Kuka voitti Guadalcanalin taistelun?
Guadalcanalin taistelu
Amerikkalaiset menettivät taisteluissa 24 sotalaivaa ja japanilaiset 18.
Japanilaiset menettivät noin 600 lentokonetta miehistöineen, paljon enemmän kuin amerikkalaiset. Japani ei enää pystynyt korvaamaan tappioita. Amerikkalaiset sen sijaan tiesivät, että heidän merivoimansa moninkertaistuisivat vuoden 1943 aikana.
Guadalcanalin meritaistelu
Amiraali Kondo eteni illalla 14. marraskuuta kohti Guadalcanalia mukanaan taistelulaiva "Kirishima", raskaat risteilijät "Atago" ja "Takao" sekä niitä suojanneet hävittäjät. Palo Alton taistelu
Palo Alton taistelu käytiin Meksikon–Yhdysvaltain sodan aikana 8. toukokuuta 1846. Taistelussa kenraali Zachary Taylorin johtamat yhdysvaltalaiset joukot voittivat kenraali Mariano Aristan johtaman meksikolaisen armeijan. Taistelu oli sodan ensimmäinen iso taistelu. Guadalcanalin taistelu
Maihinnousun aikana 7. ja 8. elokuuta keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien Rabaulista nousseet lentokoneet hyökkäsivät maihinnousulaivastoa vastaan joitakin kertoja sytyttäen tuleen kuljetusalus "USS George F. Elliotin", joka upposi kaksi päivää myöhemmin, ja vaurioittaen pahoin hävittäjä "USS Jarvisia". Hyökkäyksissä japanilaiset menettivät 36 lentokonetta ja Yhdysvallat 19 konetta, joista 14 oli lentotukialushävittäjiä. Veteen piirretty viiva (elokuva)
James Jones palveli Yhdysvaltain armeijan 25. jalkaväkidivisioonassa, joka muodostettiin juuri ennen sotaa Havaijilla ja sai Guadalcanalin taistelusta lempinimensä ”Tropic Lighting”. Jones haavoittui taistelussa ja kirjoitti myöhemmin kolme kirjaa, jotka liittyivät löyhästi hänen kokemuksiinsa Havaijilta, Guadalcanalilta sekä sotasairaalasta. Tunnetuin näistä on "Täältä ikuisuuteen". Alamon taistelu
Alamon taistelu kiihotti texasilaiset taistelemaan entistä voimakkaammin itsenäisyytensä puolesta. Maaliskuun alussa Texas oli jo ehtinyt julistautua itsenäiseksi Washington-on-the-Brazosissa. Santa Anna ei pystynyt hyödyntämään voittoaan Alamossa, vaan texasilaiset onnistuivät kääntämään vallankumouksen kulun omaksi edukseen. Texasilaiset saavuttivat lopullisen voiton San Jacinton taistelussa, jossa heidän väitetään käyttäneen sotahuutoa ”Muistakaa Alamo!”. Santa Anna jäi texasilaisten vangiksi San Jacintossa, mikä sinetöi itsenäisyyden. Alamon taistelusta kasvoikin lopullisen voiton ansiosta rohkeuden ja itsenäisyyden tunnuskuva. Hayashio
Alus johti 13.–15. marraskuuta amiraali Tanakan lippulaivana Guadalcanalille matkaavaa joukkojenkuljetussaattuetta (Guadalcanalin taistelu), minkä jälkeen alus suojasi "Suzuyan", "Mayan" ja "Tenryūn" matkan Shortlandsistä Kaviengiin. Apassisodat
Guadalupe Hidalgon sopimuksessa vuonna 1848 Meksiko luovutti lounaisalueen Yhdysvalloille. Apassien irralliset ryhmät jatkoivat edelleen sotaretkiä Meksikoon Yhdysvaltain pystymättä estämään niitä. Vuotta myöhemmin apassit kohdistivat huomionsa Texasin rannikolta saapuvien siirtolaisten loputtomiin vankkurikaravaaneihin, jotka matkasivat El Pasoon. Jicarillat ja eteläiset mescalerot tekivät hyökkäyksiä karavaanien kimppuun erityisesti Rio Granden länsipuolella, ja koillisessa New Mexicossa. Hyökkääjät eivät tyytyneet yksinomaan ryöstösaaliiseen, vaan silminnäkijät kertoivat monista surmatuista siirtolaisista. Sonoran maakunnassa Meksikossa apassien päänahoista alettiin maksaa rahaa. Vuosien 1854–1855 aikana amerikkalaiset kävivät suoranaista sotaa jicarilloja vastaan. Guadalcanalin taistelu
Maihinnousun jälkeen Japanin keisarillinen yleisesikunta määräsi Rabauliin sijoitetun ainoastaan armeijakuntaa vastanneen kenraaliluutnantti Harukichi Hyakutaken keisarillisen Japanin 17. armeijan valtaamaan saaren takaisin. Laivasto mukaan lukien Isoroku Yamamoton Trukille sijoitettu yhdistetty laivasto määrättiin tukemaan maavoimia. 17. armeija oli sidottu Uuden Guinean operaatioon ja siten sillä oli ainoastaan vähän joukkoja käytettävissään saamaansa uuteen tehtävään. Kenraalimajuri Kiyotake Kawaguchin 35. jalkaväkiprikaati oli Palaulla, 4. jalkaväkirykmentti Filippiineillä ja eversti Kiyonao Ichikin 28. jalkaväkirykmentti kuljetusaluksilla lähellä Guamia. Joukot aloittivat välittömästi siirrot Trukin ja Rabaulin kautta kohti Guadalcanalia. Lähimpänä ollut Ichikin johtama rykmentti saapui alueelle ensimmäisenä. Hävittäjät laskivat puolen yön jälkeen 19. elokuuta maihin Taivu Pointiin Lungan itäpuolelle 917 rykmentin miestä. Maihinlasketut marssivat viitisentoista kilometriä länteen kohti merijalkaväen asemia. Morisko
Keskiajalla hiljattaisen reconquistan seurauksena kristittyjen vallan alle joutuneita al-Andalusin muslimeja kutsuttiin nimellä mudéjar. Vaikka heitä syrjittiin ja katolinen kirkko kohteli heitä alempiarvoisina, heitä siedettiin. Katolisten majesteettien voitto Granadan taistelussa vuonna 1492 päätti viimeisen islamilaisen hallinnon ja al-Andalusin olemassaolon Iberian niemimaalla. Vuonna 1491 kirjoitettu Granadan rauha takasi uskonnon- ja kulttuurinvapauden muslimeille ja juutalaisille lähestyvässä muutoksessa Granadan emiraatista Kastilian kuningaskunnan maakunnaksi. Alhambran säädös (1492) kuitenkin kumosi juutalaisten oikeuden, ja sekä uskonnon harjoittajat että ne käännynnäiset joiden uskottiin harjoittavan salaa juutalaisuutta (joita kutsuttiin "marranoiksi"), karkotettiin maasta. Säädös toimi ennakkotapauksena tulevalle muslimien ja moriscojen vainolle ja myöhemmälle karkotukselle. Araucon sota
Espanjalaiset saivat jälleen etulyöntiaseman, ja García Hurtado de Mendoza hyökkäsi 600 sotilaan voimin etelään. Mapuchet yrittivät pysäyttää heidän etenemisensä, mutta espanjalaisten ylivoimainen tulivoima ratkaisi taistelut edukseen. Caupolicán vangittiin ja teloitettiin. 
