Mikä on Vatjalaisten alkuperä?
Vatjalaiset
Vatjalaiset (vatjaksi "vad'd'alaizõd") ovat Inkerissä asuva itämerensuomalainen kansa, joka on nykyisin katoamisen partaalla. Perinteinen vatjalaisalue on sijainnut Laukaanjoen ympäristössä Inkerin luoteisosassa melko lähellä Viron rajaa. Venäjällä vatjalaisia eli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 64, eli hieman vähemmän kuin edeltäneessä väestönlaskennassa, jolloin heitä oli 73.
Vatjalaiset
Maaorjuuden takia vatjalaiset olivat perinteisesti melko köyhiä pienviljelijöitä. Maaorjuus lakkautettiin Venäjällä vuonna 1861. Vatjalaiset harjoittivat kaskeamista ("sőrtő") ja luonnonniittyjen kydöttämistä ("tšytys"). Kaskeaminen tapahtui yleensä pienissä vesakkometsissä. Ennen kasken polttoa puut ja pensaat kaadettiin ja suurimmat rungot kuivatettiin. Joskus oli tapana rikkoa maan pinta kuokalla ennen kaskeamista. Kaskimaata käytettiin yleensä kolme vuotta, jonka jälkeen sen annettiin levätä tai siitä tehtiin lannoittamalla vakiopelto. Kydöttämistä harjoitettiin etenkin kaalimaiden teossa, mutta myös kesantopeltoja uudelleen käyttöön otettaessa. Pellot jaettiin "nuoramaiksi" eli nuoralla jaetuiksi pitkiksi kaistaleiksi ("saka"). Maa kynnettiin ensimmäisen kerran leikkuun jälkeen. Jos pellolta leikattiin syksyllä toukovilja, sen annettiin olla seuraavana kesänä kesantona, jolloin siihen kylvettiin talvivilja. Lannoitteena käytettiin lantaa. Tärkeimpiä viljakasveja olivat ruis, ohra ja kaura. Kuitukasveista viljeltiin pellavaa ja hamppua. Vilja kuivatettiin riihessä ("riga"). Vatjalaiset
Perinteisesti useimmat vatjalaiset osasivat puhua sujuvaa venäjää sekä inkeroista. Joissakin kylissä inkeroinen oli vatjalaisten keskuudessa jopa useammin käytössä kuin vatja. Vatjaa käytettiin ns. kyökkikielenä, kun taas venäjää ja inkeroista käytettiin kylällä. Kaikki kirkolliset toimitukset suoritettiin venäjäksi. Vatjalaiset kutsuivat itseään joskus izooreiksi, koska inkerikot olivat kansallisuutena tunnetumpia. Tätä termiä käytettiin etenkin silloin kun haluttiin erottaa Inkerin ortodoksiset suomalaiset kansat luterilaisista inkeriläisistä. 1900-luvun alussa vatjalaiset koululaiset osallistuivat inkerikkojen kanssa inkeroisenkieliseen perusopetukseen. Vuonna 2000 kielentutkija Mehmet Muslimov kehitti vatjalle sen länsimurteeseen perustuvat kirjakielen. Viime aikoina etenkin vatjalaisten nuorten kiinnostus kieleen on kasvanut. Veda-kausi
Noin vuonna 1500 eaa. alkanut Veda-kausi käynnistyi, kun Intian alueelle asettui arjalaisia. Tämä näkyy arkaologiassa punamustan keramiikan tulemisena. Nämä toivat luultavasti BMAC-kulttuurin uskonnon piirteitä Intiaan, mm jumalat Indra jne. Arkeologisten löytöjen perusteella on selvää, että Aasian länsiosiin muutti tuohon aikaan indoeurooppalaisia tulijoita, mahdollisesti erillisinä aaltoina. Mesopotamiaan tulivat kassiitit ja Anatolian ylängölle heettiläiset. Lähempänä Intiaa Iranin tasangolle tuli samanlainen kansanvaellus. Tuon ajan iranilaiset tekstit muistuttavat paljon veda-kirjoja. Mahdollisesti osa Iranin arjalaisista jatkoi matkaansa Intian niemimaan pohjoisosiin. Arjalaiset saapuivatkin Intiaan oletettavasti Iranin suunnalta, mutta heidän alkuperäisestä lähtöpaikastaan on ollut monia teorioita. Vandaalit
Vandaalit olivat germaanikansa, joka tunkeutui Rooman valtakunnan alueelle ja perusti kuningaskunnan Pohjois-Afrikkaan Karthagon ympärille. Ajanlaskun alussa vandaalit asuivat Sleesiassa. 
Aikaisemmin on uskottu, että vandaalit tulivat nykyisen Ruotsin alueelta, koska Uppsalan lähellä sijaitsee Vendel-niminen paikkakunta. Vandaalit ilmaantuivat nykyisen Puolan alueelle ehkä 100-luvulla eaa. Historioitsija Tacitus mainitsee vuonna 98 vandaalien asuvan Oderin ja Veikselin välillä. On epäselvää, miten paljon näillä vandaaleilla oli yhteistä 400-luvulla kirjallisiin lähteisiin ilmaantuvien vandaalien kanssa. Unkarin historia
Unkarilaisten eli madjaarien alkuperästä ja Unkariin siirtymistä varhaisemmasta historiasta kertoo artikkeli unkarilaiset. Vatjalaiset
"Voď"-nimityksellä uskotaan olevan yhteys Peipsijärveen, sillä ainakin järven luoteisrannikolla sijainnutta virolaista muinaismaakuntaa kutsuttiin Vaigaksi, mikä on samaa etymologista alkuperää vatja-sanan kanssa. Tämän seudun uskotaankin olevan osittain vatjalaisten asuttamaa. Koillis-Viron ja etenkin Peipsijärven pohjois- ja luoteisosiin alettiin 1100-luvulla rakentaa niin sanottuja vatjalaisia kumpuhautoja. Ne ovat samankaltaisia kuin Luoteis-Venäjälle rakennetut kalmistot ja niiden rakentajien uskotaankin olevan kulttuurillisesti ja etnisesti samankaltaisia vatjalaistne kanssa. Kalmistoja rakennettiin 1200-luvulle saakka ja niiden rakentajien uskotaan olleen paikallista väestöä. Vatjalaisia myös muutti 1200-luvun alussa Virumaalle ja muualle Itä-Viroon. Muuttoaallon aiheutti ilmeisesti Louteis-Venäjää vuonna 1215 vaivannut nälänhätä. Aikalaíslähteissä mainitaan vatjalaisia paenneen kylistään tuolloin joukoittain. Viron puolelle muuttaneet vatjalaiset sulautuivat virolaisiin keskiajan kuluessa. Karjalaiset
1600-luvulla Ruotsin alaisuuteen joutui sotien seurauksena ortodoksisia karjalaisia, joita asui silloisen Käkisalmen läänin (muun muassa nykyinen Pohjois-Karjala) alueella. Tätä ortodoksiväestöä pakeni sotien ja uskonnollisen vainon vuoksi muun muassa Tverin alueelle. Monissa pitäjissä paikalleen jääneet ortodoksit kääntyivät muutaman sukupolven kuluessa luterilaisiksi. Tyhjiksi jääneille maille taas tuli luterilaista väestöä, joka läänin pohjois- ja keskiosissa oli suurelta osin savolaistaustaista. Näitäkin Karjalan uusia asukkaita alettiin vähitellen kutsua karjalaisiksi. Heidän perujaan Pohjois-Karjalassa puhuttu murre liittyy savolaismurteisiin eikä eteläisemmässä Karjalassa puhuttuihin kaakkoismurteisiin. Käkisalmen läänin eteläosassa Karjalankannaksella tyhjiksi jääneet alueet asutettiin paljolti Länsi-Karjalasta eli Äyräpään, Jääsken ja Lappeen kihlakunnista käsin, mistä syystä läänin eteläosan murre on ollut suomen kielen kaakkoismurretta eli karjalaismurretta. Vatjalaiset
Perinteisiä soittimia olivat paimentorvi ("truba, razok"), säkkipilli ("rakkotötö") sekä kantele ("gusli, guusla"). Kitara ("gitari") ja mandoliini ("mandalina") olivat uusia tulokkaita 1900-luvun alussa. Eniten käytetty soitin oli haitari ("garmoni"), joka tuli käyttöön 1800-luvun lopulla. Haitaria soitettiin erityisesti juhlissa. Ne olivat suosittuja, sillä tsaarinaikana ne olivat hyvin halpoja. Paimentorvi tehtiin katajasta tai paatsamasta. Torveksi sopiva puu halkaistiin kahtia ja koverrettiin. Sitten osat sidottiin yhteen tuohella. Säkkipilli tehtiin lehmän virtsarakosta. Se puhdistettiin ja käsiteltiin hiekalla ja tuhkalla, minkä jälkeen se kuivatettiin. Kantele tehtiin koivusta tai lepästä. Kieliä siinä oli joko 12, seitsemän tai viisi. Kannel ei ollut vatjalaisten keskuudessa yhtä suosittu kuin esimerkiksi virolaisilla ja sen käyttö väheni 1900-luvulla. Barat
