Mikä oli Martin Heideggerin pääteos vuodelta 1927?
Oleminen ja aika
Oleminen ja aika () on saksalaisen filosofin Martin Heideggerin pääteos vuodelta 1927. Suomeksi sen julkaisi Vastapaino vuonna 2000. Yksi kirjan pääteemoista on saksankielinen termi "Dasein", joka käännetään suomeksi usein "täälläoloksi". Kirja kuuluu 1900-luvun filosofian keskeisiin teoksiin, ja se on omistettu Edmund Husserlille.
Maurice Merleau-Ponty
Ensimmäisen julkaistun teoksensa "Le Structure de Compartement" Merleau-Ponty sai valmiiksi vuonna 1938, tosin se julkaistiin vasta vuonna 1942. Toimiessaan Ranskan miehityksen aikana vastarintaliikkeessä, Merleau-Ponty joutui uudestaan tekemisiin Sartren kanssa, ja he huomasivat jakavansa kiinnostuksen Husserliin ja Martin Heideggeriin. Sartre julkaisi pääteoksensa "L’être et le néant" vuonna 1943, jolloin Merleau-Ponty oli jo kirjoittamassa hahmopsykologian ja Husserlin tuohon aikaan julkaisemattomien käsikirjoitusten innoittamaa teostaan "Phénoménologie de la Perception", jossa Merleau-Ponty samalla myös esittää arvostelua Sartren käsityksiä kohtaan. Teos julkaistiin vuonna 1945, ja tätä teosta voidaan pitää Merleau-Pontyn pääteoksena. Vaikka Merleau-Ponty myöhemmin kehitteli samoja teemoja eteenpäin ja osin arvosteli omia aiempia näkemyksiään, on kirja laajin ja kattavin Merleau-Pontyn ajattelua esittelevä teos. Max Scheler
Schelerin pääteos on "Die Wissensformen und die Gesellschaft (Tiedon muodot ja yhteiskunta" ,1926), jossa hän yhdistää fenomenologisen menetelmän yhteiskuntatieteeseen. Scheler erottaa kolme tiedon päämuotoa: luonnontieteen, jota hän kutsuu herruus- tai suoritustiedoksi ("Herrschafts-, Leistungswissen"); olemustiedon ("Wesenswissen") ja vapautustiedon ("Erlösungswissen"). Herbert Friedmann
Friedmann kiinnostui linnuista 16-vuotiaana käytyään American Museum of Natural Historyssa. Hän opiskeli Cornellin yliopistossa ja väitteli tohtoriksi 1923 Arthur A. Allenin ohjauksessa. Hän sai kolmivuotisen apurahan ja vietti pääosan ajasta Etelä-Amerikassa ja Afrikassa. Tulokset hän julkaisi maineikkaassa teoksessaan "The Cowbirds: A Study in the Biology of Social Parasitism" (1929). 1920-luvulla hän opetti Brownin yliopistossa ja Amherst Collegessa. Vuonna 1929 hän sai kuraattorin viran Smithsonian-instituutin luonnonhistoriallisen museon lintuosastolla ja palveli virassa vuoteen 1959, jolloin hänestä tuli museon eläintieteen laitoksen ylikuraatori. Vuonna 1929 hänestä tuli American Ornithologists' Unionin jäsen, ja hän toimi yhdistyksen puheenjohtajana 1937–1939. Analyyttinen ja mannermainen filosofia
1700-luvun lopulla mannermainen Eurooppa pyrki sulattamaan Immanuel Kantin filosofian. Saksalainen idealismi on ensimmäisiä suuntauksia, joka esitti vastauksen Kantille, osittain jo tämän eläessä. Ensimmäisiä saksalaisia idealisteja oli Johann Gottlieb Fichte, joka julkaisi vuonna 1792 teoksensa "Versuch einer Kritik aller Offenbarung" ("Pyrkimys kaiken ilmoituksen kritiikkiin"), johon Kant vastasi pitäen sitä ansiokkaana. Muita saksalaisia idealisteja ovat olleet Friedrich Schelling, Friedrich Heinrich Jacobi, Karl Leonhard Reinhold, Friedrich Schleiermacher, ja ehkä merkittävimpänä Georg Wilhelm Friedrich Hegel. Ludwig Wittgensteinin elämäkerta
Palvellessaan Itävalta-Unkarin armeijassa ensimmäisen maailmansodan aikana Wittgenstein kirjoitti ainoan hänen elämänsä aikana julkaistun filosofisen teoksensa "Tractatus logico-philosophicuksen". Teos julkaistiin vuonna 1921. Sodan jälkeen Wittgenstein vetäytyi filosofin uraltaan ja siirtyi kansakoulunopettajaksi Itävaltaan. Hän kuitenkin palasi filosofian pariin ennen kaikkea Moritz Schlickin ansiosta ja palasi Cambridgeen vuonna 1929. Samana vuonna hänelle myönnettiin tohtorin arvo. Hän alkoi luennoida Cambridgessä, ja vuonna 1936 hänet nimitettiin professoriksi. Hän käsitteli vuosien aikana luennoillaan muun muassa kielifilosofiaa sekä matematiikan ja psykologian filosofiaa. Hän kirjoitti ja muokkasi myöhäiskautensa pääteosta "Filosofisia tutkimuksia" vuodesta 1936 aina elämänsä loppuun saakka. Teos julkaistiin kaksi vuotta hänen kuolemansa jälkeen. Immanuel Kant
Kantin kuuluisin teos "Puhtaan järjen kritiikki" (1781) käsittelee tieto-oppia ja ontologiaa. Kirja on pyrkimys pelastaa tieteenfilosofia David Humen esittämiltä skeptisiltä väitteiltä ja luoda pohjaa uudelle ihmisen tietokykyyn huomiota kiinnittävälle ajattelutavalle filosofiassa. Kantin kaksi muuta pääteosta ovat nimeltään "Käytännöllisen järjen kritiikki" (1788), joka käsittelee etiikkaa, sekä "Arvostelukyvyn kritiikki" (1790), joka käsittelee estetiikkaa. "Moraalin metafysiikan perustus" (1785) on ehkä vielä "Käytännöllisen järjen kritiikkiä" merkittävämpi etiikan teos.Kant muutti länsimaisen filosofian ajattelutapoja ja kieltä. Hänen tavoitteenaan oli rajata se alue, jota filosofit käsittelivät. Tämän ajatuksen mukaan Kant siis teki filosofiasta ”kriittistä”. Kantin ajatus ”kritiikistä” oli tutkia mielen ja tiedon oikeutettua aluetta. Tässä mielessä ”puhtaan järjen kritiikki”, mikä oli myös hänen tunnetuimman teoksensa nimi, tarkoitti sen tutkimista, mitä varmaa ja oikeutettua tietoa ihmiset voivat saavuttaa pelkästään ajattelemalla asioita itsenäisesti, riippumatta kokemuksesta ja aistihavainnoista. Hänen johtopäätöksensä oli: ei paljoakaan. 
Ennen Kantia lähes kaiken filosofian toimintatapana oli johtopäätösten tekeminen kaikkeuden luonteesta, Jumalasta tai sielusta pelkästään loogisella päättelyllä, mikä vaikutti olevan mielekästä "a priori" -menetelmällä, pelkästään loogisella päättelyllä. Tällaisen logiikan kautta on ”selvää”, että Jumala tai kaikkeus on niin tai näin, koska se on loogisesti pätevää. Filosofian historiassa jokaista tällaista kaikkeutta tai Jumalaa koskevaa teoriaa vastaa kuitenkin joku toinen teoria, jossa joku on ajatellut asiat juuri päinvastoin. Kant kutsui tätä tuottamatonta, ratkaisematonta ja edestakaisin kulkevaa dogmaattista ajattelua ”puhtaan järjen dialektiikaksi”. Se oli väistämätön seuraus siitä, että tietoon pyrittiin pääsemään pelkästään loogisesti ilman kokemusta tai tieteellisesti perusteltua aistien todistusta. Kantille tällainen filosofia oli kokenut vararikon ja se tuli hylätä. Kantin mukaan filosofian tuli siitä lähtien toimia ”puhtaan järjen rajoissa” ja tunnistaa, että suurin osa tiedosta saattoi tulla ainoastaan aistihavaintoihin perustuvasta tieteestä, ei metafysiikasta, joka koski asioita joista emme koskaan voisi saada aistihavaintoja. Herbert Marcuse
Marcusen pääteokset ilmestyivät hänen Yhdysvalloissa viettämänään aikana. Teoksessaan "Eros and Civilization" (1955) hän pyrki yhdistämään Karl Marxin ja Sigmund Freudin ajattelun. Marcusen "Yksiulotteinen ihminen" puolestaan sai kaikupohjaa 1960-luvun lopun opiskelijaliikkeestä. Marcuse puhui usein opiskelijoiden mielenosoituksissa ja siten häntä – vastoin omaa näkemystään – alettiin pitää "uusvasemmiston isänä". Marcusen tärkeimpiä oppilaita on Jürgen Habermas. Anders Chydenius
Anders Chydeniuksen pääteoksena pidetään taloudellisen liberalismin ja sen yhteiskunnallisten vaikutusten perusteiden esitystä "Kansallinen voitto" (1765, alkukielellä ruotsiksi "Den Nationnale Winsten"), jonka hän julkaisi toimiessaan ensimmäistä kertaa valtiopäiväedustajana myssyiksi kutsutussa silloisessa puolueessa (toinen valtiopäiväpuolue oli konservatiivinen ”hatut”). Teoksessa Chydenius esittää Adam Smithin näkymätöntä kättä vastaavan teoriansa, vaikka Smithin taloudellisen liberalismin kansainvälisesti tunnetumpi merkkiteos "Kansojen varallisuus" ilmestyi vasta 11 vuotta myöhemmin, 1776.
