Mikä on kirjallisuuden määritelmä?
Kirjallisuus
Kirjallisuus tarkoittaa kirjoitettuja tai suullisena perinteenä säilyneitä kielellisia tuotteita kuten romaaneja ja kansanrunoutta. Usein kirjallisuudella viitataan kaunokirjallisiin teoksiin. Kaunokirjallisuuden lisäksi yleisiä kirjallisuuden lajeja ovat tieto-, muistelma-, viihde-, poliittinen, uskonnollinen tai ammattikirjallisuus. Sanan "kirjallisuus" suomen kieleen on kehittänyt Elias Lönnrot Suomalaisen Kirjallisuuden Seuralle (SKS). Kirjallisuuden laji
Kirjallisuuden laji on ryhmä kirjallisia teoksia, joita yhdistävät kirjallisuushistorialliset, tyylilliset tai rakenteelliset piirteet. Kirjallisuus jaetaan pohjimmiltaan kaunokirjallisuuteen ja tietokirjallisuuteen. Kaunokirjallisuus jaetaan edelleen proosaan, runouteen ja draamaan. Jaottelu periytyy Aristoteleen "Runousoppi"-teoksesta, jossa hän tosin jakaa kirjallisuuden lyriikkaan, epiikkaan ja draamaan, sillä proosan lajityyppi ei ollut vielä kehittynyt. Kirjallisuus
Kirjallisuus on laaja käsite ja sen täysin tyhjentävä määrittely on hankalaa. Etymologisesti termi viittaa kirjamuotoon ja kirjoitettuun tekstiin, mutta toisaalta kirjallisuudeksi lasketaan joissain yhteyksissä myös sähköisesti julkaistut teokset, sarjakuvat ja suullinen tarinaperinne, eli siis kaikki kirjoitetut tekstit ja puhutut tarinat.
Konkreettinen runous
Ranskalainen Pierre Garnier käyttää konkreettisesta runoudesta myös termiä spatiaalisuus, sillä sanojen väliin jäävä valkoinen tila on myös merkityksellinen. Samoin mekaaninen, foneettinen, semanttinen ja visuaalinen runous tulevat lähelle konkreettisen runouden ideaa. Runoilijat korostivat sitä, että kieli ei ole pelkästään viestintäväline, vaan kielellä on myös aineellinen ulottuvuus. Romaani
Romaani on kirjallisuudenlajeista moniaineksisin ja joustavin – laajuutensa ansiosta siihen on mahdollista sijoittaa monenlaisia tekstiaineksia, henkilöhahmoja, dialogia, kuvausta sekä monimutkaisia juonirakenteita. Länsimaisen kirjallisuuden traditiossa sana romaani ("roman") juontaa 1100-luvun Ranskasta, jossa sitä käytettiin alkuaan mistä tahansa kansankielellä eli lingua romanalla kirjoitetusta proosatekstistä. Työläiskirjallisuus
Tieteen termipankki antaa työläiskirjallisuudelle määritelmän: 1) työväestöön (köyhälistöön) kuuluvan kirjailijan kirjoittamaa, 2) työväestön (köyhälistön) elämys- ja aatemaailmaan kytkeytyvää, 3) työväestön (köyhälistön) elämää kuvaavaa kirjallisuutta. Tyypillinen työläiskirjallisuutta edustava teos täyttää kaikki kolme kriteeriä. Artikkeli (kirjallisuus)
Artikkeli tarkoittaa lyhyttä tai keskipituista asiatekstiä, joka yleensä käsittelee jotain rajattua aihetta tai teemaa ja on osa jotain suurempaa tekstien kokonaisuutta. Esimerkiksi lehtien sisällön pääosa (mainoksia, mielipidekirjoituksia ym. lukuun ottamatta) koostuu yleensä lehtiartikkeleista. Myös tietosanakirjat koostuvat artikkeleista. Kirjallisuusoppi
Kirjallisuusoppi. Aapisesta äänirunoon on kirjallisuudentutkija Yrjö Hosiaisluoman teos, joka sisältää noin 1400 hakusana-artikkelia kirjallisuudesta. Teos on uudistettu laitos vuonna 2003 ilmestyneestä "Kirjallisuuden sanakirjasta". Ensimmäisen laitoksen kustansi WSOY ja päivitetyn Avain. Skolastiikka
Toinen kirjallisuuslaji oli "summa". Kyseessä oli laaja kaikki kysymykset sisältävä järjestelmä, jonka tarkoituksena oli vastata kaikkiin kristinuskoa koskeviin kysymyksiin joita vain voitaisiin esittää. Näin vastaus kysymykseen voitaisiin aina löytää summasta, ja sitä voitaisiin käyttää lähteenä, jos uusia kysymyksiä nousisi esille. Merkittävin ja laajin keskiajalla kirjoitettu summa on Tuomas Akvinolaisen "Summa theologiae", joka sisälsi koko kristinuskon teologian yhteenvedon. Fantasiakirjallisuus
Fantasiakirjallisuus on kaunokirjallisuuden lajityyppi, johon kuuluu olennaisena osana fantasian elementtejä, ihmeellisiä, yliluonnollisia tai mahdottomia asioita. Paimenrunous
Paimenrunous ("bukolinen runous", "pastoraalirunous") on paimenelämää käsittelevän lyyrillisen, draamallisen ja romaanikirjallisuuden yhteisnimi. Pastoraali (< ) eli paimenidylli tarkoittaa paimenrunouden aiheisiin pohjautuvaa musiikkia, näytelmiä tai kuvataidetta. Nimitys on lähtöisin latinan sanasta "pastor" 'paimen'. Pastoraalilla tarkoitetaan myös samoissa aihepiireissä liikkuvaa maalausta. Luku
Luku voi myös tarkoittaa kirjan tai muun kirjallisen tuotoksen numeroitua osaa, joka alkaa otsikolla ja sisältää yhden tai useamman kappaleen. Kirjallisen teoksen luku voi olla numeroitu tai numeroimaton. Saksankielinen kirjallisuus
Saksankielinen kirjallisuus käsittää kaiken saksan kielellä julkaistun kirjallisuuden. Koska saksaa puhutaan usean valtion alueella, voidaan saksankielinen kirjallisuus edelleen jakaa kansallisiin kirjallisuusperinteisiin, merkittävimpinä Saksan kirjallisuus, Itävallan kirjallisuus ja Sveitsin kirjallisuus. Historiallisista syistä saksankieliseen kirjallisuuteen usein viitataan myös käsitteellä "Saksan kirjallisuus". Kirjallisuuden laji
Länsimäisen lajiteorian alkuvaiheessa keskityttiin pohtimaan yleisesti lajien rakenteeseen ja vaikutukseen liittyviä kysymyksiä. Antiikin runousopit antoivat ideaalisia malleja yksittäisille taideteoksille. Platon ja Aristoteles jakoivat teokset luokkiin niiden jäljittelyn tavan perusteella, minkä takia sitä kutsutaan imitaatioteoriaksi. Kirjallisuuden historia
