Mitä budō tarkoittaa?
Budō
Budō () on yhteisnimitys japanilaisille itsepuolustus- ja taistelutaidoille. Budolajeissa pyritään kehittämään harjoittelijan fysiikkaa ja kehollisia taitoja mutta myös harjoittelijaa henkisesti ja sosiaalisesti. Tässä budōn harjoittelu eroaa länsimaisesta kilpaurheilukäsitteestä, jossa harjoittelijan fyysistä suorituskykyä kehitetään kilpailussa pätemiseksi. Budōssa saatetaan kilpailla, mutta budōa ei harjoitella kilpailua varten, vaan kilpailu budōssa on vain yksi budōn harjoittelumuoto muiden joukossa, eikä edes tärkein niistä. Kaikissa budōlajeissa ei kilpailla, edes harjoittelumielessä. Budōn harjoittelua ei myöskään mielletä ikäsidonnaiseksi, vaan sitä on mahdollista harjoitella kuolemaan asti taidossa jatkuvasti kehittyen. Budō
Sana "budō" rakentuu japanilaisista sanoista "bu" (sota-, soturi) sekä "dō" (tie, polku). Sananmukaisesti se voidaan siis tulkita "soturin tie". Budō merkitsee sitä kurinalaista soturin tietä, jonka japanilainen taistelija on elämäntavakseen ottanut.Meiji-kauden koittaessa perinteisten bujutsu- ja taistelutaitojen tulevaisuus oli veitsenterällä. Japanin siirtyessä feodaaliajasta nykyaikaan kertarysäyksellä bujutsutaidot koettiin osaltaan tarpeettomiksi ja hallituksen kannalta vaarallisiksikin. Sekä hallituksen sisällä että ulkopuolella valikuttavat kiihkokansalliset ja militaristiset voimat pyrkivät käyttämään hyväkseen vanhojen perinteiden saavutuksia. Toisaalta monisatavuotista perinnettä ei haluttu kadottaa eikä tärvellä. Perinteisissä soturiluokan hyveissä ("bushidō") koettiin olevan kansaa laajemmaltikin jalostava vaikutus.
Bujutsuharjoittelun ydinarvot feodaaliajan Japanissa olivat
Dao (kiinalainen filosofia)
Dao (道 pinyin: dào; Wade-Giles: tao) on kiinalainen käsite. Se on kungfutselaisuuden ja taolaisuuden peruskäsite. Sana on kiinaa ja tarkoittaa tietä tai polkua. Dao käsitetään kaiken luojaksi, vaikkei sitä voikaan sanoin kuvata. Se ei ole luojajumala, vaan kaiken takana oleva alkusyy, josta kaikki lähtee ja siihen palaa ja on yhtä sen kanssa. Daosta puhui tällä tavoin mm. Laozi, jonka kirjoittamaksi väitetyssä kirjassa "Daodejing" daon olemusta kuvaillaan. Butō
Butō () on avantgardistinen nykytanssin muoto, joka kehitettiin Japanissa. Ensimmäisen kerran sitä esitettiin 1959. Siinä yhdistyvät tanssi, teatteri, improvisaatio ja sekä japanilaisen perinteen esittävistä taiteista että saksalaisesta ekspressionistisesta tanssista ja performanssitaiteesta saadut vaikutteet. Japanista tanssimuoto on levinnyt myös muualle maailmaan ja vaikuttanut osaltaan nykytanssin kehitykseen. Tyypillistä butō-esityksille on lähes alaston valkoiseksi maskeerattu vartalo. Budō
Meiji-kauden koittaessa bujutsutaidoista pudotettiin pois aiemmin tärkeimpänä vallinnut "realistiset taistelukentän taidot" ja vallitseviksi tavoitteiksi tulivat Kyūdō
Kyūdōssa on käytössä samanlainen vyöarvojärjestelmä kuin muissakin perinteisissä budolajeissa, mutta arvot eivät näy mitenkään ulospäin. Kyū-arvot viidennestä ensimmäiseen vastaavat ”värillisiä vöitä”, dan-arvot ensimmäisestä kymmenenteen mustia vöitä. Bondage
Bondagen eli sitomisen voi nähdä eräänä sadomasokismin miedoista muodoista. Englanninkielinen sana ”bondage” tarkoittaa sananmukaisesti ”sidontaa”. Bondagesta nauttivat saavat mielihyvää liikkumiskyvyn rajoittamisesta tai sitomisvälineiden puristavasta tunteesta, ja bondage voi olla myös pelkkää rentoutumista ilman seksiä. Sidonta tapahtuu tyypillisesti joko narulla, tai nahkaisilla tai metallisilla kahleilla. Myös arkiasusteet kuten vyöt, huivit ja kaulaliinat sopivat sitomiseen. Judo Suomessa
Judo () on itämainen taistelulaji, joka on lähtöisin Japanista. Judo tarkoittaa suomennettuna joustavaa tietä. Judon kehitti Jigoro Kano. Aluksi judoa pidettiin yhtenä jujutsun koulukuntana. Kesäkuussa vuonna 1882 Kano perusti Tokioon "Kōdōkanin", oman koulun, jossa hän alkoi opettaa uutta kehittämäänsä kamppailulajia, judoa. Hän lisäsi jujutsun tekniikoihin omia sovelluksiaan ja korosti henkisen kehittymisen tärkeyttä. Sandō
Sandō (, ”kulkutie”) tarkoittaa japanilaisessa arkkitehtuurissa joko šintolaiselle pyhäkölle tai buddhalaiselle temppelille johtavaa tietä. Sen alkupisteessä on yleensä pyhäkön tapauksessa šintolainen "torii" ja temppelin tapauksessa buddhalainen "sanmon", portti, joka toimii merkkinä siirtymisestä pyhäkön tai temppelin alueelle. Tien varrella voi olla myös esimerkiksi kivilyhtyjä tai muita koristeita. Shinbutsu shūgō
Vastakkaista näkemystä edustaa japanilainen historioitsija Toshio Kuroda (ja hänen kannattajansa), joka väitti kuuluisassa artikkelissaan "Shinto in the History of Japanese Religion" (julkaistu englanniksi vuonna 1981), että šintolaisuudesta tuli itsenäinen uskonto vasta nykyaikana ja että se syntyi keskiajalla buddhalaiselta pohjalta. Kurodan keskeinen argumentti on se, että vasta Meiji-kauden nationalistiset ideologit kehittivät šintolaisuudesta oman uskontonsa. Hän huomauttaa, että Heian-kauden hallinnon muodollistamat kameihin liittyvät rituaalit ja valtion luoma pyhäköiden luokittelu eivät tarkoittaneet šintolaisuuden nousua itsenäiseksi uskonnokseen vaan yritystä selittää paikallisia uskomuksia buddhalaisin käsittein. Hän väittää myös, että vaikka sanan ”shintō” muodostavaa kahta kirjoitusmerkkiä käytettiinkin jo hyvin varhaisissa teksteissä, esimerkiksi "Nihonshokissa", se ei tarkoita, että nykyajan šintolaisuus olisi ollut uskontona olemassa, koska merkkejä käytettiin alun perin tarkoittamaan taolaisuutta tai niillä viitattiin uskontoon yleensä. Kurodan mukaan monet šintolaisuuden piirteet, kuten peilien ja miekkojen palvonta tai jopa itse Ise-jingūn rakenne (šintolaisuuden pyhin ja tärkein pyhäkkö), ovatkin tyypillisiä taolaisuudelle. Vanhoissa kirjoituksissa esiintyvä sana ”shintō” ei siis välttämättä tarkoita mitään ainutlaatuisen japanilaista. Tankendō
Tankendō () on japanilaiseen lyhyen miekan tekniikoihin pohjautuva budolaji. Japanin sana "tankendō" muodostuu kolmesta osasta: ""tan"" tarkoittaa lyhyttä, ""ken"" tarkoittaa miekkaa ja ""dō"" tässä tapauksessa tietä. Sananmukaisesti tankendō on siis "lyhyen miekan tie". Tankendōssa harjoitellaan ja kilpaillaan lyhyellä miekalla (, ). Harjoitteluvarusteet riippuvat siitä harjoitellaanko jūkendō-, kendo- vai tankendōharjoittelijan kanssa. Harjoiteltaessa tankendō perusharjoittelua tai suojavarusteissa ("bōgu"), käytetään bambumiekan ("shinai") kaltaista lyhyttä harjoitusmiekkaa ("tanchikutō"). Parikata harjoittelussassa käytetään puista kodachia. Shinbutsu shūgō
Shinbutsu shūgō () eli kirjaimellisesti ”šintolaisuuden ja buddhalaisuuden synkretismi” tarkoittaa Japanissa vallitsevaa buddhalaisuuden ja paikallisten uskomusten synkretismiä. Ilmiötä kutsutaan myös nimellä "shinbutsu konkō" (), mutta sillä on negatiivinen, satunnaisuuteen ja rappioon vihjaava konnotaatio. Kun buddhalaisuus saapui Kiinan kautta Japaniin Asuka-kaudella (500-luvulla), japanilaiset sopeuttivat vanhan uskontonsa uuteen, sen sijaan että he olisivat hylänneet sen. Molempia uskontoja pidettiin tosina. Synkretismin seurauksena buddhalaiset temppelit () liitettiin paikallisten "kamien" pyhäköihin () ja toisin päin ja omistettiin sekä kameille että Buddhalle. Buddhalaisuuden syvä vaikutus paikalliseen uskontoon voidaan nähdä esimerkiksi nykyisten pyhäköiden rakenteessa, joka on rukoushalleineen ja kuvineen buddhalaista alkuperää. Iaidō