Mendoza valloitti Araucanian ja luuli voittaneensa mapuchet lopullisesti. Tämän jälkeen alkoi kuitenkin mapuchejen sissisota, joka osoittautui espanjalaisille paljon tappiollisemmaksi kuin avoimet taistelut. Mapuchet valitsivat uudeksi toquiksi Illanguliénin. Tämä ei ryhtynyt heti taisteluun, vaan keskittyi uuden ikäluokan kouluttamiseen sotureiksi ja lisäksi työstämään aseita raudasta. Ennen tätä mapuchejen aseet oli tehty puusta tai kuparista. Mapuchet olivat myös saaneet käsiinsä paljon espanjalaista aseistusta. Guadalcanalin taistelu
Saari julistettiin turvallisesti Yhdysvaltain hallussa olevaksi 9. helmikuuta, ja maavoimat ottivat saaren haltuunsa. Jäljelle jääneet merijalkaväen sotilaat siirrettiin rauhallisempiin tehtäviin kotimaahan. Itäisten Salomonsaarten taistelu
Japanilaiset olivat kesällä 1942 ryhtyneet rakentamaan lentokenttää Guadalcanalin saarelle. Yhdysvaltalaiset valtasivat lentokentän elokuun alussa. Itäisten Salomoninsaarten taistelu syntyi, kun japanilaiset lähettivät laivasto-osaston tavoitteenaan karkottaa yhdysvaltalaiset. Palavien tasankojen taistelu
Heikompi surdalaisten ja vardenien armeija aloitti taistelun hyökkäämällä ensin ja olikin aluksi niskan päällä, kunnes Valtakunta sai käännetyä miesylivoimansa hyväkseen. Valtakunta pääsi niskan päälle, ja vardenit, surdalaiset ja urgalit olivat alakynnessä. Silloin Palaville tasangoille saapuivat tuhannet kääpiöt kuninkaansa Hrotgarin johdolla ja hetkeä myöhemmin myös joelle rantautui Lohikäärme-nimisellä aluksella satakunta carvahallilaista johtajanaan Eragonin veli Roran, mikä käännytti jälleen taistelun kulun jälleen valtakuntaa vastaan. Muita taisteluun osallistuneita maageja taitavampien Kaksosten liittyminen taisteluun pakotti jälleen vardenit, surdalaiset, urgalit ja kääpiöt perääntymään, kunnes Roran surmasi kaksoset vasarallaan. Taisteluun liittyi lopussa vielä myös uusi lohikäärme, Thorn, ja sen ratsastaja, Murtagh, joka surmasi Hrothgarin, ennen kuin Eragon haastoi tämän kaksintaisteluun ja hävisi. Voitostaan huolimatta Murtagh jätti Valtakunnan joukot häviämään taistelun ja lähti itse otettuaan ensin isänsä, Morzanin miekan, Zar'rocin, Eragonilta ja kerrottuaan heidän olevan veljeksiä. Naganami
"Naganami" suojasi 26. lokakuuta Santa Cruzin taistelussa amiraali Kondon hyökkäysosastoa. 3.–5. marraskuuta alus suojasi "Suzuyan" ja "Mayan" matkan Trukilta Shortlandsiin. 7. marraskuuta "Naganami" suojasi Guadalcanalille matkannutta joukkojenkuljetussaattuetta, joka joutui ilmahyökkäykseen ja alus kärsi pieniä vaurioita. "Naganamilla" ja "Takanamilla" oli yhteensä 17 uhria. Espanjan–Yhdysvaltain sota
Espanjan ja Yhdysvaltain sota käytiin vuonna 1898, ja se päättyi Yhdysvaltojen voittoon. Yhdysvallat sai haltuunsa Espanjan siirtomaat Karibialla ja Tyynellämerellä. Näihin kuuluvat Puerto Rico, Guam ja Filippiinit. Yhdysvallat menetti 379 sotilasta taisteluissa ja yli viisituhatta tauteihin. Kuuban itsenäistyminen vuonna 1902 oli myös sodan seurausta. Moorefieldin taistelu
Moorefieldin taistelu (; tunnetaan myös nimellä Oldfieldsin taistelu) oli Moorefieldin lähellä Länsi-Virginiassa 7. elokuuta 1864 käyty Yhdysvaltain sisällissodan taistelu. Siinä olivat vastakkain Unionin prikaatikenraali William W. Averellin ja Konfederaation prikaatikenraali John McCauslandin joukot. Taistelu päättyi Unionin voittoon. Santa Claran taistelu
Santa Claran taistelu oli taistelu Kuuban presidentti Fulgencio Batistan hallinnon joukkojen ja Fidel Castron vallankumouksellisten välillä Kuuban vallankumouksen aikana. Vallankumouksellisia Santa Clarassa johti Che Guevara ja hallituksen joukkoja eversti Joaquin Casillas Lumpuy. Guevarran huomattavasti pienempi joukko voitti hallituksen joukot ja taistelu päättyi Batistan paetessa maasta 1. tammikuuta 1959. Kuubassa taistelua pidetään yleisesti vallankumouksen ratkaisseena taisteluna. Čalderanin taistelu
Osmanien tappiot Čalderanissa olivat noin 3 000 miestä ja safavidiern 6 000. Safavidien Persia menetti osmaneille safavidien vanhan tukialueen Itä-Anatoliasa, joka ei enää koskaan palautunut Persian käsiin. Osmanit marssivat myös safavidien pääkaupunki Tabriziin, josta safavidien oli pakko siirtää pääkaupunkinsa itään. Isma'il ei suuren tappionsa jälkeen enää koskaan johtanut joukkojaan taistelukentällä ja tappion muisto vaikutti myös häntä seuranneisiin hallitsijoihin. Osmaneja vastaan sovellettiin tulevaisuudessa suuren kenttätaistelun sijaan poltetun maan taktiikkaa ja huoltoreittien katkaisua. Sodat safavidien ja osmanien välillä jatkuivat vielä vuosia Čalderanin taistelun jälkeen ja esimerkiksi Tabriz ja Bagdad vaihtoivat omistajaa moneen otteeseen. Seitsenvuotinen sota
Siirtomaissa käydyssä sodassa britit menestyivät. Uudessa Ranskassa he valtasivat vuonna 1758 Louisbourgin, vuonna 1759 Québecin sekä vuonna 1760 pakottivat Ranskan armeijan antautumaan ja valtasivat Montrealin. Länsi-Afrikassa ranskalaiset menettivät briteille 1758 Saint-Louisin linnoituksen ja Goréen. Karibialla britit valtasivat Ranskalta vuonna 1759 Guadeloupen ja 1762 Martiniquen. Vuonna 1762 britit valtasivat Espanjalta Havannan ja Manilan. Sodan jälkeen Espanja luopui Floridasta saadakseen Kuuban takaisin haltuunsa. Intiassa britit voittivat kenraali Thomas Arthur Lally Tollendalin johtaman ranskalaisten armeijan Wandewashin taistelussa tammikuussa 1760 ja valtasivat 1761 Ranskan viimeisen ja tärkeimmän tukikohdan Pondicherryn. Santa Claran taistelu
Santa Claran taistelu tunnetaan Kuubassa yleisesti Batistan diktatuurin päättäneenä taisteluna. Taistelun voitto vaikutti Che Guevaran suosion kasvuun, kun häntä pidettiin vallankumouksen suurimman avoimen taistelun strategina. Todellisuus on hieman monimutkaisempi. Armeijan ei uskottu kykenevän enää puolustamaan Kuubaa jo ennen taistelun loppua ja Batista oli alkanut valmistella maanpakoaan jo aiemmin. Joka tapauksessa taistelu oli merkittävä voitto vallankumouksellisille, joita vastassa oli huomattavasti suurempi armeijan joukko. Cannaen taistelu
Cannaen taistelu oli tärkeä taistelu toisen puunilaissodan aikana. Taistelussa, joka käytiin 2. elokuuta 216 eaa., karthagolaisen kenraalin Hannibalin armeija saartoi ja murskasi täydellisesti roomalaisten paljon suuremman armeijan, jota johtivat konsulit Lucius Aemilius Paullus ja Gaius Terentius Varro. Guadalcanalin meritaistelu
Osastot kohtasivat yön pimeydessä noin 1.30. Syntyneessä taistelussa upposivat hävittäjät "USS Cushing", "USS Laffey", "USS Barton" ja "USS Monssen". Lisäksi risteilijät "Atlanta" (upposi myöh), "San Francisco", "Portland" ja "Juneau" (upposi myöh) vaurioituivat pahasti. Guadalcanalin taistelu
Elokuun Yhdysvallat täydensivät Henderson Fieldin konemäärää ja lentäjien lukumäärää vähän kerrallaan. Kuukauden lopulla kentällä oli jo 64 erityyppistä lentokonetta. Yhdysvaltain 1. merijalkaväkilennoston komentaja prikaatikenraali Roy S. Geiger saapui 3. syyskuuta esikuntineen ottaen komentoonsa tukikohdan kaiken lentotoiminnan. Ilmataistelut Hendersonista toimineiden liittoutuneiden lentoyksiköiden ja Rabaulista saapuvien japanilaisten pommikoneiden välillä jatkuivat lähes päivittäin. Yhdysvallat menetti 26. elokuuta – 5. syyskuuta viisitoista lentokonetta ja arvioiden mukaan japanilaiset menettivät samana aikana yhdeksäntoista. Yli puolet Yhdysvaltain lentäjistä pelastettiin, mutta pääosa japanilaisista jäi pelastamatta. Kahdeksantuntinen edestakainen lentomatka Rabaulista Guadalcanalille ja takaisin (1 000 km) vaikeutti japanilaisten pyrkimystä ilmaherruuden saavuttamiseksi alueella. Australian asevoimien rannikkotiedustelu Bougainvillessä ja Uudella Georgialla antoi usein ennakkovaroituksen Guadalcanalille saapuvista hyökkääjistä, mikä mahdollisti torjuntahävittäjien nousemisen kentältä vastaanottamaan hyökkäystä. Texasin vallankumous
Samaan aikaan Santa Anna järjesteli joukkojaan seuraavia iskuja varten, sillä hän halusi tukahduttaa vallankumouksen lopullisesti. Houston puolestaan evakuoi Gonzalesin ja vetäytyi joukkoineen kohti itää. Vain muutama päivä myöhemmin eversti James Fanninin johtamat vallankumouksellisten joukot joutuivat kenraali José de Urrean meksikolaisarmeijan hyökkäyksen kohteeksi. Texasilaiset taistelivat urheasti, mutta joutuivat antautumaan selvän ylivoiman alla Viikon sotavankeuden jälkeen Fanninin miehet marssitettiin suurelle torille, jossa heidät teloitettiin, Fannin muiden joukossa. Teloitettujen määräksi on arveltu 350 kapinallista. Tapahtuma tunnetaan historiassa Goliadin verilöylynä. Sotanorsu
Intiasta sotilasdoktriini sotanorsujen käytöstä kulkeutui Persiaan, missä norsuja käytettiin useissa kampanjoissa. Gaugamelan taistelu 1. lokakuuta 331 eaa. Aleksanteri Suuren joukkoja vastaan oli luultavasti ensimmäinen kohtaaminen sotanorsujen ja eurooppalaisen armeijan välillä. Viisitoista norsua persialaisen armeijan keskellä vaikuttivat ennen taistelua niin voimakkaasti makedonialaisiin joukkoihin, että Aleksanteri päätti tehdä uhrauksen pelon jumalalle. Gaugamela oli Aleksanterin suurin voitto, mutta vihollisten sotanorsut tekivät Aleksanteriin lähtemättömän vaikutuksen. Niinpä hänen valloittaessaan Persiaa lisättiin useita saaliiksi saatuja sotanorsuja Aleksanterin joukkoihin. Viisi vuotta myöhemmin Hydaspesjoen taistelussa Porosta vastaan Aleksanteri tiesi jo hyvin, kuinka taistellaan tätä yksikköä vastaan. Punjabin, joka on nykyisin alue Pakistanissa, hallitsija Poros oli varustettu 85 sotanorsulla tarjoten Aleksanterille suunnattoman haasteen, joka kuitenkin esti Poroksen Pyrrhoksen voitolla. Toisaalla sotanorsujen yksiköt olivat samaan aikaan jo huomattavasti suurempia. Magadhan imperiumi kauempana idässä Gangeksen varrella omisti 6 000 sotanorsua, kun Chandragupta Maurya vuosia myöhemmin hankki 9 000. Nämä lukumäärät olivat monta kertaa suuremmat kuin persialaisten tai kreikkalaisten reservit, jotka alkuun hidastivat ja lopulta pysäyttivät Aleksanterin miehistön tunkeutumisen Intiaan. Guadalcanalin taistelu
Eversti Frank Goettgen johtama 25-miehinen partio, johon kuuluivat komentajakapteeni Malcolm L. Pratt, tulkki, luutnantti Ralph Cory sekä 5, merijalkaväkirykmentin tiedustelijoita, nousi 12. elokuuta maihin Lungan alueen länsipuolella Point Cruzin ja Matanikau-joen väliin tiedustelemaan ja ottamaan yhteyttä antaumishaluisiin japanilaisiin. Pian maihinnousun jälkeen japanilaiset hyökkäsivät tuhoten partion kolmea lukuun ottamatta.
