Mikä oli Friedrich Murnau ensimmäinen elokuva?
F. W. Murnau
Pian sodan jälkeen Murnau osallistui elokuvantekoon ja oli mukana saksalaisen mykkäelokuvan nousussa. Murnau perusti 1919 pienen itsenäisen Murnau-Veidt Filmgesellchatt -elokuvastudion näyttelijä Conrad Veidtin kanssa. Samana vuonna Murnau ohjasi ensimmäisen elokuvansa, "Der Knabe in Blau". Hänen seuraavat elokuvansa olivat "Saatana (Luopunut enkeli)", joka oli hänen ensimmäinen elokuvaaja Karl Freundin ja näyttelijä Conrad Veidtin kanssa, ja "Kyttyräselkä ja tanssijatar", joka aloitti hänen yhteistyönsä käsikirjoittaja Carl Mayerin kanssa. Murnaun muista varhaisia elokuvia olivat "Sehnsucht", "Abend – Nacht – Morgen" ja "Der Januskopf". "Der Januskopf" oli luvaton versio Robert Louis Stevensonin romaanista "Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde". Se oli kauhulegenda Bela Lugosin ensiesiintyminen valkokankaalla.
Sukellusvene U-96
Sukellusvene U-96 (alkuperäisnimeltä Das Boot) on Wolfgang Petersenin ohjaama vuonna 1981 ensi-iltansa saanut saksalainen sotaelokuva. Elokuvan tuotti Günter Rohrbach, ja sen pääosissa näyttelevät Jürgen Prochnow, Herbert Grönemeyer ja Klaus Wennemann. "Sukellusvene U-96" perustuu Lothar-Günther Buchheimin samannimiseen omaelämäkerralliseen teokseen vuodelta 1973. Elokuva sijoittuu toiseen maailmansotaan ja kertoo fiktiivisen tarinan sukellusvene "U-96:sta" ja sen miehistöstä. Freida Pinto
Pinto aloitti uransa mallina. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli "Slummien miljonääri", joka ilmestyi marraskuussa 2008. Hänen seuraava elokuvansa oli Woody Allenin ohjaama "You Will Meet a Tall Dark Stranger", jonka jälkeen hän näytteli nimiroolia elokuvassa "Miral". Hän näytteli menestyselokuvassa "Apinoiden planeetan synty" vuonna 2011. Alfred Hitchcock
Hitchcockin ensimmäinen elokuva Paramountille oli "Takaikkuna" (1954), jonka tapahtumat sijoittuvat yhteen ainoaan lavasteeseen. Elokuva kuului "Epäilyksen varjon" ohella Hitchcockin omiin suosikkeihin, ja se on ylipäätään Hitchcockin arvostetuimpia ja suosituimpia elokuvia. Pääosaa näytteli Grace Kelly, joka oli myös seuraavan Hitchcockin elokuvan "Varkaitten paratiisi" (1955) pääosassa. "Varkaitten paratiisi" kuvattiin Ranskan Rivieralla kesällä 1954. Kuvausmatkan merkittävin anti liittyi Hitchcockin arvostukseen elokuvantekijänä. Hitchcock tapasi silloin vaikutusvaltaisen ranskalaisen elokuvakriitikon André Bazinin. Bazinin vähän myöhemmin Cahiers du cinéma -lehdessä julkaisema artikkeli laukaisi keskustelun siitä, oliko Hitchcock vakavasti otettava taiteilija vai vain lahjakas tarinankertoja ja elokuvatekniikan soveltaja. Bazinin mielestä Hitchcock oli vain lahjakas tarinankertoja, mutta nuorempi kriitikkopolvi suhtautui asiaan toisin. Kiistelyn yksi tulos oli kuitenkin, että Éric Rohmer ja Claude Chabrol julkaisivat 1957 ensimmäisen Hitchcockin elokuvia käsittelevän kirjan. Elokuva Ruotsissa
Tunnetuin ja vaikutusvaltaisin ruotsalainen elokuvaohjaaja Ingmar Bergman saavutti läpimurtonsa 1950-luvun aikana. Bergman aloitti elokuvien tekemisen 1940-luvun puolivälissä, ja vuonna 1955 hän ohjasi elokuvan "Kesäyön hymyilyä" ("Sommarnatterns leende"), joka voitti Cannesissa palkintoja ja toi hänelle kansainvälistä huomiota. Kaksi vuotta myöhemmin Bergman teki elokuvat "Seitsemäs sinetti" ("Det sjunde inseglet", 1957) ja "Mansikkapaikka" ("Smultronstället", 1957), jotka kuuluvat hänen tunnetuimpiin elokuviinsa. 1960-luvulla Bergman voitti parhaan ulkomaisen elokuvan Oscarin kahdesti peräkkäin elokuvilla "Neidonlähde" ("Jungfrukällan", 1960) ja "Kuin kuvastimessa" ("Såsom i en spegel", 1961). Hän voitti Oscarin vielä suuresta draamasta "Fanny ja Alexander" ("Fanny och Alexander", 1982). Sven Nykvist on myös saanut Oscarin parhaasta kuvauksesta Bergmanin elokuvassa "Kuiskauksia ja huutoja" ("Viskningar och rop", 1973)[3]. Elokuva on kertomus kahdesta sisaresta, jotka valvovat kuolinvuoteella makaavan kolmannen sisaren vierellä sekä peläten että toivoen hänen kuolemaansa. "Kuiskauksia ja huutoja" toi lisäksi Bergmanille ensimmäisen hänen kolmesta parhaan ohjauksen Oscar-ehdokkuudestaan. Ingmar Bergman voitti uransa aikana myös peräti neljä Kultaista maapalloa. Moustapha Alassane
Vuonna 1963 Alassane teki ensimmäisen afrikkalaisen animaatioelokuvan "La mort du Gandji", joka sai palkinnon Dakarin taidefestivaaleilla vuonna 1966. Hänen ensimmäinen pitkä näytelmäelokuvansa oli "Le retour de l’aventurier" vuonna 1966. Ohjaajan tunnetuimpiin töihin kuuluu näytelmäelokuva "Femme, villa, voiture, argent" vuodelta 1972. Carl Mayer
Mayer ei jättänyt elokuvauraansa pettymyksestä huolimatta. Hän kirjoitti 1920-luvun alussa elokuvien sarjan, jotka käsittelivät yhteiskunnassa katoavia ihmiskohtaloita. Sarjan päätti F. W. Murnaun ohjaama "Viimeinen mies". Murnau oli jo aiemmin ohjannut Mayerin elokuvia, mutta "Viimeisen miehen" jälkeen heidän yhteistyönsä alkoi uudestaan. Seuraavaksi Mayer käsikirjoitti Murnaulle Molièren samannimiseen näytelmään perustuvan elokuvan "Tartuffe". Murnau lähti pian tämän jälkeen Yhdysvaltoihin, mutta Mayer päätti jäädä Saksaan, vaikka sai tarjouksia myös Yhdysvalloista. Mayer käsikirjoitti silti Murnaun Hollywood-elokuvan "Auringonnousu". Saksa
1920-30-luvuilla saksalaisessa elokuvassa vaikutti vahvasti ekspressionistinen suuntaus. Lajin elokuvista kenties suurimmaksi klassikoksi on Murnaun "Nosferatun" lisäksi noussut Robert Wienen "Tri Caligarin kabinetti". 1920-luvulla myös realistisesti yhteiskunnallisia teemoja käsittelemään pyrkinyt "Neue Sachlichkeit" -suuntaus nousi merkittäväksi erityisesti Georg Wilhelm Pabstin myötä. Ensimmäinen saksalainen äänielokuva, itävaltalaisen Josef von Sternbergin ohjaama "Sininen enkeli" (1930), puolestaan esitteli tulevina vuosikymmeninä legendaksi nousseen saksalaisen elokuvatähden, Marlene Dietrichin. Martin Landau
Vuonna 1959 Landau teki ensimmäisen suuremman valkokangasesiintymisensä Alfred Hitchcockin elokuvassa "Vaarallinen romanssi". Muutama vuosi myöhemmin hän sai Rollin Handin roolin vakoilusarjassa "Vaarallinen tehtävä", jossa hän esiintyi yhdessä silloisen vaimonsa Barbara Bainin kanssa. Landau sai roolistaan yhden Golden Globen ja oli ehdokas kolmeen Emmyyn. 1970-luvun puolivälissä Landaulla oli päärooli kulttisarjassa "Avaruusasema Alfa". José Ferrer
Ferrer teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1948 elokuvassa "Orleansin neitsyt" ("Joan of Arc"). Hänen muita tunnettuja elokuvia ovat muun muassa "Näkymätön vastustaja" ("Whirlpool", 1949), "Lavastettu 'paratiisi'" ("Crisis", 1950), "Cyrano – miekan mestari" ("Cyrano de Bergerac", 1950), "Punainen mylly" ("Moulin Rouge", 1952) ja "Pirunsaaren vanki" ("I Accuse!", 1958). Hän sai parhaan miespääosan Oscar-palkinnon elokuvasta "Cyrano – miekan sankari". Näyttelemisen lisäksi Ferrer myös ohjasi kahdeksan elokuvaa. Hän on saanut urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle. Kiihko (elokuva)
Kiihko tai Ja oikeus tapahtuu ("Fury") on Fritz Langin ohjaama rikoselokuva, joka valmistui vuonna 1936. Se oli Langin ensimmäinen ohjaustyö Yhdysvalloissa. Metro-Goldwyn-Mayer julkaisi elokuvan, joka perustui Norman Krasnan tarinaan "Mob Rules". Elokuvan pääosissa ovat Spencer Tracy ja Sylvia Sidney. Auringonnousu (elokuva)
Auringonnousu ("Sunrise: A Song of Two Humans") on F. W. Murnaun klassikkoelokuva vuodelta 1927. Mykkäelokuvista runollisimmaksi arvioitu teos muistetaan muun muassa Hugo Riesenfeldin musiikista. Kaupunkilaisnaisen ja maalaismiehen tarinasta tuli toinen historian ensimmäisistä parhaan elokuvan Oscar-palkinnon voittajista. Tauno Palo
Saman vuoden elokuussa alettiin kuvata varsinaista äänielokuvaa "Kuisma ja Helinä" (1932), jossa Brännäs näytteli pääroolia kasakkapäällikkönä. Elokuvan taiteellista arvoa alensivat Brännäsin heikko ratsastustaito ja väritön vastanäyttelijä Iris Knape-Jäderholm. Samaisena syksynä Brännäs näytteli Työväenteatterin 30-vuotisjuhlanäytöksessä saman kappaleen näyttämöversiossa. Elokuvaversio sai ensi-iltansa kaksi viikkoa teatteriversion jälkeen ja elokuvan vastaanotto oli huomattavasti heikompi kuin näytelmän. Muutaman vuoden kuluttua sai ensi-iltansa Fennica-Filmin komedia "Helsingin kuuluisin liikemies" (1934), joka antoi Tauno Palolle lisää näyttelijäkokemusta, mutta se ei ollut hänen uralleen merkittävä elokuva. Ulrich Mühe