Iaidōsta, toisin kuin monista muista budōlajeista, on yhä useita tyylisuuntia, jotka kukin harjoittelevat omalla tavallaan. Kokoava tekijä useimmissa on kuitenkin kata-suorituksen jako neljään osaan: miekan vetoon ja siihen liittyvään hyökkäävään tai puolustavaan tekniikkaan ("nukitsuke"), jatkolyönteihin ja tekniikoihin ("kirioroshi/kiritsuke"), symboliseen veren ravistamiseen miekan terästä ("chiburi") ja miekan palauttamiseen huotraan ("nōtō"). Joissain tyyleissä harjoitteluun liittyy myös tameshigiri eli "koeleikkaus", jossa nykyään harjoitellaan kasteltujen ja rullattujen bambumattojen leikkaamista yhdellä tai useammalla lyönnillä. Metsuke
Metsuke () on japanilainen käsite, joka tarkoittaa katsetta. Budokäsitteenä se tarkoittaa vastustajan ja kaiken muun oleellisen näkemistä kokonaisuudesta, ilman että "näkijä" kiinnittää huomiotaan mihinkään yksityiskohtaan sinänsä. Itse asiassa yksityiskohtien herkeämätön tarkkailu on "metsuken" vastavaikuttaja ja sitoo sekä tietoisen että tiedostamattoman mielen yksityiskohtiin. Tällöin kokonaisuuden välitön havainnointi heikkenee ja esimerkiksi vastustajan "seme" tulee hyökkäyksen yhteydessä vaikeasti hallittavaksi tai vastustajan puolustuksessa avautuva tai siinä oleva aukkopaikka "suki" jää havaitsematta tai sitä ei havaita ajoissa. Metsuke mahdollistaa nykyisyyden mutta myös menneen ja tulevan intuitiivisen havainnoinnin. Bentō
Bentō (弁当 tai べんとう) on japanilainen eväslaatikkoon pakattu lounas. Se voi olla kotitekoinen tai ostettu valmiina kioskista, ruokakaupasta tai ravintolasta. Meditaatio
"Pääartikkeli: buddhalainen meditaatio"Buddhalaisuudessa meditaatio on erittäin keskeistä ja sille on monia erilaisia harjoitusmuotoja riippuen koulukunnista. Yleisesti buddhalaisuudessa meditaatioharjoituksen tarkoituksena on hyvien kokemusten tai uusien tietoisuuden tilojen sijaan itsensä muuttaminen. Yleisesti meditaatioharjoitus jaetaan kahteen osioon: "samatha" eli mielen hiljentäminen ja sitä seuraavaan "vipassana", eli sisäisen viisauden kehittäminen. Metta-meditaation tarkoituksena taas on kehittää rakkautta, ystävällisyyttä ja myötätuntoa kaikkia olentoja kohtaan. Bujinkan budō taijutsu
Bujinkan budō taijutsu () on japanilainen budolaji, jonka perustaja ja pääopettaja on japanilainen Masaaki Hatsumi (1931–). Lajia on kutsuttu aiemmin myös nimillä Bujinkan ninpō taijutsu sekä Togakure-ryū ninpō taijutsu. Laji koostuu yhdeksästä perinteisestä japanilaisten kamppailutaitojen koulukunnasta tai tyylistä, joiden päämies Hatsumi on opettajansa, tyylien edellisen pääopettajan Toshitsugu Takamatsun (1887–1972) mandaatilla. Vanhimpien koulukuntien juuret ulottuvat suullisen perimätiedon mukaan jopa 900 vuoden päähän. Lajissa harjoitellaan japanilaista aseetonta taistelua ("taijutsu") sekä erilaisten perinteisten aseiden käyttöä (mm. "bōjutsu" ja "kenjutsu"). Jotkut Bujinkanin koulukunnista sisältävät myös perinteisiä ninja-taitoja ("ninjutsu", "ninpō").Taijutsun harjoittelu tähtää luonnollisen liikkumisen ja vartalon kokonaisvaltaisen käytön oppimiseen. Siihen pohjautuvat erilaiset kaadot, heitot, nivellukot, irrottautumiset, kuristukset, iskut ja potkut, joita harjoitellaan pareittain, muutaman henkilön ryhmissä tai yksin. Harjoittelu koostuu muodollisista pariharjoituksista ("kata"), sekä niiden sovelluksista ja muunnelmista ("henka"). Asetaitoja harjoitellaan yleensä puisin tai pehmustetuin harjoitusasein. Bujinkan budō taijutsun harjoittelu soveltuu useimmille perusterveille yksilöille ikään ja sukupuoleen katsomatta. Useilla harjoitussaleilla on 15 vuoden ikäraja, mutta joillain saleilla ikäraja on alempi tai nuorimmille harrastajille on junioriryhmä. Lajissa ei kilpailla, eikä lajiliittoa ole. Atemi
Atemi () on japanilainen budokäsite, jossa hyökätään vastustajan arkoihin kehonosiin tai niveliin. Atemi-pisteisiin voidaan hyökätä paljain käsin (esimerkiksi aikido, jujutsu ja judo) tai asein (jodo, aiki-jo, kendon pistot). Ns. ”hermopisteisiin” hyökkääminen voi joissain tapauksissa aiheuttaa ohimenevää tai palauttamatonta vahinkoa keholle, ja vaikuttaa kehon sisäeritys- ja hermotoimintoihin. Yoshida Kenkō
Kenkōn suhde buddhalaisuuteen oli lähinnä filosofinen. Hänen ajattelulle on leimaa-antava eräänlainen buddhalaisuuden, taolaisuuden, kungfutselaisuuden ja shintolaisuuden synteesi. Kenkō eli 1300-luvun vallanperimyskiistojen ja keisari Go-Daigon restauraatiopyrkimysten poliittisen kuohunnan aikakaudella. Buddhalainen oppi kaiken katoavaisuudesta tarjosi hänelle yhtäältä lohduttavan ajatuksen, että ajan levottomuudet ovat ohimenevä episodi jatkuvassa muutoksessa, toisaalta perustan esteettiselle katsannolle; kauneus on hetkellistä, joten täytyy iloita hetkestä. Hanbō
Hanbō () tai "puoliseiväs" on japaninkielinen nimitys taistelulajeissa käytettävälle, yleensä noin 90 cm pituiselle puiselle kepille. Nimitys juontaa juurensa aseen pituudesta, joka on puolet "tavallisesta" seipäästä (bō). Hanbōta käytetään joissakin japanilaisissa budolajeissa sekä okinawalaisessa kobujutsussa. Kyūdō
Temppeliammunnan loppuminen vaikutti osaltaan kyūdōn uudistuksiin. Aiemmin mainittu Honda Toshizane "Heki-ryū Chikurin-ha" – koulukunnasta oli yksi Kenzō Awan opettajista. Awa puolestaan suostuteltiin opettamaan saksalaista esoteerista mystikkoa, filosofian professori Eugen Herrigeliä, joka oli lähtenyt Japaniin ”etsimään zeniä”. Hänen kokemuksistaan kirjoittama kirja ”"Zen ja jousella ampumisen taito"” on vaikuttanut suuresti kyūdōn yhdistämiseen zen-buddhalaisuuteen. Herrigel oli ensimmäisiä kyūdōhon tutustuneita eurooppalaisia. Sattumalta Awa, luonnonlahjakkuus ampujana, sai jonkinlaisen uskonnollisen ilmestyksen perustaen oman, uskonnollissävytteisen jousiammuntaorganisaationsa, jolla ei kuitenkaan ollut yhteyttä zen-buddhalaisuuteen. Herrigelin kirja perustuu Yamada Shōjin mukaan suurelta osin väärinkäsityksiin, jotka syntyivät Awan ja Herrigelin yhteisen kielen puutteesta, Awan erikoisesta ja sekavasta persoonallisuudesta sekä Herrigelin nimenomaisesta pyrkimyksestä hakea ja löytää zen jo lähtiessään Japaniin. Mielenkiintoista on, että Herrigelin kirja on käännetty myös japaniksi, ja se on vaikuttanut sielläkin käsityksiin kyūdōsta. Kyūdōa, kuten mitä tahansa muutakin, voi harjoittaa meditatiivisesti, ja se sopiikin tähän erinomaisesti vaatiessaan herpaantumatonta keskittymistä. Kihon
Kihon () on japania ja tarkoittaa budo-lajin perustekniikkaa sekä sen sitkeää, hellittämätöntä harjoittelemista. Loputtoman perustekniikkaharjoituksen tarkoitus on saattaa budon harjoittelija varmemmaksi ja parantaa perustekniikan osaamista hänen valmiuksiensa ja osaamistasonsa kasvaessa hänen edistyessään ja harjoittelun edetessä . Tavallisesti kaikkien budo-lajien harjoittelukertaan kuuluu "kihon" osio. Ongelmien ilmaantuessa harjoittelussa, budoka palaa kihon-harjoitteluun, korjatakseen virhesuorituksen syyt tai ilmenneet heikkoudet tekniikassaan. Buddhalainen filosofia
Buddhan sanotaan kyseenalaistaneen kaiken metafyysisen olemisen ja ei-olemisen käsitteet, ja tätä kritiikkiä on pidetty Buddhan lähestymistavan keskeisimpänä osana.
