussa 18. huhtikuuta. Vetäytyvien meksikolaisten perässä saapuvat yhdysvaltalaiset valtasivat Jalapan ja Pueblon saapuen Méxicon tuntumaan elokuussa. Santa Annan joukot voitettiin jälleen kerran Churubuscon ja Molina del Reyn taisteluissa. Santa Anna ja suurin osa Meksikon armeijasta karkasivat lopulta maaseudulle, jossa he jatkoivat vastarintaa pieninä ryhminä. Nyt puolustamatta jääneen Méxicon asukkaat yrittivät järjestää vastarintaa eteneville yhdysvaltalaisille. Etenkin Chapultepecin linnan taistelusta tuli meksikolaisen kansallistunteen symboli. Vastarinta oli kuitenkin lopulta turhaa ja kaupunki antautui linnan menetyksen jälkeen yhdysvaltalaisille. Che Guevara
Guevaran kirja "La Guerra de Guerrillas" nähtiin aikanaan perustavanlaatuisena ohjeena epätasaisten sotien käynnissä. Chen kuoleman jälkeen monien mielestä hänen taktiikkansa osoittautui kuitenkin viime kädessä tehottomaksi, koska Kuubassa toteutettu vallankumous ei ollut suoraan sovellettavissa muihin maihin. Guevara uskoi, että pieni joukko sissejä ("foco") hyökätessään rajusti hallitusta vastaan saisi väestön vallankumouksellisuuden lisääntymään niin, ettei olisi tarpeellista rakentaa suuria organisaatioita edistämään asteittaista siirtymistä aseelliseen vallankumouksellisuuteen. Chen opit eivät kuitenkaan ole jääneet aivan hedelmättömiksi: vuonna 1979 Nicaraguan sandinistisissit syöksivät vallasta vihatun diktaattori Anastasio Somozan parikymmenvuotisen sissisodan tuloksena. Viime aikoina vasemmistolaiset hallitukset ovat saaneet jälleen jalansijaa Etelä-Amerikassa, ja monien niistä voidaan sanoa tuntevan hengenheimolaisuutta Guevaran oppien kanssa. Venezuelan presidentti Hugo Chávez on solminut hyvät suhteet Kuuban hallitukseen ja Fidel Castroon. Boliviassa siirryttiin Evo Moralesin vaalivoiton myötä vasemmistovaltaan 2006, jolloin maan energiatuotanto kansallistettiin. Irakin sodassa paikalliset vastarintataistelijat ovat tehneet oman sovelluksensa Chen "foco"-taktiikasta kaupunkioloissa. Gaugamelan taistelu
Persialaisille Gaugamelan taistelu oli murskatappio. Arviot tappioiden suuruudesta vaihtelevat: Arrianoksen mukaan taistelussa persialaisten joukoista kaatui yhteensä 300 000, Diodoroksen mukaan 90 000 ja Curtiuksen mukaan 40 000. Makedonialaisten tappiot olivat pienemmät. Diodoroksen mukaan makedonialaisia kaatui 500 ja haavoittuneiden määrä oli paljon suurempi. Curtiuksen mukaan kaatuneita oli 300 ja Arrianoksen mukaan vain 100. Espanjan sisällissota
Toukokuussa Barcelonassa käytiin tasavaltalaisten keskinäinen valtataistelu. Barcelonan toukokuun katutaisteluissa olivat mukana hallituksen ja kommunistien joukot vastassaan anarkistit ja trotskilaiset. Anarkistien vaikutusvallan vähenemiseen päättynyt tapahtumasarja johti sisällissodan alusta lähtien käynnissä olleiden yhteiskunnallisten uudistusten eli niin sanotun Espanjan vallankumouksen loppumista. Heinäkuussa Madridin pohjoispuolella käydyssä Bruneten taistelussa tasavaltalaiset onnistuivat valtaamaan noin 50 neliökilometrin suuruisen alueen, mutta menettivät jopa 20 000–25 000 miestä. Kansallismielisten tappiot samana aikana olivat noin 17 000 sotilasta. Toinen vastaava tapaus oli elo-syyskuinen Belchiten taistelu, jossa tasavaltalaiset onnistuivat etenemään vain noin kymmenen kilometrin matkan kärsien samalla suuria kalustotappioita. Elokuussa Francon joukot valtasivat Aragonian sekä lokakuussa Asturian maakunnan suurimman kaupungin Gijónin, jonka jälkeen koko Pohjois-Espanja oli kansallismielisten hallussa. Espanjan perimyssota