Saksojen jälleenyhdistymisen jälkeen Mühe jatkoi esiintymistään monissa elokuvissa, televisio-ohjelmissa ja näytelmissä sekä Saksassa että ulkomailla. Vuonna 1992 hän näytteli satiirisessa elokuvassa "Schtonk!", josta hän tuli tunnetuksi myös Saksan ulkopuolella. Vakavampia rooleja hän sai elokuvissa "Bennyn video" (1992), "Das Schloss" (1996) ja "Funny Games" (1997), jossa hän näytteli vaimonsa Susanne Lotharin kanssa lomamökillään olevaa avioparia, jotka kaksi miestä vangitsee ja pakottaa pelaamaan sadistisia pelejä. Saksan kulttuuri
1920–1930-luvulla saksalaisessa elokuvassa vaikutti vahvasti ekspressionistinen suuntaus. Lajin elokuvista kenties suurimmaksi klassikoksi Murnaun "Nosferatun" lisäksi on noussut Robert Wienen "Tri Caligarin kabinetti". 1920-luvulla myös realistisesti yhteiskunnallisia teemoja käsittelemään pyrkinyt "Neue Sachlichkeit" -suuntaus nousi merkittäväksi erityisesti Georg Wilhelm Pabstin myötä. Ensimmäinen saksalainen äänielokuva, itävaltalaisen Josef von Sternbergin ohjaama "Sininen enkeli" (1930), puolestaan esitteli tulevina vuosikymmeninä legendaksi nousseen saksalaisen elokuvatähden, Marlene Dietrichin. Rudolf Klein-Rogge
Klein-Rogge aloitti elokuvanäyttelemisen 1919 pikkuosissa. Ensimmäinen merkittävä elokuvarooli oli Fritz Langin elokuvassa "Kamppailevia sydämiä" "Kampfende Herzen" (1920), ja hän työskenteli Langin kanssa kolmessa ohjaajan tunnetuimmassa elokuvassa , "Dr. Mabuse, der Spieler" (1922, suomeksi kahtena osana "Tri Mabuse – ihmispeto" ja "Tri Mabuse rikosten pyörteissä" ), "Metropolis" (1927) ja "Tri Mabusen testamentti" ("Das Testament des Dr. Mabuse, "1933). Vuodesta 1933 alkaen hän näytteli useammin pikkuosissa. Toisen maailmansodan jälkeen hän toivoi jälleen yhteistyötä Langin kanssa, mutta tällä ei ollut sopivia osia. Rintamalotta
"Tuntemattoman sotilaan" tuottajan Suomen Filmiteollisuuden ohella myös Mauno Mäkelän johtama Fennada-Filmi halusi tuottaa kansallisia kysymyksiä käsitteleviä menestyselokuvia. Yksi näistä oli Tarkaksen ohjaama ja käsikirjoittama "Rintamalotta". Elokuva ei kuitenkaan menestynyt läheskään yhtä hyvin kuin Edvin Laineen ohjaama "Tuntematon sotilas". Pirkko Mannola
Loppukesästä kuvattiin Fennada-Filmin elokuvaa "Iskelmäketju", jossa Mannola esitti kappaleet "Tshibi-tshibi-tshibi" ja "Olen rakastunut", jotka hän tuoreeltaan myös levytti. Saman tien alkoivat Aarne Tarkaksen ohjauksessa seuraavan elokuvan, "Nina ja Erik", kuvaukset Suomen Filmiteollisuudelle. Pääosissa olivat Tauno Palo, Martti Katajisto, Ville-Veikko Salminen ja Mannola, joka esitti elokuvassa kaksi laulua joita ei koskaan levyttänyt. Elokuvan ensi-ilta oli Rexissä 12. helmikuuta 1960. Elokuva-Aitan yleisöäänestyksessä vuoden 1959 parhaimmasta kotimaisesta naisnäyttelijästä Pirkko Mannola oli kolmannella sijalla. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti samaisen äänestyksen. Douglas Sirk
Douglas Sirk opiskeli draamaa ja taidehistoriaa ja aloitti uransa teatteriohjaajana Saksassa. Hän siirtyi elokuvaohjaajaksi 1934 Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua valtaan. Sirkin ensimmäinen elokuva oli "Zwei genies" (1934). Vuonna 1934–1937 hän ohjasi melodraamoja, musikaalielokuvia ja monia Zarah Leanderin elokuvia. "Loppusointu"-musikaali ("Schlußakkord", 1936) toi Sirkille voiton Venetsian elokuvajuhlilla. Vuonna 1939 hän oli ehdolla Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun saajaksi elokuvasta "Boefje". Giorgio Ferroni
Ferroni aloitti elokuvauransa Gennaro Righellin apulaisohjaajana vuonna 1932. Ensimmäisen oman elokuvansa hän ohjasi vuonna 1937 erikoistuen seikkailuelokuviin. Toisen maailmansodan jälkeen Ferroni ohjasi muutamia neorealistisia elokuvia kuten "Pian delle stelle" ja "Tombolo, paradiso nero". Myöhemmin ohjaaja teki useita peplum-filmejä ja spaghettiwesternejä sekä saavutti arvostelumenestystä kauhuelokuvalla "Il mulino delle donne di pietra". F. W. Murnau
Friedrich Wilhelm Murnau (alk. Friedrich Wilhelm Plumpe; 28. joulukuuta 1888 Bielefeld, Saksan keisarikunta – 11. maaliskuuta 1931 Santa Barbara, Kalifornia, Yhdysvallat) oli saksalainen teatterinäyttelijä ja elokuvaohjaaja. Häntä pidetään yleisesti yhtenä mykkäelokuvan tärkeimmistä elokuvaohjaajista. Hän aloitti uransa näyttelijänä mutta siirtyi ensimmäisen maailmansodan jälkeen ohjaajaksi. Murnau ohjasi Saksassa muun muassa elokuvat "Nosferatu" ja "Viimeinen mies", jonka ansiosta hänestä kiinnostuttiin Hollywoodissa. Hänen ensimmäistä Fox Film Companylle tekemäänsä elokuvaansa, "Auringonnousua" on myöhemmin tituulerattu jopa ”maailman kauneimmaksi elokuvaksi”. Se oli kuitenkin taloudellisesti pettymys, ja Murnau menetti taiteellisen vapautansa seuraavissa tuotannoissa. Hän ohjasi Hollywoodissa lopulta vain neljä elokuvaa, sillä hän kuoli 42-vuotiaana viikko ennen viimeisen elokuvansa "Tabun" ensi-iltaa. Asta Nielsen
Nielsen oli yksi ensimmäisistä näyttelijöistä, joka keskittyi kokonaan elokuvauraan. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Urban Gadin vuonna 1910 ohjaama "Kuilu" ("Afgrunden"). Nielsenin hillitty näyttelijäntyöskentely sopi erinomaisesti valkokankaalle, ja hänen eroottinen vetovoimansa sai katsojat haukkomaan henkeään. "Kuilu" oli valtava yleisömenestys ja yksi aikansa elokuvatuotannon merkkiteoksista. Sen jälkeen Nielsen teki Tanskassa elokuvat "Musta uni" ("Den sorte Drøm") ja "Palavat intohimot" ("Balletdanserinden", molemmat 1911), joissa hänen vastanäyttelijänään esiintyi maan toinen suuri tähti Valdemar Psilander. Heinz Rühmann
Rühmannin ensimmäinen elokuvarooli oli vuoden 1926 elokuvassa "Das deutsche Mutterherz". Hän näytteli myös Wilhelm Thielen ohjaamassa suositussa vuoden 1930 elokuvassa "Rakkautta ja bensiiniä". Elokuva oli ensimmäisiä saksalaisia äänielokuvia ja teki Rühmann tunnetun näyttelijän. Hänestä tulikin 1930-luvulla Saksan elokuvan suosituimpia koomikoita. Hän esitti myös Hans Albersin varautunutta mutta fiksua apulaista elokuvissa "Intohimojen Monte Carlo" (1931) ja "Sherlock Holmes" (1937). Chris Menges
Chris Mengesin isä oli kapellimestari-säveltäjä Herbert Menges, joka toimi pitkään lontoolaisen Old Vic -teatterin musiikillisena johtajana. Chris Menges aloitti uransa Adrian Cowellin dokumenttituotantojen kameramiehenä ja kiersi läpi 1960-luvun Burmassa ja muilla maailman konflikti- ja katastrofialueilla. Hänen ensimmäisiä näytelmäelokuvien kuvaustehtäviään olivat nuorisoaiheiset Lindsay Andersonin "Jos..." (1968) ja Ken Loachin "Poika ja haukka" (1969), jossa Menges toimi ensi kertaa pitkän elokuvan pääkuvaajana. Hän kertoo kehittäneensä tuolloin Ken Loachin kanssa kuvaustyylin, jossa tila valaistaan varsin tasaisesti niin, että näyttelijät voivat liikkua tilassa tavallista vapaammin ja suuressa ryhmässä kaikki ovat ”demokraattisesti” valaistuja ilman päähenkilön korostamista. Menges kuvasi myös Stephen Frearsin ensimmäisen pitkän elokuvan "Vainukoira" (1971). Näiden elokuvien jälkeen hän toimi läpi 1970-luvun kuvaajana sekä dokumenteissa, televisioelokuvissa että teatterielokuvissa kuten "Mustan oriin seikkailut" (1971), "Katkera matka vapauteen" (1979) ja "Musta Jack" (1979). Lucy Doraine
Lucy Dorainen ensimmäiset elokuvaroolit olivat vuosina 1914–1918 Unkarissa hänen tulevan miehensä ohjaamissa filmeissä. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen he jatkoivat filmituotantoa Saksassa ja Itävallassa. Tällöin syntyivät mykkäelokuvat "Die Dame mit dem schwarzen Handschuh" (1919), "Der Stern von Damaskus" (1920), "Labyrinth des Grauens / Wege des Schreckens" (1921) ja kaikkein tunnetuimpana "Sodom und Gomorrah" (1922). Avioeronsa 1923 jälkeen Doraine sai elokuvarooleja muilta saksalaisilta ohjaajilta. Vuoden 1928 "Ruhtinatar maanpaossa" ("Adoration", 1928) oli hänen ensimmäinen äänielokuvansa ja Yhdysvalloissa tehty filmiroolinsa. Siinä käytettiin Vitaphone-nimistä äänentallennusta.