Käsitettä "postmoderni kirjallisuus" alettiin käyttää 1960-luvulla yhdysvaltalaisessa kirjallisuuden tutkimuksessa. Postmoderni kirjallisuus on korostanut kirjallisen todellisuuden keinotekoisuutta muun muassa itsensä tiedostavan sepitteellisyyden eli metafiktion kautta. Postmodernismia edustavat esimerkiksi Kurt Vonnegut, John Barth ja Donald Barthelme. Kaunokirjallisuus
Muiden taiteiden tavoin kaunokirjallisuus muuttaa jatkuvasti muotoaan ja pyrkii kaatamaan teoreetikkojen luomia raja-aitoja, joten minkäänlaiset määrittelyt eivät ole täysin aukottomia. Varsinkin kertomakirjallisuuden ja runouden välisellä raja-alueella sijaitsevia lyyristä proosaa ja proosarunoa on usein hankalaa erottaa toisistaan. Suomen kirjallisuus
Puhtaasti kirjallisia teoksia Suomessa on keskiajalta vain vähän. Näihin kuuluu joitain latinankielisiä hymnejä, uskonnollisia runoja, "Piispa Henrikin liturgia" ja muita piispa Henrikin palvontaan liittyneitä tekstejä, Paulus Juustenin 1500-luvulla kokoama "Suomen piispainkronikka", messukirja "Missale Aboense", kirkkokäsikirja "Manuale Aboense", lakikirja "Codex Aboensis" ja "Mustakirja". Pyhimyslegendoja ja yksittäisiä Raamatun kirjoja ruotsinsi erityisesti 1400-luvun lopulla Naantalin luostarin munkki Jöns Budde. Hän on suomalaisen kirjallisuuden ensimmäinen nimeltä tunnettu henkilö. Suomen kielellä keskiajalla kirjoitetut tekstit rajoittuvat joidenkin rukousten suomennoksiin sekä yksittäisiin sanoihin ja lauseparsiin, joita tavataan joissakin yksittäisissä asiakirjoissa. Kirjallisuuden henkilöhahmo
Kirjallisuudentutkija Leena Kirstinä on kuvaillut modernismin kirjallisuuden perinnettä itsenäiseksi: Kaikki jätetään lukijan itsensä varaan, myös henkilöhahmo. Henkilöhahmosta paljastetaan vain jotakin ja lukijan on itse täytettävä aukot, viimeisteltävä henkilöhahmo. Modernistisessa henkilönkuvauksessa lukijan on osattava liikkua varoituksetta henkilön sisään ja ulos, ajattelemaan, havaitsemaan ja tuntemaan hänen kanssaan, mutta myös tarkastelemaan häntä ulkoapäin. Avainromaani
Avainromaani () on kirjallisuudentutkimuksen käsite. Romaanityyppinä avainromaani sisältää todellisten, tunnistettavien ihmisten kuvauksia. Nimet on kuitenkin yleensä muutettu. Aihe on usein kirjoittajan oman elämän vaiheista, ja teos on siten aikalaiskuvaus. Menneiden aikojen henkilöitä ja tapahtumia kuvaavaa romaania sanotaan historialliseksi tai dokumenttiromaaniksi. Avainromaani voi kuvata myös organisaatioita tai paikkoja. Näytelmä
Näytelmä on kirjallisen teoksen muoto, joka koostuu yleensä henkilöiden vuoropuhelusta, ja se on pääasiallisesti tarkoitettu esitettäväksi, ei niinkään luettavaksi. Sanaa "näytelmä" käytetään sekä tekstistä että sen esittämisestä teatterissa, mutta jos näiden eroa täytyy erityisesti korostaa, jälkimmäistä sanotaan "teatteriesitykseksi". Kirjallisuus
Kirjallisuus jaetaan kaunokirjallisuuteen ja tietokirjallisuuteen. Kaunokirjallisuus jaetaan edelleen proosaan, runouteen ja draamaan. Fantasiakirjallisuus
Kauhukirjallisuus luetaan usein samaan ryhmään fantasia- ja tieteiskirjallisuuden kanssa. Kauhukirjallisuus kuitenkin määritellään eri tavoin, aiheuttamansa tunteen perusteella. Suuri osa kauhukirjallisuutta on myös fantasiakirjallisuutta, sillä siihen sisältyy usein yliluonnollista. Kauhu voi kuitenkin liittyä myös muihin lajityyppeihin. Postkolonialistinen kirjallisuus
Postkolonialismin ja näin ollen myös postkolonialistiseksi luettavan kirjallisuuden määrittely on vaikeaa ja kriitikoilla onkin aiheesta ristiriitaisia näkemyksiä. Yksi suurista kysymyksistä on, mistä postkolonialismi alkaa ja mihin se päättyy. Tavallisesti postkolonialistiseksi käsitetään kirjallisuus, jota tuotetaan siirtomaavallasta vapautuneissa maissa. Toisinaan sillä kuitenkin tarkoitetaan kirjallisuutta, joka on syntynyt kolonialismin alettua, jolloin käsite sisältää niin kolonialismin aikaisen kuin sen jälkeisenkin kirjallisuuden. Postkolonialismin alkupisteen määrittelyäkin vaikeampaa lienee määritellä sen loppuminen: koska voidaan katsoa maan olevan vapaa kolonialismin jäljistä, eli koska se lakkaa olemasta postkolonialistinen? Valistuksen ajan kirjallisuus
Valistuskirjailijat tunsivat tehtäväkseen sivistää kansaa, antaa heille uutta tietoa maailmasta ja saada heidät ajattelemaan itse. Kirjallisuus tarjosi tietoa politiikasta, taloudesta, luonnosta sekä ihmisestä. Tyypillisiä arvostelun aiheita olivat yhteiskunta, yksinvaltius ja uskonto. Matkakirjallisuutta kirjoitettiin myös paljon, sillä se antoi paljon tietoa muusta maailmasta ja mahdollisti siinä sivussa oman maan epäkohtien tarkastelun. Sensuurin takia arvostelu usein piilotettiin teksteihin, esimerkiksi satuihin, mutta sanoma tuli kuitenkin selväksi rivien välistä. Kaunokirjallisuus
Kirjallisuuden jako faktaan ja fiktioon ei ole lainkaan yksiselitteinen asia. Varhainen tietokirjallisuus (Platon, Herodotos) oli hyvin mielikuvituksellista ja maalailevaa, eivätkä asiatekstit eriytyneet kaunokirjallisuudesta täysin vielä myöhemminkään. Esimerkiksi monet utopiaromaanit olivat varsin kevyesti verhottua essee- tai mielipidekirjallisuutta. Kerronnan ja vaikuttamisen keinot ovat historiassa siirtyneet asiatekstin ja kaunokirjallisen ilmaisun välillä molempiin suuntiin. Genre
Kirjallisuus on perinteisesti jaettu kolmeen laajaan lajityyppiin, lyriikkaan, proosaan ja draamaan. Jaottelu periytyy Aristoteleen Runousoppi-teoksesta, jossa hän tosin jakaa kirjallisuuden lyriikkaan, epiikkaan ja draamaan, sillä proosan lajityyppi ei ollut vielä kehittynyt. Kuvitus
