Mikä on fosforin kemiallinen merkki?
Fosfori
Fosfori on alkuaine, maapallon yleisimpiä. Sen kemiallinen merkki on P () ja järjestysluku 15. Se on moniarvoinen epämetalli, jota löytyy yleisesti epäorgaanisena fosfaattina ja kaikista elävistä soluista, mutta luonnossa ei koskaan vapaana alkuaineena. Fosforin löytänyt alkemisti Hennig Brand löysi aineen sattumalta, kun hän haihdutti tynnyreissä virtsaa ja keräsi pohjalle jääneen sakan ja tiivisti tislauksessa syntyneen nesteen kylmässä vedessä kiinteäksi. Fosforipitoisuus (limnologia)
Fosforin pitoisuus voidaan määrittää monella eri menetelmällä. Sekoittamalla molybdaatti-reagenssiä fosforiliuokseen sinertyy se fosforipitoisuuden mukaisesti. Sinertyneen veden asborbanssi (valon absoboitunut määrä) korreloi fosfaattipitoisuuden kanssa. Liuoksen valmistusmenetelmä valitaan sen mukaan, mitataanko fosfaatin määrää (SFS3025) vai kokonaisfosforin määrää (SFS3026). Yleisin ilmoitettu pitoisuus on "mikrogrammoja litrassa vettä" eli µg/l taikka "milligrammaa kuutiometrissä vettä" eli mg/m³. Huomaa, että 1 µg/l = 1 mg/m³. Kun muidenkin ravinteiden mitattuja tuloksia on taulukoitu runsaasti, voidaan yksikköön lisätä fosforin kemiallinen merkki "P" eli µg P/l. Vaihtoehtoinen biokemia
Fosfori (P) synnyttää ketjumolekyylejä. Yksinäinen fosfori reagoi helposti ympäristönsä kanssa, ja silloin siihen perustuva elämä tärveltyy helposti pilalle. Fosforin ja typen ketjut eli P-N-ketjut ovat hieman vakaampia. Typpeä ja fosforia käyttävät eliöt olisivat siis lyhentäen PN-eliöitä. Typpimolekyyleistä koostuva kaasukehä ei liene typpeä käyttävile eliöille hyvä, koska molekulaarisen typen hyödyntäminen vaatii paljon energiaa. Typpeä ainakin osaksi käyttävälle elämälle parempia kaasukehän typpipitoisia aineita voisivat olla ehkä ammoniakki ja typpidioksidi (NO). Ammoniakkikaasukehä saattaisi olla suhteellisen kylmä. Tässä kaasukehässä saattaisi olla myös muita hapen ja typen yhdisteitä: typpitetroksidia, typpimonoksidia ja dityppioksidia. Typpi-fosfori-kasvit eli PN-kasvit saattaisivat ottaa ilmakehän typpioksidia ja maaperän fosforia ja tuottaa ilmaan "yhteyttämisessään" happea. Tällöin PN-maailman eläimet hengittäisivät sisään happea ja ulos typpidioksidia, ja ulostaisivat fosforipitoista ainetta.
Kalium
Kalium on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on K (), järjestysluku 19 ja CAS-numero 7440-09-7. Kalium on pehmeä hopeanvalkoinen alkalimetalli. Kalium tarkoittaa keskiajan latinassa potaskaa, mutta lähtökohtana on arabian sana "qali" joka tarkoittaa varsinaisesti tuhkaa, mutta kemiallisena terminä emästä, 'alkalia'. (Etuliite al- on arabiassa määräinen artikkeli.) Mineraali
Fosfaattiryhmän mineraaleissa on yksikkö XO, jossa X voi olla fosfori (yksikkönä fosfaatti), arseeni (arsenaatti), antimoni (antimonaatti) tai vanadiini (vanadaatti). Selvästi tavallisin fosfaatti on apatiitti, jota esiintyy myös hampaissa ja luissa. Fosfiini
Fosfiini on ilmaa raskaampi kaasu, jolla on usein epäpuhtauksien vuoksi valkosipulia muistuttava haju. Puhdas fosfiini on hajutonta. Se voi reagoida hyvin voimakkaasti hapettimien kuten halogeenien, typen oksidien ja nitraattisuolojen kanssa. Fosfiini pystyy myös aiheuttamaan metallien syöpymistä. Natriumfosfiitti
Natriumfosfiitti eli natriumfosfonaatti (NaPHO) on fosforihapokkeen natriumsuola. Yhdiste esiintyy usein kidevedellisenä muotona NaPHO·5HO. Iso-Kukkanen
Järven kemiallis-fysikaalista tilaa ja ekologista tilaa tutkitaan mittaamalla ravinteiden ja levien klorofyllipitoisuuksia. Kokonaisfosforipitoisuuksia ja kokonaistyppipitoisuuksia on mitattu vuodesta 1966 alkaen, mutta viime vuosina mittauksia on tehty kahdesti vuodessa. Iso-Kukkasen fosforia on ollut pintavedessä 8–15 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l) ja kesäkauden keskiarvo on ollut 12 μg/l. Talvien keskiarvo on ollut vain 10 μg/l. Syvänteestä huolimatta myös alusveden pohjanläheiset arvot ovat olleet pintavesien luokkaa. Pikku-Kukkasessa ja Villähteen Kukkasessa kesäkauden keskiarvot ovat olleet vastaavasti 22 μg/l ja 24 μg/l. Nämä vastaavat rehevöityneen järven tasoa. Talvikaudella fosforipitoisuudet laskevat 15 μg/l molemmissa pikkualtaissa. Keskimääräiset typpipitoisuudet ovat olleet 2010-luvulla kesällä 450 μg/l ja talvella 668 μg/l. Myös typpiarvot ovat pienemmissä järvialtaissa kohonneita. Kemiallinen merkki
Kemiallisia merkkejä ja kaavoja käytetään esimerkiksi lyhenteinä, materiaalitekniikassa ilmaisemaan lejeerinkien seossuhteita ja reaktioyhtälöissä. Ne otettiin käyttöön 1800-luvun alkupuolella Jöns Jacob Berzeliuksen aloitteesta. Merkit ovat alkuaineiden latinalaisten nimien lyhenteitä, esimerkiksi Au (kulta) on peräisin latinan sanasta "aurum". Ne ovat tunnettuja maailmanlaajuisesti, kun taas monien vanhoista ajoista tunnettujen alku­aineiden nimet vaihtelevat eri kielissä. Niinpä esimerkiksi natriumin ja kaliumin kemialliset merkit ovat kaikkialla maailmassa Na ja K, vaikka muun muassa englannin kielessä näiden alkuaineiden nimet ovatkin "sodium" ja "potassium". Fosforylaatio
Fosforylaatiossa ATP:n terminaalinen fosforyyliryhmä siirretään tietylle seriinille tai treoniinille yhden tyyppisellä ja tyrosiinille toisen tyyppisellä proteiinikinaasilla. Fosforylaatio on yleisin palautuva kovalenttinen modifikaatio. Monia entsyymejä,
membraanikanavia ja muita proteiineja säädellään fosforylaatiolla. Entsyymejä jotka
katalysoivat fosforylaasireaktioita kutsutaan proteiinikinaaseiksi. Proteiinien fosforylaation