Äänielokuvan yleistyminen tyrehdytti kuitenkin Lucy Dorainen uran. Fjodor Hitruk
Hitruk syntyi juutalaiseen perheeseen. Hän opiskeli kaupallista alaa Stuttgartissa ja graafista taidetta Moskovassa, mutta kiinnostui pian animaatiosta. Vuodesta 1937 hän työskenteli lähes puolen vuosisadan ajan Sojuzmultfilm-studiolla, ensin animaattorina, mutta vuodesta 1962 myös animaatioelokuvien ohjaajana. Hitrukin ensimmäinen ohjaus, aikuisille suunnattu satiirinen "Erään rikoksen tarina" oli menestys ja pian hän kohosi maansa tunnetuimmaksi animaatioiden tekijäksi. Hän ohjasi vuosina 1969–1972 kolme Nalle Puh -elokuvaa, joissa A. A. Milnen lastenkirjahahmot oli kuvattu hyvin eri tavalla kuin amerikkalaisen Disney-yhtiön elokuvissa. Eräitä Hitrukin elokuvia palkittiin ulkomailla: elokuvan tekemisestä kertova "Film, Film, Film" (1968) palkittiin Tampereen lyhytelokuvafestivaalilla ja "Saari" (1973) sai Cannesin elokuvajuhlien kultaisen palmun ulkomaisten lyhytelokuvien sarjassa. Hitruk lopetti ohjaamisen vuonna 1984. F. W. Murnau
Fox valkoi huomattavasti tarkemmin Murnaun seuraavia elokuvia. Elokuvan "4 paholaista" (1928) muutettiin onnelliseksi, ja siihen lisättiin jälkikäteen ääniraita. Samoin kävi elokuvalle "Suurkaupungin tyttö" (1930). "4 paholaista" on sittemmin kadonnut, eikä "Suurkaupungin tyttö" ollut enää täysin Murnaun projekti, sillä häntä ei sallittu kuvaamaan elokuvaa loppuun. "Suurkapungin tytön" alkuperäinen nimi oli "Jokapäiväinen leipämme". Murnau halusi kuvata siinä dokumentaarisesti leivän valmistusprosessia, ja hän tutkikin sitä perusteellisesti elokuvaa varten. Tuottaja William Fox ei ollut kuitenkaan aiheesta kiinnostunut. Suomalainen kauhuelokuva
Ensimmäinen kauhuelementtejä sisältänyt suomalainen elokuva oli Teuvo Puron ohjaama "Noidan kirot" vuodelta 1927. Sitä ennen oli jo Carl Fager ohjannut goottilaista kauhukuvastoa hyödyntävän yritelmän "Rautakylän vanha parooni" (1923). Muita varhaisia lajityyppiä vähintään sivuavia suomalaiselokuvia olivat "Linnaisten vihreä kamari" (1945), "Valkoinen peura" (1952), "Noita palaa elämään" (1952) ja "Kummituskievari" (1954). "Valkoista peuraa" lukuun ottamatta näissä elokuvissa yliluonnollinen saa yleensä jonkinlaisen rationaalisen selityksen. Tyttö lähtee kasarmiin
Tyttö lähtee kasarmiin on Aarne Tarkaksen ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1956. Sen on tuottanut Mauno Mäkelä. Elokuva kuuluu Fennada-Filmin vuosina 1952–1958 tuottamaan seitsemän sotilasfarssin sarjaan, josta tämä oli viides. Elokuvan ensi-ilta oli 29. kesäkuuta 1956 Helsingissä Rexissä ja Tuulensuussa. Käsikirjoituksessa mainittu työnimi oli "Tyttö kasarmissa". Matthias Schoenaerts
Hänen ensimmäinen roolinsa oli 13-vuotiaana elokuvassa "Punapappi Adolf Daens" ("Daens", 1992), joka oli Belgian sen vuoden Oscar-ehdokas parhaimmaksi vieraskieliseksi elokuvaksi. Hänen muita tunnettuja elokuvia ovat "Black Book" ("Zwartboek", 2006), "Painajainen Antwerpenissa" ("Linkeroever", 2008), "Luihin ja ytimiin" ("De rouille et d'os", 2012), "Blood Ties" ("Blood Ties", 2013), "Ranskalainen sarja" ("Suite Française", 2014), "Kaukana maailman menosta" ("Far from the Madding Crowd", 2015), "Tanskalainen tyttö" ("The Danish Girl", 2015) ja "Red Sparrow" ("Red Sparrow", 2018). Hän on näytellyt useissa televiosarjoissa, kuten Suomessakin Yle:llä nähdyssä "Viinakeisarin salaisuus" ("De smaak van De Keyser", 2008-2009). Näyttelijäntyön lisäksi hän on tehnyt graffititaidetta 16-vuotiaasta asti. Hän on myös toiminut Louis Vuittonin vaatemallina. Karl Friedrich Schinkel
Schinkel työskenteli ensin maalarina vuodesta 1805. Kuitenkin nähtyään Caspar David Friedrichin maalauksen "Munkki merellä" hän joutui toteamaan, ettei ikinä saavuta maalarina samaa tasoa. Tämän jälkeen Schinkel keskittyi arkkitehtuuriin. Napoleonin hävittyä sotansa Schinkel valvoi Preussin rakennuskomissiota, jonka johdossa hän pääsi vaikuttamaan Berliinin uudelleenmuotoilua edustavaksi pääkaupungiksi ja projekteihin, joita käynnistettiin Preussin uusilla alueilla. F. W. Murnau
Friedrich Wilhelm Plumpe syntyi 28. joulukuuta 1888 Bielefeldissä. Hänen vanhempansa olivat tekstiilitehtailija Heinrich Plumpe ja tämän toinen vaimo Otilie. Friedrichillä oli kaksi veljä ja kaksi sisarpuolta. Perhe muutti vuonna 1892 Kasseliin. Vincente Minnelli
Vuonna 1943 hän ohjasi "Tupa taivaassa" -elokuvan, jota muistettiin Oscar-ehdokkuudella parhaasta musiikista. Samana vuonna valmistui "Lainafrakissa"-elokuva, joka jäi kuitenkin selkeästi pienemmälle huomiolle. Hänen ensimmäinen täysosumansa oli "Tyttö ja kosija", jonka hän vuonna 1944 ohjasi tähtinään Judy Garland ja Margaret O'Brien. Elokuva oli huikea taloudellinen menestys tuotantoyhtiö Metro-Goldwyn-Mayerille ja se sai myös neljä Oscar-ehdokkuutta. Fritz Lang
Vuonna 1924 valmistui kaksiosainen historiallinen spektaakkeli "Niebelungen laulu" germaanisesta sankarieepoksesta "Nibelungein laulu". Harboun käsikirjoitus sai vaikutteita myös Richard Wagnerin oopperasta ja Friedrich Hebbelin näytelmästä. Elokuvasta tuli kaksiosainen ("Niebelungen 1: Siegfriedin kuolema" ja "Niebelungen 2: Kriemhildin kosto"). "Niebelungen laulu" oli Langin ensimmäinen elokuva, joka sai todellista huomiota myös Yhdysvalloissa. Lang ja Pommer matkustivat lokakuussa 1924 elokuvan ensi-iltaan New Yorkiin. He kävivät myös Ufa-tuotantoyhtiön sivutoimistoissa ja tutustuivat Los Angelesissa Hollywoodiin. Helmut Käutner
Käutner alkoi syyskuussa 1953 kuvata elokuvaa "Viimeinen silta", joka kertoi saksalaislääkäristä, joka teki toisen maailmansodan aikana yhteistyötä jugoslavialaisten partisaanien kanssa. Elokuva sai palkintoja Länsi-Saksassa, Cannesissa ja Yhdysvalloissa. Elokuvan suosio nosti Käutnerin takaisin Saksan eturivin ohjaajaksi, ja hän pystyi vankistamaan asemaansa seuraavilla elokuvillaan "Ludwig Toinen" (1954), "Paholaisen kenraali" (1955), "Tyttö Flanderista" (1956), "Köpenickin kapteeni" (1956)", jota pidetään ensimmäisenä sodan jälkeen Yhdysvalloissa menestyneenä saksalaiselokuvana, ja "Sveitsiläinen kihlaus" (1957). Gerda Maurus
Ensimmäisen elokuvaroolinsa Maurus teki Fritz Langin vakoilujännärissä "Vakoilija". Lang piti Mauruksen esiintymisestä niin paljon, että tämä näytteli myös Langin seuraavassa elokuvassa "Matka kuuhun". Călin Peter Netzer
Netzer muutti vanhempiensa kanssa kahdeksanvuotiaana Saksaan Stuttgartiin, jossa kävi oppivelvollisuuskoulun. Vuonna 1994 hän palasi Bukarestiin, jossa aloitti opinnot Ion Luca Caragialen teatteri- ja elokuva-akatemiassa. Hän ohjasi puolenkymmentä lyhytelokuvaa. Ensimmäinen pitkä elokuva "Maria" valmistui 2003, ja se osallistui Locarnon filmifestivaaleille. Elokuva on ranskalais-saksalais-romanialaista yhteistyötä. Toisen täysimittaisen elokuvansa "Medalia de onoare" ('Kunniamitali') Netzer ohjasi 2009. Kolmas elokuva "Poziția copilului" ('Lapsen poseeraus'), jonka Netzer ohjasi vuonna 2013 ja joka on myös hänen käsikirjoittamansa, sai Berliinin Kultainen karhu -palkinnon. Carmina Burana (Orff)
John Boormanin ohjaama vuoden 1981 elokuva "Excalibur – sankarin miekka" oli ensimmäinen, jossa ”O Fortuna” -osiota käytettiin jo ennen kuin siitä muotoutui musiikillinen klisee. Tämän jälkeen musiikkia on käytetty useissa elokuvissa, muun muassa "The Doors", "Glory", "Punaisen lokakuun metsästys" ja "Syntyneet tappajiksi". Kappaletta on käytetty introna amerikkalaisen death metal -yhtyeen Vital Remainsin levyllä "Dechristianize"sekä tanskalaisen heavy metal -yhtye Pretty Maidsin albumilla "Red, hot & heavy" (1984). Therion on tehnyt cover-version O Fortunasta "Deggial"-albumilleen. F. W. Murnau