Metafysiikassa eräs keskeinen ajatus on pratitya-samutpada eli ehdonvarainen seuraamus tai ehdonvarainen seurausketju. Ehdonvarainen seuraamus tarkoittaa sitä että kaikki olemassa olevat asiat ja ilmiöt ovat toisistaan riippuvaisia ja edellyttävät toistensa olemassaoloa. Judo
Judo perustuu osin siihen, että vastustajan voimaa ja massaa käytetään häntä itseään vastaan. Judon pääperiaatteet ovat maksimaalisen tehon periaate, yhteisen hyvän periaate, sekä joustavuuden periaate. Joustavuuden periaatteesta onkin judon kehittäjä Jigorō Kanō sanonut: Zen
Zen (’meditaatio’; hanzi: 禅 (yksinkertaistetuilla merkeillä); sanskritiksi: "dhyāna"; kiinaksi: "chán" (pinyin); japaniksi: "zen"; koreaksi: "seon") on mahayana-buddhalaisuuden suuntaus, joka syntyi kiinassa Tang-dynastian aikaan "chán" -nimellä. Se on saanut paljon vaikutteita taolaisuudesta ja muotoutui hyvin uniikiksi kiinalaisen buddhalaisuuden muodoksi. Kiinasta chán levisi Vietnamiin, Koreaan ja Japaniin jossa siitä tuli zen. Taido
Shukuminen näkemys budosta muuttui. Hänen uusien ideoidensa perusteella syntyi uusi budolaji, joka nimettiin taidōksi ("vartalon tie"). Tämä tapahtui vuonna 1962, jolloin taidōn katsotaan syntyneen. Shukumine viimeisteli vielä lajin perustan 1963 ja samalla kehitti teorian ihmisen, yhteiskunnan ja luonnon vuorovaikutuksesta. Taidō virallistettiin 1965 ja samana vuonna perustettiin Japanin Taidōliitto. Budō
Nakamura Taisaburon (syntynyt 1912, Toyama-ryū kenjutsu tyylin mestari, opetti Toyaman sotilasakatemiassa), mukaan budolajeja ei voi verrata vanhoihin koryū bujutsun taistelutaitoihin vaan budolajit, kuten esimerkiksi moderni iaido, ovat etäytyneet iaijutsusta niin, että ne ovat käytännössä hyödyttömiä harjoitettaessa taistelutaitoa. Sen sijaan ne toimivat hänestä erinomaisina kehon ja mielen harjoituksen välineinä ja ovat edistyneiden harjoittelijoijen hyvin tekeminä vielä kaunista katseltavaa, mitä tehokkuutta hakevat bujutsutekniikat eivät useinkaan ole. Iaidō
Japanin länsimaistuessa 1800-luvulla perinteiset sotataidot menettivät asemansa, kun Meiji-restauraation seurauksena samurai-luokka lakkautettiin ja miekkojen kanto kiellettiin. Useat vanhat sotataidot toimivat pohjana uusille budo-lajeille ("gendai budō") joihin myös iaidō kuului. Iaidōn nähtiin tähtäävän kamppailutaidon kehityksen lisäksi myös henkiseen kehittymiseen, itsensä parantamiseen ihmisenä ja vanhojen miekkailutaitojen säilyttämiseen. Lisäksi 1960-luvun lopulla Japanin kendoliitto kokosi useiden koulukuntien muodoista oman standardoidun sarjansa, jota kutsutaan nimellä ZNKR iaidō tai "seitei-iaidō". Budō
Budon harjoittelu katsotaan yleisesti toiminnaksi jonka alettua vain kuoleman tulisi lopettaa harjoittelu. Kyseessä on siis koko elämä kestävä oppimistapahtuma, jossa opittava aines muotoutuu yhä uudestaan ja lähestyy täydellisyyttä sitä kuitenkaan saavuttamatta. Taido
Taidōn periaatteisiin kuuluu jatkuva liikkuminen. On vaikea osua kohteeseen, joka on liikkeessä. Pystyasennossa tapahtuvaa perusliikkumista kutsutaan "unsokuksi". Lisäksi käytetään hyväksi permantovoimistelua muistuttavia liikkeitä kuten voltteja, kärrynpyöriä. Nämä erilaiset liikkumistavat antavat hyökkäykselle ja puolustukselle nopeutta, voimaa ja yllättävyyttä. Dōjō
Budōn peruskirjan neljäs artikla määrittelee dōjōn suraavasti: Budō
Japanilaisen kulttuurin piirteet ovat erittäin vaikeasti – jos ollenkaan – erotettavissa budōlajeista. Tekniikan ja fysiikan harjoittelun lisäksi myös lajikulttuuri sekä historialliset piirteet ja kehityskulut ovat budōlajeissa opiskelun kohteina.
Japanin budōliiton laatimassa Budōn peruskirjassa mainitaan seuraavaa: (kääntänyt suomeksi Jukka Helminen): Budō
Suurimmassa osassa budōlajeja tarkoituksena on tekniikkaa hiomalla kehittää yhtäaikaisesti niin harjoittelijan kehoa kuin mieltäkin.
. Tässä mielessä budōn harjoittelu muistuttaa Jungin teorioita individuaatio prosessista, jolloin budōlajeilla olisi vain välinearvo itsensä kehittämisessä ja kypsyttämisessä. Varsinkin kata-harjoittelussa kahden harjoittelijan keskinäinen vuorovaikutus toimii sosiaalisena vuoropuheluna, joka pakottaa harjoittelijan paitsi tutustumaan omaan itseensä, motiiveihinsa ja arvoihinsa myös kanssaharjoittelijan vastaaviin ominaisuuksiin ja samaistumaan myös tämän toimintaa johtaviin tunnetiloihin. Shinbutsu bunri
Taipumus vastustaa buddhalaisuutta voidaan löytää jo varhaismodernilta ajalta, kun buddhalaisuuden leviäminen sai aikaan nationalistisen vastareaktion, mutta termi viittaa yleensä buddhalaisvastaiseen liikkeeseen, joka levisi Edo-kauden puolivälistä lähtien yhdessä kungfutselaisuuden, muinaisen japaninkielisen kirjallisuuden ja kulttuurin tutkimuksen ("kokugaku") ja šintolaisen nationalismin kanssa. Kaikilla näillä liikkeillä oli omat syynsä vastustaa buddhalaisuutta. Kapeammassa merkityksessään shinbutsu bunri tarkoittaa uuden Meiji-hallituksen aloittamaa politiikkaa, jossa šintolaisuus ja buddhalaisuus erotettiin toisistaan erityisellä asetuksella (). Asetus on historiallisesti erityisen merkittävä, sillä se aloitti väkivaltaisen buddhalaisvastaisen "haibutsu kishaku" -liikkeen, joka johti Tokugawa-shōgunaatin viimeisinä vuosina ja Meiji-restauraation aikana tuhansien temppelien sulkemiseen pakolla, niiden maiden takavarikoimiseen, munkkien erottamiseen tehtävistään ja kirjallisuuden, patsaiden ja muun omaisuuden tuhoamiseen. Jopa buddhalaisia kelloja sulatettiin kanuunoiden valmistusta varten. Politiikka ei saavuttanut lyhyellä aikavälillä tavoitteitaan ja hylättiin myöhemmin, mutta sillä oli silti syvällinen ja pitkäkestoinen vaikutus kansakuntaan ja sen kulttuuriin. Pitkällä aikavälillä se onnistui luomaan uuden uskonnollisen tilanteen, jossa šintolaisuutta ja buddhalaisuutta alettiin pitää itsenäisinä ja tasaveroisina uskontoina. Libido
Libido tarkoittaa yleismerkityksessään sukupuolista halua. Psykoanalyyttisena käsitteenä libido merkitsee viettienergiaa. Libido liittyi kehittäjänsä Sigmund Freudin ajattelussa aiemmin erityisesti elämänviettiin eli Erokseen. Libido oli Erosta ylläpitävä voima. Myöhemmin Freud yleisti käsitteen alaa niin, että myös kuolemanvietillä eli Thanatoksella on sitä ylläpitämässä oma libidonsa. Libidon käsitteellä on Freudin ajattelussa peruskäsitteen ja apuvälineen luonne. Se kuuluu metapsykologian piiriin. Kami
Koko esimodernin ajan buddhalaisuuden saapumisen jälkeen kameja, ja erityisesti eliitille merkityksellisiä kameja, palvottiin lähes ainoastaan buddhalaisessa kontekstissa. Samalla paikalliset kamit muodostivat vastaavasti keskeisen osan japanilaista buddhalaisuutta. Nykyisenkaltainen ”šintolaisuus” ei tällä ajalla muodostanut buddhalaisesta erillistä perinnettä, ja uskonnollisuus koostui sekoituksesta erilaisia aatteita ja uskomuksia. Tätä paikallisten japanilaisten uskomusten ja Manner-Aasiasta saapuneen buddhalaisuuden synkretismiä kutsutaan termillä "shinbutsu shūgō". Meditaatio
Japanilaisessa zen-buddhalaisuudessa meditaatiosta käytetään nimitystä zazen (suom. "istumameditaatio)" ja sitä harjoitetaan, jotta nähtäisiin oma buddhaluonto äkillisen satori valaistumiskokemuksen muodossa. Sōtō-koulukunnassa suositaan pelkistettyä shikantaza (suom. "vain istumista)" muotoa, jossa jo pelkkä istuminen itsessään on lopullinen päämäärä, johon sisältyy jo kaikki. Nippo Jisho