Ennen kaikkea Chydenius keskittyi liberaaleilla kirjoituksillaan hyökkäämään silloin valloilla ollutta merkantilismia, merkantilistista valloituspolitiikkaa, konservatismia, protektionismia sekä erioikeuksia vastaan. Hänen mielestään valtion virkoja ei pitänyt voida ostaa, eikä valtion tullut asettaa millekään säädylle minkäänlaisia rajoituksia tai etuoikeuksia. Hän kritisoi papistoa, aatelia, virkamiehiä ja muita etuoikeutettuja, todeten heidän elävän talonpoikien työstä, pyrkien kääntämään keskustelun talonpoikien asemasta pikemminkin keskusteluksi etuoikeutettujen asemasta. Vallalla olevan käsityksen mukaan talonpojat ja työväestö piti pitää köyhinä, jotta he eivät laiskottelisi. Chydenius osoitti, että päinvastoin työntekijät eivät ole laiskureita, jotka pitää pakottaa tekemään valtio rikkaiksi, vaan elinvoimaisia yksilöitä, jotka vapaina omaa onneaan tavoitellessaan hyödyttäisivät myös muita. Joukko ja valta
Joukko ja valta () on Elias Canettin kirjoittama esseemuotoinen tutkielma sosiaalipsykologiasta. Kirja julkaistiin vuonna 1960, ja sitä voidaan pitää Canettin pääteoksena. "Joukko ja valta" on käännetty useille kielille, ja englanninkielinen käännös vuodelta 1962 on tekijän auktorisoima. Arne Runeberg
Runebergiä on luonnehdittu perusluonteeltaan humanistiksi. Hänen tutkimuskohteitaan olivat kieli ja uskonto. Hän edusti niin kutsuttua evoluutioantropologista tutkimusotetta (väitöskirja "Witches, Demons and Fertility Magic"). Hänen pääteoksensa on "Jesu korsfästelse i religionshistorisk belysning" vuodelta 1952. Tutkimuksessaan Runeberg liittää Jeesuksen rituaalikuninkuuden jatkumoon. Runeberg julkaisi myös merkittävän tutkimuksen kaksikielisyydestä: "Some Observations on Linguistic Patterns in a Bilingual Society" (1951–1954). Lisäksi hän laati suomen kielen oppikirjoja ruotsinkielisten oppijoiden tarpeisiin. Murhe ja melankolia sekä muita kirjoituksia
Freud oli vuonna 1905 julkaissut kirjan "Vitsi ja sen yhteys piilotajuntaan", ja elokuussa 1927 hän palasi samaan aihepiiriin. Alun perin ”Der Humor” oli esitelmä, jonka Anna Freud luki psykoanalyyttisessa kongressissa syyskuun alussa 1927. Kirjoitus julkaistiin myöhemmin syksyllä painettuna ("Almanach 1928"). Martin Heidegger
Nuoren Heideggerin tärkeimmät filosofiset taustavaikuttajat olivat Aristoteles, Wilhelm Dilthey ja Edmund Husserl; teologisia innoittajia olivat Paavali, Martti Luther ja Søren Kierkegaard. Aristoteleen ontologiasta ja sen olevaa olevana koskevasta peruskysymyksestä hän kiinnostui jo lukiolaisena tutustuessaan Franz Brentanon väitöskirjaan "Von der mannigfachen Bedeutung des Seienden nach Aristoteles" (1862). Filosofian opintojensa alkuvaiheessa hän syventyi erityisesti Husserlin fenomenologian läpimurtoteokseen "Logische Untersuchungen" (osat I ja II, 1900–1901), jonka hän näki syvällisenä murroksena suhteessa 1800-luvun lopun naturalismiin ja uuskantilaisuuteen sekä uutena avauksena klassiseen aristoteeliseen ensimmäisen filosofian eli metafysiikan hankkeeseen. Heidegger katsoi, ettei fenomenologiassa pohjimmiltaan ollut kyse uudesta filosofisesta koulukunnasta vaan filosofian klassista perinnettä antiikin Kreikasta saksalaiseen idealismiin saakka motivoineen perusvireen elvyttämisestä. Jo varhain Heidegger kuitenkin myös katsoi Lutherin skolastiikkaa kohtaan esittämän arvostelun ja Diltheyn elämän hermeneutiikan osoittaneen, ettei Aristoteleesta Husserliin ulottuva länsimaisen metafysiikan perinne ole kyennyt riittävällä tavalla kohtaamaan elämän ilmiötä ja sen tosiasiallista, ajallis-historiallista ja äärellistä luonnetta, vaan elämän olemisen tapa on alistettu muille metafyysisille ihanteille – erityisesti "pysyvän läsnä olevuuden" ihanteelle, jota edustavat Platonin ideat, Aristoteleen metafyysinen Jumala mutta myös Hegelin absoluuttinen tieto. Heideggerin puhuikin 1920-luvun alussa filosofisesta hankkeestaan elämän ”faktisuuden hermeneutiikkana”, joka etsi uudenlaisia käsitteitä ja ajattelun rakenteita elämän ilmiön tulkitsemiseksi radikaalissa ajallisuudessa. Henri Bergson
Bergsonin pääteokset ovat "Essai sur les données immédiates de la conscience" (1889), "Matiere et Memoire" (’Materia ja muisti’, 1896) ja "L’Evolution créatrice" (’Luova kehitys’, 1907). Bergsonilta on suomennettu teokset "Henkinen tarmo" (1919) ja "Nauru: tutkimus komiikan merkityksestä" (1900). Gottfried Feder
Vuonna 1927 Feder julkaisi kansallissosialistien puolueohjelman selitysteoksen, "Das Programm der NSDAP und seine weltanschaulichen Grundlagen" (”NSDAP:n ohjelma ja sen maailmankatsomukselliset perusteet”). Kirjassaan Feder perustelee ennen kaikkea puoluohjelman talouspoliittisia osia. Teos teki hänestä johtavan kansallissosialistisen talousteoreetikon ja puolueen talouspoliittikasta vastaavan virkamiehen. Vuonna 1931 hänestä tuli kansallissosialistisen puolueen talousneuvoston puheenjohtaja. Samana vuonna hän julkaisi teoksen "Das Programm der NSDAP" (”NSDAP:n ohjelma”). Immanuel Kant
Kant käytti hiljaisen vuosikymmenensä pohtien ratkaisua esitettyyn ongelmaan. Kun hän lopetti hiljaisuuden toukokuussa 1781, hänen vastauksensa oli "Puhtaan järjen kritiikki". Vaikka "Kritiikki" on nykyään eräs filosofian historian kuuluisimmista teoksista, siitä ei välitetty juuri lainkaan sen ensimmäisellä julkaisukerralla. Kirja oli pitkä, alkuperäisenä saksankielisenä painoksena yli 800 sivua, ja se oli kirjoitettu kuivalla koulufilosofisella tyylillä. Se sai vain muutamia arvosteluja, ensimmäisen ilmestyessä vasta tammikuussa 1782, eivätkä arvostelijat ymmärtäneet "Kritiikin" vallankumouksellista luonnetta. Kant pettyi teoksen saamaan vastaanottoon. Hän kuitenkin ymmärsi teoksen epäselvyyden ja kirjoitti teoksen "Prolegomena", joka teki yhteenvedon "Kritiikin" pääkohdista. Kant myös rohkaisi ystäväänsä Johann Schultzia julkaisemaan lyhyen selitysteoksen "Kritiikkiin". Metodin esitys
Metodin esitys on René Descartesin vuonna 1637 julkaisema filosofinen ja matemaattinen tutkielma. Sen koko nimi on "Esitys metodista jolla ohjataan järkeä oikein ja etsitään totuutta tieteissä", ranskaksi "Discours de la méthode pour bien conduire sa raison, et chercher la verité dans les sciences". Teos on yksi kartesiolaisen tietoteorian perustavista teoksista. Gilles Deleuze
Deleuze harjoitti filosofiaa yli 40 vuotta ja kirjoitti yli 20 teosta. Hän oli edelläkävijä muun muassa erojen, voimien ja rihmastojen ajattelussa. Deleuzen keskeisiä teoksia ovat uuden Nietzsche-tulkinnan aloittanut "Nietzsche ja filosofia" ("Nietzsche et la philosophie", 1962) sekä eron ja toiston filosofiaa käsitellyt "Différence et répétition" (1968). Hänen tunnetuimmat teoksensa ovat yhdessä psykoanalyytikko Félix Guattarin kanssa julkaistut "Anti-Oidipus: Kapitalismi ja skitsofrenia" ("Capitalisme et schizophrénie tome 1: l’Anti-Oedipe", 1972) ja "Mille plateaux" (1980). Vihan hedelmät
Vihan hedelmät () on John Steinbeckin vuonna 1939 ilmestynyt romaani. Kirja voitti Pulitzer-palkinnon 1940 ja oli yksi merkittävimmistä syistä siihen, että Steinbeck sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1962. Romaania on myyty maailmanlaajuisesti yli 14 miljoonaa kappaletta. Yhdysvalloissa sitä luetaan usein yliopistojen ja lukioiden kirjallisuuskursseilla. Vuonna 1940 John Ford ohjasi romaanista elokuvaversion, pääosassa Henry Fonda. Kirja ja elokuva poikkeavat toisistaan huomattavasti loppuratkaisujensa osalta. Thomas Hobbes
Hobbes julkaisi vuonna 1658 viimeisen osan filosofisesta järjestelmästään, saattaen yli kaksikymmentä vuotta aiemmin tehdyn suunnitelmansa päätökseen. "De Homine" sisälsi muun muassa yksityiskohtaisen teorian näköaistista, jonka merkitystä on usein ylenkatsottu suhteessa hänen poliittiseen filosofiaansa. Muu osa tutkielmasta käsitteli hätäisesti aiheita, joita käsiteltiin laajemmin teoksissa "Human Nature" ja "Leviathan". Pääoma (Marx)
Pääoma: poliittisen taloustieteen arvostelua ("Das Kapital: Kritik der politischen Ökonomie") on Karl Marxin kirjoittama laaja talouden teoriaa käsittelevä teos. Se on kapitalismin sekä sen taloudellisten toimintojen ja teorioiden kriittinen analyysi. Kirjalla on ollut paljon paitsi tieteellistä myös yhteiskunnallista merkitystä. Teoksen ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 1867. Toinen ja kolmas osa ilmestyivät postuumisti Friedrich Engelsin toimittamina vuosina 1885 ja 1894. Viimeisen osan toimitti Karl Kautsky vuonna 1904. Toisin kuin kolmea ensimmäistä osaa, sitä ei ole suomennettu. Vuosien 1857–1858 taloudelliset käsikirjoitukset
Teos pysyi pitkään tuntemattomana, kunnes neuvostoliittolainen tutkija David Rjazanov sai vuonna 1923 hankittua kopiot alkuperäiskäsikirjoituksista. Ne oli tarkoitus julkaista osana Rjazanovin johtaman Marx–Engels-instituutin valmistelemia Marxin ja Engelsin koottuja teoksia ("Marx-Engels-Gesamtausgabe", MEGA). Julkaisun oli alkujaan tarkoitus tapahtua vuonna 1931, mutta se lykkääntyi useilla vuosilla muun muassa Neuvostoliiton poliittisten puhdistusten vuoksi. Teos julkaistiin Neuvostoliitossa saksankielisenä kahdessa osassa vuosina 1939 ja 1941, mutta julkaisu jäi ulkomailla lähes tuntemattomaksi. "Grundrisse" kohosi Euroopassa ja länsimaissa laajempaan tietoisuuteen vasta kun se julkaistiin toisen kerran Itä-Saksassa vuonna 1953. Venäjänkielinen käännös teoksesta julkaistiin Neuvostoliitossa vasta 1968–1969. Kapitalismia edeltäviä tuotantomuotoja käsittelevä luku tosin julkaistiin erikseen venäjäksi jo vuonna 1938 ja käännettiin sodan jälkeen useille muille kielille ennen muuta teosta. Stéphane Mallarmé