Murnaun varhaisin säilynyt elokuva on "Matka yöhön" (1921), joka oli kolmiodraaman ympärille rakennettu tragedia. Se oli mielenkiintoinen yhdistelmä aikansa merkittäviä tyylejä, kamarielokuvaa ja ekspressionismia. Samana vuonna vain 16 päivässä kuvatussa "Vogelödin linnassa" Murnau osoitti jo taitojaan luoda pelon ja kauhun ilmapiiriä, mistä hän tuli tunnetuksi vampyyrielokuvassa "Nosferatu" (1922). "Nosferatusta" on tullut ekspressionistisen elokuvan merkkiteos, mutta elokuva oli vaarassa tuhoutua kokonaan, sillä se oli luvaton sovitus Bram Stokerin "Draculasta" ja Stokerin leski haastoi tuotantoyhtiö Pana-Filmin oikeuteen. Oikeusjutun takia taloudellisiin vaikeuksiin ajautunut Pana-Film ei pystynyt levittämään elokuvaa laajasti. Fritz Lang
Lang aloitti Yhdysvalloista paluun jälkeen dystooppisen tieteisfantasian "Metropolis" tekemisen. Elokuvasta tuli yksi mykkäelokuvan merkittävimpiä klassikoita. "Metropolis" valmistui lokakuussa 1926, ja sen tuotantokulut olivat yli viisi miljoonaa Saksan markkaa, kun Ufa oli budjetoinut sille vain 1,9 miljoonaa. Elokuvan tekemiseen meni Ufan Babelsbergin studiolla 310 päivää ja 60 yötä. "Metropoliksen" ongelmat havaittiin jo vuoden 1926 alussa, kun huono sää viivästytti ulkokuvauksia ja Langin perfektionismi sisäkuvauksia. Tammikuussa Ufan hallinto keskusteli jopa kuvausten lopettamisesta. Pommeria pidettiin vastuullisena elokuvan kasvavista kuluista, ja hänet syrjäytettiin Ufan tuotantopäällikön tehtävistä. Pommerin poissaolo näkyi elokuvan pitkittymisenä, ja sen kestoksi muodostui kaksi ja puoli tuntia. Saksan elokuvateollisuus oli vaikeassa taloudellisessa tilassa, ja teatterit tarvitsivat siksi elokuvia, jotka toisivat katsojia nopeasti teattereihin. Pitkät eepokset eivät houkuttelisi yleisöä elokuvayhtiöiden toivomalla tavalla. Pian sen jälkeen, kun "Metropolis" oli päätynyt teattereihin, Ufan johto päätti, että elokuvaa piti lyhentää ja sen sanomaa muokata paremmin Yhdysvaltain levitykseen sopivammaksi. "Metropolis" lyheni noin puolella tunnilla. Yhdysvalloissa elokuvaa leikattiin vielä, ja sen lopullinen pituus Pohjois-Amerikassa oli tunti ja 47 minuuttia. Langin omaa versiota elokuvasta näytettiin todennäköisesti vain kahden viikon ajan Berliinissä. Vasta vuonna 2008 "Metropolis" entistettiin lähes alkuperäiseen kuntoonsa, kun Argentiinasta löytyi monia puuttuvia kohtauksia. Colin Farrell
Farrellin ensimmäinen suuren luokan elokuva oli Joel Schumacherin ohjaama, amerikkalaisten sotilaiden elämästä kertova "Tigerland" vuonna 2000. Silloin Farrellia viimein alettiin nimittää Hollywood-tähdeksi. Tämän jälkeen hän näytteli lännenelokuvassa "American Outlaws – viimeiset lainsuojattomat" vuonna 2001. Hänen seuraavan elokuvansa, "Phone Boothin", ohjasi taas Joel Schumacher. "Phone Boothista" tuli menestys ja Farrelista entistäkin suositumpi. Vuonna 2001 ilmestyneessä "Hart’s War" -elokuvassa hänen vastanäyttelijänään oli Bruce Willis. Alfred Hitchcock
Hitchcockin elämäkertoja John Russell Taylor pitää "Noiduttua" (1945) Hitchcockin ensimmäisenä todellisena amerikkalaisena elokuvana. Sitä edeltäneet yhdysvaltalaiset elokuvat olivat olleet periaatteessa joko englantilaisia elokuvia tai propagandaelokuvia. Myös amerikkalaiseen pikkukaupunkiin sijoittuva "Epäilyksen varjo" on Taylorin mielestä elokuva, jonka vain ulkomaalainen saattoi tehdä. "Noiduttu" oli välitön yleisö- ja arvostelumenestys, ja se oli myös ensimmäinen psykoanalyysia popularisoiva menestyselokuva. David Cronenberg
Seuraavat elokuvat olivat noin tunnin mittaiset "Stereo" ja "Crimes of the Future". Cronenbergin ensimmäiset varsinaiset pitkät elokuvat olivat shokeeraavia erikoistehosteita sisältäneet pienen budjetin kauhuelokuvat "Kylmät väreet" (1975) ja "Verenimijät" (1976). Laajemmin tunnetuksi Cronenberg nousi vuonna 1981 valmistuneen tieteis-toimintaelokuvan "Scanners – tappava ajatus" ansiosta. Taiteellisesti korkeatasoisen, mutta kaupallisesti huonosti menestyneen elokuvan "Videodrome – tuhon ase" (1983) jälkeen Cronenberg siirtyi astetta pohdiskelevampaan tyyliin. Tätä seurasi kaksi yllätysmenestystä, Stephen King -filmatisointi "" (1983) sekä 1950-luvun kauhutarinan uudelleentulkinta "Kärpänen" (1986). Molemmat olivat sekä kerronnaltaan että tuotannoltaan aiempaa lähempänä valtavirtaelokuvaa, mutta silti yhä leimallisesti hyvin cronenbergiläisiä teoksia. Mario Petri
Petri aloitti oopperalaulajana työskennellen muun muassa Herbert von Karajanin ja Maria Callasin kanssa. Hän esiintyi myös televisiossa ja teki lyhyen mutta intensiivisen uran peplum- ja seikkailuelokuvien näyttelijänä. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli "Tataarien kuningatar" ("La regina dei Tartari") vuonna 1960. Tukeva, kiharatukkainen ja parrakas Petri esitti yleensä elokuvien roistoja. Atlantik (elokuva)
Atlantik on vuonna 1929 ensi-iltansa saanut brittiläinen saksankielinen draamaelokuva, jonka ohjasi Ewald André Dupont ja jonka pääosissa ovat Fritz Kortner, Elsa Wagner ja Heinrich Schroth. Se on saksankielinen versio samana vuonna julkaistusta "Atlantic" -elokuvasta, jonka tuotti Elstree Studios -elokuvastudiolla British International Pictures -yhtiö. Äänielokuvien tultua markkinoille johtavat tuotantoyhtiöt pyrkivät tarjoamaan tuotteita eri markkinoille tuottamalla elokuvistaan erikielisiä versioita. "Atlantic" julkaistiin neljänä versiona: englanniksi, ranskaksi, saksaksi ja mykkäelokuvana. Elokuva oli ensimmäinen Saksassa julkaistu täyspitkä elokuva, ja se on suuri menestys. Elokuva perustuu Ernest Raymondin näytelmään "The Berg", joka perustui "Titanicin" onnettomuuteen. Matka kuuhun (vuoden 1929 elokuva)
Matka kuuhun ("Frau im Mond") on Fritz Langin ohjaama saksalainen mykkä tieteiselokuva, joka valmistui vuonna 1929. Lang käsikirjoitti elokuvan vaimonsa Thea von Harboun tarinan pohjalta. Se oli ensimmäinen kokoillan elokuva, joka käsitteli vakavasti avaruusmatkustamista, ja se oli Langin viimeinen mykkäelokuva. Nunna (vuoden 2018 elokuva)
Nunna () on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut Corin Hardyn ohjaama ja Gary Daubermanin käsikirjoittama kauhuelokuva. Se on elokuvan "Kirottu 2" (2016) spin-off sekä "Kirottu-universumin" viides elokuva. Elokuva kertoo demoninunna Valakin vaiheista ennen kuin Ed ja Lorraine Warren kohtasivat tämän. Elokuvan pääosissa ovat Demián Bichir, Taissa Farmiga ja Jonas Bloquet. Elokuva sai maailmanensi-iltansa Grauman’s Chinese Theatressa 4. syyskuuta 2018. Elokuvateattereihin se ilmestyi 7. syyskuuta 2018. Helmut Käutner
Käutner teki kesällä 1956 ensimmäisen matkansa Yhdysvaltoihin ja teki seitsemän vuoden sopimuksen Universal Studiosin kanssa. Hänen olisi pitänyt tehdä seitsemän elokuvaa seitsemän vuoden aikana. Seuraavat elokuvansa hän teki kuitenkin vielä Saksassa, missä hän perusti Wolfgang Staudten ja Harald Braunin kanssa Freie Film Produktion -tuotantoyhtiön. Yrityksen ainoaksi elokuvaksi jäi kuitenkin Käutnerin ohjaama moderni "Hamlet"-tulkinta "Ja lopussa oli hiljaisuus" (1959). Yhdysvalloissa Käutner teki lopulta vain kaksi elokuvaa, "Nuoruuden Kiihkeät Vuodet" ja "Muukalainen käsivarsillani", jotka kuvattiin kesän 1957 ja kevään 1958 välillä. F. W. Murnau