Nippo Jisho on erityisen arvokas teos historiallisen fonetiikan tutkimuksen kannalta, sillä kanji-merkeistä ei voi suoraan päätellä niiden äänneasua, kun taas roomalaiset kirjaimet ovat pohjimmiltaan äännekirjoitusta, ja Nippo Jishossa sanat on kirjoitettu niin kuin ne äännettiin 1500-luvun lopulla. Nippo Jisho heijastaa suoraan 1500-luvun japanin ääntämystä, mikä poikkeaa suuresti nykyjapanista. Samoin sanakirja listaa runsaasti sanoja ja fraaseja, joilla on eri merkitys nykyjapanissa kuin 1500-luvulla, tai jotka ovat nykyjapanissa vanhentuneet. Esimerkiksi samurai tarkoittaa Nippo Jishossa aatelista, kun taas bushi on listattu tarkoittamaan soturia. Myös nykyjapanin tavut "ha, hi, fu, he ho" on translitteroitu "fa, fi, fu, fe, fo" - historiallisesti tiedetään, että japanin h-äänne on alun perin ollut soinniton f-äänne, joka on usein heikentynyt p:stä. Tavu "o" (を) on translitteroitu "vo", ja "e" (え) puolestaan "ye" - Tokion vanha nimi Edo on aikoinaan ääntynyt "jedo" ja samoin Japanin rahayksikön translitterointi "yen" (pro nykyjapanin "en") heijastaa vanhaa ääntämystä, joka hävisi 1800- ja 1900-luukujen vaihteessa. Moo do
Moo Do on korealainen vastinen länsimaissa tunnetummalle termille "budo". Korealaisia lajeja olisi korrektia kutsuttu yhteisellä nimellä Moo Do -lajit, mutta käytännössä termi budo on vakiintunut suomen kieleen ja se kattaa kaikki kamppailutaidot huolimatta siitä mistä ne ovat lähtöisin. Tulevaisuudessa kielenkäyttö saattaa muuttua erilaisten kamppailulajiperinteiden muuttaessa Suomeen ja tuodessa muassaan oman kielenkäyttönsä ja ehkä osittain jopa Kaukoidässä vallitsevia ajattelutapoja. Esimerkiksi korealaiset ja japanilaiset ovat vähän kuin suomalaiset ja ruotsalaiset, eli rakkaita vihollisia, joita vastaan ei nykyään enää ole varsinaista kaunaa ja pahaa verta, mutta joihin on silti tapana tehdä pieni pesäero. Buddhalainen filosofia
Buddhalaisuus voidaan nähdä joko käytännöllisenä filosofiana tai uskontona, riippuen siitä, mikä merkitys sanoille ”filosofia” tai ”uskonto” annetaan. Niissä etelä- ja itäaasialaisissa kulttuureissa, joissa buddhalaisuus kehittyi, filosofian ja uskonnon välillä ei ole selvää eroa, eikä sitä voida välttämättä tehdä. Buddhalaisuuden filosofia on käytännöllistä, koska se keskittyy tiettyjen menetelmien tai filosofisten periaatteiden soveltamiseen käytännön elämässä. Buddhalaisuus eroaa monista muista uskonnoista siinä, että se voidaan nähdä ei-teistisenä, eli se ei tarvitse jumalan tai jumalien olemassaoloa. Lisäksi buddhalaisuudessa ei ole oppirakennelmia samassa mielessä kuin uskonnoissa yleensä. Lukko (budo)
Nivellukko tai lyhyesti lukko on taistelulajeissa tekniikka, jossa kohdistetaan rasitus vastustajan johonkin niveleen vääntämällä se ääriasentoonsa. Näin pyritään kontrolloimaan vastustajan liikkeitä. Oikein tehtynä nivellukko on hyvin kivulias ja tehokas tapa taltuttaa vastustajan hyökkäys ja siitä on käytännössä mahdotonta irtautua. Jigorō Kanō
Kanō luokitteli jūdō-harjoittelumotiivit kolmeen ryhmään: Rentai Ho - saadakseen hyvän kunnon; Shobu Ho - tullakseen teknisesti taitavaksi. Kun jokin näistä (tai molemmat yhdessä) ovat syynä jūdō-harjoitukseen puhutaan jūdōsta suppeassa mielessä (Kogi Jūdō). Kun tähän lisätään kolmas motiivi, Shushin Ho eli halu kehittää itsensä myös henkisesti, puhutaan jūdōsta laajassa mielessä (Kyogi Jūdō). Lienee paikallaan sanoa, että kolmatta ei voi yksin harjoittaa vaan kaksi muuta on myös harjoitettavaa. Jotta Kanō-sensein visio budōn yhteiskunnallisesta vaikutuksesta kävisi toteen olisi jūdōn oltava nimenomaan Kyogi Jūdōa. Tekninen taito jää aina dōjōn, mutta henkisen taidon kantaa mukaansa arkielämään. Tämä ajatus sai mestarin sanomaan "Ei ole väliä miten terve henkilö on. Jos hän ei ole hyödyksi yhteiskunnalle, on hänen olemassaolonsa turhaa." Dan-arvo
Dan-arvo () on japanilaisissa ja korealaisissa kamppailu- ja budolajeissa käytettävä arvoaste. Monissa lajeissa sen haltijat käyttävät mustaa vyötä. Dan-arvot ovat tavallisia myös muissa kuin taistelulajiyhteyksissä ja niitä myönnetään myös esimerkiksi japanilaisissa lautapeleissä kuten renju, shōgi ja go, kukkien asettelussa ("ikebana") sekä teetaiteessa ("chadō"). Budolajeissa kuten iaidō, kendō ja jōdō dan-arvoa ei osoiteta ulospäin millään värillisellä vyöllä. Sutemi
Sutemi on japanilainen budōkäsite, joka liittyy hyökkäämiseen japanilaisissa kamppailulajeissa. Kyseessä on päättäväinen tahtotila ja sitoutuminen toimintaan, silläkin uhalla että hyökätessään asettaa itsensä alttiiksi vastustajan vastahyökkäykselle tai tekniikalle, oman suojauksen avautuessa, ja vaikka siitä voisi äärimmäisenä seurauksena olla oma vahingoittuminen tai jopa kuolema. Shinbutsu shūgō
Termi "shinbutsu kakuri" () eli ”kamien eriytyminen buddhalaisuudesta” tarkoittaa Japanin buddhalaisuudessa keskiajan ja esimodernin ajan tapaa pitää joitakin kameja erillään buddhalaisuudesta. Vaikka jotkin kamit integroitiin buddhalaiseen pantheoniin, toiset kamit (tai ajoittain jopa samat kamit eri yhteydessä) pidettiin järjestelmällisesti siitä erillään. Tällä ilmiöllä oli huomattavia seurauksia koko maan kulttuurille. Sitä ei tule sekoittaa käsitteisiin "shinbutsu bunri" (”kamien ja buddhien erottaminen toisistaan”) tai "haibutsu kishaku" (”lakkauttakaa buddhat ja tuhotkaa Shākyamuni”), jotka olivat Japanin historiassa toistuvia ilmiöitä ja joiden syyt olivat yleensä poliittisia. Ensimmäinen liike hyväksyy buddhalaisuuden, kun taas toinen ja kolmas vastustavat sitä. Voodoo
Voodoo ei ole tarkasti organisoitu eikä hierarkkinen järjestelmä. Voodoo on ihmisten tapa olla suhteessa henki­maailmaan ja käsitellä niin mennyttä, tulevaisuutta kuin nykyisyyttäkin. Voodoo on käytännön uskonto, jossa omakohtainen kokeminen on oleellista. Voodoota harjoitetaan kokonaisvaltaisesti ja se on osa arkea: esimerkiksi beniniläisillä on kotonaan ja mukanaan pieniä voodoo-nukkeja. Buddhalaisuus
- Bikkhu BodhiPratītyasamutpāda (paalinkieltä, sanskr. pratitya-samutpada, ’ehdonvarainen seuraamus’) on yksi buddhalaisuuden keskeisistä opetuksista. Ehdonvarainen seuraamus tarkoittaa sitä, että kaikki olemassa olevat asiat ja ilmiöt ovat toisistaan riippuvaisia ja edellyttävät toistensa olemassaoloa. Kaikki asiat ja ilmiöt vaativat tiettyjä ilmiöitä ja olosuhteita syntyäkseen ja myös muuttuvat tai katoavat olosuhteiden muuttuessa. Esimerkiksi ihminen tarvitsee pysyäkseen hengissä tai terveenä muita ihmisiä, ruokaa, vaatteita, ilmaa hengitettäväksi, vettä juotavaksi jne. Heian-kausi
Buddhalaisuus alkoi levitä koko Japaniin Heian-kaudella pääasiassa kahden esoteerisen lahkon, Tendain (天台, taivaan jalusta) ja Shingonin (真言, tosi sana), kautta. Tendai sai alkunsa Kiinassa ja perustuu lootussutraan, yhteen mahayana-buddhalaisuuden tärkeimmistä sutrista. Shingon on Japanille alkuperäinen, Kūkain perustama lahko. Kūkai (空海, myös Kobo Daishi, 弘法大師) teki vaikutuksen Kammua (782-806) seuraaviin keisareihin ja myös moniin japanilaisiin sukupolviin ei vain "pyhyydellään" vaan myös kalligrafiallaan, maalauksellaan ja veistoksillaan. Kammu oli itse tärkeä Tendai-lahkon suojelija, ja lahko nousi erittäin vaikutusvaltaiseksi seuraavien vuosisatojen aikana. Hiei-vuorella sijaitsevan Tendai-luostarikompleksin ja vuoren juurella olevan uuden pääkaupungin keisarillisen hovin välille kehittyi tiivis suhde, ja Tendai painottikin opeissaan uskollisuutta keisaria ja valtiota kohtaan. Heian-kaudella syntyi myös Jōdo Shinshū -buddhalaisuus, jonka perusti Shinran. Shizufumi Ishido
