Minä vuonna Leon Trotsky murhattiin?
Lev Trotski
Lev Davidovitš Trotski (, alkuaan , 7. marraskuuta 1879 Janovka, Hersonin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 21. elokuuta 1940 Coyoacán, México, Meksiko) oli merkittävä bolševikkivallankumouksellinen ja marxismin teoreetikko. Trotski kuului Neuvostoliiton ja Kominternin perustajiin, ja häntä pidetään puna-armeijan luojana, mutta hän joutui vuonna 1929 maanpakoon hävittyään valtataistelun Josif Stalinin kanssa. NKVD:n agentti Ramón Mercader murhasi Trotskin Meksikossa 1940.
Lev Sedov
Sedov kuoli helmikuussa 1938 pariisilaisessa kunnallisessa sairaalassa umpisuolileikkausta seuranneisiin komplikaatioihin. Leikkaus oli suoritettu aiemmin venäläisten valkoisten emigranttien ylläpitämässä yksityissairaalassa, johon hän oli mennyt hoidattamaan umpisuolentulehdustaan. Kyseistä sairaalaa oli suositellut Sedovin ystävä Mark Zborowski, joka myöhemmin paljastui Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu NKVD:n agentiksi. Tämän vuoksi Sedovin kuolemaa on epäilty NKVD:n järjestämäksi murhaksi ja myös Trotski itse uskoi tähän. Zborowskin tiedetään tiedottaneen NKVD:lle Sedovin kirjautumisesta sairaalaan. NKVD:n apulaisjohtaja Pavel Sudoplatov myönsi myöhemmin muistelmissaan avoimesti olleensa vastuussa Trotskin salamurhan järjestämisestä vuonna 1940, mutta kiisti NKVD:n olleen osallisena Sedovin kuolemaan. Moskovan oikeudenkäynnit
Zinovjev ja Kamenev olivat 1920-luvun valtataistelussa olleet ensin Stalinin liittolaisia, sitten oppositiossa häntä vastaan ja jonkin aikaa myös liitossa Trotskin kanssa, vaikka eivät kannattaneetkaan tämän oppeja. Stalin lupasi oikeudenkäynnin alla salaisessa tapaamisessa säästää Zinovjevin ja Kamenevin, heidän perheenjäsentensä ja heidän entisten tovereidensa hengen, jos he tunnustaisivat syytteet. Zinovjev ja Kamenev tunnustivat. Tunnustusten ohella syytteiden tueksi ei voitu esittää mitään aineellisia todisteita. Viranomaisten hallussa väitettiin olevan Trotskin lähettämiä kirjeitä, joissa tämä antoi ohjeita terrori-iskuihin, mutta väitettyjä kirjeitä ei koskaan tuotu julkisuuteen. Stalin petti lupauksensa, sillä kaikki syytetyt tuomittiin kuolemaan. Zinovjev ja Kamenev teloitettiin seuraavana aamuna. Tämä oli ensimmäinen kerta Stalinin aikana, kun entisiä keskuskomitean jäseniä teloitettiin. Leonid Kutšma
Kutšmalla epäiltiin olevan osuutta syyskuussa 2000 tapahtuneeseen hallitusta korruptiosta ja rahanpesusta syyttäneen toimittaja Georgi Gongadzen murhaan, mikä johti sisäpoliittisen luottamuksen menettämiseen.
Vuonna 2009 kiinni saatu ja murhan tunnustanut entinen sisäministeriön kenraali Oleksi Pukatš on todistanut toimineensa Kutšman käskyn perusteella. Pukatš kertoi Kutšman juonitelleen Volodymyr Lytvynin ja entisen sisäministeri Juri Kravtšenkon kanssa. Venäjän kerrostalopommeja koskevat salaliittoteoriat
Felstinski ja Litvinenko syyttävät Lazovskia tai häntä lähellä olevia tahoja terrori-iskuista. Moskovassa oli sattunut aiemminkin outoja räjäytyksiä, esimerkiksi vuosina 1994 ja 1996. Näiden räjäytysten tarkoitus olisi ollut kääntää kansan mielipide tšetšeenejä vastaan. Silti vuoden 1996 räjäytysten aikaan Lazovski oli pidätettynä, mutta iskujen tekijänä saattoi olla joku Lazovskiin kytköksissä ollut mies. Lavovskin tekemiä rikoksia tutki 1990-luvulla Moskovan rikosmiliisi MUR ja myös FSB:n terrorisminvastaisen osaston 1. jaos UBT. UBT:n Lazovskin asioita tutkinut Jevgeni Makejev erotettiin Jevgeni Kolesnikovin noustua hänen esimiehekseen vuonna 1995. Mutta miliisi pidätti silti Lazovskin 1996, ja tämä joutui vankilaan vuonna 1997. Selvisi, että kuusi Moskovan FSB-virkailijaa kuului Lazovskin rikollisryhmään. Moskovan rikosmiliisin puolella Lazovskin rikoksia tutkinut Vladimir Iljitš Tšai murhattiin vuonna 1997, ja muillekin Lazovskin asioista perillä oleville sattui outoja asioita. Näin Lazovski vapautettiin todisteiden puutteessa vuonna 1998. Lazovski kuoli vuonna 2000 tuntemattomien ampumana. Kuolinaika huhtikuussa oli melko pian Putinin valtaan nousun jälkeen. Ukrainan vallankumouksellinen kapinallisarmeija
Denikinin joukoista saadun voiton jälkeen bolševikit kieltäytyivät tekemästä yhteistyötä Mahnon anarkistijoukkojen kanssa ja lähettivät kaksi Tšekan agenttia yrittämään hänen murhaansa kesäkuussa 1920. Samana vuonna puna-armeijan komissaari Lev Trotski aloitti terrorin ja määräsi tuhansia Mahnoa tukevia talonpoikia teloitettavaksi. Trotski veti puna-armeijan osastot pois eteläiseltä rintamalta, jolloin Krimillä olleet tsaarille uskolliset kasakat etenivät vapaasti Ukrainan eteläosiin. Trotski tarjosi mahnolaisille yhteistyötä uudelleen syksyllä 1920. Mahno allekirjoitti lokakuussa sopimuksen, joka sisälsi muun muassa Neuvosto-Venäjällä vangittujen anarkistien armahduksen. Jevhen Konovalets
Lopun elämänsä ajan Konovalets johti Puolaan liitetyssä Galitsiassa toimineita ukrainalaisten separatistien maanalaisia sotilasorganisaatioita. Hän päätteli Ukrainan kansantasavallan romahtaneen omaan heikkouteensa ja halusi luoda järjestön, joka nojaisi tiukempaan sotilaalliseen kuriin ja kansakunnan asettamiseen yksilöiden yläpuolelle. Hänen johdollaan perustettiin vuonna 1920 Ukrainan sotilasjärjestö (UVO). Hän johti UVO:n salaista toimintaa kesästä 1921 joulukuuhun 1922 Lvivissä ("Lwów"). Jouduttuaan siirtymään maanpakoon hän jatkoi UVO:n johtamista ensin Berliinistä Saksasta ja vuodesta 1929 alkaen Genevestä Sveitsistä käsin. Konovaletsin johdolla UVO ja joukko muita nationalistijärjestöjä yhdistyi vuonna 1929 Ukrainalaisten nationalistien järjestöksi (OUN), jota hän johti kuolemaansa asti. Autoritaarinen maanalainen järjestö tunnettiin muun muassa sabotaasi-iskuista ja puolalaisten viranomaisten salamurhista. Ukrainan demokraattiset puolueet vastustivat sen toimintaa, mutta sillä oli huomattava kannatus Galitsian nuorison keskuudessa.
OUN pyrki laajentamaan toimintansa myös Neuvostoliiton puolelle Ukrainan neuvostotasavaltaan, joten Neuvostoliitto järjesti Konovaletsin salamurhan Rotterdamissa Hollannissa vuonna 1938. OUN:iin peitenimellä "Valjuh" soluttautunut neuvostoagentti Pavel Sudoplatov antoi hänelle hotelli Atlantan kahvilassa suklaarasian, johon oli kätketty pommi. Räjähdyksessä kuollut Konovalets haudattiin Rotterdamiin. Sudoplatov suunnitteli myöhemmin myös bolševikkijohtaja Lev Trotskin salamurhan ja yleni lopulta KGB:n kenraaliluutnantiksi. Kun hänen osuutensa Konovaletsin murhassa tuli ilmi vuonna 1992, eräät ukrainalaisnationalistit vaativat Ukrainan valtakunnansyyttäjää nostamaan murhasyytteen Sudoplatovia vastaan. Lev Kamenev
Leninin sairastuessa vuonna 1922 Kamenev oli kansakomissaarien neuvoston varapuheenjohtaja ja Leninin jäätyä syrjään päätöksenteossa Kamenev toimi hänen varamiehenään. Valtakamppailun käynnistyttyä vuonna 1923 Zinovjev, Kamenev ja puolueen pääsihteeriksi edellisenä vuonna heidän aloitteestaan valittu Stalin muodostivat troikaksi tai triumviraatiksi kutsutun epävirallisen johtoryhmän, jonka päätavoitteena oli estää Lev Trotskin ja tämän ympärille muodostuneen vasemmisto-opposition pääsy valtaan. Trotski ja vasemmisto-oppositio halusivat luopua kapitalismin ja markkinatalouden elementtejä sisältäneestä uudesta talouspolitiikasta eli NEP:stä, kun taas troikan edustama puolueen ”keskusta” kannatti sen jatkamista. Leninin kuoltua tammikuussa 1924 viime kädessä juuri Kamenev esti Stalinille kiusallisen Leninin testamentin julkistamisen pelastaakseen tärkeän liittolaisensa. Stalinin ajaessa lähinnä omaa asiaansa Zinovjev ja Kamenev muodostivat toisilleen loppuun saakka uskollisina pysyneen yhteistyökykyisen kaksikon. Kunnianhimoisen ja vaistoihinsa luottaneen Zinovjevin sekä varovaisen ja järjestelmällisen Kamenevin on sanottu täydentäneen toistensa ominaisuuksia.
