Kuka oli Saksan viimeinen keisari?
Luettelo Saksan hallitsijoista
Tämä on luettelo hallitsijoista jotka hallitsivat Saksan alueita Keski-Euroopassa. Luettelo alkaa Verdunin sopimuksen jälkeisestä ajasta, jolloin Frankkien valtakunta jaettiin kolmeen osaan. Luettelon ensimmäinen hallitsija on Itä-Francian kuningas Ludvig Saksalainen vuodesta 843 ja viimeinen hallitsija on Keisarillisen Saksan viimeinen keisari Vilhelm II, joka toimi Saksan keisarina vuoteen 1918 asti. Luettelossa on myös eri Saksan liittojen valtion päämiehiä sekä Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan saksalaisia keisareita. Saksan vallankumous (1918)
Spassa keisari oli päätynyt luopua Saksan keisarin arvosta vasta kello 1.15, mutta ei kuitenkaan Preussin kuninkaan arvosta. Päätös ilmoitettiin Berliiniin puhelimitse ja vastaus hämmästytti päämajaa, joka nyt sai kuulla ensi kerran, että Berliinissä oli ilmoitettu keisarin luopuneen jo 11.15 kaikesta vallastaan. Hindenburg neuvoi keisaria luopumaan kruunustaan ja matkustamaan Hollantiin. Yöllä järjestettiin vaaditut muodollisuudet Hollannin viranomaisten kanssa ja kello 4.30 Vilhelm II lähti junassa maanpakoon. Tähän päättyi Saksan keisarikunta. Vilhelm II (Saksa)
Vilhelm II (Friedrich Wilhelm Viktor Albert von Hohenzollern; 27. tammikuuta 1859 Berliini, Saksa – 4. kesäkuuta 1941 Doorn, Saksa ) oli viimeinen Saksan keisari ("Kaiser") ja viimeinen Preussin kuningas ("König") vuosina 1888–1918. Hänen hallintokauttaan Saksan historiassa kutsutaan vilhelmiiniseksi ajaksi.
Saksan historia
Sota loppui Westfalenin rauhaan. Keisarikunta menetti alueitaan Ranskalle ja Ruotsille ja Alankomaat erosivat siitä. Keisarinvalta heikkeni alueellisen vallan kasvaessa ja porvareiden vaikutusvalta kasvoi aatelisten kustannuksella. Keisarikunnasta tuli yli kolmen sadan pikkuvaltion hajanainen liitto; tästä eteenpäin Saksan historia yhdistymiseen saakka oli osavaltioiden erillishistoriaa. Habsburgit pysyivät edelleen Saksan keisareina, mutta heillä ei ollut juuri valtaa muualla kuin Itävallassa, jonka hallitsijoita he samalla olivat. Keisari
Otto I Suuri valloitti Pohjois-Italian 951/952 ja elvytti Rooman keisariuden tradition tullessaan kruunatuksi Roomassa 962. Hänestä alkaen itäfrankkilaiset ja Saksan kuninkaat pitivät itseään aina vuoteen 1806 ainoina oikeutettuina Rooman keisareiden seuraajina sekä kristikunnan maallisina hallitsijoina. Keskiajalla keisariksi kruunaaminen edellytti kuitenkin sekä taloudellisesti että sotilaallisesti vaativaa matkaa Roomaan. Tämän vuoksi monet kuninkaat eivät koskaan tulleet kruunatuksi keisariksi. Varsinkin 1250–1313 ja 1378–1433 oli vuosikymmenien mittaisia keisarittomia kausia. Viimeiset Rooman keisariksi Roomassa kruunatut Saksan kuninkaat olivat Sigismund Luxemburgilainen (1433) ja Fredrik III (1462). Ludvig Filip I
Ludvig Filip I (; 6. lokakuuta 1773 – 26. elokuuta 1850) oli viimeinen Ranskan kuningas vuosina 1830–1848. Hän oli Louis Philippe d'Orléansin ("Philippe-Égalité") poika Bourbonien Orléansin sukuhaaraa ja Henrik IV:n ja Ludvig XIII:n jälkeläinen. Ludvig Filipin valtakautta kutsutaan Ranskan historiassa heinäkuun monarkiaksi, sillä hän tuli valtaan heinäkuun vallankumouksen seurauksena vuonna 1830. Vuonna 1848 hän joutui vuorostaan helmikuun vallankumouksen syrjäyttämäksi. Ludvig Filipiä kutsuttiin porvarikuninkaaksi. Rupprecht (Baijerin kruununprinssi)
Rupprecht Maria Luitpold Ferdinand (; 18. toukokuuta 1869 München – 2. elokuuta 1955 Starnberg) oli Baijerin kuningaskunnan viimeinen kruununprinssi. Hän oli myös Saksan armeijan sotamarsalkka ja palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa. Hohenschönhausenin vankila
Stasi lakkasi toimimasta ja sen vangit vapautettiin kommunistisen diktatuurin kaaduttua syksyllä 1989. Hohenschönhausenin vankila suljettiin lopullisesti Saksojen yhdistyttyä lokakuussa 1990. Yksi viimeisistä vangeista oli entinen Stasin pääjohtaja Erich Mielke, joka oli pian Berliinin muurin murtumisen jälkeen otettu tutkintavankeuteen. Fredrik VIII (Schleswig-Holstein)
Fredrik VIII:n puoliso oli vuodesta 1856 ruhtinatar Adelaide von Hohenlohe-Langenburg. Heidän ainoa poikansa oli Ernst Günther, jonka arvonimi Schleswig-Holsteinin herttua tunnustettiin vuonna 1885 virallisesti Saksassa ja joka sai takaisin suvulle kuuluneen Augustenborgin linnan. Fredrikin tyttärestä Augusta Viktoriasta tuli Saksan viimeinen keisarinna, kun hän nai keisari Vilhelm II:n. Kahdesta muusta tyttärestä Karolina Matilda nai Kristian IX:n veljenpojan, herttua Fredrik Ferdinandin, ja Louise Sofie nai Preussin prinssi Fredrik Leopoldin. Pianokonsertto nro 5 (Beethoven)
Ludwig van Beethovenin pianokonsertto nro 5 Es-duuri op. 73 on Beethovenin viimeinen pianokonsertto. Konsertolla on myös lisänimi "Keisari", joka ei ole Beethovenin itsensä antama. Teos on sävelletty pääosin syksyn 1809 ja talven 1810 aikana. Konserton julkaisi Breitkopf & Härtel vuonna 1811 ja se on omistettu Itävallan arkkiherttua Rudolphille. Saksan keisari
Vilhelm II oli taas Fredrik III:n poika. Kun hänen isänsä ja isoisänsä olivat molemmat hallinneet samana vuonna Vilhelm II:n lisäksi, ruvettiin vuotta 1888 kutsumaan kolmen keisarin vuodeksi. Vilhelm II luopui kruunustaan 9. marraskuuta 1918 Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan, jolloin keisarikunnasta tuli nopeasti tasavalta. Rudolf Hess
Rudolf Walter Rikhard Heß (yleensä Hess, 26. huhtikuuta 1894 Aleksandria, Egypti – 17. elokuuta 1987 Länsi-Berliini, Saksa) oli Saksan kansallissosialistisen puolueen varajohtaja ja vuoteen 1941 saakka kiistatta puolueen ja natsi-Saksan toiseksi tai kolmanneksi merkittävin henkilö Adolf Hitlerin ja mahdollisesti Hermann Göringin jälkeen. Hitler nimitti Hessin seuraajakseen vuonna 1939, mutta Hess menetti kaikki tittelinsä toukokuussa 1941 jäätyään liittoutuneiden vangiksi lennettyään yksin Skotlantiin neuvotellakseen rauhan Ison-Britannian ja Saksan välille. Henrik VI (Saksa)
Henrik VI (1165–1197) oli Saksan kuningas 1190–1197 ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari 1191–1197. Hän oli Fredrik I Barbarossan poika ja Fredrik II:n isä. Henrik hankki merkittävän varallisuuden lunnaina saatuaan Englannin kuninkaan Rikhard Leijonamielen vangikseen. Lunnasrahoilla hän perusti voimakkaan armeijan, jolla valloitti Italian eteläosat. Hän yritti tehdä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariudesta perinnöllisen, mutta ei onnistunut, ja niinpä hänen seuraajakseen kruunattiin Otto IV. Konrad von Carstein
Yhden ainoan kerran Konrad yritti pidemmälle vietyä suunnitelmaa, nimittäin hän yritti saada ihmisten keisariksi itsensä ohjaaman zombin avulla. Suunnitelma oli tosin heikko yhdelle tosiasialle: zombin toimet ja ulkonäkö eivät vastaa ihmisen toimia eikä ulkonäköä, ja siinä kohtaa kun tulevalta keisarilta putosi toinen silmistänsä, vihdoin hänen poikansa Helmar totesi, että hän oli Konradin alaisuudessa oleva epäkuollut, ja keisariksi tarkoitettu epäkuollut sekä nekromantikot pakenivat pois kaupungista. Tilanteen mahdollisti ihmisten yritys liittää kolme kruunusta kiistelevää kreiviä ja heidän armeijaansa yhteen, että he voisivat tuhota Konradin. Yritys epäonnistui, ja taistelun siimeksessä oli kaksi kreiveistä lähettänyt murhaajia murhaamaan toisensa kiistojen takia. Viimeisen kreivin, Marienburgin Helmutin (Helmut of Marienburg) Konrad tappoi, ja muunsi zombiksi suunnitelmaansa varten.