Shizufumi Ishido (s. 1945 Kawasaki, Japani) on japanilainen budō-opettaja. Shinbutsu shūgō
Toisin sanoen Mononobe näki Buddhan vain ulkomaisena kamina eikä vieraana Jumalana, joka voisi olla mahdollisesti eriluonteinen olento kuin hänen oman maansa kamit. Ulkomaisia kameja kutsuttiin ”barbaarien kameiksi” () tai ”buddhalaisiksi kameiksi” () ja niitä pidettiin enemmän tai vähemmän samankaltaisina kuin paikallisia kameja. Siksi kahden uskonnon välinen konflikti oli aluksi luonteeltaan poliittinen eikä uskonnollinen. Se tuli ilmi progressiivisen Soga-klaanin ja konservatiivisen Mononobe-klaanin välisenä kamppailuna: Soga-klaani halusi Japanin harjoittavan kansainvälisempää politiikkaa, mitä Mononobe-klaani vastusti. Buddhalaisuus ei ollut prosessissa passiivinen osapuoli, vaan se oli itsessään valmis sulauttamaan itseensä vaikutteita ja tulemaan sulautetuksi. Kun buddhalaisuus saapui Japaniin, se oli jo synkreettinen uskonto, joka oli mukautunut ja kiinnittynyt muihin uskontoihin ja kulttuureihin Intiassa, Kiinassa ja Korean niemimaalla. Buddhalaisuuteen oli esimerkiksi jo Intiassa sulautunut hindulaisia jumaluuksia, kuten Brahmā (japaniksi "Bonten") ja Indra ("Taishakuten"). Kun se tuli japaniin, se oli jo taipuvainen tuottamaan yhdistelmäjumalia, joita japanilaiset kutsuivat sanalla "shūgōshin" (). Kamin alkuperän etsimistä buddhalaisesta kirjoituksesta ei pidetty mitenkään erikoisena. Iaidō
Iaidō () on perinteinen japanilaiseen miekankäyttötaitoon perustuva budolaji, joka keskittyy miekan vetämisen ja sen käytön harjoitteluun yllättävien tilanteiden varalle. Yleisesti ottaen iaidōssa harjoitellaan enimmäkseen muotoja ("kata"), sekä yksin että parin kanssa. Kobudō
Kobudō () tai synonyymi kobujutsu (), ”vanha budō”, voi viitata seuraaviin asioihin: ZNKR jōdō
Korean sodan alettua 1950 Yhdysvallat tarvitsi kipeästi liittolaisia ja budō-harjoittelu sallittiin jälleen. Japanin demilitarisointi keskeytettiin käytännössä kokonaan ja lähes kaikki japanilaiset, myös monet budō-opettajat, saivat kansalaisluottamuksensa takaisin 1950-luvun alkuun mennessä. Buddhalaisuus
Buddhalainen filosofia käsittelee laajasti metafysiikan, fenomenologian, etiikan ja tietoteorian ongelmia. Buddhalaisuus hylkää monet jo Buddhan elinaikana kehittyneet intialaisen filosofian ajatukset, erityisesti atman-opin. Hindulaisen filosofian näkökulmasta buddhalainen filosofia luetaan heterodoksisiin nastika-koulukuntiin, koska buddhalaisuus ei tunnusta Veda-kirjoja uskonnollisena auktoriteettina. Nirvana
Nirvana (sanskr, myös "nirvāṇa"; Pali: "nibbana", "nibbāna") on termi, jolla tarkoitetaan buddhalaisen harjoituksen päämäärää eli valaistumista. Itsepuolustuslaji
Jotkut lajeista eivät oman määritelmänsä mukaisesti sovi oikein mihinkään kolmesta luokasta, vaan muodostavat omaan filosofiaansa pohjautuvan lajin.
Eri japanilaisista kamppailu- ja itsepuolustuslajeista ja muista taistelulajeista johdetut taidot puolestaan muodostavat yhdessä oman kiinteän filosofisen näkemyksen jakavan kokonaisuutensa: budōlajit. Gongen
Gongen () tarkoittaa šintolaisuudessa ja Japanin buddhalaisuudessa avatāraa, japanilaista "kamia", joka on todellisuudessa Intiasta japanilaiset pelastamaan tulleen buddhan väliaikainen ilmentymä. Sanat "gonge" () ja "kegen" () ovat synonyymeja. "Gongen shinkō" () tarkoittaa uskomista gongenien olemassaoloon.
Joskus oletetaan, että sana ”gongen” on peräisin Tokugawa Ieyasun postuumista nimestä (Tōshō daigongen). Sana kuitenkin keksittiin ja sitä alettiin käyttää Heian-kauden keskivaiheilla, kun buddhalaisuutta ja šintolaisuutta yritettiin sovittaa yhteen: kahden uskonnon synkretismiä kutsutaan termillä "shinbutsu shūgō" eli kirjaimellisesti ”kamien ja buddhien synkretismi”. Oletus, jonka mukaan japanilaiset kamit ja buddhat ovat käytännössä samoja olentoja, kehittyi tuolloin teoriaksi, joka on nimeltään "honji suijaku" (). Sen mukaan kamit ovat buddhien, bodhisattvojen ja muiden buddhalaisten jumaluuksien ilmentymiä (avatāroja). Kun teoria levisi vähitellen ympäri maata, kehittyi gongenin käsite. Tendai-buddhalaisuuden ja shugendōn vaikutuksesta käsite sopeutettiin esimerkiksi Iwaki-tulivuorta koskeviin uskomuksiin: naispuolinen kami Kuniyasutamahime liitettiin Jūichimen Kannon bosatsuun (yksitoistakasvoinen Kannon), Ōkuninushi-kami vuorostaan Yakushi nyoraihin ja Kunitokotachi-no-mikoto Amida nyoraihin. Kami
Toisaalta Edo-kaudella oli myös voimakkaita yrityksiä pitää kamit erillään buddhalaisista käytännöistä. Monet koettivat nostaa ”šintolaisuuden” erilliseksi, itsenäiseksi perinteekseen jatkaen suurimmaksi osaksi Yoshida Kanetomon (1435–1511) aloittamaa ajattelua. Kanetomo oli pitänyt omaa šintolaisuuttaan täysin ei-buddhalaisena. Kehittyi erityisesti useita kungfutselaisen šintolaisuuden muotoja. Meiji-kaudella Japanin avautumisen jälkeen "honji suijaku" -paradigma tuhottiin systemaattisesti. Uuden Meiji-hallinnon ensimmäisiin tekoihin kuului ”šintolaisuuden” erottaminen ”buddhalaisuudesta” (jolle keksittiin uusi termi, "bukkyō"). Synkretismin kieltoa kutsutaan nimellä "shinbutsu bunri". Käytännössä tämä tarkoitti kahden aivan uuden uskonnon luomista ja johti aiempien uskonnollisten perinteiden ja myös buddhalaisten temppelien tuhoamiseen. Yhdistelmäkameista on kuitenkin edelleen jäljellä joitakin jälkiä nykyisessä japanilaisessa uskonnollisuudessa: kamien ja buddhien välillä ei välttämättä nähdä selkeää rajaa, ja buddhiakin nimitetään yleensä sanalla ”kami” (tosin käännöksenä länsimaisista käsitteistä ”jumala” tai ”jumaluus”). Buddhalainen filosofia
Vaikka varhainen buddhalaisuus (josta mahayana-buddhalaiset käyttävät nimitystä hinayana) asetetaan usein myöhempää buddhalaisuutta (mahayana) vastaan siinä, että viimeksi mainittu painottaa pyrkimystä ei pelkästään omaan vaan kaikkien (ilmenevien) olentojen valaistumiseen, kummassakaan tapauksessa eettistä elämää ei voida pitää ”itsekkäästi” motivoituneena, koska buddhalaisen opin mukaan ”itsen” käsite on vain illuusio. Buddhalaisuuden mukaan yksilön ja muiden välillä ei ole todellista eroa. Tämän vuoksi yksilön tuli pyrkiä kasvattamaan kaikkien elävien olentojen onnellisuutta yhtä paljon kuin omaansa. Tämä on eräs syy, jonka vuoksi jotkut buddhalaiset valitsevat vegetarismin. Gi (budōkäsite)
Gi on asu, jota käytetään monissa japanilaisissa kamppailu- ja itsepuolustuslajeissa eli budossa. Yleisesti käytetty termi 'gi' tarkoittaa ainoastaan pukua. Muita harjoitteluasua tarkoittavia termejä ovat keikogi ("harjoitteluasu") ja . Kun halutaan erottaa eri lajien asut toisistaan voidaan nimi koostaa kamppailulajin nimestä ja sanasta gi. Budō kesäolympialaisissa 1964