Trotskin menetettyä asemansa vuoden 1925 alussa troikka hajosi Stalinin kääntyessä entisiä liittolaisiaan Kamenevia ja Zinovjevia vastaan. Kamenev pudotettiin lokakuussa 1925 politbyroon täysjäsenestä ehdokasjäseneksi ja häneltä vietiin Moskovan-puoluejohtajan tehtävä. Kesällä 1926 Kamenev ja Zinovjev liittoutuivat Trotskin kanssa, jolloin syntyi niin sanottu yhdistynyt oppositio. Sitä yhdisti Stalinin vastaisuus ja vaatimus puolueen sisäisen demokraattisen toimintakulttuurin palauttamisesta. Lokakuussa 1926 Kamenev menetti ehdokasjäsenyytensä politbyroossa ja Stalinin käydessä lopulliseen iskuun hänet erotettiin marraskuussa 1927 myös keskuskomiteasta. Joulukuun 1927 puoluekokouksessa Zinovjev ja Kamenev päättivät pelastaa uransa irtisanoutumalla kaikista aiemmista mielipiteistään. Heidät erotettiin puolueesta, mutta he saivat luvan hakea jäsenyyttään takaisin puolen vuoden koeajan jälkeen. Irina Jusupova
Joulukuun 16. ja 17. päivän välisenä yönä vuonna 1916 joukko vaikutusvaltaisia venäläisiä aatelisia – joihin kuului muiden muassa keisarin serkku Dmitri Pavlovitš Romanov ja Feliks Jusupov, kutsuivat Rasputinin Moikan palatsiin ja tappoivat hänet. Rangaistukseksi Jusupov ja kaksi muuta salaliittolaista määrättiin sisäiseen karkotukseen Pietarin ulkopuolelle. Trotskilaisuus
Trotskilainen ideologia pitää jakaa kahteen alueeseen, toisaalta "Lev Trotskin omiin kirjoituksiin" sekä Trotskin kuoleman jälkeen vaikuttaneiden "trotskilaisten ideologien" ajatuksiin. Vladimir Antonov-Ovsejenko
Vuonna 1924 Antonov-Ovsejenko erotettiin kaikista viroistaan trotskilaisena. Sen jälkeen hän työskenteli Neuvostoliiton lähettiläänä Kiinassa, Tšekkoslovakiassa, Liettuassa ja Puolassa. Vuosina 1934–1936 hän toimi Venäjän SFNT:n prokuraattorina, vuosina 1936–1937 Neuvostoliiton pääkonsulina Barcelonassa ja Venäjän SFNT:n oikeusasiain kansankomissaarina. Antonov-Ovsejenko pidätettiin lokakuussa 1937 ja ammuttiin Moskovan lähellä Kommunarkan teloituspaikalla syytettynä vastavallankumoukselliseen terroristijärjestöön kuulumisesta. Hänen maineensa puhdistettiin vuonna 1956. Georgi Pjatakov
Vuodesta 1921 Pjatakov työskenteli Neuvosto-Venäjän ja sittemmin Neuvostoliiton taloushallinnossa. Hän oli vuodesta 1923 korkeimman kansantalousneuvoston varapuheenjohtaja ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen. Hän johti myös Neuvostoliitossa toimineita ulkomaisia yrityksiä valvonutta konsessiokomiteaa ja toimi päätuomarina vuoden 1922 oikeudenkäynnissä sosialistivallankumouksellisten johtajia vastaan. Pjatakov oli yksi niistä neuvostojohtajista, joiden luonnetta Lenin arvioi niin sanotussa testamentissaan. Pjatakov oli 1920-luvulla yksi Lev Trotskin johtaman niin sanotun vasemmisto-opposition näkyvimmistä johtajista. Pjatakov erotettiin muiden oppositiojohtajien mukana keskuskomiteasta ja koko kommunistisesta puolueesta joulukuussa 1927, mutta hän sai puoluejäsenyytensä takaisin jo seuraavana vuonna irtisanouduttuaan aiemmista mielipiteistään. Hänet nimitettiin samana vuonna Neuvostoliiton valtionpankin varapuheenjohtajaksi ja vuosina 1929–1930 hän toimi sen puheenjohtajana. Vuonna 1930 Pjatakov pääsi takaisin keskuskomitean ja korkeimman kansantalousneuvoston jäseneksi. Hän toimi Neuvostoliiton valtiollisen kemianteollisuuden johdossa ja vuosina 1933–1934 raskaan teollisuuden kansankomissariaatin apulaiskansankomissaarina. Aleksandr Arosev
Helmikuun vallankumouksen Arosev valittiin Tverin neuvoston puheenjohtajaksi. Lokakuun vallankumouksen aikana hän toimi Moskovan vallankumouskomitean jäsenenä ja Moskovan sotilaspiirin joukkojen komentajana. Vuonna 1918 hän oli ilmavoimien komissaari ja vuonna 1920 Ukrainan korkeimman vallankumoustuomioistuimen puheenjohtaja. Vuodesta 1921 Arosev työskenteli Puolueen ja vallankumouksen historian instituutissa ja vuosina 1924–1933 diplomaattina Ranskassa, Liettuassa ja Tšekkoslovakiassa. Vuonna 1934 hänestä tuli Neuvostoliiton ja ulkomaiden kulttuurisuhteiden seuran VOKS:in puheenjohtaja. Arosev menehtyi Stalinin vainoissa. Hänet pidätettiin heinäkuussa 1937, tuomittiin kuolemaan vastavallankumouksellisesta toiminnasta syytettynä ja ammuttiin Kommunarkan teloituspaikalla. Ramón Mercader
Mercader sai pian tehtäväkseen murhata Lev Trotski, joka oli joutunut maanpakoon vuonna 1927 hävittyään valtataistelun Stalinille, mutta joka jatkoi Stalinin vastaista toimintaansa ja kirjoittelua ulkomailta käsin. Lokakuussa vuonna 1939 Mercader saapui väärillä henkilöpapereilla Meksikoon. Hänelle oli annettu kanadalainen passi nimellä "Frank Jacson" (painovirheineen). Vasemmisto-oppositio (Neuvostoliitto)
Trotski arvosteli lokakuun alussa 1923 puolueen sisäistä päätöksentekoa ja Stalinin toimia keskuskomitealle osoittamassaan avoimessa kirjeessä. Kaikkiaan 46 merkittävää puolueen jäsentä allekirjoitti 15. lokakuuta 1923 julkistetun samansisältöisen julistuksen, jossa toistettiin Trotskin kritiikki väärästä talouspolitiikasta ja haitallisesta vallan keskittymisestä puolueen sihteeristölle. Julistus merkitsi vasemmisto-opposition ensimmäistä avointa esiin astumista, vaikka suurin osa allekirjoittajista liittikin mukaan henkilökohtaisia varauksia julistuksen sisällön suhteen. Trotski itse ei allekirjoittanut 46:n julistusta, mutta mukana oli muun muassa Jevgeni Preobraženskin ja Georgi Pjatakovin kaltaisia tunnettuja nimiä. Puoluejohto tuomitsi julistuksen vahingollisena ryhmäkuntaisuutena. Trotski jatkoi arvostelua joulukuussa 1923 kirjana julkaisemassaan artikkelikokoelmassa "Novyi kurs" (”Uusi suunta”) ja monet muut liittyivät debattiin. Trotskin-vastaisuus sai tässä vaiheessa aiemman vasemmistokommunistien johtajan Nikolai Buharinin liittymään troikan puolelle, mikä heikensi vasemmisto-opposition mahdollisuuksia voittaa kamppailu puolueesta. Vasemmisto-opposition ja troikan kiista ajoi puolueen avoimeen hajaannukseen erityisesti Leninin kuoltua tammikuussa 1924. Lokakuun vallankumous
Lokakuun vallankumouksen kannalta ratkaisevaa oli, että bolševikit saivat käsiinsä Pietarin neuvoston johdon, joka oli sitä ennen ollut menševikkien ja sosialistivallankumouksellisten käsissä. Bolševikkien ehdotus Pietarin neuvoston toimeenpanevan komitean vaihtamisesta sai 22. (9.) syyskuuta pidetyssä neuvoston täysistunnossa enemmistön äänistä, sillä epäsuosituksi käynyt pääministeri Kerenski oli leimannut vanhan puheenjohtajiston, johon hän nimellisesti kuului. Bolševikit ja vasemmistoeserrät saivat nyt yhdessä enemmistön toimeenpanevaan komiteaan ja sen puhemiehistöön. Neuvoston puheenjohtajaksi valittiin 8. lokakuuta (25. syyskuuta) Lev Trotski, joka oli ollut lyhyesti myös vuoden 1905 ensimmäisen Pietarin neuvoston johdossa, tuolloin vielä menševikkinä. Trotski oli liittynyt bolševikkeihin melko hiljattain "mežraiontsy"-ryhmästä ja vapautunut vain kolme viikkoa aiemmin vankilasta takuita vastaan, mutta Leninin poissaollessa hänestä tuli nopeasti bolševikkien tärkein johtaja Pietarissa. Nikolai Bobrikov
Bobrikovin murha oli ensimmäisen sortokauden vastarinnan huipentuma. Myöhempinä tapahtumina voitaneen mainita ainakin prokuraattori Soisalon-Soinisen murha 6. helmikuuta 1905. Soisalon-Soinisen murhaaja oli Eugen Schaumanin aatetoveri Lennart Hohenthal. Ensimmäinen sortokausi päättyi varsinaisesti vasta vuoden 1905 Venäjän vallankumoukseen ja Suomen suurlakkoon. Olga Kameneva
Olga Kameneva oli bolshevikkivallankumouksellinen ja neuvostopoliitikko. Hän oli Lev Kamenevin ensimmäinen vaimo ja Lev Trotskin veli.
Olga Davidova Kameneva (synt. Olga Davidova Bronstein) syntyi Yanovkan kaupungissa Venäjällä seitsemäs päivä joulukuuta vuonna 1883. Hänen vanhempansa olivat juutalaisia ja hänen isänsä omisti maatilan Ukrainassa. Olgan vanhempi veli oli Leon, joka myöhemmin tuli tunnetuksi paremmin nimellä Lev Trotski ja hän oli olennaisessa roolissa marraskuun vallankumouksessa. Olgan vanhemmat saivat yhteensä kahdeksan lasta, mutta näistä vain neljä lapsista selvisi hengissä aikuisuuteen asti. Olga oli erittäin läheinen veljensä Levin kanssa jo lapsena, mutta varsinkin aikuisena Olga seurasi Levin jalanjälkiä vasemmistolaisen politiikan pariin. Grigori Rasputin
Tiettävästi ensimmäisen kerran Rasputin yritettiin murhata vuonna 1914. Hankkeen takana oli ainakin hänen entinen ystävänsä ja myöhempi kiivas vihollisensa munkki Iliodor (s. Sergei Trufanov), joka ensin salaa ja myöhemmin täysin julkisesti kuului edellä mainittuun hlystien uskonlahkoon. On mahdollista, että murhan takana oli myös Iliodorin kanssa tätä varten salaa liittoutunut Venäjän salaisen poliisin päällikkö kenraali Vladimir Dzunkovski, joka oli erittäin vaikutusvaltainen mies ja jolla oli myös omat henkilökohtaisemmat syynsä olla katkera Rasputinille. Rasputin oli näet tehnyt hänet naurunalaiseksi eräässä tärkeässä tilanteessa ja Dzunkovski vannoi kostoa. Mahdollisesti juuri Dzunkovski antoi Iliodorille apua murhan järjestämisessä. Konrad Knudsen
Vuonna 1935 neuvostoliittolaisen vallankumousmiehen Lev Trotskin oleskelupa umpeutui Ranskassa. Trotski sai turvapaikan Norjasta silloisen oikeusministerin, myöhemmin YK:n pääsihteerin Trygve Lien kutsumana. Trotski asui taidemaalari Knudsenin kotona Norderhovissa Hønefossin lähellä. Vuonna 1937 Norjan hallitus määräsi Neuvostoliiton painostuksesta Trotskin kotiarestiin. Neuvostoliittolaisten virkamiesten kanssa käytyjen pitkien neuvottelujen jälkeen Trygve Lie määräsi Trotskin muuttamaan Norjasta Meksikoon. Toisen maailmansodan aikana Knudsen asui Ruotsissa, Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Hän palasi Norjaan sodan jälkeen. Vladimir Bierko
Bierkoa pidettiin CTU:n Los Angelesin osaston päämajassa vankina muutamien tuntien ajan, kunnes Karen Hayes valtuutti Bierkon siirtämisen uuteen vankilalaitokseen. Kesken ajomatkan Bierkoa kuljettanut autosaattue joutui terroristien väijytyksen kohteeksi, ja Bierko onnistui pakenemaan kätyriensä kanssa. Bierko ja muut terroristit tunkeutuivat Los Angelesin satama-alueelle, missä Venäjän laivaston sukellusvene "Natalia" oli tarkastuksessa osana Venäjän ja Yhdysvaltain välistä terrorismin vastaista sopimusta. Vaikka Bauer yritti varoittaa sukellusveneen miehistöä Bierkon aikeista, Bierko tappoi kaikki sukellusveneen miehistönjäsenet viimeisellä Sentox-kanisterilla, poikkeuksena yhdysvaltalainen Tim Rooney. Bierko otti haltuunsa "Natalian" asejärjestelmät ja valmistautui laukaisemaan sukellusveneen ballistiset risteilyohjukset Yhdysvaltain poliittisiin ja taloudellisiin keskuksiin sekä merkittäviin siviilikohteisiin. Rooneyn avulla Bauer, Christopher Henderson ja agentti McCullough onnistuivat huomaamattomasti tunkeutumaan sukellusveneeseen. Bauer loi harhautuksen, jolloin Bierko kätyreineen lähti pois komentosillalta ja Henderson kykenisi salaa deaktivoimaan risteilyohjukset ennen kuin Bierko olisi voinut laukaista ne. Samalla Bauer ja McCullough väijyttivät Bierkon miehineen, jota seuranneessa tulitaistelussa McCullough ja Bierkon kätyrit saivat surmansa. Kun Bierko oli ainoa elossa oleva terroristi, hän yritti hyökätä Bauerin kimppuun, mutta Bauer tappoi Bierkon vääntämällä tämän kaulanikamat poikki. Anatoli Golitsyn
Myöhemmin Golitsyn esitti vielä lisää entistä hurjempia väitteitä, joita CIA:kin piti fantasioina. Hän esimerkiksi väitti brittien agenttina teloitetun neuvostoliittolaisen eversti Oleg Penkovskin olleen koko ajan neuvostotiedustelun ohjauksessa ja KGB:n myrkyttäneen vuonna 1963 äkisti kuolleen Ison-Britannian Labour-puolueen johtajan Hugh Gaitskellin saadakseen tämän tilalle Harold Wilsonin, joka olisi ollut KGB:n agentti. Angleton uskoi tähän tarinaan, mutta useimmat CIA:n johtajat eivät, sillä Gaitskellin kuolema tapahtui kaksi vuotta Golitsynin loikkauksen jälkeen. Angleton uskoi myös Golitsynin väitteen, että sodan aikana Yhdysvaltain suurlähettiläänä Moskovassa toiminut demokraattipoliitikko W. Averell Harriman olisi vakoillut Neuvostoliiton hyväksi. Golitsyn sai CIA:n myös uskomaan virheellisesti, että hänen jälkeensä vuonna 1964 länteen loikannut KGB-upseeri Juri Nosenko olisi ollut KGB:n lähettämä kaksoisagentti, minkä seurauksena Nosenko joutui Yhdysvalloissa vankilaan. Muun muassa Länsi-Saksan ja Ranskan tiedustelupalvelut epäilivät Golitsyniä itseään KGB:n lähettämäksi harhauttajaksi, koska useat hänen väitteistään olivat niin selvästi virheellisiä. Myös Richard Helms ja FBI:n johtaja J. Edgar Hoover arvelivat Golitsynin loikkauksen olleen KGB:n juoni, mutta Nosenkon olevan aito loikkari. Natalia Sedova
Vallankumousta edeltäneen ajan Trotski ja Sedova asuivat pääasiassa maanpaossa, välillä yhdessä ja välillä erossa toisistaan, tehden maanalaista vallankumoustyötä. Sedova oli Venäjällä vangittuna muutaman kuukauden vuonna 1905. Vuonna 1907 Sedova asui Trotskin toisen Siperian-karkotuksen aikana Suomessa Terijoella ja Trotskin paettua he asuivat hetken aikaa Oulunkylän Villa Havulinnassa lähellä Helsinkiä. Pariskunta asui vuosina 1907–1914 Wienissä, sen jälkeen jälleen Pariisissa ja Sveitsissä sekä vuoden 1917 alussa lyhyen aikaa New Yorkissa Yhdysvalloissa. He palasivat takaisin Venäjälle helmikuun vallankumouksen jälkeen toukokuussa 1917. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Trotski kohosi Neuvosto-Venäjän ulkoministeriksi ja myöhemmin sotaministeriksi. Sedovasta tuli heinäkuussa 1918 Neuvosto-Venäjän museoviraston pääjohtaja, missä tehtävässä hän toimi 1920-luvun lopulle saakka.