Kuvitus eli illustraatio (latinan sanasta "illustrare" ’valaista’) on kuvataiteen laji, joka tuottaa kirjalliseen teokseen havainnollistavia, koristavia tai täydentäviä piirroksia tai maalauksia. Kuvituksen moderneja lajeja ovat valokuva, animaatio ja muut kuvataiteen alueen kuvalliset esitykset. Valistus
Oleellisia saksalaisia valistusajan henkilöitä olivat esimerkiksi filosofi Immanuel Kant, joka määritteli valistuksen esseessään ”Vastaus kysymykseen: Mitä on valistus?”. Kantin mukaan valistus on ihmisen pääsemistä ulos hänen itsensä aiheuttamasta alaikäisyyden tilasta. Hän otti valistuksen tunnuslauseeksi antiikin näytelmäkirjailija Horatiuksen näytelmästä ajatuksen: ”Sapere aude!” sananmukaisesti: ”Uskalla olla viisas!”. Kirjallisuuskritiikki
Kirjallisuuskritiikki eli kirjallisuusarvostelu tutkii, keskustelee, arvioi ja tulkitsee kirjallisia teoksia. Vaikka kirjallisuusarvostelu ja kirjallisuustiede ovat lähellä toisiaan, eivät kaikki kirjallisuuskriitikot ole olleet kirjallisuustieteilijöitä. Kaunokirjallisuus
Runouteen eli lyriikkaan on alun perin liittynyt musiikki ja tanssi. Runoja (kuten eeppisiä runoelmiakin) laulettiin, ja sana lyriikka viittaakin musiikkiesityksissä käytettyyn soittimeen, lyyraan. Vanhinta säilynyttä lyriikkaa on antiikin Kreikan runous, jolla oli tärkeä asema uskonnonharjoituksessa. Vähitellen runous maallistui ja uskonnollisen runouden rinnalle syntyi tunteita ilmaisevia rakkaus-, suru- ja kehtolauluja. Runoelma
Runoelma on runomuotoinen eeppisen kirjallisuuden laji. Runoelma ei ole tyyliltään ja aihepiiriltään yhtä tarkkaan rajattu kuin eepos, joka on runoelman alalaji. Kirjallisuuslehti
Kirjallisuuslehti on julkaisu, jossa julkaistaan kirjallisuutta, kuten novelleja, runoja sekä esseitä. Suomessa julkaistaan kirjallisuuslehtiä vain muutamia, joista kuuluisin on kenties Parnasso. Proosa
Proosa tarkoittaa suorasanaista tekstiä, joka ei noudata riimejä, alkusointua tai mitään runomittaa. Proosa on yksi kaunokirjallisuuden kolmesta muodosta lyriikan eli runouden ja draaman eli näytelmäkirjallisuuden ohella. Chick lit
"Chick" on amerikkalainen slangisana joka tarkoittaa nuorta naishenkilöä. "Lit" puolestaan on lyhenne sanasta "literature", kirjallisuus. Termi on vastaava kuin "chick flick" elokuvista puhuttaessa eli se tarkoittaa lähinnä naisiin vetoavaa kirjallisuutta. Vastakohtana termille voidaan pitää erityisesti Englannissa käytettävää termiä "lad lit", joka tarkoittaa miehille suunnattua kirjallisuutta. Kvaliteetti (filosofia)
Kvaliteetti (kreik. ποιόν, poion, suom. ominaisuus, laatu) on Aristoteleen filosofian kategoria, joka kuvaa yleensä verbaalisesti, millainen jokin olio on. Kirjallisuuskatsaus
Kirjallisuuskatsaus tarkoittaa tiettyyn aiheeseen liittyviin lähteisiin (tutkimus- ja metodikirjallisuuteen) perehtymistä tai tällaisen perehtymisen dokumentoitua tulosta. Kirjallisuuskatsauksia tehdään eri tarkoituksiin: katsaus voi palvella tutkimuksen suunnittelua, liittyä tutkimusrahoituksen hankkimiseen, palvella kehittämistoimintaa tai sen suunnittelua tai perustua tekijän henkilökohtaiseen tiedon tarpeeseen. Taideteos
Taideteos on puhtaan esteettisen vaikutuksen tai jonkin merkityksen symbolisen esittämisen vuoksi valmistettu teos, jolla ei ole pääasiallista käytännön sovellusta. Perinteisinä taideteoksina on pidetty musiikkikappaleita, maalauksia, veistoksia ja kirjallisia tuotoksia kuten romaaneita tai runoja, mutta 1800-luvun jälkeen on syntynyt uusia taideteoslajeja kuten elokuva, valokuvaus ja tietokonepelit. Sävellys
Sävellys on yleisnimitys sävelletyille musiikkiteoksille. Sävellyksen tekijää kutsutaan säveltäjäksi. Etenkin populaarimusiikin yksittäisistä sävellyksistä käytetään usein nimeä "kappale", puhekielessä myös "biisi" (< ). Tekijänoikeuslaissa käytetään nimitystä "sävellysteos" kaikkien musiikinlajien teoksista. Kauhukirjallisuus
Kauhukirjallisuus on kirjallisuuden laji, joka käsittelee kauhua herättäviä asioita tai olentoja. Usein tarkoituksena on herättää lukijassa samaa kauhun tunnetta, jota teoksen henkilötkin kokevat. Yliluonnolliset ilmiöt ovat perinteisesti käytetty teema, esimerkiksi kummitukset, vampyyrit ja ihmissudet. Kauhukirjallisuus ei kuitenkaan välttämättä sisällä yliluonnollisuuksia, vaan voi käsitellä esimerkiksi julmia rikoksia. Genre
Myöhemmin kirjallisuuden genreistä on kirjoittanut muun muassa Alastair Fowler teoksessaan "Kinds of Literature" (1982), joka on nykyisen genreteorian perusteoksia. Siinä Fowler erottaa kirjallisuuden historiallisen lajin, alalajin, tyylilajin eli moodin sekä rakennetyypin toisistaan. Tässä teoriassa historiallisia lajeja ovat esimerkiksi salapoliisikertomus, tieteiskertomus, romanssi ynnä muut. Alalaji puolestaan on tietyn lajin piiriin kuuluva laji, joka lisää vähintään yhden sisällöllisen piirteen lajin valikoimaan. Esimerkiksi kovaksikeitetty dekkari on salapoliisikertomuksen alalaji. Tyylilaji eli moodi taas voi vaihdella teoksen sisällä, niin että teos voi olla lajiltaan vaikkapa tragikomedia, mutta sen tiettyjen jakson moodina voi olla pastoraali. Elämäkerrallinen kirjallisuudentutkimus
Biografinen kirjallisuudentutkimus on pohjautunut ajatukseen, että kirjailija on poikkeusyksilö, joka pystyy tavoittamaan jotain sellaista, mitä tavalliset ihmiset eivät. Parhaimmillaan kirjailija pystyy paljastamaan kansan sielun ominaisuudet. Tämän takia kirjallisuuden merkitys palautuu kirjailijaan ja hänen elämäänsä. Elämäkerrallisessa kirjallisuudentutkimuksessa kaunokirjallisia teoksia selitetäänkin kirjailijan elämänvaiheiden ja hänen persoonallisuutensa kautta. 