Budō järjestettiin näytöslajina vuoden 1964 kesäolympialaisissa 15. lokakuuta Nippon Budōkan Hallissa, Tokiossa, Japanissa. Tämä oli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa kerta kun laji oli mukana olympialaisten ohjelmassa. Budōlajeista mukana olivat kendō (miekkailu), kyūdō (jousiammunta) ja sumō (paini). Jigorō Kanō
Yhä kiistellään siitä, mitkä Kōdōkan-jūdōn tekniikoista olivat Kanōn tai hänen oppilaidensa kehittämiä ja mitkä muista bujutsu-lajeista otettuja. Donn F. Dragerin kirjoittaa kirjassaan Modern Bujutsu & Budo: ”Poikkeuksetta kaikki (Kōdōkan jūdōn tekniikat) olivat jollain tavalla jo käytössä vanhemmissa bujutsu- ja budō-järjestelmissä.” Budō-tutkijat Patti ja Westbrook ovat jäljittä­neet ainakin Koshiki no katan Kitō-ryūhun. Seuraavassa on kahden tekniikan tarinat. Judogi
Judogi (柔道着 eli 柔道衣) on japaninkielinen nimi perinteistyyliselle japanilaiselle asusteelle, jota käytetään judon harjoittelussa ja kilpailuissa. Puvut ovat muiden japanilaisten budolajipukujen eli keikogien kaltaisia, mutta lajin luonteen vuoksi materiaali on paksumpaa, vahvistettua kangasta. Pukujen kangasvahvuus vaihtelee hintaluokittain. Kiinalainen filosofia
Buddhalaisuus on uskonto ja käytännöllinen filosofia, joka keskittyy Intiassa 500-luvulla eaa. eläneen Gautama Buddhan opetuksiin. Yleisenä terminä Buddha tarkoittaa henkilöä, joka on löytänyt todellisuuden todellisen luonteen. Jūkendō
Äärimmäisen sotaisasta menneisyydestään huolimatta moderni jūkendō sisältää kaikki Japanin budoliiton määrittelemät henkiset, liikunnalliset ja tapakasvatushyveet. Se kuuluukin jäsenenä Japanin budoliittoon ja kuuluu täten gendai budōn kaanoniin. Bō
Bō () on Itä-Aasian taistelutaidoissa käytetty noin 30 millimetriä paksu 180 senttimetriä pitkä puinen sauva, jota käytetään lähitaisteluaseena. Nykyisin bō yhdistetään erityisesti okinawalaiseen kobujutsuun ja japanilaiseen koryū budoon. Bō-sauvan suositellaan olevan hieman harjoittelijaa pidempi. Bō on keskeltä paksuin ja suippenee hieman päihinsä symmetrisesti (ainakin joissakin tyyleissä). Bōsta pidetään kiinni yleensä siten, että kädet jakavat sauvan kolmeen yhtäläiseen osaan. Pikkusormi pitää bo-sauvasta kiinni suurimmalla voimalla puristusvoiman heiketessä kohti etusormea. Tekniikoissa voidaan hyödyntää kaikkia kolmea osaa sauvasta. Buddhalaisuus
Buddhalaisuus on Magadhassa (nyk. osa Intiaa) n. 500-luvulla eaa. syntynyt filosofia tai uskonto. Sen perustaja on yleensä historiallisena henkilönä pidetty prinssi Siddhartha Gautama, joka kuitenkin luopui rikkauksistaan ja tuli myöhemmin Buddhaksi eli valaistuneeksi (Buddha, kirj. ”herännyt”). Buddha itse opetti olevansa tavallinen ihminen, ei jumala tai profeetta. Samadhi
Samādhi (devanagari:समाधि ; IAST: "samādhi") on hindulaisuudessa ja buddhalaisuudessa käytetty termi, jolla tarkoitetaan ei-dualistista tietoisuuden tilaa, jossa objektia havainnoiva mieli tulee yhdeksi objektin kanssa. Shinbutsu kakuri
Kun buddhalaisuus oli saapunut Japaniin, japanilaiset kehittivät paikallisten kamien ja uuden ulkomaisen uskonnon välille synkretismin, jota kutsutaan nimellä shinbutsu shūgō. Buddhalaisuus tuli maahan Kiinan kautta Asuka-kauden lopulla 500-luvulla. Sen sijaan, että japanilaiset olisivat hylänneet vanhat uskomuksensa, he yrittivät sopeuttaa ne uuteen ja olettivat molempien olevan tosia. Niinpä buddhalaiset temppelit liitettiin paikallisiin pyhäköihin ja toisin päin. Molemmat omistettiin sekä kameille että Buddhalle. Buddhalaisen vaikutuksen syvyys voidaan esimerkiksi nähdä nykyisissä pyhäköissä, joiden muoto suurine rukoushalleineen ja pyhine kuvineen on itsessään buddhalaista alkuperää. Vaikutusvaltaisen "honji suijaku" -teorian mukaan, joka oli yleinen Meiji-kaudelle saakka, buddhalaiset jumaluudet jopa päättivät ilmaantua japanilaisille paikallisten kamien muodossa pelastaakseen heidät. Iaidō
Nōtō tarkoittaa yksinkertaisesti miekan palauttamista huotraan. Eri kouluilla on oma tapansa tehdä tämä, mutta yhteistä on sulava liike ja vasemman käden käyttö ohjaamaan terää. Tärkeää on myös säilyttää hyökkäysvalmius koko toimenpiteen ajan. Japanin historia
Virallisen ideologiansa bakufu sai kiinalaisesta Zhū Xīn kehittämästä uuskungfutselaisuudesta. Järjestystä ja uskollisuutta painottanut, konservatiivinen ideologia sopi täydellisesti feodaalihallinnon tarpeisiin – toisin kuin esimerkiksi pikemminkin tuonpuoleisesta huolehtinut buddhalaisuus. Tästä huolimatta ideologia sai myös kritiikkiä osakseen, ja maahan syntyi erilaisia tulkintoja kungfutselaisista opeista. Edo-kauden lopulla painotettiin aiempaa enemmän kungfutselaisuuden ja šintolaisuuden synteesiä, mikä johti shōgunien näkemiseen keisarillisen vallan anastajina. Synteesi sai myös aikaan kiinnostuksen klassiseen japanilaiseen kulttuuriin, jonka tutkimusta alettiin nimittää kokugakuksi, kansalliseksi opiksi. Koulutus perustui Edo-kaudella erityisesti kungfutselaisuuteen, jonka opit iskostuivat kaikkien yhteiskuntaluokkien ajatteluun. Tietoisuus itsestä ja ympäröivästä todellisuudesta lisääntyi kauden aikana huomattavasti: kauden lopussa noin 15 prosenttia naisista ja 40–50 prosenttia miehistä osasi lukea. Koulutuksen leviämistä tavallisen kansan keskuuteen auttoivat temppelikoulut (terakoya). Kungfu
Kungfu (功夫, pinyin: gōngfu) on yhteisnimitys Kiinasta lähtöisin oleville taistelulajeille. Sana tarkoittaa taitoa ja työtä. Tämä viittaa kungfun vaatimaan vuosien pitkäjännitteiseen ja kärsivälliseen harjoittelemiseen. Periaatteessa kungfua voi olla siis jokin muukin kuin taistelutaitojen harjoittelu. Sanaa käytetään samalla tavoin yläkäsitteenä kuin japanilaisia taistelulajeja tarkoittava "budō" tai korealaisia lajeja tarkoittava "mudo". Buddha
Lisäksi mahāyāna-perinteessä termi "buddha" voi viitata paitsi varsinaisiin buddhiin, myös ns. "buddhaluontoon", joka on kaikkissa olennoissa piilevä todellinen luonto. Vajrayāna-perinteessä puolestaan esiintyy liskäksi valaistuneen tajunnan eri aspekteja olennoivia niin sanottuja "meditaatiobuddhia" (dhyānabuddha), joista tunnetuimmat ovat niin sanotut "viisi meditaatiobuddhaa" (Akṣobhya, Amoghasiddhi, Vairocana, Ratnasaṃbhava ja Amitābha). Jujutsu
1940-luvulla Japani ajautui kuitenkin toiseen maailmansotaan, ja kamppailukulttuuri notkahti jälleen miehittäjien kiellettyä militaristiseksi katsomansa kamppailutaitojen kattojärjestön (Dai Nippon Butokukai) toiminnan ja karsittua kamppailulajit pois koulujen opetusohjelmista. Muutaman vuoden kuluttua budōn suosio alkoi kuitenkin taas elpyä, ja uusien tyylien lisäksi myös useita mullistuksien läpi selvinneitä klassisia koulukuntia alkoi tulla esiin.Suomessa harjoitellaan nykyisin useita perinteisiä japanilaisia kamppailutyylejä. Kaikki alla mainitut sisältävät jujutsua. Iaidō
Iaidō-sanan otti käyttöön budo-opettaja Nakayama Hakudō (1869-1958) omalle Musō Shinden-ryū –tyylilleen. Hänellä oli korkea opettaja-arvo sekä kendossa että jōdōssa ja iaidōssa. Vanhoista koulukunnista hän oli opiskellut Ômori-ryūta, Muraku-ryūta sekä Eishin-ryūn Shimomura-haaraa sekä Ittō-ryūn Yamaguchi-haaraa Bu Samurain ammatti, sivu 50. Hashi 20/1998, 1998 Tiibetiläinen kuolleiden kirja
