Mikä oli Federico Fellinin ensimmäinen elokuva?
Federico Fellini
Yhdysvaltalaisjoukkojen vapauttaessa Rooman toisen maailmansodan lopulla 1944 Fellini ei aluksi löytänyt enää mediatöitä, sillä Italian elokuvateollisuus oli pysähdyksissä ja lehdistö joutunut yhdysvaltalaisten käsiin. Hän avasi ystäviensä kanssa karikatyyrimyymälän. Pian hän sai työn Roberto Rossellinin elokuvan "Rooma – avoin kaupunki" (1945) yhtenä käsikirjoittajana. Fellini oli kirjoittamassa myös Rossellinin seuraavaa elokuvaa "Paisa – vapauden tuli" (1946) ja ohjasi siitä osan Rossellinin sairastuttua. Miesten yhteistyö kesti useita vuosia, joiden aikana Fellini oli mukana käsikirjoittamassa useita muidenkin italialaisohjaajien elokuvia.
Vittorio De Sica
Elokuvaohjaajaksi De Sica ryhtyi toisen maailmansodan aikana. Hänen ensimmäiset työnsä ohjaajana olivat kevyitä viihde-elokuvia. De Sican viides elokuva, "Lapset katsovat meihin" vuodelta 1944, oli hänen ensimmäinen elokuvansa, joka käsitteli sosiaalisesti vaikeaa aihetta. Elokuva oli myös hänen ensimmäinen yhteistyönsä Cesare Zavattinin kanssa, ja seuraavat neljä elokuvaa – "Sciuscià – viattomat" (1946), "Polkupyörävaras" (1948), "Milanon ihme" (1950) ja "Umberto D. – elämän vanki" (1952) – olivat heidän uransa pääteoksia. De Sicaa ja Zavattinia pidetään italialaisen neorealismin (), sodanjälkeisen elokuvasuuntauksen, kantavina voimina. Sittemmin De Sica kunnostautui myös komediaohjaajana sekä Gina Lollobrigidan ja Sophia Lorenin luotto-ohjaajana. Charles Chaplin
First Nationalilla Chaplin ohjasi ensimmäisen pitkän elokuvansa "Chaplinin poika" (1921). Elokuva poikkesi Chaplinin edellisistä siinä, että se yhdisti komedian ja draaman, mikä oli epätavallista tuon ajan komedioille. Se oli sekä kriittinen että taloudellinen menestys, ja Chaplinia alettiin sen myötä pitää yhä enemmän vakavasti otettavana elokuvantekijänä kuin vain slapstick-koomikkona. Elokuvan toisesta päänäyttelijästä, Jackie Cooganista, tuli sen myötä yksi Hollywoodin ensimmäisistä lapsitähdistä. Jean Renoir
Renoir kirjoitti elokuvakäsikirjoituksen, josta tehtiin elokuva "Catherine" (1923). Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli "La Fille de l’eau" (1924). 1920-luvun lopulla Renoir sai innoitusta Émile Zolasta ja H. C. Andersenista. Hänen mykkäelokuvansa eivät vielä menestyneet, ja hän ajautui rahoitusvaikeuksiin. Äänielokuvan myötä 1930-luvulla Renoir ohjasi monet merkittävimmistä elokuvistaan, vaikka niidenkin menestys jäi vain keskinkertaiseksi. Renoirin merkittävimpiä elokuvia tuolta ajalta oli "Suuri illuusio" (1937), joka kertoo ensimmäisen maailmansodan sotavangeista, sekä "Pelin säännöt" (1939), jota pidetään nykyisin Renoirin mestariteoksena. Ambrosio Film
Arturo Ambrosion ja Alfredo Gandolfin perustama yhtiö toimi aluksi nimellä "Società Ambrosio & C." ja vuodesta 1907 osakeyhtiönä "Società Anonima Ambrosio". Vuodesta 1908 lähtien se valmisti lyhytelokuvia ja vuodesta 1911 kokoillan elokuvia. Niistä tunnetuimpia ovat Luigi Maggin ohjaamat historialliset elokuvat "Pompeijin viimeiset päivät" (1908), "Keisari Nero" (1909) ja "Il granatiere Roland" (1911) sekä Eleuterio Rodolfin uusi "Pompeijin viimeiset päivät" vuodelta 1913. Vuonna 1911 yhtiö sai Torinon maailmannäyttelyssä palkinnon historiallisesta draamasta "Nozze d’oro" ja dokumenttielokuvasta "Perhosten synty". Ambrosio tuotti myös komedioita, uutis-, matkailu- ja opetuselokuvia sekä osallistui elokuvatuotannon käynnistämiseen Venäjällä. Yhtiön suurimpia menestyksiä oli jänittävä melodraama "Leijonat laivassa" (1912) ja se muistetaan myös Eleonora Dusen ainoasta elokuvasta "Cenere" (1916). Giulietta ja viettelykset
Giulietta ja viettelykset () on italialais-ranskalainen fantasiakomediadraamaelokuva vuodelta 1965. Sen on ohjannut Federico Fellini. Pääosissa näyttelevät Giulietta Masina, Sandra Milo, Mario Pisu, Valentina Cortese ja Valeska Gert. Fritz Lang
Vuonna 1924 valmistui kaksiosainen historiallinen spektaakkeli "Niebelungen laulu" germaanisesta sankarieepoksesta "Nibelungein laulu". Harboun käsikirjoitus sai vaikutteita myös Richard Wagnerin oopperasta ja Friedrich Hebbelin näytelmästä. Elokuvasta tuli kaksiosainen ("Niebelungen 1: Siegfriedin kuolema" ja "Niebelungen 2: Kriemhildin kosto"). "Niebelungen laulu" oli Langin ensimmäinen elokuva, joka sai todellista huomiota myös Yhdysvalloissa. Lang ja Pommer matkustivat lokakuussa 1924 elokuvan ensi-iltaan New Yorkiin. He kävivät myös Ufa-tuotantoyhtiön sivutoimistoissa ja tutustuivat Los Angelesissa Hollywoodiin. Italialaisen elokuvan historia
Fellinin, Viscontin ja Antonionin jalanjälkiä seurasi pian monia uusia ohjaajia. Vuosien 1961 ja 1962 aikana ilmestyi lukuisia esikoisohjauksia. Vastaavaan oli päästy vain vähän aiemmin myös Ranskassa uuden aallon ansiosta. Italialaisia debyyttielokuvia vuonna 1961 olivat Pier Paolo Pasolinin "Pummi", Vittorio De Setan "Vuoriston rosvot", Ermanno Olmin "Paikka nuorelle miehelle" ja Elio Petrin "Murhaaja saapuu" sekä vuonna 1962 Bernardo Bertoluccin "Viikatemies" ja Tavianin veljesten "Merkitty mies". Uuden sukupolven poikkeuksellisimmat ohjaajat olivat Pasolini ja Marco Ferreri. Pasolinille elokuva oli tietynlainen kirjallisuuden tai politiikan tutkielman jatke. Ferreri puolestaan oli moralisti ja misantrooppi. Alberto Capozzi
Varakkaaseen laivanvarustajaperheeseen syntynyt Capozzi aloitti näyttelijänuransa jo nuorena. Vuonna 1909 hän siirtyi teatterista elokuva-alalle. Capozzi esiintyi torinolaisen Ambrosio Filmin historiallisissa elokuvissa kuten "Keisari Nero" (1909), "Il granatiere Roland" (1911) ja "Nozze d’oro" (1911). Vastanäyttelijänsä Mary Cleo Tarlarinin kanssa hän muodosti italialaisen elokuvan ensimmäisen ”unelmaparin”. Varieteen valot
Varieteen valot () on italialainen elokuva vuodelta 1950, ja sen on ohjannut Federico Fellini yhteistyössä Alberto Lattuadan kanssa. Mario Soldati
1930-luvulla Soldati työskenteli Emilio Cecchin johtamalla Cines-studiolla muun muassa Mario Camerinin, Alessandro Blasettin ja Renato Castellanin elokuvien käsikirjoittajana. Hänen ensimmäinen itsenäinen ohjaustyönsä oli "telefoni bianchi" -elokuva "Dora Nelson" vuonna 1939. Myöhemmin Soldati tuli tunnetuksi ”kalligrafisiksi” kutsutuista historiallisista kirjallisuussovituksistaan kuten "Piccolo mondo antico" (1941) ja "Malombra" (1942). Toisen maailmansodan jälkeen hän ohjasi kirjallisuus- ja seikkailuelokuvia, tv-dokumentteja sekä nuoren Sophia Lorenin tähdittämän eroottisen melodraaman "Nainen joelta" ("La donna del fiume", 1955). Enrico Vidali
Teatterinäyttelijänä toiminut Vidali alkoi työskennellä näyttelijänä ja ohjaajana Ernesto Maria Pasqualin tuotantoyhtiölle vuonna 1912. Hänen historialliset elokuvansa "Spartacus" sekä Ubaldo Maria Del Collen kanssa kuvattu "Jone o gli Ultimi Giorni di Pompei" (”Ione, eli Pompeijin viimeiset päivät”, molemmat 1913) olivat suuria kansainvälisiä menestyksiä. Niistä jälkimmäinen aiheutti oikeusjutun Ambrosio Filmin kanssa, joka oli tehnyt samaan aikaan lähes samannimisen elokuvan. Myöhemmin Vidali ohjasi muun muassa Carolina Invernizion melodraamojen sovituksia eri tuotantoyhtiöille. Federico Fellini