Toinen puoli elämäkerrallista kirjallisuudentutkimusta on taas se, että kaunokirjallisia teoksia käytetään kirjailijan persoonan selvittämiseen. Tämä on kuitenkin väittelyn alla. Kysymys kuuluukin: mihin tutkimustyö on kohdistettava, itse kaunokirjallisiin teoksiin vai myös niiden synnyinolosuhteisiin? Jälkimmäisessä vaihtoehdossa väittelyn kohteena on lisäksi se, kuinka paljon painoarvoa on annettava kirjailijan henkilökohtaisisille olosuhteille. Taiteilijakirja
Taiteilijakirja (artists’ books, livres d’artistes) on itsenäinen taideteos, yleensä käsintehtyä kirjaa muistuttava esine. Taiteilijakirjat eivät ole varsinaisesti kirjallisuutta, vaikka ne sangen usein ovat kirjan muotoisia, tai joskus myös laatikoita. Ne eivät myöskään ole taiteesta kertovia kuvateoksia. Usein puhutaan myös kirjataiteesta tai kirjaesineestä ("book art, book object"). Työläiskirjallisuus
Työläiskirjallisuus tai proletaarikirjallisuus tarkoittaa työläiskirjailijoiden luomaa sanataidetta. Työläiskirjailijan lähtökohdat ovat työväenluokassa ja sen mukaisessa elämännäkemyksessä, joka välittyy hänen kirjallisessa tuotannossaan ja yhteiskunnallisessa vaikutuksessaan. Dezső Kosztolányi
Kosztolányi sanoi olevansa "homo aestheticus", esteettinen ihminen. Hänelle kirjallisuus tarkoitti aina seikkailua ja leikkiä: hän halusi olla yhtä aikaa kepeä ja syvällinen. Kirjailija
Kirjailija on henkilö, joka kirjoittaa tai on kirjoittanut kirjoja, varsinkin kaunokirjallisia teoksia. Kirjallisuus
Länsimaisen kirjallisuuden kehdoksi määritellään tavallisesti antiikin Kreikka. Antiikin Kreikan kulttuurin on historian kuluessa aika ajoin — myös omana aikanaan — katsottu edustavan inhimillisen sivistyksen huipentumaa. Koska näin ollen ei ole ikään kuin ollut mitään syytä edetä ajassa antiikin Kreikkaa kauemmaksi, on tieto varhemman kirjallisen kulttuurin merkityksestä ainakin omassa kulttuurissamme ollut vain muutaman asiaan vihkiytyneen henkilön hallussa. Naturalismi (taide)
Kirjallisuudessa taiteellinen naturalismi puolestaan painottaa myös tekstin rakenteessa naturalismia juonen ja henkilöhahmojen lisäksi. Kirjallisuudessa naturalismin ydinteemoja ovat arki ja entropia. Entropia tarkoittaa kirjallisuuden tutkija Riikka Rossin mukaan sitä, että traagisia ihmiskohtaloita ja kärsimystä kuvaava naturalistinen teos on entrooppinen kuvaus hajoamisesta ja hukkaan menneestä ihmiselämästä, illuusioiden uurtumisesta, tuhoutumisesta ja taistelusta elämän ja kuoleman välillä. Naturalismissa arki nousi uudella tavalla keskiöön niin kirjallisuudessa kuin yhteiskunnassakin. Modernisoitumisen, industrialismin ja standardisoinnin myötä arjesta tuli globaali. Verrattuna aikaisempiin kirjallisuuden arjen kuvauksiin, naturalismissa arki tuli arkipäiväisemmäksi. Kirjallisuuden laji
Vaikka lajit nähtiinkin vielä pääsääntöisesti muuttumattomina, niin 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa lajiteoriaan alkoi syntyä myös historiallista tietoisuutta. Saksalainen kirjallisuudentutkija ja filologi Friedrich Schlegel käytti biologisia syntymän, kasvun ja kuoleman termejä kreikkalaisen taiteen kehityskaaren kuvaamisessa. Orgaanisuuden idea sai jatkoa 1800-luvulla positivistisissä lajiteoriaissa. Erityisesti ranskalaisen Ferdinand Brunetièren mielestä kirjallisuushistorian kirjoittamisessa pitäisi ottaa lähtökohdaksi lajien kehityksen ja biologisen evoluution välinen analogia. Fantasiakirjallisuus
C. N. Manloven määritelmän mukaan fantasiakirjallisuuden erottaa tieteiskirjallisuudesta se, että tieteiskirjallisuuden maailmat ovat aina jollain tavoin mahdollisia, ja kauhukirjallisuudesta se, että fantasiassa yliluonnollinen esiintyy myös ystävällisenä. Kirjallisuus
Kirjallisuus jaetaan yleensä kauno- ja tietokirjallisuuteen, jotka erottaa viestinnän tarkoitus. Yksinkertaistaen kaunokirjallisuuden funktio on esteettisen kokemuksen tuottaminen, kun taas tietokirjallisuus pyrkii tiedonvälitykseen. Yleisessä kielenkäytössä ja esimerkiksi yliopiston oppiaineena sana kirjallisuus tarkoittaa juuri kaunokirjallisuutta. Rikoskirjallisuus
Rikoskirjallisuus eli "dekkarikirjallisuus" on kirjallisuuden genre, joka käsittelee rikoksia, niiden tutkintaa ja tutkijoita sekä rikollisia ja heidän motiivejaan. Rikoskirjallisuuden kenttä on laaja vaihdellen ”kuka sen teki?” -tyyppisistä perinteisistä dekkareista yhteiskunnallisiin ja rikoksentekijän psykologiaa tutkiviin teoksiin. Päähenkilönä voi olla harrastajaetsivä tai poliisi, joskus juristi, tuomari tai rikollinenkin. Yleisin rikoskirjallisuudessa esiintyvä rikostyyppi on murha. Kirjallisuus
Kirjallisuus-sanan käyttäminen eri yhteyksissä on myös arvovalinta. Ilmauksella on vahvoja korkeakulttuurisia konnotaatioita, ja jonkin teoksen tai tekstityypin nimittäminen kirjallisuudeksi ja toisen ei-kirjallisuudeksi on jälkimmäisen vahvaa vähättelyä. Sarjallisuus
Sarjallisuus eli serialismi on modernin taidemusiikin menetelmä teosten säveltämiseen ja analysointiin, jossa eri musiikin osat, kuten äänenkorkeus, dynamiikka, instrumentointi, rytmi ja nuottien pituus järjestetään sarjaksi, jossa jokaiselle parametrin eri arvolle annetaan numeerinen arvo. Tiukan sarjallisessa musiikissa annettuja osia tulee käyttää vain sarjan mukaisessa järjestyksessä ja mitään arvoa ei saa käyttää uudelleen ennen kuin kaikki sarjan arvot on käytetty. "Täydellinen sarjallisuus" tai "moninkertainen sarjallisuus" kuvaa musiikkia, jossa useampi kuin yksi parametri on sarjallistettu. Kaksitoistasäveljärjestelmä on käytännössä sarjallisen musiikin alalaji, jossa vain sävelkorkeus on sarjallistettu. Erityisesti Olivier Messiaen ja tämän oppilaat kehittivät rytmin, dynamiikan ja muiden musiikin ominaisuuksien parametrisoinnin toisen maailmansodan jälkeen Pariisissa. Esikuvananaan he käyttivät Arnold Schönbergin ja muiden Wienin toisen koulukunnan säveltäjien dodekafonisia teoksia. Filologia