tutkimus on paljastanut miten signalointireitit saadaan liitettyä ihmisten sairauksiin.Vuonna 1906 Phoebus A. Levine tunnisti fosfaatin Vitellin-proteiinissa. Vuoteen 1923 mennessä hän ja Fritz Lipmann havaitsivat fosfoseriinin. Kahdenkymmenen vuoden päästä Eugene Kennedy kuvaili ensimmäisenä "proteiinien entsymaattisen fosforylaation". Hitaan alun jälkeen alkoi tapahtua, koska haluttiin ymmärtää hormonitoiminnan biokemiallinen perusta. Silloin vielä solusignaloinnin perustavanlaatuiset periaatteet olivat tuntemattomia. Glukagonin ja insuliinin mekanismin keksiminen innoitti eri alojen
tutkijat työskentelemään hormonitoiminnan eri osa-alueiden selvittämiseksi. Earl Sutherland ja Thomas Rall tutkivat epinefriinin ja glukagonin suhdetta glykogeenifosforylaasiin maksassa. He selvittivät että molemmat hormonit stimuloivat 3'5'-syklistä adenosiinimonofosfaattia (cAMP), joka toimii solun sisällä fosforylaasiaktiivisuuden muutoksien lisäämiseksi. He osoittivat cAMP:in olevan solun sisäinen säätelijä tietyissä hormonaalisissa signaaleissa. Suunnilleen samoihin aikoihin Edwin Crebs ja Edmund Fischer tutkivat inaktiivisen fosforylaasi b:n muuntumista aktiiviseksi fosforylaasi a:ksi lihasuutteesta. He selvittivät että fosforylaasin aktivaatioon tarvitaan ATP:tä ja kalsiumia, jota tässä kokeessa vuoti filtteripaperilta kun uutetta suodatettiin. Kalsium osoittautui tärkeäksi ko-faktoriksi. Käyttämällä γ-32P-leimattua ATP:tä, he osoittivat että fosfaatti oli yhdistetty spesifiseen fosforylaasin seriiniin ja muutti aktivoidun fosforylaasin a-muotoon. Seuraavaksi Fischer, Krebs ja kollegat vahvistivat että fosforylaasi a säätelee fosforylaasi b kinaasi, jota puolestaan säätelee cAMP:iin reagoiva kinaasi, tämä johti ideaan kinaasikaskadista. 1968 Krebs puhdisti tämän cAMP:ista riippuvaisen proteiinikinaasin (PKA). Ora Rosen, Paul Greengard, Jackie Corbin ja Susan Taylor puolestaan selvittivät että esiintyy tetrameerinä säätely- ja katalyyttisissä yksiköissä. 1970-luvun puolivälissä Philip Cohen ja Bruce Kemp määrittivät monien PKA-fosforylaatioiden rakenteellisesti rajoittavia tekijöitä ja toiminnallisia seurauksia. Myöhemmin 1989 Louise Johnson ja Davis Barford paljastivat fosforylaasi a:n kristallirakenteen, näyttäen ensimmäistä kertaa 3D-kuvan proteiinifosforylaation molekulaarisesta säätelystä. Kun tähän mennessä saavutettu tieto yhdistettiin Alfred Gilmanin ja Martin Rodbellin löytämään G-proteiiniin ja Robert Lefkovichin G-proteiiniin kytkeytyneiden reseptoreiden analyysiin, kanonisen signaalireitin luonnos muodostui ja seriini/treoniini-fosforylaatio tunnustettiin säätelevän proteiinin avaintekijäksi. Fluksionaalinen yhdiste
Viisikoordinoituneissa muodoltaan VSEPR-teorian mukaisesti trigonaalisia pyramideja olevilla molekyyleillä kuten fosforipentafluoridi, fosforipentakloridi ja arseenipentafluoridi esiintyy fluoksionaalisuutta, jota kutsutaan Berryn pseudorotaatioksi. Energiatilaltaan alhaisin on trigonaalinen pyramidi, jossa kolme sidosta suuntautuu akvatoriaalisesti ja kaksi aksiaalisesti. Tämän muodon energiatila on kuitenkin lähellä muotoa, jonka molekyyligeometria on neliöpohjainen pyramidi. Tästä muodosta voivat kaksi aksiaalista atomia ja kaksi ekvatoriaalista atomia muuttaa paikkaansa aksiaalisesta ekvatoriaaliseksi ja päin vastoin. Fosforipitoisuus (limnologia)
Fosforia esiintyy kalliossa epäorgaanisina yhdisteinä, joita liukenee eroosion vaikutuksesta vesistöihin. Sitä esiintyy eliöiden soiluissa ja erityisesti luissa ja hampaissa, joista sitä myös valmistetaan. Fosfori on luonnossa elintärkeä ja korvaamaton ravintoaine, joka osallistuu eliöiden kudosmuodostukseen erilaisten tärkeiden yhdisteiden muodossa. Fosforinpuute rajoittaa eliöiden lisääntymistä, sillä se on levien ja kasvien tärkeä ravintoaine eli minimitekijä. Veteen liuennut fosfori kuluu levien ja kasvien lisääntymiseen, joten näitä ravintonaan käyttävät muut eliöt lisääntyvät myös. Eliöiden kuollessa hajoaa niiden kudokset ja fosfori vapautuu taas veteen. Osa fosforista painuu kuitenkin vesistön pohjalle ja sedimentoituu mutaan. Jos vesistön happi- ja happamuusolosuhteet ovat normaalit, jää se myös sinne. Veden hapettomuus tai kohonnut happamuustaso (pH 9–10) liuottavat kuitenkin fosforin takaisin veteen ja silloin puhutaan järven sisäisestä kuormituksesta. Hapettomuutta esiintyy yleensä rehevöityneen järven alusvedessä pohjan lähellä. Happamuusasteen kohoaminen voi johtua kiihtyneestä levätuotannosta päällysvedessä ja sen aiheuttama emäksisyys liuottaa järven sedimenttien fosforia. Silloin veden fosforipitoisuus saattaa 2–3-kertaistua lyhyessä aikaa. Piuhanjoki
Kuuanojan veden laatua seurataan automaattisella näytteenottimella joka analysoi kemiallisen hapenkulutuksen, kiintoaineen, rasvan, kokonaisfosforin ja pH:n. Vuosina 2002–2006 vesi oli lievästi emäksistä, pH keskinmäärin 7,5, fosfori 0,5 mg/l, kemiallisesti happea kuluttavia yhdisteitä 73 mg 02/l, kiintoainetta 48 mg/l ja rasvoja 2 mg/l. Varesjärvi
Ravinteiden pitoisuudet vaihtelevat siis vuodenajoittain. Veden fosforipitoisuudet ovat kohonneet kesäisin 50 mikrogrammaan litrassa vettä (μg/l). Levien a-klorofyllipitoisuudet ovat silloin 10 milligrammaan litrassa vettä (mg/l). Typpipitoisuudet ovat nykyään 500 μg/l, mikä on alle puolet 1980-luvun tasosta. Myös a-klorofyllipitoisuudet ja fosforipitoisuudet ovat laskeneet 1980-luvun arvoista. Nykyiset arvot ovat kuitenkin suomalaisiin järvin nähden korkeammalla ja järvi luotitellaankin niiden takia rehevöityneeksi järveksi. Veden happamuustaso on lähellä neutraalia eli pH 7,0. Pyrofosforihappo