Sota siirrettiin nyt Pyreneitten niemimaalle vakavissaan. Toukokuussa 1704 ranskalais-espanjalainen noin 26 000 miehen vahvuinen armeija Berwickin herttuan komentamana, Filip V:n saattamana, eteni Portugaliin ja saavutti muutamia pieniä voittoja epäjärjestyksessä olevia Liittoutuneita vastaan, joita komensivat Minasin markiisi, Schombergin herttua ja hollantilainen paroni Fagel, joiden yhteensä 21 000 miehen vahvuinen armeija oli erittäin puutteellinen sopimuksen mukaisiin lukuihin nähden. Puolestaan Liittoutuneiden menestykset tuona vuonna saavutettiin heidän laivastollaan, ja elokuun alussa George Rooke ja Hessen-Darmstadtin prinssi Yrjö valtasivat Gibraltarin. Kaksi yritystä tehtiin sen uudelleenvalloittamiseksi tuona vuonna: ensin mereltä johtaen ratkaisemattomaan Málagan taisteluun 24. elokuuta (sodan ainoa täysimittainen meritaistelu); ja sitten maitse kun Tessé ja Villadarias piirittivät Gibraltarin, mutta luopuivat yrityksestä puolen vuoden jälkeen huhtikuussa 1705. Gibraltar säilyi Liittoutuneiden hallussa, mutta yritykset haalia tukea Kaarle III:lle Espanjan kansalaisten keskellä laajalti epäonnistuivat. Toinen buurisota
Joulukuun puoliväli osoittautui vaikeaksi brittiarmeijalle. Mustana viikkona (10.-15. joulukuuta 1899) tunnettuna aikana britit kärsivät sarjan tuhoisia tappioita. Stormbergin taistelussa 10. joulukuuta kenraali Sir William Gatacre komensi 3 000:a miestä, joiden tehtävänä oli lyödä buurien hävitysretket Kapmaasta, ja yritti vallata takaisin rautatiesolmun noin 80 km etelään Oranje-joesta. Gatacre valitsi hyökkäävänsä buurien asemiin yli jyrkän kiviseinämän. Hyökkäyksessä kaatui tai haavoittui 135 sotilasta, lisäksi Gatacre menetti kaksi tykkiä ja noin 600 miestä antautuneina. Magersfonteinin taistelussa 11. joulukuuta 14 000 brittisotilasta Paul Sanford Methuenin alaisuudessa yritti taistella tiensä buurien linjojen läpi vapauttaakseen Kimberleyn piirityksestä. Buurien komentajat Koos de la Rey ja Piet Cronjé kaivoivat taisteluhautansa ennakkoluulottoman suunnitelman mukaan antaakseen kiväärimiehilleen suuremman kantomatkan. Heidän suunnitelmansa toimi. Britit lyötiin kiistattomasti ja he kärsivät 120 miehen tappiot kuolleina ja 690 haavoittuneina, mikä esti brittejä vapauttamasta Kimberleytä ja Mafekingiä. Koko viikon aallonpohja oli Colenson taistelu 15. joulukuuta, jossa Redvers Bullerin komentamat 21 000 brittisotilasta yrittivät ylittää Tugela-joen vapauttaakseen Ladysmithin, jossa 8 000 Louis Bothan komentamaa buuria oli odottamassa heitä. Tykkitulen ja tarkan kivääritulen yhdistelmän ansiosta buurit onnistuivat lyömään kaikki brittien yritykset ylittää joki. Britit kärsivät 1 127 miehen tappiot ja vetäytyessään joutuivat hylkäämään 10 tykkiä, jotka buurit myöhemmin valtasivat. Buurit kärsivät alle 40 miehen tappiot. Itävallan historia vuoteen 1815
Vuonna 1813 Napoleonin asema alkoi heiketä. Hänen Venäjän sotaretkensä epäonnistui ja Britannia saavutti voittoja Iberian niemimaalla. Molemmat sodan osapuolet alkoivat lähestyä Itävaltaa tuen toivossa. Elokuussa Itävalta katkaisi liittosuhteensa Ranskaan ja julisti sodan. Huolimatta Britannian tuesta, vuosien 1814 ja 1815 sota Napoleonia vastaan kulutti Itävallan talous- ja joukkoresurssit. Itävalta jäi lopulta voittajien puolelle, mutta heikentyneessä asemassa. Guadalcanalin taistelu
Yhdysvaltain joukkojen purkaessa 8. ja 9. elokuuta välisenä yönä kuljetusaluksia joutuivat kaksi Britannian kuninkaallisen laivaston kontra-amiraalin Victor Crutchleyn komentamaa risteilijöistä ja hävittäjistä koostuvaa suojausosastoa Rabaulista saapuneen keisarillisen Japanin 8. laivaston seitsemästä risteilijästä ja yhdestä hävittäjästä koostuneen osaston, jonka komentajana oli vara-amiraali Gunichi Mikawa, yllättämiksi ja tuhoamiksi. Savon saaren taistelussa upotettiin "HMAS Canberra", "USS Chicago", "USS Quincy" ja "USS Vincennes". Lisäksi vaurioituivat Yhdysvaltain laivaston risteilijä "USS Astoria" ja hävittäjät "USS Patterson" ja "USS Wilson". Japanin laivaston aluksista ainoastaan yksi risteilijä kärsi vähäisiä vaurioita. Mikawa, joka ei tiennyt lentotukialusten vetäytymisestä, veti aluksensa pois alueelta heti aloittaen paluumatkan Rabauliin taistelun päätyttyä hyökkäämättä kuljetusalusten kimppuun. Hän pelkäsi päivänvalossa tapahtuvaa lentotukialuskoneiden hyökkäystä, jos alukset jäisivät alueelle. Turner päätti vetäytyä alueelta jo kesken rahdin purun jättäen maihinnousseet joukot ilman loppuja varusteitaan. Volturnon taistelu