Tämän suunnitelman epäonnistuttua Konrad raivostui nekromantikoillensa, ja tämä johti myöhemmin hänen kuolemaansa. Belsassar
Belsassar (k. 539 eaa.) oli Babylonian viimeisen kuninkaan Nabunaidin poika ja kanssahallitsija. Hän menetti asemansa, kun Persian suurvallan perustaja Kyyros valloitti Babylonian. Nebukadnessar II esitetään Nabunaidin aikakirjoissa Belsassarin isoisänä, mutta tämä saattaa olla propagandaa Nabunaidin valta-aseman vahvistamiseksi, sillä Nabunaid ei kuulunut Babylonian kuninkaalliseen sukuhaaraan. Danielin kirjassa Belsassar esitetään virheellisesti Babylonian kuninkaana ja Nebukadnessarin poikana, joskin "poika" voidaan ymmärtää kuvaannollisesti miespuoliseksi jälkeläiseksi. Konrad III
Konrad III oli Saksan kuningas vuosina 1138–1152. Konradia ei koskaan kruunattu Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan keisariksi, mutta hän käytti itsestään nimitystä "roomalaisten kuningas". Konrad osallistui toiseen ristiretkeen. Fredrik Vilhelm III
Fredrik Vilhelm III (, 3. elokuuta 1770 Potsdam – 7. kesäkuuta 1840 Berliini) oli Preussin kuningas vuodesta 1797 kuolemaansa saakka. Brandenburgin vaaliruhtinaana ja rajakreivinä hän kantoi nimeä "Fredrik Vilhelm IV". Fredrik Vilhelm oli Brandenburgin viimeinen vaaliruhtinas, sillä arvonimestä luovuttiin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan loppuessa vuonna 1806. Umberto II
Umberto II (15. syyskuuta 1904 – 18. maaliskuuta 1983) oli viimeinen Italian kuningas hiukan yli kuukauden ajan 9. toukokuuta 1946 – 12. kesäkuuta 1946. (Lempinimeltään "Re di Maggio", toukokuun kuningas.) Kaarle V (keisari)
Vuonna 1556 Kaarle luopui kruunuistaan ja vetäytyi elämänsä viimeisiksi vuosiksi luostariin. Keisarina ja Itävallan hallitsijana häntä seurasi hänen nuorempi veljensä Ferdinand I, Espanjan kuninkaana taas hänen poikansa Filip II. Romulus Augustulus
Romulus Augustulus tai Romulus Augustus (noin 460 – 507 tai myöhemmin) oli Länsi-Rooman viimeinen keisari. Hänen isänsä, hunni Attilan entinen sihteeri Orestes kohotti hänet valtaan 31. lokakuuta 475, kun oli ensin ajanut edellisen keisarin Julius Nepoksen Italiasta. Romulus oli tuolloin 14-vuotias, ja Orestes käytti poikaansa nukkehallitsijana. Itä-Rooman keisari ei koskaan tunnustanut hänen keisariuttaan. Tyytymättömien sotilaiden Italiaan kutsuma germaani Odovakar tappoi Oresteen ja syrjäytti Romuluksen syyskuun alussa vuonna 476. Romulus muutti huvilalle Napolin rannikolla ja nautti vuosittaista eläkettä. Odovakar jäi Italiaan kuninkaaksi muodollisesti Itä-Rooman keisarin vasallina. Hän palautti keisarin tunnusmerkit Itä-Roomaan. Selkäänpuukotusteoria
Keisarillisessa Saksassa tapahtui 9. marraskuuta 1918 vallankumous, keisari Vilhelm II joutui luopumaan kruunusta ja sosiaalidemokraattien johtaja Philipp Scheidemann julisti maan tasavallaksi. Sosiaalidemokraatti Friedrich Ebert kokosi välittömästi uuden hallituksen. Konrad II (Saksa)
Henrik II kuoltua 13. kesäkuuta 1024 ei valtaistuimelle ollut perijää. Kuninkaan vaali pidettiin 4. syyskuuta 1024. Konrad sai vastaehdokkaakseen serkkunsa Konrad nuoremman, mutta kuninkaanvaalia hoitaneen Mainzin piispa Aribon annettua vaalin ensimmäisen äänen Konradille, vastaehdokas vetäytyi kisasta.
Konrad kruunattiin Saksan kuninkaaksi Mainzin tuomiokirkossa 8. syyskuuta 1024. Kruunauksen jälkeen Konrad II teki perinteisen kuninkaan kierroksen valtakuntaansa, jonka aikana aateliset vannoivat uskollisuutta uudelle kuninkaalle. Konrad II (Saksa)
Konrad II (12. kesäkuuta 990 – 4. kesäkuuta 1039 Utrecht) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija vuosina 1024–1039. Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Useimmat historioitsijat katsovat keisarikunnan synnyn olleen prosessi, joka alkoi Verdunin sopimuksesta vuonna 843. Itäisen osan hallitsijaksi tuli Ludvig Saksalainen, jota seurasi useampi hallitsija Ludvig IV:een asti, joka oli viimeinen karolingien suvun edustaja Saksassa. Dönitzin hallitus
Dönitzin hallitus (tunnetaan myös nimellä Flensburgin hallitus) oli Saksan valtakunnan ja natsi-Saksan viimeinen hallitus, joka toimi Adolf Hitlerin ja Joseph Goebbelsin itsemurhien jälkeen suuramiraali Karl Dönitzin johdolla 1.–23. toukokuuta 1945. Koska suurin osa Saksasta oli jo tuolloin liittoutuneiden armeijoiden hallussa, Dönitzin hallinto ja päämaja toimivat Flensburgin kaupungissa Schleswig-Holsteinissa lähellä Tanskan rajaa. Fredrik August II (Saksin kuningas)
Fredrik August oli innokas harrastelijakasvitieteilijä ja kiersi kasvienkeruuretkillä eri puolilla Eurooppaa. Hän kuoli yhdellä tällaisella retkellä vuonna 1854 Tirolissa pudottuaan. Hän oli kuollessaan lapseton, joten uudeksi kuninkaaksi tuli hänen veljensä Juhana. Vilhelm (Saksan kruununprinssi)
Fredrik Wilhelm (Vilhelm) Viktor August Ernst (6. toukokuuta 1882 Potsdam – 20. heinäkuuta 1951 Hechingen) oli Saksan keisarikunnan viimeinen kruununprinssi, keisari Vilhelm II:n vanhin poika. Hän oli myös Saksan armeijan kenraali ja toimi komentajana ensimmäisen maailmansodan länsirintamalla. Ernst August (Hannoverin kruununprinssi)
Ernst August, Cumberlandin ja Braunschweig-Lüneburgin herttua (21. syyskuuta 1845 Hannover – 14. marraskuuta 1923 Gmunden, Itävalta) oli Hannoverin kuningaskunnan viimeinen kruununprinssi ja kruununtavoittelija vuodesta 1878 kuolemaansa asti. Wenzel IV Luxemburgilainen
Böömin levottomuuksien vuoksi Wenzel oli poissa Saksasta 10 vuotta. Tämä seurauksena saksalaiset vaaliruhtinaat syyttivät häntä epäonnistumisesta julkisen rauhan ylläpitämisessä ja kiistojen ratkaisijana ja vaativat Wenzeliä vastaamaan syytöksiin paikan päällä. Böömin jatkuvat levottomuudet estivät Wenzeliä lähtemästä, ja vaaliruhtinaat valitsivat Saksan uudeksi kuninkaaksi Ruprecht Pfalsilaisen. Myöhemmin Wenzelin nuorempi veli Sigismund nousi Saksan kuninkaaksi ja keisariksi. Saksan historia
Saksalainen valtakunta kehittyi frankkien keisarikunnan itäisestä osasta. Vuosina 919–936 herttua Henrik I Linnustaja yhdisti germaaniväestöt ja otti kuninkaan tittelin. Vuonna 939 Otto I Suuri kruunattiin Aachenissa. Hän vahvisti kuninkaanvaltaa liittämällä piispat ja apotit hallintoon, muodostaen täten "valtakunnankirkon" ("Reichskirche"). Vuonna 951 Otto sai avioliitolla Lombardian kruunun. Ulkoisen uhan valtakunnalle muodostaneet unkarilaiset lyötiin Augsburgin lähellä 955 ja Elben ja Oderin väliset slaavit alistettiin. Vuonna 962 Otto kruunattiin Roomassa keisariksi, Kaarle Suuren seuraajaksi, mikä merkitsi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan syntyä. Keisarikunnalla oli aluksi paljon vaikutusvaltaa paaviin ja kirkkoon, mutta vähitellen se hajaantui lukuisten ruhtinaskuntien löyhäksi liitoksi. Pu Yi
Pu Yi, koko nimeltään Aisin Gioro Puyi (7. helmikuuta 1906 – 17. lokakuuta 1967), oli kymmenes ja viimeinen mantšujen Qing-dynastian keisari ja samalla Kiinan viimeinen keisari. Hänet kruunattiin keisariksi nimellä Xuantong (宣統皇帝) kaksivuotiaana vuonna 1908. Hän toimi muodollisena hallitsijana vuoteen 1912 asti ja säilytti vuoteen 1924 Kiinan keisarin arvon. Myöhemmin vuosina 1932–1945 hän hallitsi Japanin perustamaa nukkevaltiota Mantšukuon keisarikuntaa. Tällöin hän käytti hallitsijanimeä Kangde (康德皇帝, myös Kang-te). Konstantinos XI Palaiologos