Pyrofosforihappo on huoneenlämpötilassa kiinteää väritöntä ainetta. Sillä on kaksi kidemuotoa; metastabiili muoto, jonka sulamispiste on 54,3 °C ja stabiilimpi muoto, joka sulaa lämpötilassa 71,5 °C. Sulassa tilassa muodostuu seos, joka sisältää pyrofosforihapon lisäksi myös muita polyfosforihappoja. Yhdiste on tetraproottinen eli sillä on 4 hapanta protonia, jotka se kykenee luovuttamaan. Kaksi ensimmäistä protolyysireaktiota ovat keskivahvoja, seuraavat heikkoja eli eivät tapahdu täydellisesti. Pyrofosforihappo on hieman fosforihappoa vahvempi happo. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen, mutta hajoaa vesiliuoksissa helposti fosforihapoksi. Pyrofosforihappo liukenee myös etanoliin. Kalsiumvetyfosfaatti
Kalsiumvetyfosfaatti eli dikalsiumfosfaatti (CaHPO) on kalsium- ja vetyfosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Luonnossa yhdistettä kidevedettömänä monetiittimineraalina ja dihydraattina brushiittimineraalina. Kalsiumvetyfosfaattia käytetään lannoitteissa, hivenainevalmisteissa ja lisäaineena lääkkeissä ja elintarvikkeissa. Vihreä fluoresoiva proteiini
Vihreä fluoresoiva proteiini (engl. "green fluorescent protein", "GFP") on nimensä mukaisesti proteiini, joka fluoresoi vihreää väriä. Proteiini löydettiin "Aequorea victoria" -meduusasta, ja Martin Chalfie, Osamu Shimomura ja Roger Y. Tsien saivat vuoden 2008 Nobelin kemianpalkinnon proteiinin löytämisestä ja kehittämisestä. Proteiinia käytetään hyödyksi biologian, biotekniikan ja lääketieteen tutkimuksissa liittämällä GFP:n geeni toisen proteiinin geeniin, jolloin tutkitun proteiinin muodostuessa se saadaan loistamaan vihreänä. Näin voidaan havaita, onko haluttua proteiinia muodostunut kudoksessa tai soluviljelmässä ja missä päin kudosta tai solua proteiinia muodostuu. Fosforipitoisuus (limnologia)
Fosforia esiintyy kallioperässä ja maaperässä erilaisina yhdisteinä, joista yleisin on apatiitti. Sitä louhitaan 35 eri maassa, joista Marokossa on suurin tuotantolaitos. Myös Siilinjärvellä louhitaan apatiittia. Fosforihappo
Fosforihapolla on monia teollisia käyttötarkoituksia: lannoitteena, valkaisuaineena, etsauksessa, elektrolyyttinä, ruosteen poistoon, kodinsiivousaineissa sekä happamuudensäätöaineena elintarvikkeissa. Esimerkiksi kolajuomat sisältävät fosforihappoa (enintään 70 mg/100 ml) sen antaman kirpeän maun takia. Elintarvikkeiden lisäaineena käytetty fosforihappo on E-koodiltaan E338. Fosforihapon CAS-numero on 7664-38-2. Fosfori
Vapaana alkuaineena fosfori voi esiintyä neljässä tai useammassa allotrooppisessa muodossa: valkoinen (tai keltainen), punainen ja musta (violetti). Yleisimmät muodot ovat punainen ja valkoinen fosfori. Fermium
Fermium on keinotekoisesti valmistettu alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Fm (), järjestysluku 100 ja CAS-numero 7440-72-4. Fermium on hyvin radioaktiivinen metallinen aktinoidisarjaan kuuluva transuraaninen alkuaine. Vain pieniä määriä fermiumia on tuotettu ja eristetty, joten kemiallisista ominaisuuksista tiedetään vähän. Fermiumin arvellaan olevan hopeanhohtoista tai harmaata metallia. Se on nimetty fyysikko Enrico Fermin mukaan. Kalsiumvetyfosfaatti
Suurin osa valmistetusta kalsiumvetyfosfaatista käytetään fosforin lähteenä eläinten rehuissa. Sitä käytetään myös lannoitteissa, lasin valmistuksessa, muovien stabilisaattorina, hivenainevalmisteissa, hammastahnoissa ja täyteaineena lääkevalmisteissa. Kalsiumvetyfosfaattia käytetään elintarvikelisäaineena säätämään happamuutta, stabilisaattoreina ja sulatesuolana kalsiumdivetyfosfaatin ja kalsiumfosfaatin tavoin. Näillä kolmella yhdisteellä on sama E-koodi E341. Fosforyylifluoridi
Fosforyylifluoridi (POF) on myrkyllinen fosforin, hapen ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Fosforesenssi
Fosforesenssi (myos fosforenssi) on ilmiö, jossa fosforoiva aine absorboi sähkömagneettista säteilyä ja emittoi eli säteilee sitten viiveellä pienempienergistä säteilyä. Fosforoiva aine voidaan altistaa esimerkiksi näkyvälle valolle ja siirrettäessä pimeään se hehkuu valoa. Difosforitetrajodidi
Huoneenlämpötilassa disfosforitetrajodidi on oranssinväristä kiteistä ainetta. Yhdiste reagoi helposti veden kanssa muodostaen vetyjodidia, fosfiinia, hypofosforihapoketta, fosforihapoketta ja fosforihappoa. Sen sijaan se liukenee hiilidisulfidiin ja hieman dikloorimetaaniin. Yhdiste on voimakas pelkistin. Difosforitetrajodidi hajoaa kuumennettaessa fosforitrijodidiksi ja punaiseksi fosforiksi. Trietyylifosfiitti
Trietyylifosfiitti (CHPO) on etanolin ja fosforihapokkeen esteri. Yhdistettä voidaan käyttää reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä ja muun muassa voiteluaineiden lisäaineena. Dinatriumpyrofosfaatti
Dinatriumpyrofosfaatti eli dinatriumdifosfaatti tai hapan natriumpyrofosfaatti (NaHPO) on natrium- ja divetypyrofosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa elintarviketeollisuudessa kohotusaineena. Punainen fosfori
Punaista fosforia käytetään pääasiassa tulitikkuteollisuudessa. Sitä on tulitikkuaskin raapaisupinnassa sekoitettuna lasijauheeseen ja sideaineeseen. Tikkua raapaistaessa se kipinöi ja sytyttää tikun. Fosforiini
Fosforiini eli fosfiniini tai fosfabentseeni (CHP) on heterosyklinen ja aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdiste on pyridiinin fosforianalogi. Vähäjärvi (Ikaalinen)
Vähäjärven vedenlaadusta on vain vähän tutkimustuloksia käytettävissä. Viimeisin tutkimus on 1990-luvun alusta, jolloin veden fosforipitoisuus oli noin 60 μg/l. Europium(III)oksidi
Europium(III)oksidi (EuO) on europiumin ja hapen epäorgaaninen yhdiste. Sitä on käytetty yleisesti punaisena loisteaineena television kuvaputkissa, yhdessä yttriumin suolojen kanssa, sekä loistelampuissa. Tyypillinen väritelevision kuvaputki sisältää noin 0,5–1 g europiumoksidia ja vuodesta 1964 lähtien televisioteollisuus on käyttänyt erittäin puhtaita yttriumin ja europiumin oksideja tonnimääriä. Se on myös eräs lähdemateriaali fluoresoivan lasin valmistuksessa. Europiumin suolojen fluoresoivia ominaisuuksia käytetään myös eurosetelien väärennyksen estävissä turvatekijöissä. Natriumdivetyfosfaatti