"Huijarit" (1955) on rikosdraama, joka kertoo petoksesta. Elokuva ei ollut menestys: sitä arvosteltiin siitä, että se muistutti Fellinin aiempia elokuvia ilman niiden tunneresonanssia. Myöskään elokuvan leikkausta ei pidetä onnistuneena. Ferdinand Guillaume
Sirkusperheeseen syntynyt Guillaume työskenteli pienestä pitäen klovnina. Julius Antamoro palkkasi hänet vuonna 1910 Cinesille, jossa hän teki pitkän Tontolino-komedioiden sarjan. Vuonna 1911 Guillaume esitti pääosaa Cinesin ensimmäisessä pitkässä elokuvassa "Pinocchio", josta tuli suuri menestys. Samana vuonna Guillaume siirtyi Pasqualille, jolle hän loi Polidor-nimisen komediahahmon. Vuonna 1914 hän perusti oman tuotantoyhtiön Polidor Filmin. Guillaume ohjasi ja näytteli perheenjäsentensä kanssa yli sata lyhyttä Polidor-komediaa, joista vain muutamat ovat säilyneet. Italian elokuvan kriisivuosina 1920-luvun alussa hän palasi näyttämölle, mutta esiintyi 1930-luvun lopulta lähtien jälleen elokuvien sivuosissa. 1950- ja 1960-luvuilla Guillaume teki muutamia nostalgisia rooleja muun muassa Federico Fellinin elokuvissa. Federico Fellini
"Ihanan elämän" ja Nino Rotan luoman kuivanpisteliään musiikin saavuttama suunnaton suosio eri puolilla maailmaa soi Fellinille mahdollisuuden ohjata kolme vuotta myöhemmin elokuva "8½" (1963), joka on hänen elokuvistaan kaikkein henkilökohtaisin ja kaikkein kunnianhimoisin. Tuomalla yleisön eteen omat elokuvantekijän fantasiansa ja kunnianhimonsa Marcello Mastroiannin hahmossa Fellini tarjoaa kaikkien nähtäväksi hyvin kiihkeän tulkinnan taiteellisesta luomistyöstä. Raffaello Matarazzo
Matarazzo aloitti elokuvauransa kriitikkona. Hän työskenteli Emilio Cecchin johtamalla Cinesillä ja ohjasi 1930-luvun alussa kaksi lyhyttä dokumenttielokuvaa, Arborean (silloin Mussolinia di Sardegna) ja Latinan kaupunkien rakentamisesta. Matarazzon ensimmäinen näytelmäelokuva oli "Treno popolare" (”Kansanjuna”, 1933), joka usein mainitaan yhtenä neorealismin edeltäjistä. Tämän jälkeen ohjaaja teki joukon tilannekomedioita ja salonkimelodraamoja, joista paras on "L’avventuriera del piano di sopra" (”Yläkerran seikkailija”, 1941). Satyricon
Federico Fellini teki vuonna 1969 Petroniuksen teoksen säilyneisiin osiin perustuvan elokuvan "Fellinin Satyricon". Elokuva on surrealistinen ja katkeileva kuten romaanikin. Rakasta minua hellästi
Rakasta minua hellästi ("Love Me Tender") oli Elvis Presleyn ensimmäinen elokuva. Francesca Bertini
Bertinin elokuvaura alkoi vuonna 1910 Film d’Arte Italianan klassikkosovituksista. Kaksi vuotta myöhemmin hän siirtyi Cinesille ja Celio Filmille esiintyen lähinnä kepeissä komedioissa ja melodraamoissa. Bertinin ensimmäinen menestysrooli on Pierrot Baldassarre Negronin ohjaamassa pantomiimissä "Histoire d’un Pierrot" (”Pierrot’n tarina”, 1913). Sitä seurasi joukko tunteellisia melodraamoja kuten "Sangue bleu" (1914), "Odette" (1915) ja "La signora delle camelie" (”Kamelianainen”, 1915). Erityistä kiitosta Bertini sai pyykkärinroolistaan elokuvassa "Assunta Spina" (1915), jota pidetään yhtenä neorealismin edeltäjistä. Ugo Falena
Falena työskenteli 1900-luvun alussa näytelmäkirjailijana, teatterinjohtajana ja kriitikkona. Hänen sentimentaalisista komedioistaan tunnetuimpia ovat "Il signor Principe" (1911), "Romeo e Giuletta" (1912), "L’ultimo lord" (1925) ja "Vendetta di Demostene" (1930). Vuonna 1909 Falenasta tuli Film d’Arte Italianan taiteellinen johtaja. Hän ohjasi muun muassa elokuvat "Salomé" ja "Francesca da Rimini" (molemmat 1910) ja houkutteli elokuva-alalle tunnettuja teatterinäyttelijöitä kuten Ermete Novelli, Maria Jacobini ja Francesca Bertini. Myöhemmin Falena työskenteli muun muassa Tespi Filmillä ja Galatea Filmillä. Mario Camerini
Camerini aloitti elokuvauransa ensimmäisen maailmansodan jälkeen Augusto Geninan ja veljensä Antonion assistenttina. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli "Jolly, clown da circo" (”Sirkusklouni Jolly”) vuonna 1923. Italialaisen elokuvan kriisivuosina Camerini työskenteli Stefano Pittalugan studioilla Torinossa, mutta riitaannuttuaan tämän kanssa hän liittyi riippumattomien ohjaajien tuotantoyhtiöön Autori
Direttori Italiani Associati. Camerinin ensimmäinen menestyselokuva oli itsemurhaa suunnittelevasta pariskunnasta kertova voimakas melodraama "Rotaie" (”Kiskot”, 1929), josta hän teki ääniversion vuonna 1931. Federico Fellini
Vuonna 1969 valmistui liioittelevan suurellinen "Fellinin Satyricon", joka oli Petroniuksen katkelmallisen teoksen "Trimalkion pidot" mukaelma. Tämän jälkeen seurasi sukellus syvälle lapsuuden muistoihin vuonna 1970 elokuvalla "Klovnit – onnellisten maailma", joka oli tehty televisiolle mutta jota esitettiin myös elokuvateattereissa. Samaa omaan lapsuuteen pureutuvaa teemaa jatkoivat "Fellinin Rooma" vuonna 1972 ja eritoten "Amarcord" vuonna 1973, joka keskittyy ohjaajan lapsuuteen Riminissä sekä Benito Mussolinin fasistivallan alkuaikoihin. La Strada – Tie
La Strada – Tie ("La strada") on Federico Fellinin ohjaama italialainen elokuva vuodelta 1954. Elokuva on tragedia. Tällä elokuvalla Fellini nousi kansainväliseen maineeseen. Naispääosaa näyttelee Fellinin puoliso Giulietta Masina. Capucine
Capucine teki filmidebyyttinsä vuoden 1949 elokuvassa "Rendez-vous de Juillet". Elokuvan kuvauksissa hän tapasi Pierre Trabaudin ja he menivät naimisiin seuraavana vuonna. Avioliitto kesti vain kuusi kuukautta eikä Capucine mennyt enää uudestaan naimisiin. Vuonna 1957 elokuvaohjaaja Charles K. Feldman löysi hänet mallintöistä New York Citystä. Feldman toi hänet Hollywoodiin oppimaan englantia ja näyttelemistä ohjaaja Gregory Ratoffin opastuksella. Hän solmi sopimuksen Columbia Picturesin kanssa ja teki ensimmäisen englanninkielisen roolinsa elokuvassa "Rakkauden unelma" vuonna 1960. Capucine teki vielä kuusi suurta elokuvaa ennen muuttoaan Sveitsiin. Hän jatkoi elokuvien tekoa Euroopassa. Alberto Lattuada
Vuonna 1950 Federico Fellini teki ensimmäisen ohjaustyönsä Lattuadan apuohjaajana elokuvassa "Varieteen valot". Totò
Vaikka Totò olikin ollut teatterissa suosittu, hänen ensimmäiset elokuvansa, "Fermo con le mani" (1937) ja "Animali pazzi" (1939) eivät keränneet yleisöä. Ensimmäisten elokuvien vaisun vastaanoton takia hän pelasi teatteriin, jossa hän esiintyi lukuisissa suosituissa näytelmissä. Totòn elokuvaura käynnistyi kunnolla vasta toisen maailmansodan jälkeen, kun Mario Mattolin ohjaama "I due orfanelli" (1947) keräsi teattereissa yllättävän hyvät lipputulot. Totòn työtahti "I due orfanellin" jälkeen oli 1950-luvulla hurja, ja parhaimmillaan hän saattoi esiintyä vuoden aikana seitsemässä elokuvassa. Vuonna 1963 ilmestynyt "Il comandante" oli jo Totòn sadas elokuva. 8½