Vandegrift lähetti kostona 19. elokuuta kolme merijalkaväkirykmentti 5:n komppaniaa Matanikaun länsipuolen japanilaisasemiin. B Komppania hyökkäsi Matanikaun suulla olevan hiekkamatalikon yli, L komppania ylitti joen kilometrin ylijuoksulle päin hyökäten Matanikaun kylään. I komppania kuljetettiin veneillä lännemmäksi ja se hyökkäsi Kokumbunan kylään. Pidettyään hetken hallussa valtaamiaan kyliä komppaniat palasivat Lungan alueelle. Hyökkäyksessä sai surmansa 65 japanilaista ja neljä amerikkalaista, joiden lisäksi yksitoista haavoittui. Yūgumo
Alus kuljetti joukkoja Guadalcanalille 7. ja 10. marraskuuta lisäksi se osallistui 13.–14. marraskuuta Guadalcanalin taisteluun amiraali Nishimuran suojana. Alus saattoi 16.–17. marraskuuta "Chōkain" Rabauliin. Sen jälkeen alus kuljetti joukkoja Bunaan 17., 22. ja 28.–29. marraskuuta sekä 8. ja 11.–14. joulukuuta. Alus saattoi 16.–21. joulukuuta joukkojenkuljetusalus "Kiyozumi Marun" Rabaulista Wewakille ja takaisin. Se matkasi 23.–29. joulukuuta Trukilta kotimaahansa, jossa se siirrettiin telakalle huollettavaksi. Huollon jälkeen alus matkasi 9.–27. tammikuuta 1943 Japanista Trukin ja Rabaulin kautta edelleen Shortlandiin. Se evakuoi 1. ja 4. helmikuuta joukkoja Guadalcanalilta sekä 7. helmikuuta Russelin saarilta. Alus siirtyi 12.–16. helmikuuta Palaulle. Guadalcanalin meritaistelu
Taistelu Guadalcanalin herruudesta kääntyi tämän jälkeen yhdysvaltalaisille. Lisäksi japanilaiset olivat kärsineet vakavia tappioita, eivätkä he pystyneet korvaamaan niitä toisin kuin yhdysvaltalaiset. Guadalcanalin taistelu
Aliarvioituaan merijalkaväen joukkojen määrän Ichikin joukot hyökkäsivät Alligator Creekissä varhain aamulla 21. elokuuta. Hyökkäys torjuttiin, jolloin japanilaiset kärsivät suuria tappioita. Päivän valjettua merijalkaväki teki vastahyökkäyksen, jolloin Ichiki teki itsemurhan todettuaan epäonnistuneensa. Kaikkiaan 128 japanilaista sai surmansa ja eloonjääneet palasivat Taivu Pointiin ilmoittaen 17. armeijan esikuntaan epäonnistuneensa sekä odottavansa täydennyksiä ja ohjeita Rabaulista. Horatio Nelson
Nelson jäi historiaan, kun hänen johtamansa brittilaivasto voitti ranskalais-espanjalaisen laivaston Trafalgarin taistelussa 21. lokakuuta 1805. Lopputulos murensi Ranskan keisarin Napoleonin haaveet maihinnoususta Britteinsaarille ja mahdollisti Englannin nousun merten valtiaaksi. Nelsonin muut suuret merivoitot olivat Abukirin taistelu 1. elokuuta 1798 ja Kööpenhaminan taistelu 2. huhtikuuta 1801. Kinugasa (1926)
Yhdysvaltain laivaston ja merijalkaväen lentokoneet upottivat aluksen 13. marraskuuta 1942 Guadalcanalin taistelussa. Jicarillat
1800-luvun puolivälissä joutuivat jicarillat sotaan Yhdysvaltoja vastaan. Vuosikausia jatkuneet sodat päättyivät jicarillojen tappioon 1870-luvun alussa. Hallitus koetti siirtää nämä Fort Stantonin reservaatioon Uuteen-Meksikoon lähelle mescalerojen asuinalueita. Jicarillat kieltäytyivät lähtemästä, mutta menettivät uppiniskaisuutensa vuoksi Yhdysvaltain maksaman vuosittaisen määrärahansa. Nälkäisten jicarillojen aloittaessa uudelleen ryöstöretkensä hallitus päätti perua aiemman päätöksensä taloudellisen avun kieltämisestä, mutta siirsi intiaanit samalla väkipakolla Fort Stantoniin. Jicarillat jatkoivat kuitenkin vastarintaa paremman asuinpaikan puolesta. Vain 300 henkeä käsittävän jicarillayhteisön johtajina toimineet Garfield Velarde, Huera Mundo ja Augustine Vigil onnistuivat hyvän kielitaitonsa turvin neuvottelemaan Washingtonin päämajassa heimolleen paremmat maat. Vuonna1887 jicarillat muuttivat uuteen reservaatioonsa Tierra Amarillaan. 1900-luvun aikana Tierra Amarillaa laajennettiin ja sieltä tehdyt öljylöydöt ovat parantaneet huomattavasti jicarillojen elintasoa. Guadaleten taistelu
Guadaleten taistelua käsittelevät lähteet ovat valitettavasti epäluotettavia, sillä tiedot on pantu kirjalliseen muotoon vasta vuosikymmeniä tapahtuneen jälkeen ja nämäkin ovat vuosisatojen saatossa vääristyneet. Edes taistelun tarkka paikka ei siis enää ole tiedossa. Yleisimmin käytetty nimi tulee Guadalete-joesta, Rio Guadalete, mutta usein käytetään puhutaan myös Barbate-joesta, Rio Barbate, kumpikin nimi saattaa olla oikein. Varmaksi tiedetään vain päivämäärä: taistelu on täytynyt käydä 19. heinäkuuta 711, oletettavasti näiden kahden edellä mainitun joen välimaastossa, mutta ei kuitenkaan Jerez de la Fronteran luona, kuten usein mainitaan, vaan pikemminkin Arcos de la Fronteran paikkeilla. Eriävät paikkamääritykset voivat johtua siitä, että maurit olivat pystyttäneet leirinsä Barbaten ja gootit Guadaleten rantaan; näin turvattiin joukkojen vesihuolto. Vanha roomalainen tie johti sinne pohjoisesta, ja maurien komentaja Tarik ibn Zijad toi joukkonsa tätä reittiä myöten etelästä Tarifan ja Gibraltarin seuduilta. Camdenin taistelu
Gates sai koottua joukkonsa rippeet uudelleen vasta Hillsboroughissa Pohjois-Carolinassa, yli 300 kilometrin päässä Camdenista. Siirtokuntien armeija menetti taistelussa kuolleina, haavoittuneina ja vangittuina yli 2 000 miestä sekä huomattavan määrän kalustoa. Vain 324 brittisotilasta sai surmansa.
Camdenin torjuntavoiton ansiosta britit pystyivät myöhemmin valloittamaan Pohjois-Carolinan. Siirtokuntien armeija yritti hyökätä Camdeniin uudestaan huhtikuussa 1781 kenraali Nathanael Greenen johdolla, mutta britit torjuivat hyökkäyksen Hobkirk’s Hillin taistelussa. Voitostaan huolimatta siirtokuntien sissijoukkojen kuluttamat brittijoukot päättivät taistelun jälkeen polttaa ja hylätä kaupungin. Oravaisten taistelu
Eversti Georg Carl von Döbelnin joukot voittivat Juuttaan taistelussa Suomen armeijan perääntymistien katkaisemista yrittäneet venäläisjoukot 13. syyskuuta. Adlercreutz oli ryhmittänyt 5000 miehen joukkonsa Oravaisiin ja toivoi pysäyttävänsä vastustajansa siellä. Huomionarvoista taistelussa on, että asemissa oli ensimmäistä kertaa sodan aikana enemmän ruotsalaisia kuin suomalaisia joukkoja. Ruotsalaisilta puuttui kuitenkin kokemusta, jota olisi kipeästi tarvittu ja suomalaiset taas olivat lopen uupuneita monen päivän marssimisesta ja kesän uuvuttavista sotatoimista. Oravaisissa oli hyvää vauhtia kehittymässä sodan ratkaiseva isku, joka tuhoaisi lopullisesti Ruotsin kuninkaan Kustaa IV Aadolfin unelmat Suomen takaisinvaltauksesta. Monongahelan taistelu
Monongahelan taistelu merkitsi loppua Braddockin tutkimusretkelle, jonka monet olivat uskoneet päättyvän Ohionlaakson sieppaamiseen Ranskalta. Tilanne johti nopeasti Englannin ja Ranskan väliseen seitsenvuotiseen sotaan. Seuraavan kolmen vuoden ajan ranskalaiset hallitsivat Ohionlaaksoa ja saivat puolelleen monia aiemmin puolueettomina pysyneitä heimoja. Englantilaisten huono intiaanipolitiikka vaikeutti heidän asemaa. Sodan edetessä brittiläiset joukot ottivat vallan ja ranskalaisia tukeneet intiaanit käsittivät valinneensa väärän puolen. Ranska ei pystynyt tarjoamaan intiaaniliittolaisilleen enää kylliksi lahjoja. Lopulta intiaanit väsyivät pitkään sotaan eivätkä nähneet riittävää syytä taistella eurooppalaisten sodassa kaukana kotiseuduiltaan. Sodan ratkaisuhetket käytiinkin pääasiassa valkoisten armeijoiden välillä. Britit valtasivat Fort Duquesnen, Quebecin ja Montrealin vuoden 1759 loppuun mennessä. Muualla maailmassa seitsenvuotinen sota jatkui vuoteen 1763, jolloin kirjoitettiin Pariisin rauha. Gaugamelan taistelu
Koska taistelu käytiin avoimella kentällä, oli olemassa suuri vaara, että suurempi persialainen armeija pääsisi kiertämään makedonialaisten sivuille. Tämän takia Aleksanteri sijoitti osan joukoistaan toiseen rivistöön, joka saattoi kääntyä selustaan etenevää vihollista päin. Heti ratsuväen viereen oikealla siivelle Aleksanteri ryhmitti puolet Attaloksen komennossa olevista agrianeista ja Brison johtamat jousimiehet. Agrianit ja jousimiehet sijoitettiin vinottain rintamaan nähden siltä varalta, että vihollinen hyökkäisi armeijan sivustaan. Heidän vierellään taistelivat myös Kleandroksen johtamat veteraanipalkkasoturit. Agrianien eteen ryhmittyi kevyt ratsuväki. Heti toveriratsuväen eteen Aleksanteri ryhmitti puolet agrianeista ja Balakroksen johtamat keihäänheittäjät, joiden tehtävä oli tuhota persialaisten viikatevaunut. Ordoño I (Asturia)