Natriumdivetyfosfaatti eli mononatriumfosfaatti (NaHPO) on natrium- ja divetyfosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Ainetta käytetään elintarvikkeiden lisäaineena, pH:n säätöön ja fosforiyhdisteiden valmistukseen. Valkoinen fosfori
Valkoinen fosfori on fosforin eräs allotrooppinen muoto. Se koostuu neliatomisista P-molekyyleistä. Se on pehmeää, vahamaista ainetta, jonka sulamispiste on 44 °C ja CAS-numero 12185-10-3. Se on hyvin reaktiivista ainetta, joka syttyy herkästi itsestään palamaan ja liukenee orgaanisiin liuottimiin. Se on hyvin myrkyllistä ja aiheuttaa iholla vaikeita palovammoja. Perfluori-isobuteeni
Perfluori-isobuteeni (CF) on alkeeneihin kuuluva fluorattu orgaaninen yhdiste. Yhdiste on hyvin myrkyllistä ja myrkytyksen oireet ovat samankaltaiset fosgeenin aiheuttaman myrkytyksen kanssa. Hafnium
Hafnium on siirtymäalkuaine, jonka lyhenne on Hf (), järjestysluku on 72 ja CAS-numero 7440-58-6. Olemukseltaan se on kiiltävä ja hopeanharmaa. Hafnium muistuttaa kemiallisilta ominaisuuksiltaan zirkoniumia ja sitä löytyy luonnossa yhdistyneenä zirkoniumyhdisteiden kanssa, mutta ei vapaana alkuaineena. Hafnium ei ole myrkyllistä. Se on hienojakoisena helposti syttyvää ja pyroforista. Hafniumin löysivät Dirk Coster ja George de Hevesy vuonna 1923 Kööpenhaminassa, Tanskassa. Nimi tulee Kööpenhaminan latinalaisesta nimestä "Hafnia". Valenssi (kemia)
Yksikäsitteisen valenssin aikaansaamiseksi yhdisteille keksittiin monenlaisia rakenteita: Friedrich August Kekulé (1829–1896) kirjoitti rikkihapolle rakennekaavan H–O–O–S–O–O–H, joka antoi rikille halutun valenssin 2. Todellisuudessa kaikki happiatomit ovat sitoutuneet rikin kanssa. T. E. Thorpe ehdotti, että VOCl esiintyisi kaksoismolekyylinä muodossa (VOCl), jotta sille voitaisiin piirtää valenssia 3 vastaava rakenne. Kun fosforin havaittiin olevan klooriyhdisteissä kolmenarvoinen (PCl) tai viidenarvoinen (PCl), Kekulé esitti, että fosforipentakloridi olisi fosforitrikloridin ja kloorimolekyylin heikko yhdiste (PCl·Cl). Ajatus sai tukea siitä, että höyrystynyt fosforipentakloridi hajosi näiksi yhdisteiksi. Toisaalta Thorpe valmisti fosforipentafluoridia (PF) vuonna 1876, mutta se ei hajonnutkaan fosforitrifluoridiksi ja fluorimolekyyliksi. Kekulé jäi lopulta lähes yksinään kannattamaan muuttumatonta valenssia. Valenssin moniarvoisuus oli yleisesti hyväksytty kemiassa 1800-luvun loppuun mennessä. Fosforiini
Huoneenlämpötilassa fosforiini on väritöntä nestettä. Yhdiste on rakenteeltaan tasomainen ja se on aromaattinen, mutta heikommin aromaattinen verrattuna pyridiiniin. Fosforiini reagoi pyridiiniä herkemmin elektrofiilien kanssa. Yhdiste muodostaa helposti komplekseja siirtymämetallien kanssa ja metalli koordinoituu joko fosforiatomiin tai aromaattiseen rengassysteemiin. Fosforiini voi reagoida sykloadditiolla alkyynien kanssa. Kalsiumfosfaatti
Kalsiumfosfaattia käytetään myös keramiikan valmistuksessa, karjanrehun lisäaineena, sokerisiirapin selkeyttämiseen, muovien stabilisoijana ja puskuriliuoksissa. Elintarvikkeissa yhdistettä käytetään hapettumisesto- ja happamuudensäätöaineena, jauhonparanteena ja sulatesuolana. Sen E-koodi on yhdessä kalsiumvetyfosfaatin ja kalsiumdivetyfosfaatin kanssa E 341. Eutrofinen järvi
Fosfori esiintyy vedessä sekä epäorgaanisina suoloina, jonka tärkein ryhmä on fosforihapon suolat (fosfaatit), että orgaanisina yhdisteinä. Eliöille on helpointa hyödyntää fosfaatteja, joten vedestä tutkitaan juuri niitä, kun halutaan selvittää minimiravinteen määriä. Toisaalta tarkemman kuvan fosforiravinteiden määristä saadaan mittaamalla kokonaisfosforin arvoja, jolloin analyysissä huomioidaan fosforin eri esiintymismuodot. Tämä mittausarvo onkin yleisimmin käytetty. Eutrofisessa järvessä veden fosforipitoisuudet ovat yleensä 25–100 μg/l (mikrogrammaa litrassa vettä), joskin annetut raja-arvot voivat lähteestä riippuen hieman vaihdella. Jos kokonaisfosforipitoisuus on 15–20 μg/l, katsotaan järven olevan lievästi rehevöitynyt, ja jos sen pitoisuus on 50–100 μg/l, katsotaan sen olevan erittäin rehevöityneen. Jos arvo ylittää 100 μg/l, on järvi jo ylirehevöitynyt eli hypertrofinen. Kirjolohi
Kalan ruokinnasta ympäristöön voi liueta fosforia. Fosforin liiallinen määrä vesissä rehevöittää vesistöjä. Kalanviljelyn typpi- ja fosfori päästöt ovat Suomessa 2012 alle 2 % kaikesta veteen liuenneesta fosforin kokonaismäärästä. Kirjolohen viljelyn kokonaispäästöt tuotettua ravintoenergiayksikköä kohti olivat 15- vuotta sitten samaa luokkaa kuin naudan- ja sianlihantuotannossa. Kirjolohi on määritelty yhdeksi sadasta maailmanlaajuisesti haitallisimmasta vieraslajista. Fuksiinihappo
Fuksiinihappo eli hapan fuksiini (NaCHSNO) on triaryylimetaaniväreihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään erityisesti pH-indikaattorina ja biologisissa tutkimuksissa solujen värjäämiseen. Jaama
EuroChemin omistama Fosforit sijaitsee kaupungin länsipuolella Suuren-Lutskan maalaiskunnan alueella. Lannoitetehtaan jätealueelta Laukaanjokeen valuva fosfori on yksi Suomenlahden pahimpia saastuttajia. Fosforipentasulfidi
Fosforipentasulfidi eli difosforipentasulfidi eli tetrafosforidekasulfidi (PS) on fosforin ja rikin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisessa synteeseissä sekä malmien rikastamisessa ja voiteluaineiden valmistuksessa. Volframi
Volframi on hopeanvalkea metallinen alkuaine, jonka kemiallinen merkki on W () ja CAS-numero 7440-33-7. Volframin atomimassa on 183,85, järjestysluku 74, tiheys 19,3 g/cm, sulamispiste 3 420 °C ja kiehumispiste 5 555 °C. Volframilla on viisi pysyvää isotooppia. Volframi ei ole kovin myrkyllistä, tosin metallipöly ärsyttää ihoa ja silmiä. 2,3-bisfosfoglyseriinihappo