Mallarmén tunnetuimpia teoksia ovat "Faunin iltapäivä" (1876, suom. Einari Aaltonen (2006), "Divagations" (Harhautumia, 1897) ja "Un coup de dés jamais n’abolira le hasard" (Yksi nopanheitto ei milloinkaan poista sattumaa, 1897) sekä postuumisti ilmestynyt "Igitur" (1925). Anthony Giddens
Giddensin lähti akateemisella urallaan liikkeelle klassikkojen kriittisestä uudelleentulkinnasta. Giddensin uran alkuvaiheen tunnetuimmat teokset, joissa hän pyrki näkemään sosiologian menetelmät ja teorian uudella tavalla, ovat "Capitalism and Modern Social Theory" (1971) ja "New Rules of Sociological Method" (1976). Gerhart Hauptmann
Vuonna 1892 ilmestynyt Hauptmannin näytelmä "Kankurit" kuvaa sleesialaisia kutojia, jotka aloittavat vuonna 1844 kapinan, koska pelkäävät kutomakoneiden vievän heiltä ammatin. Ilmestymisaikanaan näytelmä oli rakenteeltaan uudenlainen, sillä yksikään roolihenkilö ei nouse siinä pääosaan, vaan koko kankurijoukko toimii yhdessä. "Kankurit" ja vuonna 1911 ilmestynyt näytelmä "Rotat" luetaan Hauptmannin pääteoksiksi, ja niillä oli suuri osuus hänen saamaansa Nobelin kirjallisuuspalkintoon. Enrico Berlinguer
Päättettyään koulunkäyntinsä Berlinguer alkoi opiskella lakitiedettä yliopistossa, jossa 1943 valmistui hänen lopputyönsä ("tesi di laurea") "Filosofia e filosofia del diritto da Hegel a Croce e Gentile", joka käsitteli Benedetto Crocen ja Giovanni Gentilen oikeusfilosofisia käsityksiä ja Hegelin vaikutteita niissä. Opintojen päätyttyä hän liittyi lokakuussa 1943 kommunistipuolueeseen, ja joutui aika pian, 7.tammikuuta 1944, pidätetyksi osallistuttuaan Badoglion hallituksen vastaiseen mielenosoitukseen. Neljä kuukautta kestäneen tutkintavankeuden aikana Berlinguer kieltäytyi puhumasta kuulustelijoidensa kanssa muutoin kuin vaatiessaan kerran syytteen muuttamista toiseen. Siegfried Passarge
Passarge oli aktiivinen Saksan äärioikeistossa. Hän kuului muun muassa Alldeutscher Verband -järjestöön ja pyrki 1927 Hampurin senaattiin sitoutumattomana saksalaiskansallinen kansanpuolueen listoilta. Passarge julkaisi myös antisemitistisiä kirjoituksia. Hän julkaisi esimerkiksi käännöstä "Buch vom Kamal" ja kirjoitti 1929 teoksen "Das Judentum als landschaftskundlich-ethnologisches Problem". Passarge liittyi 1933 Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen ja piti Hampurin yliopistolla puheen, jossa hän piti Hitleriä Jumalan lahjana saksan kansalle ja kertoi Saksan tulevaisuuden riippuvan juutalaisongelman ratkaisusta. Rudolf Bahro
Bahron pääteos "Die Alternative" valmistui 1977. Elokuussa 1977 länsisaksalainen lehti Der Spiegel julkaisi siitä katkelmia Bahron haastattelun yhteydessä. Teoksen ja haastattelun sisältämä DDR-kritiikki aiheutti Bahron vangitsemisen ja kahdeksan vuoden vankeustuomion. Tällöin Bahron maine lännessä toisinajattelijana ja mielipidevankina alkoi levitä. Hänet vapautettiin 11. lokakuuta 1979 ja päästettiin länteen viikkoa myöhemmin. Kansojen varallisuus
Kansojen varallisuus ("An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations") on skotlantilaisen moraalifilosofin Adam Smithin pääteos. Teos ilmestyi 9. maaliskuuta 1776. Sillä on ollut suuri vaikutus talousteoriaan, ja sitä pidetään klassisen poliittisen taloustieteen perusteoksena. Filosofiset tietosanakirjat
Arnold Ruge ja Wilhelm Windelband johtivat vuonna 1912 alkanutta Hegelin ensyklopedian innoittamaa hanketta "Encyclopedia of the Philosophical Sciences", josta julkaistiin vain ensimmäinen osa (”Vol. I. Logic”, 1913). Ensimmäinen vakavasti otettavampi filosofinen tietosanakirja oli neliosainen italialainen "Enciclopedia filosofica" (1957). Tähänastisista merkittävimmät ja laajimmat filosofiset tietosanakirjat ovat alun perin 8-osainen "Encyclopedia of Philosophy" (1967) ja 10-osainen "Routledge Encyclopedia of Philosophy" (1998). Martin Heidegger
Heideggerin tavoitteena oli löytää eurooppalaiselle filosofian harjoittamiselle uusi alku. Sen olisi pitänyt olla hänen arvostelemaansa kartesiolaista metafysiikkaa paremmin perusteltu mutta myös ”alkuperäisempi” kuin antiikin kreikkalaisen filosofian tarjoama lähtökohta, jonka Heidegger katsoi kehittyneen äärimmäiseen huipentumaansa ja päätepisteeseensä G.W.F. Hegelin ja Friedrich Nietzschen ajattelussa. Kysymys olemisesta, olemisen mielestä, joka filosofian historiassa oli unohtunut, olisi Heideggerin mukaan voinut tarjota tien tähän uuteen alkuun. Heideggerin muotoileman ajattelun tarkoituksena ei siis ollut kysyä minkään olevan ominaisuuksia. Niin tekisi aristoteelinen, luokitteleva tiede. Heideggerin mielestä oli tarpeellista pohtia, mitä oleminen ylipäätään on ja mitä merkitsee se, että jotakin on. Georg Wilhelm Friedrich Hegel
Vuonna 1801 Hegel varmisti paikan "privatdozentina" Jenan yliopistossa. Hän piti luentosarjoja, joista tuli erittäin suosittuja. Yliopisto nimitti Hegelin ylimääräiseksi professoriksi mahdollisesti Goethen arvovallan ansiosta. Napoleonin vallattua Preussin vuonna 1806 yliopisto piti kuitenkin sulkea. Hegel toimi jonkun aikaa journalistina ja meni naimisiin Marie von Tucherin kanssa vuonna 1811. Julkaistuaan teoksen "Logiikan tiede" ("Wissenschaft der Logik") Hegel sai viran Heidelbergin yliopistosta vuonna 1816. Hän julkaisi teoksen "Filosofisten tieteiden ensyklopedia" ("Enzyklopaedie der philosophischen Wissenschaften"), joka oli yhteenveto hänen filosofiastaan hänen luennoilleen osallistuville opiskelijoille. Herbert Marcuse
1928 hänestä tuli Martin Heideggerin assistentti. Vuonna 1932 Marcuse siirtyi Frankfurt am Mainin Yhteiskuntatutkimuksen instituuttiin ("Institut für Sozialforschung"). Tuolloin hän tutustuu ensi kertaa Karl Marxin "taloudellis-filosofiseen käsikirjoitukseen". Marxin nuoruudentuotanto teki suuren vaikutuksen Marcusen ajatteluun. Vuonna 1932 Marcuse arvostelikin jo artikkelissaan kapitalismia ihmisolennon lopullisena kriisinä. Kapitalististen olosuhteiden vallitessa ihmisen olemus ja olemassaolo (eksistenssi) eroavat toisistaan, ihminen vieraantuu eikä voi kehittyä vapaasti. Paideia
Saksalais-amerikkalainen klassisisti Werner Jaeger käytti pääteoksessaan "Paideia. Die Formung des griechischen Menschen" (3 osaa, 1934) paideian käsitettä jäljittäessään kreikkalaisen ajattelun ja koulutuksen kehitystä Homeroksesta Demostheneeseen. Myös Mortimer Adler käytti paideian käsitettä arvostellessaan nykyaikaisia läntisiä koulutusjärjestelmiä, samoin Lawrence A. Cremin kirjoittaessaan yhdysvaltalaisen kasvatuksen historiasta. Aspergerin oireyhtymä
Oireyhtymä vaipui unohduksiin 12 vuodeksi, kunnes itävaltalainen lastenlääkäri ja erityispedagogi Hans Asperger mainitsi sen vuonna 1938 artikkelissaan "Das psychisch abnorme Kind". Vuonna 1944 hän julkaisi aiheesta väitöskirjan. Asperger ei oletettavasti ollut tutustunut Suharevan artikkeliin, koska käytti potilaista nimitystä "autistiset psykopaatit". Asperger lisäsi oireyhtymän tunnusmerkkeihin muun muassa älylliset tai keräilyharrastukseen liittyvät erikoiskiinnostuksen kohteet ja taipumuksen esitelmöidä niistä, katsekontaktin puuttumisen, pyrkimyksen tasa-arvoiseen suhteeseen keskustelukumppanin kanssa, puuttuvan taipumuksen muiden ihmisten alitajuiseen jäljittelyyn, intensiivisen uppoutumisen omaan tekemiseen, ruokailuun liittyvät erikoiset mieltymykset, aistiyliherkkyydet, nukkumiseen liittyvät ongelmat, kehittyneen taiteellisen silmän sekä varhaisen kielenkehityksen ja normaaliväestöä suuremman kielellisen lahjakkuuden. Hän korosti, ettei kaikilla yksilöillä suinkaan ollut kaikkia oireyhtymän tyypillisiä piirteitä, vaan kyse oli edellä mainittujen ominaisuuksien kohonneesta todennäköisyydestä. Eksistentialismi
Theodor Adorno puolestaan arvosteli Heideggerin eksistentialisminkin taustalla olevaa filosofiaa teoksessaan "Jargon der Eigentlichkeit" ("Autenttisuuden ammattikieli", 1964), keskittyen erityisesti tämän kielenkäyttöön. Hän piti Heideggerin ajattelua kehittyneen teollisuusyhteiskunnan ja sen valtarakenteiden mystifioivana ideologiana. Martin Heidegger
Heidegger syntyi Meßkirchin pikkukaupungissa Badenissa vaatimattomiin alemman keskiluokan oloihin, vanhimpana kolmesta lapsesta. Hänen lapsuuden maailmansa oli vahvasti katolinen; isä Friedrich Heidegger toimi käsityöläisammattinsa ohella paikallisen kirkon suntiona. Katolisen kirkon tuella lahjakas poika pääsi oppikouluun ja lukioon läheiseen Konstanziin ja myöhemmin Freiburgiin. Suoritettuaan ylioppilastutkinnon vuonna 1909 Heidegger vietti lyhyen aikaa jesuiittaseminaarissa ja ryhtyi opiskelemaan papiksi Freiburgin yliopistossa. Teologian opinnot vaihtuivat kuitenkin pian filosofiaan ja luonnontieteisiin. Keskiajan skolastiikan ja mystiikan ohella Heidegger perehtyi erityisesti Edmund Husserlin fenomenologiaan, antiikin filosofiaan ja uudempaan logiikkaan ja kulttuurifilosofiaan (Wilhelm Dilthey). Vuonna 1913 Heidegger suoritti tohtorin tutkinnon loogista psykologismia käsittelevällä työllä; vuonna 1916 hän sai dosentin arvon Johannes Duns Scotuksen kategoria- ja merkitysoppia käsittelevällä habilitaatiotyöllä, jonka ohjasi uuskantilainen Heinrich Rickert. Vuonna 1917 Heidegger avioitui taloustieteen ylioppilaan Elfride Petrin kanssa. Avioliitosta syntyi kaksi poikaa, Jörg (s. 1919) ja Hermann (s. 1920), ja se kesti Heideggerin kuolemaan saakka.