Trotskin hävittyä Neuvostoliiton sisäisen valtataistelun Josif Stalinille hänet erotettiin puolueesta, määrättiin tammikuussa 1928 sisäiseen karkotukseen Alma-Ataan Kazakstaniin ja lopulta helmikuussa 1929 karkotettiin kokonaan maasta Turkkiin. Sedova seurasi vapaaehtoisesti miestään karkotukseen. Maastakarkotuksen jälkeen Trotskit elivät vuosina 1929–1933 Turkissa, suuren osan tästä ajasta Prinkipon saarella lähellä Istanbulia, sillä mikään muu maa ei halunnut antaa Trotskille poliittista turvapaikkaa. Heinäkuussa 1933 Ranska myönsi Trotskille turvapaikan, mutta kielsi häntä asettumasta Pariisiin. Seuraavan kahden vuoden ajan pariskunta asui eri puolilla Ranskan maaseutua, kuten Saint-Palaisissa, Barbizonissa ja Grenoblen lähiympäristössä. Oleskelulupansa peruuttamisen vuoksi Trotski järjesti heille kesäkuussa 1935 uuden turvapaikan Norjasta, jossa he asuivat taidemaalari Konrad Knudsenin kotona Hønefossissa Oslon lähettyvillä. Neuvostoliiton painostuksesta Norja asetti Trotskin elokuussa 1936 kotiarestiin ja jätti joulukuussa hänen turvapaikkaoikeutensa uusimatta. Meksikon myönnettyä uuden turvapaikan Trotskit muuttivat tammikuussa 1937 viimeiseksi kotipaikakseen jääneeseen Coyoacániin Méxicon esikaupunkialueelle. Trotskilaisuus
Neuvostoliiton teollistumista edisti maataloustuotteiden hintojen pitäminen alhaalla, joka oli teollisuustyöläisten kannalta edullista. Kansainvälisesti Trotskin kannattajat Kominternissa järjestäytyivät aluksi nimellä Kansainvälinen Vasemmisto-oppositio ja perustivat lopulta 1938 Neljännen internationaalin. Trotskin kuoleman jälkeen Neljäs internationaali alkoi kuitenkin hajota useisiin eri suuntauksiin. Jo 1950-luvun alussa internationaali oli pahasti pirstaleina. Feliks Jusupov
Joulukuun 16. ja 17. päivän välisenä yönä 1916 Jusupov ja joukko vaikutusvaltaisia venäläisiä aatelisia, muiden muassa tsaarin serkku Dmitri Pavlovitš Romanov, kutsuivat munkki Grigori Rasputinin Moikan palatsiin ja surmasivat hänet raa'asti. Rangaistukseksi Jusupov ja kaksi muuta salaliittolaista joutuivat sisäiseen karkotukseen Pietarin ulkopuolelle. Lev Trotski
Trotski kuoli saamiinsa vammoihin seuraavana päivänä, ja hänet haudattiin kotipuutarhaansa.Trotskin linnoitusmainen asunto Méxicossa on nykyään hänen nimeään kantava kotimuseo. Neuvostoliitossa tai Venäjällä hänen mainettaan ei ole vieläkään palautettu, vaikka glasnostin aikana suurin osa vainojen aikana surmatuista vanhoista bolševikkijohtajista rehabilitoitiin. Trotskin ajatukset ja kirjoitukset ovat innoittaneet poliittisia liikkeitä, jotka ovat nykyäänkin aktiivisia, mistä esimerkkinä trotskilaisuus. Ulkovaltojen interventio Venäjän sisällissodassa
Sota puhkesi käyntiin maaliskuussa 1919, ja valkoiset armeijat etenivät etelästä Anton Denikinin johdolla, Baltiassa Nikolai Judenitšin johdolla ja idässä Aleksandr Koltšakin johdolla kohti Petrogradia ja Moskovaa. Lev Trotskin muodostama Puna-armeija sai kuitenkin torjuttua Koltšakin joukot kesäkuussa, Judenitšin johtama armeija ei saanut kaipaamansa tukea Suomen valkoiselta hallitukselta, ja se lyötiin lokakuussa. Puna-armeijan vastahyökkäyksen lähestyessä Viron rajaa, Viron hallitus julisti Luoteis-Venäjän hallituksen oleskelun Viron alueella ei-toivotuksi 11. marraskuuta ja Judenitšin joukot internoitiin Viroon. Koltšakin alaiset tšekkijoukot luovuttivat Koltšakin bolševikeille, jotka ampuivat hänet 7. helmikuuta 1920 Irkutskissa. Viimevaiheessa sota huipentui viimeisten valkoisten joukkojen piiritykseen Krimillä. Pjotr Wrangel oli koonnut Denikin armeijoiden jäänteet ja linnoittautunut Krimille, jossa ne pitivät asemansa kunnes Puna-armeija palasi Puolasta, jossa se oli taistellut Puolan–Neuvosto-Venäjän sodan 1920. Puna-armeijan käännettyä koko voimansa viimeisiä valkoisia vastaan, he murtuivat, ja viimeiset joukot evakuoitiin Konstantinopoliin marraskuussa 1920. Leo Tolstoi
Leo Tolstoi ( ; 9. syyskuuta 1828 Jasnaja Poljana – 20. marraskuuta 1910 Astapovo) on yksi tunnetuimmista venäläisistä kirjailijoista. Leo Tolstoin tunnetuimpia teoksia ovat "Sota ja rauha" (1865–1869) sekä "Anna Karenina" (1875–1877). Tyyliltään hän edustaa realismia. Tolstoi oli myös merkittävä yhteiskunnallinen ja uskonnollinen ajattelija. Ramón Mercader
Iosif Romualdovitš Grigulevitš epäonnistui Lev Trotskin murhassa 24. toukokuuta 1940, jonka jälkeen Mercader hankkiutui Trotskin lähipiiriin ystävystymällä tämän naimattoman sihteerin kanssa. Tekeytymällä kanadalaiseksi trotskilaisuuden kannattajaksi hän tutustui sihteerin avustuksella itse Trotskiin. Elokuun 20. päivänä vuonna 1940 Mercader salakuljetti takkinsa sisällä murha-aseen, jäähakun, Trotskin tarkoin vartioituun huoneeseen Coyoacánissa, jossa tämä oli syventyneenä asiapapereihin kirjoituspöytänsä äärellä. Mercader löi Trotskia hakulla kuolettavasti päähän. Trotski ei kuitenkaan kuollut heti, vaan alkoi kamppailla voimakkaasti salamurhaajaansa vastaan. Trotskin henkivartijat saapuivat paikalle, mutta Trotski käski heitä jättämään Mercaderin henkiin, koska "hänellä olisi tarina kerrottavanaan". Rudolf Slánský
Rudolf Slánský (s. 31. heinäkuuta 1901 Nezvestive – 3. joulukuuta 1952 Praha) oli tšekkoslovakialainen poliitikko ja Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen pääsihteeri toisen maailmansodan jälkeen. Tšekkoslovakian sisäministerinä hän oli yksi merkittävimmistä poliittisen terrorin toimeenpanijoista. Slánský vangittiin marraskuussa 1951 ja tuomittiin näytösoikeudenkäynnissä vakoilusta ja sionismista. Hänet teloitettiin joulukuussa 1952. Katynin joukkomurha
Katynin joukkomurha (, Katynin rikos) oli Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun NKVD:n toteuttama puolalaisten joukkomurha, joka tapahtui vuonna 1940. Teloitetut olivat sotavangeiksi otettuja Puolan armeijan upseereita, korkeasti koulutettuja ammattilaisia kuten opettajia, lääkäreitä, professoreita, tutkijoita sekä poliiseja ja valtion virkamiehiä. Venäjän sisällissota
Heinäkuussa kaksi vasemmistososialistivallankumouksellista murhasi Saksan Venäjän-lähettilään Wilhelm von Mirbachin tarkoituksenaan provosoida Saksa vihollisuuksiin. Samana päivänä vasemmistososialistivallankumoukselliset nousivat Moskovassa kapinaan, joka kuitenkin kukistettiin jo seuraavana päivänä. Eräät muut sosialistivallankumoukselliset pyrkivät nostattamaan puna-armeijan bolševikkihallintoa vastaan. Neuvostot saivat nämä paikalliset kapinat hallintaansa ja Lenin esitti saksalaisille henkilökohtaisen anteeksipyynnön. Sen jälkeen seurasivat sosialistivallankumouksellisten massapidätykset. Elokuun 30. päivän terrori-iskut, Pietarin Tšekan päällikön murha ja Leninin murhayritys synnyttivät "punaisen terrorin". Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset erotettiin neuvostoista ja vastavallankumouksellisiksi epäillyt saatettiin vangita ja teloittaa ilman oikeudenkäyntiä. Trotskilaisuus
Trotskilaisuus on venäläisen Lev Trotskin (1879–1940) ajatuksiin pohjautuva marxilainen aatesuunta. Trotskin ydinajatuksia olivat maailmanvallankumouksen korostaminen sekä kapitalismin ja stalinismin kritiikki. Anarkistinen musta risti