Sisilia vallattiin 19. elokuuta mennessä ja Garibaldi siirtyi mannermaalle Melitossa kahdella höyrylaivalla. Tällä kertaa hänellä oli mukanaan 4 200 miestä vihollisen 17 200:taa miestä 32:ta kanuunaa vastaan. Garibaldin joukkojen määrä kasvoi jälleen nopeasti 50 000:n mieheen, mutta vain puolet heistä oli tosiasiassa taistelukykyisiä. Bourbonien armeija ajettiin nopeasti Calabriasta ja Garibaldi marssi kohti pääkaupunki Napolia. Kuningas Frans II hylkäsi Napolin ja otti vielä komentamiensa 50 000:n miehen ja 42 kanuunan kanssa puolustusasemat Napolista pohjoiseen vahvasti linnoitettujen Capuan ja Gaetan luona. Eturintama kulki Volturnojoen rannalla ja miehiä komensi marsalkka Giosuè Ritucci. Garibaldin miehet alkoivat saapua joen etelärannalle ja uskoen sotatoimien sujuvan yhtä helposti kuin Calabriassa Gabribaldin alainen unkarilainen István Türr määräsi joukkonsa hätiköityyn hyökkäykseen, joka lyötiin takaisin. Frans ja Ritucci päättivät nyt tehdä yleishyökkäyksen Garibaldia vastaan. Suunnitelman mukaan Volturnojoki ylitettäisiin kolmelta suunnalta ja Garibaldin armeija piiritettäisiin ja tuhottaisiin. Gabribaldin ja tämän korkeimman komentajan Giuseppe Sirtorin oli pakko levittää oma puolustuslinjansa mahdollisimman leveälle saartoliikkeiden välttämiseksi. Seurasi kolme erillistä yhteenottoa, jotka tunnetaan yhdessä Volturnon taistelun nimellä. Kolmas Winchesterin taistelu
Taistelu oli kaikista Shenandoahin laakson hallinnasta käydyistä taisteluista verisin. Taistelujen verisyyttä kuvastaa hyvin se, että taistelun päätyttyä lähes jokainen käyttökelpoinen rakennus Winchesterissä muutettiin tilapäissairaalaksi. Sheridan menetti taistelussa yhteensä noin 5 000 miestä eli lähes viidenneksen koko armeijastaan, joista noin 1 040 kaatui tai katosi. Kaikkein raskaimmat tappiot kärsi 19. armeijakunta, joka menetti taistelun aikana lähes 40 % kaikista miehistään sekä jokaisen rykmenttinsä komentajan. Lisäksi kenraali David Allen Russell kaatui taistelussa. Konfederaation tappiot olivat yhteensä noin 3 600 miestä eli noin 23 % kaikista joukoista, joista kadonneita tai kaatuneita oli noin 2 040. Konfederaatio menetti taistelussa kaksi kenraaliaan, Robert E. Rodesin ja Archibald C. Godwinin. Guadalcanalin taistelu
Japanilaiset eivät luopuneet, he yrittivät uudelleen marraskuun puolivälissä. Seuranneessa meritaistelussa molemmat osapuolet kärsivät
vakavia tappioita eikä saaren tilanne muuttunut. Japanin laivasto menetti taistelulaiva "Kirishiman". Guadaleten taistelu
Roderikin rinnalla komensivat goottiarmeijaa nähtävästi myös Vitizan molemmat veljet; siis sittenkin sekä Roderikin kannattajat että tämän poliittiset vastustajat kävivät yhdessä taisteluun hyökkääjää vastaan ja myös kaatuivat samassa taistelussa. Lähteissä olevat kertomukset Vitizan seuraajakunnan petoksesta taistelun aikana juontavat juurensa vasta myöhempään perimätietoon. Sen sijaan väitetään, että goottiarmeija oli hyökkääjää taktisesti paljon heikompi ja ilmeisesti oma väki painosti kuninkaan aloittamaan taistelun liian aikaisin ja epäsuotuisissa olosuhteissa. Taistelun tarkempaa kulkua ei tunneta, vain että kuningas Roderik taistelun tuoksinassa lopulta kaatui (tai mahdollisesti katosi), ja samalla länsigoottien järjestäytynyt vastarinta murtui. Guadalcanalin taistelu