Tiibetiläisen käsityksen mukaan mieli harhailee kuoltuaan bardossa eli 'välitilassa', kunnes valitsee jonkun mahdollisista syntymistä. Kuolleiden kirjan tarkoitus on opastaa ja rohkaista harhailevaa mieltä kohti mahdollisimman hyvää jälleensyntymää, joka voi tapahtua ihmisten maailmaa ylemmälle tasolle, mutta suotavinta on syntymä ihmisten maailmaan, koska buddhalaisen käsityksen mukaan kallisarvoinen ihmiselämä on ainoa tila, jossa mieltä voi kehittää kohti lopullista valaistumista. Jälleensyntymä on mahdollinen myös eläinten tai alempien henkien maailmaan. Bardotilassa mielen uskotaan kohtaavan edellisten elämien aikana tehtyjen tekojen aiheuttamia mielentiloja, jotka teoista riippuen ovat usein hyvin pelottavia ja kauhistuttavia. Hyvien tekojen seurauksena bardotilan aikana voi kokea myös rauhoittavia mielentiloja. Sielu ja sielunvaellus käsitteitä ei buddhalaisuudessa käytetä, vaikka nämä usein esiintyvät länsimaisiin kieliin käännetyissä teksteissä. Intialainen filosofia
Buddhalaisuus jakaa monia filosofisia näkemyksiä hindulaisuuden kanssa, kuten uskon karmaan, syy-ja-seuraussuhteeseen kaiken jo tehdyn ja tulevaisuudessa tapahtuvan välillä. Sekä hindulaisen että buddhalaisen uskonnon harjoittajan lopullisena päämääränä on eliminoida karma (sekä hyvä että paha) sekä jälleensyntymän ja kärsimyksen kierto, ja saavuttaa vapaus (Moksha tai Nirvana). Buddhalaisuus kuitenkin perustuu monien oikeaoppisten hindulaisten ajatusten hylkäämiseen. Buddha kritisoi kaikkia metafyysisen olemassaolon tai olemassaolemattomuuden käsitteitä, ja tämä oli keskeistä koko buddhalaisuuden synnylle. Edo-kausi
Buddhalaisuus ja šinto olivat edelleen tärkeitä Tokugawa-kauden Japanissa. Buddhalaisuus ja uuskungfutselaisuus toimivat sosiaalisen käyttäytymisen standardeina. Vaikka buddhalaisuus ei ollut poliittisesti yhtä vahva kuin aikaisemmin, yläluokka oli omaksunut buddhalaisuuden. Kristinuskon kielto hyödytti buddhalaisuutta kun bakufu vuonna 1640 määräsi jokaisen rekisteröitymään temppelissä. Tokugawa-yhteiskunnan jäykkä erotus haneihin, kyliin, osastoihin ja talouksiin auttoivat vahvistamaan uudelleen paikallisia šinto-yhteyksiä. Šintolaisuus tarjosi henkistä tukea poliittiselle johdolle ja oli tärkeä side yksilön ja yhteisön välillä. Šintolaisuus myös auttoi säilyttämään kansallisenidentiteetin tunnun. Šintolaisuus muotoutui lopulliseen muotoonsa uuskungfutselaisen rationalismin ja materialismin vaikutuksesta. Kokugaku-liike syntyi näiden kahden uskomusjärjestelmän vuorovaikutuksesta. Kokugaku tuki keisarikeskeistä nationalismia modernissa Japanissa ja šintolaisuuden elpymistä kansallisena uskontona 1700- ja 1800-luvuilla. Tadao Andō
Andō on suunnitellut pääasiassa betonirakennuksia. Hänen töihinsä lukeutuu monia erityyppisiä tiloja asuinrakennuksista ja uskonnollisista rakennuksista museoihin ja kauppakeskuksiin. Hänen arkkitehtuurilleen luonteenomaisia piirteitä ovat kauniisti viimeistellyt betoniseinät, massiivisen minimalistiset muodot ja yksinkertaiset, pohdiskelevat sisätilat. Hän on pohjimmiltaan modernisti, mutta hänen töissään on nähtävillä perinteisen japanilaisen tilakäsityksen vaikutus. Monissa hänen rakennuksissaan valoa on käytetty voimakkaan ekspressiivisesti. Valolla onkin hyvin suuri merkitys hänen arkkitehtuurilleen: Andō luo ”paksuilla betoniseinillä suljettuja tiloja”, joiden tärkein tarkoitus on ”luoda paikka yksilölle, vyöhyke itselle yhteiskunnan keskellä”. Tämän vuoksi sisätilojen täytyy olla erityisen tyydyttäviä. Bud Bagsakin taistelu
Bud Bagsakissa oli noin 500 moroa, joista osa oli naisia ja lapsia. Morojen erityispiirteenä taistelussa oli ”juramentado-juoksu”, berserkkimäinen amok-hyökkäys, jossa itsensä raivoon kiihdyttänyt yksittäinen soturi tai pieni soturiryhmä ryntäsi suin päin vastustajan kimppuun tarkoituksenaan tappaa ja aiheuttaa niin paljon tuhoa kuin mahdollista ennen omaa kuolemaansa. Espanjankielinen sana "juramentado" tarkoitti valaa, jota moro-soturit sovelsivat käyttöön sodassa. Juramentado-juoksusta tuli riitti, joka yhtäaikaisesti osoitti suorittajansa rohkeutta ja vanhurskautta. Muslimeina morot uskoivat varmaan taivaspaikkaan, mikäli he kuolisivat taistelussa kristittyjä miehittäjiä vastaan. Kōdōkan
Kōdōkan () on judon kansainvälinen päämaja josta hallinnoidaan kansainvälistä judo-toimintaa. Kirjaimellisesti japaninkielinen sana "kō" tarkoittaa "luennoida" tai "levittää tietoa", "dō" tarkoittaa tietä ja "kan" tarkoittaa julkista rakennusta. Karkeasti suomennettuna Kōdōkan tarkoittaa paikkaa tien opiskeluun. Sen on perustanut judon kehittäjä Jigorō Kanō vuonna 1882. Nykyisin Kōdōkan sijaitsee 8-kerroksisessa rakennuksessa Tokiossa Japanissa. Shōtō budō
Karatetyyleistä lienee Shotokan nykyään maailmalle eniten levinnyt. Sen suosio perustunee tietoiseen, tehokkaaseen markkinointiin sekä kilpailunäkökohtiin. Karkeasti määriteltynä Shotokanin ja Shotokain ero on se, että Shotokain liikkeet ovat pehmeämpiä, vähemmän töksähteleviä. Lihasvoimaa ja kovuutta ei korosteta itseisarvoina. Buddhaluonto
Buddhaluonto on buddhalaisuuden keskeisin termi, jonka varaan kaikki Buddhan opetukset rakentuvat. Se viittaa kaikkissa tietoisissa olennoissa piilevään potentiaaliin saavuttaa valaistuminen oikean harjoituksen myötä. Buddhan opetusten mukaan pakollinen jälleensyntyminen ja valaistumisen saavuttamattomuus johtuu sokeudesta nähdä oma buddhaluonto. Shōtō budō
Tästä syystä on viime aikoina pyritty kehittämään kilpailutoimintaa lajin omista lähtökohdista, mahdollisimman mielekkäissä puitteissa. Tämä tarkoittaa lajinomaisia, esimerkiksi leireillä tai seurojen sisällä järjestettäviä kilpailuja, joiden yhtenä tarkoituksena on motivoida ja monipuolistaa harjoittelua. Kyseeseen voivat tulla esimerkiksi katakilpailut tai muut vastaavat erilaiset kisat, joissa pyritään vaikkapa pienissä ryhmissä rakentamaan mahdollisimman monipuolinen tekniikkademonstraatio tai muu näytös annetuissa puitteissa tms. Wadō-ryū
Shiomitsu Masafumin mukaan Wadō on puoliksi Shindō Yoshin-ryūta ja puoliksi okinawalaisia karatetyylejä, Toda-ryū kotachi kenjutsua ja Yagyū-ryū kenjutsua. Tatsuō Suzuki taas on sitä mieltä, että Wadō on yhdistelmä okinawalaisen karaten käsitekniikoita ja japanilaisen budōn kehonhallintaa (taisabaki). Yagyū-ryū kenjutsusta wadōhon tulee vartalon väistöliike, joka näkyy parhaiten nagashizuki-lyönnissä. Wadōn sivulle ohjaavat käsitekniikat paljastaa Toda-ryūn vaikutuksen. Valaistuminen
Buddhalaisuuden keskiössä on Buddha, valaistunut eli kirjaimellisesti "herännyt". Valaistuminen tarkoittaa oman valaistumispotentiaalin eli buddhaluonnon herättämistä ja tiedostamista. Buddhalaisuudessa valaistumisella on kontekstista riippuen monta eri tarkoitusta ja tasoa, sillä esimerkiksi Buddhan kokema täydellinen valaistuminen ("anuttarā-samyak-saṃbodhi)" on eri tasoinen valaistuminen kun zen-buddhalaisuudessa koettava satori. Mokusō
Mokusō () on japanilainen budokäsite joka tarkoittaa mietiskely- ja hengitysharjoitusta. Tällaisia meditaatio-hetkiä yleensä tehdään aina budōssa harjoituksen aluksi ja lopuksi. Mokusō-harjoitus tehdään määrätyssä muodossa, yleensä rivissä , muodollisessa polvi-istunnassa ("seiza"), mutta se voidaan tehdä myös lootusasennossa istuen. Wadō-ryū
1929 okinawalainen karate keskittyi kataan. Ōtsukan mielestä siitä kuitenkin puuttu todellinen budōn sielu, hyökkäys ja puolustus. Hänen mielestään tarvittiin liikkuvampaa karatea. Ōtsuka arveli onnistuvansa paremmin yhdistämällä jūjutsun ja karaten. Uchidachi