Konstantinos XI Palaiologos (8. helmikuuta 1405 – 29. toukokuuta 1453) oli Bysantin valtakunnan viimeinen keisari. Hän hallitsi vuosina 1449–1453. Lothringen (suku)
Lothringenin herttuasta Frans III Stefanista tuli Habsburgien perillinen hänen naituaan Maria Teresian, joka oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan viimeisen Habsburg-sukuisen keisarin Kaarle VI:n tytär, sillä Kaarle VI oli vuoden 1713 pragmaattisella sanktiolla määrännyt valtakuntansa periytymään naislinjan kautta. Frans Stefan nostettiin ensin vuonna 1737 Toscanan suurherttuaksi, sillä kyseinen valtaistuin oli jäänyt tyhjäksi Medicin suvun sammuttua. Puolan perimyssodan päättäneessä Wienin rauhassa vuonna 1738 Lothringenin herttuakunta luovutettiin Puolan valtaistuimelta syrjäytetylle Stanisław Leszczyńskille. Kaarle VI:n kuolemasta seuranneen Itävallan perimyssodan jälkeen Frans Stefan valittiin keisariksi nimellä Frans I. Maria Teresia jäi viimeiseksi aidoksi Habsburgiksi, ja hänen jälkeensä suku jatkui Frans I:stä polveutuneena Habsburg-Lothringenin sukuna. Suku hallitsi Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa vuoteen 1806, Toscanan suurherttuakuntaa vuoteen 1860 ja Itävalta-Unkarin keisarikuntaa vuoteen 1918. Saksa
Varsinkin kolmikymmenvuotisen sodan ja sen lopettaneen Westfalenin rauhansopimuksen (1648) jälkeen Saksa oli valtiollisesti hajanainen. Virallisesti keisarikunta oli yhä olemassa, mutta käytännössä siihen kuuluneet ruhtinaskunnat olivat tämän jälkeen lähes täysin itsenäisiä valtioita. Keisarilla ei ollut käytännössä mitään valtaa muualla kuin Itävallassa, jonka hallitsija hän samalla oli. Muista Saksaan kuuluneista ruhtinaskunnista mahtavimmaksi nousi pian Brandenburgin rajakreivikunta, joka vuonna 1701 muutettiin Preussin kuningaskunnaksi. Preussi sai Pommerin Ruotsilta suuressa Pohjan sodassa ja Sleesian Seitsenvuotisessa sodassa. Vuonna 1772 Preussi laajeni jälleen, kun se osallistui Puolan jakamiseen. Weimarin tasavalta
Weimarin tasavalta () on historiantutkimuksessa käytetty nimitys Saksasta vuosien 1919 ja 1933 välisenä aikana, jolloin maa oli tasavalta. Virallisesti valtion nimi oli silloinkin "Saksan valtakunta" ("Deutsches Reich"). Aikakauden katsotaan alkaneen, kun Weimarin kaupungissa säädetty Saksan uusi perustuslaki 11. elokuuta 1919 astui voimaan Saksan kärsittyä tappion ensimmäisessä maailmansodassa. Weimarin tasavallan aika päättyi Adolf Hitlerin ja kansallissosialistien noustua valtaan ja lakkautettua maassa vallinneen demokratian. Emanuel II
Emanuel II (19. maaliskuuta 1889, Lissabon – 2. heinäkuuta 1932) ("Manuel Maria Filipe Carlos Amélio Luís Miguel Rafael Gabriel Gonzaga Francisco de Assis Eugénio") lisänimiltään "patriootti" (portugaliksi "o Patriota") tai kaivattu kuningas ("o Rei Saudade") oli Portugalin viimeinen kuningas vuosina 1908–1910. Hän tuli valtaan isänsä Kaarle I:n ("Carlos") ja veljensä Luís Filipen (1887–1908) salamurhan jälkeen, jossa hän myös itse haavoittui. Habsburg
11. lokakuuta 1918, ensimmäisessä maailmansodassa kärsityn häviön tuloksena, Itävalta-Unkarin viimeinen keisari Kaarle I luopui vallasta. Itävalta-Unkarin valtakunta pirstoutui ja Habsburg-Lothringenit karkoitettiin uudesta Itävallan tasavallasta. Suku on kuitenkin yhä elossa ja sen nykyinen päämies on Karl Habsburg-Lothringen, viimeisen keisarin Kaarle I:n pojanpoika. Kunigunde
Mainzin arkkipiispa Willigis vihki vuonna 1002 Kunigunden Paderbornissa Saksan kuningattareksi. Vastaavasta kruunauksesta ja voitelusta ei ole todistettavaa tietoa hänen edeltäjiensä osalta. Kunigunde on todennäköisesti ensimmäinen Saksan kuningatar, joka on saanut tämän pyhän voitelun hallitsijattareksi. Henrikin noustua keisariksi Kunigunde kruunattiin vuonna 1014 puolisonsa vierellä Roomassa keisarinnaksi. Saksan vallankumous (1918)
Sosialisti ja spartakistien johtaja Karl Liebknecht vapautettiin vankilasta 23. lokakuuta 1918 ja hän nousi keisari Vilhelm II:a vastaan nousseiden katkeroituneiden kansanjoukkojen johtajaksi. Vilhelm II oli ensimmäisen maailmansodan lopussa menettänyt suurimman osan vallastaan, jääden voimattomaksi perustuslailliseksi hallitsijaksi, mutta katkeroituneet kansanjoukot vaativat häntä luopumaan vallasta. Keisari lähti pääkaupunki Berliinistä 29. lokakuuta 1918 ja matkusti päämajaan Spahan, mitä kansanjoukot pitivät pakenemisena. Keisaria vaadittiin luopumaan vallastaan lehdissä, kaduilla ja valtiopäivillä. Jopa Valtakunnankansleri, prinssi Maximilian von Baden vaati keisaria luopumaan vallastaan. Welf
Preussi valloitti Hannoverin kuningaskunnan vuonna 1866. Sen kanssa samaan aikaan perustettu Braunschweigin herttuakunta sen sijaan säilyi itsehallinnollisena osana Saksan keisarikuntaa. Herttuakuntaa hallinnut Braunschweig-Wolfenbüttel-suku sammui vuonna 1884, jolloin herttuan arvo periytyi Welfien viimeiselle jäljellä olleelle sukuhaaralle eli Hannover-suvulle, mutta valloitetun Hannoverin kruununtavoittelijalta Ernst Augustilta kiellettiin valtaannousu Braunschweigissa poikkeuslailla. Braunschweigin valtaistuin annettiin lopulta vuonna 1913 hänen pojalleen Ernst Augustille, joka oli samana vuonna mennyt naimisiin Saksan keisari Vilhelm II:n tyttären Viktoria Luisen kanssa. Suvun viimeiseksi hallitsijaksi jäänyt Ernst August joutui luopumaan kruunusta vuoden 1918 vallankumouksen yhteydessä. Vietnamin historia
Ranskan Indokiinassa Nguyễn-dynastian hallintoa jatkui, mutta vain nimellisenä. Todellista valtaa käyttivät ranskalaiset. Nguyễn-dynastian kohtaloksi koitui se, että maa ei nähnyt eurooppalaisen kolonialismin uhkaa todellisena. Siinä missä Siamin kuningas ja malaijikuninkaat suostuivat tekemään myönnytyksiä eurooppalaisille, vietnamin hallitsijat eivät halunneet myöntää kauppaoikeuksia ranskalaisille. Myös maan armeijan tärkein tehtävä oli tukahduttaa maan sisäiset levottomuudet, eikä torjua imperialistista hyökkääjää. Nimellinen keisarinvalta päättyi vuonna 1955, jolloin Vietnamin viimeinen keisari Bảo Đại poistui maasta. Mikael Aleksandrovitš Romanov
Nikolai II luopui kruunusta veljensä hyväksi Pihkovassa 15. maaliskuuta 1917. Seuraavana päivänä Mikael allekirjoitti Pietarissa manifestin, jossa hän sanoi suostuvansa hallitsijaksi vain, jos perustuslakia säätävä kokous niin päättäisi. Mikaelin manifesti:
Historioitsijat eivät ole yksimielisiä siitä, oliko Mikael viimeinen keisari, Mikael II. Toisten mielestä hänestä tuli keisari Nikolai II:n luovuttua kruunusta. Toisten mielestä hänestä olisi tullut keisari vain hyväksyessään aseman. Oli tai ei, hänen valtansa olisi kestänyt vain päivän, ja kysymyksestä tuli teoreettinen, kun monarkia "de facto" lopetettiin. Habsburg
Espanjan haaran valta kesti vajaan kahden vuosisadan verran. Viimeinen Espanjan Habsburg-kuningas Kaarle II kuoli vuonna 1700 jättämättä jälkeläisiä. Tämä aloitti Espanjan kruununperimyssodan, mikä päättyi Ranskan Bourbon-kuningassuvun nousemiseen Espanjan valtaistuimelle. Myös Itävallan Habsburg-suku sammui mieslinjalta, kun keisari Kaarle VI kuoli vuonna 1740 jättämättä miespuolista perillistä, mikä johti Itävallan perimyssotaan. Kaarlen tyttärestä Maria Teresiasta tuli Itävallan, Unkarin ja Böömin hallitsija, ja hän kruunautti keisariksi aviomiehensä, Lothringenin herttuan Frans Stefanin. Vuonna 1780 kuollut Maria Teresia oli periaatteessa viimeinen ”aito” Habsburg. Myöhemmät Habsburgit olivat Frans Stefanin jälkeläisinä periaatteessa Lothringenin sukua ja käyttivät virallisesti nimeä Habsburg-Lothringen. Itävallan keisarikunta