Maihinnousun aikana 7. ja 8. elokuuta keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien Rabaulista nousseet lentokoneet hyökkäsivät maihinnousulaivastoa vastaan joitakin kertoja sytyttäen tuleen kuljetusalus "USS George F. Elliotin", joka upposi kaksi päivää myöhemmin, ja vaurioittaen pahoin hävittäjä "USS Jarvisia". Hyökkäyksissä japanilaiset menettivät 36 lentokonetta ja Yhdysvallat 19 konetta, joista 14 oli lentotukialushävittäjiä. Toinen buurisota
Britit kärsivät lisää tappioita yrityksissään vallata Ladysmith Spionkopin taistelussa 19. 19.-24. tammikuuta 1900. Redvers Buller yritti uudelleen ylittää Tugela-joen Colensosta länteen, mutta Louis Botha löi hänen joukkonsa jälleen. Taistelun jälkeen britit olivat kärsineet noin 1 000 kaatuneen tappiot, buurien kärsiessä noin 300 kaatuneen tappiot. Buller yritti vielä kerran 5. helmikuuta Val Krantzissa, mutta kärsi jälleen tappion. Jom kippur -sota
Israelilaisten myöhäisen liikekannallepanon vuoksi arabimaat menestyivät sodan ensimmäisinä päivinä aiheuttaen Israelin puolustusvoimille huomattavia tappioita. Tilanne oli erityisen vakava Golanin kukkuloilla, jossa israelilaisten linjat kestivät vain täpärästi. Mikäli Golanin kukkulat olisivat jääneet Syyrian haltuun, olisi sitä voitu käyttää tukialueena jatkohyökkäykselle Galileaan ja kohti Välimerta. Egyptin joukot puolestaan onnistuivat murtamaan Israelin Bar-Lev-puolustuslinjan Suezin kanavan itäpuolella. Roderik
Sotajoukot kohtasivat toisensa aivan niemimaan eteläpäässä, nykyisen Cádizin maakunnan pohjoisosassa, jossa 19. heinäkuuta 711 käytiin suuri taistelu. Eurooppalaiselta nimeltään se oli Guadaleten taistelu Rio Guadaleten mukaan, joskin tätä nimeä väitetään usein väärinkäsitykseksi ja puhutaan myös Rio Barbatesta. Taistelu oli muslimien ratkaiseva voitto. Vaikka Tarikin sotilastaidoilla oli osansa ylivoimaisessa voitossa, ratkesi se silti tarinan mukaan petoksen turvin, kun kenties tuhannet Vitizan perillisten seuraajat kääntyivät Roderikia vastaan; tosin uudempi tutkimus katsoo, ettei tällaista petollisuutta voida näyttää tapahtuneen. Guadaleten taistelu voidaan tosiasiallisesti katsoa visigoottien valtakunnan lopuksi, sillä tämän jälkeen mikään ei estänyt Tarikia marssimasta Toledoon. Loppu se oli sikälikin, että nähtyään vastarinnan romahtaneen täysin, ryhtyi Tarik vastoin lupauksia ja Musan nimenomaista käskyä valtaamaan niemimaata muslimeille, eikä – kuten ehkä oli sovittu – tukemaan Vitizan jälkeläisten valtapyrkimyksiä. Adolf Hitler
Sotaonni kääntyi talvella 1942–1943 Saksalle epäsuotuisaksi. Lähi-idän ja Suezin kanavan valloitus pysähtyi El Alameinin taisteluihin marraskuussa 1942. Hitlerin periaatteena oli, että vetäytyminen oli mahdotonta. Tämän seurauksena menetettiin suuri joukko laivoja yrityksessä huoltaa Rommelin Pohjois-Afrikan joukkoja, jotka Saksa lopulta menetti kokonaan. Itärintamalla Stalingradin taistelussa Saksa menetti mottiin jääneen 6. armeijansa Hitlerin vaadittua sitä pitämään asemansa siitä huolimatta, että murtautuminen saarrosta olisi saattanut olla mahdollista. Kun kriisi paheni, Hitler hyväksyi Göringin lupauksen huoltaa joukot ilmateitse, mutta tämä johti suuriin tappioihin myös ilmavoimissa. Seuraavana kesänä saksalaisjoukot kärsivät tappion Kurskissa. Samaan aikaan Yhdysvaltain ja Yhdistyneen kuningaskunnan joukot nousivat maihin Sisiliassa. Taranton taistelu
Hyökkäyksissä taistelulaiva "Littorio"on osui kolme torpedoa ja taistelulaivoihin "Conte di Cavour" sekä "Caio Duilio" osui yksi torpedo kumpaankin. Sisäsatamassa lentopommit vaurioittivat risteilijää.
Englanti menetti kaksi lentokonetta hyökkäyksessä, jolloin niiden miehistöistä kaksi sotilasta kaatui ja kaksi jäi sotavangeiksi.