Syyskuussa 1919 bolsevikkipuolueen Moskovan komitean kokoukseen tehtyä kranaatti-iskua käytettiin tekosyynä anarkistien massapidätyksiin koko Neuvostoliiton alueella. Myös Musta armeija ja sen kenraali Nestor Mahno murskattiin Leo Trotskin johtamassa operaatiossa. Hänen tavoitteensa oli määrätietoisesti puhdistaa Venäjä kaikista anarkisteista "rautaisella luudalla". Anarkisti- ja vasemmistolaisvankien määrän kasvu Neuvostoliitossa johti aluksi AMR:n uuteen nousuun, mutta vuoteen 1925 mennessä bolsevikit olivat onnistuneet hajottamaan järjestön. Pakoon päässeet ja ulkomaisten anarkistien painostuksesta vapautetut kuitenkin jatkoivat toimintaa ensin Berliinissä, sitten Hollannissa ja sen jälkeen Pariisissa. Lisäksi Yhdysvalloissa syntyi toimintaa uudelleen venäläisten tueksi. Lev Trotski
Vuonna 1905 Trotski palasi Venäjälle ja osallistui vuoden 1905 vallankumoukseen. Hänet valittiin joulukuussa Pietarin työläisten neuvoston johtoon, mutta pidätettiin pian ja karkotettiin Siperiaan uudelleen tammikuussa 1907. Trotski pakeni toistamiseen ulkomaille vielä samana vuonna ja toimi maanpaossa Wienissä vallankumouksellisten lehtien toimituksissa, joissa hänet huomattiin etenkin Balkanin sotia koskevan raportointinsa ansiosta. Tänä aikana hän kehitteli jatkuvan vallankumouksen teoriansa, jonka keskeisenä ajatuksena oli, että tsaarinvastainen demokraattinen vallankumous voisi työväenluokan johtamana jatkua luonteeltaan sosialistisena. Hän vastusti ensimmäistä maailmansotaa, mistä syystä hänet karkotettiin maasta toiseen. Helmikuun vallankumouksen puhjetessa Venäjällä hän oli New Yorkissa Yhdysvalloissa. Marxismi-leninismi
Jo 1924 ilmestyi useita johtavien bolševikkien Lenin-tulkintoja kirjallisessa muodossa. Esimerkiksi Lev Trotski (1879-1940), Grigori Zinovjev (1883-1936), Lev Kamenev (1883-1936), Nikolai Buharin (1888-1938) ja Josif Stalin (1878-1953) rakensivat omat, osittain kilpailevat, Lenininsä. Voittajaksi selviytyi lopulta Stalin, joka hankkiutui vastustajistaan eroon yksitellen. Aate nimettiin marxismi-leninismiksi, josta tuli (lähes) koko kansainvälisen kommunistisen liikkeen aate ja teoria. Stalinin saatua haltuunsa yhä enemmän valtaa NKP:ssa muodostui marxismi-leninisminkin sisältö pitkälti Stalinin versioksi marxismista ja leninismistä. Stalin muotoili opin tärkeimmät lähtökohdat ensi kerran systemaattisesti jo 1924 kirjoittamassaan teoksessa "Leninismin perusteet". Trotskilaisuus
Varsinkin Stalinin maaliskuussa 1953 tapahtuneen kuoleman jälkeen trotskilaisina pitivät itseään monet sellaiset ryhmät, jotka suhtautuivat kriittisesti silloisen Neuvostoliiton politiikkaan vaikkeivät välttämättä pitäneetkään sosialistista maailmanvallankumousta tärkeimpänä päämääränään. Trotskilaisuuden suosio on kasvanut murroskausien mukana. Viime vuosikymmenten aikana tällaisia ovat olleet "hullu vuosi" 1968 ja kapitalismin palautuminen Itä-Eurooppaan. Historiallisesti kannatus on ollut vahvinta latinalaisen kulttuurialueen maissa. Missään maassa trotskilaisuus ei kuitenkaan ole saavuttanut valta-asemaa. Vasemmisto-oppositio (Neuvostoliitto)
Samassa marraskuun 1927 puoluekokouksessa jäljelle jäänyt vasemmisto-oppositio julistettiin nyt laittomaksi vastavallankumoukselliseksi puolueeksi ja 98 siihen kuulunutta tunnettua henkilöä julistettiin erotetuiksi puolueesta. Parin seuraavan kuukauden aikana toista tuhatta oppositioon kuulunutta vangittiin tai määrättiin sisäiseen karkotukseen. Karkotettuja olivat muun muassa Trotski, Preobraženski, Karl Radek ja Christian Rakovski. Adolf Joffe teki itsemurhan. Karkotetut oppositiolaiset jatkoivat aluksi salaista yhteydenpitoa, mutta seuraavien vuosien kuluessa useimmat irtisanoutuivat mielipiteistään saadakseen asemansa takaisin. Pjatakov, Radek ja Vladimir Antonov-Ovsejenko tekivät kääntymyksensä jo vuoden 1928 aikana vakuututtuaan Stalinin esittelemästä uudesta viisivuotissuunnitelmasta, joka merkitsi askelta opposition aiemman talousohjelman suuntaan. Trotski itse pysyi taipumattomana, joten hänet karkotettiin vuoden 1929 alussa kokonaan maasta. Genrih Jagoda
Jagoda oli salaisen poliisin riveissä järjestämässä pakkotyöläiset tekemään Vienanmeren–Itämeren kanavaa. Häntä on syytetty kirjailija Maksim Gorkin murhaamisesta myrkyttämällä vuonna 1936. Hän valvoi Moskovan ensimmäistä suurta näytösoikeudenkäyntiä, jossa Lev Kamenev ja Grigori Zinovjev tuomittiin kuolemaan. Tämä oli käännekohta Stalinin vainoissa, koska sen jälkeen pakkotyöleirit laajenivat GULAG-järjestelmäksi. Jagoda joutui itsekin pian Stalinin epäsuosioon, ja menetti paikkansa 16. syyskuuta 1936 Nikolai Ježoville, joka johti pääosan Stalinin suuresta puhdistuksesta. Jagoda tuomittiin ja teloitettiin 1938. Nikolai Krestinski
Krestinski erotettiin kommunistisesta puolueesta ja hänet vangittiin toukokuussa 1937. Hän oli yksi syytetyistä maaliskuussa 1938 järjestetyssä niin sanotussa Moskovan kolmannessa oikeudenkäynnissä yhdessä Nikolai Buharinin ja Aleksei Rykovin kanssa. Heitä syytettiin vastavallankumouksellisen ”oikeistolais-trotskilaisen blokin” jäsenyydestä ja Saksan agentteina toimimisesta. Ensimmäisessä kuulemisessaan 2. maaliskuuta Krestinski kiisti kaikki syytteet ja julisti olevansa syytön, mutta seuraavana päivänä hän antoi uuden lausunnon, jossa tunnusti kaikki syytteet. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1963. Leninin testamentti
Neuvostoliiton ulkopuolella tieto Leninin testamentista mainittiin ensimmäisen kerran menševikkien Pariisissa julkaisemassa "Sotsialistitšeski Vestnik" -lehdessä heinäkuussa 1924. Varsinaisesti sen sisällön toi läntisen maailman tietoon amerikkalainen kirjailija, runoilija ja poliittisesti vasemmalle kallistunut aktivisti Max Eastman vuonna 1925 julkaisemassaan kirjassa "Since Lenin Died". Puoluekurin avulla Trotski pakotettiin kirjoittamaan länsimaisissa vasemmistolehdissä julkaistu vastine, jossa Eastmanin kirja tuomittiin vastavallankumouksellisena ja Leninin sanottiin jättäneen jälkeensä vain vähämerkityksisiä salaisia ohjeita eikä mitään julkisuuteen tarkoitettua testamenttia. Eastman julkaisi Leninin testamentin kokonaisuudessaan "New York Times" -lehdessä 18. lokakuuta 1926, jolloin se synnytti kansainvälisen sensaation. Eastman alkoi myöhemmin vastustaa kommunismia petyttyään Stalinin Neuvostoliittoon. Klement Gottwald
Marraskuussa 1952 Gottwald toimeenpani puolueen sisäisen puhdistuksen, näytösoikeudenkäynnin Stalinin tyyliin. Siinä syytettiin valtiopetoksesta 14:ää huomattavassa asemassa olevaa kommunistia. Tunnetuin heistä oli puolueen pääsihteeri ja maan varapääministeri Rudolf Slánský, jonka mukaan tapahtumaa nimitetään myös Slánskýn oikeudenkäynniksi. Syytetyistä 11 tuomittiin kuolemaan, heidän joukossaan Slánský ja ulkoministeri Vladimír Clementis. Teloitus tapahtui joulukuussa 1952. Tuomiolta välttyi Gustáv Husák, Slovakian hallinnon johtaja, joka kuitenkin erotettiin tehtävästään "kansallisten poikkeamien" vuoksi. Oikeudenkäynnissä oli juutalaisvastainen sävy, koska useimmat syytetyt olivat juutalaisia ja sionismi oli yksi tuomion peruste. Husák selvisi hengissä ja hänen maineensa puhdistettiin 1960-luvulla. Husákista tuli presidentti vuonna 1975. Neljäs internationaali
Stalinin agentin toimeenpanema Trotskin murha elokuussa 1940 vei Neljänneltä internationaalilta keskushahmon. Kaikesta huolimatta trotskilaiset olivat aktiivisia niin natsien miehittämässä Euroopassa kuin muissakin maanosissa. David Alfaro Siqueiros
Espanjan sisällissodan aikana 1930-luvun lopulla Siqueiros taisteli tasavaltalaisten puolella ja johti useita prikaateja. Francisco Francon voitettua sisällissodan Siqueiros palasi Meksikoon, jossa maalasi sähkötyöläisten liiton sponsoroimana yhden kuuluisimmista seinämaalauksistaan "Portrait of the Bourgeoisie" ("Porvariston muotokuva").