"8½" on hyvin omaelämäkerrallinen. Fellini teki elokuvan, koska hän itse kärsi ohjaajan blokista. Henkilöhahmo Guido (esittäjänä Marcello Mastroianni, jonka kautta Fellini usein peilasi itseään) on kuva hänestä itsestään, ja monet Guidon muistot perustuvat Fellinin omiin. Siksi "8½" on rekursiivinen elokuva, se on elokuva itsensä tekemisestä ja myös metaelokuva. Mario Bonnard
Bonnardin myöhempiä ohjaustöitä olivat kaksi suosittua melodraamaa, Cesare Zavattinin ja Federico Fellinin käsikirjoittama "Avanti c’è posto" (1942) sekä "Campo de’ Fiori" (1943), joka oli Anna Magnanin ensimmäisiä merkittäviä elokuvia. Ohjaajan viimeisiin teoksiin kuuluva peplumelokuva "Pompeijin viimeiset päivät" muistetaan lähinnä siitä, että sen viimeisteli nuori Sergio Leone. Annie Gorassini
Gorassini edusti Italiaa vuoden 1957 Miss maailma -kilpailussa ja työskenteli sen jälkeen viihdealalla ja televisiossa. Hänen esikoiselokuvansa oli ohjaaja Mario Mattolin "Tipi da spiaggia" vuonna 1959. Gorassinin elokuvauran huippu oli sivuosa Federico Fellinin "8½:ssa" (1963). 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa hän esiintyi etupäässä laulajana. Myöhemmin hän on työskennellyt toimittajana. Abuna Messias
Alessandrinin ohjaustyön ensi-ilta oli Venetsian elokuvajuhlilla, jossa se sai Mussolini-palkinnon vuoden 1939 parhaana italialaisena elokuvana. Elokuvaa levitettiin katolisissa piireissä, joissa se herätti huomiota vielä myöhempinäkin vuosina. Italian elokuvasensuuri kielsi "Abuna Messiaan" levityksen vuonna 1945, mutta salli sen kahta vuotta myöhemmin alaotsikolla "Vendetta africana". Ilmeisesti juuri tuolloin elokuvasta leikattiin pois vuosien 1935–1936 sodassa kuollutta sotilaspastori Reginaldo Giulianoa esittävä prologi ja kielteinen kommentti parlamentarismista. Neorealistinen elokuva
Neorealistinen elokuva on Italiassa 1940- ja 1950-lukujen taitteessa kukoistanut elokuvaliike. Se syntyi toisen maailmansodan jälkeen ja oli teemoiltaan antifasistinen. Ensimmäisenä neorealistisena elokuvana pidetään Roberto Rossellinin elokuvaa "Rooma – avoin kaupunki" (1945). Seuraavan kymmenen vuoden aikana tehtiin noin 90 neorealistista elokuvaa. Vaikka liike on arvostettu, se ei menestynyt kovinkaan hyvin Italian elokuvateattereissa. Tonino Delli Colli
Delli Collin elokuvaura alkoi Cinecittàn studioilla vuonna 1938. Hänen ensimmäinen itsenäinen kuvaustyönsä oli László Kishin ohjaama "Finalmente sì" (”Vihdoinkin kyllä”) vuonna 1944. Vuonna 1952 hän kuvasi Italian ensimmäisen värielokuvan, Stenon ja Mario Monicellin ohjaaman "Totò a colori" (”Totò väreissä”). Myöhemmin Delli Colli osallistui lukuisiin italialais-yhdysvaltalaisiin yhteistuotantoihin, kunnes vuonna 1961 Pier Paolo Pasolinin "Pummi" teki hänestä ohjaajan vakikuvaajan. Hän työskenteli myös Sergio Leonen, Federico Fellini, Lina Wertmüllerin ja Marco Ferrerin sekä ulkomaalaisista ohjaajista muun muassa Louis Mallen, Roman Polanskin ja Jean-Jacques Annaud’n kanssa. Delli Colli voitti parhaan kuvauksen Golden Globe -palkinnon Roberto Benignin Oscar-palkitusta elokuvasta "Kaunis elämä" (1994). Varieteen valot
Elokuva aloitti Fellinin ohjaajanuran, mutta sen ohjaus, käsikirjoitus ja tuotanto syntyivät yhteistyössä Alberto Lattuadan kanssa. Sitä ennen Fellini oli työskennellyt lähinnä käsikirjoitusten parissa, joista erityisen muistettava on Roberto Rossellinin "Rooma – avoin kaupunki". Lattuada taas oli uransa vakiinnuttanut kunnioitettu neorealististen elokuvien ja kirjojen pohjalta syntyneiden elokuvien ohjaaja. Elokuvan aiheen keksi Lattuadan vaimo Carla Del Poggio, joka ennen kuin Vittorio De Sica houkutteli hänet ensimmäisen oman ohjaustyönsä ("Maddalena, zero in condotta", 1940) tähdeksi oli haaveillut tanssijan urasta. Ihana elämä
Ihana elämä () on Federico Fellinin ohjaama elokuva vuodelta 1960. Elokuva kertoo toimettoman toimittajan viikosta Roomassa ja siitä, kuinka hän etsii onnea ja rakkautta, jotka jäävät saavuttamatta. Elokuvaa on mainittu vedenjakajaksi Fellinin aiempien neorealististen ja myöhempien taide-elokuvien välillä, ja sitä pidetään yhtenä elokuvahistorian merkkiteoksista. Centro Sperimentale di Cinematografia
Idean kansallisesta elokuvakoulusta esitti ensimmäisenä ohjaaja Alessandro Blasetti vuonna 1930. Galeazzo Ciano perusti 1934 Direzione generale per il cineman -viraston, jonka johtoon asetettiin Luigi Freddi. Freddi koki, että nuorien elokuvientekijöiden kouluttuminen oli tarpeellista. Centro Sperimentale di Cinemtaografia ja kansallinen elokuvakoulu perustettiin 1935 erään keskikoulun kellarikerrokseen. Centron ensimmäiseksi johtajaksi valittiin Luigi Chiarini. Italialaisen elokuvan historia
Italian elokuva-ala eli kukoistuskauttaan 1950- ja 1960-luvuilla. Tuotantomäärät ja katsojaluvut kasvoivat, ja maa tuotti useita kansainvälisestikin tunnettuja elokuvia. Taiteellinen huippuvuosi oli todennäköisesti vuosi 1960, jolloin valmistuivat Federico Fellinin "La dolce vita", Viscontin "Rocco ja hänen veljensä" ja Michelangelo Antonionin "Seikkailu". Seuraavien kahden vuoden aikana uransa aloittivat useat merkittävät ohjaajat. Vaikka Italia tunnetaan erityisesti taide-elokuvista, 1950- ja 1960-luvulla kehittyivät myös sellaiset populaarit lajityypit, kuten "commedia all’italiana", "peplum" ja spagettiwestern. Federico Fellini
Federico Fellini syntyi 20. tammikuuta 1920 Riminissä Adrianmeren rannalla. Hänellä oli pikkuveli ja pikkusisko. Fellini sairasti lapsena paljon ja hänellä oli kilpirauhasen toimintahäiriö. Hän oli jo pienenä kiinnostunut erilaisista taiteenlajeista kuten sirkuksesta, varieteesta ja elokuvista, ja hän alkoi pitää yhdeksänvuotiaana käsinukke-esityksiä sekä piirsi ahkerasti. Aquila Films
Camillo Ottolenghin johtama liikemiesryhmä perusti Aquila Filmsin Torinossa vuonna 1907. Yhtiö erikoistui pian kaupallisiin melodraamoihin, rikos- ja jännityselokuviin. Aquilan tuotanto kasvoi 55 elokuvaan vuonna 1910 ja 73:een vuonna 1911. Samalla se sai mainetta myös komediasarjoistaan. Vuonna 1912 Aquila ryhtyi valmistamaan pitkiä elokuvia ja sen pääomistajaksi ja taiteelliseksi johtajaksi tuli lakimies Lino Pugliese. Vuoden 1914 jälkeen yhtiö tuotti myös intohimodraamoja. Sen suurimpia menestyksiä olivat "Lo Spettro di Jago" (1912), "Fedora" (1913), "La Bibbia" (1913), "Teodora" (1914) sekä Roberto Robertin vuonna 1916 ohjaamat "La peccatrice" ja "Tenebre". Aquilalla oli laaja kansainvälinen jakeluverkosto, jonka ansiosta sen elokuvat menestyivät myös Britanniassa, Ranskassa, Espanjassa, Venäjällä, Yhdysvalloissa ja Latinalaisessa Amerikassa. Ulkomaanlevityksen supistuminen ensimmäisen maailmansodan seurauksena johti yhtiön sulkemiseen vuonna 1917. Giorgio Simonelli