Italian laivaston tappiot olivat huomattavat, se menetti puolet taisteluristeilijöistään. Italian laivasto siirsi hyökkäytä seuranneena päivänä vahingoittumattomat alukset Tarantosta pohjoisempana sijaitseviin laivastotukikohtiin suojellakseen niitä lentohyökkäyksiltä. "Littorio"n korjaus kesti noin neljä kuukautta ja "Caio Duilio"n kuusi kuukautta. "Conte di Cavour" tarvitsi paljon pelastustyötä ja sen korjaus oli vielä kesken, kun Italia, lukuun ottamatta Saksan hallitsemaa Salòn tasavaltaa, antautui liittouneille vuonna 1943. Sinimäkien taistelu
Sinimäkien taistelut olivat toisen maailmansodan Viron alueella käydyistä taisteluista verisimmät. Hyökkääjien ja puolustajien tappiot olivat kymmeniätuhansia. Hyökkääjien tappiot kaatuneina ja haavoittuneina olivat 160 000–170 000. Erään arvion mukaan kaatuneiden neuvostosotilaiden määrä oli 35 000 ja haavoittuneiden 135 000. Puolustajien kokonaistappiot jäivät 10 000:n haavoittuneeseen ja kaatuneeseen. Saksalaisten mukaan puolustajat tuhosivat 160 hyökkääjän panssarivaunua. Taistelu oli voitto puolustajille, mutta niiden kokonaismerkitys jäi pieneksi, sillä Pohjoinen armeijaryhmä oli 30. heinäkuuta alkaen motissa neuvostojoukkojen edettyä Itämerelle Latviassa. Hitler antoi luvan vetäytyä Virosta 16. syyskuuta ja 17. syyskuuta saksalaiset aloittivat vetäytymisen Narvan rintamalta. Tallinna menetettiin neuvostojoukoille 22. syyskuuta. Santa Claran taistelu
Santa Claran taistelu tunnetaan Kuubassa yleisesti Batistan diktatuurin päättäneenä taisteluna. Taistelun voitto vaikutti Che Guevaran suosion kasvuun, kun häntä pidettiin vallankumouksen suurimman avoimen taistelun strategina. Todellisuus on hieman monimutkaisempi. Armeijan ei uskottu kykenevän enää puolustamaan Kuubaa jo ennen taistelun loppua ja Batista oli alkanut valmistella maanpakoaan jo aiemmin. Joka tapauksessa taistelu oli merkittävä voitto vallankumouksellisille, joita vastassa oli huomattavasti suurempi armeijan joukko. Granada (kuningaskunta)
1340 käyty Kastilian ja Portugalin voittama Saladon-joen taistelu oli suuri vastoinkäyminen niin nasrideille kuin merinideille, sillä jälkimmäinen ei tuon jälkeen enää puuttunut Iberian peninsulan politiikkaan, ja nasridiemiraatit menettivät siten Pohjois-Afrikan sotilaallisen tuen. Taistelu ei kuitenkaan ollut kuolinnitti Granadalle, sillä emiraatti alkoi jälleen Kastilian vasalliksi ja maksoi sille veroa. Loisteliaitten kuninkaitten (etenkin Muhammad V aikakautta seurasi dynastian sisäiset taistelut, joka hohti siihen että emiraatti oli pitkälti riippuvainen Kastilian kuningaitten mielenliikkeistä, sekä siitä miten se tasapainoitti suhteensa Aragonian kuninkaitten kanssa. Santa Claran taistelu
Fidel Castro oli rantautunut Kuubaan mukanaan vallankumouksellisten joukko vuonna 1956 ja kesään 1958 mennessä joukko oli kasvanut huomattavasti vallankumouksellisten kerätessä kannatusta etenkin köyhän maaseutuväestön piirissä. Noin 10 000:n miehen kokoinen Kuuban armeija muodosti kuitenkin edelleen huomattavan esteen vallankumouksen onnistumiselle. Elokuussa 1958 Che Guevara johti yhden kolmesta merkittävästä vallankumouksellisten osastoista Kuuban keskiosiin Las Villasin alueelle. Hyttysten, soisen maaston ja raskaan kaluston hidastamat joukot saapuivat perille Trinidadin ja Sancti Spírituksen lähistön vuorille 16. lokakuuta. Seuraavan kuukauden aikana joukot tekivät hyökkäyksiä armeijan ja poliisin tukikohtiin pakottaen ne antautumaan. Joulukuuhun mennessä §alueen merkittävät tiet ja rautatiet oli katkaistu ja kapinalliset valtasivat myös pienen satamakaupunki Caibariénin. Caibariénista kapinalliset etenivät kohti Santa Claraa Camajuanín rautatieristeyksen kautta, saapuen kaupungin ulkopuolelle 29. joulukuuta. Kuuban armeijan joukkoja oli kerääntynyt Santa Claraan eversti Joaquin Casillas Lumpuyn johdolla. Gibraltarin taistelu