2,3-Bisfosfoglyseriinihappo eli 2,3-bisfosfoglyseraatti (CHOP) on glyseriinihapon johdannainen, jossa hapon kaksi hydroksyyliryhmään ovat esteröityneet fosforihapon kanssa. Se on punasoluissa esiintyvistä orgaanisista fosfaateista yleisin ja tärkeä hemoglobiinin toiminnalle. Sinkkifosfaatti
Sinkkifosfaatti Zn(PO) on epäorgaaninen fosforihapon suola, jonka kationina on kahdenarvoinen sinkki. Se on valkoista ja kiinteää eikä liukene veteen. Reagoidessaan vahvojen happojen kanssa siitä tulee fosforihappoa ja sinkkisuoloja. Sen voi valmistaa sinkistä ja fosforihaposta, mutta yleensä valmistukseen käytetään sinkki- ja magnesiumoksidia sekoitettuna fosforihapon vesiliuokseen puskuriaineen kera. Sitä löytyy harvoin mineraalina. Fosforyylikloridi
Fosforyylikloridi eli fosforioksikloridi (POCl) on myrkyllinen kloorin, hapen ja fosforin muodostama molekyyliyhdiste. Ainetta käytetään orgaanisessa kemiallisessa synteesissä fosfaattiestereiden ja syklisten yhdisteiden valmistamisessa. Nefriitti
Nefriitti on amfiboliryhmään kuuluvan silikaattimineraalin aktinoliitin muunnos, jonka kemiallinen kaava on Ca(Mg, Fe)SiO(OH). Nefriitti on tavallisimmin väriltään kellertävän vihreää tai joskus myös valkoista. Sen kovuus Mohsin asteikolla on 6,0-6,5, ja se on koostumukseltaan hienojakoista, massamaista ja erittäin sitkeää. Flavodoksiini
Flavodoksiini on molekyylimassaltaan noin 20 kDa oleva proteiini ja se on rakenteeltaan yksi yksinkertaisimmista flavoproteiineista. Flavodoksiini kuuluu happamiin proteiineihin ja se kykenee luovuttamaan ja vastaanottamaan sekä elektroneja että protoneja. Proteiini korvaa ferredoksiinin eräissä levissä ja syanobakteereissa toimien nitrogenaasin pelkistäjänä typensidonnassa ja fotosynteesissä. Flavodoksiinilla on muitakin biologisesti merkittäviä rooleja esimerkiksi "Escherichia coli" -bakteerissa se kykenee korvaamaan ferredoksiinin fosforoklastisissa reaktioissa, joissa palorypälehaposta muodostuu asetyylifosfaattia ja pelkistää hapettuneen metioniinisyntaasin uudelleenaktivoiden sen. Flavodoksiini toimii myös pelkistimenä eräiden bakteerien ribonukleotidireduktaasien toiminnassa. Hapettunut flavodoksiini on väriltään sinistä ja pelkistynyt väritöntä. Flavodoksiinia esiintyy solujen sytoplasmassa. Kemiallinen merkki
Kun alkuaineen kemiallisessa merkissä on kaksi kirjainta, on aina ensimmäinen kirjain isolla ja jälkimmäinen pienellä. Täten esimerkiksi Co on koboltin kemiallinen merkki, kun taas CO on hiilimonoksidin eli hiilen (C) ja hapen (O) yhdisteen kemiallinen kaava. Sinkkifosfidi
Aineen myrkyllisyys johtuu suurelta osin fosfiinista joka on sytotoksinen yhdiste. Fosfiini on pelkistin ja sen vaikutuksesta kehossa voi muodostua voimakkaasti reagoivia happiradikaaleja, jotka vaurioittavat soluja. Fosfiini on myös sytokromi c-oksidaasin estäjä. Fosforit
Jaaman piirin fosforiittiesiintymät löydettiin vuosina 1950–1952 suoritetuissa maaperätutkimuksissa. Neuvostoliiton ministerineuvosto teki lopullisen päätöksen kaivoksen avaamisesta maaliskuussa 1961. Kaivos- ja rikastamokombinaatti Fosforit aloitti fosforiittijauhon tuotannon joulukuussa 1963. Vuonna 1969 sen yhteyteen alettiin rakentaa kivennäislannoitetehdasta, jonka ensimmäinen vaihe valmistui vuonna 1972 ja toinen vuonna 1979. Vuosina 1973–1980 rakennettiin kolmivaiheinen fosforihapon ja monoammoniumfosfaatin tuotantolaitos. Vuonna 1977 alettiin tuottaa myös rikkihappoa. Dihydroksiasetonifosfaatti
Dihydroksiasetonifosfaatti eli DHAP (CHOP) on orgaaninen molekyyli, joka esiintyy välituotteena monissa eri biokemiallisissa reaktioissa, esimerkiksi glykolyysissä. Kemialliselta rakenteelta yhdiste on dihydroksiasetonin ja fosforihapon esteri. Fosfaatti
Fosfaatti (ortofosfaatti), PO on negatiivinen ioni eli anioni, jossa fosfori esiintyy viidenarvoisena. Fosfaateiksi sanotaan myös fosforihapon suoloja, joissa fosfaatti-ioni on anionina. Fosfori
Eräät ravinnosta saatavat fosforiyhdisteet ovat ihmiselle välttämättömiä, koska ne osallistuvat energia-aineenvaihduntaan ja happo-emästasapainon säätelyyn. Kalsiumfosfaattia on lisäksi luissa. Valtion ravitsemusneuvottelukunnan suositusten mukaan fosforia tulisi saada 80 mg/vrk ravinnosta energiana saatua megajoulea kohti eli noin 600 mg/vrk (aikuisilla). Koska fosfori on tärkeää myös luustolle ja hampaille, kasvavien nuorten tulisi saada sitä aikuisia enemmän. Raskaana olevien naisten tulisi saada 700 mg/vrk ja imettävien 900 mg/vrk. Suurimmaksi hyväksyttäväksi päiväsaanniksi on määritelty aikuiselle 5 000 mg/vrk. Suomalaiset saavat fosforia keskimäärin: naiset 1 363 mg/vrk ja miehet 1 778 mg/vrk eli suosituksiin verrattuna riittävästi.. Arseeni
Alkuaineiden jaksollisessa järjestelmässä arseeni kuuluu samaan ryhmään kuin fosfori. Kemiallisesti se muistuttaa fosforia niin paljon, että se usein korvaa fosforin biokemiallisissa reaktioissa ja on sen vuoksi myrkyllinen. Kuumennettaessa arseeni hapettuu valkosipulin hajuiseksi oksidiksi. Arseeni ja jotkut arseeniyhdisteet voivat sublimoitua kuumennettaessa, eli kaasuuntua suoraan kiinteästä olomuodosta. Arseenilla on kolme allotrooppista muotoa: keltainen (As), musta ja harmaa. Alkuaine arseenia on kahdessa kiinteässä muodossa: keltainen (1,97 g/cm) ja metallinen harmaa (5,73 g/cm). NPK-luku
Euroopan unioni on säätänyt, että jäsenmaat voivat valita vapaasti kumman merkintätavan ottavat käyttöön. Säännös koskee lannoitteita, jotka on merkitty "EY-LANNOITE" merkinnällä. Jos käytetään oksideja, niin merkinnässä täytyy käyttää difosforioksidia (PO) ja kaliumoksidia KO.