Barat asuvat Madagaskarin sisämaan eteläosassa Ihosyn ja Betrokan ympäristössä. Alun perin he ovat kotoisin maan lounaisosasta Toliaran seudulta. Ulkonäöltään he muistuttavat bantuja. Barat jakautuvat useisiin alaryhmiin. Viime aikoina he ovat sekoittuneet betsileoihin. Vatjalaiset
Kalastusta harjoitettiin joissa, järvissä ja Suomenlahdella. Vatjalaisten keskuudessa säilyi pitkään monia alkukantaisia kalastuskeinoja, kuten ahraimella ja nuijalla pyynti. Talvisin harjoitettiin nuottakalastusta. Kalastajat kokosivat nuottakuntia ("artelli") ja tekivät retkiä Suomenlahdelle jopa Suomenlahden ulkosaarille saakka. Retket saattoivat kestää kauan, ja niiden aikana asuttiin jäälle jalaksilla vedetyssä lautamajassa ("pudka"). Nuottakunnassa oli yleensä noin 12 henkilöä, jotka valitsivat joukostaan kalastusvedet hyvin tuntevan päällikön. Päällikköä kutsuttiin ennen vanhaan "skipperiksi". Skipperi hoiti myös kalojen myynnin. Kolhoosien aikana skipperin paikan otti "brigadiiri". Intian historia
Pohjoisen suunnalta, nykyisen Venäjän eteläosista lähtöisin olleet arjalaiset heimot saapuivat nykyisen Intian alueelle noin vuonna 1500 eaa. Intian historiaa leimaa lännestä tulleiden valloittajien toistuvat invaasiot. Heistä arjalaiset olivat ensimmäiset. Ei tiedetä, mikä sai heidät lähtemään kotiseudultaan, mahdollisesti syynä olivat kulkutaudit tai luonnonkatastrofi, kuten pitkään jatkunut kuivuus tai kylmyys. Arjalaisten vaellus on vaikuttanut merkittävästi sekä Intian että Euroopan historiaan. Toiset arjalaiset heimot vaelsivat Eurooppaan ja toiset etelään Intian suuntaan. He olivat teknisesti kehittyneempiä kuin Indusjoen laakson asukkaat. He olivat jo kesyttäneet hevosen ja ajoivat puolapyörällisiä vaunuja, kun tuohon aikaan käytettiin vielä kiinteäpyöräisiä, aasien vetämiä vaunuja. Ranskalaiset
Ennen Rooman valtakunnan nousua Ranskan alueella eli useita galleiksi kutsuttuja heimoja. Heidän esi-isänsä olivat keski-Euroopasta 700 eaa. tulleita kelttejä. 58–51 eaa. roomalaiset valloittivat Gallian Julius Caesarin johdolla. Tänä aikana alueella kehittyi gallialais-roomalainen kulttuuri näiden kansojen sekoittuessa toisiinsa, jolloin latina korvasi aiemmin alueella puhutun gallin, latinasta kehittyi myöhemmin useiden muiden latinalaisten kielien ohella ranskan kieli. Nykypäivänä kelttiläinen kulttuuri on säilynyt vain Bretagnen bretonien keskuudessa jotka eivät tosin periydy galleista vaan 500-luvulla Britanniasta Ranskaan muuttaneista kelteistä. Länsi-Rooman hajottua sen raunioille Galliaan syntyi Frankkien valtakunta. Frankit olivat germaani-heimo jotka muuttivat Ranskaan Reinin itäpuolelta nykyisestä Saksasta. Nimi Ranska periytyy frankkien nimestä. Muita Ranskan alueelle tulleita germaanisia kansoja olivat gootit ja normannit. Normannit valloittivat nykyisen Normandian alueen ja lopulta myös Englannin. Suomen karjalankieliset
Suomen karjalankieliset kuuluvat samaan etniseen ryhmään kuin Venäjän karjalaiset. Heidän juurensa ovat Karjalan tasavaltaan nykyään kuuluvissa Vienassa ja Aunuksessa, Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin sisältyneessä Raja-Karjalassa (Salmi, Suistamo ja Suojärvi, osin myös Korpiselkä, Soanlahti ja Impilahti), Petsamossa ja Ilomantsin rajaseudun karjalaiskylissä. Karjalan kieli on sekä Venäjällä että Suomessa vakavasti uhanalainen. Nykyistä karjalan heikkoa tilaa voidaan pitää Suomessa vakavana ihmisoikeuskysymyksenä. Suomalaiset heimot
Pääasiallisia heimoja ovat hämäläiset, joiden juuret ovat suoraan kantasuomen puhujissa sekä karjalaiset, jotka nimensä mukaisesti ovat läheistä sukua Venäjän karjalaisille. Hämäläiset asuttivat Hämeen lisäksi Ylä-Satakunnan ja osan Keski-Suomesta, tosin viimeksi mainitussa joutuivat suureksi osaksi väistymään vieläkin nopeammin levinneiden savolaisten tieltä. Joskus lasketaan vielä kolmanneksi pääheimoksi lounaissuomalaiset, jotka ovat syntyneet hämäläisten ja Suomeen muuttaneiden virolaisten sekoittuessa. Eteläpohjalaiset ovat pääosin pohjoisemmaksi siirtyneiden lounaissuomalaisten jälkeläisiä, joiden suonissa virtaa lisäksi runsaanpuoleisesti rannikon ruotsinkielisen väestön verta. Osuutensa on savolaisillakin, varsinkin Järviseudulla niin sanotun savolaiskiilan alueella. Savolaiset ovat karjalaisten ja hämäläisten välissä asuva heimo, joka kuuluu geneettisesti lähinnä karjalaisiin mutta on sulattanut itseensä myös hämäläistä ainesta. Keski- ja pohjoispohjalaisten suonissa virtaa lähinnä eteläpohjalaista ja savolaista verta. Georgialaiset
Georgialaiset () ovat kansakunta ja etninen ryhmä. Georgialaiset ovat kotoisin Kaukasiasta ja he elävät pääosin Georgiassa, mutta heitä asuu myös Turkissa, Venäjällä, Yhdysvalloissa, Iranissa ja muissa valtioissa. Georgialaiset polveutuvat Kaukasian alueen varhaisimpiin kuuluvista asukkaista ja nykyinen georgialainen kansakunta on käynyt läpi monimutkaisen etnisen yhdentymisen prosessin. Georgialaisiin kuuluu nykyään erilaisia alietnisiä yhteisöjä, joilla on kaikilla omat luonteenomaiset perinteensä, tapansa ja murteensa tai kielensä. Alaryhmistä mingrelit, lazit ja svanit puhuvat tyypillisesti sekä omaa kieltään (mingreliä, lazia ja svania) että georgiaa. Georgian kielellä on oma, ainutlaatuinen aakkostonsa ja pitkä kirjallinen perinne, joka sai alkunsa viimeistään 400-luvulla. Se on Georgiassa asuvien georgialaisten kirjakieli ja koulutuksen kieli sekä maan virallinen kieli. Antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset tunsivat muinaiset georgialaiset iberialaisina ja kolkhislaisina. Veteli
Vetelin asutuksen alkuperä on kirjava. Seudulle muutti Pohjanlahdelta kainulaisiksi nimitettyjä länsisuomalaisia, jotka olivat peräisin enimmäkseen Ylä-Satakunnasta. Vetelin Pollarin talon perustaja lienee muuttanut seudulle Kyrönjoen varrelta, lähinnä Ylistarosta. Meren takaa saapui Veteliin ruotsalaisia 1200-luvun jälkipuoliskolla ja 1300-luvulla; Räyringin kylän nimi kirjoitettiin tuolloin Röring. Räyringin Lång ja Löijä ja Finnilä ovat myös peräisin 1500-luvulta. Finnilän nimen katsotaan osoittavan, että asukkaat olivat suomalaisia (ruots. finne=suomalainen), mutta naapurit ruotsinkielisiä. Valtaosa Vetelin asukkaista lienee kuitenkin jo 1500-luvulla ollut suomalaisia. Pohjois-Kalimantan
Alueen väestöstä kolmasosa on alun perin kotoisin Jaavalta. Muita siirtolaisia alueella ovat Sulawesin bugisit ja Kalimantanin eteläosista tulleet banjarit. Alkuperäiskansallisuuksista runsaslukuisimmat ovat dajakkikansoihin kuuluvat tidungit, sekä bulunganit ja kutait. Itä-Karjala
Itä-Karjalaa asuttivat ajanlaskun alun tienoilla ja vielä kauan sen jälkeenkin saamelaiset metsästäjä-kalastajat.