Siqueiros asettui Josif Stalinin puolelle, kun Stalin ja Lev Trotski ajautuivat kiistoihin Neuvostoliitossa. Valtataistelun hävinnyt Trotski sai turvapaikan Meksikosta. Siqueiros hyökkäsi Trotskin kotiin Méxicossa 24. toukokuuta 1940 ryhmän kanssa. He ampuivat Trotskin kotia konekiväärein ja käyttivät myös rajähteitä, mutta Trotski säilyi vahingoittumattona hyökkäyksestä. Leon Kruczkowski
Leon Kruczkowski (28. kesäkuuta 1900 – 1. elokuuta 1962) oli puolalainen kirjailija ja julkaisija, jolla oli suuri vaikutus puolalaiseen teatteriin Toisen maailmansodan jälkeisenä aikana. Hänen kuuluisin teoksensa on draama, "Niemcy" (suom. "Saksalaisia") vuodelta 1949. Vladimir Lenin
Tsaarien hirmuvalta oli teloittanut virallisesti 3 932 ihmistä vuosina 1825–1917 laillisin oikeudenkäynnein, joissa ”puolustusasianajajilla oli ainakin saman verran puhevaltaa kuin syyttäjilläkin”. Leninin johdolla bolševikit ylittivät tämän määrän neljässä kuukaudessa (maaliskuuhun 1918 mennessä). Tosin on huomattava se seikka, että suurin osa tsaarien tapattamista ihmisistä ei koskaan tullut viralliseen tietoon. Bolševikit hyökkäsivät rajusti oppositiota vastaan, eikä Lenin estänyt lukuisten teloituksien toimeenpanoa. Isaac Deutscher
Deutscher jatkoi työtä päätyökseen muodostuneessa kolmiosaisessa Trotskin henkilökuvassa: "The Prophet Armed" (1954), "The Prophet Unarmed" (1959) ja "The Prophet Outcast" (1963). Nämä kirjat perustuivat Trotskin arkistoon Harvardin yliopistossa. Suurin osa kolmannen aineistosta oli ennestään julkaisematonta Trotskin vaimon Natalja Sedovan annettua kirjailijalle pääsyluvan arkiston suljettuun osaan. Deutscher ei koskaan tavannut Trotskia henkilökohtaisesti. Deutscher suunnitteli sisältävänsä nämä sarjat tutkielmaan Leninistä, mutta tämä jäi kesken hänen kuoltuaan. Aleksei Leontjev
Aleksei Nikolajevitš Leontjev (; 18. helmikuuta 1903 Moskova, Venäjän keisarikunta – 21. tammikuuta 1979 Moskova) oli neuvostoliittolainen tiedemies. Hän oli yksi kolmesta (”troika”) merkittävimmistä psykologian kulttuurihistoriallisen koulukunnan ja toiminnan teorian ("деятельностный подход", "dejatelnostnostnyi podhod") sekä kulttuurihistoriallisen psykologian perustajista yhdessä Lev Vygotskin ja Aleksandr Lurijan kanssa. Ihmisoikeudet Venäjällä
Politkovskaja ammuttiin Vladimir Putinin syntymäpäivänä lauantaina 7. lokakuuta 2006. Politkovskaja arvosteli Tšetšetsenian sotaa ja vallanpitäjiä. Häneltä jäi kesken kirjoitus kidutuksesta ja ihmissieppauksista Tšetšeniassa. Murha sai paljon huomiota kansainvälisesti. Helsingissä oli yli 1000 ihmisen mielenosoitus Venäjän suurlähetystön edessä. Vajaa kuukausi Politkovskajan murhan jälkeen kuoli Aleksandr Litvinenko Lontoossa myrkytykseen. Hän oli kertonut tutkivansa Politkovskajan murhaa. Trotskilaisuus Suomessa
SKP keskusteli NKP(b):n sisäisestä tilanteesta vuodesta 1924 alkaen ja puoluejohto asettui kannattamaan Stalinin johtamaa enemmistölinjaa. SKP:n Otto Wille Kuusinen johti syyskuussa 1927 Kominternin kokousta, jossa Lev Trotski erotettiin järjestön toimeenpanevan komitean jäsenyydestä. Vuonna 1928 SKP ilmoitti päätöksessään, ettei sen riveissä ollut esiintynyt Trotskin kannattajia. Venäjän sisällissota
Seuraavien, 30. elokuuta tapahtuneiden terrori-iskujen, Pietarin Tšekan puhemiehen Moisei Uritskin ja Leninin murhayrityksen jälkeen Lenin aloitti "punaisen terrorin": Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset erotettiin neuvostoista ja 800 epäiltyä teloitettiin ilman oikeudenkäyntiä. Olga Nikolajevna Romanova
Olga Nikolajevna sai surmansa muun tsaariperheen tavoin 17. heinäkuuta 1918, kun Venäjällä vuotta aiemmin vallan ottaneet bolševikit järjestivät teloitusryhmän surmaamaan tsaarin ja tämän perheen Ipatjevin talossa Jekaterinburgissa. Neuvostoliiton salaisten arkistojen avauduttua tuli päivänvaloon muun muassa teloitusta johtaneen Jakov Jurovskin muistiinpanot. Niissä oli yksityiskohtaisesti selostettu Romanovien salaisen haudan paikka Jekaterinburgissa. Hauta oli metsätiehen, kohtaan mihin auto upposi, hätäisesti lapioilla kaivettu matala kuoppa. Moskovan oikeudenkäynnit
Moskovan kolmas oikeudenkäynti pidettiin maaliskuussa 1938. Syytettyjä oli 21, heistä tunnetuimpina Buharin, Rykov, Nikolai Krestinski, Christian Rakovski ja entinen NKVD:n päällikkö Genrih Jagoda, joka oli ollut järjestämässä Moskovan ensimmäistä oikeudenkäyntiä. Muut syytetyt olivat Hryhori Hrynko, Vladimir Ivanov, Fayzulla Xojayev, Akmal Ikramov, Vasil Šaranhovitš, Arkadi Rozenholz, Mihail Tšernov, Isaak Zelenski, Sergei Bessonov, Prokopi Zubarev, Pavel Bulanov, Veniamin Maksimov-Dikovski, Pjotr Krjutškov, Lev Levin, Ignati Kazakov ja Dmitri Pljetnov. Useat syytetyistä olivat kuuluneet Uzbekistanin kommunistisen puolueen johtoon. Jälleen syytettyjä syytettiin Trotskin johtamaan salaliittoon kuulumisesta, Stalinin salamurhan suunnittelusta ja vakoilusta ulkovaltojen hyväksi. Buharinin väitettiin suunnitelleen jopa Leninin salamurhaamista vuonna 1918. Syytettyihin kuului myös kolme lääkäriä, Levin, Kazakov ja Pljetnov, jotka syytteiden mukaan olivat Jagodan käskystä myrkyttäneet puoluejohtoon kuuluneen Valerian Kuibyševin, Jagodan edeltäjän Vjatšeslav Menžinskin, kirjailija Maksim Gorkin ja viimeksi mainitun pojan Maksim Peškovin. Victor Serge
Toisen maailmansodan seurauksena Serge perheineen muuttivat maanpakoon Meksikoon. Meksikossa Serge jatkoi kirjoittamista ja työskenteli yhdessä muun muassa Trotskin puolison, Natalia Sedovan, kanssa saattaakseen murhatun Trotskin elämänkerran, "Vie et mort de Léon Trotsky" (1951), päätökseen. Lev Lvovitš Tolstoi
Lev Lvovitš Tolstoi (, 1869 Jasnaja Poljana – 1945 Helsingborg) oli venäläisen kirjailija Leo Tolstoin poika. Hän oli itsekin kirjailija. Venäjän vallankumouksen jälkeen hän asui Ruotsissa, missä jatkoi kirjoittamista ja harjoitti myös kuvanveistoa. Lev Lvovitš Tolstoi kuoli 18. lokakuuta 1945 Helsingborgissa. Terrorismi
Suomessa 1900-luvun alussa Venäjän vallan aikana toimineita nationalistisia aktivisteja on myös toisinaan pidetty joiltain osin terrorismin tunnusmerkit täyttävinä. Tunnetuin vuosisadan alun isku oli kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin murha 1904, jonka toteutti aktivisteja lähellä ollut Eugen Schauman. Aktivisti Lennart Hohenthal murhasi prokuraattori Eliel Soisalon-Soinisen vuonna 1905. Suomi itsenäistyi 1917. Lev Trotski
Lev Bronstein syntyi juutalaiseen perheeseen Etelä-Venäjällä, nykyisessä Ukrainassa 26. lokakuuta (7. marraskuuta uuden luvun mukaan) 1879. Hänen isänsä David Bronstein oli varakas venäjänjuutalainen maanviljelijä. Perhe ei ollut uskonnollinen. Bronšteinit puhuivat kotonaan venäjää ja ukrainaa, ja Lev itse sujuvasti lisäksi hepreaa, saksaa, englantia, ranskaa ja espanjaa.
Mentyään setänsä luo Odessaan opiskelemaan, hän tutustui vallankumouksellisiin piireihin ja oli mukana perustamassa "Etelä-Venäjän työläisliittoa" 1897 sekä marxilaista Venäjän sosiaalidemokraattista työväenpuoluetta 1898. Trotski pidätettiin poliittisen toimintansa vuoksi 1898 ja karkotettiin Siperiaan. Vuonna 1902 hän pakeni karkotuspaikastaan ulkomaille, jättäen jälkeensä vaimonsa Aleksandra Sokolovskajan ja kaksi lastaan. Hän otti käyttöön pseudonyymin "Trotski", jolla hänet sittemmin opittiin tuntemaan. Nimen hän lainasi Odessan vankilan päävanginvartijalta. Leninismi
Leninismi on venäläisen Vladimir Leninin (1870–1924) ajatuksiin pohjautuva marxilainen poliittinen ja teoreettinen suuntaus. Käsitettä alettiin käyttää Neuvostoliiton kommunistisen puolueen ja Kommunistisen internationaalin keskuudessa Leninin kuoleman jälkeen.
Leninismin tunnetuin ja levinnein suuntaus on marxismi-leninismi, josta kehittyi Neuvostoliiton ja sen johtaman kansainvälisen kommunistisen liikkeen yhteinen ideologia Stalinin aikana. Sisällöllisistä muutoksista huolimatta marxismi-leninismi käsitteenä säilytti asemansa Neuvostoliitossa aina valtion lakkauttamiseen asti. Toinen tunnettu leninismin suuntaus on trotskilaisuus, jolla tarkoitetaan Stalinin kanssa riitoihin 1920-luvulla ajautuneen Lev Trotskin ajattelun pohjalle syntyneitä suuntauksia. Myös jotkut vasemmistokommunistiset suuntaukset on laskettavissa leninismin piiriin. Putinismi
Joitain hallituksen politiikkaa, mm Tšetšenian sotaa arvostelleita toimittajia ja poliitikkoja on murhattu tai muuten kuollut Venäjällä eikä syyllisiä ole saatu kiinni. Esimerkiksi Galina Starovoitava murhattiin 1998, melko pian sen jälkeen kun Putin oli noussut Pietarin turvapalvelun johtajaksi. Lehtimiehistä muun muassa Igor Domnikov kuoli oudosti. Ensimmäisen Tšetšenian sodan sovitellut kenraali Aleksandr Lebed kuoli helikopterionnettomuudessa 2002, ja vuonna 2003 tapettiin Sergei Jutšenkov, joka oli ollut mukana Moskovan kerrostaloräjähdyksiä tutkivassa niin sanotussa Kovalevin komiteassa, jonka muita jäseniä myrkytettiin, mukiloitiin ja joista selvinneet menettivät paikkansa duumassa. Venäläisen Forbes-lehden pääjohtaja tutki Tšetšenian jälleenrakennusvarojen väärinkäyttöä ja murhattiin, niin kuin vastaavia asioita tutkinut Andrei Kozlovkin. Tšetšenian sotaa ja Putinin Venäjää arvostellut toimittaja Anna Politkovskaja murhattiin lokakuussa 2006. Dmitri Bogrov
14. syyskuuta 1911 hän ampui kahdesti Venäjän pääministeriä Pjotr Stolypinia Kiovan oopperatalossa Nikolai Rimski-Korsakovin oopperan "Tsaari Saltanin tarina" väliajalla. Stolypin kuoli haavoihinsa 5 päivää myöhemmin. Bogrov hirtettiin teostaan 24. syyskuuta 1911. Stolypinin kuoleman tutkinta keskeytettiin keisari Nikolai II:n määräyksestä. Lee Harvey Oswald
Lee Harvey Oswald (18. lokakuuta 1939 New Orleans, Louisiana – 24. marraskuuta 1963 Dallas, Texas) oli yhdysvaltalainen entinen merijalkaväen sotilas ja marxisti, joka murhasi presidentti John F. Kennedyn ja dallasilaisen poliisin J. D. Tippitin 22. marraskuuta 1963. Poliisi pidätti Oswaldin "Texas Theatre" -elokuvateatterissa noin kaksi tuntia Kennedyn ampumisen jälkeen. Grigori Sokolnikov
Sokolnikov oli etniseltä taustaltaan juutalainen. Hänen isänsä oli lääkäri. Sokolnikov liittyi Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen bolševikkisiipeen vuonna 1905. Vuonna 1907 hänet vangittiin ja karkotettiin Siperiaan, josta hän onnistui vuonna 1909 pakenemaan ulkomaille. Hän asui vuoden 1917 helmikuun vallankumoukseen saakka maanpaossa Ranskassa ja valmistui vuonna 1914 Pariisin yliopistosta. Huhtikuussa 1917 Sokolnikov palasi Venäjälle samassa suljetussa junassa kuin Vladimir Lenin. Sokolnikov kuului Pietarin neuvoston toimeenpanevaan komiteaan elokuusta 1917 alkaen ja bolševikkipuolueen keskuskomiteaan 1917–1919 sekä uudelleen 1922 alkaen. Hän johti Venäjän pankkitoiminnan kansallistamista lokakuun vallankumouksen jälkeen ja oli maansa rauhanvaltuuskunnan jäsenenä Brest-Litovskin rauhanneuvotteluissa. Lev Trotskin erottua valtuuskunnan johdosta juuri Sokolnikov allekirjoitti rauhansopimuksen Neuvosto-Venäjän edustajana. Ivar Smilga