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta lakkasi vuonna 1806, kun keisari Frans II luopui sen keisariudesta. Kaksi vuotta aikaisemmin hän oli kuitenkin julistanut Itävallan keisarikunnaksi ja tullut sen keisariksi nimellä Frans I. Tästä keisarikunnasta tuli vuonna 1867 Itävalta-Unkarin kaksoismonarkia. Itävallan keisari oli Itävalta-Unkarin johdossa aina ensimmäisen maailmansodan päättymiseen vuonna 1918. Konrad von Carstein
Myöhemmin, kääpiöt ja ihmiset päättivät vihdoinkin tuhoa Konradin suurella armeijallansa. Konradille ei tullut mieleenkään vetäytyä, mutta nekromantikot pelkäsivät niin paljon Konradin käyttäytymistä, että pakenivat, ja Veriritarit näkivät, etteivät saisi enää palkkiota taisteluista, ja päättivät hyljätä Konradin. Hän ei silti lannistunut, vaan hyökkäsi yhdistynyttä armeijaa vastaan. Kesken taistelun, epkuolleita animoiva taika kuitenkin haihtui, nekromantikkojen pettämisen seurauksena. Konrad silti tahdonvoimallaan ja vampirismin tuomilla ominaisuuksillaan yritti pitää armeijansa kasassa, mutta yritys oli liikaa hänelle; epäkuolleet kaatuivat maahan, ja Konrad lähti epämääräisesti kävelemään muualle huutaessaan itselleen. Pian kääpiösankari Grufbad vangitsi Konradin, ja piteli hänestä kiinni, kun Helmar lävisti Konradin Riimuhampaalla (runefang), mahtavalla miekalla. Näin Konrad von Carstein kuoli, ja Mannfred von Carstein, viimeinen von Carstein, nousi valtaan Drakenhofin kreivinä. Ludvig Saksalainen
Ludvig Saksalainen (804- 876) oli yksi frankkien kuninkaan Ludvig Hurskaan kolmesta pojasta. Vuonna 817, kun isän valtakunta jaettiin kolmen pojan kesken, Ludvig sai Baijerin, ja Verdunin sopimuksella 843 hänestä tuli myös Itä-Frankkien kuningas. Hänen hallitsemiaan aluita kutsuttiin nimellä Itä-Francia. Ludvigin valtakunnasta tuli myöhemmin Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta ja lopulta nykyinen Saksa. Saksan keisarikunta
Yhdysvaltain liittyminen sotaan 1917 Saksan julistaman ”rajoittamattoman sukellusvenesodan” johdosta merkitsi sodan kääntymistä Saksalle tappiolliseksi. Vuoden 1918 alussa Saksa onnistui uuden sotilastaktiikan ja itärintamalta vapautuneiden joukkojen ansiosta etenemään länsirintamalla tykinkantaman päähän Pariisista, mutta ympärysvaltain vastahyökkäykset ajoivat Saksan armeijan ja sotateollisuuden sotaväsymyksen tilaan. Lokakuun lopussa 1918 Saksan laivastoyksiköt Kielissä kieltäytyivät lähtemästä viimeiseen suuroperaatioon sodassa, jonka ne katsoivat hävityksi. 3. marraskuuta kansannousu levisi muihin kaupunkeihin ja alkoi Saksan vallankumous. Keisari Vilhelm II ja kaikki johtavat ruhtinaat pakotettiin luopumaan vallasta. Keisari oli päätynyt luopua Saksan keisarin arvosta vasta kello 1.15, mutta ei kuitenkaan Preussin kuninkaan arvosta. Päätös ilmoitettiin Berliiniin puhelimitse ja vastaus hämmästytti päämajaa, joka nyt sai kuulla ensi kerran, että Berliinissä oli ilmoitettu keisarin luopuneen jo 11.15 kaikesta vallastaan. Hindenburg neuvoi keisaria luopumaan kruunustaan ja matkustamaan Hollantiin. Yöllä järjestettiin vaaditut muodollisuudet Hollannin viranomaisten kanssa ja kello 4.30 Vilhelm II lähti junassa maanpakoon. Tähän päättyi Saksan keisarikunta. Valtakautensa jälkeiset vuodet Vilhelm II vietti maanpaossa Hollannissa, jossa hän myös kuoli 4. kesäkuuta 1941 Doornin kartanossa, Huis Doornissa. 9. marraskuuta 1918 sosiaalidemokraatti Philipp Scheidemann julisti Saksan valtiopäivätalon parvekkeelta Saksan tasavallaksi. Vasemmistososialistien johtaja Liebknecht kiirehti niin ikään samana päivänä antamaan Berliinin kaupunkilinnan parvekkeelta oman julistuksensa sosialistisen tasavallan perustamisesta. Kansleri Max von Baden luopui myös virastaan, ja Friedrich Ebert kokosi pelkästään sosiaalidemokraateista muodostetun hallituksen. Kaksi päivää myöhemmin Saksa solmi aselevon ympärysvaltojen kanssa Compiègnen metsässä. Saksan valtakunnankansleri
Valtakunnankansleri () oli Saksan valtakunnan hallituksen johtajan eli pääministerin virkanimike vuosina 1871–1945. Ensimmäinen valtakunnankansleri oli Preussin pääministeri Otto von Bismarck vuosina 1871–1890. Nimike säilyi samana myös Saksan muututtua tasavallaksi vuonna 1918. Natsi-Saksassa kanslerin ja valtakunnanpresidentin virat yhdistettiin vuonna 1934 Adolf Hitlerille, johon sen jälkeen viitattiin pääasiassa nimikkeellä "Führer" (”johtaja”). Valtakunnankanslerin nimike siirtyi lopullisesti historiaan Saksan valtakunnan lakattua olemasta toukokuussa 1945. Vuonna 1949 perustetussa Saksan liittotasavallassa hallituksen johtajan nimikkeeksi otettiin liittokansleri. Saksan demokraattisessa tasavallassa vastaava virkanimike oli pääministeri. Saksojen yhdistyttyä vuonna 1990 pysyttiin liittotasavallan titteleissä. Heinrich Himmler
Heinrich Luitpold Himmler (7. lokakuuta 1900 München, Saksan keisarikunta – 23. toukokuuta 1945 Lüneburg, liittoutuneiden miehittämä Saksa) oli natsi-Saksan vaikutusvaltaisimpia hahmoja. SS:n ja Gestapon päällikkyys takasi hänelle erittäin keskeisen aseman diktatorisen valtion johdossa. Himmler oli vastuussa Saksan keskitys- ja tuhoamisleirijärjestelmän organisoimisesta ja oli näin yksi holokaustin pääsyyllisistä. Isabella (Brasilian kruununprinsessa)
Isabella (, myöhemmin kreivitär Eu; 29. heinäkuuta 1846 Rio de Janeiro – 14. marraskuuta 1921 Eu, Ranska) oli Brasilian keisarikunnan viimeinen kruununperillinen, joka toimi isänsä keisari Pedro II:n valtakaudella kolmesti maan sijaishallitsijana. Viimeisellä sijaishallitsijakaudellaan Isabella vahvisti vuonna 1888 orjuuden lakkauttamisen. Tämä osittain johti vuoden 1889 vallankumoukseen, jossa keisarikunta kumottiin. Bảo Đại
Bảo Đại (myös Nguyễn Phúc Thiển ja Vĩnh Thụy, 22. lokakuuta 1913 – 30. heinäkuuta 1997) oli Vietnamin viimeinen keisari. Hän syntyi prinssi Nguyễn Vĩnh Thụyna Huếssa, silloisessa Vietnamin pääkaupungissa. Hänen isänsä oli keisari Khải Định. Hän opiskeli Pariisissa politiikan tutkimusta "Institut d'Etudes Politiques de Paris'ssa", minkä jälkeen hän nousi keisariksi vuonna 1925 isänsä kuoltua. Hän oli Ranskan alamainen, sillä Vietnam oli tuohon aikaan osa Ranskan Indokiinaa. 1900-luvulla Bảo Đạita pidettiinkin ranskalaisten nukkehallitsijana. Saksa
18. tammikuuta 1871 Preussin kuningas Vilhelm I kruunattiin keisariksi Versailles’ssa Ranskan tappion jälkeen ja perustettiin toinen Saksan keisarikunta. Von Bismarck nimettiin keväällä 1871 Saksan valtakunnankansleriksi. Saksan siirtomaat Afrikasta ja Oseaniasta hankittiin Vilhelm II:n aikana, jolloin Saksa pyrki laajentumaan aggressiivisesti kilpaa Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa. Keisarikunta kesti ensimmäisen maailmansodan loppuun 9. marraskuuta 1918, jolloin Vilhelm II luopui kruunusta ja Saksa julistettiin tasavallaksi (Weimarin tasavalta).