Kiinteä ja maata viljelevä asutus syntyi Aunuksen Karjalassa Laatokkaan virtaavien jokien varsille viikinkiajalla (noin 800–1050). Tuolloin Itä-Karjala joutui viikinkien idänretkien myötä skandinaavisen vaikutuksen piiriin. Tämän asutuksen alkuperä oli luultavasti vepsäläinen, mutta myöhemmin Itä-Karjalaan levisi karjalaista asutusta Laatokan Karjalasta käsin. Seuraavien vuosisatojen kuluessa maata viljelevä asutus levisi hitaasti Itä-Karjalan muihinkin osiin, viimeisenä Vienan Karjalaan 1400- ja 1500-luvuilla. Vasa nation
Vasa nation (VN) on vuonna 1908 perustettu Helsingin yliopiston ruotsinkielinen osakunta, jonka juuret ovat Pohjalaisessa osakunnassa. Osakunnan värit ovat punainen, keltainen ja musta. Nimestään poiketen Vasa nationin kanta-alueena on sääntöjen mukaan Pohjanmaan historiallinen maakunta, käytännössä lähinnä Rannikko-Pohjanmaa ja Kokkola Keski-Pohjanmaalta. Venäläisten alkuperä
800-luvulla viikingit (varjagit) ottivat valtaansa itämerensuomalaisten alueella Vanhan Laatokan (Staraja Ladoga) kauppapaikan Olhavan joensuussa. Varjagit eli russit, kuten muinaiset slaavit ja suomalais-ugrilaiset heitä kutsuivat, olivat slaavilaisalueella eläneitä ruotsalaisten viikinkien jälkeläisiä, joiden määrä oli suhteellisen vähäinen. Ruhtinaina ja kauppiaina heidän vaikutuksensa oli kuitenkin merkittävä. 1000-luvulle tultaessa varjagit slaavilaistuivat. Myös lukuisat suomalais-ugrilaiset kansat omaksuivat keskiajan kuluessa ja myöhemmin slaavilaisen kielen. Venäjän alueen suomensukuisten väestöjen sulautuminen slaaveihin on tapahtunut kokonaan tai osittain viimeisen tuhannen vuoden aikana. Tuvalaiset
Tuvalaisten esi-isiä ovat Keski-Aasian turkkilaisheimot, joihin on sulautunut mongoleja, samojedeja, kettejä sekä mahdollisesti myös tunguuseja. Antropologiselta tyypiltään tuvalaiset ovat mongolideja. Turkkilaistumisprosessi päättyi 1800-luvun alussa, jolloin koko kansan nimeksi vakiintui aikaisempi heimonimitys "tyva". Ikäpäivösi
Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 Ikäpäivösissä asui 220 vatjalaista. Vuonna 1899 kylässä oli 265 asukasta, joista 259 oli ”suomalaisia” ja 6 venäläisiä. Uskonnoltaan he olivat kaikki ortodokseja, jotka kuuluivat Kaprion Kristuksen kirkastumisen seurakuntaan. Ikäpäivösi oli viimeinen paikka, jossa puhuttiin vatjan kielen itämurretta. Murteen viimeinen puhuja kuoli 1960-luvulla. Lyydiläiset
Lyydiläisten varhaishistoria, samoin kuin karjalaistenkin, on jäänyt niukasti tutkituksi. On mahdollista, että lyydiläiset on mainittu ensimmäistä kertaa kirjallisessa lähteessä jo eräässä 900-luvun arabialaisessa tekstissä. Miikul Pahomov esittää, että lyydiläisten esi-isiä olisivat sekä myyttiset bjarmit että tšuudit. Keskiajan venäläisissä lähteissä lyydiläisistä on verratten usein mainintoja, mutta niissä heitä ei samaisteta karjalaisiin. Yleiseksi on muodostunut näkemys siitä, että lyydiläiset ovat muodostuneet keskiaikaisten karjalaisten kohdatessa vepsäläisiä ja samassa syntyprosessissa sulauttaneet itseensä paikalliset saamelaiset (lappalaiset). Nämä tapahtumat ovat viime kädessä luoneet omaperäisen kielen ja kulttuurin. Lyydinmaan paikannimistön vanhin kerrostuma sisältää saamelaisperäistä nimistöä. Näin ollen voidaan olettaa kantalappalaisten asuneen Aunuksen kannaksella vielä ennen 1000-lukua. Tällaisia nimiä ovat muun muassa Vaaseninjoen (ven. reka Važinka) seudun vuaž-alkuiset paikannimet. Ne juontuvat saamen sanasta vaadž ’vaadin', eli naarasporo. Esimerkkejä on useita: Vuažoja, Vuažlambid, Vuažeselge, Vuažesuo, Vuažand’ogi, Vuažammägi, Vuažampadonkoski. Tämä viittaa siihen, että lyydiläisten alkukoti on etelämpänä, todennäköisesti Novgorodin alueella. Botswana
Koska nykyinen Botswanan valtio sijaitsee keskellä eteläistä Afrikkaa, sen varhaiselle historialle ovat leimallisia muuttoliikkeet ja kansainvaellukset ympäröiviltä alueilta. Alueella pisimpään asunut kansanryhmä on vähemmistönä elävät sanit, eli entiset busmannit. Arkeologiset löydöt viittaavat jatkuvaan asutukseen vuosina 17 000 eaa. – 1650. Bantukieliä puhuvat viljelijäkansat asettuivat alueelle suunnilleen vuosina 190–450. Setswanaa puhuvien nykyisten asukkaiden esi-isät tulivat Limpopojoen yläjuoksulta 1400- ja 1500-luvuilla. Tverinkarjalaiset
Tverin karjalaiset eli "saarekekarjalaiset" ovat 1600-luvulla Käkisalmen läänistä lähteneiden siirtolaisten jälkeläisiä. Pääasiallisia syitä pakoon lähtöön oli karjalaisten ortodoksinen usko, joka erotti heidät luterilaisista "suomalaisista karjalaisista", jotka jäivät pääasiassa asuinsijoilleen ruotsalaisen pakkoluterilaistamisen aikana. Myös Ruotsin kruunulle maksettavat verot olivat raskaat, samoin muut velvoitteet. Venäjä myös lupasi verohelpotuksia, mikä teki muutosta helpompaa. Suuri karjalaisasutus kehittyi tuolloiseen Tverin lääniin, mutta heitä pakeni myös Aunukseen. Lisäksi Tihvinän, Valdain ja Djorzhan alueelle kehittyi karjalaisten asutuskeskukset. Vatjalaiset
Tuotantoeläimistä vatjalaisilla oli lehmiä, hevosia, ankkoja ja hanhia sekä vähemmässä määrin vuohia. Eläimet nimettiin iän ja sukupuolen mukaan. Esimerkiksi naudoista nuorin oli "vasikka" ja sitä seurasivat "őhva" (hieho) tai "mulikka" (nuori sonni), "ärtšä" (sonni) ja "naitõttu ärtšä" (härkä). Karjan pääravintona oli ennen luonnonheinä, jota koottiin luonnonniityiltä. Kesällä karja söi itse laitumelta. Vatjalaisilla oli kyläpaimenia, jotka veivät koko kylän karjan pelloille. Karjalla ja hevosilla oli omat kyläpaimenensa. Kyläpaimenen apuna saattoi olla myös koira. Paimenen varustukseen kuului pitkä tuohesta tai puusta tehty torvi ja ruoska. Perinteinen tapa oli laskea karja ulos Yrjön päivänä (23. huhtikuuta). Joissain kylissä oli tapana savuttaa karja suitsukkeilla tai kutsua pappi siunaamaan eläimet ennen niiden ulospäästöä. Suomalaisten alkuperä
Suomalaisten länsipuolella olevilla kansoilla on hivenen enemmän läntistä komponenttia, itäpuolella taas hivenen enemmän itäistä. Itäisyys nousee vähän kerrallaan itään mentäessä ja laskee hitaasti mentäessä länteen. Vasta Uralin itäpuolella itäisen komponentin pitoisuus alkaa kasvaa jyrkemmin. Mikään Euroopan kansa ei kuitenkaan ole vailla itäisiä geenejä, jotka ovat luultavasti olleet yksi elementti jo muinaisessa eurooppalaisuudessa. Samalla tavalla mikään aasialainen kansa ei ole vailla läntisiä geenejä. Ruotsalaisetkin ovat vain asteen verran suomalaisia läntisempiä geeneiltään, läntisemmän sijaintinsa vuoksi. Geneettisesti läntisimmänkin Euraasian kansan baskien geeneissä niin kahdeksasosa (12,4 %) on itäistä komponenttia. Karjalaiset
Suomalaisten karjalaisten kotiseutua oli Suomelle kuulunut Karjalan alue, jonka pääosa kuului Viipurin lääniin ja pohjoisosa Kuopion lääniin. Alueluovutusten jälkeen näistä alueista jäi Suomelle nykyisten Etelä-Karjalan ja Pohjois-Karjalan maakuntien alue. Kun Suomessa puhutaan karjalaisista, käytetään sanaa useimmiten juuri tässä merkityksessä. Tällöin karjalaisiksi kutsutaan Etelä-Karjalan ja Pohjois-Karjalan asukkaita sekä luovutetun Karjalan alueilta evakkoon lähteneitä karjalaisia. Vatjalaiset
1600-luvulla Ruotsin vallan aikaan vatjalaisia ja muita Inkerin ortodoksisia asukkaita yritettiin käännyttää luterilaisuuteen. Tässä ei mittavissa määrin onnistuttu, mutta se johti merkittävään ortodoksisen väestön muuttoon muualle Venäjälle. 1600-luvulla Inkeriin alkoi muuttaa Itä-Suomesta luterilaista väestöä. Uskonto erotti suomalaiset tulokkaat ja vatjalaiset toisistaan, eikä heidän välistään sekoittumista juurikaan tapahtunut. Vatjalaiset sekoittuivat lähinnä inkeroisiin ja venäläisiin. Vatjalaisten alamäki alkoi maaorjuudesta, joka esti tehokkaasti heidän kehittymisensä kansana. Vielä vuonna 1848 vatjalaisia oli 32 kylässä 5 148, mutta vuoden 1926 väestölaskennassa enää 705 ja 1942 noin 500 henkeä. Varjagit
Varjagit eli varangit olivat viikinkejä, jotka tekivät matkoja idäntielle eli lähinnä Venäjälle ja Bysanttiin. Heidän retkensä ulottuivat aina Kaspianmerelle ja Konstantinopoliin saakka. Varjagien uskotaan yleensä olleen lähtöisin nykyisen Ruotsin alueelta. Nykyisessä kielenkäytössä varjageiksi kutsutaan usein kaikkia Venäjän jokireiteillä liikkuneita viikinkejä, joita kutsutaan myös ruseiksi. Vatjalaiset