Kun Toledon mozarabiväestö kapinoi Cordoban emiiri Muhammad I:stä vastaan, antoi Ordoño näille tukensa. Emiirin joukot löivät kuitenkin toledolaiset ja asturilaiset vuonna 854 Guadaceleten taistelussa. Lisäksi Ordoño pyrki saamaan vaikutusvaltaa alueella asuttamalla autioitunutta Dueron laaksoa sekä Leonin, Tuyn, Astorgan ja Amayan kaupunkeja. Tämä kehitys johti uusiin emiirin hyökkäyksiin, jotka asturialaiset kuitenkin torjuivat. Guadalcanalin taistelu
Saattuetukialus "USS Long Island" lähetti 20. elokuuta Henderson Fieldille kaksi merijalkaväen laivuetta, joiden kalustona oli 19 F4F Wildcat -hävittäjää (223. hävittäjälaivue, VMF-223) ja 12 Douglas SBD-3 -syöksypommittajaa (232. tiedustelu- ja pommituslaivue, VMSB-232). Henderson Fieldiltä toimivat koneet saivat lempinimen Cactus Air Force liittoutuneiden saarelle antaman koodinimen mukaisesti. Merijalkaväen hävittäjät osallistuivat taisteluihin jo seuraavana päivänä torjuakseen japanilaisten ilmapommituksen. Viisi Yhdysvaltain maavoimien ilmavoimien Bell P-39 Airacobraa saapui lentokentälle 20. elokuuta. Ohut punainen viiva (kirja)
Ohut punainen viiva ("The Thin Red Line") on James Jonesin kirjoittama sotaromaani, joka julkaistiin vuonna 1962. Sen tapahtumat sijoittuvat Guadalcanalin taisteluun, joka käytiin toisen maailmansodan aikana yhdysvaltalaisten ja japanilaisten joukkojen välillä. Kirjailija itse oli osallistunut taisteluun Yhdysvaltain 25. jalkaväkidivisioonan mukana ja haavoittunut. Goottisota (376–382)
Goottisota oli sarja yhteenottoja ja taisteluja goottien ja Rooman valtakunnan välillä Balkanilla 376–382. Sodan aikana käyty Adrianopolin taistelu vuonna 378 oli merkittävä käännekohta Rooman valtakunnan historiassa. Keisari Valens kuoli taistelussa ja barbaarit saavuttivat ensimmäisen voiton Rooman valtakunnasta. Sota päättyi Rooman voittoon, joskin Balkan oli pahasti hävitetty ja Rooman armeija tuntuvasti heikentynyt. Guadaleten taistelu
Vaikka itse taistelusta tiedetään vain vähän, oli sillä kauaskantoiset seuraukset. Sisällissodan ja sen seurausten jo vakavasti heikentämä länsigoottien valtakunta romahti täydellisesti lyhyen ajan kuluessa, ja maahan hyökkäävät muslimit saattoivat seuranneina vuosina valloittaa lähes koko Pyreneiden niemimaan sekä tunkeutua edelleen aina Ranskan eteläosiin; pohjoisessa muslimijoukot pysäytti vihdoin Kaarle Martel lähellä Poitiersia Toursin taistelussa 732. Ainoastaan Pyreneiden niemimaan kaukaisimmassa pohjoisosassa pysyivät goottien joukot vallassa; siellä myös goottilaiset perinteet säilyivät vielä pitkään. Näiltä alueilta käsin alkoi Reconquista, takaisinvaltaus, joka päättyi vasta Granadan sulttaani Mohammad XII:n antautumiseen 1492. Roderik
Sotajoukot kohtasivat toisensa aivan niemimaan eteläpäässä, nykyisen Cádizin maakunnan pohjoisosassa, jossa 19. heinäkuuta 711 käytiin suuri taistelu. Eurooppalaiselta nimeltään se oli Guadaleten taistelu Rio Guadaleten mukaan, joskin tätä nimeä väitetään usein väärinkäsitykseksi ja puhutaan myös Rio Barbatesta. Taistelu oli muslimien ratkaiseva voitto. Vaikka Tarikin sotilastaidoilla oli osansa ylivoimaisessa voitossa, ratkesi se silti tarinan mukaan petoksen turvin, kun kenties tuhannet Vitizan perillisten seuraajat kääntyivät Roderikia vastaan; tosin uudempi tutkimus katsoo, ettei tällaista petollisuutta voida näyttää tapahtuneen. Guadaleten taistelu voidaan tosiasiallisesti katsoa visigoottien valtakunnan lopuksi, sillä tämän jälkeen mikään ei estänyt Tarikia marssimasta Toledoon. Loppu se oli sikälikin, että nähtyään vastarinnan romahtaneen täysin, ryhtyi Tarik vastoin lupauksia ja Musan nimenomaista käskyä valtaamaan niemimaata muslimeille, eikä – kuten ehkä oli sovittu – tukemaan Vitizan jälkeläisten valtapyrkimyksiä. Las Navas de Tolosan taistelu
Vaikka kristittyjen voitot aluksi näyttivät pieniltä – saadun sotasaaliin lisäksi vain muutama kaupunki vallattiin – ja liittolaisarmeija hajaantui aivan an-Nasirin ennustuksen mukaisesti, taistelu oli käänteentekevä tapahtuma Iberian niemimaan ja Euroopan historiassa. Las Navas oli alkusoittoa almohadien tappiolle ja enteili kristittyjen kuningaskuntien lopullista voittoa saraseeneista. Kastiliasta tuli niemimaan johtava valtio, joka hallitsi keskeisiä alueita, suurimpia jokia ja tärkeimpiä teitä. Ristiretkeläisten kalifilta saama sotasaalis oli suunnattoman suuri, mikä epäilemättä innosti ritareita tuleviin valloituksiin. Toinen puunilaissota
Karthagon kärsittyä tappion ensimmäisessä puunilaissodassa Hamilkar Barka yritti saada valtion uuteen nousuun. Hamilkar pyrki ulottamaan Karthagon vallan Espanjan heimojen alueille. Karthagon laivasto oli heikolla tolalla, ja Espanjaan oli marssittava Gibraltarinsalmen kautta. Tarinan mukaan Hannibal oli mukana tällä retkellä ja hänen isänsä vaati häntä vannomaan ikuista vihaa Roomaa kohtaan. Hamilkar valtasi suuren osan Espanjaa, mutta kuoli taistelussa. Hänen veljensä Hasdrubal oli hänen seuraajansa ja pyrki lujittamaan Karthagon aseman Iberian niemimaalla. Hän muun muassa solmi sopimuksen Rooman kanssa aluejaosta. Hasdrubalin kuoltua 221 eaa. Hannibal julistettiin armeijan ylipäälliköksi. Vuonna 219 eaa., Hispanian valloituksen päätyttyä, Hannibal hyökkäsi Saguntumin kaupunkiin. Saguntumilla oli Rooman turvatakuut, joten tämä teko ajoi hänet suoraan konfliktiin Rooman kanssa. Chacon sota
Chacon sota käytiin 1932–1935 Bolivian ja Paraguayn välillä Gran Chacon alueesta, jossa luultiin virheellisesti olevan runsaita luonnonvaroja, etenkin maaöljyä. Kiista Chacon alueesta oli syntynyt maiden itsenäistyttyä Espanjan siirtomaavallasta. Sota oli molemmin puolin raskas, mutta se päättyi lopulta Paraguayn voittoon ja se sai suurimman osan kiistellystä alueesta. Sota vaikutti molempien maiden politiikassa vielä pitkään sen päätyttyä. Saburō Sakai
Ainakin 40 Sakain ilmavoitoista on kyetty todentamaan tarkasti liittoutuneiden arkistoista, ja hänen ilmataistelunsa Julian ”Pug” Southerlandin ohjaaman Grumman F4F Wildcat -koneen kanssa 14. elokuuta 1942 Guadalcanalin yllä on yksi toisen maailmansodan parhaiten dokumentoiduista ilmataisteluista. San Jacinton taistelu
Taistelun seurauksena Meksikon joukot vetäytyivät Texasin alueelta ja valtiot tekivät rauhansopimuksen. Rauhansopimuksessa texasilaiset vapauttivat kenraali Annan ja Meksiko lupasi tunnustaa Texasin itsenäisyyden. San Jacintonin taistelulla oli näin merkittävä rooli Texasin itsenäistymisessä ja myöhemmässä liittymisessä Yhdysvaltoihin. Guadalcanalin meritaistelu
Molemmat osapuolet menettivät useita aluksia, mutta Yhdysvaltojen joukot onnistuivat estämään Japanin maihinnousujoukkoja tuomasta lisävahvistuksia Guadalcanalille. Taistelussa menehtyi kaksi yhdysvaltalaisjoukkojen komentajaa. Tämä oli sodan ainoa meritaistelu, jossa kaatui komentajia. Guadalcanalin taistelu
Maihinnousujoukoissa puhkesi pian maihinnousun jälkeen punatauti ja elokuun puolivälissä noin joka viides sotilas oli sairaana. Vaikka muutamat korealaiset työläiset antautuivat amerikkalaisjoukoille niin pääosa japanilaisista ja korealaisista ryhmittyi puolustukseen hieman Lungan alueen länsipuolelle Matanikau-joen länsirannalle. Taivu Pointissa noin 35 kilometriä itään Lungasta oli keisarillisen Japanin laivston eteentyönnetty tukikohta. Rabaulista kuljetettiin hävittäjillä 118 täydennysmiestä saarelle. Guadalcanalin taistelu
Japanilaiset evakuoivat joukkonsa huomaamatta helmikuun 1943 alkupäivinä. Guadalcanalin taistelu
Saman aikaisesti Vandegrift jatkoi puolustuksensa vahvistamista Lungan alueella. Hän uudelleen ryhmitti 21. elokuuta – 3. syyskuuta kolme merijalkaväkipataljoonaa, joihin kuuluivat Tulagilta ja Gavutulta Guadalcanalille siirretyt Merritt A. Edsonin 1. iskupataljoona, 1. laskuvarjopataljoona. Nämä joukot lisäsivät Vandegriftin suorassa alaisuudessa olevien miesten määrää noin 1 500:lla. Tulagin ja Gavutu-Tananbogolla raskaita tappioita kärsinyt laskuvarjopataljoona liitettiin Edsonin alaisuuteen. Camdenin taistelu
Camdenin taistelu oli 16. elokuuta 1780 käyty Yhdysvaltain vapaussodan taistelu. Taistelu käytiin Camdenissa, Etelä-Carolinassa kenraali Charles Cornwallisin ja kenraali Horatio Gatesin joukkojen välillä. Taistelu päättyi Cornwallisin murskavoittoon, ja se päätyi historiankirjoihin yhtenä Yhdysvaltain sotahistorian nöyryyttävimmistä tappioista. Reconquista