Weimarin tasavallan aika oli lopussa, kun Adolf Hitlerin johtama Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue sai vaalivoiton vuonna 1932 ja nousi valtaan seuraavana vuonna ja kielsi muut puolueet. Saksasta tuli kansallissosialistinen. Vuonna 1939 Saksa hyökkäsi ilman sodanjulistusta Puolaan ja aloitti siten toisen maailmansodan Euroopassa. Heti valtaan päästyään kansallissosialistit aloittivat saksalaisten juutalaisten vainoamisen. Sodan myötä heidän valtapiiriinsä tuli lisää juutalaisia Itä-Euroopasta ja Ranskasta, ja juutalaisten surmaamisesta tuli järjestelmällistä. Noin kuusi miljoonaa juutalaista tapettiin vainoissa. Sotaa kesti Euroopassa toukokuuhun 1945, jolloin Saksa antautui ehdoitta. Sotarikollisia tuomittiin vuosina 1945–1946 Nürnbergin oikeudenkäynneissä. Otto von Habsburg
Franz Joseph Otto Robert Maria Anton Karl Max Heinrich Sixtus Xavier Felix Renatus Ludwig Gaetan Pius Ignatius von Habsburg (20. marraskuuta 1912 – 4. heinäkuuta 2011) eli Itävallan arkkiherttua Otto oli Itävalta-Unkarin viimeinen kruununprinssi, Habsburgien keisarihuoneen päämies vuosina 1922–2007 ja Euroopan parlamentin jäsen. Saksan historia
Vuosina 1871–1918 olemassa ollutta myös Saksan keisarikunnaksi mainittua Saksan valtakuntaa kutsuttiin joskus saksalais-roomalaisen keisarikunnan perillisenä ”toiseksi valtakunnaksi”. Vastaavasti Adolf Hitler nimitti natsi-Saksan (1933–1945) ”kolmanneksi valtakunnaksi”. Toisen maailmansodan jälkeen Saksa oli aluksi jakautuneena brittien, neuvostoliittolaisten, ranskalaisten ja yhdysvaltalaisten miehitysvyöhykkeisiin ja sen jälkeen Saksan liittotasavaltaan, jossa vallitsi markkinatalous, ja sosialistiseen Saksan demokraattiseen tasavaltaan (DDR). Saksat yhdistyivät vuonna 1990. Wilhelmspalais
Wilhelmspalais on klassistinen palatsi Baden-Württembergin pääkaupungissa Stuttgartissa, Stuttgart-Mitten kaupunginosan Charlottenplatzilla. Palatsi oli Württembergin viimeisen kuninkaan Vilhelm II:n asuinsija. Nykyisin rakennuksessa toimii Stuttgartin kaupungin keskuskirjasto. Fredrik August III
Fredrik August III (25. toukokuuta 1865 Dresden – 18. helmikuuta 1932 Sibyllenort, Sleesia (nyk. Puolassa)) oli Saksan keisarikuntaan kuuluneen Saksin kuningaskunnan viimeinen kuningas vuosina 1904–1918. Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Henrik I:n pojasta Otto I Suuresta tuli kuningas vuonna 936, kun hän kruunautti itsensä Aachenissa Saksan ensimmäiseksi keisariksi ja myöhemmin vuonna 962 myös paavi kruunasi hänet. Otto oli saanut suurimman osan vallastaan valloittamalla Böömin 950 ja lyömällä unkarilaiset Lechfeldin kentällä vuonna 955. Valtakunnan yhtenäistämiseksi Otto I Suuri antoi Baijerin veljelleen Henrikille ja Schwabenin pojalleen Liudolfille. Otto I Suuri nai Burgundin ja Italian kuningaskunnan kuninkaan lesken Adelheid Burgundilaisen ja sai siten kuningaskunnan haltuunsa. Kustaa IV Aadolf
Kustaa IV Aadolf (1. marraskuuta 1778 Tukholma, Ruotsi – 7. helmikuuta 1837 Sankt Gallen, Sveitsi) oli Ruotsin kuningas 1792–1809. Hän oli viimeinen Suomea hallinnut Ruotsin kuningas. Kaarle X (Ranska)
Kaarle X oli Ludvig XV:n ja tämän puolalaisen kuningattaren, Maria Leszczyńskan pojanpoika, ja koskaan hallitsemattoman dauphin Ludvigin poika. Hän oli sekä edellisen kuninkaan Ludvig XVIII:n että Napoleonia edeltäneen teloitetun Ludvig XVI:n veli ja Bourbon-suvun vanhemman haaran viimeinen Ranskan kuningas. Hän oli naimisissa Savoijin Viktor Amadeus III:n tyttären Marie-Thérèse de Savoien kanssa. Hänestä tuli kuningas vuonna 1824 ja hän hallitsi vallankumoukseen vuoteen 1830, jolloin hän erosi mieluummin kuin jatkoi perustuslaillisena monarkkina. Kaarle X:ä seurasi Ludvig Filip I Ranskan viimeisenä kuninkaana. Kaarle V (keisari)
Isoisänsä, keisari Maksimilian I:n kuoltua vuonna 1519 Kaarle peri Habsburgien monarkian kruunun. Hän oli myös luonnollinen ehdokas Pyhän saksalais-roomalaisen keisari­kunnan keisariksi. Keisarin asema ei kuitenkaan ollut perinnöllinen, vaan vaaliruhtinaat valitsivat keisarin. Muita varteen­otettavia ehdokkaita vaalissa olivat Saksin vaali­ruhtinas Fredrik III, Ranskan kuningas Frans I ja Englannin kuningas Henrik VIII. Vaali­ruhtinaiden kokous, "kur", päätti 28. kesäkuuta 1519 valita Kaarlen keisariksi. Vuonna 1530 paavi Klemens VII kruunasi hänet keisariksi Bolognassa, mutta hän jäi valta­kunnan viimeiseksi paavin kruunaamaksi keisariksi. Luettelo historiallisista valtioista
Rooman valtakunta hajosi 400-luvulla itäiseen ja läntiseen osaan. Länsi-Rooman viimeinen keisari syrjäytettiin vuonna 476 ja tämän jälkeen Rooman perintöä jatkoi Itä-Rooma josta käytetään myös nimitystä Bysantti. Gott erhalte Franz den Kaiser
Alkujaan hymni sävellettiin vuonna 1797 silloisen Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan viimeiseksi jääneen keisarin Frans II:n kunniaksi, josta myöhemmin tuli Itävallan keisari Frans I. Sävellys on sama, joka myöhemmin tuli tunnetuksi myös Saksan kansallislauluna, Deutschlandliedinä. Kaarle Rohkea
Burgundin viimeisen herttuan, Kaarle Rohkean, kuoltua vuonna 1477 Ranskan kuningas Ludvig XI saattoi todeta päässeensä eroon itsepäisestä vasallistaan ja vahvasta kilpailijastaan. Kuningas sai näin palautetuksi Ranskan valtioyhteyteen vanhan saalilaisen lain mukaisesti Ranskan vallan alle kuulunet maat: Burgundin herttuakunnan, Champagnen, Picardien ja Artois’n kreivikunnat. Palautus ei koskenut Franche-Comtén kreivikuntaa, joka kuului Saksan keisarikunnan maihin. Ludvig II (keisari)
Ludvig II (n. 825 – 875) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari vuodesta 855 kuolemaansa asti. Hän oli Lotharingian kuninkaan Lothar I:n poika, ja tämä puolestaan oli yksi frankkien kuninkaan Ludvig Hurskaan kolmesta pojasta. Zita von Bourbon-Parma
Zita Bourbon-Parma (, 9. toukokuuta 1892 – 14. marraskuuta 1989) oli Itävalta-Unkarin viimeisen keisarin Kaarle I:n puoliso. Oskar (Saksan prinssi)
Oskar Karl Gustav Adolf (27. heinäkuuta 1888 – 27. tammikuuta 1958) oli saksalainen prinssi ja keisari Vilhelm II:n toiseksi nuorin poika. Stanislaus II Poniatowski
Stanislaus II August Poniatowski (alkuperäinen nimi: "Stanisław Antoni" (myöh. "August") "Poniatowski", 17. tammikuuta 1732 Wołczyn – 12. helmikuuta 1798 Pietari, Venäjä) oli Puolan viimeinen kuningas vuosina 1764–1795. Viimeinen keisari
Viimeinen keisari ("The Last Emperor") on Bernardo Bertoluccin ohjaama italialainen elämäkertaelokuva Kiinan viimeisestä keisarista Pu Yista. Elokuva voitti parhaan elokuvan Oscar-palkinnon. Saksan yhdistyminen