Ekonomistiksi valmistunut Simonelli työskenteli aluksi toimittajana ja elokuvakriitikkona. Vuonna 1928 hän toimi ensimmäisen kerran apuohjaajana ja vuonna 1930 hän oli yksi Italian ensimmäisen äänielokuvan, Gennaro Righellin "La canzone dell’amoren" käsikirjoittajista. Vuodesta 1934 lähtien Simonelli työskenteli etupäässä leikkaajana ja vuodesta 1940 komediaelokuvien ohjaajana. Hän työskenteli muun muassa Totòn, Eduardo ja Peppino De Filippon, Alberto Sordin ja Aldo Fabrizin kanssa ja päätti uransa sarjalla koomikkoparin Franco Franchin ja Ciccio Ingrassian elokuvia. Italian elokuva
Italian ensimmäinen elokuvanäytös järjestettiin 13. maaliskuuta 1896 Le Lieuren valokuva-ateljeessa Roomassa. Ensimmäinen elokuvayhtiö, Alberini & Santoni, perustettiin kuitenkin vasta vuonna 1905. Siitä tuli seuraavana vuonna Cines. Ensimmäinen italialainen fiktioelokuva oli vuonna 1905 ilmestynyt Filoteo Alberinin ohjaama "La presa di Roma". Ensimmäiset elokuvayhtiöt ajautuivat melko pian kriisiin, sillä ranskalaiset elokuvat hallitsivat markkinoita. Italialaiset yritykset vastasivat aggressiivisella strategialla, ja ne pyrkivät hyötymään dokumenttien, komedioiden ja historiallisten elokuvien suosiosta. Ford Fairlane (elokuva)
Ford Fairlane ("The Adventures of Ford Fairlane") on Renny Harlinin ohjaama toimintakomediaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1990. Elokuvan pääosia esittivät muun muassa Andrew Dice Clay, Wayne Newton, Priscilla Presley, Lauren Holly, Gilbert Gottfried, Maddie Corman, David Patrick Kelly, Brandon Call, Robert Englund ja Ed O’Neill. Elokuva jakoi huonoimman elokuvan Razzie-palkinnon "Haamut eivät kykene" -elokuvan kanssa. Federico Fellini
Fellinin intohimoinen ja konfliktinomainen suhde naisiin ja synnyinmaahansa Italiaan ovat hänen elokuviensa kaksi keskeistä teemaa, ja ne ovat läsnä lähes kaikissa hänen elokuvissaan. Rooma – avoin kaupunki
Elokuvan ensi-ilta oli Italiassa 27. syyskuuta 1945, kun sodan tuhot Roomassa olivat yhä nähtävillä. Yhdysvalloissa 25. helmikuuta 1946 New Yorkissa esitetystä ensi-illan versiosta oli sensuroitu 15 minuuttia. Federico Fellini kertoo elokuvan matkan Italiasta Yhdysvaltoihin omaelämäkerrallisessa esseessään ”Sweet Beginnings”. Roomaan komennettu yhdysvaltalainen sotamies Rod Geiger tapasi Rossellinin ja Fellinin näiden kuvatessa elokuvaa. Fellinin esseen mukaan Geiger oli ”’puolijuopunut’ sotilas, joka törmäsi (kirjaimellisesti ja kuvaannollisesti) elokuvan kuvauspaikkaan. [Hän] esitteli itsensä muka amerikkalaiseksi tuottajaksi, vaikka ’ei ollut kukaan eikä hänellä ollut penniäkään’”. Geiger päätyi silti Yhdysvaltoihin elokuvan kelat matkatavaroissaan ja onnistui saamaan elokuvan teattereihin. Giulietta ja viettelykset
Elokuva kertoo keski-ikäisen naisen haaveista, muistoista ja mystiikasta, jotka auttavat häntä jättämään uskottoman miehensä. Se oli Fellinin ensimmäinen kokoillan värielokuva. Campo de’ Fiori (elokuva)
"Campo de’ Fiori" oli ensimmäinen Federico Fellinin käsikirjoittama elokuva, jossa hän sai nimensä alkuteksteihin. Se oli myös yksi Anna Magnanin ensimmäisistä merkittävistä elokuvarooleista. Pääosaa esittävä Aldo Fabrizi sai elokuvasta tuon ajan mittapuun mukaan poikkeuksellisen suuren 1,3 miljoonan liiran korvauksen. Hänen ensimmäinen elokuvansa "Avanti c’è posto" oli tuottanut valtaisat 12 miljoonaa liiraa sen tuotantokustannusten ollessa vain 975 000. Fabrizi ja Magnani esiintyivät sittemmin yhdessä Roberto Rossellinin elokuvassa "Rooma – avoin kaupunki", kun taas Fabrizista ja parturi Aureliota esittävästä Peppino De Filipposta tuli yksi Italian suosituimmista koomikkopareista. Fellinin Rooma
Fellinin Rooma () on Federico Fellinin ohjaama italialainen elokuva vuodelta 1972. Se on tajunnanvirran varassa liikkuva näennäis- tai puoliomaelämäkerrallinen tutkielma Roomasta ja samalla kunnianosoitus tuolle kaupungille. James Ivory (ohjaaja)
"Hotelli Firenzessä" (1985) oli Ivoryn ensimmäinen menestyselokuva. Sitä seurasi kaksi muuta Forster-filmatisointia, joista "Talo jalavan varjossa" on yksi hänen parhaista elokuvistaan. 8½
Elokuvan ensi-ilta Italiassa oli 14. helmikuuta 1963, ja "Otto e mezzo" sai lähes yksimielistä ylistystä arvosteluissa, joissa Felliniä nimitettiin ”neroksi jolla on taianomainen kosketus ja hämmästyttävä tyyli”. Italialainen kirjailija ja kriitikko Alberto Moravia luonnehti elokuvan päähenkilöä Guido Anselmia ”erotiikan vangitsemaksi sadistiksi, masokistiksi, myytinrakentajaksi, avionrikkojaksi, klovniksi, valehtelijaksi ja huijariksi. Hän pelkää elämää ja haluaa siksi palata äitinsä kohtuun. – – Hän muistuttaa jossain suhteessa James Joycen "Odysseuksen" sankaria Leopold Bloomia, ja syntyy vaikutelma, että Fellini on lukenut kirjan ja miettinyt sitä. Elokuva on sisäänpäin kääntynyt, jonkinlainen yksityinen monologi, johon sekoittuu välähdyksiä todellisuudesta… Fellinin unet ovat aina yllättäviä ja kuvaannollisesti omaperäisiä, mutta hänen muistojaan läpäisee syvällisempi, herkempi näkemys. Siksi kaksi kohtausta, joissa käsitellään sankarin lapsuutta vanhassa maalaistalossa Romagnassa ja hänen tapaamistaan naisen kanssa Riminin rannalla, ovat elokuvan parhaita ja parhaita Fellinin tähänastisella uralla". Filoteo Alberini
Anchise Cappellettin ja Lionello Ganucci-Cancellierin kanssa Alberini kehitti 1897 Cinesigrafo-laitteen, joka käytti samanlaista laajakuvafilmiä kuin yhdysvaltalainen Biograph Company. Alberini aukaisi 1900-luvun alussa elokuvateattereita Firenzeen ja Roomaan, ja hän perusti 1905 Dante Santonin kanssa elokuvayhtiön, joka tuotti ensimmäisen italialaisen fiktioelokuvan. "La presa di Roma" oli lyhytelokuva, joka kertoi vuoden 1870 Rooman valtauksesta Italian yhdistymisen aikaan. Alberinin ja Santonin yhtiöstä kehittyi Cines, joka menestyi jopa maailmanlaajuisesti. Italia Almirante Manzini
Näyttelijäperheeseen syntynyt Almirante Manzini aloitti teatteriuransa jo hyvin nuorella iällä. Vuodesta 1911 lähtien hän näytteli myös elokuvissa. Pääosa Giovanni Pastronen "Cabiriassa" (1914) teki Almirante Manzinista yhden italialaisen mykkäelokuvan kuuluisimmista elokuvadiivoista. Hänen muita tunnettuja elokuviansa olivat "Femmina" (1918) ja "Hedda Gabler" (1920). Almirante Manzini perusti vuonna 1919 oman tuotantoyhtiön Manzini Filmin, mutta siirtyi seuraavana vuonna Stefano Pittalugan Fertille, jossa hän näytteli useissa serkkunsa Mario Almiranten ohjaamissa elokuvissa. Almirante Manzini työskenteli välillä teatterissa ja teki vuonna 1926 viimeisen mykkäelokuvansa "La bellezza del mondo". Hänen ainoa äänielokuvansa oli Gennaro Righellin ohjaama "L’ultimo dei Bergerac" vuonna 1934. Näyttelijä muutti sittemmin Brasiliaan, jossa hän esiintyi toisinaan paikallisille italialaissiirtolaisille. Federico Fellini
Federico Fellini (20. tammikuuta 1920 Rimini – 31. lokakuuta 1993 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Francesca Michielin
16-vuotiaana Michielin voitti Italian X Factor -laulukilpailun. Hänen singleään "Distratto" myytiin tuplaplatinaan oikeuttava määrä. 