Uutta hyökkäystä olivat vastassa yhtenäiset kristittyjen joukot paavin tuella ja Kastilian Alfonso VIII:n johtama Kastilian, Navarran, Aragonian, Portugalin ja frankkien armeija murskasi kalifi an-Nasirin johtaman almohadien armeijan Las Navas de Tolosan taistelussa 1212. Tämä taistelu, jonka väitetään olleen maailman kaikkien aikojen suurin taistelu ennen ensimmäistä maailmansotaa, merkitsi Iberian niemimaan kohtalon lopullista ratkeamista. Vuonna 1213 kalifi an-Nasir kuoli ja perimysriita siirsi huomion muualle. Ferdinand III, yhdistyneen Kastilian ja Leónin kuningas jatkoi etenemistä, eivätkä muslimit juuri pystyneet vastarintaan. Córdoba valloitettiin 1236 ja Sevilla 1248. Itärannikolla Aragonian ja Katalonian Jaume I valloitti Mallorcan 1230 ja Valencian 1236. Lännessä Portugali valloitti Algarven 1250. Tacnan taistelu
Tacnan taistelu käytiin 26. toukokuuta 1880 Tacnassa Perussa Tyynenmeren sodan aikana Manuel Baquedano Gonzalezin kometaman Chilen ja keskenään liittoutuneiden Narcisco Camperon komentamien Bolivian ja Perun joukkojen välillä. Verisen taistelun voitti Chile, joka valtasi Tacnan kaupungin. Itse sota jatkui kuitenkin vielä useita vuosia. Buena Vistan taistelu
Buena Vistan taistelu käytiin Meksikon–Yhdysvaltain sodan aikana 22.–23. helmikuuta 1847. Taistelussa kenraali Zachary Taylorin johtamat yhdysvaltalaiset joukot torjuivat kenraali Santa Annan johtamien meksikolaisten hyökkäyksen. Bysantin–sassanidien sota (527–532)
Callinicumin taistelu käytiin 19. huhtikuuta 531, ja persialaiset saivat siinä merkittävän voiton. Prokopioksen ja Malalaksen versiot taistelun kulusta eroavat toisistaan suuresti. Prokopios syyttää roomalaisten vastoinkäymisistä ghassanidien päällikköä al-Harithia, mutta luultavasti hän yrittää vain suojella ihailemaansa Belisariusta. Prokopioksen mukaan Belisarius taisteli jalan aina pimeän tuloon asti, minkä jälkeen hän pakeni Eufratin yli. Malalas puolestaan kertoo, että Belisarius ylitti joen jo taistelun alkuvaiheessa. Taistelun seurauksena Belisarius erotettiin magister militumin tehtävistä toukokuussa tai kesäkuussa vuonna 531. Meksikon–Yhdysvaltain sota
Méxicon menetyksen jälkeen ei ollut täysin selvää, kenellä oli valtuus neuvotella rauhasta Yhdysvaltojen kanssa. Santa Anna oli eronnut presidentin virasta ja paennut maasta. Lopulta 27. syyskuuta korkeimman oikeuden tuomari Manuel de la Peña valittiin uudeksi presidentiksi ja hän pystytti uuden hallituksen Querétarossa. Neuvottelut rauhasta alkoivat tammikuussa 1848. Yhdysvaltojen puolella neuvotteluista vastasi Nicholas Trist. Guadalupe-Hidalgon rauhansopimus allekirjoitettiin 2. helmikuuta 1848. Meksiko menetti kaikki alueensa Rio Granden pohjoispuolella, minkä lisäksi maa luopui Uuden Meksikon ja Ylä-Kalifornian alueista. Menetetyt alueet vastasivat yli puolta Meksikon sotaa edeltäneestä alueesta. Kokoa alueella oli yli 1 300 000 km². Laiha lohtu oli Meksikon korvauksena maistaan saamat 15 miljoonaa dollaria, varsinkin kun Kaliforniasta löytyi kultaa rauhaa seuranneena vuonna. Yhdysvaltojen menestyksen osaltaan mahdolliseksi tehnyt Meksikon poliittinen sekaannus jatkui vielä vuosikymmeniä sodan jälkeen. Guadaleten taistelu
Guadaleten taistelu käytiin vuonna 711 nykyisen Espanjan eteläosassa islamilaisten maurien ja kristittyjen länsigoottien välillä. Taistelu päättyi länsigoottien tappioon ja oli samalla alku goottien Pyreneiden niemimaata hallinneen valtakunnan nopealle tuholle. Inkojen sisällissota
Huascar siirtyi armeijansa kanssa pohjoiseen ja sai cañari-intiaanit liittolaisikseen. Huascarin joukkojen yllätyshyökkäys Tumbebambaan onnistui. Tumbebamba oli Huayana Capacin ja myöhemmin Atahuallpan oleilupaikka.
Cañari-intiaanit olisivat halunneet inkavaltiosta eroon. Huascarin miehet vangitsivat Atahuallpan. Alkoivat voitonjuhlat. Vartijat sallivat naisten nähdä Atahualpan. Eräs nainen kuljetti tälle työkalun, jonka avulla tämä saattoi myöhemmin karata. Päästyään vapaaksi Atahuallpa kokosi joukkonsa vastahyökkäykseen. Guadalcanalin meritaistelu
Vastassa oli kontra-amiraali Callaghanin ristelijäosasto, johon kuuluivat risteilijät "USS Atlanta", "USS San Francisco", "USS Portland", "USS Helena" ja "USS Juneau" sekä niitä suojanneet hävittäjät. Austerlitzin taistelu
Austerlitzin taistelu (2. joulukuuta 1805/11 Frimaire An XIV FRC), joka tunnetaan myös nimellä Kolmen keisarin taistelu, oli yksi tärkeimmistä ja ratkaisevimmista Napoleonin sotien taisteluista. Taistelussa, jota pidetään Napoleonin suurimpana voittona, Ranskan "Grande Armée" kukisti vahvuudeltaan suuremman venäläis-itävaltalaisen armeijan, jota johtivat tsaari Aleksanteri I ja Pyhä Rooman keisari Frans II. Taistelu käytiin lähellä Austerlitzin kylää Itävallan keisarikunnassa. Austerlitz toi kolmannen liittokunnan sodan pikaiseen päätökseen itävaltalaisten allekirjoittaessa Pressburgin rauhan samassa kuussa. Taistelua kutsutaan usein taktiseksi mestarityöksi muiden historiallisten taisteluiden, kuten Cannaen ja Gaugamelan, ohella. Espanjan sisällissota
Tammi-helmikuussa 1937 kansallismieliset yrittivät jälleen vallata Madridia huonolla menestyksellä. Helmikuun alussa alkoi Málagan taistelu, joka päättyi tasavaltaisten raskaiden tappioiden jälkeen kaupungin joutuessa Francon joukkojen haltuun helmikuun 8. päivänä. Tasavaltalaiset menettivät Málagassa kaatuneina yli 3 000 miestä. Lisäksi kansallismieliset teloittivat noin 3 600 antautunutta tasavaltalaista sekä heidän ohellaan tuhansia kaupungista lähteneitä pakolaisia, joista surmattiin kaikki miespuoliset. Helmikuun aikana käytiin myös Jaraman taistelu, jossa molemmat osapuolet kärsivät suuria tappioita. Kansallismielisten tarkoituksena oli katkaista Valenciasta Madridiin johtava reitti, mutta he eivät onnistuneet siinä. Maaliskuun kolmen ensimmäisen viikon aikana Kastilia- La Manchassa käydystä Guadalajaran taistelusta muodostui tasavaltalaisten ainoa merkittävä voitto koko sodan aikana. Käyttämästään salamasotataktiikasta huolimatta Francon joukot menettivät kaatuneina yli 3 000 sotilasta. Venustiano Carranza
Kun kenraali Victoriano Huerta syrjäytti ja teloitutti Maderon helmikuussa 1913, Carranza ryhtyi johtamaan Huertan vastaista kapinaa. Carranza joutui aluksi pakenemaan maan luoteisosaan. Hän laati ja julkisti 26. maaliskuuta niin sanotun Guadalupen suunnittelman ("Plan de Guadalupe"), jossa vaadittiin perustuslaillisen hallinnon palauttamista Meksikoon. Hän onnistui vähitellen rakentamaan itselleen kunnon armeijan (nk. perustuslaillinen armeija), ja liittoutui Emiliano Zapatan sekä Álvaro Obregónin kanssa, jotka johtivat itsenäisesti syntyneitä kapinaliikkeitä maan muissa osissa. Carranzan johtama kapinahallitus sääti lakeja ja painoi rahaa hallitsemallaan alueella. Obregónin, Pablo González Garzan ja Pancho Villan hyökätessä pääkaupunkiin eri suunnista Huerta kukistui elokuussa 1914. Liittouma kuitenkin hajosi saman tien Carranzan otettua vallan Obregónin tuella, ja Villan ja Zapatan yhtyneet armeijat jatkoivat nyt sotaa heitä vastaan. Seuraavina vuosina Carranza joutui useaan kertaan pakenemaan Méxicosta Veracruziin, mutta hän hallitsi maan tärkeimpiä satamia saaden siten enemmän tuloja kuin kilpailijansa ja pääsi Obregónin ansiosta vähitellen sisällissodassa niskan päälle. Villa ja Zapata joutuivat perääntymään, ja lokakuussa 1915 Yhdysvallat tunnusti Carranzan hallituksen. Guatemalan sisällissota
Tämän jälkeen seurasi pitkä sotilasvallan kausi. Sotilasjohtaja toisensa jälkeen nousi valtaan yleensä vaaleilla, joskus kaapaten vallan presidentiksi. Vaalien rehellisyys kyseenalaistettiin usein. Jos siviilipresidentti voittikin vaalit, armeija oli vahva vaikuttaja. 1960-luvulla hallitus alkoi tehostaa toimintaansa äärioikeistolaisiin kytköksissä olevin kuolemanpartioin, jotka kiduttivat ja tappoivat hallituksen poliittisia vastustajia. 1960- ja 1970-luvuilla hallitus menestyikin hyvin taistelussa sissejä vastaan. Sotilashallitus tukahdutti myös porvarilliset siihen kriittisesti suhtautuvat puolueet. Jälkikäteen todettiin, että armeija, kuolemanpartiot ja muut hallituksen joukot tappoivat huomattavasti enemmän siviilejä kuin sissit. Armeija tappoi joukoittain mailtaan karkotettuja intiaaneja. 1980-luvulla maa siirtyi siviilivaltaan sisällissodan jatkuessa yhä.