Yli 300 itsenäistä valtiota sisältänyt Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta hajosi 1806, kun keisari Frans II luopui kruunustaan 8. elokuuta 1806 kolmannen liittokunnan sodan aikana. Valtakunnan hajoamisesta syntyneestä laillisesta, hallinnollisesta ja poliittisesta häiriöstä huolimatta saksaa puhuvilla alueilla oli yhteinen kielellinen, kulttuurinen ja laillinen perinne, jota vahvistivat Ranskan vallan­kumouksen ja Napoleonin sotien kokemukset. Eurooppalainen liberalismi tarjosi pohjan yhdistymiselle haastamalla dynastiat ja absoluuttiset hallintamallit. Liberalismin saksalainen malli korosti perinteen, koulutuksen ja kielellisen yhtenäisyyden tuomaa yhtenäisyyttä alueella. Taloudellisesti Preussin Zollvereinin (tulliliiton) luonti 1818 ja sen myöhempi laajentuminen muihin konfederaation osiin vähensi kilpailua valtioiden välillä. Uudet matkustusmuodot tukivat liike- ja vapaa-ajanmatkustamista, mikä synnytti yhteydenpitoa ja konflikteja saksaa puhuvien välillä läpi Keski-Euroopan. Otto II
Otto II Punainen (955 – 7. joulukuuta 983, Rooma) oli Saksin herra ja vuodesta 973 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari.
Hän oli keisari Otto I Suuren ja Adelheid Burgundilaisen poika. Toukokuussa 961 hänet kruunattiin Aachenissa Saksan kuninkaaksi, ja samana vuonna myös Italian kuninkaaksi, molemmissa isänsä kanssahallitsijana. Vuonna 972 kruununprinssi Otto II solmi avioliiton vastikään kuolleen Bysantin keisarin Romanos II tyttären Theofanon kanssa. Keisariksi Otto II nousi isänsä Otto I Suuren rinnalle vuonna 967, ja sai keisarivallan kokonaan itselleen isänsä kuoltua vuonna 973. Konrad I
Konrad I (n. 890 – 23. joulukuuta 918 Anderdach, nyk. Saksa) oli Saksan kuningas vuosina 911–918. Natsi-Saksa
Keisarillinen Saksa koostui eri kuningas- ja ruhtinaskunnista, joita johti Preussin kuningaskunnan kuningas Saksan keisarina. Weimarin tasavallan aikana ruhtinaskunnat muuttuivat osavaltioiksi, joilla edelleen oli varsin laaja itsehallinto. Mutta jo 31. maaliskuuta 1931 osavaltioiden maapäivät hajotettiin ja määrättiin uudestaan muodostettavaksi valtiopäivävaalien tulosten mukaisesti. Viikkoa myöhemmin jokaiseen osavaltioon nimitettiin valtakunnanmaaherra, jolla oli valta hajottaa maapäivät. Tasan vuosi Hitlerin valtaantulon jälkeen, 30. tammikuuta 1934, säädettiin lisäksi laki, jolla osavaltioiden edustukset lakkautettiin, niiden itsehallinto-oikeudet siirrettiin valtakunnalliselle tasolle ja osavaltioiden hallitukset alistettiin valtakunnan hallitukselle. Philipp von Hessen
Philippin vanhemmat olivat Hessenin ja Brabantin maakreivi Friedrich Karl, joka valittiin Suomen kuninkaaksi vuonna 1918, ja prinsessa Margaret. Saksan viimeinen keisari Vilhelm II oli hänen enonsa. Philippin vaimo oli prinsessa Mafalda, Italian kuningas Viktor Emanuel III:n tytär. Heidän poikansa oli myöhemmin suvun päämieheksi tullut Moritz von Hessen. Kaarle II (Espanja)
Kaarle II (liikanimeltään Noiduttu, ; 8. marraskuuta 1661 Madrid – 1. marraskuuta 1700 Madrid) oli Espanjan viimeinen Habsburg-sukuinen kuningas vuosina 1665–1700. Hän oli Espanjan kuninkaan Filip IV:n ja kuningatar Maria Anna Itävaltalaisen vanhin poika. Hän peri kruunun isänsä kuoltua vuonna 1665, mutta hänen äitinsä toimi sijaishallitsijana vuoteen 1675 asti. Kaarle II:n kuoltua ilman perillisiä seurasi vuosia kestänyt Espanjan perimyssota. Kaarle I (Itävalta)
Kaarle I (saks. "Karl", 17. elokuuta 1887 Persenbeug, Itävalta-Unkari – 1. huhtikuuta 1922 Funchal, Madeira, Portugali) oli Itävallan keisari sekä Böömin (Kaarle III) ja Unkarin kuningas (Kaarle IV) vuosina 1916–1918. Hän oli viimeinen Habsburg-sukuinen hallitsija. Kaarle tuli hallitsijaksi isosetänsä Frans Joosef I:n kuoltua kesken ensimmäisen maailmansodan ja joutui luopumaan kruunusta valtakuntansa hajotessa sodan lopussa. Hän yritti 1920-luvun alussa kahdesti huonolla menestyksellä palata Unkarin kuninkaaksi, sillä Unkarissa monarkiaa ei ollut nimellisesti kumottu. Wenzel IV Luxemburgilainen
Wenzel IV Luxemburgilainen (, , ) (26. helmikuuta 1361, Nürnberg – 16. elokuuta 1419) oli Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan hallitsija ja Saksan kuningas vuosina 1376–1400 ja Böömin kuningas vuosina 1378–1419. Wenzel oli keisari Kaarle IV:n vanhin poika. Saksan historia
Keisari Vilhelm I kuoli 91-vuotiaana 9. maaliskuuta 1888. Hänen poikansa Fredrik III hallitsi vain 99 päivää ennen kuin kuoli. Fredrikin poika, nuori ja kunnianhimoinen Vilhelm II sai kruunun. Vuotta 1888 sanotaankin kolmen keisarin vuodeksi. Poliittiset ja henkilökohtaiset erimielisyydet uuden keisarin ja Bismarckin välillä johtivat Bismarckin erottamiseen 20. maaliskuuta 1890. Saksan historia
Vastauskonpuhdistuksen käynnistivät Saksassa 1545 ennen kaikkea jesuiitat. Keski- ja Koillis-Saksa olivat siihen aikaan jo lähes kokonaan protestanttisia, kun taas eteläinen Saksa oli enimmäkseen katolista aluetta. Schmalkaldenin sodassa keisari Kaarle V voitti protestanttiset hallitsijat. Augsburgin uskonrauha vuonna 1555 toi luterilaiselle uskonnolle tunnustetun aseman, mutta vaati myös että valtion uskonnon tuli olla sama kuin hallitsijan. Kaarle V luopui kruunusta vuonna 1556 ja Habsburgien valtakunta jakaantui Espanjan erottua Saksan hallinnasta. Kolmen keisarin vuosi
Kolmen keisarin vuodeksi kutsutaan vuotta 1888. Saksan keisari Vilhelm I (22. maaliskuuta 1797 Berliini – 9. maaliskuuta 1888 Berliini) kuoli 91-vuotiaana 9. maaliskuuta 1888. Hänen poikansa Fredrik III (18. lokakuuta 1831 Potsdam, Saksa – 15. kesäkuuta 1888 Potsdam, Saksa), sairasti siinä vaiheessa pitkälle edennyttä kurkunpään syöpää ja oli menettänyt puhekykynsä. Hän joutui hengittämään keuhkoputkeen yhdistetyn hopeaputken kautta. Kansa oli toivonut hänestä paljon hänen vapaamielisyytensä perusteella, mutta hän kuoli jo kesällä. Seuraajaksi nousi hänen poikansa Vilhelm II (27. tammikuuta 1859, Berliini – 4. kesäkuuta 1941, Doorn). Compiègnen aselepo