"Nosferatun" lisäksi Murnau ohjasi vuonna 1922 kaksi muutakin elokuvaa, "Fantomin" ja "Palavan pellon". Murnau ja elokuvaaja Fritz Arno Wagner olivat luoneet "Nosferatuun" lähes unenomaisia visuaalisia tehosteita, joita he käyttivät myös elokuvassa "Viimeinen mies", jonka ansiosta Murnausta kiinnostuttiin myös Hollywoodissa. Peter von Baghin mukaan "Viimeinen mies" oli kamarielokuvakauden huipentuma. Siinä Murnau käyttää kameraa, joka kuvaa asiat päähenkilön näkökulmasta. Fritz Lang
Lang aloitti työskentelyn elokuvien parissa jo 1910-luvulla ja ohjasi tunnetuimmat elokuvansa Saksassa 1920- ja 1930-luvuilla. Niihin kuuluvat muun muassa kaksiosainen "Niebelungen laulu", "Metropolis" ja "M – kaupunki etsii murhaajaa". Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua valtaan Lang muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän jatkoi uraansa vaihtelevalla menestyksellä. Yhdysvaltojen tuotannon huippuhetkiä olivat "Kiihko", "Nainen ikkunassa", "Punainen katu" ja "Gangsterikuningas". Nino Castelnuovo
Castelnuovo esiintyi Guy Foucherina ranskankielisessä musikaalissa "Cherbourgin sateenvarjot" (1964). Hän on myös esiintynyt elokuvissa kuten "Rocco ja hänen veljensä" (1960), "Dollari laukauksesta" (1966), "Viiden miehen armeija" (1969), "Camille 2000" (1969), "Il prato macchiato di rosso" (1973), "L’emmerdeur" (1973) ja "Englantilainen potilas" (1996). Farley Granger
Grangerin ensimmäinen elokuva oli vuonna 1943 valmistunut "Pohjantähti". Seuraava oli "Purppurasydän" (1944), vaikka osa elokuvan tekijöistä joutui sen viestin vuoksi myöhemmin poliittiseen epäsuosioon. Alfred Hitchcock löysi hänet kahteen merkittävään rooliin elokuviinsa "Köysi" ja "Muukalaisia junassa", jossa hän esitti murhaajaksi houkuteltavaa tenniksenpelaajaa. Näistä "Köysi" joutui paikoin sensorien käsiin, sillä näissä elokuvissa oli homoseksuaalisia jännitteitä. Grangerin uran merkittävintä vaihetta oli sen alkupuoli. Myöhempi ura jäi vaatimattomammaksi. Friedrich von Flotow
Flotow opiskeli Pariisin konservatoriossa. Hänen ensimmäinen oopperansa oli vuonna 1835 valmistunut "Pierre et Cathérine". Hänen esitetyin teoksensa "Martha" sai kantaesityksensä Wienissä 25. marraskuuta 1847. Robert Wiene
Keväällä 1908 Wiene aloitti elokuvauransa, kun hän näytteli muutamissa pienissä rooleissa Wienissä. Vuoden 1912 elokuva "Die Waffen der Jugend" oli Wienen ensimmäinen käsikirjoitus, ja hän ohjasi myös suurimman osan elokuvasta. Wiene teki sopimuksen berliiniläisen Messter-Film-elokuvayhtiön kanssa 1914. Messter-Filmille Wiene ohjsi ja käsikirjoitti noin 30 elokuvaa, ja oli samalla mukana muutaman muunkin yrityksen elokuvissa. Anthony Shaffer
Shafferin ensimmäinen menestysteos oli näytelmä "Vainukoira" ("Sleuth") vuodelta 1970. Näytelmää on esitetty myös Suomessa. Näytelmä sovitettiin elokuvaksi ensimmäisen kerran vuonna 1972 ("Pirullista peliä", pääosissa Laurence Olivier ja Michael Caine) ja toisen kerran vuonna 2007 ("Pirullista peliä", pääosissa Michael Caine ja Jude Law). Alfred Hitchcock
Elokuvauksen tekniset haasteet olivat Hitchcockille henkilökohtaisesti kaikkein mielenkiintoisimpia. Ensimmäisessä menestyselokuvassaan "Vuokralainen" Hitchcock käytti eräässä kohtauksessa lasilevyä kattona kuvatakseen yläkerrassa asuvan salaperäisen vuokralaisen salamyhkäisyyttä. "Puhtauden lunnaissa" (1929) Hitchcock käytti Schüfftanin menetelmää luomaan mielikuvaa, että elokuva olisi tosiasiassa kuvattu British Museumissa. Hitchcockin uran kuuluisimmat kohtaukset ovat "Psykoa" lukuun ottamatta pitkiä kamera-ajoja. "Nuoressa ja viattomassa" elokuvan päähenkilöt etsivät rikollista, jolla on elohiiri. Elokuvan loppukohtauksessa kamera lähtee katonrajasta yleiskuvasta ja etenee 45 metriä, kunnes kuvassa näkyy vain elohiiren nykimä silmä. Amerikan-kaudelta vaikuttavin kamera-ajo on elokuvasta "Kohtalon avain" (1946), jossa kamera-ajo alkaa yleiskuvasta ja päätyy lähikuvaan Ingrid Bergmanin kädessä olevasta avaimesta. Vilhelm II (Saksa)
Vilhelm II oli ensimmäinen valtiollinen johtohahmo, joka järjestelmällisesti hyödynsi modernia mediaa imagomarkkinoinnissa. 1890-luvun lopulta lähtien keisarin mukana seurasi jokseenkin aina filmiryhmä, joka tuotti uutis- ja pr-elokuvia, joita esitettiin elokuvateatterien päivittäiskatsauksissa. Keisarin puheita levytettiin. 1913 tuotettiin jopa maailman ensimmäinen merkittävä väridokumenttielokuva Nikolai II:n valtiovierailusta Saksaan. Vilhelmin impulsiivisuus ja värikäs kielenkäyttö tuottivat myyviä otsikoita lehtiin ja säännöllisesti myös diplomaattisia pikkuselkkauksia. Maailmanlaajuista huomiota herätti esimerkiksi keisarin 27. heinäkuuta 1900 pitämä ”hunnipuhe”, jossa hän kehotti saksalaisia sotilaita, jotka olivat matkalla Kiinaan kukistamaan boksarikapinaa, tekemään itsensä hunnien tavoin tunnetuksi Kiinassa häikäilemättömällä etenemisellä. Sen sijaan keisarin perhe-elämä ei antanut otsikoihin aihetta. Hän oli uskonnollinen ja konservatiivinen perheenisä, joka piti päivittäin aamuhartauden hovinsa ja kansliansa henkilökunnalle sekä saarnasi Preussin reformoidun kirkon päämiehenä jumalanpalveluksissa. Hohenzollernin suku nimittäin oli reformoituja ja kuului siten katolisten ja luterilaisten dominoimassa valtakunnassaan pieneen vähemmistökirkkoon. Tällä vähemmistöön kuulumisella saattoi olla osuutta siihen, että hallitsijahuoneella ja myös Vilhelm II:lla oli ystävälliset suhteet myös juutalaisväestöön. Niinpä Vilhelm II:n aikana juutalaisille avattiin Saksassa mahdollisuus upseerinuraan. Erich Pommer
Kun Hitler nousi valtakunnankansleriksi, Pommer jätti Ufan ja siirtyi Fox Filmsin Euroopan-osastolle, jossa hänen ensimmäinen elokuvansa oli Max Ophülsin ohjaama "Capri-linnan vanki". Foxin Sidney Kent toi Pommerin Yhdysvaltoihin 1934, mutta hän jäi työttömäksi, kun Fox ja 20th Century yhdistyivät vuotta myöhemmin. Pommer teki seuraavaksi sopimuksen kahden Alexander Kordan elokuvan tuottamisesta. F. W. Murnau
"Suurkaupungin tytön" jälkeen Murnau aloitti yhteistyön Robert J. Flahertyn kanssa. He matkustivat Tahitille kuvaamaan elokuvaa "Tabu – tarina Etelämereltä". Heidän näkemykset elokuvasta eivät kuitenkaan olleet yhtenäväiset, ja Murnau kuvasi ja kustansi elokuvan lopulta itse. Hän oli sitä ennen purkanut sopimuksensa Foxin kanssa, joten hänellä ei ollut tuotantoyhtiön rahallista tukea elokuvan tekemisessä. Faust (vuoden 1926 elokuva)
"Faustista" oli tarkoitus tulla Fritz Langin "Metropoliksen" (1927) ohella suurin ja hienoin Saksassa koskaan tuotettu elokuva. Oli oikeastaan Emil Janningsin ansioita, että Murnau sai elokuvan ohjattavakseen. Jannings oli kuullut Ufan suunnitelleen "Faustin" ohjaajaksi Ludwig Bergeriä ja Mefiston rooliin Conrad Veidtiä. Jannings vaati ohjaajaksi Murnauta ja samalla Mefiston roolia itselleen. Faust
Kirjallisuuden lisäksi Faustista on tehty suuri määrä elokuvia, kuten F. W. Murnaun "Faust" (1926). Fritz Lang
Lang perusti "Metropoliksen" valmistuttua oman tuotantoyhtiön Fritz Lang-Filmin, joka julkisti elokuvia Ufan kautta. Langin seuraava elokuva "Vakoilija" oli hänen ensimmäinen oma tuotantonsa. "Metropoliksen" tekemisen aikoihin Lang oli haaveillut tekevänsä elokuvan planeettojen välisestä matkustamisesta. Hänen seuraava elokuvansa, tieteisdraama "Matka kuuhun", käsittelikin aihetta. Tieteilijä Hermann Oberth ja tietokirjailija Willy Ley avustivat Langia elokuvan tieteellisen pohjan kehittämisessä. Harboun tehtäväksi jäi käsikirjoituksen laatiminen Langin, Oberthin ja Leyn ajatusten pohjalta. Lang kävi 1929 Yhdysvalloissa tutustumassa uusiin äänijärjestelmiin. Ufan johto ehdotti tämän jälkeen, että Lang tekisi ääniraidan elokuvaan "Matka kuuhun". Lang vastusti ajatusta, sillä hänen mielestään ääniraita pilaisi mykkäelokuvan rytmityksen. Lang onnistui vakuuttamaan Ufan johdon kannastaan. Hän ei kuitenkaan halunnut jatkaa yrityksessä ja suunnitteli jo koko elokuvauransa lopettamista. Raunioelokuva