Sisällissota päättyi YK:n neuvottelemaan rauhansopimukseen presidentti Álvaro Arzún ja Unidad Revolucionaria Nacional Guatemaltecan välillä vuonna 1996. Tyynenmeren sota
Escala lähetti 3 600 sotilaan osaston, ratsuväkeä ja tykistöä pyyhkimään pois loput Perun armeijasta, jossa arveltiin olevan enää alle 2 000 huonosti koulutettua ja aseistettua sotilasta. Tarapacán taistelu 27. marraskuuta seurasi Chilen joukkojen löydettyä perulaisen, lähes kaksi kertaa arveltua suuremman ja huomattavasti motivoituneemman joukon. Eversti Andrés Avelino Cáceresin komennossa Chilen retkikunta ajettiin pakosalle ja se jätti jälkeensä huomattavan määrän tarvikkeita ja ammuksia. Voitolla ei ollut enää merkittävää merkitystä sodassa ja kenraali Buendían armeija, jossa oli enää 4 000 sotilasta, vetäytyi kohti Aricaa pohjoisessa 18. joulukuuta. Guadalcanalin taistelu
Liittoutuneet, joista valtaosa oli yhdysvaltalaisia, nousivat maihin 7. elokuuta Salomonin saarten Guadalcanalille, Tulagille ja Floridalle estääkseen alueen käytön japanilaisilta ja suojatakseen Yhdysvaltain, Australian ja Uuden Seelannin välisiä huolto- ja viestiyhteyksiä. Liittoutuneiden oli tarkoitus luoda samalla tukialue hyökkäyksen jatkamiselle japanilaisten alueen tärkeimmän tukikohdan Rabaulin lamauttamiseksi. Ylivoimaiset maihinnousujoukot valtasivat Tulagin ja Floridan sekä Guadalcanalilla olevan valmisteilla olleen lentotukikohdan, joka nimettiin Henderson Fieldiksi. Yhdysvaltain laivasto tuki hyökkäystä. Guadalcanalin taistelu
Kawaguchi esitteli 7. syyskuuta hyökkäyssuunnitelmansa, jonka mukaan liittoutuneiden joukot hävitettäisiin lentokentän alueelta. Kolmeen osastoon jakautuneena japanilaiset etenisivät kohti Lungaa ja hyökkäisivät yön pimeydessä. Okan joukot lännestä, Ichikin toinen osasto, joka nimettiin Kuman pataljoonaksi, hyökkäisi idästä. Viidakosta Lungan eteläpuolelta tapahtuisi Kawaguchin johtama päähyökkäys kolmella pataljoonalla, joissa oli yhteensä 3 000 miestä. Pääosa japanilaisjoukoista oli saapunut 7. syyskuuta Taivuun aloittaen marssin rannikon suuntaisesti kohti Lunga Pointia. Noin 250 miestä jäi suojaamaan prikaatin huoltotukikohtaa Taivussa. Balaklavan taistelu
Kun vallisarvet olisivat tulleet vallatuiksi, olisi ratsuväen päävoima neljällätoista husaarieskadroonalla, Uralin kasakkarykmentillä kahden tykkipatterin tukemina hyökännyt brittien asemiin Kadikoin ympärillä. Selustaa suojaisi kenraalimajuri O. P. Žaboritskin johtamat 5 000 sotilasta. Vandaalisota
Vuonna 530 vandaalien roomalaismielinen kuningas Hilderik syrjäytettiin, mikä antoi Itä-Rooman keisari Justinianukselle verukkeen ryhtyä sotaan vandaaleja vastaan. Itä-Rooman joukot nousivat sotapäällikkö Belisariuksen johdolla maihin Tunisian itärannikolla vuonna 533 ja kukistivat vandaalien kuningas Gelimerin johtaman armeijan Ad Decimumin taistelussa 13. syyskuuta. Taistelun jälkeen Belisarius marssi Karthagoon, joka antautui roomalaisille. Kun Belisarius kukisti vandaalit uudelleen Trikamaronin taistelussa saman vuoden joulukuussa, oli jo selvää, että roomalaiset tulisivat voittamaan sodan. Gelimer pakeni Numidian vuorille, mutta antautui roomalaisille maaliskuussa 534, jolloin sota päättyi. Se merkitsi vandaalien kuningaskunnan loppua. Junichi Sasai
Junichi Sasai sai taisteluitten aikanaan seuraavat lempinimet: "Rabaulin Richthofen" sekä "Tappelukukko", joka johtui hänen sitkeydestään. Sasai pudotti muun muassa, yhdessä yksittäisessä ilmataistelussa Guadalcanalin yllä 7. elokuuta 1942 viisi liittoutuneiden lentokonetta . Sasai oli arvostettu ja alaisiinsa joustavasti suhtautuva esimies: muiden muassa Sakai arvosti häntä. Eräs syy tuohon lentomiehistön kurjaan kohteluun, on ollut tuolloinen japanilainen sotilaskäytäntö. Se oli värvättyjä aliupseereja sortavaa ja jopa väkivaltaista, josta Sakai mainitsee omassa kirjallisuudessaan. Lisäksi majoitusolot ja ruokavalio, ne olivat varsin vaatimattomia ja yksinkertaisia. Tämä kaikki vaikutti heikentävästi lentoyksiköiden miehistöjen taistelukykyyn, erilaisten trooppisten sairauksien ohella kuten malaria. Nämä olivat esimerkiksi Rabaulissa sangen yleisiä. Portugalin restauraatiosota
Espanja osallistui 1640-luvulla kolmikymmenvuotiseen sotaan ja Katalonian rauhoittamiseen, joten se kävi uuteen sotaan lähinnä palkkasoturien voimin. Portugali sai ensimmäisen voittonsa Elvasissa marraskuussa 1644. Tämän jälkeen sota muuttui pienimuotoisiksi rajakahakoiksi Extremaduran alueella. Vaikka Espanja pääsi irti muista sodista, sen resurssit (erityisesti armeijan koko) eivät riittäneet Portugalin lyömiseen. Kesäkuussa 1663 Portugalin 17 000 miehen armeija kukisti 3 000 miehen englantilaisjoukon tukemana Espanjan varuskunnan Évorassa (Ameixialin taistelu, espanjaksi Estremozin taistelu). Seuraavan vuoden heinäkuussa Portugali voitti pienehkön Castelo Rodrigon taistelun ja vuoden 1665 kesäkuussa Montes Clarosin taistelun. Guadaleten taistelu
Roderikin rinnalla komensivat goottiarmeijaa nähtävästi myös Vitizan molemmat veljet; siis sittenkin sekä Roderikin kannattajat että tämän poliittiset vastustajat kävivät yhdessä taisteluun hyökkääjää vastaan ja myös kaatuivat samassa taistelussa. Lähteissä olevat kertomukset Vitizan seuraajakunnan petoksesta taistelun aikana juontavat juurensa vasta myöhempään perimätietoon. Sen sijaan väitetään, että goottiarmeija oli hyökkääjää taktisesti paljon heikompi ja ilmeisesti oma väki painosti kuninkaan aloittamaan taistelun liian aikaisin ja epäsuotuisissa olosuhteissa. Taistelun tarkempaa kulkua ei tunneta, vain että kuningas Roderik taistelun tuoksinassa lopulta kaatui (tai mahdollisesti katosi), ja samalla länsigoottien järjestäytynyt vastarinta murtui. Guadalcanalin taistelu
Japani hyökkäsi 7. joulukuuta Havaijille tuhoten suuren osan Pearl Harborin tukikohtaan sijoitetusta Yhdysvaltain Tyynenmeren laivastosta, mikä liitti kummatkin maat toiseen maailmansotaan vastakkaisille puolille. Japanin tavoitteena oli tuhota Yhdysvaltain laivaston toimintakyky Tyynellämerellä, mikä mahdollistaisi Japanin etenemisen luonnonvaroiltaan rikkaille alueille sekä puolustusrenkaan luomisen vallattujen alueiden ja Japanin kotisaarten suojelemiseksi. Tämän toteuttamiseksi Japani hyökkäsi Filippiineille, Thaimaahan, Malaijaan, Singaporeen, Burmaan, Alankomaiden Itä-Intiaan, Wakelle, Gilberteille, Uuteen Britanniaan ja Guamille. Hyökkäykset kohdistuivat muihin liittoutuneisiin kuten Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, Australiaan ja Alankomaihin. Tyynenmeren sota
Perulaisten vastarinta jatkui kolme vuotta Yhdysvaltain kannustuksella. Vastarintajohtajana oli kenraali Andrés Cáceres, myöhemmin Perun presidentti. Perun armeijan jäännökset löivät chileläiset muutamaankin kertaan, mutta Huamachucon taistelun jälkeen vastarinta oli enää vähäistä. 20. lokakuuta 1883 Peru ja Chile solmivat Ancónin rauhansopimuksen, jossa Tarapacá luovutettiin voittajalle. Guadalcanalin taistelu
Huono sää mahdollisti liittoutuneiden maihinnousuosaston saapumisen japanilaisten huomaamatta alueelle yöllä 6. elokuuta ja varhain seuraavan päivän aamuna nousta maihin yllättäen puolustajat. Tulagilta nousseet japanilaisten tiedustelukoneet olivat etsineet maihinnousulaivastoa sen reitiltä, mutta eivät olleet havainneet sitä myrskyssä ja tiiviin pilvipeiton vuoksi. Kahteen osaan jaetun maihinnousuosaston toinen osa nousi Guadalcanalille ja toinen Tulagille, Floridalle ja niiden lähisaarille. Sotalaivat tulittivat maihinnousurantoja ja lentotukialuskoneet pommittivat japanilaisten asemia saarilla ja tuhosivat 15 vesilentokonetta tukikohtaansa Tulagilla. Trafalgarin taistelu
Trafalgarin taistelussa amiraali Nelson voitti ranskalais-espanjalaisen laivaston, mutta kaatui itsekin taistelun aikana. Trafalgarinniemen edustalla käydyn taistelun johdosta Nelsonista tuli yksi Britannian suurimmista sotasankareista. Samalla keisari Napoleon I:n johtama Ranska menetti mahdollisuutensa suurvalta-asemaan merellä. Taistelun jälkeen Britannialle ei enää löytynyt potentiaalista vastustajaa merillä, mikä mahdollisti Brittiläisen imperiumin synnyn. Buna-Gonan taistelu