Alankomaiden joukkoja johti amiraali Jacob van Heemskerck joka kaatui itse taistelussa. Hyökkäys oli rohkea, sillä espanjalaiset kaljuunat olivat paljon suurempia kuin hollantilaisten alukset. Hollantilaiset eivät olleet koskaan aikaisemmin sotineet näin kaukana kotivesiltä. Voitto oli heille henkisesti tärkeä, ja lisäsi uskoa siihen että Alankomailla oli mahdollisuuksia itsenäistyä suuren Espanjan vallasta. Kurskin taistelu
Myös jotkut riippumattomat tutkimukset ovat kyseenalaistaneet Georgi Žukovin ja venäläisten esittämät luvut propagandana ja päätyneet yleisimmin lähelle von Mansteinin arviota Kurskin taisteluiden aiheuttamista tappioista. Saksalaisten yleensä luotettavan kirjanpidon mukaan taisteluiden aiheuttama kokonaistappio saksalaisille oli vain kolme prosenttia koko vuoden 1943 tappioista, mikä tukee lähes täsmälleen von Mansteinin kirjassaan esittämää arviota, mutta varmaa tietoa ei ole. Venäläisille puolestaan oli tärkeää korostaa heidän saaneen aikaan voiton Saksasta, eikä etelärintaman avautuminen Italiaan. Toisaalta Hitler siirsi juuri Kurskin taistelujen jälkeen joukkoja Italiaan, jolloin voimasuhteet itärintamalla muuttuivat saksalaisille epäedullisiksi. Rooman valtakunta
Senaatin johtama armeija kärsi tappioita Numidian kuningasta Jugurthaa vastaan 111–105 eaa., Sisilian ensimmäisessä ja toisessa orjakapinassa sekä kimbrejä vastaan 105 eaa. Kimbrien voittaja Marius korvasi asevelvollisista talonpojista koostuvan armeijan ammattisotilailla, jotka värvättiin köyhän väestön keskuudesta. Seuraavien vuosikymmenten kuluessa sotapäälliköt, jotka tavoittelivat valtaa itselleen uskollisten legioonien avulla, muodostuivat toistuvaksi ilmiöksi Rooman politiikassa. Kaupunkivaltion tasavaltainen hallintomuoto ei enää toiminut kitkatta imperiumissa. Aljubarrotan taistelu
Kastilian Juhana pakeni tappion kärsittyään ja hänen sotaretkensä Portugaliin oli saanut loppunsa. Portugalin Juhana oli varmistanut valtaistuimensa ja romuttanut idean Iberian niemimaan yhdistävästä valtiosta. Gibraltarinlahti
Gibraltarinlahtea on käytetty kauppaliikenteessä jo ainakin 3 000 vuoden ajan. Foinikialaisilla oli todennäköisesti asutuskeskus Gibraltarin lähellä, ja roomalaiset perustivat Portus Alban kaupungin nykyisen Algecirasin paikalle. Myöhemmin maurit ja espanjalaiset perustivat lahden rannoille asutuskeskuksia, kuten vahvasti linnoitetun Gibraltarin, joka siirtyi 1704 Englannille. Lahdella on käyty sen historian aikana monia meritaisteluita, joista merkittävimmät ovat olleet vuoden 1607 Gibraltarin taistelu ja vuoden 1801 Algecirasin taistelu. Toisen maailmansodan aikana italialaiset pyrkivät upottamaan Algecirasilta ammutuilla sukellustorpedoilla brittiläisiä sotalaivoja, jotka olivat ankkuroituneena Gibraltarin satamaan. Espanjan historia
Vuosina 1701–1714 sodittiin Espanjan perimyssota (Espanja, Ranska ja Baijeri vastaan Itävalta, Preussi, Englanti ja Katalonia). Sota päättyi Ranskan johtaman liittokunnan voittoon ja Habsburgien hallitsijasuku vaihtui Bourbon-sukuun. Espanja menetti loputkin ulkomaiset alueensa Euroopassa: Itävallalle alueet Italiassa ja Belgian, Savoijille Sisilian ja Gibraltar joutui Englannille.