Filologia on oppiaine, joka tutkii kielen, tekstien ja kulttuurien välistä yhteyttä. Perinteisesti filologialla käsitetään lähinnä vanhojen tekstien (esimerkiksi keskiaikaiset saagat) tutkimus, mutta useimmat nykyfilologit tutkivat myös moderneja tekstejä liikkuen näin samoilla alueilla kirjallisuustieteen ja kielitieteen kanssa. Suomen kirjallisuus
Suomen kirjallisuudella tarkoitetaan Suomessa kirjoitettuja ja painettuja kirjoja ja muita painotuotteita sekä suullisena perimätietona välittynyttä kansanrunoutta. Suomalainen kirjallisuus on kirjoitettu pääasiassa suomen ja ruotsin kielillä, mutta siihen kuuluu myös varhaisempia latinankielisiä teoksia sekä pohjoissaameksi kirjoitettua kirjallisuutta. Viihdekirjallisuus
Viihdekirjallisuudessa käytetään periaatteessa samoja kirjallisia aineksia kuin niin sanotussa korkeakirjallisuudessa, ja viihdekirjallisuudella on omat klassikkonsa. Raja muuhun kirjallisuuteen on siten liukuva. Viihdekirjallisuudessa pyritään kuitenkin juonen suurempaan ennustettavuuteen ja se myös jaetaan sukupuolen mukaan. Miestenviihde on ollut pitkään arvostetumpaa, mutta naisille suunnattua viihdettä on alettu tutkia 1980-luvulta alkaen. Euroopan historia
Antiikin Kreikan kirjallisuuden alkuajat ja klassillinen kirjallisuuskausi kestivät noin vuoteen 300 eaa. Draamakirjallisuus sai alkunsa 500-luvulla eaa. Tuohon aikaan kirjallisuus oli pääasiassa eepillistä runoutta. Hellenistinen kirjallisuuskausi alkoi noin vuonna 300 eaa. ja päättyi noin 30 eaa. Rooman vallan aikakauden kreikkalaisessa kirjallisuudessa (30 eaa. – 529 jaa.) kaunokirjallisuus oli vähäistä. Suomen kirjallisuus
Suomen kirjallisuuden kääntämistä ja julkaisemista tukee vuonna 1976 perustettu FILI – Kirjallisuuden vientikeskus. Sen tehtävä on ollut alusta saakka tukea suomalaisten teosta julkaisemista muilla kielillä ja tehdä maan kirjallisuutta tunnetuksi muualla. Suomen kirjallisuuden on määritelty kattamaan maassa julkaistu suomen-, ruotsin, ja saamenkielinen kirjallisuus. Filin budjetti on kasvanut 1970-luvun 100 markasta vuoden 2011 2,5 miljoonaan euroon. Kirjallisuusvientiä tukevat Filin lisäksi erilaiset säätiöt ja rahastot. Kirjallisuusvientiä pyritään edistämään myös osallistumalla kansainvälisille kirjamessuille. Suomi on ollut teemamaana muun muassa Göteborgin kirjamessuilla 2007, Moskovan Non/Fiction-kirjamessuilla 2008 ja alan merkittävimmässä tapahtumassa Frankfurtin kirjamessuilla 2014. Kirjallisuuden historia
Ensimmäisiä kirjoitettuja tekstejä, kuten sopimuksia ja varastoluetteloita, ei lasketa kirjallisuudeksi. Mutta jo ennen kirjoituksen kehittymistä oli ihmiskunnalla suullista tarinaperinnettä, joka myöhemmin säilöttiin kirjoittamalla. Näihin varhaisiin teoksiin kuuluvat babylonialainen luomistaru "Enūma Eliš" ja "Gilgameš"-eepos. Viron kirjallisuus
Viron kirjallisuudella () tarkoitetaan Virossa painettuja kirjoja ja muita painotuotteita. Pääasiassa kirjoituskielenä on viro, mutta varhaisempina aikoina on käytetty runsaasti saksaa ja latinaa. Antologia
Antologia (< , 'kukkakokoelma', 'kukkakimppu' tai 'kukkaseppele') on teos, johon on koottu eri tekijöiden teoksia, alun perin runoja. Tietyn kirjallisuuden lajin piirissä, esimerkiksi science fictionissa, antologiaksi sanotaan kokoelmaa, johon on koottu julkaistavaksi novelleja tai pienoisromaaneja. Kirjallisuuskritiikki
Joidenkuiden kirjallisuusarvostelijoiden mielestä kirjallisuusarvostelu on kirjallisuustieteen käytännön sovellus, koska arvostelu on aina välittömästi tekemisissä kirjallisuuden kanssa, vaikka ei teoreettisesta näkökulmasta. 
Kirjallisuusarvostelua on esiintynyt luultavasti yhtä kauan kuin kirjallisuuttakin. Aristoteles kirjoitti neljännellä vuosisadalla eaa. "Runousopin", joka on monien kirjallisuuden lajien typologia ja kuvaus ja jossa on erityistä kriittisyyttä suhteessa moniin nykyajan taideteoksiin. "Runousopissa" esiteltiin ensimmäistä kertaa mimesiksen ja katharsiksen käsite, jotka ovat vieläkin keskeisiä kirjallisuudentutkimuksessa. Platonin hyökkäykset runoutta vastaan jäljittelevänä, toissijaisena ja epäaitona olivat myös rakentavia. Äidinkieli ja kirjallisuus
Äidinkielen ja kirjallisuuden oppiaine on laaja, sillä se on tieto-, taito- ja taideaine. Kirjallisuuden kautta käsitellään moninaisia aiheita. Myös mediakasvatus on nähty osana äidinkielen opetusta. Opetussuunnitelman lisäksi opettaja määrää paljon sitä, mitä tunneilla opetetaan. Fiktio kaunokirjallisuudessa
Termi ”fiktio” on usein liitetty yleiseen kertovaan puhetapaan, joka kattaa sekä historiallisen kertomuksen, journalismin että omaelämäkertakirjallisuuden, unohtamatta kuitenkaan myös mielikuvitukseen perustuvaa fiktiivistä lajityyppiä. On jopa väitetty, että kaikki kaunokirjallisuus olisi fiktiota. Tämän ongelmallisen jaottelun vuoksi on hyvä selvittää, mitä termi “fiktio” kirjallisuudentutkimuksessa tarkoittaa ja kuinka se ei-referentiaalisena lajityyppinä eroaa referentiaalisesta historiallisesta kertomuksesta. Kirjallisuuden historia
Keskiajan alkaessa kristinusko nousi Euroopassa auktoriteetiksi, tärkein kirja oli Raamattu ja sen ympärille kirjoitettiin hengellistä lyriikkaa ja uskonnollisia kertomuksia. Maallinen kirjallisuus yleistyi 1000-luvulla. Fiktio kaunokirjallisuudessa
Fiktio kaunokirjallisuudessa tarkoittaa proosatekstiä, joka on ei-referentiaalista, eli se ei viittaa todellisuuteen. Käsite yleistyi 1800-luvulla, mutta sen merkityksestä on kiistelty vuosisatoja. Uusi romaani