Viimeisin aselepoon vaikuttanut merkittävä tapahtuma oli Saksassa tapahtunut vallankumous. Se sai alkunsa merisotilaiden kapinasta Kielissä 29. lokakuuta, kun merivoimien ylijohto oli yrittänyt määrätä Saksan laivaston lähtemään sodan viime hetkillä hyökkäykseen. Marraskuun 4. päivään mennessä kapina laajeni vallankumoukseksi, ja työläiset liittoutuivat pian sotilaiden kanssa ja ryhtyivät perustamaan vallankumouksellisia neuvostoja. Kumous levisi Saksan muihin suurkaupunkeihin. Pääministeri Max von Baden ilmoitti 9. marraskuuta oma-aloitteisesti keisarin luopuneen kruunusta ja luovutti hallitusvallan sosiaalidemokraateille. Friedrich Ebert muodosti sosiaalidemokraattisen hallituksen ja Philipp Scheidemann julisti saman tien Saksan tasavallaksi. Seuraavana päivänä valtansa menettänyt Vilhelm II pakeni Spasta Alankomaihin. Keisarin syrjäyttäminen poisti viimeisenkin esteen aselevon tieltä. Muodollisesti Vilhelm tosin ilmoitti kruunustaluopumisestaan vasta 28. marraskuuta. Haile Selassie
Haile Selassie ( [hailə sɨllase], , alun perin ruhtinas Lij Tafari Makonnen, 23. heinäkuuta 1892 – 27. elokuuta 1975) oli Etiopian keisarikunnan viimeinen keisari (1930–1936; 1941–1974). Fredrik III (Saksa)
Fredrik III (Friedrich Wilhelm Nikolaus Karl, ) (18. lokakuuta 1831 Potsdam, Saksa – 15. kesäkuuta 1888 Potsdam, Saksa) oli Saksan keisari ja Preussin kuningas isänsä Vilhelm I:n jälkeen. Vapaamielisenä pidetty Fredrik III oli vakavasti sairas jo noustessaan valtaistuimelle maaliskuussa 1888 ja hänen valtakautensa kesti vain 99 päivää. Hänen jälkeensä Saksan keisariksi tuli hänen poikansa, autoritäärinen Vilhelm II. Tämän vuoksi vuotta 1888 sanotaan Saksan historiassa kolmen keisarin vuodeksi. Saksan liitto
Saksan keisarikunnan osat:
Schwarzburg-Sondershausenin suku kuoli 1909 ja Schwarzburg-Rudolstadtin ruhtinaasta tuli Schwarzburgin ruhtinas. 
9. marraskuuta 1918 Saksasta tuli tasavalta (ks. Weimarin tasavalta) ja kuninkaat ja pienemmät ruhtinaat joutuivat luopumaan kruunustaan. Kaarle Anton (Hohenzollern-Sigmaringen)
Kaarle Anton (, vuodesta 1869 "von Hohenzollern"; 7. syyskuuta 1811 Krauchenwies – 2. kesäkuuta 1885 Sigmaringen) oli Hohenzollern-Sigmaringenin ruhtinaskunnan viimeinen ruhtinas vuosina 1848–1849 ja Preussin pääministeri vuosina 1858–1862. Saksan sotahistoria
Preussin rautakansleri Otto von Bismarck aloitti Saksan yhdistämisen yhdeksi valtioksi vuonna 1862 voitokkailla sodilla Tanskaa ja Itävaltaa vastaan. Rauhanteossa kyseiset valtiot luopuivat saksalaisista alueistaan. Napoleonin veljenpoika, Ranskan keisari Napoleon III, ei halunnut vahvaa rajanaapuria ja niin Ranska julisti sodan Saksalle. Saksa kuitenkin voitti ja Vilhelm I valittiin Saksan keisariksi. Luettelo Rooman keisareista
Tämä on luettelo Rooman keisareista ensimmäisestä keisarista Augustuksesta aina Länsi-Rooman viimeiseen keisariin Romulus Augustulukseen, joka syrjäytettiin vuonna 476. Luettelo käsittää myös Itä-Rooman keisarit vuoteen 476, minkä jälkeen luettelo jatkuu luettelossa Bysantin keisareista. Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Keisariksi tuleminen edellytti tulemista Saksan kuninkaaksi. Saksan kuningas oli ikiaikaisesti valittu vaaleilla. 800-luvulla valinnan suorittivat viiden heimon (frankit, saksit, baijerilaiset, svaabit ja thüringeniläiset) herttuat. Vuonna 1356 virallistettiin valinnan suorittavien ruhtinaiden ryhmä, johon kuului aluksi seitsemän vaaliruhtinasta ("Kurfürst"), mutta myöhemmin lukumäärää hieman muuttui. Vuoteen 1508 asti valitun kuninkaan piti matkustaa Roomaan, missä paavi kruunasi hänet keisariksi. Karl Habsburg-Lothringen
Karl Thomas Robert Maria Franziskus Georg Bahnam Habsburg-Lothringen (s. 11. tammikuuta 1961 Starnberg, Baijeri, Saksa) on Habsburg-suvun päämies. Hänen isänsä Otto von Habsburg luovutti aseman vuonna 2007. Hänen äitinsä oli arkkiherttuatar Regina Saxe-Meiningen ja isoisänsä Kaarle I, Itävalta-Unkarin viimeinen keisari. Rudolf von Ems
Rudolf von Ems (noin 1200–1254) oli saksalainen eeppinen runoilija. Vanhin hänen säilyneistä teoksistaan on "Der gute Gerhard", joka käsittelee kristillistä nöyryyttä. Vuosina 1225–1230 kirjoitettu "Barlaam ja Josaphat" perustui latinalaiseen versioon alkuperäisestä kreikkalaisesta tarinasta. Noin vuonna 1240 kirjoitettu "Alexanderroman" käsittelee Aleksanteri Suuren kasvatusta ja taisteluja. Se perustuu muun muassa Curtius Rufuksen "Historiae Alexandri Magniin". Rudolfin viimeinen teos oli "Weltchronik" (maailmankronikka). Teos oli omistettu kuningas Konrad IV:lle ja käsitteli maailman historian aina Salomonin kuolemaan. Habsburg
Vuonna 1806 Napoleon, joka oli kukistanut saksalaiset valtiot, lakkautti tuhatvuotisen Saksalais-roomalaisen keisarikunnan. Viimeinen saksalais-roomalainen keisari Frans II oli kuitenkin jo kaksi vuotta aiemmin muodostanut Habsburgien perintömaista uuden Itävallan keisarikunnan. Näin Habsburg-Lothringenit menettivät saksalais-roomalaisen keisariuden mutta jatkoivat Itävallan keisareina. Vuonna 1867 valtakunta muuttui Itävalta-Unkarin kaksoismonarkiaksi ja Habsburg-Lothringenit jatkoivat sen hallitsemista kaksoisarvonimellä Itävallan keisari ja Unkarin kuningas. Hermann Müller
Hermann Müller (vuodesta 1920 virallisesti Müller-Franken; 18. toukokuuta 1876 Mannheim – 20. maaliskuuta 1931 Berliini) oli saksalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän oli Saksan valtakunnankansleri vuosina 1920 ja 1928–1930. Lisäksi hän toimi ulkoministerinä 1919–1920 sekä Saksan sosialidemokraattisen puolueen (SPD) puheenjohtajana 1919–1928. Müllerin toinen hallitus oli Weimarin tasavallan viimeinen parlamentaariseen hallintoon nojannut enemmistöhallitus ja samalla viimeinen, jossa vasemmisto oli mukana Kaarle Paksu
Kaarle Paksu on nuorin Ludvig Saksalaisen, joka oli itäfrankkien kuningas (myöhemmin historiassa Saksa), kolmesta pojasta. Hän peri veljiltään näiden hallintoalueet 880-luvun kuluessa ja hallitsi siten muutamien vuosien ajan jälleen yhdistynyttä Karolingien valtakuntaa. Hänen äitinsä oli Baijerin Emma (noin 808 – 31. tammikuuta 876), joka puolestaan oli Welf I:n tytär, ja hänen sisarensa oli keisari ja Akvitanian kuningas Ludvig Hurskaan puoliso Judit von Welf. Otto I Suuri
Otto I Suuri (23. marraskuuta 912, Wallhausen lähellä Sangerhausenia – 7. toukokuuta 973, Memlebenin keisarin palatsissa lähellä Naumburg an der Saalea) oli Saksin herttua. Vuonna 936 hän peri isältään Henrik I:ltä Saksan kuningaskunnan. Kaarle Suuren traditiota noudattaen hänet kruunattiin Aachenissa (Itäfrankkien kuningaskunnan) Saksan kuninkaaksi ja vuonna 962 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariksi. Keisari