Englannin laivasto voitti vuonna 1805 Trafalgarin taistelussa Horatio Nelsonin johtama Ranskan ja Espanjan laivastot. Napoléon asetti veljensä Joseph Bonaparten Espanjan valtaistuimelle 1808, mutta englantilaisten tukemina miehitysjoukot ajettiin pois Napoleonin joutuessa vaikeuksiin Venäjällä ja 1814 Bourbonit nousivat uudelleen valtaistuimelle. Vuonna 1830 Ferdinand VII muutti kruununperimysjärjestyksen tyttärensä Isabellan hyväksi. Kaikki espanjalaiset eivät tunnustaneet tätä ja tukivat Molinan kreivin, Ferdinandin veljen Don Carlosin (1788–1855) oikeutta kruunuun. Maa ajautui Espanjan vuosien 1834–1839 sisällissotaan, jossa olivat vastakkain Isabellan kannattajat ja karlistit (joita tukivat Katalonian nationalistit). Sota päättyi Isabellan voittoon. Ranskan miehityksen aikana siirtomaat Etelä-Amerikassa olivat itsenäistyneet ja taloudellinen tilanne heikko. Käytiin lukuisia sisällissotia eri kansallisuuksien ja monarkistien ja tasavaltalaisten välillä. Vuonna 1898 Espanjalais-amerikkalaisessa sodassa Espanja menetti siirtomaansa Filippiinit, Kuuban, Puerto Ricon ja Guamin Yhdysvalloille. Ensimmäisessä maailmansodassa Espanja oli puolueeton, eikä osallistunut taisteluihin. Itämeren taistelut
Vuosina 1942–1943 laivastojen toiminta jäi vähäiseksi lukuun ottamatta Suursaaren, Tytärsaaren, Lavansaaren ja Somerin valloituksia. Valloitusten aikana Neuvostoliiton tykkivene "Krasnoye Znamya" upotettiin. Vuonna 1944 Neuvostoliiton laivasto pääsi voitolle Leningradin saarron murruttua. Neuvostoliiton hyökkäyksissä saksalaiset menettivät "Nioben", useita miinanraivaajia ja kolme Elbing-luokan torpedovenettä "T-22, T-30 ja T-32", jotka osuivat miinakenttiin. Puna-armeijan tehtyä maihinnousun Koiviston saarille Suomen laivasto menetti moottoritorpedovene "Tarmon" ja "VMV 17:n". Joulukuussa 1944 saksalaiset menettivät vastahyökkäyksissä hävittäjät "Z 35:n" ja "Z 36:n". Vuonna 1945 Neuvostoliiton laivaston sukellusveneet murtautuivat miinakenttien läpi ja upottivat "Wilhelm Gustloffin", "SS General von Steubenin" ja "Goyan", joiden uppoamiset olivat historian eniten uhreja vaatineet merionnettomuudet. Tyynenmeren sota
Iquiquen edustalla 21. toukokuuta 1879 Huáscar ja Independencia mursivat kaupungin saarron, jota pitivät yllä kaksi Chilen vanhaa puualusta, Esmeralda ja Covadonga. Huáscar upotti törmäämällä Esmeraldan, mutta Covadonga sai suuremman Independencian ajamaan karille Punta Gruesassa. Chilen laivasto menetti yhden puisen korvettinsa, jonka kapteeni Arturo Pratista tuli sankari ja marttyyri. Peru puolestaan menetti voimakkaan rautaisen fregattinsa. Tämän jälkeen Huáscar oli ainut varteenotettava Perun alus. Gibraltarin historia
Gibraltarin sotilaallinen merkitys alkoi 1970-luvulla pienentyä, ja maan talous alkoi monipuolistua. Aiemmin Gibraltar oli ollut lähes täysin riippuvainen sotilasvaroista, mutta pankkitoiminta, kansainvälinen kauppa, turismi ja vedonvälitystoimistot ovat korvanneet aiemmat rahatulot. Vielä 1984 yli 60 prosenttia tuloista tuli brittiarmeijalta, mutta nykyään se tuottaa vain noin seitsemän prosenttia maan tuloista. Vuonna 1981 gibraltarilaiset saivat Britannian täyden kansalaisuuden. Vedonvälittäjät alkoivat tulla Gibraltarille 1990-luvun lopulla maan kevyen verotuksen ansiosta. Monet puhelimen ja Internetin kautta toimivat vedonvälitysfirmat karkasivat Britannian korkeita veroja Gibraltarille. Libanonin sota 2006
12 Israelin sotilasta sai surmansa Hizbollahin raketti-iskussa Kfar Giladiin, Pohjois-Israeliin. Kaksi israelilaissotilasta kaatui taisteluissa. Haifassa kuoli kolme siviiliä ja haavoittui 160. Yhdysvaltain historia
Yhdysvallat löi heikkenevän Espanjan imperiumin helposti Espanjan–Yhdysvaltain sodassa 1898, ja Pariisin rauhansopimuksessa Puerto Rico, Guam ja Filippiinit siirtyivät Yhdysvalloille. Samalla Espanja luopui vallastaan Kuubassa, ja Yhdysvallat sai oikeuden pitää itsenäistyneellä saarella edelleen joukkojaan. Filippiinit sai rajoitetun itsehallinnon 1916 ja itsenäisyyden 1946. Sonderbundin sota