1990-luvun alkupuolen lähteet mainitsevat vatjalaisten määräksi viitisenkymmentä, joista suurin osa oli vanhuksia. Vatja elää vanhojen ihmisten kotikielenä. Nykyisin vatjan kieltä puhutaan vain Laukaanjoen suulla kolmessa kylässä: Joenperässä, Liivakylässä ja Luutsassa, joissa joidenkin arvioiden mukaan asuu 20–100 vatjalaista, jotka virallisesti luetaan venäläisiksi. Koko Venäjällä vatjalaisiksi ilmoittautui vuonna 2010 yhteensä 64 henkilöä ja tämän lisäksi Virossa oli vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan 9 vatjalaista. Vuonna 1992 perustettiin "Vaddjalista"-järjestö Virosta saadulla tuella. Järjestön tarkoituksena on tukea vatjalaista kulttuuria ja kieltä. Vuonna 1998 se esitti kulttuurinsuojelualueen perustamista historiallisten vatjalaiskylien alueelle. Venäläinen Tatjana Jefimova perusti vuonna 1997 Joenperän kylään vatjalaismuseon. Vuonna 2003 otettiin käyttöön vatjalaisten lippu, vaakuna ja kansallishymni. Mustajalat
Mustajalkojen on arveltu olleen eräs ensimmäisistä tasankointiaanien ryhmistä. Epätarkkojen ajoitusten mukaan he ovat siirtyneet pohjoisille tasangoille Kanadan Saskatchewaniin viimeistään 1600-luvulla, todennäköisesti paljon aiemmin. Historioitsijat ovat jäljittäneet heidän esihistoriansa jonnekin Yläjärven pohjoispuolisille alueille. Sieltä he aloittivat cree-intiaanien työntäminä Pohjois-Amerikan mantereen halki suuntautuneen muuttoliikkeen ja asettuivat läntisille alueille, jotka tuolloin olivat athabaskaa puhuvien kansojen hallussa. Etelässä rajana oli Montanassa virtaavan Missourin yläjuoksut, lännessä taas Kalliovuoret. Liiviläiset
Rautakausi alkoi alueella 600–500 eaa. Ensimmäiset maininnat fenni- ja levonikansoista esiintyivät 100-luvulla Tacituksen ja Ptolemaioksen teoksissa. Ne eivät kuitenkaan liene viitanneet nykyisiin suomalaisiin tai liiviläisiin kansoihin. 500–600-luvuilla slaavit alkoivat työntyä silloisten itäbalttien alueelle ja baltit alkoivat siirtyä pohjoiseen: kuureja muutti pohjoisempaan Kuurinmaahan, seelit muuttivat syvemmälle nykyiseen Seloniaan ja latgallit muuttivat pidemmälle nykyiseen Latgaleen. 500 eaa.–700 jaa. alueella käytettiin kiviarkkuhautoja ja vainajat mahdollisesti poltettiin. Väinäjoki oli tärkeä kauppareitti, ja sen varrelta on useita bysanttilaisia ja saksalaisia rahalöytöjä. Viikingit tekivät retkiä Baltiaan ja verottivat sen asukkaita 700–1000-luvuilla. He eivät kuitenkaan koskaan vakiinnuttaneet asemaansa, vaikka heillä oli alueella lyhytaikaisia tukikohtia. Saamelaisten historia
Vanhemmassa tutkimuksessa saamelaisten on nähty tulleen Siperiasta ja olevan sukua esimerkiksi samojedeille. Tähän kuului myös oletus saamelaisten valtaosin mongolidisesta perimästä. Nykyinen geenitutkimus kuitenkin osoittaa, että saamelaiset eivät ole ainakaan lähisukulaisia samojedeille tai muillekaan itäisille kansoille. Myös sukulaisuus itämerensuomalaisia ja indoeurooppalaisia kieliä puhuviin muihin Euroopan kansoihin on etäinen, mutta kuitenkin läheisempi kuin itäisiin kansoihin. Vatjalaiset
Vatjalaisten varhaisesta uskonnosta ei tiedetä paljoa, mutta se lienee muistuttanut muiden itämerensuomalaisten kansojen uskomuksia. Vatjalaiset käännytettiin kristinuskoon 1100-luvun alkupuolella, ja siitä lähtien he ovat olleet ortodokseja, mikä on osaltaan nopeuttanut heidän sulautumistaan venäläisiin ja toisaalta ehkäissyt sulautumista alueen suomalaisiin inkeriläisiin. Vatjalaisilla oli erilaisia pyhiä paikkoja, jotka liittyivät yleensä eri pyhimysten palvontaan. Tällaisia paikkoja olivat etenkin kaivot ja entisaikaiset ristit, mutta myös puut ja kappelien rauniot. Vielä 1900-luvun alussa Jarvikoisten kylässä tiedetään harjoitetun pyhän puun palvomista. Puun ympärille oli tehty hirsiaitaus, jossa pidettiin juhlia. Joillakin pyhillä paikoilla uskottiin olevan parannusvoimaa. Korvettulassa oli kiviraunion päällä kasvanut pähkinäpuu, jonka edessä käytiin kumartamassa sairauksien sattuessa. Kreevinit
Kreevinit polveutuivat Inkerinmaalla eläneistä vatjalaisista. Inkerinmaa oli ollut 1200-luvulta lähtien katolilaisen kirkon kiinnostuksen kohteena. Kalparitaristo rakensi alueelle Kaprion linnan, mutta joutui luopumaan siitä myöhemmin. Saksalaiseen ritarikuntaan kuulunut Vinke von Overberg teki alueelle vuosina 1444–1447 sotaretken, jonka aikana ritarikunta otti noin 3 000 vatjalaista sotavankia, jotka siirrettiin Bauskan kaupunkiin Zemgalen alueelle Latviaan rakentamaan linnaa. Monet alueen alkuperäiset asukkaat olivat kuolleet kulkutauteihin, joten työvoimaa piti tuoda muualta. Kun linnoitus valmistui, vatjalaiset jäivät Bauskan alueelle maanviljelijöiksi. Saamelaiset
Saamelaiset ( tai "sápmelaččat", ) ovat Fennoskandian pohjoisosissa elävä suomalais-ugrilainen alkuperäiskansa. Saamelaisten asuttamaa aluetta kutsutaan Saamenmaaksi (). Se koostuu Norjan, Ruotsin ja Suomen pohjoisosista sekä Kuolan niemimaasta. Walserit
Walserit ovat Sveitsin Valais’sta peräisin oleva kansanryhmä, joka muutti 1200–1400-luvulla Rhônen laakson latvoilta saksankielisestä Ylä-Valais’sta, Sierren–Brigin seudulta lähinnä itään Reinin alkujokien varrelle Graubündeniin. Muuttoalueita oli myös Valais’n Alppien eteläpuolella nykyisessä Italiassa (Valsesia) ja idässä Feldkirchin-Oberstdorfin seudulla nykyisessä Liechtensteinissa ja Itävallassa sekä Saksassa (Grosses Valsertal, Kleinvalsertal). Karjala-kysymys
Viipurin Karjalaa lukuun ottamatta alueella asui keskiajalta 1600-luvulle pääasiassa ortodoksisia, karjalankielisiä karjalaisia. Vaikka karjalaiset olivat kielellisesti suomalaisten lähisukulaisia, oli uskonto- ja valtioraja ennen nationalismin syntyä kieltä merkittävämpi ryhmien määrittäjä. Ajatus ortodoksikarjalaisten suomalaisuudesta on niin ollen syntynyt vasta 1800-luvulla. Ruotsi kävi Karjalassa sotaa paitsi Venäjää myös ortodoksista uskontoa vastaan. Sotia edeltäneen suomalaisen ja luterilaisen asutuksen varhaisimmat juuret olivat Stolbovan rauhan jälkeisessä siirtolaisuudesta, jonka tieltä alkuperäisväestö muutti pois lähinnä Tverin Karjalaan Ruotsin luterilaisen painostuksen ja Venäjän lupaamien verohelpotusten vuoksi. Viipurin Karjala taas suomalaistui ja katolilaistui jo 1300-luvulla. Savakot
Savakot ovat äyrämöisten ohella toinen kannaksenkarjalaisten ja inkerinsuomalaisten pääryhmistä, jotka voitiin erottaa vielä 1800-luvulla. Savakkojen väestöryhmä alkoi muodostua melko varhain ruotsinvallan aikana kun sotien hävittämään Karjalankannaksen länsiosaan eli Äyräpään kihlakuntaan alkoi muuttaa uutta väestöä Savosta ja Viipurin Karjalan läntisistä kihlakunnista. Karjalan historia
Karjalaiset pohjautuvat Kannaksen, Saimaan ja Laatokan seutujen varhaismetallikautiseen väestöön, joka sittemmin sai vaikutteita Varsinais-Suomesta, Hämeestä ja Suomenlahden eteläpuolelta. Laatokan luoteisrannikolle syntyneen "alku-Karjalan" arkeologiset löydöt osoittavat selviä yhteyksiä Hämeeseen ja läntiseen kulttuuripiiriin 600 – 800-luvuilla. Muinais-Karjala nousi kukoistukseen ristiretkiajalla ja samalla alueella voimistui Novgorodin kulttuurinen ja poliittinen vaikutus. Slovenian historia
Unkarilaiset eli madjaarit aloittivat frankkien valtakunnassa invaasion 900-luvulla. Madjaarit alkoivat vetäytyä alueelta vuonna 955, kun Otto I Suuren johtamat itäfrancialaiset löivät heidät Lechfeldin taistelussa Augsburgissa. Frankkien alueen itäiset rajaseudut jäivät näin tyhjiksi, ja germaanisaksalaiset asuttivat alueen ja perustivat siirtokuntia. Näin Tonavan eteläpuolella asuvat slaavit joutuivat erilleen Böömin ja Määrin slaaveista. Pernajan vaakuna
Pernajan vaakuna oli Pernajan kunnan tunnus. Vaakunan aihe on peräisin Teit-suvun vaakunasta. Suku on perimätiedon mukaan vaikuttanut seudulla jo 1600-luvun alkupuoliskolla tehden siitä Pernajan vanhimman aatelissuvun. Suku polveutuu Skotlannista ja sillä on ollut merkityksensä seudun asuttamiseen ja Pernajan kirkon rakentamiseen. Aatelisvaakunan kolmesta tähdestä kaksi on korvattu aurankärjillä viittaamaan maatalouden merkitykseen. Vatjalaiset
Vatjalaisten historiallinen asuinalue oli paljon laajempi kuin nykyisin. Asuinalue ei kuitenkaan ollut yhtenäinen, vaan vatjalaisten asuttamat kylät olivat hajallaan ja niissä asui usein muitakin kansallisuuksia. Asutus voitiin jakaa kolmeen ryhmään. Keski-Inkerin ylängön ryhmän keskuksen muodosti Kattilan kylä, jonka eteläpuolella muut tämän ryhmän kylät sijaitsivat. Toinen ryhmä sijaitsi Syväjärven, Jarvikoisjärven, Haapalanjärven ja Babinajärven muodostaman järvialueen itäpuolella. Kolmannen ryhmän muodostivat Laukaanjoen suun itäpuolella sijainneet kolme kylää. Kukkosin ja Ikäpäivösin kylät jäivät näiden alueiden ulkopuolelle. Vatjalaiset käyttivät ylängön alueesta nimeä "Ylägö", järvialueesta "Orko" ja Laukaanjoen suuseudusta "Vaipooli". Lisäksi Ikäpäivösiä ympäröineestä historiallisesta itävatjalaisesta alueesta käytettiin nimitystä "Kabrio"- eli "Kabŕo-pooli". Anglosaksit