Fredrik III:n poika Maximilian I ei enää matkustanut Roomaan, mutta 1508 paavi myönsi hänelle arvonimen ”Rooman keisariksi valittu”. Tätä arvonimeä hänen seuraajansa käyttivät aina vuoteen 1806 saakka. Kaarle V puolestaan oli viimeinen saksalainen kuningas, jonka paavi kruunasi. Tällä kertaa kruunaus tapahtui – paavia tarkoituksellisesti nöyryyttäen – Bolognassa. Kaarlen veli ja seuraaja Ferdinand I luopui noustessaan valtaan 1556 paavin kruunauksesta ja käytti keisarin arvonimeä vaaliruhtinaiden tuella. Paavin protestit jäivät huomiotta, ja kaikki Ferdinandin seuraajat toimivat samoin aina vuoteen 1806 saakka. Kaarle IV (keisari)
Kaarle IV (14. toukokuuta 1316 – 29. marraskuuta 1378) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija. Johannes Angelos
Angelos paljastuu Bysantin syrjäytettyjen keisareiden jälkeläiseksi, jolla olisi oikeus keisariuden tunnuksiin, purppurasaappaisiin. Valtaa janoamaton Angelos joutuukin koko kirjan ajan selittämään motiivejaan, ja vasta Konstantinopolin viimeisten hetkien koittaessa ja sulttaanin uskollisten janitsaarien rynnätessä kaupunkiin Angeloksen idealismi käy toteen. Bysantin viimeinen keisari Konstantinos XI kuolee kaupungin valloitusta seuranneessa taistelussa, ja taisteluiden tauottua sulttaani teloituttaa Angeloksen kansan edessä, hänen itsepäisesti vaadittua hänelle kuuluvaa kruunua. Angeloksen reisivaltimot viilletään auki, jotta Angelos ensimmäistä ja viimeistä kertaa olisi pukeutuneena hänellä kuuluviin keisariuden purppurasaappaisiin. Philipp Scheidemann
Vuoden 1918 marraskuun vallankumouksen yhteydessä kysymys Saksan kohtalosta lankesi sosiaalidemokraattien johtajien käsiin. Scheidemann esitti 7. marraskuuta valtakunnankanslerille SPD:n puoluejohdon uhkavaatimuksen, jossa vaadittiin keisari Vilhelm II:n eroa. Sosiaalidemokraattisten ministerien erottua hallituksesta valtakunnankansleri prinssi Max ilmoitti 9. marraskuuta keisarin luopuneen kruunusta. Uudeksi kansleriksi nimetty Ebert harkitsi perustuslaillisen monarkian säilyttämistä toistaiseksi ja valtiomuotokysymyksen lykkäämistä tulevalle kansalliskokoukselle. Scheidemann kuitenkin tajusi, että radikalisoitunut vallankumous oli riistäytymässä käsistä, joten vielä samana iltapäivänä hän julisti oma-aloitteisesti Berliinissä Valtiopäivätalon ikkunasta väkijoukolle pitämässään puheessa Saksan tasavallaksi kysymättä tähän hallituksen, puolueen tai Ebertin valtuutusta. Paluuta monarkiaan ei tämän jälkeen enää ollut. Scheidemannin julistus ehti sopivasti pari tuntia ennen kuin spartakistien johtaja Karl Liebknecht julisti toisaalla Berliinissä ”vapaan sosialistisen tasavallan”, ja aloite Saksan kohtalosta säilyi näin oikeistososiaalidemokraateilla. Saksan keisari
Fredrik III oli Vilhelm I:n poika ja seurasi isäänsä valtaistuimelle. Hän oli jo tuolloin vakavasti sairas ja hänen valtakautensa kesti vain 99 päivää. Hän kuoli jo 15. kesäkuuta 1888. Preussi
Mainin pohjoispuoliset valtiot yhtyivät Preussin johtamaksi Pohjois-Saksan liitoksi, ja Preussi teki Etelä-Saksan valtioiden kanssa puolustus- ja hyökkäysliiton. Ranskan–Preussin sodassa 1870–1871 sekä Etelä- että Pohjois-Saksan valtiot yhtyivät Preussin johtamaksi liittoumaksi, ja sodan jälkeen ne yhdistyivät Saksan valtakunnaksi. Preussin kuninkaasta Vilhelm I:stä tuli Saksan keisari. Preussilla oli Saksan keisarikunnassa muita osavaltioita voimakkaampi asema: hallitsija esiintyi arvonimellä ”Saksan keisari ja Preussin kuningas”, Saksan valtakunnankansleri oli pääsääntöisesti samalla myös Preussin pääministeri, ja valtakunnan hallinto hoidettiin Preussin ministeriöiden kautta. Vuoteen 1918 saakka, jolloin Preussista tuli tasavalta, se oli verraten vanhoillisesti hallittu valtio. Sisäsiittoisuus
Ihmisen sisäsiittoisuus on seurausta avioliitoista, jotka solmitaan sukulaisten välillä. Naimalla lähisukulainen on joskus pystytty säilyttämään valta suvun sisällä. Omia lähisukulaisia naitiin esimerkiksi muinaisen Egyptin kuningashuoneessa ja eurooppalaisessa Habsburgien hallitsijasuvussa. Habsburgien suku sammui vuonna 1661 kun viimeinen kuningas, Espanjan Kaarle II, kuoli elettyään useiden perinnöllisten sairauksien varjostaman lyhyen elämän. Saksan keisarikunta
Keisari Vilhelm I kuoli 91-vuotiaana 9. maaliskuuta 1888, jolloin hänen poikansa Fredrik III julistettiin keisariksi. Fredrik III oli liberaali ja brittiläisen hallinnon ihailija. Fredrik menikin naimisiin Ison-Britannian kuningatar Viktorian tyttären, prinsessa Viktorian kanssa vuonna 1858. Pari sai kahdeksan lasta. Kansa oli toivonut hänestä paljon hänen vapaamielisyytensä perusteella. Hän erotti erittäin konservatiivisen preussilaisen sisäministeri Robert von Puttkamerin. Tätä tekoa pidettiin iskuna Bismarckin politiikalle ja osoituksena keisarikunnan uudesta poliittisesta linjasta. Fredrik kuitenkin sairasti siinä vaiheessa pitkälle edennyttä kurkunpään syöpää ja oli menettänyt puhekykynsä. Hän joutui hengittämään keuhkoputkeen yhdistetyn hopeaputken kautta. Hän kuoli lopulta hallittuaan vain 99 päivää. Nuori ja kunnianhimoinen Vilhelm II sai kruunun. Vilhelm II:n hallinto poikkesi ratkaisevasti edeltäjästään. Hänen isoisänsä aikana Saksan politiikkaa oli johtanut maan yhdistymisen pääarkkitehti, valtakunnankansleri Otto von Bismarck, ja keisari oli pysytellyt taka-alalla. Vilhelm II pakotti Bismarckin eroamaan lähes välittömästi valtaan noustuaan 20. maaliskuuta 1890 ja loi ”henkilökohtaisen hallinnon” (Persönliches Regiment), jossa keisari johti sekä valtakunnan että armeijan hallintoa mahdollisimman pitkälle itse. Vilhelm II oli Bismarckin tavoin aktiivinen sosiaalipolitiikassa ja tuki sairaus- ja eläkevakuutusreformeja. Niin keisarin, hallituksen kuin valtiopäivienkin toimivaltaa kuitenkin rajoitti osavaltioiden laaja itsehallinto. Sekä keisarin että Saksan kannalta laivastokilpailu brittien kanssa muodosti poliittisen ja henkisen dilemman, koska aina ensimmäisen maailmansodan syttymiseen saakka maiden välit olivat pääsääntoisesti varsin läheiset. Saksan valtakunnanpresidentti
Saksan valtakunnanpresidentti () oli tasavaltaisen (1919-1933) sekä kansallissosialistisen (1933–1943) Saksan valtakunnan ja Suur-Saksan valtakunnan (1943–1945) valtionpäämies. Vuodesta 1949 Saksaa on johtanut liittopresidentti. Itä-Saksaa johti vuosina 1949-1990 presidentti. Saksan jälleenyhdistyminen
Saksan jälleenyhdistyminen () tapahtui 3. lokakuuta 1990, kun Saksan demokraattisen tasavallan (Itä-Saksa, DDR) osavaltiot liittyivät Saksan liittotasavaltaan (Länsi-Saksa). "Saksan yhtenäisyyden päivä" ("Tag der Deutschen Einheit") on Saksan ainoa liittovaltion säätämä kansallinen vapaapäivä. Nimitystä ”jälleenyhdistyminen” käytetään erotukseksi vuonna 1871 tapahtuneesta Saksan "yhdistymisestä" Saksan keisarikunnaksi.