Valtioliiton yhteisten joukkojen kenraaliksi oli jo 21. lokakuuta valittu Guillaume-Henri Dufour, joka halusi varmistaa Sveitsin yhtenäisyyden sodan jälkeen. Sen vuoksi hän tähtäsi nopeaan voittoon siten, että uhreja tulisi kummallakin puolella mahdollisimman vähän. Hän päätti luottaa ylivoimaansa ja hyökkäsi ensin Freiburgiin, joka oli muista Sonderbundin kantoneista eristyksissä. Freiburg antautui 14. marraskuuta ja seuraavana vuorossa ollut Zug 21. marraskuuta. Toinen hyökkäys suunnattiin Luzernin kaupunkiin, joka haluttiin piirittää mahdollisimman nopeasti. Dufaurin joukkojen lähestyessä kaupunkia Sonderbundin sotilasneuvosto ja Luzernin kantonin hallitus päättivät aamulla 23. marraskuuta peräytyä Uriin. Samana päivänä valtioliiton joukot voittivat Gisikonin ja Meierskappelin taistelut. Kenraali Salis-Soglio ei ollut saanut sotaneuvostolta selviä ohjeita, joten Luzernin kaupungin raati päätti luovuttaa kaupungin Dufaurin joukoille, jotka kävivät ryöstelemään sitä. Sonderbundin sotaneuvosto lakkasi toimimasta ja hajautui 26. marraskuuta Flüelenissä. Urin, Schwyzin, Unterwaldenin ja Valais’n kantonit antautuivat kaikki 25.–29. marraskuuta, jolloin sota päättyi. Trafalgarin taistelu
Taistelu jatkui vielä viiden tunnin ajan. Viimein Nelsonin taktiikka osoitti olevansa toimiva, sillä ranskalais-espanjalainen laivasto alkoi hajaantua. Murtautumalla heti taistelun alussa vihollisten rivistön läpi Nelson oli saanut brittilaivat suoraan taistelun keskustaan. Yliotteen keskiössä saaneet britit pakottivat de Villeneuven antautumaan ja kymmenen ranskalais-espanjalaisen laivaston laivaa pakenivat samalla Cádiziin. Koko taistelussa britit eivät olleet menettäneet ainuttakaan laivaa, vaikkakin heiltä oli kuollut tai haavoittunut 1700 miestä. Brittialukset olivat paikoin huonossa kunnossa, mutta huonompi tilanne oli ranskalais-espanjalaisen laivaston puolella. He olivat menettäneet 18 laivaansa joko vallattuina tai tuhottuina ja tuhannet sotilaat olivat kaatuneet. Brittimerimiehet taas tointuivat pian taistelusta ja eräs ranskalainen silminnäkijä kirjoittaakin: Ksar-el-Kebir
Ksar-el-Kebir on historiallisesti merkittävä kaupunki, sillä sen edustalla käytiin 4. elokuuta 1578 Alcácer Quibirin taistelu. Portugali kärsi kuninkaansa Sebastian I:sen johtamana tappion maureille ja menetti tämän jälkeen kiinnostuksensa Maghrebin alueeseen. Sekä Sebastian I että Marokon kuningas Abd al-Malik kuolivat taistelussa. Điện Biên Phủn taistelu
Việt Minhin tykistökeskityksiä seurasivat jalkaväen suuret hyökkäykset. Ranskalaisten linnakkeista Beatrice kukistui yöllä 13–14. maaliskuuta ja Gabrielle vain kaksi päivää myöhemmin. Muista linnakkeista useiden kilometrien päässä sijainnut Isabelle piiritettiin ja sen puolustaminen söi huomattavan osan ranskalaisten joukoista. Điện Biên Phủn kiitotiestä oli tullut miltei käyttökelvoton 17. maaliskuuta mennessä ja ranskalaiset pystyivät vastedes huoltamaan joukkojaan lähinnä ilmapudotuksin. Viimeinen uhkarohkeasti paikalle laskeutunut kone pääsi nousemaan ilmaan 27. maaliskuuta vieden mukanaan haavoittuneita. 22. maaliskuuta ranskalaiset ensimmäisen merkittävän voittonsa, kun neljän panssarivaunun tukemina he hyökkäsivät Isabellea piirittäneitä joukkoja vastaan saavuttaen Isabellesta ulos hyökänneet ranskalaiset. 16. maaliskuuta laskuvarjolla paikalle saapunut majuri Marcel Bigeard johti puolestaan 26. maaliskuuta onnistunutta vastahyökkäystä Việt Minhiä vastaan Isabellesta. Gibraltarin historia
Espanja pyrki useasti 1700-luvulla valtaamaan Gibraltarin takaisin. Yrityksistä tunnetuin on vuosien 1779–1783 piiritys. Britannian asevoimat olivat heikentyneet Yhdysvaltain vapaussodan takia, joten Espanja käytti tilaisuuden hyväkseen ja julisti kesäkuussa 1779 sodan Britannialle. Gibraltarin kuvernööri oli tuolloin George Eliott, joka suunnitteli marraskuussa 1781 yllätyshyökkäyksen kannakselle olleita vihollisia vastaan. Eliott tiesi, että espanjalais-ranskalaiset joukot suunnittelivat hyökkäystä. Hän kuitenkin teki rynnäkön yöllä ja onnistui tunnissa tekemään merkittävää tuhoa vihollisjoukoissa. Britit menettivät rynnäkössä vain viisi sotilasta. Britannian ja Espanjan sota päättyi 17. joulukuuta 1783, eikä Gibraltaria ole tämän jälkeen yritetty vallata.