Puhuttiin myös ”kieltävästä kirjallisuudesta” tai ”epäkirjallisuudesta”. Ongelmaksi oli muodostunut kirjallisuuden kieli, jonka katsottiin olevan vallitsevan kulttuurin hallinnassa. Kielen koodit oli tuhottava, jotta voitaisiin luoda uudenlainen kosketuskohta todellisuuteen. Uuden romaanin katsottiin vastustavan niin sanottua perinteistä, realistista romaania. Perinteisen romaanin katsottiin menettäneen kosketuskohtansa todellisuuteen. Perinteisellä romaanilla tarkoitettiin 1800-luvun realistista ja naturalistista kerrontaa ja varsinkin Honoré de Balzacin teokset mainittiin useimmiten esimerkkinä. Sanoitus
Sanoitus on lyriikkaa, joka on tarkoitettu pääsääntöisesti kuultavaksi ja solistin laulettavaksi. Heikki Salon kirjoittaman laululyriikan käsikirjan "Kahlekuningaslaji" mukaan laululyriikka on oma kirjoittamisen lajinsa. Edu Kettunen on sanonut, ettei laulun sanoituksen tarvitse toimia pelkkänä tekstinä, vaan ainoastaan laulettuna ja Samuli Koivulahden mukaan jokaisessa laululyriikan genressä ja alalajissa on oma estetiikkansa ja eroaa pohjimmiltaan muusta mitallisesta runoudesta lähinnä fonetiikan ja melodiasidonnaisuutensa osalta. Kirjallisuustiede
Kirjallisuustiede on luonteeltaan vertailevaa. Tämä näkyy muun muassa tieteenalan englanninkielisessä nimessä "comparative literature", joka Suomessa käännetään yleiseksi kirjallisuustieteeksi. Suomennoskirjallisuus
Suomennoskirjallisuus on mitä tahansa muusta kielestä suomen kielelle käännettyä eli suomennettua kirjallisuutta. Se muodostaa yhdessä suomenkielisen ja ruotsinkielisen kirjallisuuden kanssa Suomen kirjallisuuden rungon. Erityisesti suomenkielisessä kirjallisuudessa suomennoskirjallisuus on ollut merkittävässä osassa, sillä suomen kirjakieli on käytännössä luotu kääntämällä. Valistuksen ajan kirjallisuus
Valistuksen ajan kirjallisuus sisälsi uusia piirteitä, mutta ei varsinaisesti luonut uutta kaunokirjallista tyyliä. Valistusajan kirjallisuus sisälsi paljon tietoa, ja asiaproosalle ominainen, tieteellistä termistöä sisältävä kirjoitustyyli nousi esiin. Kun valistusta edeltänyt klassismi painotti hyvin muotoiltua ja tasapainoista tekstiä, valistuksen kirjallisuudelle tärkeää oli saada välitetyksi tieto. Toisaalta selkeys ja konkreettinen kieli olivat keskeisiä myös valistuksen kirjallisuudelle. Eroottinen kirjallisuus
Eroottinen kirjallisuus on kirjallisuuden laji, joka pyrkii kiihottamaan lukijaa tai opettamaan tälle seksitaitoja. Eroottisen kirjallisuuden lajeja ovat kaunokirjallisuus, muistelmat sekä ohjeet ja käsikirjat. Eroottista kaunokirjallisuutta esiintyy niin romaanien, novellien kuin runojenkin muodossa. Eroottiseen kirjallisuuteen on kohdistunut sensuuria ja sen julkaisemista on rajoitettu. Kirjavinkkaus
Kirjavinkkaus () tarkoittaa lyhyesti ilmaistuna kirjoista puhumista. Vinkkauksen päämäärä on saada kuulija lukemaan esitelty teos, joten se ei ole sama asia kuin kirja-arvostelu, tekstianalyysi tai kirjareferaatti. Suomen kirjallisuus
Vuonna 1983 perustettu Kirjasäätiö sai tehtäväkseen suunnitella huomiota herättävän palkinnon monien pienten kirjallisuuspalkintojen rinnalle. Finlandia-palkinto syntyi 1984, ja se jaettiin ensimmäisen kerran 1985. Palkinto muutettiin romaanipalkinnoksi vuonna 1993, sillä se ei ollut vuosina 1984–1992 nostanut juurikaan voittajakirjojen myyntiä. Alkuvuosina palkinnon oli saanut lähinnä vähälevikkiset runot, esseet ja aforismit. Samalla palkinto siirrettiin jaettavaksi joulukuussa joulumyyntejä varten ja voittajan päättäjäksi nostettiin yksi vaihtuva henkilö, joka valitsee voittajan valintalautakunnan päättämistä kuudesta ehdokkaasta. Modernismi
Modernismia pidetään usein kattokäsitteenä kaikille 1900-luvun alun taidemaailman ilmiöille. Sanalla "esimodernismi" tarkoitetaan modernistisia pyrkimyksiä ennen 1900-lukua. Kuvataiteessa käsite "moderni taide" tarkoittaa joko nykyajan tai uutta taidetta tai ajanjaksoa noin 1850–1970. Kaunokirjallisuudessa modernismi rajataan tavallisesti kattamaan vain vuosisadan kolme ensimmäistä vuosikymmentä. Esimerkiksi englantilainen kirjallisuuskriitikko Frank Kermode rajaa sen kattamaan lähinnä vuodet 1907–1925. Modernismin vilkkaimman kehityksen kautena pidetään usein vuosisadan toista vuosikymmentä ennen ensimmäistä maailmansotaa. Virginia Woolf kirjoitti vuonna 1924: Matkakertomus
Matkakertomus on kirjallinen tuotos, joka kertoo kirjailijan tekemästä matkasta ja sen aikana tehdyistä havainnoista, syntyneistä ajatuksista ja vaikutelmista. Matkakertomus sijoittuu kaunokirjallisuuden ja tietokirjallisuuden, faktan ja fiktion välimaastoon. Peter Stadius on luonnehtinut matkakertomuksia "äpärägenreksi, joka ei ole kunnolla kirjallisuutta eikä kunnolla tiedettä". Länsimainen kirjallisuuskaanon
Länsimainen kirjallisuuskaanon tarkoittaa sitä osaa länsimaisesta kirjallisuudesta, jota länsimaiset tutkijat ovat perinteisesti pitäneet tärkeimpinä ja vaikutusvaltaisimpina länsimaisen kulttuurin muovaamisessa. Länsimaisen kaanonin käsitteeseen liittyy myös länsimainen taidemusiikki ja kuvataide. Tieteiskirjallisuus
Tieteiskirjallisuus eli science fiction -kirjallisuus on kirjallisuudenlaji, joka käsittelee tieteen ja tekniikan vaikutusta ihmisiin ja koko yhteiskuntaan. Kaunokirjallisuus
Kertomakirjallisuutta eli epiikkaa (eepokset, proosa) on kertova teksti, jonka aiheena ovat kuvitteelliset tapahtumat, joskin yhtymäkohtia todellisiin tapahtumiin saattaa olla. Aiheena olevia tapahtumia kutsutaan juoneksi. Myös suullista tarinaperinnettä (niin sanottuja suullisia tekstejä) voidaan pitää kertomakirjallisuutena, mutta vanhinta kirjoitettua kertomakirjallisuutta ovat eepokset, laajat kertomukset myyttisistä sankareista. Eepokset olivat useimmiten runomittaisia, mutta kuitenkin selvästi kertovia. Tärkeitä esikuvia ja edeltäjiä nykyiselle proosamuotoiselle kertomakirjallisuudelle olivat myös filosofinen kirjallisuus (esimerkiksi Platonin dialogit) ja muinainen historiankirjoitus. Nykykertomakirjallisuus jaetaan pituuden mukaan novelleihin ja romaaneihin. Novellit ja romaanit ovat proosaa. Pentinkulman päivät