Beda Venerabilisin mukaan kaikki anglosaksit polveutuivat kolmesta germaaniheimosta: angleista, sakseista ja juuteista. Beda kirjoitti, että nämä kansat muuttivat 400-luvulla Pohjois-Saksasta Britteinsaarille brittien hallitsijan Vortigernin kutsumina. Vortigern pyysi heidät apuun taistelussa piktejä ja skotteja vastaan, jotka tekivät ryöstöretkiä etelään nykyisen Skotlannin alueelta. Dajakit
Dajakien esi-isien uskotaan tulleen Borneoon osana suurempaa austroneesialaisten kansojen vaellusta 3000 vuotta sitten. Dajakit harjoittavat perinteisesti kaskiviljelyä, mikä vaatii laajoja maa-alueita ollakseen ekologisesti kestävää, sillä metsän on annettava välillä kasvaa kesannolla oleville kaskimaille. Tämä on johtanut verisiin yhteenottoihin, kun hallitus on määrännyt muita kansoja muutamaan dajakkien perinteisille maille. Inkeriläiset
Inkerin alkuperäisväestöä ovat itämerensuomalaiset vatjalaiset ja inkerikot (inkeroiset eli isurit). Slaavilaiset heimot levittäytyivät alueelle ensimmäisen vuosituhannen lopulla. Keskiajalla slaavien välityksellä levisi kristinusko sen ortodoksisessa muodossa. Karjalaiset
Karjalaiset ovat Karjalan maakuntien itämerensuomalaisia asukkaita, jotka ovat viimeistään keskiajalta lähtien muodostaneet kaksi erillistä ryhmää. Tässä artikkelissa käsitelty Suomen karjalainen heimo on osa suomalaista kansaa. Venäjällä asuvat karjalaiset ovat oma kansansa. Saman nimen käyttäminen kahdesta erillisestä ihmisryhmästä on aiheuttanut väärinkäsityksiä. Suomalais-ugrilaiset kansat
Karjalaisten perinteisiä asuma-alueita ovat Karjalan tasavalta ja Tverin alue. Tverin alueelta karjalaiset ovat väestönlaskentatietojen perusteella lähes hävinneet, vaikka heitä oli 1920-luvulla siellä vielä lähes 150 000. Karjalaiset jaetaan perinteisesti kolmeen ryhmään: varsinaiskarjalaisiin, aunuslaisiin eli livviläisiin ja lyydiläisiin. Varsinaiskarjalaiset voidaan lisäksi jakaa edelleen vienankarjalaisiin, eteläkarjalaisiin ja ns. tytärkarjalaisiin (tihvinänkarjalaiset, tverinkarjalaiset, valdainkarjalaiset). Vienan Karjala
Vienan Karjalassa, niin kuin muuallakin Koillis-Euroopassa on asunut jo vuosituhansia suomalais-ugrilaisia kansoja, jotka olivat nykyisten karjalaisten ja suomalaisten esi-isiä. Vienankarjalaiset ovat suomalaisten lähin sukulaiskansa, mikä onkin tehnyt yhteyksien pitämisen rajan yli helpoksi. Suomen kieli ja Vienassa puhuttava karjalan kielen murre ovat lähellä toisiaan, mikä näkyy esimerkiksi Vienan paikannimistössä. Tämä helpotti esimerkiksi Vienasta Suomeen suuntautuvaa laukkukauppaa vuosisatojen varrella. Ottawat
Ottawat olivat Kanadasta lähtöisin ollut intiaanikansa, joka kuului algonkinien kielikuntaan. Heidän alkuperäiset maansa olivat Ontariossa ja läntisessä Quebecissä. Ottawat liikkuivat tuohikanootein jo paljon ennen eurooppalaisten saapumista ja kävivät kauppaa Suurilla järvillä sekä Hudsoninlahdella. Ottawia on arveltu olleen 1600-luvulla noin 8 000 henkeä. He jakaantuivat neljään heimoon: "kiskagon", "sinago", "nassauakueton" ja "Sable", joiden poliittiset yhteydet olivat erittäin löyhiä. Merjalaiset
Merjalaisten asuinalueelle saapui slaavilaisia kansoja 1000-luvulta alkaen. Merjalaiset sulautuivatkin slaavilaisiin kansoihin ja näin ollen heidän kulttuuristaan tuli osa venäläistä kulttuuria. Merjalaisten palvontapaikat, kuten pyhät puut ja kivet säilyivät venäläisten palvomina pyhinä paikkoina. Lisäksi useat luontokohteet, kutet joet ja järvet ovat säilyttäneet alkujaan merjalaisen nimensä. Merjan kielen uskotaan hävinneen viimeistään 1500-luvulla, mutta joidenkin huhujen mukaan merjaa olisi puhuttu jossakin muodossa vielä 1800-luvun alkupuolella. Nykyisin jotkut venäläiset tunnustautuvat uusmerjalaisiksi. Karjalan historia
Evakkojen kaikkialle Suomeen asuttamisen vuoksi karjalaiset ovat levittäytyneet laajalle. Monilla suomalaisilla on karjalaiset juuret. Evakkokarjalaiset joutuivat kärsimään kulttuurieroihin liittyvistä ennakkoluuloista. Karjalaiset ovat muita Suomen heimoja enemmän pyrkineet säilyttämään omaleimaisuutensa. Tämä on johtunut paljolti siitä, että heiltä katkaistiin yhteys omaan maahansa. Karjalan Liitto on suurin tätä edistävä karjalaisjärjestö. Suomalaisten alkuperä
Perinteisen "matalan" jatkuvuusteorian mukaan nuorakeraamisen migraation johdosta suomalais-ugrilainen kieli alkoi muuntua lounaisrannikolla kanta­suomeksi, kun taas vähemmälle nuorakeraamiselle vaikutukselle altistuneessa sisämaassa kieli alkoi kehittyä kantasaameksi. Pronssikaudella yhteydet länteen ja mahdollinen skandinaavinen siirtolaisuus eriyttivät väestöjä entisestään ja toivat itä­meren­suomeen germaanisia lainoja. Eirekr Kaukomatkaajan saaga
"Eirekr Kaukomatkaajan saagan" on katsottu Flateyjarbókissa esittävän kristillisen version "Ynglingien saagan" alkuperämyytistä, jonka mukaan Ynglingien kuningassuvun esi-isät eli aasa-jumalat olisivat tulleet Skandinaviaan Troijasta. Sen mukaan kristillinen kulttuuri siirtyi Kreikasta Norjaan jo myyttisestä Fornjótr-jättiläisestä polveutuvien Norjan varhaisten kuninkaiden aikana, joiden alkuperää valottivat keskiajalla Flateyjarbókissakin mukana olevat tekstit "Fundinn Noregr" ja "Hversu Noregr byggðist". Viimeksi mainituissa Fornjótrin jälkeläinen Nórr ottaa valtaansa purjehtimallaan reitillä (isl. "Norvegr") olevat alueet ja perustaa näin Norjan kuningaskunnan eli yhteiskunnan maallisen vallan. Nórrin sukupuun myöhempi vesa Eirekr taas esitetään saagassaan toisen valtapuolen, kirkon eli hengellisen vallan perustajana. Valakia
900-luvulla Bysantin, slaavien ja madjaarien lähteet mainitsevat romanialaisten muodostamista valtakunnista alueella, ensimmäisenä Transilvaniassa, sitten Karpaattien itä- ja eteläpuolella. 1300-luvulla puolalaisten, unkarilaisten ja tataarien heikentyessä syntyi useita romanialaisten valtakuntia. Valakian perustaminen lasketaan perinteisesti vuoteen 1290, jolloin Radu Negru ylitti Transilvanian Alpit ja asettui Câmpulungiin. Ruhtinaskuntaa hallitsi aluksi Unkari, kunnes Basarab I voitti Unkarin Kaarle Robertin 1330. Moldavia syntyi Bogdan I:n hallitsemana noin 1359. Vatjalaiset
1200–1700-luvuilta peräsin olevista hautalöydöksistä on löydetty lähinnä samanlaisia vaatteita kuin käytettiin samaan aikaan Virossa, mutta omaleimaisiakin piirteitä oli. Vatjalaisten perinteisistä miestenasuista ei ole paljon tietoa, koska he vaihtoivat puvustuksensa venäläistyyliseen jo melko varhain. Vanhoissa vatjalaisissa miestenpuvuissa suosittiin valkoista kangasta. Miehet käyttivät vuoden ympäri valkoisia pellavasta tehtyjä housuja ("kaatsõt"), joita pidettiin talvisin yllä kaksi paria. Miehet käyttivät myös Pohjois-Virossa tavattua pitkää vaaleaa villakankaista takkia ("kauhtana"). Talvivaatteisiin kuului lampaannahkaturkki. Hatut olivat yleensä venäläistyyppisiä lippalakkeja, mutta käytössä oli myös huopa- ja olkihattuja. Naisten asusteissa oli eroja sen mukaan, oliko nainen naimaton vai naitu. Vatjalaistytöt pitivät hiuksiaan hajallaan, jolloin pään ympärillä oli 2-3 verkkonauhaa. Tämä tapa on ollut yleinen itämerensuomalaisilla kansoilla. Käytössä oli myös patalakkia muistuttanut päähine ("pääsie(t) tai pääs's'e"), joka oli koristeltu kauttaaltaan lasihelmillä. Samanlaista päähinettä on tavattu muualtakin Itä-Euroopasta. Toisin kuin tytöt, vaimot ovat pitäneet lyhyitä hiuksia tai jopa ajeltua päätä. ja toisten lähteiden mukaan vihkimisen jälkeen vatjalaisnaiset käyttivät vaaleaa pyyheliinan tapaista huivia, jonka toinen pää sidottiin pään ympärille ja toisen annettiin roikkua vapaana. Tämän päälle saatettiin laittaa silkkiliina, joka oli pieni neliskulmainen silkillä kirjailtu liina. Paitana käytettiin pellavapaitaa, ja etenkin kesäisin mekko oli käytössä vain harvoin. Käytössä oli myös päällyspaita ("ummikko") jollaista käyttivät myös inkerikot. Ummikon lisäksi naiset käyttivät vielä liinakankaasta tehtyä puseroa ("ihat"). Käytössä oli myös hurtstuthame, joka on myös inkerikkojen käytössä. Tämän hameen kanssa käytettiin usein monenlaisia vyössä riippuvia kangaskaistaleita, joista koristeellisempia olivat "kaatőri" ja "koittana". Kattila (Jaaman piiri)
Kattila on entisen vatjalaisalueen keskus. Vatjalaisten perinteisiä elinkeinoja olivat maanviljely, kalastus ja rautateollisuus, jonka raaka-aineena käytettiin järvimalmia. Nykyään alueen vatjalaiset ovat sulautuneet venäläisiin. Muutamissa kylissä asui inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Kattilan luterilaiseen seurakuntaan. Vanaja (kunta)