Tyylin merkittäviä elokuvia ovat "Saksa vuonna nolla" (1948), "Murhaaja keskuudessamme" (1946), "Autostrada" (1947) ja "Lang ist der Weg" (1949). Giulio Donnini
Teatterinäyttelijänä työskennelleen Donninin ensimmäinen merkittävä elokuvarooli oli kaatumatautinen murhaaja Smerdjakov Giacomo Gentilomon elokuvassa "I fratelli Karamazoff" (1947). Hän erikoistui häikäilemättömiin ja katkeran ironisiin henkilöhahmoihin muun muassa Mario Soldatin elokuvassa "Skandaali Neron kylpylässä" ("O.K. Nerone", 1951), John Hustonin "Afrikan aarteessa" (1953) ja Vittorio Cottafavin "Messalinassa" (1960). Donnini teki paljon myös elokuvien pikkurooleja ja palasi usein teatterilavalle. Fritz Lang
"Kiihkon" valmistuttua vuonna 1936 Lang ei saanut uusia töitä. Häntä ei auttanut se, että hän antoi haastatteluita, joissa haukkui MGM:n toimintaa elokuvan leikkaamisessa. Langin Hollywood-uran pelasti näyttelijä Sylvia Sidney, joka yhtenä harvoista oli pitänyt työskentelystä Langin kanssa. Sidney oli tehnyt henkilökohtaisen sopimuksen suurten elokuvayhtiöiden ulkopuolella työskentelevän tuottaja Walter Wangerin kanssa. Sidney suositteli Langia Wangerin seuraavan elokuvan ohjaajaksi. Wanger antoi Langille vapaat kädet rikosdraaman "Karkuri" kuvaamiseen. Tammikuussa 1937 ensi-iltansa saanut "Karkuri" oli suhteellisen hyvä menestys, mutta Lang sai käytöksellään ja puheillaan lisää vihamiehiä. Lang oli ollut työttömänä tammikuusta 1937 toukokuulle, lähes puoli vuotta, kun hän lähetti käsikirjoituksensa "Man Without a County" Paramountille. Lang teki yhtiön kanssa kahden vuoden sopimuksen, joka kattoi kolmen elokuvan tekemisen. Kesällä 1938 valmistunut "Ehdonalaisesti vapauteen" oli paha pettymys, ja Paramount syytti Langia sen epäonnistumisesta. Paramount purki Langin sopimuksen keväällä 1939 vain yhden elokuvan jälkeen. Juha Nevalainen
Nevalaisen ensimmäinen varsinainen käsikirjoitus oli Veikko Itkosen ohjaama elokuva "Silmät hämärässä" (1952), joka yhdessä "Yhden yön hinnan" kanssa oli yksi harvinaisista suomalaisista film noir -elokuvista. Film noir -teemaa Nevalainen jatkoi käsikirjoittajana Matti Kassilan elokuvissa, aluksi elokuvassa "Varsovan laulu" (1953) ja myöhemmin elokuvassa "Tulipunainen kyyhkynen" (1961), joka jäi Tauno Palon viimeiseksi valkokangaselokuvaksi ja jota on monessa suhteessa pidetty yhtenä hienoimmista suomalaisista jännityselokuvista. Rainer Werner Fassbinder
Fassbinder luotti melodraaman keinoihin eikä kaihtanut esittää elokuvissaan vahvoja tunteita silloinkaan kun todellisuus paljastui tunteiden turmioksi. Fassbinderin elokuvien katkeransuloisesta romantiikasta kertoo jo hänen ensimmäisen elokuvansa nimi: "Rakkaus kylmempi kuolemaa". Fassbinderin suurimpia esikuvia ja myöhempi ystävä ja tukija oli saksalaissyntyinen ohjaaja Douglas Sirk, jonka Hollywood-melodraamat hän löysi 1970-luvun alussa. Myös Fassbinderin haaveissa siinsi Hollywood. Rainer Werner Fassbinder
Ajoittaisesta huonosta maineestaan huolimatta monet Fassbinderin tuotannot olivat suuria menestyksiä, erityisesti Saksassa. Televisiosarjoista tällaisia olivat varsinkin "Kahdeksan tuntia ei ole päivä" ("Acht Stunden sind kein Tag", 1972) ja Fassbinderin lempiprojekti, kolossaalinen "Berlin Alexanderplatz" (1980). Fassbinder teki kuitenkin läpimurtonsa Saksassa teatterielokuvalla "Kauppias kaiken aikaa" ("Der Händler der vier Jahreszeiten", 1972), ja tie kansainväliseen menestykseen aukesi monesti Fassbinderin parhaaksi tunnustetulla elokuvalla "Pelko jäytää sielua" ("Angst essen Seele auf", 1974). Dennis Gansel
Ganselin ensimmäinen täyspitkä ohjaus oli TV-trilleri "Aave" ("Das Phantom") vuonna 2000 (Adolf Grimme -palkinto) ja ensimmäinen teatterielokuva "Mädchen, Mädchen" vuonna 2001. Seuraava pitkä elokuva "Napola – Hitlerin eliittikoulu" (2004) pääsi teatterilevitykseen myös Suomessa, ja se palkittiin Saksassa vuoden parhaana alkuperäiskäsikirjoituksena. "Die Welle" vuodelta 2008 palkittiin 3:nneksi parhaana saksalaisena elokuvana. Fritz Muliar
Sodan jälkeen Muliar aloitti uransa näyttelijänä ja hänen ensimmäinen menestysroolinsa oli Felix Mitterer vuoden 1990 elokuvassa "Siperiaan". Hänellä oli merkittävä rooli myös "Poliisikoira Rexissä". Fritz Lang
Langin ensimmäinen merkittävä ohjaustyö oli "Väsynyt kuolema", joka käsitteli ihmisen taistelua kohtaloaan vastaan. Samaa teemaa Lang käytti myöhemminkin useissa elokuvissaan. "Väsynyt kuolema" tuli ensi-iltaan lokakuussa 1921, ja se nosti Langin saksalaisen elokuvateollisuuden parhaiden ohjaajien joukkoon. Elokuva oli samalla aloittamassa Saksan elokuvan kultakautta, kun samoihin aikoihin myös F. W. Murnaun ja Ernst Lubitschin mykkäelokuvat saivat maailmanlaajuista suosiota. Seuraavaksi Lang ohjasi kaksiosaisen psykologisen rikostarinan "Tri Mabuse – ihmispeto", joka oli ensimmäinen kolmesta rikollisnero tohtori Mabusea käsittelevästä elokuvasta. Elokuvan valmistuttua Lang sai Saksan kansalaisuuden. Fritz Lang
Yhdysvalloissa Langin elokuvat keskittyivät tarkkailemaan maan kulttuuria ja yhteiskuntaa. Ensimmäiset elokuvat Yhdysvalloissa, "Kiihko" ja "Karkuri", käsittelivät massojen valtaa 1930-luvun laman aikana ja rasismin joukkopsykologiaa. Langin 1940-luvun melodraamat, kuten "Nainen ikkunassa" ja "Punainen katu", käsittelivät julkisen ja yksityisen elämän kasvavaa eroa sekä yksittäisen henkilön nimettömyyttä yhteiskunnassa. Elokuvien päähenkilöitä olivatkin yksinäiset kaupunkien asukkaat. Lopulta 1950-luvulla Langista tuli entistä skeptisempi nykyajan siunauksia kohtaan. Viinuri luistimilla
"Viinuri luistimilla" -elokuvan innoittamana oli todennäköisesti Fred Karnon ”Skating”-sketsi, vaikkakin yhtäläisyydet ovat melko pinnallisia. Elokuva ei ollut täysin kehittynyt lyhytelokuva vaan lähinnä eräänlainen kohtaussarja, jossa tapahtumat sijoittuivat ravintolaan ja luisteluradalle. "Viinuri luistimilla" sai ensi-iltansa 4. joulukuuta 1916, ja se oli Chaplinin viimeinen elokuva vuonna 1916. Elokuvan arvosteluista nousi kohua, kun New York Tribunen Heywood Broun syytti Chaplinia yli-ihmismoraalista. Brounin ei ollut todennäköisesti kirjoittanut aivan tosissaan, mutta monet lukijat olettivat, että kirjoitus oli tehty tosissaan. "Viinuri luistimilla" oli kuitenkin aikansa suosituimpia Chaplin-elokuvia, ja se oli myös Chaplinin ensimmäinen elokuva, jota esitettiin myös Saksassa. Elokuvan Berliinin-ensi-ilta oli 2. syyskuuta 1921. Walter Wanger
Wanger teki heinäkuussa 1936 kymmenen vuoden sopimuksen elokuvien tuottamisesta United Artistsille, jossa hänen ensimmäinen elokuvansa oli Fritz Langin ohjaama "Karkuri". Wangerilla oli vuosien 1936–1938 välissä palkkalistoillaan enemmän tähtinäyttelijöitä kuin kellään muulla itsenäisellä tuottajalla. Hän tuotti 1930-luvulla mm. John Fordin elokuvan "Hyökkäys erämaassa". Vuonna 1940 Wanger valittiin Yhdysvaltain elokuva-akatemian johtoon. John Schlesinger
Schlesinger aloitti uransa näyttelijänä mutta siirtyi ohjaajaksi vuonna 1958 televisiosarja "Monitorin" myötä. Vuonna 1961 valmistunut lyhytdokumentti "Terminus" toi hänelle BAFTA-palkinnon, jonka ansiosta hän sai ohjattavakseen seuraavana vuonna ensimmäisen pitkän elokuvansa "Sellaista rakkautta". Hän sai ohjauksestaan Berliinin elokuvafestivaalien pääpalkinnon. Ernst Lubitsch