Suomessa käytetään kaikkien kolmen alkuaineen prosenttiosuuksia. Laki antaa myös mahdollisuuden ilmoittaa näiden rinnalla oksidien määrän.. Yhdistyneessä kuningaskunnassa fosfori ja kalium ilmoitetaan oksidimäärinä. Merkintätavan selvittäminen on tärkeää että voidaan säilyttää lannoitteiden vertailuarvo. Fosforihappo
Kun hapon konsentraatio on suuri, liuos koostuu pääasiassa HPO -molekyyleistä. Kun [A] = 10, liuoksen pH on lähellä p"K":n arvoa, jolloin ionien HPO ja HPO konsentraatio on sama. Kun [A] on alle 10, liuoksessa on pääasiassa HPO -ioneja, joskin hyvin laimeissa liuoksissa myös [HPO] tulee merkittäväksi. PO -ionien osuus on aina merkityksettömän pieni. Koska tässä analyysissä ei ole otettu huomioon ionien aktiivisuus­kertoimia, todellisen fosforihappo­liuoksen pH ja molaarisuus saattavat paljonkin poiketa edellä esitetyistä arvoista. Polyfosforihappo
Huoneenlämpötilassa polyfosforihappo on väritöntä tai kellertävää erittäin viskoosia siirappimaista nestettä. Lukuun ottamatta yksinkertaisinta polyfosforihappoa pyrofosforihappoa, yksittäisten polyfosforihappojen fysikaalisia ominaisuuksia ei ole tutkittu. Yhdiste on vahva moniarvoinen happo happo ja fosforihappoa vahvempi. Polyfosforihapon voidaan katsoa koostuvan toisiinsa linkittyneistä P(OH)O-yksiköistä. Mikäli yksiköiden määrä on suuri, yli 16, on ketjun päiden protonit vain heikosti happamia. Laimeissa vesiliuoksissa polyfosforihappo esiintyy pääasiassa ortofosforihappona. Fosfori
Jätevesistä fosfori ravinnesaasteena otetaan Suomessa talteen. Esimerkiksi Helsingin Veden Viikin jätevedenpuhdistamo on poistanut sitä jätevedestä 97–98 % erotusteholla, kun 2014 viranomaisvaatimus oli >95 %. Helsingin seudun ympäristöpalvelut HSY:n Ravita-menetelmän, joka oli 2017 demo-testausvaiheessa Helsingin Veden Viikin jätevedenpuhdistamolla, tavoitteena oli jalostaa lietteestä eroteltu fosfori turvallisesti ja kustannustehokkaasti raelannoitteeksi. Helsingin Veden yksikön 2009 haastatellun johtajan Tommi Fredin mukaan viemärijätteestä tehdyn lannoitteen imago oli harmillisen huono, eikä sillä tuntunut olevan ostajia. Tavara kuitenkin hänen mukaansa täytti lainsäädännön vaatimukset ja oli "käytännössä samanlaista kuin yleisesti myynnissä oleva kanankakka". Fosforihapoke
Fosforihapoke on diproottinen happo, ja se muodostaa protoneja luovuttaessaan vetyfosfiitti- ja fosfiitti-ioneja. Ensimmäisen protonin luovutukselle pK-arvo on 1,5, ja se on vahvempi happo kuin fosforihappo. Toiselle protonin luovuttamiselle pK-arvo on 6,7. Fosforihapokkeella on kaksi tautomerista muotoa. Niistä toisessa vetyatomit ovat sitoutuneet happiatomeihin ja toisessa yksi vetyatomeista on sitoutunut fosforiatomiin ja kaksi happiatomeihin. Tämä muoto on vallitseva.
Fosforihapoke on voimakas pelkistin, ja ilma hapettaa sen hitaasti fosforihapoksi. Se kykenee pelkistämään muun muassa jalometallien kationit vapaiksi metalleiksi. Reaktiot eivät kuitenkaan tapahdu yhtä nopeasti ja voimakkaasti kuin hypofosforihapokkeen reaktiot. Kuumennettaessa yli 180 °C yhdiste hajoaa disproportioituen fosfiiniksi ja fosforihapoksi. Tiofeeni
Tiofeeni on aromaattinen heterosyklinen yhdiste, jonka kemiallinen kaava on CHS. Siitä käytetään myös nimiä "divinyleenisulfidi", "tiasyklopentadieeni" ja "tiofuraani". Fosfidi
Tavallisin tapa valmistaa fosfideja on punaisen fosforin ja metallin välinen reaktio korotetussa lämpötilassa, jolloin fosfori hapettaa metallin. Näin valmistetaan muun muassa alkali- ja maa-alkalimetallien fosfideja sekä eräitä siirtymämetallien fosfideja. Eräitä metallifosfideja, kuten titaanifosfidia valmistetaan metallin ja fosfiinin välisellä reaktiolla. Valkoinen fosfori
Valkoinen fosfori on tehokkain tunnettu savunmuodostusaine, koska se imee ilmasta tarvittavat ainesosat. Tästä syystä pienehkö fosforimäärä pystyy tuottamaan suuria määriä savua, mistä on ymmärrettävästi hyötyä sotilaskäytössä. Savu muodostuu hyvin nopeasti. Savuverhokäytössä fosforin haittapuolena on se, että koska reaktio tuottaa lämpöä ja koska lämmin ilma pyrkii nousemaan ylöspäin, lähtee valkoisella fosforilla muodostettu savu helposti nousemaan ylöspäin muodostaen savupilareita, eikä savuverhoja. Rauta
Kemiallisissa yhdisteissä raudan hapetusluku on useimmiten +II tai +III. Se muodostaa kahden- ja kolmenarvoisia positiivisia ioneja Fe ja Fe. Fe-ioni tunnetaan myös nimellä "ferro"-ioni, ja sen sisältäviä yhdisteitä sanotaan ferroyhdisteiksi, esimerkiksi ferrosulfaatti eli rauta(II)sulfaatti (FeSO). Vastaavasti ioni Fe tunnetaan nimellä "ferri"-ioni, ja se esiintyy esimerkiksi ferrikloridissa (FeCl). Nykyisen IUPAC:in standardin mukaan ioneista tulisi kuitenkin käyttää nimityksiä rauta(III) ja rauta(II). Fosforihappo