Palveltuaan ensimmäisessä maailmansodassa Heidegger aloitti akateemisen työn Freiburgissa Husserlin assistenttina ja yksityisdosenttina. Vaikka Heidegger ei vuosina 1916–1926 julkaissut mitään, hänen fenomenologiaa, hermeneutiikkaa, Platonia, Aristotelesta, Paavalia, Augustinusta, Descartesia, Leibnizia, Kantia ja saksalaista idealismia käsitelleet luentonsa herättivät nopeasti suurta huomiota Saksassa. Hänen oppilaisiinsa kuuluivat 1920-luvulla Hans-Georg Gadamer, Leo Strauss, Hans Jonas, Karl Löwith ja Herbert Marcuse. Vuonna 1923 Heidegger sai professuurin Marburgin yliopistosta, jossa hän tutustui muun muassa protestanttiseen teologi Rudolf Bultmanniin. Vuonna 1925 Heideggerilla oli rakkaussuhde Hannah Arendtin kanssa. Tämä oli 18-vuotias opiskelija, joka edusti valtaväestöön sulautunutta juutalaista porvaristoa. Paljon myöhemmin Arendt kutsui Heideggeria 1920-luvun saksalaisen filosofian ”salaiseksi kuninkaaksi”. Tiedekritiikki
Martin Heidegger (1889–1976) luokitteli tieteellisen ajattelun ”laskevaksi ajatteluksi” erotuksena ”filosofisesta ajattelusta”. Hänen mukaansa laskeva ajattelu ”ei ole mietiskelevää ajattelemista, ei ajattelemista, joka ajattelee mieltä, joka valitsee kaikessa mikä on”. Laskeva eli laskennallinen ajattelu on kuulunut aina länsimaiseen kulttuuriin ja filosofiaan, mutta tieteellisen vallankumouksen jälkeen siitä on tullut kaikenkattavaa ja matemaattisesti puolueettomaksi tekevää. Heideggerin mukaan laskeva ajattelu määrittää jo etukäteen todellisuuden ilmenemisen ihmisille ja yhtä aikaa paljastaa uutta ja piilottaa vanhaa. Heidegger arvosteli teknistyvää maailmaa myös kulutushysteriasta, ydinaseista ja luonnontuhoista, mutta hänen suurin huolenaiheensa on laskevan ajattelun johtaminen todellisuuskäsityksen muuttumiseen ja sitä kautta ahdistukseen. Ihminen ja luonto pelkistyvät hänen mukaansa teknologian ajassa matemaattisesti hallittaviksi resursseiksi ja tehokkuusajattelun kohteiksi, sillä järkiperäisen ajattelun itsetarkoitus on suunnittelu ja järjestäminen. Hänen mukaansa tieteen kehitys on johtanut luontokäsityksen ja ihmiskäsityksen perusteelliseen muuttumiseen ja huoleen juurettomuudesta. Monadologia
Monadologia ("Monadologie", 1714) on Gottfried Leibnizin filosofinen pääteos ja teos joka määrittää hänen filosofiansa sisällön parhaiten. Teos käsittelee monadeja eli formaaleja jakamattomia perusyksiköitä (vrt. atomi), jotka eivät kuitenkaan ole fyysisiä vaan metafyysisiä. Sigurd Hoel
Hoel opiskeli luonnontieteitä ja työskenteli opettajana ja toimittajana. Hän teki läpimurtonsa 1927 teoksella "Syndare i sommarsol", jonka pohjalta on tehty elokuva vuosina 1934 ja 2001. Hänen pääteoksensa on "Veien til verdens ende "(1933), joka on maalaisympäristöön sijoittuva lapsuudenkuvaus, "Møte ved Milepelen" (1947) jolla hän ottaa etäisyyttä natsismiin ja problematisoi toisen maailmansodan aikaisia tapahtumia, sekä viimeinen romaani "Trollringen" (1958). Reijo Heinonen (professori)
Heinonen kirjoitti ylioppilaaksi Munkkiniemen yhteiskoulusta 1958. Hän valmistui Helsingin yliopistosta teologian kandidaatiksi 1965, teologian maisteriksi 1966 ja filosofian maisteriksi 1986. Teologian tohtoriksi hän valmistui Tübingenin yliopistosta vuonna 1972. Hänen saksankielisen väitöskirjansa (1972) otsikkona oli "Die Bremer Deutschen Christen : ein Beitrag zur Theologie und Kirchenpolitik der Deutschen Christen im Dritten Reich". Väitöskirja julkaistiin vuonna 1978 osin uusittuna ja tiivistettynä monografiana. Martin Heidegger
Martin Heidegger (26. syyskuuta 1889 Meßkirch – 26. toukokuuta 1976 Freiburg im Breisgau) oli saksalainen filosofi, joka tunnetaan eksistentialistisesta ja fenomenologisesta ajattelustaan, joka koski ”olemiskysymystä”. Heideggerin vaikutus on ulottunut filosofiaan, dekonstruktioon, kirjallisuusteoriaan, teologiaan ja arkkitehtuurin teoriaan. Donald O. Hebb
Hebb aloitti työuransa opettajana Montrealin alueella ja jatkoi samaan aikaan psykologian opintojaan. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1932 Harvardin yliopistossa aiheenaan eläinten oppiminen. Hän jatkoi tutkimuksiaan aivojen rakenteen ja älyllisten toimintojen yhteyksistä. Hobbin vuonna 1949 ilmestyneellä kirjalla "The Organization of Behaviour" oli suuri vaikutus suhtautumiseen neuropsykologiaaan ja psykologiaan yleensä. Kirjan tunnetuinta osaa kutsutaan Hebbin teoriaksi. Siinä kuvataan, miten hermosolujen väliset yhteydet muodostuvat kokemusten perusteella. Mitä useammin jotain yhteyttä käytetään, sitä vahvempi ja nopeampi siitä tulee. Herbert Spencer
Spencerin pääteos on moniosainen "System of synthetic philosophy" (1862–1896). Muita hänen merkittäviä teoksiaan ovat muun muassa kirja "Social Statics" (1851) sekä pamfletti "Man versus the State" (1884). Analyyttinen ja mannermainen filosofia
Varhainen tietoisuus "analyyttisen" ja "mannermaisen" filosofian syvistä eroista voidaan jäljittää kahden Husserlin oppilaan, Rudolf Carnapin ja Martin Heideggerin, töihin. Vuonna 1929 Heidegger kirjoitti teoksen "Was ist Metaphysik?" ("Mitä on metafysiikka?"), joka oli tutkielma "ei-minkään" käsitteen analysoimisesta. Carnap kritisoi Heideggerin tutkielmaa vuonna 1932 teoksessaan "Überwindung der Metaphysik durch logische Analyse der Sprache" ("Metafysiikan eliminointi kielen loogisella analyysillä"). Carnap väitti, että useat kohdat Heideggerin teoksessa olivat esimerkkejä pseudoväitteistä joissa "loogisen syntaksin rikkominen oli erityisen selvää". Carnap syytti Heideggeria "historiallis-kielitieteellisen syntaksin" käyttämisestä, joka mahdollisti hänen mukaansa hölynpölyn, tyhjänpäiväisen puheen, kun taas "looginen syntaksi" teki sen mahdottomaksi. Heideggerin syntaksi oli johdettu osittain hegeliläisestä historisismista, kun taas Carnapin syntaksi oli johdettu osittain fregeläisestä logiikasta ja semantiikasta. Tämä perustavanlaatuinen ero tavoissa lähestyä filosofisia ongelmia — "kokemuksesta keskusteleminen" vastaan "kielestä keskusteleminen" — on tärkein syy jakoon analyyttisen ja mannermaisen filosofian välillä. Adolf Hitler
Kirjan alkuosassa, joka julkaistiin erikseen loppuvuonna 1925, Hitler käy läpi 35-vuotista henkilöhistoriaansa. Muistelmaosaa ei ole pidetty luotettavana lähdeteoksena Hitlerin nuoruuden vuosilta, sillä hän kirjoitti sen vaiheessa, jolloin hänellä oli tarve propagoida jopa omalla menneisyydellään. Toinen osa julkaistiin 1926. Siinä Hitler esittelee poliittisia aikomuksiaan, natsipuolueen luonnetta ja Saksan ja saksalaisten tarpeita ja tulevaisuutta. Hitlerin poliittinen ajattelu sitoutui vahvasti rodullisuuteen ja erityisesti antisemitismiin. Juutalaisuus oli Hitlerin mukaan kaiken pahan alku ja juuri. Filosofisia tutkimuksia
Filosofisia tutkimuksia on Ludwig Wittgensteinin filosofinen teos, jota pidetään hänen myöhäiskautensa pääteoksena. Teos julkaistiin kaksi vuotta Wittgensteinin kuoleman jälkeen vuonna 1953. Alan Gardiner
Vuonna 1927 Gardiner julkaisi uransa merkittävimmän teoksen, "Egyptian Grammar". Kirjassa on käsitelty hyvin laajalti egyptin kielen kielioppia. Lisäksi siitä löytyy erilaisia käännösharjoituksia sekä sanastoa. Merkittävin kirjan osio oli kuitenkin Gardinerin laatima hieroglyfiluettelo, jossa hän oli luokitellut hieroglyfit uudella tavalla (Gardinerin luettelo). Tämä luokitus on edelleen yleisin hieroglyfien luokitteluun käytetty tapa. Myöhemmin Gardiner julkaisi myös "Theory on Speech and Language" -kirjan, joka ei kuitenkaan Gardinerin harmiksi saanut yhtä suurta huomiota kuin edeltäjänsä. Gardiner lyötiin ritariksi vuonna 1948. Raymond Aron
Aron väitteli tohtoriksi historian filosofiasta Pariisissa École normale supérieuressa vuonna 1930. Hän opiskeli vuosina 1930–1933 Saksassa, missä hän todisti Adolf Hitlerin valtaannousua. Toisen maailmansodan syttyessä vuonna 1939 Aron toimi professorina Toulousen yliopistossa. Vuosina 1955–1968 Aron toimi professorina Sorbonnessa. Hän tutki erityisesti sodan sosiologiaa ja ongelmia modernissa teollisuusyhteiskunnassa. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluu muiden muassa "L'Opium des intellectuels" (1955), jossa hän kritisoi vasemmiston konformismia ja marxilaisten hallintojärjestelmien totalitaristisia piirteitä. Taisteluni