ja myöhemmin vuonna 2012 hän julkaisi ensimmäisen albuminsa "Riflessi Di Me", jota edelsi single "Sola". Maaliskuussa 2013 Michielin lauloi räppäri "Fedezin" kappaleella "Cigno Nero" ja vuonna 2014 hän oli mukana Fedezin kappaleella "Magnifico". Samaisena vuonna (2014), Michielin julkaisi kappaleen "Amazing" italialaiseen versioon The Amazing Spider-Man- elokuvasta. Federico Fellini
Fellini teki ohjaajadebyyttinsä vuonna 1950. Hän perusti ohjaaja Alberto Lattuadan kanssa tuotantoyhtiön, joka rahoitti elokuvan "Varieteen valot" (1950). Fellini ja Lattuada kirjoittivat ja ohjasivat yhdessä farssin kiertävistä vaudeville-esiintyjistä. Fellinin ja Lattuadan osuuksista elokuvan syntyyn on eri käsityksiä, mutta elokuvassa näkyy jo Fellinille tyypillisiä elementtejä, kuten katkeransuloinen tunnelma, marginaaliset kulkurihahmot ja välisoitot. Elokuva ei kuitenkaan menestynyt. Ennen seuraavaa ohjaustyötään Fellini käsikirjoitti jälleen muutaman elokuvan muille ohjaajille. Pompeijin viimeiset päivät (vuoden 1908 elokuva)
Ambrosio Filmin valmistama "Pompeijin viimeiset päivät" oli ensimmäinen italialainen suurtuotanto ja yhtiön ensimmäinen menestyselokuva. Se oli myös ensimmäinen elokuva, jonka mainoskampanjassa mainittiin ohjaajan ja näyttelijöiden nimet. Luigi Maggin ohjaustyö ei kuitenkaan ollut ensimmäinen Edward Bulwer-Lyttonin teoksen filmatisointi: brittiläinen Walter Booth oli tehnyt aihetta käsittelevän lyhytelokuvan "The Last Days of Pompeii" vuonna 1900. Alfonso Brescia
Brescia syntyi elokuvatuottajan perheeseen ja aloitti uransa apuohjaajana ja tuottajana. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli "La rivolta dei pretoriani" vuonna 1964. Kolmekymmentä vuotta kestäneen uransa aikana Brescia ohjasi 51 eri lajityyppejä edustavaa viihde-elokuvaa. Taiteelliselta tasoltaan ne ovat hyvin vaatimattomia. Giuseppe Tornatore
Tornatore on sisilialaista syntyperää. Hän kiinnostui nuorena näyttelemisestä ja teatterista ja järjesti 16-vuotiaana Luigi Pirandellon ja Eduardo De Filippon näytelmien esityksiä. Työuransa hän aloitti freelance-valokuvaajana, ja elokuvan pariin hän siirtyi palkitulla yhteistyödokumentilla "Le minoranze etniche in Sicilia". Hänen esikoisohjauksensa oli "Il Camorrista" (1986). Ensimmäinen kansainvälinen menestys oli "Cinema paradiso", joka voitti Oscarin parhaana vieraskielisenä elokuvana vuonna 1989, ja mainetta ovat saaneet myös elokuvat "Legenda nimeltään 1900" (1998) ja "Malèna" (2000). Aldo Fabrizi
Vaatimattomiin oloihin syntynyt Fabrizi keskeytti koulunsa, työskenteli eri ammateissa ja alkoi 1930-luvulla esittää roomalaisissa varieteeteattereissa omiin teksteihinsä perustuvia hahmoja. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Mario Bonnardin ohjaama "Avanti c’è posto" (1942), jota seurasivat "Campo de’ Fiori" (1943) ja Mario Mattolin "L’ultima carrozzella" (1943). Kansainvälistä tunnustusta Fabrizi sai isä Pietron roolista Roberto Rossellinin elokuvassa "Rooma – avoin kaupunki" (1945). Eduardo De Filippo
De Filippo oli kuuluisan napolilaisen näyttelijän ja ohjaajan Eduardo Scarpettan avioton lapsi. Hänen veljensä Peppino ja siskonsa Titina olivat myös näyttelijöitä ja näytelmäkirjailijoita. De Filippo työskenteli näyttelijänä teatterissa ja teki ensimmäisen elokuvaroolinsa Mario Bonnardin elokuvassa "Tre uomini in frak" (”Kolme miestä frakeissa”, 1932). Hän esiintyi sisarustensa kanssa omiin näytelmiinsä perustuneissa elokuvissa ja teki vuonna 1939 ensimmäisen ohjaustyönsä "In campagna è caduta una stella" (”Maalle on pudonnut tähti”). Fellinin Casanova
Fellinin Casanova () on italialaisen ohjaajan Federico Fellinin elokuva vuodelta 1976. Se perustuu Giacomo Casanovan omaelämäkertaan. Elokuvan pääosaa esittää Donald Sutherland. Elokuva kuvattiin kokonaan Cinecittàn studioilla Roomassa. Elokuva voitti 1977 parhaan puvustuksen Oscarin. Naisten kaupunki
Naisten kaupunki ("La città delle donne") on Federico Fellinin ohjaama elokuva vuodelta 1980. Elokuva sai ristiriitaisen vastaanoton: toisaalta maestroa kunnioitettiin ja elokuvaa pidettiin loistavana, toisaalta se mitätöitiin arvottomaksi. Aikojen kuluessa se on kuitenkin löytänyt paikkansa elokuvahistorian merkkiteosten joukossa. Federico Fellini
"Fellinin Laivan" jälkeen Fellini ohjasi pienimuotoiset ja intiimit elokuvat "Ginger ja Fred" (1985) ja "Haastattelu" (1987). 8½
"8½" esitettiin Cannesin elokuvajuhlilla huhtikuussa 1963, ja se sai ”lähes pelkkää kehua”. Se oli Italian virallinen edustaja myöhemmin Moskovan elokuvajuhlilla, missä se sai pääpalkinnon. Ranskalainen elokuvaohjaaja François Truffaut kirjoitti: ”Fellinin elokuva on täydellinen, yksinkertainen, kaunis, rehellinen, juuri sellainen, jonka Guido haluaa elokuvassa "8½" tehdä.” Italialaisen elokuvan historia
Vaikka taide-elokuva kansainvälistyikin, selvä italialainen piirre säilyi 1970-luvulla kuitenkin kahdenlaisisissa elokuvissa. Nämä tyylit olivat poliittinen elokuva, joka käsitteli mafian ja terrorismin aiheuttamia uhkia yhteiskunnallisen järjestyksen säilymiselle, ja historiallinen elokuva, joka käsitteli etenkin fasismin ajan perintöä. Fasismi aiheena ilmestyikin oikeastaan vasta 1970-luvulla italialaiseen elokuvaan. Aihetta käsittelivät muun muassa Bertoluccin "Fasisti" ja Fellinin "Amarcord". Alberto Sordi
Sordin elokuvaura alkoi vuonna 1937 ääninäyttelijänä ja pienten sivuosien esittäjänä. Toisen maailmansodan jälkeen hän työskenteli myös radiossa. Näyttelijän läpimurto tapahtui Federico Fellinin elokuvissa "Valkoinen sheikki" ("Lo sceicco bianco", 1952) ja "Vetelehtijät" ("I vitelloni", 1953), joita seurasivat muun muassa Stefano Vanzinan "Un americano a Roma" ja "Un giorno in pretura" (molemmat 1954). Vuonna 1954 Sordi tapasi käsikirjoittaja Rodolfo Sonegon, jonka kanssa hän myöhemmin työskenteli lähes kaikissa elokuvissaan. Anna Falchi
Falchi meni 15-vuotiaana suomalaisen äitinsä kehotuksesta mallikurssille Pesaron kaupungissa. Yksi kurssin opettajista havaitsi Falchin potentiaalin ja kehotti tätä ryhtymään malliksi Milanossa. Hän voitti maakunnallisen kauneuskilpailun Marchessa vuonna 1989 ja sijoittui 17-vuotiaana toiseksi Miss Italia -kilpailussa ja sai Miss Cinema -tittelin. Pohjoismaisiin naistyyppeihin mieltynyt elokuvaohjaaja Federico Fellini valitsi hänet erään suurpankin mainosfilmiin vuonna 1992. Vaikka Falchin osuus filmissä oli lyhyt, se herätti suuren huomion ja hän sai runsaasti työtarjouksia. Vuonna 1995 hän oli San Remon laulukilpailun juontajana. Hän esitti juonnossaan muun muassa suomalaisen lastenlorun "Entten tentten" sanoilla kappaleen "Pium Paum (Vipula vapula)". Hän lauloi sen myös levylle vuonna 1995. Peplum