Samanaikaisesti käytiin myös Guadalcanalin taistelua. Zaman taistelu
Zaman taistelu käytiin 19. lokakuuta 202 eaa. Se oli toisen puunilaissodan viimeinen ja ratkaiseva taistelu. Taistelussa, joka käytiin Karthagon lähellä, Scipion johtama roomalainen armeija kukisti Hannibalin johtamat karthagolaiset. Zaman taistelu oli eräänlainen Cannaen taistelun toisinto: tällä kertaa voittajana oli Rooman armeija. Alexander Vandegrift
Opiskeltuaan kaksi vuotta Virginian yliopistossa Vandegrift aloitti sotilasuransa merijalkaväen luutnanttina vuonna 1909. Hän osallistui Yhdysvaltain interventioihin Nicaraguassa (1912), Haitilla (1915) ja Kiinassa (1927), ja hallitsi siten hyvin viidakkosodankäynnin. Yhdysvaltojen liityttyä toiseen maailmansotaan hänet nimitettiin maaliskuussa 1942 merijalkaväen 1. divisioonan komentajaksi ja määrättiin kouluttamaan joukot Tyynenmeren saarilla käytäviä taisteluja varten. Hänet myös ylennettiin kenraalimajuriksi. Vandegrift komensi yhdysvaltalaisia joukkoja, jotka 7. elokuuta 1942 tekivät maihinnousun Japanin miehittämälle Guadalcanalin saarelle. Tehokkaalla tulivoiman keskittämisellä hän yllätti vihollisen ja onnistui toistuvasti torjumaan japanilaisten vastahyökkäykset ja siten säilyttämään sillanpääaseman saarella, vaikka hänen joukkonsa joutuivat pärjäämään useita kuukausia vain minimaalisen huollon varassa. Hänen joukkonsa muun muassa ottivat haltuunsa strategisesti tärkeän Henderson Fieldin lentokentän ja löivät japanilaiset takaisin Tenarun taistelussa 21. elokuuta sekä Edsonin harjun taistelussa 12. syyskuuta. Lopulta kenraali Alexander Patchin komentama 14. armeijakunta vapautti Vandegriftin merijalkaväen 14. joulukuuta 1942. Callinicumin taistelu
Persialaiset hyökkäsivät ylivoiman turvin roomalaisten oikean siiven ghassanideja vastaan, jotka murtuivat nopeasti. Paniikki levisi kokemattomaan lykaonialaiseen jalkaväkeen, joka kääntyi myös pakoon. Suurin osa lykaonialaisista ja lisäksi heidän komentajansa saivat surmansa. Rooman armeijan oikea siipi oli luhistumassa ja persialaiset hyökkäsivät Ascanin roomalaista ratsuväkeä vastaan. Ascan taisteli kuitenkin raivoisasti ennen kuin sai surmansa, ja sen jälkeen myös hänen miehensä pakenivat. Ascanin kuoltua myös Belisarius ja hänen joukkonsa kääntyivät pakoon. Mariel, taistelija
Mariel, Tarquinius ja Miekantakoja tapaavat myös Kavakagun soturit ja onnistuvat voittamaan merirosvot. Taistelussa Miekantakoja heittää Gaboolin päälle jättimäisen skorpionin, joka tappoi Merirosvovaltiaan. Sitten seurue lähti kohti Redwallin luostaria, jonne Josephiksi ristitty kello jäi. Kellonvalaja jäi luostariin, mutta Mariel ja Dandin lähtivät myöhemmin vaeltamaan. Gibraltarin valtaus
Hyökkääjien tappiot olivat olleet kohtalaisen suuret; kuolleina menetettiin kaksi upseeria ja 57 sotilasta, sekä haavoittuneina kahdeksan upseeria ja 217 sotilasta. HesseDarmstadin ruhtinas nimitettiin Gibraltarin kuvernööriksi ja hänelle jätettiin kaikki liikenevät sotilaat. Paikalliset siviilit saivat päättää joko lähtevänsä tai jäävänsä, jääville taattiin samat oikeudet kuin heillä oli ollut Kaarle II:n kaudella. Lähtevät saivat ottaa mukaansa omistuksensa. Espanjalaiset yrittivät vielä myöhemmin epäonnistuneesti vallata alueen takaisin. Viimeinen hyökkäys tehtiin vuoden 1705 maaliskuussa. Vuonna 1713 solmittu Utrechtin sopimus tunnusti Felipen Espanjan kuninkaaksi, mutta toisaalta Espanja joutui luovuttamaan Gibraltarin ja Minorcan. Espanja yritti vielä myöhemmin vallata epäonnistuneesti Gibraltarin niin sanotun suuren piirityksen avulla, mutta tämäkin yritys epäonnistui ja jäi viimeiseksi Espanjan sotilaallisista yrityksistä vallata Gibraltar. Guadalcanalin taistelu
Japanilaisten täydennykset olivat matkalla Guadalcanalin alueelle. Amiraali Isoroku Yamamoto kokosi vahvan laivasto-osaston, jonka tarkoituksena oli tuhota alueella tavatut Yhdysvaltain joukot sekä vallata takaisin Henderson Field. Osasto lähti 23. elokuuta Trukilta ja samanaikaisesti lähti muita täydennys, huolto ja tulitukiosastoja Trukilta ja Rabaulista. Kolme hidasta kuljetusalusta lähti Trukilta jo 16. elokuuta kuljettaen 1 400 Ichikin 28. jalkaväkirykmentin sekä 500 5. Jokosukan maihinnousujoukkojen merijalkaväkisotilasta. Kuljetusalusten suojana oli kolmetoista kontra-amiraali Raizo Tanakan johtamaa sotalaivaa. Joukot oli tarkoitus laskea Guadalcanalille 24. elokuuta. Maihinnousun suojaamiseksi ja Henderson Fieldille suunnatun hyökkäyksen tukemiseksi Yamamoto määräsi Trukilta Chuichi Nagumon lentotukialusosaston 21. elokuuta Salomonin saarten eteläosiin. Nagumon osastoon kuului kolme lentotukialusta ja niiden suojana olevat 30 sotalaivaa.
Saman aikaisesti lähestyi saaria kolme Fletcherin komentamaa Yhdysvaltain laivaston lentotukialusosastoa torjuakseen japanilaisten aikeet. Osastoon kuului kuitenkin vain lentotukialukset "USS Saratoga" ja "USS Enterprise", joissa oli yhteensä 176 lentokonetta. Lentotukialusosastot kävivät 24.–25. elokuuta Itäisten Salomonsaarten taistelun, jonka seurauksena kumpikin osasto vetäytyi tappioita kärsittyään alueelta. Japanilaiset menettivät pienen lentotukialuksen "Ryūjōn". Trafalgarin taistelu
Trafalgarin taistelu oli lokakuussa 1805 ranskalais-espanjalaisen laivaston ja Britannian laivaston välillä käyty meritaistelu. Napoleonin sotiin kuuluvassa taistelussa amiraali Pierre-Charles Villeneuven johtama Ranskan laivasto kohtasi vara-amiraali Horatio Nelsonin komentaman Britannian laivaston. Taistelu on eräs maailman historian kuuluisimmista meritaisteluista ja yksi Napoleonin sotien tärkeimmistä taisteluista. Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit
Espanjalaiset yrittivät vähän aikaa taistella vastaan muun muassa Santa Fessa, mutta pakenivat pian Meksikoon. Kun espanjalaiset yrittivät 1681-1682 vallata alueensa takaisin, intiaanit voittivat taistelun joka käytiin Albuquerquen lähellä. Intiaanit alkoivat pian riidellä ja lopulta taistella keskenään, koska heimot olivat alkujaankin huonoissa väleissä. Toisaalta intiaaneja vihastutti se että Pope jopa surmasi intiaanivastustajiaan ja esiintyi diktaattorina. Kun Pope kuoli 1690, intiaanien kapinaliitto rakoili pahasti. Kapinallisten keskinäisten kiistojen takia espanjalaisen Diego Jose de Vargasin oli helppo vallata alueensa takaisin. Uusi vuoden 1696 kapina kukistui nopeasti lähinnä sen vuoksi, että osa kereseistä ja pecosit tukivat espanjalaisia. Koillisrintama
Koillisrintaman verisin taistelu käytiin 7. huhtikuuta, kun valkoiset hyökkäsivät jääkäriluutnantti Lauri Starkin johdolla Tolvantojärvelle. Kuivitsalammella käyty taistelu kesti kahdeksan tuntia, jonka aikana valkoiset menettivät 32 miestä, mutta hyvissä puolustusasemissa olleet punaiset vain kaksi. Valkoisten perääntyessä Ahavan joukoilla oli tie vapaana Kurtissa sijainneeseen valkoisten tukikohtaan saakka, mutta saamansa käskyn mukaisesti he eivät ylittäneet rajaa. Walleniuksen joukot puolestaan hyökkäsivät 8. huhtikuuta Pekkalan ja Vihurin joukkojen kimppuun kolmelta eri suunnalta. Viisi tuntia kestäneen taistelun jälkeen valkoiset joutuivat perääntymään menetettyään sitä ennen seitsemän kaatunutta ja 18 haavoittunutta. Punaiset eivät hyvien puolustusasemiensa ansiosta menettäneet yhtään kaatunutta. Makinami (1941)
Alus suojasi 26. lokakuuta amiraali Kondon hyökkäysosastoa Santa Cruzin taistelussa. Alus suojasi 3.–5. marraskuuta "Suzuyaa" ja "Mayaa" matkalla Trukilta Shortlandsiin, minkä jälkeen se osallistui Guadalcanalin huoltomatkoihin eli niin kutsuttuun Tokion pikajunaan. Alus suojasi 13.–15. marraskuuta Guadalcanalin maihinnousuosastoa Guadalcanalin taistelussa. Alus pelasti 14. marraskuuta upotetulta joukkojenkuljetusalus "Arizonamarulta" 1 020 eloonjäänyttä. Alus suojasi 24. marraskuuta saattueen Shortlandsista Mundalle. Las Navas de Tolosan taistelu
Las Navas de Tolosan taistelu vuonna 1212 oli käänteentekevä tapahtuma reconquistan historiassa. Aiemmin keskenään kiistelleet Iberian niemimaan kristityt ruhtinaat yhdistivät hetkeksi voimansa ja voittivat Muhammad an-Nasirin johtamat muslimit. Tappion jälkeen vuonna 1224 almohadien valtakunta niemimaalla hajosi pieniksi taifoiksi. Blitzkrieg 2