"Taisteluni" on selkein ja laajin Hitlerin kirjoittama esitys omasta maailmankatsomuksestaan ja se valottaa merkittävästi hänen ajatteluaan 1920-luvun puolivälissä. Siinä esittämiään peruskäsityksiä hän ei myöhemmän elämänsä aikana juuri muuttanut. Teoksen ensimmäinen osa on suurelta osin hänen omaelämäkertaansa, joka ulottuu vuoden 1920 alkuun asti. Toisessa osassa hän esitteli aatettansa ja sen viimeisissä luvuissa visiotaan Saksan tulevasta ulkopolitiikasta. Kirjaan ei sisältynyt selkeää lyhyen aikavälin poliittista ohjelmaa, mutta siinä hahmottui sisäisesti yhtenäinen ideologia. Teoksen omaelämäkerralliset tiedot sisältävät useita epätarkkuuksia ja vääristelyitä. Talouslaskennan ongelma
Ludwig von Mises esitti kuuluisassa vuoden 1920 artikkelissaan "Economic Calculation in the Socialist Commonwealth", että sosialististen talouksien hintajärjestelmät ovat välttämättä vajavaisia, koska jos valtio omistaa tuotantovälineet, pääomahyödykkeille (mm. tehtaat, työkalut, raaka-aineet ja muut tuotantovälineet) ei ole olemassa hintoja. Markkinahintoja on vain kuluttajille vapailla markkinoilla myytävillä lopputuotteilla. Koska pääomahyödykkeet ovat hinnattomia, järjestelmä ei osaa kohdentaa niitä ja vastaavia resursseja tehokkaasti, eikä tiedä, minkä verran pääomahyödykkeitä tulisi tuottaa ja minne ne tulisi sijoittaa. Sosialismin kritiikkinsä Mises kehitti kokonaisuudeksi vuoden 1922 kirjassaan "Socialism, an Economic and Sociological Analysis". Teoriaa edelleen kehitellyt Friedrich Hayek sai talous-Nobelin vuonna 1974. Om Begrebet Ironi med stadigt Hensyn til Socrates
Om Begrebet Ironi med stadigt Hensyn til Socrates (”Ironian käsitteestä Sokratesta alituisesti silmällä pitäen”) on Søren Kierkegaardin maisterinväitös, joka valmistui Kööpenhaminan yliopistolle vuonna 1841. Teos on Kierkegaardin kolme vuotta kestäneen laajan Sokratesta koskeneen tutkimustyön tulos, ja siinä aihetta käsitellään sellaisena kuin se näyttäytyy Ksenofonin, Aristofaneen ja Platonin teoksissa. Wilhelm von Humboldt
Humboldtin filosofinen pääteos "Ideen zu einem Versuch, die Grenzen der Wirksamkeit des Staats zu bestimmen" ("valtion toiminnan rajoista", 1810) on liberalismin klassikkoja, joka puolustaa yksilönvapautta, valistusajan perintöä. Kirjassaan Humboldt kuvaa klassisen liberalismin kehitystä Euroopassa sekä vapauden roolia yksilön kehityksessä. Hän myös esittää välttämättömät ehdot sille, milloin valtion voidaan sallia rajoittaa yksilön toimintaa, sekä kuvaa, miten valtio voidaan rajoittaa sille sopivaan rooliin. André Chéron
Lopputehtävien laatimisen ohella Chéron analysoi ja tutki systemaattisesti loppupeliä. Monet Chéronin laatimista lopputehtävistä ovat olennainen osa loppupelejä koskevaa teoriaa. Työnsä tuloksena hän julkaisi neliosaisen teoksen "Lehr- und Handbuch der Endspiele", jonka toinen laitos julkaistiin vuosina 1960–70. Alkuperäinen versio ranskaksi ilmestyi vuonna 1952. Teossarjaan oli kerätty liki kaikki tuonaikainen tietämys loppupeleistä sekä niihin liittyviä lopputehtäviä. Chéron käytti työssään lukuisia lähteitä, mutta sisällytti teoksiinsa myös runsaasti omaa materiaaliaan. Sex and Repression in Savage Society
Sex and Repression in Savage Society on antropologi Bronislaw Malinowskin (1884-1942) vuonna 1927 julkaisema teos. Malinowski perustaa kirjassaan esittämänsä väitteet tekemiinsä kenttätyöhavaintoihin Trobriand-saarilla vuosina 1914–1918. Teos on ennen kaikkea kritiikki psykoanalyysia kohtaan, mutta myös yritys tuoda antropologiaa sekä psykoanalyyttista teoriaa lähemmäksi toisiaan. Malinowski kritisoi Sigmund Freudin psykoanalyyttista teoriaa ja sen näkemystä ihmisen psykoanalyyttisestä kehityksestä. Kritiikin kohteena on erityisesti Freudin uskomus oidipuskompleksista yleismaailmallisena ilmiönä. Malinowskin mielestä oidipuskompleksi on kulttuurin haitallinen sivutuote ja huono sopeuma, kun taas psykoanalyytikoille se näyttäytyy lapsen seksuaali- ja sukupuoli-identiteetin perustana. Puhdas maantiede
Granö sai "Puhtaan maantieteen" suomenkielisen käsikirjoituksen valmiiksi varhaiskeväällä 1927. Koska hän suuntasi teoksen kansainväliselle tiedeyhteisölle, hän päätti julkaista sen ensin saksaksi. Kääntäjäksi valittiin Helsingin yliopiston saksan kielen lehtori Heinrich Schlücking.
"Puhdas maantiede" julkaistiin 1929 ensin saksaksi nimellä "Reine Geographie". WSOY julkaisi seuraavana vuonna teoksen alkuperäisen suomenkielisen käsikirjoituksen. Martin Heidegger
"Der Spiegel" -lehden haastattelussa Heidegger kommentoi näitä väitteitä myöhemmin. Siinä hän kiistää suhteensa loppumisen Jaspersin kanssa ja esittää todisteena kirjeitä vuosilta 1934-38. Lisäksi hän huomauttaa, että hän puolusti Husserlin asemaa ja hyväksyi omistuskirjoituksen poistamisen "Olemisesta ja ajasta" vuonna 1942 vain sillä ehdolla, että kiitos esitetään kirjassa muualla (sivulla 28).
Vielä rehtorinvirasta luovuttuaan keväällä 1934 Heidegger liittyi Saksalaisen lakiakatemian oikeusfilosofisen toimikuntaan, jossa hän toimi yhdessä tunnettujen natsien ja rasistien kuten Alfred Rosenberg ja Julius Streicher kanssa. Tavatessaan Heideggerin Roomassa vuonna 1936, hänen entinen oppilaansa Karl Löwith paheksui erityisesti yhteyttä Streicheriin, joka tunnettiin hanakkana antisemiittinä. Koska toimikunta osallistui muun muassa kuuluisien Nürnbergin rotulakien valmisteluun, on Heideggerin jäsenyyttä pidetty rehtoriuttakin raskauttavampana seikkana. Taloudellisfilosofiset käsikirjoitukset 1844
Taloudellisfilosofiset käsikirjoitukset 1844 eli Pariisin-käsikirjoitukset kuuluu Karl Marxin varhaisiin teoksiin. Hän kirjoitti tekstin jo 1844 Pariisissa, mutta se ilmestyi vasta 1932. Taloudellisfilosofiset käsikirjoitukset sisältää esimerkiksi Marxin sosiaalisen vieraantumisen teorian, jota pidetään teoksen tärkeimpänä antina, sekä kritiikkiä silloisia taloustieteilijöitä vastaan. Monien marxilaisten koulukuntien mukaan teos kuuluu Marxin tärkeimpiin teksteihin. Suomalainen filosofi Georg Henrik von Wright katsoo esimerkiksi, että käsikirjoitus yhdessä teosten "Grundrisse" (suom. nimellä "Vuosien 1857–1858 taloudelliset käsikirjoitukset") ja "Pääoma" (1867) kanssa muodostaa Marxin teorianmuodostuksen selkärangan. Stalinin ajan Neuvostoliitossa julkaistua teosta käyttivät sittemmin Itä-Euroopan toisinajattelijat hyväkseen arvostellessaan neuvostojärjestelmän epädemokraattisia rakenteita. Karl Korsch
Korschin pääteos oli "Marxismus und Philosophie" (”Marxilaisuus ja filosofia”), jossa hän pyrki palauttamaan marxilaisuuden hegeliläisyyden perilliseksi. Hän oli huolissaan siitä, että marxilainen teoria oli menettämässä pätevyytensä ja ”vulgarisoitumassa” erilaisten sosialististen organisaatioiden käsittelyssä. Korschin kritiikkiä ei kuitenkaan hyväksytty osaksi mitään virallista kommunistista teoriaa, vaan se jäi kommunististen toisinajattelijoiden ja akateemikkojen omaisuudeksi. Korschin ajatukset saivat kuitenkin uutta suosiota 1960- ja 1970-luvuilla. Korschilla on ollut vaikutusta muun muassa Frankfurtin koulukuntaan sekä Bertolt Brechtiin. Friedrich von Hayek
Vuonna 1944 Hayek julkaisi pääteoksensa, kaikenlaista kollektivismia vastustavan kirjan "Tie orjuuteen". John Maynard Keynes sanoi seuraavasti: ”Mielestäni tämä on suuri teos... Olen havainnut olevani moraalisesti ja filosofisesti samaa mieltä käytännössä kaikesta mitä siinä sanotaan; enkä ainoastaan samaa mieltä ylipäänsä vaan todella täysin samaa mieltä.” Adolf Hitlerin elämäkerta
Kirjan alkuosassa, joka julkaistiin erikseen loppuvuonna 1925, Hitler käy läpi 35-vuotista henkilöhistoriaansa. Muistelmaosaa ei ole pidetty luotettavana lähdeteoksena Hitlerin nuoruuden vuosilta, sillä hän kirjoitti sen vaiheessa, jolloin hänellä oli tarve propagoida jopa omalla menneisyydellään. Toinen osa julkaistiin 1926. Siinä Hitler esittelee poliittisia aikomuksiaan, natsipuolueen luonnetta ja Saksan ja saksalaisten tarpeita ja tulevaisuutta. Hitlerin poliittinen filosofia sitoutui vahvasti rodullisuuteen ja erityisesti antisemitismiin. Juutalaisuus oli Hitlerin mukaan kaiken pahan alku ja juuri. Erwin Schrödinger
Fysiikka ei ollut ainoa aihe, jota Schrödinger Dublinissa tutki. Irlannissa hän kirjoitti muun muassa "What is Life?" -nimisen teoksen (1944). James D. Watsonin muistelmien "DNA, The Secret of Life" mukaan, Schrödingerin "What is Life?" -teos antoi Watsonille herätteen tutkia geeniä, joka johti DNA:n kaksoiskierrerakenteen löytämiseen. Antiikin Kreikan tiede ja filosofia kiinnostivat Schrödingeriä hyvin paljon. Hän kirjoitti aiheesta kirjan "Nature and the Greeks" (1954). Schrödinger pysyi Dublinissa aina eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1955 asti. Marya Hornbacher