Venäjän sisällissodan aikana Smilga komensi puna-armeijan 7. armeijaa Uralin rintamalla. Vuoden 1920 Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa hän toimi komentajana Mihail Tuhatševskin rinnalla. Smilgan muita tehtäviä olivat Neuvostoliiton talousneuvoston Vesenkhan (1921–1928) sekä valtiollisen suunnittelukomitean Gosplanin (1924–1936) varapuheenjohtajan virat. Vuonna 1926 Smilga liittyi Lev Kamenevin ja Grigori Zinovjevin johtamaan kommunistisen puolueen sisäiseen ”uuteen oppositioon”, joka arvosteli Josif Stalinia ja yhdistyi myöhemmin Lev Trotskin vasemmisto-opposition kanssa niin sanotuksi yhtyneeksi oppositioksi. Tämä johti Smilgan erottamiseen ensin NKP:n keskuskomiteasta ja lopulta koko puolueesta. Smilga sai puoluejäsenyytensä takaisin luovuttuaan Stalinin kritiikistä vuonna 1929. Myöhemmin hänet kuitenkin karkoitettiin Habarovskiin ja vangittiin vuonna 1935 Sergei Kirovin murhan jälkeen. Smilga tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin Stalinin vainoissa vuonna 1937. Hänet rehabilitoitiin 1987. Pietari (kaupunki)
Leninin kuolemaa 1924 kunnioitettiin muuttamalla kaupungin nimi "Leningradiksi", joka oli käytössä vuoteen 1991 asti. Leningradista tuli 1930-luvulla Stalinin teollistamisohjelman keskus. Vuonna 1939 kaupungissa asui kolme miljoonaa ihmistä, ja sen osuus Venäjän teollisesta tuotannosta oli noin yksitoista prosenttia.Stalin pelkäsi kaupungista muodostuvan kilpailevan valtakeskittymän Kremlille. Leningradin kommunistijohtajan Sergei Kirovin murha 1934 aloitti Stalinin puhdistukset. Neuvostoliiton historia
Leninin kuoleman jälkeen 1924 puolueessa käytiin valtataistelu Lev Trotskin, Nikolai Buharinin ja Josif Stalinin välillä. Trotskin vasemmisto-opposition kanta oli internationalistisempi ja tähtäsi jatkuvan vallankumouksen periaatteen mukaisesti keskeytymättömään vallankumousten sarjaan muissa maissa, kun taas Stalin oli valmiimpi etenemään ”Sosialismi yhdessä maassa” -periaatteen mukaan, mikä sisälsi käytännössä stalinistisen raskaan teollistamisohjelman sekä sen rahoittamiseksi maatalouden kollektivisoinnin sovhooseiksi ja kolhooseiksi. Valko-Venäjän historia
Neuvostoliiton suunnitelmatalous tuotiin Valko-Venäjän sosialistiseen neuvostotasavaltaan vuosien 1928–1937 aikana. Teollistuminen ja maatalouden kollektivisointi toteutettiin osittain väkivaltaisesti maaseudun asukkaiden kustannuksella. Tuhansia talonpoikia kuoli ja 600 000–700 000 vainottua maaseudun asukasta muutti kotiseuduiltaan. Toteutettu talouspolitiikka johti nälänhätään. Samalle venäläistämisen ja suunnitelmatalouden jaksolle, erityisesti vuosiin 1930, 1933 ja 1937–1938, ajoittuivat stalinistiset vainot ja laajamittainen kansanmurha. Vainoissa tapettiin satoja tuhansia eri alojen edustajia ja katkaistiin erityisesti kansallisen älymystön kehitys kymmeniksi vuosiksi. Osa näistä julmuuksista – esimerkiksi Minskin läheisen Kurapatyn alueen teloitukset (1937–1941) – nousivat laajempaan tietoisuuteen vasta 1980-luvulla. Nestor Mahno
Mahnon onnistui luoda Etelä-Ukrainaan yli seitsemän miljoonan ihmisen asuinalueen kattanut anarkistinen talonpoikaisjärjestö eli niin sanottu Vapaa territorio, jossa sovellettiin anarkistisen kommunismin periaatteita. Mahnon päätös luoda anarkistinen yhteisö Ukrainaan johti kuitenkin siihen, että Puna-armeija kääntyi häntä vastaan. Bolševikit kieltäytyivät tekemästä yhteistyötä Mahnon anarkistijoukkojen kanssa ja lähettivät kaksi Tšekan agenttia yrittämään hänen murhaansa kesäkuussa 1920. Samana vuonna puna-armeijan komissaari Lev Trotski aloitti terrorin ja määräsi tuhansia Mahnoa tukevia talonpoikia teloitettavaksi. Mahno pakeni elokuussa 1921 ulkomaille. Hän pakeni ensin Romaniaan ja sitten Puolaan ennen kuin päätyi Ranskaan, jossa hän kuoli vuonna 1934. Natalia Sedova
Trotskin ja Sedovan vanhempi poika Lev Sedov oli aktiivi bolševikki, mutta joutui vanhempiensa kanssa maanpakoon ja kuoli Pariisissa. Neuvostoliittoon jäänyt nuorempi poika Sergei Sedov ei ollut poliittisesti aktiivinen, mutta hänet vangittiin ja myöhemmin surmattiin Stalinin vainoissa. Lev Kamenev
Kamenev ja Zinovjev saivat puoluejäsenyytensä takaisin vuonna 1928. Puolueesta erottaminen ja uudelleen jäseneksi hyväksyminen toistui 1932–1933, missä välissä Kamenev oli karkotettuna Minusinskiin. Vuosina 1932–1934 hän oli Moskovaan perustetun Gorkin maailmankirjallisuuden instituutin ensimmäisenä johtajana. Kun Sergei Kirov murhattiin joulukuussa 1934, Zinovjevia ja Kamenevia syytettiin ”moraalisesta osallisuudesta” tapahtuneeseen. Tammikuussa 1935 pidetyssä salaisessa oikeudenkäynnissä Kamenev tuomittiin viiden ja Zinovjev kymmenen vuoden vankeuteen. Kamenev joutui heinäkuussa 1935 yhdessä 38 muun henkilön kanssa syytetyksi myös salaliitosta Stalinia vastaan ja tällä kertaa hänet tuomittiin kymmenen vuoden vankeuteen. Leninin testamentti
Leninin kuoltua Trotski tyytyi passiivisen sovittelijan rooliin ja oli parhaimmillaankin marginaalisessa oppositiossa Stalinin, Kamenevin ja Zinovjevin muodostamaa troikkaa vastaan. Trotski ei noussut haastamaan valtaansa kasvattanutta Stalinia eikä käyttänyt hyväkseen Leninin kirjettä, jolla olisi voinut hyökätä Stalinin auktoriteettia vastaan. Päivää ennen edustajakokouksen alkua, 24. toukokuuta 1924, Zinovjev ja Kamenev kutsuivat koolle 57 puoluejohtajaa epäviralliseen kokoukseen eli ”vanhimpain neuvostoon” ja ajoivat siellä läpi päätöksen, että Leninin testamenttia ei julkistettaisikaan edustajakokouksessa eikä missään muuallakaan. Trotski ja Krupskaja vastustivat päätöstä, mutta noudattivat sitä edustajakokouksessa eivätkä tuoneet testamentin olemassaoloa esiin. Kirjeen sisältö kyllä selostettiin edustajakokoukseen saapuneille delegaatioille suljetuissa tapaamisissa, jokaiselle erikseen, mutta edustajia kiellettiin kertomasta siitä julkisesti ja heitä kehotettiin samalla tukemaan Stalinin uudelleenvalintaa. Stalin valittiinkin puoluekokouksessa uudelleen puolueen pääsihteeriksi Leninin suosituksen vastaisesti. Dmitri Pavlovitš Romanov
Suuriruhtinas Dmitri Pavlovitš Romanov (; 18. syyskuuta 1891 Iljinskoje, Moskovan läh., Venäjän keisarikunta – 5. maaliskuuta 1941 Davos, Sveitsi) oli venäläinen aatelismies, joka parhaiten muistetaan Grigori Rasputinin murhasta vuonna 1916. Romanov oli Venäjän tsaarin Nikolai II:n serkku. Moskovan oikeudenkäynnit
Ensimmäinen oli elokuussa 1936 järjestetty ”trotskilais-zinovjevilaisen terroristikeskuksen oikeudenkäynti” eli niin sanottu kuudentoista oikeudenkäynti, jonka pääsyytetyt olivat Grigori Zinovjev ja Lev Kamenev. Toinen oli tammikuussa 1937 järjestetty ”neuvostovastaisen trotskilaisen keskuksen” oikeudenkäynti eli seitsemäntoista oikeudenkäynti, jonka pääsyytetyt olivat Karl Radek ja Georgi Pjatakov. Kolmas oli maaliskuussa 1938 järjestetty ”neuvostovastaisen oikeistolaisen ja trotskilaisen blokin oikeudenkäynti” eli kahdenkymmenenyhden oikeudenkäynti, jonka pääsyytetyt olivat Nikolai Buharin ja Aleksei Rykov. Maanpaossa elänyt Lev Trotski oli poissaolevana syytettynä kaikissa kolmessa Moskovan oikeudenkäynnissä. Kaikki syytetyt pakotettiin tunnustamaan tekaistut syytökset kiduttamalla heitä tai uhkaamalla heidän perheenjäsentensä henkeä. Venäjän federaatio 1999–2008
Putinin aikana on sattunut Venäjällä ja ulkomailla joitain poliittisia murhia, joiden uskotaan olevan joidenkin venäläisten isänmaallisten tahojen tekemiä. Murhien ilmeisenä syynä on ollut Tšetšenian sodan ja hallituksen arvostelu. Poliittisten "toisinajattelijoiden" kirjoitukset raivostuttavat luonnostaan monia isänmaallisia. Vuonna 2000 loikannut Putinia ja Tšetšenian sotaa kovasti arvostellut entinen turvallisuuspalvelun työntekijä Alexandr Litvinenko kuoli maanpaossa Lontoossa vuonna 2006 myrkytykseen, joka johtui radioaktiivisesta poloniumista. Noin kuukautta ennen tätä Tšetšenia sotaa arvostellut Anna Politkovskaja ammuttiin kotirappuunsa. Venäjän valtio ei ainakaan vielä vuonna 2007 luovuttanut Litvinenkon murhasta epäiltyä Isoon-Britanniaan oikeudenkäyntiin. Severin Dobrovolski
Neuvostoliitossa Dobrovolskia syytettiin muun muassa ROVS:in Suomen osaston johtamisesta, vakoilusta, agenttien soluttamisesta ja värväämisestä sekä Neuvostoliittoa vastaan suunnattujen terrori-iskujen ja aseistetun kaappausyrityksen johtamisesta. Pöytäkirjojen mukaan Dobrovolski kiisti olleensa vieraan vallan agentti, mutta myönsi syyllisyytensä muihin poliittisiin rikoksiin. Mitään todisteita ei oikeudenkäynnissä esitetty. Moskovan piirin sotaoikeus tuomitsi Dobrovolskin kuolemaan 27. marraskuuta 1945 ja hänet teloitettiin 26. tammikuuta seuraavana vuonna. Hän oli Leinon vangeista ainoa, joka tuomittiin Neuvostoliitossa oikean oikeusistuimen edessä. Dobrovolskin kuolemasta oli pitkään liikkeellä ristiriitaisia tietoja. Muun muassa Boris Björkelund kirjoitti vuonna 1966, että Dobrovolskin asianajaja olisi saanut päämiehensä kuolemantuomion muutetuksi kymmenen vuoden leirivankeudeksi ja Dobrovolskin menehtyneen vankileirillä vuonna 1947. Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991
Kesällä 1990 Venäjän parlamentin puhemieheksi nousi populistinen demokraatti Boris Jeltsin. Hän ei ollut väleissä Neuvostoliiton presidenttinä toimineen Gorbatšovin kanssa, koska Gorbatšov oli erottanut Jeltsinin vuonna 1987 politbyroosta tämän arvosteltua perestroikaa liian hitaaksi. Tällöin Venäjä julistautui suvereeniksi. Kansan suosikki Jeltsin valittiin Venäjän presidentiksi kesällä 1991. Vuoden 1991 alussa jotkut sisäministeriön ja armeijan joukko-osastot tappoivat Riiassa ja Vilnassa yhteensä nelisenkymmentä henkeä ja onnistuivat jarruttamaan Baltian maiden itsenäistymistä. Leonidas Polk
Polk oli tiedustelemassa vihollisen asemia esikuntansa kanssa 14. kesäkuuta 1864, kun hän sai surmansa Pohjoisvaltioiden ampumasta Hotchkiss-tykinkuulasta Pine Mountainissa, Mariettassa, Georgiassa. Huolimatta huonoista kenttäsuorituksistaan Polk oli joukkojensa keskuudessa suosittu ja hänen kuolemaansa surtiin laajalti Tennesseen armeijassa. Polk haudattiin Augustaan Georgiaan, mutta vuonna 1945 hänen ja hänen vaimonsa jäänteet siirrettiin Kristuksen katedraaliin New Orleansiin. Työläis- ja talonpoikaisnainen