Lubitschin elokuvat Warner Brothersilla olivat pienimuotoisia ihmissuhde-elokuvia, jotka käsittelivät moralisoimatta seksuaalisuutta avioliitossa ja sen ulkopuolella. Tämän kauden elokuvia olivat muun muassa "Avioliiton ilveilyä" (1924), "Hänen suuri kiusaksensa" (1925) ja "Sellaista on Pariisissa" (1926). Hänen elokuvansa eivät kuitenkaan tuottaneet hyvin ja lopulta Lubitsch ja Warner Brothers purkivat sopimuksen. MGM-Paramount osti oikeudet jäljellä oleviin elokuviin. Lubitschin ensimmäinen MGM-elokuva "Vanha Heidelberg" (1927) sai hyvät arvostelut, mutta oli tappiollinen Heikki Partanen
Partanen opiskeli Taideteollisen oppilaitoksen elokuvakoulussa 1960–1963 ja toimi siellä kamerataiteen lehtorina 1965–1968. Hänen yhdessä Juha Soisalon kanssa opinnäytetyönään tekemä lyhyt pala-animaatio "Minna ja Merihärkä" palkittiin Pohjoisvision kilpailussa 1964. Partanen muistetaan hänen vuosina 1964–1968 tekemistään, klassikoiksi muodostuneista pala-animaatiosarjoista "Hinku ja Vinku" ja "Käytöskukka", joissa lapsille opetettiin hyviä tapoja. Sarjoissa seikkailivat porsaat Hinku ja Vinku sekä pahantuulinen Suursyömäri. Ensimmäinen "Hinku ja Vinku" -sarja sai vuonna 1966 parhaan televisioelokuvan Jussin lastensarjassa ja se palkittiin myös valtion elokuvapalkinnolla sekä Moskovan elokuvafestivaaleilla. Partanen työskenteli 1960-lopulta alkaen yhdessä vaimonsa Riitta Rautoman kanssa. "Käytöskukan" jälkeen he toteuttivat muun muassa 13-osaisen animaatiosarjan "Satuja vallasta" (1973), jonka tuottivat yhdessä Yleisradio ja Sveriges Radio, sekä vuosina 1973–1975 Kaarle Krohnin kokoamiin kansansatuihin perustuneet lyhytanimaatiot "Kettu ja Karhu", "Koiran ja suden ystävyys" ja "Jänis ja vuohi". Suomi 1970-luvulla
Vuosikymmenen selvästi suurimmat yleisöt keräsivät kuitenkin Rauni Mollbergin valkokangasdebyytti "Maa on syntinen laulu" (1973), joka on naturalistinen tulkinta Timo K. Mukan samannimisestä romaanista, sekä Ere Kokkosen "Uuno Turhapuro" (1973), joka toi valkokankaalle Vesa-Matti Loirin luoman, pitkäaikaiseksi menestykseksi nousseen sketsihahmon. 1970-luvulla syntyi viisi ensimmäistä Uuno Turhapuro -elokuvaa. Runsaasti katsojia sai myös Edvin Laineen "Akseli ja Elina" (1970), joka on jatkoa kaksi vuotta aiemmin ensi-iltansa saaneelle "Täällä Pohjantähden alla" -elokuvalle. F. W. Murnau
Murnau on hyvin arvostettu elokuvan tekijä edelleenkin ja hänet on monessa yhteydessä nimetty maailman parhaaksi elokuvaohjaajaksi. Murnauta on muistettu myös elokuvissa, esimerkiksi Werner Herzogin "Nosferatu – yön valtias" (1979) on monilta osin selvä kunnianosoitus Murnauta ja hänen Nosferatu-elokuvaansa kohtaan. Sinisen meren tarina
”Kinorunoelmaksi” määritelty elokuva sai Suomen ensi-iltansa helsinkiläisessä Olympia-teatterissa joulukuussa 1916. Sen runomuotoisen tekstin oli suomentanut Iisakki Lattu. Ruotsinnoksesta lienee vastannut "Fyrenin" toimittaja Rafael Lindqvist. Ranska
Lumièren esitystä oli katsomassa myös Georges Méliès. Hän oli taikateatterin johtaja ja tuli pian tunnetuksi erikoistehosteita käyttävistä elokuvistaan, kuten "Matka kuuhun" (1902). Lähes 14 minuutin pituinen elokuva oli liian pitkä oman aikansa mittapuulla, mutta siitä tuli silti kansainvälinen menestys. Méliès ohjasi arviolta viisisataa elokuvaa. Lumièren veljesten ja Mélièsin vaikutus elokuvahistoriaan on ollut suuri. Mélièsiä pidetään usein näytelmäelokuvan isänä, kun taas Lumièren veljeksien katsotaan luoneen dokumenttielokuvan. Tosin Louis Lumièren ohjaama "Puutarhuri" on tiettävästi maailman ensimmäinen komediaelokuva. Fenno-Filmi
Roland af Hällström teki ensimmäisen ohjaustyönsä "Houkutuslinnun" Fenno-Filmille vuonna 1946. Hän siirtyi hiljalleen yhtiön pääohjaajaksi ja jatkoi myöhemmin samassa tehtävässä Fennada-Filmissä. Fenno-Filmin muina ohjaajina toimivat muun muassa Edvin Laine elokuvassa "Kultainen kynttilänjalka", Jorma Nortimo elokuvassa "Kyläraittien kuningas" ja Teuvo Tulio elokuvassa "Hornankoski". Yhtiön elokuvat eivät olleet erityisen suuria menestyksiä, ja yhtiö kamppaili taloudellisten vaikeuksien parissa koko olemassaoloaikansa. Mauno Mäkelän tultua yhtiön johtoon vuonna 1949 alettiin valmistella Fenno-Filmin ja Adams Filmin tuotantojen yhdistymistä, joka toteutuikin seuraavana vuonna. Uusi yhtiö sai nimekseen Fennada-Filmi. Vuonna 1982 Fennadasta tuli osa Yleisradiota, jolloin myös Fenno-Filmin tuottamien elokuvien oikeudet siirtyivät Yleisradiolle. Saksan kulttuuri
Saksalainen elokuva sai kansainvälistä suosiota jo mykkäelokuvan aikana: muun muassa Fritz Lang sekä itävaltalaissyntyinen, mutta Saksassa useita uransa merkittävimmistä teoksista ohjannut F. W. Murnau kuuluvat lajin suurten mestareiden joukkoon. Langin merkittävimpiin Saksassa tekemiin elokuviin kuuluvat innovatiivinen, taloudellisesti flopannut mutta sittemmin klassikon asemaan noussut tieteiseepos "Metropolis" sekä lastenmurhaajasta kertova jännityselokuva "M – kaupunki etsii murhaajaa". Murnaun elokuvista kenties parhaiten muistetaan vampyyrielokuva "Nosferatu". Sekä Lang että Murnau siirtyivät sittemmin ohjaamaan Yhdysvaltoihin. Fennica (elokuvayhtiö)
Vuonna 1928 Willamo rahoitti nuorten Valentin Vaalan ja Teuvo Tulion ensimmäisen elokuvan "Mustat silmät", joka valmistui seuraavana vuonna. Yhtiö toimi viiden ensimmäisen Vaalan elokuvan tuotantoyhtiönä. Kuudeskin elokuva ehdittiin aloittaa, mutta sen teki loppuun toinen tuotantoyhtiö. Gabriele Münter
Vuodesta 1908 lähtien Münterin tyyli alkoi muuttua ja työt alkoi muuttua esittävämmiksi. Hän alkoi oleskella pienessä baijerilaisessa Murnaun kylässä ja osti sieltä talon. Murnau oli jäänyt sivuun teollistumisesta ja muusta 1800-luvulla tapahtuneesta modernisaatiosta. Münterin Murnaussa maalaamat työt ovat vastakohta 
Mŭnter käytti vihreää eri sävyissään, keltaista ja vaaleanpunaista ja väriä käytetään nostamaan katsojassaan tunteita. Työt ovat täynnä mielikuvitusta ja vuoropuhelua luonnon kanssa. Alfred Hitchcock
Hitchcockin ura elokuvan parissa kesti noin kuusikymmentä vuotta. Hän aloitti elokuvauransa välitekstien suunnittelijana ja lavastajana vuonna 1919. Hän kokeili ohjaamista jo vuosina 1922 ja 1923, mutta hänen ohjaustyönsä tältä ajanjaksolta ovat suurelta osin kadonneet. Hitchcockin ensimmäinen täysin säilynyt ohjaustyö oli rikosdraamaelokuva "The Pleasure Garden" vuodelta 1925. Ensimmäinen varsinainen ”Hitchcock-elokuva” on vuoden 1926 elokuva "Vuokralainen", ja sen myötä hänestä tuli arvostettu ohjaaja. Hitchcockin ”kultakautena” voidaan pitää vuosia 1951–1963, sillä tänä aikana ilmestyivät esimerkiksi "Muukalaisia junassa", "Vertigo – punainen kyynel", "Mies joka tiesi liikaa", "Psyko" ja "Linnut". 1960-luvun lopulla Hitchcock ohjasi useita epäonnistuneita elokuvia ja menetti suosiotaan. Vuoden 1972 elokuva "Frenzy" ja vuoden 1976 elokuva "Perintö" sen sijaan olivat menestyselokuvia. Karl Freund
Freund tutki ennen lähtöä Saksasta myös yö- ja värikuvaamista. Hän kehitti Walter Ruttmanin elokuvaan "" tekniikan, joka mahdollisti kuvaamisen yöllä ilman keinotekoista valoa. Hollywoodissa hänen ensimmäisiä elokuviaan Universal Picturesilla oli Lewis Milestonen "Länsirintamalta ei mitään uutta", jonka lopulliseen versioon hän oli vaikuttamassa. Vuonna 1933 Freund ohjasi ensimmäisen elokuvansa: kauhutarinan "The Mummy". Gérard Corbiau
Corbiaun ensimmäinen elokuva oli vuonna 1987 tehty "Le Maïtre de Musique". Elokuva oli kritiikkimenestys ja sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta ulkomaalaisesta elokuvasta. F. W. Murnau