22-vuotiaana Hornbacher kirjoitti omaelämäkerrallisen teoksen "Elämä kateissa – kertomus anoreksiasta ja bulimiasta". Se oli ehdolla Pulitzer-palkinnon saajaksi vuonna 1998. Teos on sittemmin käännetty useille kielille, ja pelkästään Yhdysvalloissa sitä on myyty yli miljoona kappaletta. Dialoginen filosofia
Dialogisen filosofian kärkinimiksi nousivat 1900-luvulla Emmanuel Lévinas ja Martin Buber, jonka teokset "Minä ja Sinä" (alkut. "Ich und Du", 1923) ja "Die Schriften über das dialogische Prinzip" (”Kirjoituksia dialogisesta periaatteesta”, 1954) ovat dialogisen filosofian klassikoita. Weston Price
Pricen pääteos "Nutrition and Physical Degenaration" ilmestyi 1939, ja epäedullinen ajankohta vei pohjan hänen tutkimustensa tuloksilta. Teos oli Harvardin yliopiston kurssikirjana jonkin aikaa mutta vaipui sitten unohduksiin, kuten Price itsekin. Osansa sillä, ettei teos myöhemminkään ole saanut ansaitsemaansa huomiota, on sen sanavalinnalla, joka kuvastaa 1930-lukulaista maailmankuvaa, ja toisaalta myös toisen maailmansodan jälkeisellä tieteellis-teknisellä kehityksellä. Otto Strasser
Strasser kannatti vasemmistolaista kansallissosialismia aina kuolemaansa asti. Vuonna 1969 hän julkaisi omaelämäkertansa, jolla oli historiallisesti paljonpuhuva nimi "Mein Kampf" (, Hitlerin pääteos on samanniminen). Bernard-Henri Lévy
1977 hän esiintyi ensi kerran julkisesti uuden filosofian edustajana yhdessä André Glucksmannin kanssa. Samana vuonna ilmestyi hänen teoksensa "La barbarie à visage humain", jossa hän sanoi että marxismi oli pohjimmiltaan epämoraalista. 1981 ilmestyi "L'Idéologie française", jota pidetään hänen pääteoksenaan. Eksistentialismi
Yksi ensimmäisiä saksalaisia eksistentialisteja oli Karl Jaspers. Jaspers tunnisti Kierkegaardin ja Nietzschen merkityksen ja pyrki rakentamaan "Existenz"-filosofian näiden kahden ympärille. Martin Heidegger, joka sai vaikutteita Jaspersilta ja fenomenologi Edmund Husserlilta, kirjoitti merkittävimmän teoksensa "Oleminen ja aika", joka postuloi "Daseinin", yksilön joka muodostuu ajallisuudestaan ja tulkitsee olemassaoloa ajassa. "Dasein" on usein käsitetty ihmisen subjektiksi, mutta Heidegger kielsi kartesiolaisen subjekti-objekti/mieli-ruumis -dualismin. Richard Heinberg
Hänen tunnetuin teoksensa on vuonna 2003 ilmestynyt "". Kirjassa hän käsitteli maailmanhistoriaa ja teollistumista ekologisesta näkökulmasta. Hän päätteli 1900-luvun talouskasvun perustuneen suurimmalta osalta maaöljyn hyödyntämiselle. Maaöljy on uusiutumaton luonnonvara ja sen tuotanto on alisteinen M. King Hubbertin vuonna 1956 määrittelemälle tuotantohuipulle. Elintason kasvu oli Heinbergin mukaan maaöljylle perustunut juhla, ja huippua seuraava tuotannon lasku on ”juhlan loppu”. Huipun todennäköinen seuraus on yhteiskunnallinen romahdus. Hän rakensi näkemyksensä monilta osin William R. Cattonin sekä Joseph Tainterin teorioille. Hermeneutiikka
Jo neljä vuotta ennen pääteoksensa "Olemisen ja ajan" ilmestymistä pitämissään luennoissa Heidegger esitti irtaantumista hermeneutiikasta termin tavanomaisessa merkityksessä, oppina tekstien tulkinnasta. Heideggerin mukaan hermeneutiikkaa ei pidä ensisijaisesti käsittää oppirakennelmana niistä tekniikoista ja tietoisuuden prosesseista, joiden kautta tietämistä tavoitteleva subjekti pyrkii oikeaan ymmärrykseen tulkitsemisen kohteesta. Tämän tavanomaisen hermeneutiikan keskeinen tavoite oli selvittää, miten subjekti voi ymmärtää tekstin merkityksen. Heideggerin myötä tämä ongelma korvautuu kysymyksellä ”Miten sellainen olento, jonka oleminen muodostuu ymmärtämisestä, on maailmassa?” Hermeneutiikasta tulee näin osa ymmärtävän, eksistoivan olennon, täälläolon – "Daseinin" – analyysia. Antti Eskola
Eskolan pääteoksena voidaan pitää kaksiosaista teosta "Sosiologian tutkimusmenetelmät I – II" (1962, 1967), joita samoin kuin vuonna 1971 ilmestynyttä "Sosiaalipsykologia"-teosta käytettiin pitkään perusoppikirjoina. 1960-luvulla Eskola tutki erityisesti asenteita: muun muassa maalaisten ja kaupunkilaisten vastakkainasettelua ja isänmaakäsityksiä. Ludwig Wittgensteinin elämäkerta
Seuraavana lukuvuonna 1933–1934 Wittgenstein ja Skinner viettivät lähes kaiken aikansa yhdessä. Wittgenstein piti samat luentosarjat kuin edellisenä lukuvuonna, mutta koska luennot olivat niin suosittuja, hän ei halunnut luennoida, vaan päätti sanella viidelle oppilaalle muistiinpanoja. Nämä muistiinpanot nidottiin sinisiin kansiin, mistä syystä nidettä alettiin kutsua ”Siniseksi kirjaksi”. Se oli ensimmäinen julkaisu Wittgensteinin myöhäiskauden filosofiasta ja kielipeliin perustuvasta filosofisten ongelmien ratkaisun menetelmästä, ja nide levisi lopulta paljon laajemmalle kuin Wittgenstein oli tarkoittanut, jopa Oxfordin filosofian laitokselle. Ludwig Wittgenstein
Lyhyehkön opettajanuransa jälkeen Wittgenstein päätyi tutkimaan "Tractatusta" uudelleen. Hän huomasi tehneensä useita vakavia virheitä ja palasi jälleen filosofian pariin. Wittgensteinin myöhemmältä kaudelta on jälkipolville jäänyt paljon muistiinpanoja ja luentomateriaalia sekä muutamia vasta paljon myöhemmin julkaistuja kirjoja. Tärkein myöhäiskauden teos on "Filosofisia tutkimuksia", jossa hän esittelee pääajatuksensa hyvin selvästi. Vasta Wittgensteinin kuoleman jälkeen kirjaksi kootussa "Filosofisissa tutkimuksissa" hän esittää muun muassa paljon puhutun yksityisen kielen argumentin ja käsittelee siinä säännön seuraamisen ongelmaa. Martin Heidegger
Heideggerin lähestymistavoissa ja kielenkäytössä 1930-luvulla tapahtunutta muutosta kutsutaan toisinaan hieman harhaanohtavasti ”käänteeksi” ("Kehre") – Heidegger itse totesi ymmärtävänsä ”käänteen” laajempana ajattelun murroksena, jonka toteuttamiseen hänen työnsä tähtäsi alusta saakka. Anaksimandros
Martin Heidegger luennoi laajasti Anaksi­mandroksesta. Yksi hänen luento­sarjoistaan oli nimeltään "Anaksi­mandroksen sanoja", joka sisältyi myöhemmin teokseen "Holzwege". Luento käsittelee ontologista eroa ja "olemisen" ("Dasein") unohtamista Anaksi­mandroksen katkelmien yhteydessä. Heideggerin luennot vaikuttivat huomattavasti ranskalaiseen filosofi Jacques Derridaan. Matti Klinge
Klinge väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta 1967 väitöskirjalla "Kansalaismielen synty". Hän toimi Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan historiantutkijana 1960–1968 ja kirjoitti "Ylioppilaskunnan historian" osat I–IV. Yliopistohistoria sekä kansallisuusaate kuuluvat Klingen uran keskeisiin tutkimuskohteisiin, ja hän palasi samoihin aiheisiin muun muassa yliopistohistoriikissä "Helsingin yliopisto 1917–1990" (1990). Charles Darwin
"Lajien synnyn" julkaisun jälkeen niin Darwinin kannattajat kuin vastustajatkin kävivät laajaa keskustelua ihmisen evoluutiosta, mutta Darwin antoi oman panoksensa keskusteluun vasta kaksiosaisen "Ihmisen polveutuminen ja sukupuolivalinta" -teoksen julkaisun myötä vuonna 1871. Teos myytiin nopeasti loppuun "Lajien synty" -teoksen tapaan, mutta se ei herättänyt enää samanlaista kritiikkiä. Teoksen toisessa osassa Darwin selvittää seksuaalivalinnan käsitteen tarkoituksen sekä sukupuolten ja ihmisrotujen väliset eroavaisuudet. Seuraavana vuonna Darwin julkaisi viimeisen pääteoksensa "The Expression of the Emotions in Man and Animals", jossa hän keskittyy käsittelemään ihmisen ja eläinten psykologian evoluutiota. Darwin ajatteli, että mieli ja kulttuuri olivat sidonnaisia luonnon- ja seksuaalivalintaan. Samankaltainen lähestymistapa on herännyt uudelleen psykologian piirissä evoluutiopsykologian synnyn myötä. Viimeiseksi jääneessä teoksessaan Darwin tutkii kastematojen vaikutusta maan muokkaukseen. Hänen kastematotutkimuksensa olivat uraauurtavia, joskin osa hänen näkemyksistään voidaan nykypäivänä jo sivuuttaa. Hän havaitsi esimerkiksi, että kastemadot reagoivat valoon ja musiikkiin, vaikkei niillä ole silmiä tai korvia. Adolf Hitlerin elämäkerta