Paikallisten kertomusten mukaan kristinusko koki kovaa vastustusta saapuessaan paikkakunnalle. Alueella olevan Katumajärven sanotaan saaneen nimensä, kun pakkokastetut vanajalaiset pesivät siellä pois kasteensa. Tutkimuksen mukaan asia ei kuitenkaan ollut näin voimakkaasti vastustettu. Aluksi uuden uskonnon omaksuminen oli varsin todennäköisesti vapaaehtoista eikä missään vaiheessa ehdotonta. Suvannon ja G. Kerkkosen hypoteesin mukaan kristinusko levisi alueelle todennäköisesti tanskalaisten tuomana Porvoonjoen laaksosta käsin noin vuoden 1200 tienoilla, siis ennen piispa Tuomaan aikakautta. Tästä on heidän mukaansa todisteena muun muassa Pyhän Ristin palvonta Hattulan vanhassa kirkossa, sinne suuntautunut pyhiinvaellus, ja myös muun muassa Tanskan kuninkaallisten lahjat Hattulan kirkolle 1400-luvulla. Tiedot tanskalaisyhteyksistä tosin ovat vasta myöhäiskeskiajalta. Toisaalta 1200-luvun kristillistymiskehityksestä on vaikea saada varmaa kuvaa, koska kirjallisia tietoja kyseiseltä vuosiajalta on säilynyt vähän. Hindulaisuus
Hindulaisuuden juuret ulottuvat Intiaan, vedalaiseen kulttuuriin. Sen synnystä voidaan erottaa viisi eri vaihetta: Induslaakson kulttuuri, Veda-kausi, klassinen kausi, keskiaika ja uusi aika. Uskonnon toivat maahan arjalaiset noin 3 500 vuotta sitten, joidenkin lähteiden mukaan jopa 4 000 vuotta sitten. Heidän polyteistinen uskontonsa sulautui Induslaakson kulttuuriin muodostaen esivedalaisen uskonkäsityksen eli alkuperäisen hindulaisuuden, jota kutsutaan brahmalaisuudeksi. Intiassa asuneiden muinaisten arjalaisten vedauskonto poikkeaa kuitenkin suuresti nykyhindulaisuudesta. Vedauskonnon merkittävin piirre, vedakirjoihin talletettujen ylistyshymnien laulaminen jumalalle ja vedinen filosofia muodostavat hindulaisuuden pohjan. "Brahmana" eli pappisluokka huolehti maailmankaikkeuden harmonian kannalta olennaisista uhritoimituksista. Vedahymnit ja seremoniat olivat brahmanojen yksinoikeus. Sukuvainajala
Sukuvainajala on mytologinen tuonpuoleisessa oleva kuolleiden koti, vainajala, joka on varattu vain tietyn suvun vainajille. Sukuvainajalaan ovat uskoneet eräät suomalais-ugrilaiset, myös jotkut karjalaiset. Sukuvainajalasta oli peräisin esimerkiksi luonto, elävän ihmisen suojelushaltija ja entinen suvun kantavanhempi. Karjalan historia
Karjalan asutus jakaantui keskiajalla, kun Karjala jaettiin Ruotsin ja Novgorodin ja siten katolisen ja ortodoksisen kirkon kesken. Uskonnollinen ero, kulttuuri- ja kauppayhteyksien suuntautuminen sekä muuttoliikkeet johtivat siihen, että Novgorodin puolella muinaiskarjalan kielestä kehittyi vähitellen karjalan kieli eli varsinaiskarjala. Ruotsin Karjalassa puhuttu kieli muodostui läntisten vaikutteiden voimasta ns. viipurinkarjalaksi ja lopulta suomen kielen kaakkoismurteiden ryhmäksi, jota nimitetään myös suomen kielen karjalaismurteiksi. Myös Savossa ja Pohjois-Karjalassa puhutut suomen savolaismurteet palautuvat muinaiskarjalaan. Pohjois-Karjalassa puhuttavissa suomen itäisissä savolaismurteissa on yhä runsaasti karjalan kielestä periytyvää sanastoa. Vatjalaisten lippu
Vatjalaisten lipun on suunnitellut Aleksander Gurinov. Se on suunniteltu Inkerinmaalla elävien vatjalaisten kansallissymboliksi, vaikkakin epäviralliseksi sellaiseksi. Siniset kolmiot symboloivat Peipsijärven ja Suomenlahden vesistöjä, v:n muotoinen valkoinen vesistöjen väliin kiilautuvaa rantaa ja vatjalaisten nimen alkukirjainta, punainen risti vatjalaisten uskoa ja vuosisatojen aikana nähtyjä koettelemuksia. Villikaisi
Jaaman ujestin Toldogan pogostaan kuulunut kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Sen kieleltään itämerensuomalaiset asukkaat harjoittivat maanviljelyä ja kalastusta sekä valmistivat rautaa paikallisesta malmista. Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 Villikaisissa asui 84 vatjalaista. Kylän talonpojat olivat 1860-luvulle saakka viereisen kartanon maaorjia, jotka kuuluivat aluksi Soikkolan ja vuodesta 1878 lähtien Valkovitsan ortodoksiseen seurakuntaan. Tarinan mukaan myös Villikaisissa oli joskus ollut kirkko. Kylän pohjoispuolella sijainnut Villikaisin kartano oli seudun vanhimpia ja se mainitaan jo ruotsalaisaikana. Vuonna 1906 entisen kartanonomistajan haudalle rakennettiin arkkitehti Nikonovin suunnittelema pieni tsasouna. Suomalaisten alkuperä
Monet kielitieteilijät pitävät edelleen Volgan mutkan aluetta perustelluimpana uralilaisen alkukodin seutuna, mistä uralilainen kieli olisi levinnyt itään ja länteen. Rusit
Vallitseva käsitys on, että rusit olivat enimmäkseen lähtöisin nykyisestä Ruotsista. Heidän nimensä palautuu ilmeisesti itämerensuomalaiseen väännökseen Uplannin rannikolla sijaitsevan Roslagenin alueen nimestä. Ruotsit-nimi omaksuttiin rautakauden kuluessa itämerensuomalaisiin kieliin tarkoittamaan ruotsalaisia merenkulkijoita. Tämän jälkeen ruotsi-nimitys levisi itäslaavilaisiin murteisiin muodossa "rusj", ja rusit alkoivat itsekin käyttää sitä itsestään. Vähitellen rusit slaavilaistuivat ja jättivät nimensä perintönä "Rossija"-maalle eli Venäjälle. Tämä teoria on ensimmäistä kertaa esitetty jo 1870-luvulla, ja useimmat kielitieteilijät pitävät sitä edelleen uskottavimpana selityksenä rusit-nimet alkuperästä. Svanetia
Alueen alkuperäisväestö, svanit, ovat georgialaisten etninen ryhmä. 1930-luvulle asti svaneilla oli oma kategoriansa väestörekisterissä, mutta heidät on myöhemmin ryhmitelty georgialaisten alle. Svanit ovat ortodoksikristittyjä, jotka käännytettiin uskontoon 300–500-luvuilla. Joitakin jäänteitä vanhemmasta luonnonuskonnosta on kuitenkin onnistunut säilymään. Pyhä Yrjö (paikalliselta nimeltään "Jgëræg") on tärkein pyhimys. Svanit ovat säilyttäneet monia vanhoja perinteitään, kuten verikoston. Perheet ovat pieniä, ja mies on perheen pää. Vanhempia naisia kunnioitetaan suuresti. Kasakat
Kasakat ovat alkuperältään lähinnä sortoa paenneiden venäläisten maaorjien ja talonpoikien jälkeläisiä. Mahdollisesti talonpoikien pako etelään alkoi jo 1200-luvulla Kultaisen Ordan aikana ja jatkui myöhemmin Venäjän maaorjuuden kehityttyä etenkin Iivana Julman hallituskaudella. Myöhemmin kasakoihin liittyi pienemmissä määrin myös muita etnisiä ryhmiä kuten tataareita ja kalmukkeja. Kolvalaiset
Kolvalaiset eli Kolvan nenetsit (, ; колвинские ненцы, "kolvinskije nentsy") ovat Usan sivujoen Kolvan varrella asuva komilaistunut nenetsiryhmä. Se syntyi 1800–1900-lukujen vaihteessa paikallisen kiinteän nenetsiasutuksen sulautuessa ižmalaisiin. Kolvalaiset omaksuivat ižmalaisilta näiden elinkeinot ja suurimman osan aineellisesta kulttuurista. Nenetseistä poiketen kolvalaiset pitävät lehmiä, lampaita ja muuta karjaa sekä harjoittavat puutarhaviljelyä. Heidän äidinkielensä on komin kielen Ižman murre. Nenetsin kieli on jäänyt pois käytöstä useita sukupolvia sitten. Henkisessä kulttuurissa, varsinkin suullisessa kansanperinteessä, on nenetsiläisiä piirteitä. Kansallinen identiteetti on kaksijakoinen. Nykyään monet pitävät itseään komeina. Hutut
Hutujen ja alueen toisen suuren kansan, tutsien, alkuperä on hämärän peitossa. Alueen alkuperäinen väestö koostuu twa-pygmiheimon jäsenistä, jotka syrjäytettiin hutujen ja tutsien muuttaessa alueelle. On väitetty, että hutut kuuluisivat bantu-kansoihin ja olisivat muuttaneet alueelle ensimmäisinä lännen ja idän suunnalta ja tutsit olisivat niloottinen heimo, joka olisi muuttanut alueelle pohjoisesta. Tämän näkemyksen tueksi ei kuitenkaan ole löytynyt paljon tieteellistä todistusaineistoa ja kyse on enemmän legendasta kuin faktasta. Paravat
Paravat ovat tamilien kastilaitoksen vanhimpia kasteja. He asuvat eteläisessä Intiassa ja puhuvat äidinkielenään tamilia. Paravat erottuvat muista alueen etnisistä ryhmistä siten, että valtauskontona heidän keskuudessaan on katolilaisuus. Tämä taas juontaa juurensa vuosisatojen takaiseen jesuiittojen harjoittamaan käännytystyöhön. Udmurtit
Mongolit ja tataarit valloittivat Udmurtian alueen 1200-luvulla, ja se kuului mongolien Kultaisen Ordan valtakuntaan. Venäläisiä alkoi muuttaa Novgorodin valtion alueelta 1200-luvulla udmurtien luoteisille asuinalueille, nykyiselle Kirovin alueelle, jonne he perustivat Vjatkan tasavallan. Vjatka joutui Moskovan vallan alle vuonna 1489. Suurin osa udmurttien asuinalueista kuului kuitenkin Kultaisen Ordan hajoamisen jälkeen syntyneeseen Kazanin kaanikuntaan. Koltat
Koltat eli kolttasaamelaiset ovat saamelaisten alkuperäiskansaan kuuluva etninen ryhmä Suomen Lapissa ja Kuolan niemimaalla. Heidän asuinalueensa käsittää nykyään Inarin kunnan Sevettijärven ja Nellimin kylät ympäristöineen. Koltat ovat Kuolan niemimaan alkuperäisväestöä, jotka kuuluvat itäsaamelaisiin kielensä ja perinteidensä puolesta. Vuoden 1995 arvion mukaan kolttia asuu Suomessa arviolta 500 ja Venäjällä 400. Skandinavian kiertolaiset