Ensimmäisenä peplum-elokuvana pidetään Pietro Franciscin ohjaamaa "Voittamatonta Herkulesta" (1957), joka nosti kuuluisuuteen Herkulesta esittäneen Steve Reevesin ja saavutti valtavan menestyksen varsinkin Yhdysvalloissa. Sitä seurasi saman ohjaajan "Herkules ja Lyydian kuningatar" (1958), Vittorio Cottafavin "Herkuleen kosto" (1960) ja "Herkules – Atlantiksen valloittaja" (1961) sekä suuri joukko Riccardo Fredan, Carlo Campogallianin, Domenico Paolellan, Sergio Corbuccin, Duccio Tessarin ja muiden ohjaajien elokuvia. Mario Bava sekoitti peplumiin kauhufilmin aineksia elokuvassaan "Herkules voittaa helvetin" (1961) ja Sergio Leone ohjasi yhden genren klassikkoteoksista "Taistelu Rhodoksesta" (1961). Steve Reevesin lisäksi elokuvien pääosia esittivät brittiläissyntyinen Reg Park, yhdysvaltalaiset Gordon Scott, Brad Harris, Dan Vadis, Gordon Mitchell, Mark Forest, Mickey Hargitay ja Reg Lewis, kanadalainen Samson Burke sekä italialaiset Sergio Ciani (alias Alan Steel) ja Adriano Bellini (alias Kirk Morris). Alessandro Blasetti
Toisen maailmansodan jälkeen Blasetti ohjasi vastarintaliikettä kuvaavan elokuvan "Un giorno nella vita" (”Päivä elämästä”, 1946) sekä joukon hyvin erilaisia filmejä kuten historiallisen spektaakkelin "Fabiola" (1948) ja pienen neorealistisen komedian "Prima comunione" (”Konfirmaatio”, 1950). Ohjaaja pani alulle italialaisen episodielokuvan, italialaisena komediana tunnetun lajityypin sekä saattoi yhteen Sophia Lorenin ja Marcello Mastroianni komedioissa "Vahinko, että olet lurjus" ("Peccato che sia una canaglia", 1955) ja "On ihanaa olla nainen" ("La fortuna di essere donna", 1956). Vaurastuvaa italialaista yhteiskuntaa arvostelevan elokuvan "Io, io, io … e gli altri" (”Minä, minä, minä ja muut”, 1965) jälkeen Blasetti työskenteli lähinnä televisioissa. Italian elokuva
Vaikka Italiassa oli tehty kauhuelokuvia jo aiemminkin, varsinainen italialainen kauhuelokuva kehittyi vasta 1950-luvulla. Riccardo Freda ja Mario Bava olivat ensimmäiset, jotka onnistuivat yhdistämään modernin kauhuelokuvan ja italialaisen tyylin. Varsinkin Bavan vuonna 1960 julkaistu "Paholaisen naamio" nosti genren suosiota nopeasti. Kauhuelokuva sekoittui lisäksi suosittuun "peplum"-genreen ja tieteisfiktioon. Kauhuelokuvat olivat 1960-luvulla niin suosittuja, että niistä tehtiin myös lukuisia parodioita. Tyylilaji jakautui 1970-luvulla moniin eri alalajityyppeihin, kuten Lucio Fulcin ja Umberto Lenzin zombie- ja kannibaalielokuviin. Uuteen suosioon kauhuelokuvat nosti Dario Argento, josta tuli maailmankuulu italialaisen kauhuelokuvan mestari. Eduardo De Filippo
Toisen maailmansodan jälkeen De Filippo yhdisti napolilaisteatterin perinteitä italialaiseen neorealismiin omiin näytelmiinsä perustuneissa elokuvissa, joista parhaita ovat "Napoli milionaria" (”Miljonääri-Napoli”, 1950), "Filumena Marturano" (1951) ja "Questi fantasmi" (”Aaveet”, 1954). Federico Fellinin kertomukseen perustuva ja Giulietta Masinan tähdittämä "Fortunella – ruhtinatar laitakadulta" ("Fortunella", 1958) oli De Filippon viimeinen merkittävä ohjaustyö. 1960-luvun puolivälin jälkeen hän palasi teatteriin ja ohjasi näytelmiään televisioon. Charles Chaplin
United Artistsin perustamisen aikaan Chaplin oli kuitenkin vielä sitoutunut First National -sopimukseen ja tuotti ensimmäisen elokuvansa yhtiölle vasta vuonna 1923. Elokuva ei kuitenkaan yleisön yllätykseksi ollut komedia, vaan draama "Nainen Pariisissa". Chaplin ei myöskään näytellyt elokuvassa, lukuun ottamatta muutaman sekunnin cameota. Elokuva poikkesi aikansa traditioista realismillaan. Chaplinin mielestä näyttelemisen tuli olla hillittyä, sillä oikeassa elämässä ihmiset pyrkivät aina salaamaan tunteensa. "Nainen Pariisissa" saikin kriitikoilta loistavat arviot, ja sillä oli vaikutusta esimerkiksi Ernst Lubitschin, Monta Bellin ja Michael Powellin elokuviin. Se ei kuitenkaan menestynyt taloudellisesti, sillä yleisö kaihtoi Chaplinin ohjaamaa elokuvaa, jossa hän ei itse esiintynyt. Pettynyt Chaplin veti elokuvan takaisin pian sen ensi-illan jälkeen ja antoi sen uudelleen esitettäväksi vasta hieman ennen kuolemaansa.
Draamakokeilunsa epäonnistuttua Chaplin palasi takaisin komediaan ja kuvasi "Kultakuumeen" (1925), jota pidetään yhtenä hänen pääteoksistaan. Klondiken kultakuumeesta ja Donnerin uudisraivaajajoukon tragediasta aiheen saanut elokuva sisälsi joitain hänen tunnetuimpia kohtauksiaan, kuten kengän syömisen kiitospäivän ateriana ja sämpylöillä esitetyn tanssin. Siitä tuli kaupallisesti menestyneimpiä mykkäelokuvia. Carlo Rustichelli
Rustichelli opiskeli pianonsoittoa Bolognassa ja säveltämistä Santa Cecilian akatemiassa Roomassa. 1930- ja 1940-luvuilla hän teki etupäässä teatteri- ja oopperamusiikkia. Rustichellin ensimmäinen elokuva oli Mario Bonnardin "Papà per una notte" (1939), mutta laajempaa mainetta hän saavutti musiikillaan Pietro Germin elokuvaan "Tappava suudelma" ("Gioventù perduta", 1947). Rustichelli teki musiikkia mitä erilaisimpia lajityyppejä edustaviin elokuviin. Hän sai Nastro d’argento -palkinnon sävellyksistään Germin "Variksenpelättimeen" ("L’uomo di paglia", 1958) ja Mario Monicellin elokuvaan "L’armata Brancaleone" (1966). Al Pacino
Opiskellessaan Actors Studiossa Pacino huomasi pitävänsä näyttelemisestä ja oli siinä lahjakas, mutta hänen varhaiset teatteriroolinsa eivät tuottaneet tarpeeksi. Vuonna 1969 Pacino esiintyi ensimmäistä kertaa elokuvissa, kun hän sai pienen roolin Fred Coen ohjaamassa elokuvassa "Natalie". Roldano Lupi
Kirjanpitäjäksi opiskellut Lupi ryhtyi ammattinäyttelijäksi vuonna 1938 ja teki huomattavan teatteriuran. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Ferdinando Maria Poggiolin ohjaama "Sissignora" vuonna 1941. Poggiolin "Gelosian" (1942) myötä Lupista tuli yksi aikansa elokuvatähdistä, mutta myöhemmin hän joutui tyytymään etupäässä viihde-elokuvien luonnenäyttelijän rooleihin. Lupi työskenteli paljon myös televisiossa. Hänen vaimonsa oli näyttelijä Pina Bertoncello. Marcello Mastroianni
Pian hänestä tuli kansainvälinen romanttinen tähti, osan elokuvasta "Suuri keikka Madonna-kadulla" ("I Soliti ignoti", 1958) ja etenkin Federico Fellinin elokuvan "Ihana elämä" ("La dolce vita", 1960) takia, jossa hänen vastanäyttelijänä oli Anita Ekberg. Hänen seuraava ikimuistettava roolinsa oli turhautuneen elokuvaohjaajan rooli Fellinin elokuvassa "8½". Mel Ferrer
Ferrer aloitti elokuvauransa 1940-luvun lopussa. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat muun muassa "Syntynyt pahaksi" (Born to Be Bad, 1950), "Villin Lännen villikissa" (Rancho Notorious, 1952), "Lili" (Lili, 1953), "Sota ja rauha" (War and Peace, 1956), "Elena ja miehet" (Elena et les hommes, 1956) ja "Nainen Berliinissä" (Fräulein, 1958). Hän on näytellyt urallaan paljon myös eurooppalaisissa elokuvissa. Hän näytteli Phillip Eriksonia vuosina 1981–1984 saippuasarjassa "Viinitila Falcon Crest". Hän on saanut urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle. Italialaisen elokuvan historia
Elokuvatuotantoa hallinnoima Direzione generale per la cinematografia perustettiin 1934, ja sen ensimmäisen johtajan Luigi Freddin päämääränä oli nostaa Italian elokuva uuteen kukoistukseen. Roomaan perustettiin 1935 elokuvakoulu Centro Sperimentale di Cinematografia, josta kehittyi elokuvakulttuurin ja -koulutuksen keskus ja jonka ensimmäinen johtaja oli Luigi Chiarini. Fasistit antoivat monille kulttuurilaitoksille laajan vapauden, ja Centrossa opiskelijat pystyivät melko vapaasti kehittämään taitojaan. Carlo Campogalliani