Lehden työntekijöistä Eeva Korhonen pidätettiin 15. lokakuuta, tuomittiin vakoilijana kuolemaan ja ammuttiin 7. joulukuuta 1937 Leningradissa. Lyyli Latukka ammuttiin huhtikuussa 1938. Lev Kamenev
Zinovjeville ja Kameneville järjestettiin elokuussa 1936 uusi, julkinen oikeudenkäynti, joka tunnetaan ensimmäisenä niin sanotuista Moskovan oikeudenkäynneistä. Heidän väitettiin muodostaneen Trotskin ulkomailta johtaman salaisen terroristijärjestön, joka murhasi Kirovin ja suunnitteli Stalinin sekä muiden puoluejohtajien murhia. Kaikkiaan kuudestatoista syytetystä viisi oli turvallisuuspalvelu NKVD:n agentteja, joiden valheelliset tunnustukset kävivät todistusaineistosta myös muita vastaan. Salaisessa tapaamisessa Stalin lupasi Zinovjeville ja Kameneville, että heidän sekä heidän perheidensä ja tovereidensa henki säästettäisiin, jos he tunnustaisivat oikeudessa. Zinovjev ja Kamenev tunnustivat tekaistut syytökset, mutta Stalin petti lupauksensa. Heidät tuomittiin kuolemaan 24. elokuuta ja teloitettiin seuraavana aamuna. Kamenevin vaimo kuoli myöhemmin vankileirillä. Myös heidän kaksi poikaansa sekä Kamenevin veli ja tämän vaimo joutuivat teloitetuiksi. Anastasia (vuoden 1997 elokuva)
"Anastasia" perustuu aitoihin hahmoihin ja tositapahtumiin, mutta varsin löyhästi. Elokuvassa kommunistien vallankumous ja tsaariperheen syrjäyttäminen tapahtuvat nopeasti ja väkivaltaisesti yhden illan aikana, vaikka todellisuudessa Nikolai II:n vallasta luopumisen (ks. Helmikuun vallankumous) ja kommunistien valtaannousun (ks. Lokakuun vallankumous) välillä oli aikaa yli puoli vuotta. Elokuvassa tsaarin perhe murhataan lokakuun vallankumouksen yhteydessä, mikä ei myöskään perustu todellisuuteen, sillä heidät murhattiin myöhemmin Jekaterinburgissa. Venäjän aatelisto oli puolestaan jo vuonna 1916 surmannut munkki Grigori Rasputinin, eikä hän siis ollut enää elossa vallankumouksien aikana 1917. Heinäkuun päivät
Protestien tukahduttamista seuranneen kahden päivän aikana hallitus riisui punakaartit aseista, hajotti kapinoineet sotilasyksiköt sekä pidätti bolševikkien johtohahmoja ja joitakin anarkisteja. Kahden seuraavan päivän aikana tuhottiin "Pravda"-lehden toimitus ja kirjapaino sekä bolševikkien keskuskomitean päämaja Kšesinskajan talossa. Myös anarkistien tukikohtanaan käyttämään huvilaan tehtiin ratsia. Satojen pidätettyjen joukossa olivat bolševikeista muun muassa Lev Trotski, Lev Kamenev, Anatoli Lunatšarski sekä Pavel Dybenko. Heidät kaikki vapautettiin syyskuisen Kornilovin kapinan jälkeen. Vladimir Leninistä annettiin pidätysmääräys, jonka mukaan häntä syytettiin vehkeilystä saksalaisten kanssa. Lenin piileskeli aluksi Pietarissa ja pakeni sen jälkeen Suomeen, jossa hän asui aluksi Helsingissä ja syyskuusta lähtien Viipurissa. Noi Trotski
Arkkitehdin 1930-luvun töille on ominaista hengeltään uusklassististen monumentaalipylväikköjen käyttö (mm. Moskovan ja Statšekin prospektien asuintalot sekä Taideaukion koulurakennus). Vuosina 1936–1941 Moskovan prospektin eteläosaan rakennettiin Trotskin suunnittelema massiivinen Neuvostojen talo. Neuvostoliiton johtaja
Neuvostoliiton johtajat luotsasivat Neuvostoliittoa sen historian ajan 1922–1991. Heistä ensimmäinen oli Vladimir Lenin, joka oli johtanut bolševikkeja vuodesta 1903. Omalla valtakaudellaan Josif Stalin esitti itsensä Leninin seuraajana ja työn jatkajana pyyhkien historian lehdiltä Leninin kuoleman jälkeiset johtajat, esimerkiksi vuosien 1924–1930 pääministeri Aleksei Rykovin, joka korvattiin Stalinin suosikki Vjatšeslav Molotovilla. Stalin ajoi liittolaisineen Lev Trotskin maanpakoon 1929, ja suositun bolševikkijohtaja Sergei Kirovin murhasta vuonna 1934 alkaneissa Stalinin vainoissa tuomittiin ja teloitettiin monet aiemmin korkeissa asemissa olleen kommunistit kuten Grigori Zinovjev, Lev Kamenev ja Nikolai Buharin. Pjotr Kropotkin
Kropotkin eli vuodet 1876–1917 maanpaossa Sveitsissä, Ranskassa ja Englannissa, minä aikana hän kirjoitti päätuotantonsa ja nousi Bakuninin jälkeen anarkismin johtavaksi teoreetikoksi. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän pääsi 1917 viimein palaamaan Suomen kautta Venäjälle, mutta riitaantui bolševikkien kanssa sillä vastusti keskusjohtoista valtiota. Kropotkin kuoli Dmitrovin kylässä Moskovan lähellä vuonna 1921. Seuraavana vuonna hänen syntymäkotinsa Moskovassa muutettiin hänen elämäntyötään esitteleväksi museoksi. Neuvostohallinto sulki museon ja takavarikoi sen aineistot Kropotkinin lesken kuoltua vuonna 1938. John Lennon
Samana iltana uutinen Lennonin kuolemasta järkytti ympäri maailmaa tavalla, jolle vertailukohdaksi kelpaa presidentti Kennedyn murha 17 vuotta aikaisemmin. Lennon polttohaudattiin pari päivää kuolemansa jälkeen ilman hautajaisseremonioita, ja Ono levitti Lennonin tuhkat New Yorkin Central Parkiin. Yli 225 000 ihmistä kokoontui 14. joulukuuta Central Parkiin kymmenen minuutin hiljaiseen hetkeen Lennonin muistoksi. Smolnan instituutti
Venäjän vallankumouksen aikoihin elokuusta 1917 lähtien rakennuksessa toimi Pietarin työläis- ja sotilasneuvosto sekä Venäjän neuvostojen toimeenpaneva keskuskomitea. Marraskuun 6. päivästä lähtien Vladimir Lenin johti sieltä käsin lokakuun vallankumousta. Maaliskuuhun 1918 saakka Smolna toimi neuvostohallituksen päämajana. Sen jälkeen siellä työskentelivät Pietarin kaupunkineuvosto, läänin ja kaupungin korkeimmat puolue-elimet ja vuodesta 1927 lähtien NKP:n aluekomitea. Vuonna 1934 rakennuksessa murhattiin Sergei Kirov. Leonid Zakovski
Zakovski syntyi Rudbāržin kartanon mailla Kuurinmaalla ja vietti nuoruutensa Libaussa. Hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen ja sen bolševikkisiipeen vuonna 1913. Hänet karkotettiin 1914 Aunuksen kuvernementtiin, mistä hän hankkiutui 1917 Pietariin ja osallistui siellä lokakuun vallankumoukseen. Zakovski palkattiin turvallisuuspoliisi Tšekaan jo sen perustamisen yhteydessä. Venäjän sisällissodan aikana hän johti Tšekan erikoisosastoja eri rintamilla ja oli sen jälkeen Tšekan seuraajan GPU:n paikallisjohtajana Podolskissa ja Odessassa. Vuosina 1926–1932 hän oli OGPU:n (ent. GPU) aluejohtajana Siperiassa ja muun muassa takasi pääsihteeri Josif Stalinin turvallisuuden tämän vuoden 1928 tunnetun Siperian-matkan aikana. Vuosina 1932–1934 Zakovski oli OGPU:n aluejohtajana Valko-Venäjällä ja syksyllä 1934 jonkin aikaa Valko-Venäjän neuvostotasavallan sisäasiain kansankomissaarina. Venäjän historia
Sisäministeri Vjatšeslav von Plehwe murhattiin 28. heinäkuuta 1904. Joulukuussa 1904 alkanut laaja lakko oli jättänyt Pietarin ilman sähköä ja sanomalehtiä. 22. tammikuuta 1905 rauhanomainen marssi Pietarissa tarkoituksena viedä vetoomusta keisarille Talvipalatsiin johti verilöylyyn kun hermostuneet turvallisuusjoukot avasivat tulen. Verisunnuntaina tunnettu tapahtuma vaati jopa tuhansia kuolonuhreja ja johti yleislakkoon ja mellakointiin. Riiassa ammuttiin 70 mielenosoittajaa ja Varsovassa yli sata. Näytösoikeudenkäynti
Neuvostoliiton kommunistipuolue aloitti Stalinin johdolla Moskovan oikeudenkäynnit vuonna 1937. Leningradin kommunistijohtaja Sergei Kirovin murha johti suureen näytösoikeudenkäyntiin. Toisen maailmansodan jälkeen näytöksiä toteutettiin NKVD:n avulla Itäblokin maissa. Itäblokin maiden syytetyt vietiin usein Moskovaan näytösoikeudenkäyntiä varten, kuten Puolan Armia Krajowa -vastarintajärjestön niin sanotussa kuudentoista oikeudenkäynnissä. Rudolf Slánskýn oikeudenkäynti oli yksi tunnetuimmista Itäblokin maissa tapahtuneista näytösoikeudenkäynneistä. Unkarissa järjestettiin László Rajkin näytösoikeudenkäynti vuonna 1949. Myös Romaniassa ja Bulgariassa käytiin poliittisia näytösoikeudenkäyntejä. Puolassa Krakovan kirkollisessa tuomioistuimessa järjestettiin stalinistinen näytösoikeudenkäynti katolisen kirkon pappeja vastaan vuonna 1953. Rikoksen tunnustaminen saatiin yleensä kiduttamalla syytettyä ennen oikeudenkäyntiä sekä uhkaamalla lähiomaisia ja perhettä. Tunnustus nauhoitettiin, ja jos syytetty poikkesi aikaisemmasta tunnustuksesta, oikeuden istunto keskeytettiin. Stepan Petritšenko
Stepan Maksimovitš Petritšenko (; 6. tammikuuta 1893 Jekaterinoslavin kuvernementti – 2. kesäkuuta 1947 Vladimir) oli venäläinen vallankumouksellinen matruusi, joka oli yksi bolševikkien valtaa vastaan vuonna 1921 nousseen Kronstadtin kapinan johtajista. Petritšenko asui kapinan kukistamisen jälkeen pakolaisena Suomessa, kunnes hänet vuonna 1945 luovutettiin niin sanottujen Leinon vankien joukossa takaisin Neuvostoliittoon, jossa hän kuoli vankeudessa. Vladimir Lenin
Kaikkien ei-bolševististen ryhmien (sosialististen ja ei-sosialististen) pyrkiessä torjumaan bolševikkien valtapyrkimyksiä Lenin vangitsi tai ammutti niiden jäseniä sekä lakkautti järjestöjä. Vasemmisto-SR:läinen Jakov Bljumkin murhasi heinäkuussa Saksan lähettilään, kreivi von Mirbachin, tarkoituksenaan aloittaa uudelleen sota Saksaa vastaan. Samassa yhteydessä puolue järjesti kapinan Moskovassa, jonne hallitus oli siirtynyt. 30. elokuuta SR:läiset murhasivat bolševikkijohtajat Moisei Uritskin ja V. Volodarskin. Ramón Mercader
Vietettyään Méxicon "Palacio de Lecumberrin" vankilassa likimain 20 vuotta Mercader vapautettiin 6. toukokuuta 1960, jonka jälkeen hän muutti Havannaan Kuubaan 1960, jossa Fidel Castron vallankumoushallitus toivotti Trotskin murhaajan tervetulleeksi. Seuraavana vuonna hän siirtyi asumaan Neuvostoliittoon, joka myönsi hänelle maan korkeimman kunniamerkin, Neuvostoliiton sankarin arvon. Mercader on yksi harvoista ulkomaalaisista, joille tämä kunnianosoitus on myönnetty (kaikkiaan heitä on 21). Jäljellä olevat vuotensa Ramón Mercader vietti matkustellen Moskovan ja Havannan välillä, jossa hän kuoli kunnioitettuna kansalaisena 1978. Grigori Zinovjev
Zinovjev ei enää saanut takaisin aiempaa asemaansa. Hän toimi vuodesta 1928 vähäpätöisissä viroissa kulutus- ja elintarvikehallinnossa. Vuonna 1932 Stalin järjesti Zinovjevin ja Kamenevin uudelleen erotetuiksi puolueesta ja karkotetuiksi Siperiaan oikeisto-opposition tukijoina, mutta heidät armahdettiin vielä toukokuussa 1933 ja hyväksyttiin takaisin puolueeseen. Kun Sergei Kirov murhattiin joulukuussa 1934, Zinovjevin ja Kamenevin väitettiin olleen ”moraalisesti osallisia” tapahtuneeseen, joten heidät erotettiin jälleen puolueesta ja vangittiin. He tunnustivat syyllisyytensä saadakseen lievemmät tuomiot. Tammikuussa 1935 Zinovjev tuomittiin salaisessa oikeudenkäynnissä kymmenen vuoden vankeuteen ja Kamenev samassa yhteydessä viiden vuoden vankeuteen. Samassa yhteydessä yli 600 Zinovjevin entistä leningradilaista tukijaa karkotettiin Siperiaan.