Fosforihappo tunnetaan parhaiten 85-prosenttisena vesiliuoksena. Liuos on väritön, hajuton ja haihtumaton, siirappimainen mutta kuitenkin vielä virtaus­kykyinen neste. Vahvana happona se on syövyttävä. Näin väkevässä liuoksessa ainakin osa orto­fosfori­haposta kondensoituu pyro­fosfori­hapoiksi. Pakkausten merkinnöissä kuitenkin yksin­kertaisuuden vuoksi lasketaan liuoksen fosoforihappo­pitoisuus olettamalla, että fosfori olisi siinä kokonaan orto­fosfori­happona, HPO. Laimeammissa liuoksissa fosforihappo onkin käytännössä kokonaan tässä orto-muodossa. Pepsodent
Tuotemerkin nimi tulee pepsiini-entsyymistä, jota käytettiin ennen fluoria aktiivisena ainesosana hammastahnoissa. Ensimmäinen Pepsodent-hammastahna kehitettiin Yhdysvalloissa jo vuonna 1913, mutta Suomen markkinoille Pepsodent tuli vasta vuonna 1954. Pepsodent toi vuonna 1962 ensimmäisenä Suomessa markkinoille fluoria sisältävän hammastahnan. Nykyään fluori on tuotemerkin kaikkien hammastahnojen perusainesosa.Tuotevalikoima sisältää erilaisille kuluttajille suunnattuja tuotteita, myös lasten tuotteita. Ferroiini
Ferroiini on raudan ja kolmen fenantroliinimolekyylin muodostama kompleksi-ioni, jota käytetään useimmiten sulfaatti- tai perkloraattisuolana. Tällöin sen kaava kirjoitetaan usein muodossa [Fe(o-phen)]SO tai [Fe(o-phen)](ClO). Ferroiinia käytetään redox-indikaattorina hapetus-pelkistystitrauksissa. Glukoosi-6-fosfaatti
Glukoosi-6-fosfaatti (CHOP) on kemialliselta rakenteeltaan glukoosisokerin ja fosforihapon esteri. Glukoosi-6-fosfaatti on biologisesti tärkeä molekyyli ja se on välituote monissa aineenvaihdunnan mekanismeissa kuten glykolyysissä ja pentoosifosfaattireitissä. Salajärvi (Lahti)
Veden kemiallista tilaa arvioidaan monilla vedenlaatuun vaikuttavilla mittareilla. Näkösyvyys on vaihdellut 2–3 metriin, talviarvojen ollessa suuremmat. Vedenväri on samalla ajanjaksolla vaihdellut 35–38 mg Pt/l. Järven vedessä on siten lievä humusleima. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on ollut hyvä ja päällysveden happamuustaso on kohonnut arvoihin pH 7,0–7,3, mutta 1980-luvuilla se on ollut alhaisempi eli yleensä yli pH 6. Sen biologinen tila on luokiteltu tyydyttäväksi. Esimerkiksi levien klorofyllin pitoisuudeksi on 2010-luvulla saatu 11 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l), mikä on rehevien järvien tasolla. Tämä havaitaan myös kokonaisfosforipitoisuuksia mittaamalla. Kun järvi on kesällä ja talvella lämpötilakerrostunut, on fosforipitoisuudet olleet pintavesissä kesällä 21 µg/l ja talvella 12 µg/l 2010-luvun aikana. Pitoisuuksien keskiarvot ovat lievästi rehevöityneen tai rehevöityneen arvojen rajalla. Alusvedessä tilanne on huonompi, sillä täyskiertojen välissä sen happipitoisuudet vähenevät selvästi. Tämä aiheuttanee joskus sisäistä kuormitusta, joka nostaa fosforipitoisuuksia. Elokuussa 2014 mitattiin pitoisuudeksi peräti 89 µg/l. Toinen rehevöitymisen indikaattori on kokonaistyppipitoisuudet. Niiden arvot ovat 2010-luvulla olleet pintavedessä 440–610 µg/l ja alusvesissä mittausarvot ovat alkaneet kasvaa. Ammoniumtypen suuremmat arvot kertovat happikadosta. Kun happipitoisuudet ovat alusvedessä laskeneet pienemmilleen ennen täyskiertoa, ovat ne päällysvesissä nousseet jopa ylikylläisiksi. Tämä johtuu levien yhteyttämisestä syntyneestä lisähapesta, joka on kaloille haitallista. Argon
Argon on järjestysluvultaan 18. alkuaine ja kuuluu jalokaasuihin. Sen kemiallinen merkki on Ar (; , "’laiska’"). Sitä on noin 0,94 prosenttia ilmakehästämme, ja se onkin maapallon yleisin jalokaasu. Argon on väritön, hajuton ja mauton inertti kaasu. Kuten muitakin jalokaasuja, argonia pidettiin pitkään reagoimattomana. Ensimmäinen tunnettu argon-yhdiste argonfluorihydridi (HArF) onnistuttiin tekemään Helsingin yliopiston kemian laitoksella elokuussa 2000. Fosforipentakloridi
Fosforipentakloridi (PCl) on fosforin ja kloorin muodostama molekyyliyhdiste. Ainetta käytetään muun muassa kemiallisessa synteesissä yhdisteiden klooraukseen. Glykogeenifosforylaasi
Glykogeenifosforylaasi tarvitsee koentsyymikseen pyridoksaalifosfaatin. Pyridoksaalifosfaatti on liittyneenä entsyymin erään lysiiniaminohapon sivuketjuun ja muodostaa sen kanssa aldimiinin eli Schiffin emäksen. Entsyymi katalysoi α-1,4-glykosidisen sidoksen hajottamista, ja hajotus alkaa glykogeenipolymeerin glukoosiketjun päästä. Ortofosfaatti-ioni ja pyridoksaalifosfaatin fosfaattiryhmä esiintyvät solun pH:ssa vetyfosfaatteina. Ortovetyfosfaatti-ioni protonoi glykogeenin glukoosiyksikön 4-asemaan kiinnittyneen hapen ja vastaanottaa protonin pyridoksaalifosfaatin fosforyyliryhmältä. Nyt glykosidinen sidos katkeaa, ja muodostuu karbokationi. Fosfaatti-ioni hyökkää karbokationiin ja luovuttaa protonin pyridoksaalifosfaatille.