Murnau oli vuosina 1909–1913 aktiivinen Heidelbergin teatteriyhteisössä. Tuona aikana Max Reinhardt kiinnitti huomion häneen ja kutsui hänet Berliiniin Deutsches Theateriin. Reinhardt oli usiden saksalaisten ja itävaltalaisten näyttelijöiden mentori. Ensimmäinen maailmansota katkaisi Murnaun nousevan uran teatterissa. Hän taisteli maavoimissa Itä-Preussissa itärintamalla ja myöhemmin taistelulentäjänä. Erään lennon aikana Murnaun kone pakotettiin alas Sveitsiin, missä hänet internoitiin. Saksan lähetystön ansiosta hän pystyi tuona aikana ohjaamaan useita teatterituotantoja ja aloittamaan uran elokuvamaailmassa propagandaelokuvien kokoajana ja leikkaajana. Kokemus elokuvista mahdollisti Murnaun siirtymisen sodan jälkeen täyspäiväisesti elokuva-alalle. Rainer Werner Fassbinder
Fassbinder alkoi tehdä omatoimisesti elokuvia 20-vuotiaana. Hän myös näytteli useimmissa ohjaustöissään ja antoi rooleja ystävilleen ja äidilleen. Ensimmäisten elokuviensa jälkeen Fassbinder otti näyttelemisen oppitunteja. Tällöin hän tapasi Hanna Schygullan, josta tuli myöhemmin Fassbinderin tärkein näyttelijätär ja kansainvälisesti tunnettu tähti. Fassbinder alkoi näyttelijänopintojensa jälkeen kiinnostua myös teatterista ja liittyi müncheniläiseen teatteriseurueeseen vuonna 1967. Teatterin tuotantoihin kuului muun muassa "Der Bräutigam, die Komödiantin und der Zuhälter", jonka elokuvaohjaaja Jean-Marie Straub kuvasi vuonna 1968 lyhytelokuvaksi. Fassbinder ohjasi samana vuonna ensimmäisen kirjoittamansa näytelmän "Katzelmacher" (josta hän teki myös myöhemmin elokuvan), mutta teatteri suljettiin pian sen ensiesityksen jälkeen ja seurue joutui hajoamaan. Vittorio Storaro
Storaro aloitti valokuvauksen opiskelut isänsä innoittamana 11-vuotiaana ja elokuvauksen opiskelut 16-vuotiaana. 1960-luvulla hän työskenteli kameramiehenä ja teki lyhytelokuvia. Hän teki debyyttinsä pitkän elokuvan pääkuvaajana vuonna 1969 Franco Rossin elokuvassa "Giovinezza, giovinezza". Kansainvälisen läpimurtonsa hän teki vuonna 1970 kuvattuaan Bernardo Bertoluccin elokuvat "Fasisti" ja "Hämähäkin juoni". Alfred Hitchcock
Hitchcockin ensimmäinen elokuva ”David O. Selznickin ystävällisellä luvalla” oli "Ulkomaankirjeenvaihtaja" (1940) itsenäiselle tuottajalle Walter Wangerille. Se on sota-ajan Alankomaihin sijoittuva jännityselokuva, jossa on monia piirteitä Hitchcockin elokuvasta "39 askelta". Se oli arvostelumenestys ja menestyi hyvin myös taloudellisesti. Alexander Kluge
Klugen ensimmäinen ohjaus "Brutalität im Stein" on vuodelta 1960. Hän kuului uuden saksalaisen elokuvan liikkeen perustajiin ja on saavuttanut menestystä myös kirjallisella urallaan voittaen muun muassa Bremenin kaupungin kirjallisuuspalkinnon vuonna 2001. Punainen mylly (vuoden 1952 elokuva)
"Punainen mylly" on Maureen Swansonin, Christopher Rhodesin ja Lee Montaguen elokuvadebyytti. Elokuvassa Muriel Smith dubbasi Zsa Zsa Gáborin laulun. Film noir
Film noirille merkittävä kirjallinen lähde oli myös W. R. Burnett, jonka ensimmäinen julkaistu romaani oli "Pikku keisari" vuonna 1929 (ilmestyi suomeksi 1990). Siitä sovitettiin vuonna 1931 Warner Brosin hitiksi noussut elokuva "Pikku Caesar"; seuraavana vuonna Burnett palkattiin kirjoittamaan dialogia "Arpinaamaan", kun taas "Poliisin kynsissä" pohjautui yhteen hänen tarinoistaan. Ainakin yksi merkittävä viiteteos tunnistaa jälkimmäisen film noiriksi sen varhaisesta julkaisuajankohdasta huolimatta. Burnettille ominainen kerrontatyyli sijoittui johonkin tyypillisen kovaksikeitetyn dekkarin ja noir-fiktion välimaastoon – hänen päähenkilönsä olivat sankarillisia omalla gangsterimaisella tavallaan. Klassisella kaudella hänen kirjalliset teoksensa ja käsikirjoituksensa toimivat pohjana seitsemälle film noirina pidetylle elokuvalle, mukaan lukien kolme kuuluisimmista: "High Sierra" (1941), "Vainottu" (1942) ja "Asfalttiviidakko" (1950). François Truffaut
François Truffaut kiinnostui elokuvista nuorena ja aloitti oman elokuvakerhonsa jo 16-vuotiaana. Kriitikko André Bazinin kautta hän pääsi Cahiers du cinéma -elokuvalehteen, johon hän kirjoitti muun muassa kriittisen arvion Ranskan elokuvan tilasta ja auteur-teoriasta. Truffaut’n ensimmäinen kokopitkä elokuva "400 kepposta" on yksi uuden aallon keskeisempiä elokuvia. Muita hänen tunnettuja elokuviaan ovat "Jules ja Jim", "Varastettuja suudelmia", "Amerikkalainen yö" ja "Viimeinen metro". Truffaut näytteli sekä monissa omissa elokuvissaan että Steven Spielbergin elokuvassa "Kolmannen asteen yhteys". Sergei Eisenstein
Ensimmäisen kosketuksensa elokuva-alaan Eisenstein sai vuonna 1923, kun hän ohjasi lyhytelokuvan "Dnevnik Glumova" ja avusti Esfir Šubia Fritz Langin elokuvan "Tri Mabuse – ihmispeto" leikkaamisessa Neuvostoliiton markkinoille. "Dnevnik Glumova" oli osa Eisensteinin ensimmäistä teatterituotantoa, joka oli versio Aleksandr Ostrovskin näytelmästä. Hänen tunnetuin teatteriohjauksensa oli suuressa tehdassalissa näytelty versio Sergei Tretjakovin "Kaasunaamareista".
Eisensteinin ensimmäinen kokopitkä elokuva oli "Lakko", joka sai ensi-iltansa vuonna 1925. Hän toteutti siinä montaasiteoriaansa, jota oli jo kehittänyt "Dnevnik Glumovaa" varten. Lev Kulešov oli ensimmäisenä kehittänyt elokuvallista montaasia, mutta Eisenstein käytti omaa teoriaansa ”attraktioiden montaasista”, jossa synteesi syntyy erilaisten elementtien välisestä ristiriidasta. Eisensteinilta valmistui samana vuonna toinenkin elokuvan, kun kommunistinen puolue tilasi vuoden 1905 vallankumouksen muistoksi elokuvan. Hän kirjoitti kumouksen veteraanin kanssa laajan käsikirjoituksen, mutta lopulta siitä kuvattiin vain yksi suunnitelluista episodeista. "Panssarilaiva Potemkin" nosti Eisensteinin mainetta, ja elokuva oli erityisen suosittu Saksassa. Sitä pidetään yhtenä merkittävimmistä elokuvista, ja esimerkiksi vuonna 1958 se valittiin kriitikkojen äänestyksessä historian parhaaksi elokuvaksi. Lisäksi sen Odessan portaiden kohtaus on ehkä elokuvahistorian tunnetuin kohtaus. Kristina Söderbaum
Söderbaum sai vuonna 1936 ensimmäisen ison filmiroolinsa UFA-yhtiössä ohjaaja Erich Waschneckin "Onkel Bräsig", joskin hän oli esiintynyt tätä ennen ruotsalaisessa lyhytfilmissä. Muutamaa vuotta myöhemmin hän aloitti yhteistyön tulevan aviomiehensä, ohjaaja Veit Harlanin kanssa. Näin syntyivät muun muassa elokuvat "Kadonneet jäljet" ("Verwehte Spuren" 1938), "Suuri kuningas" ("Der grosse König", 1942), "Kolberg" (1944), "Immensee" (1942/43) sekä natsipropagandan läpitunkema "Vallanhimo" ("Jud Süss", 1940). Historiallisessa filmissä "Das unsterbliche Herz" (1939) kuvataan taskukellon kehittäjää Paul Henleiniä. 1930-luku
Marlene Dietrich teki läpimurtonsa Josef von Sternbergin ohjaamassa elokuvassa "Sininen enkeli", mutta muutti natsien vastustajana Yhdysvaltoihin 1937. Fritz Lang ohjasi kuuluisan rikoselokuvan "M – kaupunki etsii murhaajaa" vuonna 1931. Leni Riefenstahl ohjasi natsi-Saksan kuuluisimmat propagandistiset dokumenttielokuvat "Tahdon riemuvoitto" (1935) ja "Olympia" (1938). Alkuperäinen klassikkoelokuva "King Kong" julkaistiin vuonna 1933. F. W. Murnau
Murnaun 21 elokuvasta on nykypäiville säilynyt vain 12. François Truffaut
Truffaut’n ensimmäinen ohjaustyö oli lyhytelokuva "Une visite" (1955), mutta hänen taiteellinen läpimurtonsa oli "Vintiöt" (1957), joka oli myös hänen oman tuotantoyhtiönsä Les Films du Carossen ensimmäinen elokuva.