Pentinkulman päivien keskustelut koskevat ajankohtaisia kirjallisuuden ja kulttuurin teemoja. Tapahtumassa käsitellään sitä, mikä on kirjallisuuden merkitys tälle päivälle, miten nykyhetki heijastuu kirjallisuuteen ja mitkä ovat kirjallisuuden haasteita tulevaisuudessa. Kirjallisuuden laji
Alastair Fowler esittelee teoksessaan "Kinds of Literature" (1982) lajirepertoaarin käsitteen. Sillä hän tarkoittaa sellaisia joukkoja, joiden perusteella teokset voidaan liittää kuuluvaksi tiettyyn lajiin. Fowlerin erottelee lajin lisäksi historiallisen lajin, alalajin, tyylilajin eli moodin sekä rakennetyypin toisistaan. Tässä teoriassa historiallisia lajeja ovat esimerkiksi salapoliisikertomus, tieteiskertomus, romanssi ynnä muut. Alalaji puolestaan on tietyn lajin piiriin kuuluva laji, joka lisää vähintään yhden sisällöllisen piirteen lajin valikoimaan: esimerkiksi kovaksikeitetty dekkari on salapoliisikertomuksen alalaji. Tyylilaji eli moodi taas voi vaihdella teoksen sisällä, niin että teos voi olla lajiltaan vaikkapa tragikomedia, mutta sen tiettyjen jakson moodina voi olla pastoraali. Fiktio kaunokirjallisuudessa
Kertomus puolestaan tarkoittaa lausumien sarjaa, joka ”käsittelee syysuhteessa olevia inhimillisiä olentoja koskevia tapahtumaketjuja”. Rimmon-Kenan puolestaan esittelee termin myös kertomuksen fiktiivisten tapahtumien jatkumona, joiden kertomisesta teksti vastaa. Näiden näkökulmien pohjalta voidaan todeta, että termi ”ei-referentiaalinen kertomus” tarkoittaa fiktiivisten, omaan kuvitteelliseen maailmaansa viittaavien, tapahtumien ketjua. Suomen kirjallisuus
Reformaatio korotti kansankielen jumalanpalveluksen kieleksi. Se sai aikaan myös suomen kirjakielen ja suomalaisen kirjallisuuden syntymisen sekä suuntasi suomen kielen käytön ensisijaisesti hengelliselle alueelle. Suomenkielisen kirjallisuuden perustaja on Turun piispa Mikael Agricola. Hän suomensi Raamatun Uuden testamentin ("Se Wsi Testamenti", 1548) ja kirjoitti muun muassa ensimmäisen suomenkielisen aapisen "Abckirian" sekä "Rucouskirian". Gérard Genette
Teoksessaan "Fiction et Diction" (1991) Genette palaa Jean-Paul Sartren esittämään kysymykseen "Mitä kirjallisuus on?" ja toteaa, ettei Sartre oikeastaan vastaa kysymykseensä. Genette itse tarjoaa vastaukseksi "kielen taidetta" ("la littérature est l'art du langage"). Sitten hän siirtyy pohtimaan venäläisten formalistienkin asettamaa kysymystä mikä tekee kirjallisuudesta juuri kirjallisuutta. Motiivi (kirjallisuus)
Motiivi on kirjallisuudessa toistuva elementti, joka on tärkeä teoksen teeman tai rakenteen kannalta. Teoksen keskeistä, toistuvaa motiivia voidaan nimittää "johtomotiiviksi". Motiivi voi olla esimerkiksi tietty henkilöhahmo, tilanne, aate, kuva tai esine. Motiivit tekevät teoksen rakenteen kiinteämmäksi ja luovat yhteyksiä sekä teoksen eri osien että eri teosten välillä. Ne ovat yleensä yleismaailmallisia ja pitkäikäisiä. Suomen kirjallisuus
Kun yhteiskunnallinen ja valtiollinen elämä vilkastui, koitti kirjallisuudellekin ripeän kehityksen aika. Painopiste alkoi siirtyä suomenkielisen kirjallisuuden puolelle. Runoilijat A. E. Ahlqvist (A. Oksanen) ja Julius Krohn (Suonio) taivuttelivat suomen kieltä uudenaikaisempiin, taiteellisempiin runomuotoihin. Ahlqvist oli samalla huomattava kielentutkija, ja Krohn tutki puolestaan kirjallisuushistoriaa ja perusti suomalaisen kansanrunouden tutkimuksen. Yrjö Koskinen käytti kirjallisia kykyjään pääasiassa Suomen historian tutkimiseen ja valtiolliseen toimintaan.
Ensimmäinen kokonaan taiteilijankutsumukselleen elänyt suomalainen kirjailija oli Aleksis Kivi, joka oli samalla ensimmäinen huomattavaa menestystä saavuttanut suomeksi kirjoittanut suomalainen kirjailija. Tämän vuoksi häntä voidaan pitää suomalaisen kirjallisuuden isänä. Suomalaisen teatterin perustaja ja ensimmäinen johtaja K. J. Bergbom kirjoitti näytelmiä ja novelleja, runoilija Tuokko eli A. J. Törneroos käänsi useita vieraskielisiä teoksia suomeksi, ja novellikirjailijat K. J. Gummerus, Samuli Suomalainen, ensimmäinen suomen kielellä kirjoittanut naiskirjailija Theodolinda Hahnsson sekä historiallisten näytelmien ja romaanien kirjoittaja E. F. Jahnsson tyydyttivät suuren yleisön kirjallisia tarpeita omalla tuotannollaan. Muutamilla aloilla huomattiin jo siirtymistä realistisempaan kuvaustapaan päin, esimerkiksi Pietari Päivärinnan ja J. H. Reijosen teoksissa. Teema (kirjallisuus)
Kirjallisuudessa teema eli perusajatus tarkoittaa sitä, mitä aiheesta sanotaan. Teoksen aihe voi esimerkiksi olla murha, mutta teemoina esimerkiksi kosto, rakkaus, mustasukkaisuus, ystävyys tai petos. Kirjallisuus
Toisaalta ajatus länsimaisen kirjallisuuden kehdon sijoittamisesta antiikin Kreikkaan on perusteltavissa sikäli, että tuolloin kehittyi selkeä kirjallisuuden lajijako toisaalta Dionysos-jumalan palvontamenoihin kuuluneen näytelmäkilpailuperinteen myötä tragedioihin ja komedioihin, toisaalta Aristoteleen "Runousopissaan" esittelemän kolmijaon mukaan draamaan, lyriikkaan ja epiikkaan. Näin ollen erityisesti kirjallisuusteorian ja kirjallisuuden tutkimuksen juurien voi katsoa olevan antiikin Kreikassa. Mainitut lajijaot ovat merkityksellisiä länsimaisessa kirjallisuusperinteessä myös sikäli, että erilaiset kirjallisuuden kaanonit, käsitykset ”hyvästä kirjallisuudesta”, ovat eri aikakausina olleet sidoksissa niihin. Esimerkiksi tragediaa on alun perin pidetty komediaa ylevämpänä taidemuotona. Teema (kirjallisuus)