Carlo Campogalliani aloitti elokuvanäyttelijänä vuonna 1910 ja ohjasi ensimmäisen elokuvansa vuonna 1914. Hän teki useita rikosjännäreitä ja Maciste-elokuvia perustaen oman tuotantoyhtiön vuonna 1920. Vuonna 1922 Campogalliani muutti vaimonsa kanssa Etelä-Amerikkaan, jossa hän kuvasi elokuvia Argentiinassa ja Brasiliassa sekä kierteli oman teatteriseurueensa kanssa. Vuodesta 1927 lähtien hän työskenteli Saksassa palaten sitten Italiaan, jossa hän ohjasi kaksi koomikko Ettore Petrolinin elokuvaa. Nukke-elokuvan "I quattro moschettieri" (”Neljä muskettisoturia”, 1936) jälkeen Campogalliani ohjasi ehkäpä parhaan elokuvansa "Montevergine", joka tunnetaan myös nimellä "La grande luce" (”Suuri valo”, 1939). Se sai palkinnon Venetsian elokuvajuhlilla. Giuseppe Amato
Napolin elokuvayhtiöissä työskennellyt Amato kokeilu onneaan Hollywoodissa, mutta palasi vuonna 1932 Italiaan, jossa hän tuotti Mario Bonnardin ohjaustyöt "Cinque a zero" ja "Varastettu ääni" ("Tre uomini in frac") sekä joukon muita suosittuja komedioita. 1930- ja 1940-lukujen vaihteessa hän tuotti muun muassa Mario Camerinin komedian "I grandi magazzini" (1939) ja Alessandro Blasettiin elokuvan "Quattro passi fra le nuvole" (1942). Toisen maailmansodan jälkeen Amato tuli tunnetuksi erityisesti Vittorio De Sican neorealististen klassikkojen tuottajana. Hänen viimeinen suuri tuotantonsa oli Federico Fellinin "Ihana elämä" vuonna 1960. Amato myös ohjasi joukon elokuvia. Carlo Ponti
Alkujaan juristin koulutuksen saanut Ponti siirtyi elokuva-alalle vuonna 1940. Hän oli useita vuosikymmeniä kuuluisin italialainen elokuvatuottaja. Vuonna 1941 alkaneella urallaan hän ehti tuottaa yli 140 elokuvaa, joita ovat muiden muassa Federico Fellinin "La Strada – Tie", Vittorio de Sican "Boccaccio '70", David Leanin "Tohtori Živago" ja Michelangelo Antonionin "Blow-Up – erään suudelman jälkeen". 1940-luvun lopulla Ponti työskenteli Lux Film -yhtiössä, vuodesta 1950 yhteistyössä Dino De Laurentiisin kanssa ja sen jälkeen riippumattomana tuottajana. Cesare Zavattini
Zavattini työskenteli hetken toimittajana, mutta muutettuaan 1930 Milanoon hän julkaisi ensimmäisen kirjansa, nimeltään "Parliamo tanto di me". Se menestyi kohtuullisen hyvin, ja Zavattini kirjoitti tämän jälkeen muitakin teoksia. Elokuva-alalle Zavattini siirtyi 1935, jolloin hän käsikirjoitti seuraavana vuonna ilmestyneen Mario Camerinin elokuvan "Darò un milione". Hänen seuraaviin töihinsä kuuluu muun muassa Alessandro Blasettin ohjaama "Quattro passi fra le nuvole". Zavattinin pitkä yhteistyö Vittorio De Sican kanssa alkoi elokuvalla "Lapset katsovat meihin" (1943). 8½
8½ (myös Fellinin 8½, ) on Federico Fellinin ohjaama elokuva vuodelta 1963. Käsikirjoituksen laativat Fellinin kanssa Tullio Pinelli, Ennio Flaiano ja Brunello Rondi, ja pääosaa, tunnettua italialaista elokuvaohjaajaa Guido Anselmia, näyttelee Marcello Mastroianni. Elokuva on mustavalkoinen, ja sen kuvasi Gianni di Venanzo, musiikki on Nino Rotan ja puvustus ja lavastus Piero Gherardin. Italialaisen elokuvan historia
Michelangelo Antonioni ja Federico Fellini olivat 1950-luvun merkittävimmät uudet "auteurit". Antonionin esikoisohjaus oli "Erään rakkauden tarina" (1950), jossa hän pyrki tutkimaan keskiluokan psykologiaa. Antonionin elokuvat ovat enimmäkseen yleiseurooppalaisia, mutta Fellini oli usein elokuvissaan huomattavan paikallinen. Jos taide-elokuvassa 1940-luku oli ollut Rossellinin, De Sican ja Viscontin, niin 1950-luvulla merkittävin kolmikko olikin Antonioni, Fellini ja Visconti. Leonora Ruffo
Kaunis ja herkkä Leonora Ruffo aloitti näyttelijänuransa Francesco De Robertisin elokuvassa "Gli amanti di Ravello" (”Ravellon rakastavaiset”) vuonna 1951. Hänen merkittävin roolinsa oli Federico Fellinin elokuvassa "Vetelehtijät" (1953). Myöhemmin Ruffo esiintyi lähinnä seikkailuelokuvissa ja televisiossa. Hänen elokuvauransa päättyi 1960-luvun lopussa. Francis Ford Coppola
Coppola aloitti elokuvien ohjaamisen Roger Cormanin tallissa 1960-luvun alussa. Nuoruudentyöt vakuuttivat Warner Brothersin rahoittamaan Coppolan ohjaamaa musikalifilmatisointia "Finianin sateenkaari" (1968). ja sitä seurannutta draamaelokuvaa "Sadeihmisiä" (1969). Giorgio Ferroni
Ferroni aloitti elokuvauransa Gennaro Righellin apulaisohjaajana vuonna 1932. Ensimmäisen oman elokuvansa hän ohjasi vuonna 1937 erikoistuen seikkailuelokuviin. Toisen maailmansodan jälkeen Ferroni ohjasi muutamia neorealistisia elokuvia kuten "Pian delle stelle" ja "Tombolo, paradiso nero". Myöhemmin ohjaaja teki useita peplum-filmejä ja spaghettiwesternejä sekä saavutti arvostelumenestystä kauhuelokuvalla "Il mulino delle donne di pietra". Federico Fellini
Fellini oli tarinankertoja, joka sekoitti elokuvissaan ja haastatteluissaan todellisiin muistoihinsa paljon omasta mielikuvituksestaan. Hän sanoikin, että hänen elokuvissaan "kaikki ja ei mikään" oli omaelämäkerrallista, eikä hän lopulta enää kyennyt itsekään sanomaan, mikä todella oli tapahtunut ja minkä hän oli vain keksinyt. Milano Films
Yhtiö perustettiin jatkamaan Comerio Filmsin ja sen seuraajan SAFFI-Comerion toimintaa, joka oli katkennut Danten "Jumalaisen näytelmän" elokuvaversion epäonnistumiseen. Edeltäjistään poiketen Milanon aateliston ja teollisuusporvariston tukema yritys oli vakaalla taloudellisella pohjalla. Se teki kunnianhimoisia historiallisia elokuvia ja kirjallisuussovituksia kuten Francesco Bertolinin ja Adolfo Padovanin ohjaaman "L’Infernon" (1911), joka oli Italian ensimmäinen pitkä elokuva ja suuri menestys myös ulkomailla. Vuodesta 1912 lähtien Milano Films tuotti myös melodraamoja ja komedioita. Sen ohjaajia olivat muun muassa Baldassarre Negroni ja Augusto Genina. Dekadentteja intohimodraamoja tähdittivät Pina Menichelli, Mercedes Brignone ja Lina Millefleurs. Federico Fellini
Viimeisen elokuvansa jälkeen Fellini ohjasi vielä vuonna 1992 televisiomainoksen Banca di Romalle. Hänelle myönnettiin vuonna 1993 Oscar-palkinto elämäntyöstään. Saman vuoden kesäkuussa Fellinille tehtiin ohitusleikkaus. Elokuussa hän sai aivohalvauksen ja kaksi kuukautta myöhemmin toisen. Hän kuoli 31. lokakuuta 1993. Hänet haudattiin Riminiin. Fernando Birri
Birri opiskeli elokuva-alaa Roomassa Centro sperimentale di cinematografiassa 1950–1953. Hän palasi Santa Fehen 1956 ja perusti Universidad Nacional del Litoral -yliopistoon elokuvainstituutin. Seuraavana vuonna hän ryhtyi kuvaamaan Santa Fen köyhälistön kurjuutta. Hanke kesti kolme vuotta ja päättyi 1958. Vuonna 1966 sai ensi-iltansa hänen 33-minuuttinen dokumenttinsa "Tire Dié", joka sai kriitikkojen kiitokset. Hän jatkoi siksi samalla linjalla, ja 1960 valmistui "Buenos Aires, Buenos Aires" ja sen jälkeen 1961 "Los Inudados", josta hänelle myönnettiin Venetsian elokuvajuhlien palkinto parhaasta esikoisohjauksesta. Mario Caserini
Taidemaalarina ja lavastajana työskennelleen Caserinin elokuvaura alkoi näyttelijänä vuonna 1905. Seuraavana vuonna hänestä tuli yksi Cinesin tärkeimmistä ohjaajista. Hän teki yhtiölle etupäässä historiallisia draamoja ja kirjallisuussovituksia, joiden pääosissa esiintyi usein hänen vaimonsa Maria Caserini-Gasperini. Vuonna 1911 Caserini siirtyi Ambrosio Filmille, jolle hän ohjasi ensimmäisen pitkän elokuvasovituksen Edward Bulwer-Lyttonin romaanista "Pompeijin viimeiset päivät" (1913). Vuonna 1913 Caserini oli mukana perustamassa Gloria Films -yhtiötä, jolle hän teki tunnetuimmat elokuvansa "Mutta rakkauteni ei kuole koskaan" (1913) ja "Nerone e Agrippina" (”Nero ja Agrippina”, 1914). Niistä ensimmäinen muistetaan Lyda Borellin läpimurtoelokuvana ja jälkimmäinen yhtenä italialaisen spektaakkelielokuvan suurmenestyksistä. Luigi Maggi