Kun ensimmäinen painos julkaistiin, kirjailija Lion Feuchtwanger laski teoksesta tuhansia kielioppivirheitä. Teos oli huonosti kirjoitettu, se oli sekava, siinä käytettiin outoja ilmaisuja ja viljeltiin pitkiä sanoja. Sitä ei voitu verrata Hitleriin sujuviin ja voimakkaisiin puheisiin. Huolimatta sekavuudestaan Hitlerin kirjasta tuli aikaa myöten kansallissosialistien raamattu. Natsihallinnon aikana se oli tavallinen hää- ja ristiäislahja. Vuoteen 1939 mennessä teos oli julkaistu 11 kielellä ja sitä oli myyty 5,2 miljoonaa kappaletta. Suosio teki Hitleristä rikkaan miehen. Sigmund Freud
Psykoanalyyttinen teoria alkoi saada nykyisin tunnetun hahmonsa 1920-luvulla, kun Freud julkaisi kirjat "Joukkopsykologia ja egoanalyysi" (1921) ja "Minä ja ”se”" (1923). Näissä esitellään useita psykoanalyysin peruskäsitteitä, kuten kohteenvalinta, samastuminen ja yliminä (superego, "das Über-Ich"). Vaikka "Joukkopsykologia" nojaa paljolti "Toteemiin ja tabuun", siinä on käsitelty myös joukkokäyttäytymisen psykologiaa, taustana ensimmäiseen maailmansodan järjettömyys. Kirjassa "Minä ja ”se”" tarkistetaan mielen rakennetta: vaikka kaikki torjuttu onkin tiedostumatonta, ei kaikki tiedostumaton ole torjuttua vaan myös osa minästä on tiedostumaton. Freudin mukaan minä (ego) on osa viettipohjaa (”se”, id) eikä sillä ole käytettävissään omaa energiaa. Minäpsykologiaksi nimitetty koulukunta (Anna Freud, Heinz Hartmann ynnä muut) ei ole seurannut tässä viettipohjapsykologiaa vaan on myöntänyt minälle omaa energiaa. Freudille minä oli surkea olio, joka joutuu palvelemaan kolmea herraa: ulkomaailmaa, viettipohjan libidoa ja yliminän ankaruutta. Martin Heidegger
Poliittisen toimintansa hiipuessa Heidegger keskittyi luennoimaan Friedrich Nietzschen ja esisokraatikkojen ajattelusta ja Friedrich Hölderlinin runoudesta sekä kirjoittamaan katkelmallisia tutkielmia, jotka julkaistiin vasta Heideggerin kuoltua – näistä merkittävin oli toiseksi pääteokseksikin kutsuttu "Beiträge zur Philosophie (Vom Ereignis)" (1936–38, julkaistu 1989). Natsihallinto suhtautui häneen epäluuloisesti, ja hänen luentojaan ilmeisesti tarkkailtiin. Heideggerin vähäisestä arvostuksesta kertoo sekin, että hänet määrättiin toisen maailmansodan lopulla rintamapalvelukseen Volkssturm-kansanmiliisissä, vaikka useimmat akateemisen eliitin edustajat vapautettiin. Sodan päätyttyä 1945 ranskalaiset miehitysviranomaiset asettivat Heideggerin opetuskieltoon, osittain Jaspersilta saadun lausunnon nojalla, ja puhdistuskäsittelyissä hänet luokiteltiin natsismin myötäilijäksi ("Mitläufer"). Vaikea tilanne vei Heideggerin hermoromahduksen partaalle ja hän joutui viettämään jonkin aikaa parantolassa. Sodan jälkeen hän etupäässä vaikeni natsismista ja sen rikoksista sekä omasta poliittisesta sitoutumisestaan, puhuen joskus häpeillen poliittisesta ”harharetkestään” ("Irrtum"); tästäkin syystä hänen suhteestaan natsismiin on käyty kiivasta keskustelua, erityisesti Victor Faríasin aihetta koskevan kirjan ilmestyttyä 1987. Robin Wood
Wood opiskeli Cambridgen yliopistossa kirjallisuutta ja valmistui opettajaksi. Hänen merkittäviä teoksiaan on 1965 ilmestynyt Hitchcock-tutkielma " Hitchcock's Films", joka oli ensimmäinen englanniksi julkaistu vakava tutkielma Hitchcockista. Sen jälkeen hän kirjoitti teoksia useista merkittävistä ohjaajista. Hän suhtautui elokuvaan hyvin syvällisesti, ja hänen näkemyksensä oli auteur-keskeinen. Hän itse piti itseään ennen kaikkea kriitikkona, kuten hän toteaa teoksessaan "Personal Views" (1976). Hänen pääteoksensa on "Sexual Politics and Narrative Film: Hollywood and Beyond" (1998). Ferdinand Canning Scott Schiller
F. C. S. Schillerin ensimmäinen teos "Riddles of the Sphinx" (1891) julkaistiin ennen kuin hän tuli tietoiseksi tuolloin Yhdysvalloissa suosiotaan kasvattaneesta pragmatismista. Teoksessa Schiller kannatti materialismin ja absoluuttisen metafysiikan välimaastoon sijoittuvaa metafysiikkaa. Schiller katsoi, että näiden kahden selitysmallin, joita voi verrata siihen mitä William James kutsui voimakastahtoiseksi empirismiksi ja hellämieliseksi rationalismiksi, välisen jaon seurauksena mekanistinen naturalismi ei voi saada selkoa filosofian tutkimusalueen "korkeammista" puolista (kuten vapaa tahto, tietoisuus, tarkoitus, universaalit, Jumala), kun taas abstrakti metafysiikka ei voi saada selkoa maailmamme "alemmista" piirteistä (epätäydellisyys, satunnaisuus, muutos, fysikaalisuus). Vaikka Schiller ei esitä selvästi, millainen tämä hänen tavoittelemansa välimaasto olisi, hän ehdottaa metafysiikkaa tutkimuksen aputyökaluksi ja arvioi metafysiikan olevan arvokasta ainoastaan niin kauan kuin se todella auttaa selittämään todellisuutta. David Bergelson
Vuonna 1921 Bergelson matkusti Berliiniin, jossa hän työskenteli lehtimiehenä. Venäjän kansalaissotaa kuvaa romaani "Midas hadin" (”Ankaruus”, 1926–1927) ja kertomuskokoelma "In sturm täg" (”Myrskyn päiviä”, 1927). Vuonna 1929 Bergelson palasi Neuvostoliittoon, jossa hänestä tuli yksi jiddišinkielisen kirjallisuuden johtohahmoista. Kirjailijan tärkeimpiä teoksia on 1900-luvun alun kansanelämästä kertova laaja romaani "Baym Dnjepr" (”Dneprillä”, 1932–1940). 1940-luvulla ilmestyivät muun muassa toista maailmansotaa käsittelevä kertomuskokoelma "Naye Darstejlungen" (”Uusia kertomuksia”, 1947) ja historiallinen näytelmä "Printz Reubeini" (1946). Maallikkoanalyysin kysymys
Maallikkoanalyysin kysymys: Keskusteluja puolueettoman kanssa () on Sigmund Freudin kirja vuodelta 1926. Freud osallistui kirjallaan kiistelyyn, jota tuolloin käytiin niin kutsutusta maallikkoanalyysista eli muiden kuin lääkärien harjoittamasta psykoanalyysista. August Schleicher
Jenassa Schleicher julkaisi indoeuropeistisen pääteoksensa "Compendium der vergleichenden Grammatik der indogermanischen Sprachen" (1861–1862). Siitä lähtien ystävyys Haeckeliin oli ohjaamassa Schleicherin ajattelua entistäkin vahvemmin biologiseen ja evolutionistiseen suuntaan, mistä ovat osoituksena kirjoitelmat "Die Darwinsche Theorie und die Sprachwissenschaft" (1863) ja "Die Bedeutung der Sprache für die Naturgeschichte des Menschen" (1865). Schleicherin (kuten myös Haeckelin) "darwinismi" oli kuitenkin vanhaa viiniä uudessa leilissä. Sigmund Freud
Freud julkaisi 1930-luvulla viimeiset merkittävät teoreettiset kirjoituksensa. Niihin kuuluivat uusi johdantoluentojen sarja vuonna 1932 ("Johdatus psykoanalyysiin") sekä esseet ”Konstruktiot analyysissa” ja ”Analyysin päättyminen ja päättymättömyys” viisi vuotta myöhemmin. Näissä julkaisuissa Freud viimeisteli niin sanotun klassisen analyysin teoriaa ja käytäntöä. Michael Dummett
Dummettin ensimmäinen kirja "Frege: Philosophy of Language" julkaistiin lopulta 1973. Teos oli merkittävä vedenjakaja Gottlob Fregen filosofian tutkimisessa. Dummett julkaisi 1981 uuden painoksen kirjasta nimellä "The Interpretation of Frege’s Philosophy", jossa oli enemmän viittauksia Fregen töihin. Niiden välillä Dummett julkaisi lisäksi teokset "Elements of Intuitionism" ja tutkimuskokoelman "Truth and Other Enigmas". Dummett sai 1979 Oxfordin yliopiston logiikan Wykeham-professuurin viran, jota hän piti vuoteen 1992, jolloin hän jäi eläkkeelle. Max Stirner
Stirner työskenteli opettajana tyttöjen kymnaasissa kirjoittaessaan pääteoksensa "Der Einzige und sein Eigentum (Ego ja hänen oma)", joka oli polemiikkia Hegeliä ja nuorhegeliläisiä, kuten Ludwig Feuerbach ja Bruno Bauer, mutta myös kommunisteja kuten Wilhelm Weitling ja anarkisteja kuten Pierre-Joseph Proudhon, vastaan. Hän erosi opettajantoimestaan teoksen aiheuttamien kiistojen vuoksi. Rudolf Hilferding
Hilferding syntyi Wienissä liberaaliin juutalaisperheeseen. Hän kiinnostui sosialismista opiskellessaan lääketiedettä ja tutustui muun muassa Otto Baueriin, Karl Kautskyyn ja August Bebeliin. Vuodesta 1906 hän toimi opettajana SPD:n tukemassa koulutuskeskuksessa Saksassa. Hilferding julkaisi vuosina 1904–1922 "Marx-Studien"-nimistä tutkielmasarjaa, jonka ensimmäinen osa oli vastaus taloustieteilijä Eugen von Böhm-Bawerkin esittämään Marx-kritiikkiin. Hilferdingin pääteos oli vuonna 1910 ilmestynyt "Das Finanzkapital" (”Finanssipääoma”), jossa hän pohti finanssikapitalismin kehitystä. Hänen mukaansa pankkien vaikutusvalta teollisuuspääomaan oli kasvamassa, mikä johti monopolien ja kartellien lisääntymiseen ja edelleen taloudellisen imperialismin sekä sotien kehittymiseen. Teos vahvisti Hilferdingin asemaa SPD:n johtavana teoreetikkona ja talousasiantuntijana. Martin Heidegger