Kirjallisuuskritiikissä teeman käsitettä alettiin käyttää 1900-luvulla; sitä ennen oli puhuttu ennemmin esimerkiksi teoksen moraalista, viestistä tai merkityksestä. Teemaa pidettiin vähemmän arvottavana käsitteenä kuin moraali, ja lisäksi sillä on vertailukohta musiikissa. Etenkin englanninkielisessä kirjallisuudentutkimuksessa käytetään usein käsitteitä teema, aihe ja motiivi jokseenkin samassa merkityksessä. Yrjö Hosiaisluoman mukaan teeman ja motiivin ero on kuitenkin siinä, että teema hahmottaa teoksen kokonaisidean, mutta motiivi on pienempi rakenneyksikkö. Kaunokirjallisuus
Kaunokirjallisuus on yleisnimitys kaikelle taiteeksi tai viihteeksi luokiteltavalle kirjallisuudelle (vastakohtana tietokirjallisuudelle). Kaunokirjallisuus jaetaan yleensä kertomakirjallisuuteen (proosa, eepokset), runouteen ja draamaan (näytelmät, kuunnelmat, elokuva- ja tv-käsikirjoitukset). Myös jotkut asiatekstityypit kuten esseet lasketaan joskus kaunokirjallisuudeksi. Apokalypsi
Apokalypsi (; kirjaimellisesti "verhon nostaminen tai poistaminen") tarkoittaa varhaisen juutalaisen ja kristillisen kirjallisuuden terminologiassa salattujen asioiden ilmestystä, jonka Jumala on antanut valitsemalleen profeetalle; tavallisesti termiä käytetään kuvaamaan tällaisen ilmestyksen kirjoitettua muotoa. Apokalyptisellä kirjallisuudella eli ilmestyskirjallisuudella on suuri merkitys juutalaisessa, kristillisessä ja islamilaisessa perinteessä, koska tietyt uskon konseptit, kuten kuolleiden ylösnousemus, tuomiopäivä, taivas ja helvetti kuvataan parhaiten niissä. Apokálypsis-sana näyttää syntyneen kreikkaa puhuvien juutalaisten keskuudessa, joilta se on siirtynyt kristityille. Luonnontiede ja tieteiskirjallisuus
Tieteiskirjallisuuden ero fantasiakirjallisuuteen nähdään ennen kaikkea niiden suhteessa luonnolliseen ja yliluonnolliseen. Fantasiakirjallisuus kuvaa usein mielikuvitusmaailmaa, kun taas science fictionin perusasetelmana on, että tapahtumat sijoittuvat todellisuuteen, vaikka se sijaitsisi esimerkiksi tulevaisuudessa. Fantasiassa taikuus on keskeistä, tieteiskirjallisuudessa sen sijaan tekniikka ja erilaiset keksinnöt, jotka ovat vielä meille tuntemattomia. Tieteiskirjallisuuden tapahtumaympäristö voisi siis olla todellinen esimerkiksi kaukaisessa tulevaisuudessa. Kaunokirjallisuuden kannalta tieteis- ja fantasiakirjallisuus ovat tapoja luoda kertomukselle nykytodellisuudesta poikkeavat puitteet, joiden avulla kirjailija käsittelee ihmistä ja ihmisyhteisön elämää. Määritelmä
Määritelmä on kielellinen tai matemaattinen kuvaus esineestä, asiasta tai käsitteestä. Sen merkitys vaihtelee suuresti asiayhteyden mukaan. Määritelmän perusongelma on itse määritelmässä käytettävien käsitteiden määrittelyn vaatimus. Tämä johtaa usein kehäpäätelmiin eli siihen, että asia määritellään lopulta itsellään. Luettelo keskeisistä kirjallisuuden aiheista
Kirjallisuus on kirjoitettua tai suullista proosaa (kaunokirjallisuus/tietokirjallisuus), draamaa tai runoutta. Matala fantasia
Matala fantasia () on nimitys, jota käytetään useista fantasiakirjallisuuden alalajeista. Sille on useita häilyviä ja jopa osin ristiriitaisia määritelmiä. Yleensä termiä käytetään kuvaamaan fantasiakirjallisuutta, jossa taikuutta ja yliluonnollisia ilmiöitä esiintyy varsin vähän. Toinen määritelmä termille on fantasiakirjallisuus, jossa taikuus tai muut yliluonnolliset tapahtumat sijoittuvat reaalimaailmaan erillisen fantasiamaailman sijaan. Yhteistä useimmille määritelmille on myös selvä vastakkainasettelu "matalan fantasian" ja paremmin määritellyn "korkean fantasian" välillä. Ergodinen kirjallisuus
Saatavuus tarkoittaa sitä, miten helposti lukija voi saada käsiinsä tekstin. Kun tekstin saatavuus on kontrolloitua, lukija ei voi hyppiä osioita yli tai lukea tekstiä siinä järjestyksessä kuin haluaa. Luettelo keskeisistä kertomakirjallisuuden aiheista
Kertomakirjallisuus (epiikka) on kertovaa kaunokirjallisuutta, jonka muodostaa tekijän sepittämä narratiivi. Kirjallisuuden historia
Kirjallisuuden historia ulottuu varhaisimmasta kirjallisuudesta nykypäivään. Klassismi
Kirjallisuudessa klassismin ajanjaksona pidetään 1600-lukua ja 1700-luvun alkua. Kirjallisuudessa klassismi pyrki myös muodon ja sisällön harmoniaan sekä ilmaisun selkeyteen. Klassismin keskus oli tuolloin Ludvig XIV:n Ranska, jossa suuntaus keskittyi erityisesti salonkeihin ja hoviin. Klassismi ihannoi antiikin kirjallisuutta, jonka pohjalta pyrittiin laatimaan säännöt eri kirjallisuudenlajeille. Suomen kirjallisuus
Kirjallisuuskritiikki on muuttunut 2000-luvulla, kun sanomalehdet ovat joutuneet supistamaan kirjallisuustoimituksiaan. Kirjallisuuskritiikki, kuten muukin taidekritiikki, oli 1900-luvulla osa taiteenalaansa, mutta 2000-luvulla se on muuttunut osaksi mediaa ja sen tapoja. Sanomalehdissä esimerkiksi Aamulehti joutui lakkauttamaan itsenäisen kulttuuritoimituksensa ja Helsingin Sanomat supisti kulttuuritoimituksensa osaksi uutistoimitusta. Kirjallisuuden valtionpalkinto
Kirjallisuuden valtionpalkinto on Suomen valtion kirjallisuustoimikunnan vuosittain myöntämä palkinto kirjailijoille ja kääntäjille. Vuonna 2013 jaettiin palkinto ensimmäistä kertaa myös kuvittajalle nimellä kuvitustaiteen valtionpalkinto.
Vuonna 2015 palkinto oli suuruudeltaan 13 500 euroa. Runous
Runous eli lyriikka on kirjallisuuden muoto, jossa kieltä käytetään esteettisesti sen merkityksen ja kieliopillisen oikeellisuuden sijaan tai lisäksi. Se koostuu suullisista tai kirjallisista ilmaisuista, joissa kieltä käytetään eri tavoin kuin proosassa. Eräs runouden alalaji on laululyriikka, jossa runomuotoinen teksti liittyy musiikkiin. Runojen ilmaisu nojaa usein mielikuvitukseen, sana-mielleyhtymiin ja kielen soinnillisiin ominaisuuksiin. Tieteiskirjallisuus
Termi "science fiction" on amerikkalaisen tieteislehtien toimittajan Hugo Gernsbackin keksimä. Suomessa termin tieteiskirjallisuus loi tohtori Eino Kauppinen 1950-luvun alkupuolella.