Marraskuussa 1935 Zinovjevia, Kamenevia ja maanpaossa elänyttä Trotskia syytettiin julkisesti vakoilusta ulkovaltojen hyväksi. Kesäkuussa 1936 tuotiin esiin entistä jyrkempi väite ”trotskilais-zinovjevilaisen vastavallankumouksellisen blokin terroristisesta toiminnasta”. Zinovjeville ja Kameneville järjestettiin elokuussa 1936 uusi, julkinen oikeudenkäynti, joka tunnetaan ensimmäisenä niin sanotuista Moskovan oikeudenkäynneistä. Syytettyjä oli yhteensä 16, heistä viisi turvallisuuspalvelu NKVD:n agentteja, joiden valheelliset tunnustukset kävivät todistusaineistosta myös muita vastaan. Syytettyjen väitettiin muodostaneen salaisen terroristijärjestön, joka murhasi Kirovin ja suunnitteli Stalinin sekä muiden kommunistijohtajien murhia. Salaisessa tapaamisessa Stalin lupasi Zinovjeville ja Kameneville, että heidän sekä heidän perheidensä ja tovereidensa henki säästettäisiin, jos he tunnustaisivat oikeudessa. Zinovjev ja Kamenev tunnustivat tekaistut syytökset, mutta Stalin petti lupauksensa. Heidät tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin seuraavana aamuna. Jäähakku
Kommunistijohtaja Lev Trotski murhattiin vuonna 1940 iskemällä häntä jäähakulla päähän. Neuvostoliitto
Venäjä sekä siitä vallankumouksen jälkeen eronneet Ukrainan, Valko-Venäjän ja Transkaukasian neuvostotasavallat yhdistyivät 30. joulukuuta 1922 Neuvostoliitoksi, josta tuli maailman ensimmäinen kommunismiin pyrkivä sosialistinen valtio. Samana vuonna valmistui myös Leninin hoviohjaajan Sergei Eisensteinin ohjaama Neuvostoliiton kansalliselokuva, tositapahtumiin perustuva "Panssarilaiva Potemkin". Elokuvalla oli suuri merkitys maassa, jossa lukutaidottomuus oli yleistä. Sisällissodan aikaisen sotakommunismin jälkeen hallitus alkoi sallia yksityisyritteliäisyyttä kansallistetun teollisuuden rinnalla. Satojen takavarikointi maaseudulla korvattiin verolla. Teollisuustuotannon kehittymättömyys johti kuitenkin vakavaan inflaatioon ja markkinaspekulointiin, josta seurasi ruoan puutetta kaupungeissa. Alkuaikoinaan Neuvostoliitto oli sotilaallisesti huomattavasti keisarikuntaa heikompi ja pyrki välttämään konflikteja. Neuvostoliiton sotilaallinen ja taloudellinen kasvu alkoi 1930-luvulla Stalinin hallinnon aikana. Yleisvenäläinen neuvostokongressi
Lev Trotskin ehdotuksesta bolševikit ajoittivat vallankaappauksensa Pietarissa eli niin sanotun lokakuun vallankumouksen juuri toisen neuvostokongressin avajaispäivään, jolloin vallan ottaminen neuvostojen nimissä voitaisiin legitimoida kongressin päätöksellä. Kun kongressin ensimmäinen istunto avattiin Smolnassa 7. marraskuuta kello 22.40, bolševikit hallitsivat jo koko Pietaria ja olivat juuri aloittaneet Talvipalatsin valtaamisen. Istunnon avasi menševikki Fjodor Dan, joka oli tullut edellisen kongressin asettaman toimeenpanevan keskuskomitean johtoon Tšheidzen tilalle. Pääosa menševikeistä ja sosialistivallankumouksellisista esitti heti alkuun bolševikkien vallankaappauksen tuominneen lauselman ja marssi sen jälkeen protestina ulos kongressista yhdessä eräiden muiden ryhmien kuten Bundin edustajien kanssa. Julius Martovin johtamat vasemmistomenševikit aikoivat aluksi jäädä kongressiin puolustamaan ajatusta sosialistisen koalition muodostamisesta, mutta Trotski suututti heidät kuuluisalla huudahduksellaan ”"Te olette säälittäviä! Te olette vararikossa! Teidän osanne on näytelty loppuun! Painukaa sinne mihin kuulutte – historian roskatynnyrille!"” Tämän jälkeen myös Martovin ryhmä marssi loukkaantuneena ulos. Venäjän yleissotilaallinen liitto
Kutepovin ROVS:n sisälle muodostama salainen taistelujärjestö suoritti varsinkin vuosina 1927–1928 useita huomiota herättäneitä terrori-iskuja Neuvostoliitossa. Vaikka suunniteltu Josif Stalinin salamurha ei toteutunut, onnistui agentti Viktor Larionovin johtama terroristisolu tekemään kesäkuussa 1927 pommi-iskun kommunistien Leningradin-puolueklubille ja heinäkuussa 1928 agentit Georgi Radkovitš ja Dmitri Monomahov onnistuivat tekemään itsemurhapommi-iskun salaisen poliisin OGPU:n päämajaan, Moskovan Lubjankaan. Suomen yleisesikunnan tiedustelu avusti osassa näistä hankkeista, jopa hankkimalla iskuissa käytettyjä räjähteitä. Suomessa ROVS:n ensimmäisenä tiedustelujohtajana toimi vuosina 1924–1926 kenraalimajuri Eugèn Högström, jonka äkillistä kuolemaa pidettiin epäilyttävänä. Moskovan oikeudenkäynnit
Suurten puhdistusten välittömänä laukaisijana oli NKP:n Leningradin-puoluejohtajan Sergei Kirovin salamurha joulukuussa 1934. Kirovin ampunut Leonid Nikolajev oli Grigori Zinovjevin, Stalinin syrjäyttämän Kirovin edeltäjän, entinen kannattaja. Tähän vetoamalla Zinovjev ja hänen liittolaisensa Lev Kamenev oli jo tammikuussa 1935 tuomittu Stalinin vaatimuksesta salaisessa oikeudenkäynnissä kymmeneksi ja viideksi vuodeksi vankeuteen ”moraalisesta osallisuudesta” Kirovin murhaan. Tämä ei kuitenkaan riittänyt Stalinille. Marraskuussa 1935 Zinovjevia, Kamenevia ja Trotskia syytettiin julkisesti vakoilusta vieraiden valtojen hyväksi. Kesällä 1936 turvallisuuspoliisi NKVD esitti Stalinille todisteita, joiden mukaan maanpaossa elänyt Trotski olisi pitänyt yhteyttä Neuvostoliitossa olleisiin kannattajiinsa ja nämä olivat edelleen neuvotelleet Zinovjevin, Kamenevin ja Nikolai Buharinin tukijoiden kanssa. Tämän jälkeen Stalin päätti tuhota vanhat kilpailijansa lopullisesti, vaikka nämä olivat jo vuosia aiemmin menettäneet kaiken todellisen poliittisen vaikutusvaltansa. Sergei Kirov
1. joulukuuta 1934 puolueen nuori jäsen Leonid Nikolajev ampui Kirovin Leningradissa, mahdollisesti suoraan Stalinin käskystä. Stalin väitti Nikolajevin olleen osa suurempaa, Lev Trotskin johtamaa salaliittoa neuvostohallitusta vastaan. Tämä käynnisti Stalinin puhdistukset ja johti monien johtavien bolševikkien pidätyksiin ja teloituksiin. Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Valko-Venäjä joutui 1930-luvulla kokemaan kolme terroriaaltoa. Ensimmäinen oli vuonna 1930 ja seuraavat vuosina 1933 ja 1937–1941. Eniten edustajiaan menetti maan koulutettu kansanosa. Eri alojen edustajia murhattiin sadoin tuhansin. Esimerkiksi nykyisen Minskin kehätien pohjoispuolella sijaitsevaan Kurapatyn metsään haudattiin arviolta 100 000–250 000 valtiollisen terrorin murhaamaa uhria vuosina 1937–1941. Lev Trotski
Maastakarkotuksen jälkeen Trotski eli maanpaossa aluksi turkkilaisella Prinkipon saarella lähellä Istanbulia, sillä kaupungissa asui paljon valkoisia venäläisiä, jotka eivät suhtautuneet vallankumouksen syrjäytettyyn johtohahmoon suopeasti. 18. helmikuuta 1929 Trotski anoi poliittista turvapaikkaa Ranskasta ja Saksasta. Hänen Turkista saamansa oleskelulupa umpeutui 1. toukokuuta 1929. Josif Stalin
Vuoden 1925 alussa Trotski vapautettiin sota-asiankomissaarin tehtävästä, ja pian sen jälkeen hän itse luopui lähes kaikista muista luottamustoimistaan. Kun myöhemmin vuonna 1925 pidettiin 14. puoluekokous, myös Kamenev menetti paikkansa varsinaisena jäsenenä. Uudestaan valittiin Nikolai Buharin, Aleksei Rykov ja Mihail Tomski. Uusina jäseninä valittiin Mihail Kalinin, Kliment Vorošilov ja Vjatšeslav Molotov. Siten Stalin puhdisti pikkuhiljaa bolševikkipuolueen johdosta Leninin ja Trotskin entiset suosikit ja läheiset työtoverit ja nimitti omat suosikkinsa heidän tilalleen. Ensin Trotski karkotettiin Alma-Ataan ja helmikuussa 1929 maanpakoon Konstantinopoliin höyrylaivalla nimeltä "Iljitš". Hänet murhattiin vuonna 1940 Meksikossa Stalinin määräyksestä. Vuoden 1929 lopulla myös Buharin menetti paikkansa, ja Rykov ja Tomski saivat ankaran varoituksen.