Heideggerin hermeneuttinen hanke syveni kuitenkin nopeasti koskemaan ontologian perusteita ylipäätään; hän katsoi, että filosofiassa unohtuneen elämän ajallisuuden tarkastelu tarjosi mahdollisuuden asettaa uudelleen jo antiikissa lukkoonlyöty kysymys "olemisen mielestä" ("Sinn des Seins"), siis todellisuuden mielekkäästä jäsentymisestä todelliseksi. Oleminen oli Kreikasta saakka pohjimmiltaan ymmärretty pysyvänä läsnäolona ja siten määrätyn ajan ulottuvuuden, nykyisyyden, pohjalta. Sikäli kuin elämän ja eletyn todellisuuden välillä vallitsee välttämättä rakenteellinen yhteys, mahdollistaa elämän ajallisuuden tarkastelu olemisen itsensä ajallisen jäsentymisen uudenlaisen tarkastelun - näin elämän hermeneutiikasta syntyy "fundamentaaliontologia", tutkimus, jonka kohteena on perinteisen ontologian ajattelematta jäänyt ajallinen perusta. Tämän siirtymän pohjalta syntyi Heideggerin varhainen pääteos "Oleminen ja aika" (1927), joka korvasi Heideggerin aiemmin suunnitteleman Aristoteles-kommentaarin: teos pyrkii avaamaan kysymyksen olemisen mielestä analysoimalla ihmisen olemassaolon, elämän tai ”täällä-olon” ("Dasein") ajallisia rakenteita. Kiireessä viimeistelty teos jäi kuitenkin kesken; "Olemisesta ja ajasta" ilmestyi vain ensimmäinen puolisko, joka käsittää "Daseinin" eksistentiaalisen analytiikan. Ilmestymättä jäivät systemaattisen osan varsinainen huipentuma, jossa kysymys olemisen mielestä oli määrä vastata ajallisuuden pohjalta, sekä suunniteltu laaja historiallinen osa. Zweites Buch
Zweites Buch (”Toinen kirja”) on nimitys Adolf Hitlerin vuonna 1928 sanelemalle kirjalle, jota ei julkaistu hänen elinaikanaan. Teoksessa Hitler täydensi ja tarkensi aiemmin "Taisteluni"-kirjassa esiintuomiaan näkemyksiään varsinkin Saksan ulkopolitiikasta ja tarpeellisista aluelaajennuksista. Oleellisia muutoksia hänen ajattelussaan ei kirjasta ilmene. Analyyttinen ja mannermainen filosofia
1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla Saksa oli edelleen Manner-Euroopan filosofinen päänäyttämö. Vasta Adolf Hitlerin ja kansallissosialismin valtaannousu karkotti pitkälti vasemmistolaisen ja juutalaisen filosofien keskittymän. Jotkut, kuten Frankfurtin koulukunta, hakivat turvaa ulkomailta, etenkin Yhdysvalloista. Pienempi osa filosofeista, kuten Martin Heidegger, jäivät Saksaan, lähinnä natsiyhteyksiensä takia. Sodan jälkeen heidät ja heidän ajatuksensa usein tuomittiin natsien tavoin, ja esimerkiksi Heideggeria kiellettiin joksikin aikaa opettamasta. Analyyttisen filosofian puolella Heideggerin natsiyhteyksistä muistettiin huomautella tämän kuolemaan saakka. Karl Mannheim
Tieteilijänä Mannheim pyrki yhdistämään elementtejä preussilaisesta historismista, marxismista, fenomenologiasta, sosiologiasta ja pragmatismista. Pääteoksessaan "Ideologie und Utopie" (1928) hän käsitteli yhteiskuntaluokkia ja niiden ideologioita. Hänestä ihmisten jakautuminen eri luokkiin on väistämätöntä, ja yksilön pitäisi oppia käsittelemään tietoa luokkansa mukaisesta näkökulmasta. Edmund Husserl
Husserl opetti Freiburgin yliopistossa vuodesta 1916. "Ideen"-teoksesta lähtien Husserl keskittyi tietoisuuden ideaaleihin, olemuksellisiin rakenteisiin. Koska Husserl oli transsendentaalinen idealisti, metafyysinen ongelma havaitsemamme materiaalisen todellisuuden todentamisesta ei juurikaan kiinnostanut häntä. Husserl ehdotti, että olioiden maailma ja tavat joilla suuntaamme itsemme niitä kohden ja havaitsemme nuo oliot, ovat osa "luonnollista näkökulmaa", jota kuvaa usko noiden olioiden materiaaliseen olemassaoloon ja siihen, että ne asettavat havaittavaksemme ominaisuuksia, jotka näemme "virtaavan" niistä. Husserl esitti uuden radikaalin fenomenologisen tavan katsoa olioita tutkimalla, kuinka me suuntautumalla monin eri tavoin intentionaalisesti niitä kohti itse asiassa "konstituoimme" ne. Tämä tulee erottaa olioiden materiaalisesta rakentamisesta, mutta yhtä lailla siitä, että oliot olisivat vain mielikuvituksen luomuksia. Fenomenologisesta näkökulmasta oliot lakkaavat olemasta vain jotain "ulkoista".
Husserl lopetti opettamisen vuonna 1928. Tämän jälkeen hän jatkoi tutkimus- ja kirjoitustyötään Freiburgin yliopiston kirjastossa. Huhtikuussa 1933 häntä kiellettiin käyttämästä yliopiston kirjastoa kansallissosialistien säätämän juutalaisvastaisen lainsäädännön nojalla. Husserlin entinen oppilas, kansallissosialistisen puolueen jäsen Martin Heidegger ilmoitti, että hänet on pantu viralta. Husserl piti Heideggerin filosofiaa virheellisenä poikkeamana ja vakavana väärinkäsityksenä omasta ajattelustaan, ja Heidegger poisti Husserlille osoitetun omistuskirjoituksen tunnetuimmasta teoksestaan "Oleminen ja aika", kun siitä otettiin uusintapainos vuonna 1941. Daniel Dennett
Dennettin tähän mennessä huomiota herättänein teos on "Tietoisuuden selitys" (1992), jossa hän esittelee mallinsa ihmismielen toiminnasta ja tietoisuudesta. Dennett kritisoi ajatusta siitä, että mieli olisi tai mielessä olisi jollakin tapaa näyttämö, jonne aistimukset tuotaisiin esitettäviksi ikään kuin jollekin sisäiselle tarkkailijalle. Tällaista vastustamaansa käsitystä hän nimittää kartesiolaiseksi teatteriksi. Hänen mukaansa kartesiolainen teatteri on läheistä sukua kartesiolaiselle dualismille, eli käsitykselle siitä, että mieli on ruumiista ja aivoista erillinen kokonaisuus, joka elää elämäänsä jonkinlaisessa hengen todellisuudessa, ja aivojen rooli on vain välittää näiden kahden substanssin välillä. Martin Heidegger
Myös amerikkalaisvastaisuus on suurelti Heideggerin muovaamaa. Hän paheksui Amerikkaa modernismin ruumiillistumana. Se edusti teknologiaa, kulutuskeskeisyyttä ja keskivertoihmisen vapautta Venäjän tavoin, vain Euroopassa näitä osattiin hillitä perinteiden avulla. Kulttuurista oli tullut pelkkä kulutushyödyke. Jean-Paul Sartren kaltaiset kommunistit omaksuivat Heideggerin ajattelun muunneltuna vasemmistoälymystön aseeksi Yhdysvaltoja vastaan. Venäjää ei enää nähty uhkana. Adolf Hitler
Kun ensimmäinen painos julkaistiin, kirjailija Lion Feuchtwanger laski teoksesta tuhansia kielioppivirheitä. Teos oli huonosti kirjoitettu, se oli sekava, siinä käytettiin outoja ilmaisuja ja viljeltiin pitkiä sanoja. Sitä ei voitu verrata Hitleriin sujuviin ja voimakkaisiin puheisiin. Huolimatta sekavuudestaan Hitlerin kirjasta tuli aikaa myöten kansallissosialistien raamattu. Natsihallinnon aikana se oli tavallinen hää- ja ristiäislahja. Vuoteen 1939 mennessä teos oli julkaistu 11 kielellä ja sitä oli myyty 5,2 miljoonaa kappaletta. Myynti teki Hitleristä rikkaan miehen. Juutalaisista ja heidän valheistaan
Juutalaisista ja heidän valheistaan () on Martti Lutherin teos, joka ilmestyi vuonna 1543. Luther pyrki käännyttämään juutalaiset kristinuskoon, mutta epäonnistui. Luther kirjoitti teoksen elämänsä loppuvaiheessa. Douglas Reed
Reedin vuonna 1938 ilmestynyt ensiteos Insanity Fair, suomeksi Hulluusgaala, käsitteli Euroopan tilaa ja Hitlerin hulluutta juuri ennen toista maailman­sotaa. Viimeisin kirjansa The Controversy of Zion, suomeksi Siionin Ristiriita, käsittelee juutalaisuuden historiaa, salaseuroja ja maailman johtavien vaikuttajien korruptiota, nivoen näitä asioita yhteen. Reed esittelee siinä maailmanvaltaan tähtäävän salaliittoteorian perusteluja aihepiirille epätyypillisen asiallisella ja johdonmukaisella tavalla. Tämän teoksen alkuperäiskappale joutui odottamaan vuosikymmeniä parempia aikoja ja Reedin kuolemaa, ennen kuin se julkaistiin vuonna 1978. Ainoatakaan Reedin teosta ei ole käännetty suomeksi. Jean-Paul Sartre
Sartre oli keskeisimpiä kommunisteista, jotka muunsivat Martin Heideggerin amerikanvastaisen ajattelun nykymuotoiseksi antiamerikkalaisuudeksi. Siitä tuli kommunistipuolueiden ja vasemmistoälymystön tärkeä ase Yhdysvaltoja vastaan. Länsimaiden perikato
Länsimaiden perikato: Maailmanhistorian morfologian ääriviivoja ( on kulttuurifilosofi Oswald Spenglerin pääteos. Spenglerin 1 200-sivuisen teoksen ensimmäinen osa julkaistiin 1918. Spengler oli aloittanut kirjoittamisen 1911. Teos saavutti täyden mittansa 1922, kun toinen osa julkaistiin. Kirjassaan Spengler pyrkii todistamaan, että kulttuurit ovat eloperäisen kaltaisia järjestelmiä, jotka syntyvät, käyvät läpi tietyt kehitysvaiheet ja lopulta kuolevat – aivan kuten mikä tahansa eliö – ja että tällä kehityksellä on tietty säännönmukaisuus, joka toistuu kaikissa menneissä, nykyisissä ja tulevissa kulttuureissa.