Uchidachi () on suoraan käännettynä "lyövä miekka". Uchidachi on miekkaparikataa harjoiteltaessa, opettajan roolissa toimiva kenjutsun tai kendon harjoittelija. Uchidachi on "opettajapuoli" ja toimii parikatassa yleensä aina ensin ja "shidachi" eli "oppilaspuolen" tehtävä on reagoida oiken uchidachin eli opettajan hyökkäyksiin ja uhkiin. Japanilaisessa budolajeissa parikata harjoittelu on oleellista. Tämä on selvä ero verrattuna yksittäisen harjoittelijan kataharjoitukseen. Kiinalaisperäisessä kataharjoittelussa yksin tehtävä kata on vallitseva ja sillä kehitetään harjoittelijan nopeutta ja kehon hallintaa. Budon parikataharjoittelussa pääasia on etäisyyden ("ma-ai") ja ajoituksen hallinnassa. Budolajien miekkaparikatassa on ennalta määrätty että shidachi aina lopulta voittaa hyökkäävän uchidachin. Zanshin
Zanshin (), zan (jättää taakseen) shin (mieli). On tärkeä japanilaista budoa hahmollistava filosofinen käsite. Zanshin kuvastaa jatkuvaa, herkeämätöntä valppautta ja tilanteen tasalla olemista - yllättämättömyyttä. Zanshin rakentuu ja löytyy hellittämättömän harjoittelun avulla. Tällöin mieli on jatkuvasti läsnä hetkessä, ollen vapaa menneen ja tulevan käsittelemisestä, täydellisen valmiina kaikkeen . Zanshinin tulisi syntyä pakotta harjoittelijan mielestä ja ottaa haltuunsa budon harjoittelijan ympäröivän tilan. Budon harjoituksen tulisi kehittää budokassa zanshinia ja laajentaa se osaksi harjoittelijan olemusta 24 tuntia vuorokaudessa. Seme
Seme () on japanilainen budokäsite, joka liittyy hyökkäämiseen japanilaisissa kamppailulajeissa. Seme ei ole sisääntuloa, lyömistä tai huutamista jos sillä ei ole vaikutusta semen kohteeseen. Ylipäätään semen muotoa ei ole määrätty. Ainoastaan, että seme on aktiivisesti luotava harjoittelijan omasta tahtotilasta ("ki") ja se on olemassa, jos se synnyttää vastustajassa reaktion tai puolustuksessa aukkopaikan suki. Tähän syntyneeseen suojattomaan hetkeen tai kohtaan hyökkäys sitten kohdistuu. Budō
Budōharjoittelussa on mukana myös periaate, että harjoitteluasenne tulee pitää yllä myös harjoittelusalin, "dōjōn", ulkopuolella, ja että harjoittelun tulokset on voitava tuoda mukaan jokapäiväistä elämää helpottamaan. Buddhalainen meditaatio
Buddhalaisen meditaation harrastajat yhdistävät usein hengityksen tarkkaamiseen mettā bhāvanā -meditaation. Paalinkielinen sana mettā () tarkoittaa kaikkialle ulottuvaa ja ehdotonta rakastavaa ystävällisyyttä. Mettā bhāvanā -meditaatiossa pyritään mettān ulottamiseen itsestä lähtien, ensin perheeseen, sitten ystäviin ja vähitellen koko maailmaan. Nōtō
Nōtō on japania ja tarkoittaa iaidōssa miekan palauttamista takaisin tuppeen. Iaidōssa "Nōtō" on neljästä iai-katan osa-alueesta viimeinen, katan päättävä osa. Nōtō suoritetaan veren terästä ravistamisen ("chiburi") jälkeen. Nōtōta tehdessään miekkailija säilyttää sisäisen valppautensa, zanshin, eikä siten tule yllätetyksi. Kendō Suomessa
Leppävaaran budoseura on 19. lokakuuta 2004 perustettu espoolainen budō-seura, joka liittyi Suomen kendoliittoon 2006. Seurassa harjoitellaan iaidōta, kendōta ja jōdōta. Seuran kotipaikka on Leppävaara ja se on Suomen kendoseurojen keskusliiton jäsenseura. Itämainen filosofia
Buddhalaisuus on uskomusjärjestelmä, joka perustuu Siddhartha Gautaman opetuksiin. Buddhalaisuus voidaan nähdä joko elämänkäsityksenä tai uskontona, riippuen siitä, mikä merkitys sanoille annetaan. Buddhalaisuus uskontona hyödyntää filosofiaa muun muassa moraalin ymmärtämiseksi ja sen selventämiseksi, mitä merkityksellisen elämän eläminen – ilman tarvetta katumukseen sen loppuessa — tarkoittaa. Tiibetiläinen kuolleiden kirja
Tiibetiläinen kuolleiden kirja tai 'Suuri kuulemisen tuoma vapautuminen bardossa' eli 'Bardo Thodol' on vanha tiibetiläinen teksti, joka kuvailee ihmisen kokemuksia kuoleman jälkeen. Kuolleiden kirja on tiibetiläisen buddhalaisuuden klassinen teksti, jota on perinteisesti luettu ääneen kuoleville tai vasta kuolleille, jotta nämä saavuttaisivat vapautuksen. Buddha
Buddha (बुद्ध) on sanskritin ja pālin kielen sana ja tarkoittaa perusmerkityksessään 'hereillä olevaa'. Uskonnollisissa yhteyksissä sillä viitataan valaistumiseen, joka on buddhalaisen harjoituksen päämäärä.
Tiibetiksi "buddha" on "sangye". Tiibetin "sang" merkitsee kaikista tahroista ja epäselvyyksistä täysin puhdistunutta, ja "gye" merkitsee kaikkien ominaisuuksien ja viisauden täydellistä avautumista, esiintuloa tai heräämistä. Śūnyatā
Śūnyatā (Sanskriitti, myös "shunyata"; Pali: "suññatā") voidaan kääntää suomeksi tyhjyydeksi, avoimuudeksi tai onttoudeksi. Se on keskeinen termi buddhalaisuudessa ja sillä on erilaisia merkityksiä kontekstista ja koulukunnasta riippuen. Theravada-buddhalaisuudessa sillä viitataan yleensä minuuttomuuteen ja viiden skandhan rakenteeseen. Śūnyatā voi myös viitata meditiatiiviseen kokemukseen tai tilaan. Danka-järjestelmä
Vaikka buddhalaisuuden alkuperäinen tarkoitus oli levittää Buddhan oppeja, buddhalaiset temppelit toimivat Japanissa nykyään pääosin hautausmaina. Nykyajan niin sanottu ”hautajaisbuddhalaisuus” (), jota satirisoi esimerkiksi Itami Jūzōn vuoden 1984 elokuva "Osōshiki" ja jossa buddhalaisuuden funktio on supistunut hautajaisten ja muistotilaisuuksien järjestämiseen, on postuumien nimien () kaupittelun tavoin suora danka-järjestelmän seuraus. Buddhalaisuuden näkökulmasta danka-järjestelmän merkittävin piirre oli se, että järjestelmä takasi pakollisten hautajaisriittien ansiosta temppeleille vakaan tulonlähteen. Rahavirta maksoi monien temppelien ylläpidon ja takasi niiden kasvun, ja se olikin erottamaton osa danka-järjestelmää. Sen vuoksi buddhalaisuus ja kuolema ovat nykyäänkin tiiviisti kietoutuneita toisiinsa. Kun järjestelmä muodollisesti lakkautettiin toisen maailmansodan jälkeen, se merkitsi buddhalaisuudelle suurta tulojen menetystä ja siten taloudellista epävarmuutta. Gifu
Shōhō-jissa on Gifun suuri Buddha, jota kutsutaan myös ”siunatuksi Buddhaksi”. Se rakennettiin Edo-kaudella ja se oli Japanin ensimmäinen ja suurin kuivalakkatyönä tehty Buddha. Se on edelleen yksi Japanin kolmesta suurimmasta buddhapatsaasta. Buddhan ja sen 13,7 metriä korkean bambukehikon rakentaminen kesti 38 vuotta. Kyūdō
Teknisesti kyūdō voidaan jakaa kahteen pääluokkaan: seremonialliseen jousiammuntaan ("reisha") ja sotilasammuntaan ("busha"). Seremoniallinen ammunta keskittyy rituaaleihin ja kyudon maagisiin puoliin, ja voidaan sanoa, että tämä on nimenomaisesti "Ogasawara-ryūn" aluetta. Sotilasammunta voidaan jakaa seisaalta ammuntaan ("hosha"), ratsailta ammuntaan ("kisha") ja niin sanottuun temppeliammuntaan ("dōsha"). Näistä ratsailta ammuntaa ja seisaalta ammuntaa harjoitetaan edelleen, edellistä "yabusamen" muodossa. Yabusamessa ratsastajat yrittävät osua täyttä laukkaa kiitävän hevosen selästä 255 metrin pituisen radan vasemmalla puolella olevaan kolmeen maalitauluun. Aikaa koko suoritukseen on noin 20 sekuntia. Temppeliammunta, jossa pyrittiin ampumaan mahdollisimman monta nuolta tietyssä ajassa pitkän käytävän läpi, loppui "meiji"-restauraatioon. Kilpailuja ei enää järjestetty.