Yhdysvaltain kampanjassa koetaan Filippiinien puolustaminen, Guadalcanalin taistelu, Leytenlahden taistelu ja Ruhrin teollisuusalueen motti. Gaugamelan taistelu
Hävittyään taistelun Dareios joutui taas pakenemaan. Gaugamelan jälkeen makedonialaiset valtasivat Arbelan ja pian myös Persian valtakunnan rikkaimman alueen, Babylonian, jonka satraappi Mazaios antautui valloittajille. Babylonialaiset olivat egyptiläisten tapaan vasta äskettäin (336 eaa.) kapinoineet persialaisia vastaan. Aleksanteri määräsi Mazaioksen jatkamaan tehtäviään Babylonian satraappina. Aleksanterin joukot viipyivät Babylonissa viisi viikkoa, minkä jälkeen he valtasivat Susan, joka oli yksi Persian valtakunnan neljästä pääkaupungista, vuoden 331 eaa. joulukuussa. Pian vallattiin myös Persepolis. Samaan aikaan vallattiin myös Persian uskonnollinen pääkaupunki Pasargadai. Filippiinien–Yhdysvaltain sota
Amerikkalaisilla oli selvästi filippiiniläisiä parempi aseistus ja filippiiniläiset turvautuivatkin pian sissisotaan amerikkalaisia vastaan. Aguinaldon johtamat joukot vetäytyivät vuorille amerikkalaisjoukkojen vallatessa Luzonin tasangon vuoden loppuun mennessä. Amerikkalaisia johtanut kenraali Elwell Otis vakuutteli julkisuudessa amerikkalaisjoukkojen kukistavan filippiiniläiset nopeasti ja kutsui sotaa vähättelevästi kapinaksi. Häntä komentajana seurasi kenraali Arthur MacArthur joulukuussa 1900. Filippiinien viidakot osoittautuivat amerikkalaisille vieraaksi taisteluympäristöksi. Aguinaldon joukot nauttivat myös laajaa suosiota tavallisen kansan keskuudessa. Amerikkalaiset turvautuivat kiivaan sissisodan edessä julmuuksiin. Kenraali J. Franklin Bell alkoi perustaa keskitysleirejä siviileille näiden erottamiseksi kapinallisista. Amerikkalainen kenraali Jacob F. Smith joutui puolestaan lopulta sotaoikeuteen saakka hänen aloitettuaan säälimättömän kostohyökkäyksen Samarin saarella vuonna 1901 sissien surmattua amerikkalaisia. Sotaoikeuden myötä hänet pakotettiin eläkkeelle. Yhdysvalloissa tuolloin oppositiossa ollut demokraattinen puolue syytti kilpailijaansa republikaanipuoluetta imperialismista. Solferinon taistelu
Taistelut olivat monin paikoon käyty verisinä lähitaisteluina pistimin. Ranskalaiset ja sardinialaiset menettivät 17 000 miestä ja itävaltalaiset 22 000. Solferinon taistelu oli toisen Italian itsenäisyyssodan viimeinen taistelu. Raskaita tappioita kärsinyt Napoleon III halusi nyt somlmia rauhan Itävallan kanssa, mikä johti sodan päättäneeseen Villafrancan konferenssiin. Sodan jälkeen suurin osa Lombardiaa liitettiin Sardinian kuningaskuntaan. Teruzuki (1941)
Alus osallistui 12.-13. marraskuuta Guadalcanalin ensimmäiseen meritaisteluun, jossa se oli amiraali Hiroaki Aben tulitukiosaston saattajana. Alus osui jokaiseen vastassa olleeseen seitsemään liittoutuneiden alukseen. Auringon noustua alus saattoi vaurioitunutta taistelulaiva "Hieitä". Guadalcanalin toisessa meritaistelussa 14.-15. marraskuuta alus kuului amiraali Nobutake Kondōn tulitukiosaston saattajiin. Myöhemmin alus suojasi "Asagumon" kanssa raskaita pinta-aluksia. Se auttoi liikuntakykynsä menettänyttä "Kirishimaa" sekä lopulta "Asagumoa" ja "Samidarea" evakuoimaan liikuntakyvyttömän aluksen miehistön. Alus saapui 18. marraskuuta Trukille, jossa siitä tehtiin 10. hävittäjälaivueen komentajan kontra-amiraali Kimura Susumun lippulaiva "Aganon" saapumiseen 1. joulukuuta saakka. Guadalcanalin taistelu
Tulagille ja sen lähisaarille Gavutulle ja Tananbogolle hyökkäsi 3 000 merijalkaväen sotilasta. Saarilla olleet 886 keisarillisen Japanin laivaston miestä yrittivät estää maihinnousun, mutta maihinnousseet saivat kiivaiden taisteluiden päätteeksi vallattua saaret. Tulagi oli vallattu 8. elokuuta ja muut seuraavana päivänä. Puolustajat olivat taistelleet lähes viimeiseen mieheen ja merijalkaväki oli menettänyt 122 miestä kaatuneina.
Guadalcanalille nousseet eivät kohdanneet vastaavaa vastarintaa noustessaan maihin. Vandegriftin johtamat 11 000 merijalkaväen sotilasta nousi maihin 7. elokuuta kello 9:10 Koli Pointin ja Lunga Pointin välisellä alueella. Maihinnousseet joukot kohasivat vastarintaa edetessään Lunga Pointiin, mutta lentokenttä oli vallattu seuraavana päivänä kello 16:00 mennessä. Kapteeni Kanae Monzenin johtamat Japanin rakennusjoukot ja taistelujoukot joutuivat paniikkiin sotalaivojen tykkitulessa ja ilmapommituksissa, jolloin ne olivat vetäytyneet lentokentältä lähes viiden kilometrin päähän Matanikujoelle ja Point Cruzin alueelle hyläten varusteet, varastot ja ajoneuvot. Lentokentällä sai tulituen aikana surmansa 13 japanilaista. Guadalcanalin taistelu
Hyakutaken joukkojen hyökätessä Lungan alueella keisarillisen Japanin laivaston Isoroku Yamamoton johtama lentotukialuksista ja muista aluksista koostunut laivasto-osasto lähestyi Salomonin saaria. Osasto toivoi kohtaavansa ja tuhoavansa taistelussa Yhdysvaltain laivaston ja erityisesti lentotukialukset, mikä tukisi maajoukkojen taistelua. William Halsey Jr:n johtama liittoutuneiden lentotukialusosasto toivoi myös kohtaavansa japanilaiset taistelussa. Nimitz oli vaihtanut 18. lokakuuta Ghormleyn tilalle Halseyn, koska Ghormley oli ollut hänen mielestään liian pessimistinen jatkaakseen tehokkaasti taistelua.
Lentotukialusosastot kohtasivat toisensa 26. lokakuuta taistelussa, joka tunnetaan nimellä Santa Cruzin saaren taisteluna. Lentotukialuskoneiden välisten taisteluiden jälkeen joutuivat liittoutuneet vetäytymään menetettyään lentotukialus "USS Hornetin" ja "USS Enterprise" vaurioiduttua pahoin. Japanilaiset vetäytyivät myös alueelta "Shokakun" ja "Zuikakun" pahoin vaurioiduttua sekä suurten lentokone ja lentomiehistötappioiden vuoksi. Vaikka taistelu päättyi japanilaisten voittoon niin sodan edetessä kärsittyjen lentomiehistötappioiden korvaaminen osoittautui mahdottomaksi. Ohut punainen viiva (elokuva)
Ohut punainen viiva ("The Thin Red Line", 1964) on James Jonesin samannimiseen kirjaan perustuva sotaelokuva, jonka tapahtumat sijoittuvat toisen maailmansodan Guadalcanalin taisteluun. Elokuvan ohjasi Andrew Marton. Meksikon–Yhdysvaltain sota
Meksikon–Yhdysvaltain sota oli vuosien 1846 ja 1848 välillä käyty sota Yhdysvaltojen ja Meksikon välillä. Sota oli alkanut kiistoista liittyen Texasin asemaan Texasin vallankumouksen jälkeen ja Texasin tasavallan liityttyä Yhdysvaltoihin vuonna 1845. Selkkaus maiden vastaisella rajalla johti Yhdysvaltojen sodanjulistukseen ja taistelujen jälkeen Meksikon pääkaupunki Méxicon miehitykseen. Sodan päätti Guadalupe-Hidalgon rauhansopimus, jolla Meksiko luopui alueistaan Ylä-Kaliforniassa, Uuden Meksikon alueella ja Rio Granden pohjoispuolella. Meksiko menetti näin yli puolet sotaa edeltäneistä maistaan. Guadalcanalin taistelu
Pieniä liittoutuneiden saattueita saapui Guadalcanalille 23. ja 29. elokuuta sekä 1. ja 8. syyskuuta tuoden elintarvikkeita, ammuksia, lentopolttoainetta ja lentoteknistä henkilöstöä. Saattue, joka saapui 1. syyskuuta, toi myös 392 rakentajaa parantamaan lentokenttää. Guatemalan historia
Guatemalan historiaa sävyttää kylmä sota Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä. Pieni joukko guatemalalaisia kaappasi Yhdysvaltain CIA:n tukemana vallan vapaasti valitulta vasemmistolaiselta Jacobo Arbenz Guzmánilta 1954 CIA:n operaatio PBSUCCESS:ssa, ja hänet korvasi sotilasdiktaattori eversti Carlos Castillo Armas. Tätä seurasi 36-vuotinen sisällissota, jossa sai surmansa 200 000 siviiliä. Yhdysvallat tuki laajasti sotilasjunttaa ja koulutti maan armeijaa.. Sotilashallitus toisensa jälkeen hallitsi maata. Monet kenraalit äänestettiin vaaleilla presidentiksi. Vaalien rehellisyys kyseenalaistettiin 1950-luvulla niissä esiintyneen epärehellisyyden takia, sillä kaikki maan asukkaat eivät olleet äänioikeutettuja. Toiset kenraalit taas nousivat valtaan kaappaamalla sen. Jos maassa kaudella 1954–1996 olikin siviilipresidentti, tämä oli jollain tavoin armeijan vaikutuksen alla.