Romaniteorian mukaan kiertolaiset polveutuvat romaneista, joita Tukholmaan saapui 1500-luvun alussa. Aina 1900-luvun alkupuolelle saakka kiertolaisista käytettiin tataareihin viittaavaa nimitystä "tatare", joka esiintyi jo Olaus Petrin teksteissä 1500-luvulla. Myöhemmin 1700-luvun lopulla yleistyi myös nimitys "zigenare" eli mustalainen. 1800-luvun lopussa Ruotsiin muutti kalderash-romaneita, joita alettiin kutsumaan "zigenare"-nimellä ja "tatare" säilyi kiertolaisten nimityksenä. Geneettisten tutkimusten perusteella kiertolaisilla on todettu olevan yhteneväisyyksiä Suomessa asuviin romaneihin, jotka alun perin ovat saapuneet Ruotsista. Saamelaisten historia
Nykysaamelaiset eroavat geneettiseltä perimältään selvästi naapurikansoistaan. Tämän takia monet nykytutkijat olettavat, että suomalaisiin ja skandinaaveihin sulautuneet eteläiset saamelaiset ja lappalaiset olisivat edustaneet toista ihmistyyppiä kuin nykysaamelaiset. Nykyään sanaa lappalainen merkityksessä saamelainen pidetään halventavana. Lappalaiset skandinaavisessa tarustossa
Vatnsloesaga-niminen saaga kertoo kahden lappalaisen (semsveinar) matkanneen Islantiin kadonnutta esinettä etsimään. Matkan he suorittivat ilmeisesti valaina. Myös Heimskringlan mukaan lappalainen kävi Islannissa valaaksi muuttuneena. Hän vakoili Islantia Harald Gorminpojan hyväksi. Skandinaavipäällikkö Hundigr osasi noituutta, ja hän muuttui valaaksi hyökätessään erään laivan kimppuun. Valaaksi muuttuminen on ilmeisesti peräisin saamelaisesta perinteestä, jossa tietäjä vaipuu transsiin, ja hänen sielunsa uskotaan matkustavan tuonelaan valaan hahmossa. Vatjalaiset
Vatjalaisia nimitetään monesti Inkerin alkuperäisasukkaiksi, mikä pitääkin paikkansa siinä määrin, että heitä ennen alueella asuttaneita kansoja ei tunneta. A. M. Tallgrenin teorian mukaan vatjalaiset polveutuvat Inkeriin Virosta tulleista asukkaista, jotka levittäytyivät Inkeriin 200–500-luvuilla. Inkeristä onkin löydetty virolaistyyppisiä hautauksia. Kuitenkin jo melko varhain hautaustavat alkoivat tyyliltään muistuttaa enemmän slaavilaisia tapoja, mikä viittaa siihen, että vatjalaiset joutuivat jo varhain sloveenien vaikutuksen alaisiksi. Vatjan kielen lähimpänä sukulaisena pidetään varsin yleisesti viron kieltä. Aluksi sitä pidettiin lähempänä sukulaisena etelävirolle, mutta myöhemmin yleistyi käsitys sen läheisemmästä sukulaisuudesta pohjoisvirolle. Esimerkiksi Paul Ariste katsoo Narvajoen seudulla puhutun aikoinaan yhtenäistä viron murretta, josta vatja on sitten eristyksen kautta erkaantunut omaksi kielekseen. Vatjalaiset kutsuvatkin joskus kieltään nimityksen "vad'd'aa tšeeli" ohella nimellä "maatšeeli", kun virolaiset taas kutsuvat omaa kieltään nimellä "maakeel" ja itseään nimellä "maarahvas". Arjalaiset
Muinaisten kantaindoeurooppalaisten kielten puhujien arveltiin olleen ihmistyypiltään valtaosin arjalaisia. Näiden arjalaisten väitettiin asuneen laajalti Euroopassa, Iranissa ja Intiassa. Myös antiikin kreikkalaisten uskottiin olleen valtaosin arjalaisia. Nykyisin näihin käsityksiin ei uskota tiedemaailmassa, vaan Euroopan nykyisiä kansoja tarkoitettaessa sana arjalainen on täysin epätieteellinen. Todennäköisesti pohjoismaiset rodulliset ja geneettiset piirteet olivat olemassa Pohjois-Euroopassa jo ennen indoeurooppalaisten kielten omaksumista alueelle. Suomen tataarit
Suomeen ennen 1940-lukua saapuneet tataarit ovat kokonaisuudessaan lähtöisin Sergatsin (Nižni Novgorod) piirikunnan alueelta. Kaupunki perustettiin 1500-luvun alkupuolella sotilasleiriksi sodassa tataareita vastaan. Nimi on ortodoksivenäjää ja on suomeksi 'karhuleiri'. Suomeen saapuneet tataarit ovat suurelta osin lähtöisin tästä Sergatsin piirikunnan alueelta (noin 98 %), eritoten Aktukin kylästä (noin 80 %). Suomen asutushistoria
Suomalaiset puhuvat suomalais-ugrilaista kieltä, ja kieli liittää heidät etelä- ja itäpuolella asuviin suomalais-ugrilaisiin kansoihin. Vanhastaan ajateltiin, että suomalaiset ovat lähteneet Volgan mutkan alueelta noin 2500 eaa. liikkeelle kohti Suomea. Arkeologia ja genetiikka eivät ole hyväksyneet ajatusta, vaan ne ovat 1960-luvulta alkaen korostaneet asutuksen jatkuvuutta, jonka mukaan Suomessa on katkeamattomasti ollut asutusta jääkauden päättymisestä saakka. Kielitieteilijät ovat viime vuosina tuoneet esille jatkuvuusteoriaa vastustavaa todistusaineistoa. Jotkut heistä kannattavat ajatusta, että Suomessa oli saamelaisia ja germaaneja jo ennen suomalaisten tuloa, joka olisi tapahtunut rautakauden alussa. Suomen kieli on siis voinut tulla Volgan mutkasta, vaikka Suomen väestö ei ilmeisesti ole sieltä peräisin. Vjatka (Novgorodin alue)
Vjatkan kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Bežetskin viidenneksen verokirjassa vuosina 1550–1551. Vuosisadan lopun kulkutaudit ja 1600-luvun alun sekasorron aika autioittivat alueen lähes kokonaan. Sen jälkeen syntyneestä karjalaisasutuksesta muistuttaa kylännimi "Karelskoje" eli ”karjalainen” Pestovo erotuksena pohjoisempana sijaitsevasta ”venäläisestä” ("Russkoje Pestovo"). Myöhemmin seudulle alettiin perustaa aateliskartanoita. Vjatkan kartanon yhteydessä oli kaksi kirkkoa sekä pienet tiili- ja viinatehtaat. Lutsit
Lutsien esi-isät tulivat luultavasti Viron eteläosista. Heikki Ojansuun teorian mukaan he olivat Boris Šeremetevin Latviaan suuren Pohjan sodan aikana tuomien 500–600 virolaisen vangin jälkeläisiä. Lutsit olivat alun perin luterilaisia, mutta he kääntyivät ajan myötä katolilaisuuteen katolilaisvaltaisessa Latgalessa. Ensimmäinen lutseja tutkinut oli Oskar Kallas, jonka mukaan lutseja oli vuonna 1893 arviolta 4 387. Näistä 800 puhui viroa, muut puhuivat latgallia tai venäjää. Kallaksen mukaan lutsit eivät kuitenkaan mieltäneet itseään virolaisiksi vaan liiviläisiksi. Itävallan historia vuoteen 1815
Eri germaani- ja slaavilaisheimot kilpailivat Alppien itäosan–Tonavan alueesta Länsi-Rooman romahduksen jälkeen. Germaaneista alemannit (myöhemmin svaabit) ja bajuvaarit olivat huomattavimmat. Alemannit olivat saapuneet jo roomalaisaikana, ja vuoteen 500 mennessä olivat asettuneet nykyisiin Sveitsiin ja Vorarlbergiin. Bajuvaarien alkuperää ei tunneta, mutta 500-luvun puolivälissä he asuivat entisten roomalaistuneiden kansojen kera nykyisen Saksan–Itävallan raja-alueella. Svaabit ja bajuvaarit olivat toisen germaanikansan, frankkien alaisuudessa. Frankkien valta vakiintui lopullisesti Kaarle Suuren aikana 700-luvun lopulla. Karjalan historia
Venäläiset kronikat mainitsevat karjalaisten sotaretkiä "jäämien" eli oletettavasti suomalaisten tai hämäläisten kimppuun v. 1040. 1200-luvulla ruotsalaiset ja novgorodilaiset kilpailivat Suomen hallinnasta. Ruotsin tuella katolinen usko ja suomalainen asutus etenivät pohjoiseen ja itään päin. Karjalankannaksen länsiosa omaksui katolisen uskon ja siellä puhuttu kieli sai vaikutteita suomen länsimurteista. Arthur de Gobineau
Gobineau uskoi, että valkoinen rotu oli alkujaan kotoisin joltakin alueelta Siperiasta, kun taas aasialaiset olivat peräisin Amerikoista ja mustat Afrikasta. Hänen mukaansa aasialaisten suuri lukumäärä olisi aikoinaan pakottanut valkoiset massa­muuttoon, jolloin he olisivat lopulta päätyneet Eurooppaan, Lähi-itään ja Intiaan, ja että sekä Raamattu että arjalaisista valloittajista kertovat hindulaiset legendat pohjautuisivat tätä muinaista kansainvaellusta kuvanneisiin, kansan suussa säilyneisiin perimä­tietoihin. Hänen mukaansa valkoinen rotu oli kuitenkin jo varhain jakaantunut kolmeen alaryhmään, seemiläisiin, haamilaisiin ja jaafetilaisiin kansoihin, joita viimeksi mainitut hän samasti arjalaisten kanssa ja piti heitä valkoisista parhaimpina. Gobineau väitti, että arjalaiset olivat perustaneet maailman kaikki kymmenen suurta sivilisaatiota, joista yhdessäkään esimerkiksi musta rotu ei ollut toiminut alkuun­panijana. Vain sekoittuessaan muihin rotuihin saattoivat hänen mukaansa mustatkin päästä osalliksi sivilisaatiosta. Samoin oli hänen mukaansa keltaisenkin rodun laita. Katsoen itse polveutuvansa frankeista Gobineau luokitteli germaaniset kansat Euroopan arjalaisiksi. Vatajanjärvi
Vatajanjärvi on Pirkanmaalla Parkanossa Vatajankylän ja Luomankylän välissä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Kuivasjärven valuma-alueeseen. Vatajanjärvi on osa Vatajanjoen valuma-aluetta ja sen alin järvi, josta lyhyt Vatajanjoki saa alkuunsa. Valdainkarjalaiset
Valdainkarjalaiset olivat Valdain ylängöllä nykyisellä Novgorodin alueella asunut karjalaisryhmä. Alkuperältään he olivat 1600-luvulla Venäjälle paenneiden Käkisalmen läänin asukkaiden jälkeläisiä. Paikallinen varsinaiskarjalan murre oli lähellä tverinkarjalaisten kielimuotoa. Savolaiset
Savolainen kansa rakentuu siis kolmesta ”kerroksesta”: kantaväestöstä (”lappalaisia”), hämäläisistä ja karjalaisista.