Teatterissa työskennellyt Maggi aloitti elokuvauransa vuonna 1906 Arturo Ambrosion tuotantoyhtiön näyttelijänä. Jo samana vuonna hän ohjasi muutamia lyhytelokuvia. Pian Maggista tuli Ambrosio Filmin pääohjaaja. Hänen ensimmäinen suuri menestyksensä oli Edward Bulwer-Lyttonin romaaniin perustuva "Pompeijin viimeiset päivät" (1908), joka aloitti historiallisten suurelokuvien sarjan. "Keisari Nero" (1909) menestyi hyvin myös ulkomailla. Ohjaajan parhaana pidetty elokuva on vuonna 1911 valmistunut "Nozze d’oro" (”Kultahäät”), jossa hän näytteli toista pääosaa. Huomiota herätti myös "Saatana" (1912), jonka on nähty vaikuttaneen D. W. Griffithin "Suvaitsemattomuuteen" (1916). Aldo Fabrizi
Toisen maailmansodan jälkeen Fabrizi esitti pääosia useissa neorealistisissa elokuvissa kuten Renato Castellanin "Mio figlio professore" (1946) ja Luigi Zampan "Rakas vihollinen" ("Vivere in pace", 1947). Vuonna 1951 hän sai parhaan näyttelijän Nastro d’argento -palkinnon roolistaan Alessandro Blasettin elokuvassa "Prima comunione" (1950). Myöhemmin Fabrizi esiintyi lukuisissa komedioissa muun muassa Totòn, Peppino De Filippon ja Alberto Sordin rinnalla. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli Argentiinassa kuvattu "Emigrantes" (1949). Fabrizin viimeisiä elokuvia olivat Luigi Magnin "La Tosca" (1973) ja Ettore Scolan "Mehän rakastimme toisiamme niin paljon" ("C’eravamo tanto amati", 1974), josta hän Nastro d’argenton parhaasta sivuosasta. Vuonna 1988 Fabrizille myönnettiin hänen elämäntyöstään David di Donatello -palkinto. Vittorio De Seta
De Setan ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva oli 1961 valmistunut "Vuoriston rosvot". Se kertoo varkaaksi ja murhamieheksi epäillyn paimenen pakomatkasta Sardinian vuoristoissa. Elokuvan käsikirjoitti De Setan vaimo Vera Gherarducci. Elokuva palkittiin Venetsian elokuvajuhlilla parhaana debyyttielokuvana, ja se sai parhaan kuvauksen Nastro d'Argenton. De Setan ensimmäisen elokuvan pääosissa oli oikeita sardinialaisia, mutta hänen toisessa elokuvassa "Un uomo a metà" esiintyivät muun muassa Jacques Perrin ja Ilaria Occhini. Charles Chaplinin filmografia
Chaplin teki ensimmäisen elokuvasopimuksensa Keystone-yhtiön kanssa vuonna 1914, ja siirtyi pian myös ohjaamaan ja ideoimaan omat elokuvansa. Hän esiintyi yhtiölle työskennellessään yhteensä 36 lyhytelokuvassa, näytellen yhdessä aikansa suosituimpien elokuvakoomikoiden, kuten Fatty Arbucklen ja Mabel Normandin, kanssa. 8½
Elokuvan nimi on linjassa Fellinin itseen viittaavan aiheen – 8,5:nnen elokuvan teon – kanssa. Hänen kuusi aiempaa pitkää filmiään ovat "Valkoinen sheikki" (1952), "Vetelehtijät" (1953), "La Strada – Tie" (1954), "Huijarit" (1955), "Cabirian yöt" (1957) ja "Ihana elämä" (1960). Puolikkaina hän pitää elokuvaa "Varieteen valot", jonka ohjasi Alberto Lattuadan kanssa vuonna 1950, ja kahta lyhytelokuvaa: "Un Agenzia Matrimoniale" 1953, joka sisältyy antologiaelokuvaan "L'amore in città" (1953), ja "Le Tentazioni del Dottor Antonio", joka sisältyy antologiaelokuvaan "Boccaccio '70" (1962). Elokuvan "8½" työnimi oli "La bella confusione" ("Kaunis sekaannus") jota ehdotti käsikirjoittaja Ennio Flaiano, mutta Fellini ”sai ajatuksen (joka osoittautui täysin vääräksi) kutsua sitä "Komediaksi"”. Federico Fellini
Fellinin seuraava ohjaustyö "Cabirian yöt" (1957) on elokuva roomalaisen prostituoidun vaikeasta elämästä. Elokuvalle myönnettiin muun muassa parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinto, ja Giulietta Masina sai tunnustusta työstään pääroolissa. Anna Falchi
Ensimmäinen Falchin elokuvarooli oli Marco Risin vuoden 1993 filmissä "Del continente nero" eli Mustalla mantereella. Omasta mielestään tärkeimmän elokuvaroolinsa hän teki vuoden 1994 scifielokuvassa "Dellamorte Dellamore". Elokuvauran lisäksi hän ryhtyi tuottajaksi ja perusti veljensä kanssa elokuvatuotantoyrityksen. Falchi on tehnyt 20 elokuvaa ja viisi kalenteria. Hänestä on tullut Italiassa seksisymboli. Yksi hänen tunnetuimmista tempauksistaan on paidan riisuminen 80 000 katsojan edessä jalkapallojoukkue Lazion mestaruusjuhlissa vuonna 2000. Hän oli luvannut tehdä niin, mikäli Lazio voittaisi mestaruuden. Fellinin Rooma
"Fellinin Rooma" on monin tavoin tyypillinen Fellini-elokuva rönsyäväisyyksineen, liioittelevaisuuksineen, rehevine naisineen ja muine fellinimäisine tyylipiirteineen. Kriitikko Kaisu Tervonen kuvaa elokuvaa näin: ”Kauneimmillaankin kuvissa on aina jotain rietasta ja pyhimmilläänkin kaupungissa jotain likaista.” Varsinkin näennäisdokumentaristisissa jaksoissa ilmenee myös postmodernismille tyypillistä itsestään tietoista fiktiota, kun kuvausryhmää johtava Fellini joutuu sanailuihin ohikulkijoitten kanssa ja nämä kommentoivat ohjaajan aiempien elokuvien ominaispiirteitä. Tullio Pinelli
Pinelli oli neljä kertaa ehdolla parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-palkinnon saajaksi. Hän oli mukana kirjoittamassa elokuvia "Vetelehtijät" (1953), "Ihana elämä" (1960), "La Strada – Tie" (1954) ja "Fellinin 8½" (1963), kaikki Federico Fellinin ohjaamia. Hän voitti vuonna 1952 Saksan elokuvapalkinnon. Naisten kaupunki
"Naisten kaupunki" tuli ensi-iltaan 80 italialaisessa teatterissa maaliskuussa 1980 ja sai yleisesti myönteisen vastaanoton, joka läheni pikemminkin "kunnioitusta kuin kiitosta". Corriere della Seran kriitikko Giovanni Grazzinin tulkinnan mukaan elokuva on "emootioluettelo, toisinaan groteski, toisinaan farssimainen, joka tarjoaa muutamia faustilaisia purevia letkautuksia siitä, kuinka kiihkeä feminismi pilaa naisellisuuden... Tyylin näkökulmasta se ei ole yhtä yhtenäinen kuin yleensä, mutta paikoin se on ihastuttava. Esimerkiksi, kun mielikuvituksen avulla luodaan ihmistyyppejä, ei niinkään karikatyyrejä. Hylättyään hirviögalleriansa Fellinistä tulee siinä mielessä proosallinen. Tai kun eräiden henkilöhahmojen ristiriitaisuus – loistoesimerkki on ihanan Donatella Damianin esittämä subretti – tarjoaa hivenen suloutta ja rumuutta; tai kun elokuva lähenee musikaalia; tai kun paradoksista tulee surrealistinen, esimerkiksi juhlat ja pyörremyrsky epätoivoon lempikoiransa kuoltua vaipuvan Katzonen huvilalla". Pier Paolo Pasolini
Pasolinin ensimmäinen romaani "Ragazzi de vita" ilmestyi vuonna 1955. Hän saavutti teoksellaan melkoista kuuluisuutta, mutta teos aiheutti myös skandaalin: kirjailijaa syytettiin rivoudesta. Hänen toinen romaaninsa "Una vita violenta" ilmestyi vuonna 1959 (suom. "Kiihkeä elämä", 1962). Tällä vuosikymmenellä hän osallistui Federico Fellinin apulaiskäsikirjoittajana elokuvan "Cabirian yöt" tekoon. Myös Mauro Bologninin elokuvassa "Rohkea yö" vuonna 1959 hän oli mukana tekemässä käsikirjoitusta. Lisäksi hän oli mukana lähes kymmenen muun elokuvan valmistamisessa, yleensä avustavana käsikirjoittajana.