Pähkinäsaaren rauhassa vuonna 1323 Ruotsin ja Novgorodin raja vedettiin savolaisten ja karjalaisten väliin, jolloin Savo joutui Ruotsin vallan alle. Asutus lisääntyi yhä karjalaisten uudisasukkaiden myötä, esimerkiksi Sääminkiin muutti huomattavasti väestöä Laatokan Karjalasta ("katso esimerkiksi Hanhijärven kylä"), ja hämäläistäkin väestöä muutti pääasiassa Savilahden seudulle. Borgia
Borgia (myös Borja, Borjia ja Borges) on paaveistaan tunnettu espanjalainen aatelissuku, joka on alkujaan lähtöisin Valencian seudulta historiallisesta Aragonian kuningaskunnasta. Nimensä suku sai omistamastaan lahjoitusmaasta Zaragozan Borjassa. Setiläisyys
Setiläisyys perustuu pohjimmiltaan juutalaisuuteen, mutta siihen on vaikuttanut selvästi platonilaisuus hyvin voimakkaasti. Setiläisyys on saanut nimensä siitä, että setiläiset kunnioittivat Setiä, Aadamin ja Eevan kolmatta poikaa. Setiläisessä mytologiassa hänen katsotaan olevan luotuna jumalallinen inkarnaatio, ja hänen katsottiin myös välittäneen Aadamilla olleen tiedon todellisesta Jumalasta ihmiskunnalle. Tämän vuoksi "Setin jälkeläiset" katsoivat olevansa joukko ylempiä valittuja ihmiskunnan joukossa. Juutalaiset
Juutalaiset ovat ympäri maapalloa levittäytynyt alun perin seemiläinen kansa. Yleisimmin juutalaiseksi mielletään ihminen, joka tunnustaa juutalaista uskoa, mutta moni mieltää itsensä juutalaiseksi myös kulttuurisista syistä. Nykyajan juutalaiset katsovat polveutuvansa Palestiinassa ensimmäisellä vuosituhannella eaa. asuneista israeliiteista, jotka levittäytyivät etenkin Babylonin pakkosiirtolaisuuden ja juutalaissotia seuranneiden karkotusten myötä koko Lähi-itään ja muualle maailmaan. Suurin osa maailman juutalaisista asuu nykyisin Israelissa ja Yhdysvalloissa, mutta ennen toista maailmansotaa ja Israelin itsenäistymistä myös Itä-Euroopassa ja islamilaisessa maailmassa oli suuria juutalaisyhteisöjä. Suomalaisten alkuperä
Vain isältä pojalle periytyvän Y-kromosomin avulla tutkittavissa isälinjoissa on nähtävissä suomalaisten itäisyys: noin 60 % suomalaismiehistä kuuluu haploryhmään (isälinjaan) N1c (entinen N3, entinen Hg16). Tämä isälinja on yleinen koko pohjoisessa Euraasiassa, ja vielä balteilla sen esiintymistiheys (frekvenssi) on yli 40 %, mutta Skandinaviassa (saamelaisia lukuun ottamatta) ja Puolassa sen pitoisuus on jo huomattavasti pienempi. Pohjois-Savossa tämän isälinjan esiintymistiheys on lähes 80 %, ja yhtä korkeita lukemia on saatu Itä-Siperian turkinsukuisilta jakuuteilta (saha) Baijeri
Varhais­keski­ajalla Baijerissa asuivat bajuvaarit, joiden mukaan Baijeri sai nykyisen nimensä.
He puhuivat muinaisyläsaksan kieltä, mutta todennäköisesti he polveutuivat vain pieneltä osin alueelle muualta vaeltaneista germaaneista kuten markomanneista, alemanneista tai gooteista; pääasiassa he lienevät olleet alueella ennestään asuneiden kelttien sekä sinne muuttaneiden roomalaisten jälkeläisiä. Nimi bajuvaari viittaa mahdollisesti kelttiläiseen boijien heimoon ja sen alkuperäiseen kotimaahan Böömiin. Bajuvaarit mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuoden 520 aikoihin. Pyhä Bonifatius saattoi 700-luvun alkupuolella päätökseen kansan käännyttämisen kristinuskoon. Inkeriläiset
Inkeriläiset eli inkerinsuomalaiset ovat Ruotsin vallan aikana 1600-luvulla Inkerinmaalle siirtyneiden savolaisten (savakot) ja karjalaisten (äyrämöiset) jälkeläisiä, jotka uskonnoltaan ovat pääasiassa evankelis-luterilaisia. Inkeriläisiä ei tule sekoittaa inkerikkoihin, jotka ovat alueen vanhempaa, uskonnoltaan ortodoksista väestöä. Vaanit
Vaanit olivat skandinaavisen mytologian toinen jumalsuku aasojen ohella. Vaanit olivat vaurauden, hedelmällisyyden ja kaupan jumalia. Heihin kuuluivat muun muassa Freyr, Freija ja Njord. Heidän asuinpaikkansa on Vanaheim. Muinaisina aikoina aasat ja vaanit olivat sodassa keskenään. Kun sotaisat aasat olivat kiduttaneet vaanien jumalatarta Gullveigia, vaativat vaanit aasoilta hyvityksenä rahaa tai tasavertaisuutensa tunnustamista. Aasat julistivat sodan, mutta kärsivät useita tappioita kunnes tunnustivat vaanit tasaveroisiksi. Rauhan takeeksi vaanit lähettivät Njordin ja Freyrin aasojen luo ja aasat puolestaan Hoenirin ja Mimirin vaanien luo. Runoilija-jumala Kvasir syntyi, kun kaksi jumalheimoa sekoittivat rauhaa juhlistaakseen sylkensä samassa maljassa. Viikinkien idäntie
Toinen nimitys oli keskiajan venäläisten kronikoiden käyttämä varjagit (ruots. "väringar", kreik. "varangoi"), joka lienee tarkoittanut "valamiehiä", uskollisuusvalan vannoneita palkkasotureita 900-luvun lopulla ja 1000-luvulla. Varjagienkin alkuperä oli etupäässä ruotsalainen, vaikka tunnetuin varjagi onkin ehkä norjalainen Harald Ankara. Karjalan historia
Karjalan asutus on vanhastaan ollut suomensukuista. Suomalaisen, karjalaisen ja vepsäläisen väestön juuret juontuvat esihistoriaan saakka. Venäjälle kuuluvan Karjalan valtaväestö on nykyisin venäläistä. Varjagit
Varjagisoutajista on myös valtakunta saanut nimensä Rus ja myöhemmin Russia. Nestorin kronikan mukaan alueen slaavilaiset ja suomalais-ugrilaiset heimot lopettivat veron maksun varjageille ja alkoivat hallita itse itseään. Ajauduttuaan keskinäisiin sotiin he kuitenkin kutsuivat kolme varjagiveljestä Rurikin, Sineuksen ja Truvorin hallitsijoikseen vuonna 862. Rurik ryhtyi hallitsemaan Laatokanlinnaa (Aldeigjuborg), Truvor Izborskia ja Sineus Belozerskia (Valkeajärvi, Vologdan alue). Varsin pian kaksi muuta veljestä kuolivat ja jäljelle jäi Rurik koko Novgorodin hallitsijaksi. Nykyaikainen DNA-tutkimus on osoittanut, että Rurik todennäköisesti kuului itämerensuomalaiseen N1c1-haploryhmään. Skandinavian kiertolaiset
Skandinavian kiertolaiset ( tai "tattare", ) on Ruotsissa ja Norjassa asuva etninen ryhmä, joita yleensä pidetään romaneihin kuuluvana. Heidän alkuperästään ei kuitenkaan ole tarkkaa tietoa, eikä kiertolaisten suhteesta romanikansoihin olla varmoja. Inkerikot
Inkeroisten varhaisimmasta historiasta arvellaan, että varhaiskarjalaiset jakaantuivat 800–900-lukujen tietämillä nyky-karjalaisiksi ja inkerikoiksi. Ensimmäinen historiallinen maininta inkerikoista (venäjäksi "ižory") on vuodelta 1228. Inkeriin – jonne vatjalaiset olivat tulleet jo virolaisten tutkijoiden mukaan 1000-luvulla – inkerikot saapuivat 1200-luvulla, mutta heidän saapumissuunnistaan tiedetään varmaksi vain se, että on eri kuin vatjalaisilla. Inkerikot ovat käyttäineet historiansa varhaisina aikoina itsestään kansannimeä "karjalaiset". Sen on katsottu puoltavan käsitystä inkeroisten siirtymisestä Inkerinmaalle Muinais-Karjalasta tai jostain Olhavan suupuolella sijainneesta karjalais­keskuksesta. Yleisesti inkeroisten uskotaankin saapuneen Inkerinmaalle idästä.