Glykogeenifosforylaasin toimintaa solussa säätelevät toiset entsyymit ja eräät hormonit sekä kovalenttisesti että allosteerisesti. Tärkeässä asemassa ovat entsyymin fosforylointiin ja defosforylointiin osallistuvat toiset entsyymit, joiden toimintaa selvittivät 1950-luvulla Edmond H. Fischer ja Edwin G. Krebs, jotka saivat Nobelin lääketieteen palkinnon vuonna 1992 proteiinien fosforylaatiota koskevista tutkimuksistaan. Fosforylaasikinaasi katalysoi eliöiden soluissa inaktiivisen glykogeenifosforylaasin muutosta aktiiviseksi fosforyloiduksi muodoksi. Vastaavasti proteiinifosfataasi 1 katalysoi glykogeenifosforylaasin defosforylaatiota glykogeenifosforylaasi b:ksi. Fosforylointia säätelevät hormonit, kuten insuliini, adrenaliini ja glukagoni entsyymikaskadien vaikutuksella. Aktivoivia näistä ovat adrenaliini ja glukagoni ja inhiboivia insuliini. Kalsiumionit aktivoivat fosforylaasikinaasia ja siten myös glykogeenifosfataasia. Coca-Cola
Coca-Colan hampaita kellastuttava vaikutus on tieteellisesti todistettu ilmiö, joka johtuu hammaskiillettä tuhoavasta fosforihaposta. Sama pätee kuitenkin myös muihin virvoitusjuomiin. Coca-Colan pH-arvo on 2,56, eli hyvin hapan. Boori
Boori on alkuaine, joka on kolmiarvoinen amorfinen puolimetalli, jota luonnossa esiintyy vain yhdisteinä, boraatteina. Sen kemiallinen merkki on B () ja atomimassa IUPACin standardin mukaisesti [10,806; 10,821] amu. Boorin CAS-numero on 7440-42-8. NPK-luku
Fosfori Uuskokkiini
Uuskokkiini (englanniksi Ponceau 4R) on monoatsoväri, jonka E-koodi on E 124, kemiallinen kaava CHNNaOS, moolimassa 604,47 g/mol ja CAS-numero 2611-82-7. Aineen kemiallinen nimi on trinatrium-2-hydroksi-1-(4-sulfonato-1-naftyyliatso)-naftaleeni-6,8-disulfonaatti. Sen väri on purppuraan viittava punainen. Norjassa, Kanadassa ja Yhdysvalloissa se on ollut elintarvikevärinä kiellettyä ja Suomessa sitä on saanut käyttää 50 gr/kg tai 50 ml/l makeisissa, virvoitusjuomissa ja jäätelöissä. Sitä käytetään myös kosmetiikassa ja pesuaineissa. Kalsium
Kalsium on maa-alkalimetalleihin kuuluva alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Ca (), järjestysluku 20 ja CAS-numero 7440-70-2. Kalsium on viidenneksi yleisin alkuaine maankuoressa, jossa sitä on 41,5 kilogrammaa tonnissa. Kalsium on elintärkeä aine eläville eliöille. Apatiitti
Apatiitti on yleinen fosfaattimineraali ja tärkeä fosfaatin lähde. Apatiitti on yleisnimitys hydroksyyli-, fluori- ja klooriapatiiteille. Apatiitti koostuu pääasiassa kalsiumfosfaatista mutta fluoriapatiitti (Ca(PO)F) sisältää kalsiumfluoridia, klooriapatiitti (Ca(PO)Cl) kalsiumkloridia, ja hydroksyyliapatiitti (Ca(PO)(OH)) hydroksideja. FAD
FAD eli flaviiniadeniinidinukleotidi (CHNOP) on koentsyymi, jolla on tärkeä tehtävä aineenvaihdunnan hapetus-pelkistysreaktioissa. Aineen moolimassa on 785,564 g/mol ja CAS-numero on 146-14-5. FAD pystyy muuntumaan FADH:ksi (CHNOP). FAD:llä onkin tärkeä tehtävä toimia elektronin siirtäjänä monissa aineenvaihdunnan reaktioissa. FAD on riboflaviinin johdannainen.
FADH on energiaa kuljettava molekyyli ja sillä on tärkeä tehtävä oksidatiivisessa fosforylaatiossa mitokondriossa. FADH pelkistyy FAD:ksi, mikä mahdollistaa sen tuottavan kaksi moolia ATP:tä. Aiotumaisissa FAD:tä pelkistyy eniten sitruunahappokierrossa sekä rasvahappojen betaoksidaatiossa. Sitruunahappokierrossa FAD on osa sukkinaattidehydrogenaasientsyymiä ja betaoksidaatiossa se on asyyli-CoA-dehydrogenaasin koentsyymi. Fosfidi
Fosfidit ovat fosforin ja jonkin elektropositiivisemman alkuaineen muodostamia yhdisteitä, joissa fosforin hapetusluku on -III. Fosfidit ovat rakenteeltaan ja stoikiometrialtaan monimuotoinen joukko yhdisteitä. Difenyylifosforyyliatsidi
Difenyylifosforyyliatsidi (CHPNO) on orgaanisiin fosforiyhdisteisin kuuluva yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä erityisesti orgaanisten atsidien valmistamiseen. Fosforitrifluoridi
Fosforitrifluoridi (PF) on myrkyllinen fosforin ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Difosforitetrajodidi
Difosforitetrajodidi eli fosforidijodidi tai tetrajodidifosfiini (PI) on fosforin ja jodin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdisteessä fosforilla on sille epätyypillinen hapetusluku +II ja fosforitetrajodidi on stabiilein fosforin tetrahalogenideista. Yhdistettä käytetään orgaanisissa synteeseissä. Hypofosforihapoke
Hypofosforihapoke on keskivahva monoproottinen happo. Sen pK-arvo on 2,1. Hypofosforihapokkeella on kaksi tautomerista muotoa. Toisessa molempiin happiatomeihin on liittyneenä vetyatomi ja lisäksi yksi vetyatomi on muodostanut sidoksen fosforin kanssa. Stabiilimmassa tautomerisessa muodossa vain toiseen happiatomeista on sitoutunut vetyatomi ja fosforiatomiin on sitoutunut kaksi vetyatomia.
Hypofosforihapoke ja sen suolat, hypofosfiitit, ovat erittäin vahvoja pelkistimiä. Ne kykenevät pelkistämään muun muassa Cu-ionit kuparihydridiksi ja ilman happi voi hapettaa sen fosforihapokkeeksi. Kuumennettaessa yli 133 °C:n lämpötilaan yhdiste hajoaa disproportioituen fosfiinikaasuksi ja fosforihapoksi. 
Hypofosforihapoketta valmistetaan pääasiassa kahdella tavalla. Valkoinen fosfori muodostaa emäksisessä kalsium- tai bariumhydroksidilietteessä keitettynä fosfiinia ja hypofosforihapokkeen suolaa. Tämän jälkeen muodostuva suola käsitellään vahvalla hapolla, kuten rikkihapolla, jolloin hypofosforihapoke vapautuu suoloistaan. Rikkihappoa käytettäessä epäpuhtautena muodostuu niukkaliukoisia kalsium- tai bariumsulfaatteja, jotka voidaan erottaa suodattamalla. Hypofosforihapokkeen vesiliuosta haihduttaessa happo kiteytyy ja voidaan erottaa. Happo voidaan myös uuttaa dietyylieetteriin. Pyromorfiitti
Pyromorfiitti (Pb(PO)Cl) on fosfaatteihin kuuluva mineraali. Kidejärjestelmä on heksagoninen tai trigoninen. Kovuus on Mohsin kovuusasteikolla 3,5-4. Se muodostaa piipun muotoisia prismoja. Mineraali voi olla pyöreä, munuaismainen tai rypälemäinen. Sen rakenne voi olla multamainen tai kuitumainen. Itse mineraalin väri on vihreä, ruskea, keltainen, oranssi tai harmaa ja viiru on väriltään valkoinen. Mineraalilla on timantin tai hartsin kiilto ja se on joko läpinäkyvä tai läpikuultava. Pyromorfiittia esiintyy hapekkaissa juonissa. Fosforihappo
Vesiliuoksessa fosforihapon ja sen protolyysi­tuotteiden kokonais­konsentraatio on [A] = [HPO] + [HPO] + [HPO] + [PO] Tämä konsentraation [A] ilmoittaa, kuinka monta moolia puhdasta fosforihappoa (HPO) liuoksen valmistukseen on käytetty. Tällaisen fosforihappo­liuoksen koostumus voidaan laskea kuhunkin edellä esitettyyn reaktioon liittyvän tasapaino­yhtälön avulla ottamalla lisäksi huomioon yhteys [H] [OH] = 10 ja sähkö­neutraalisuus­yhtälö. Oletetaan lisäksi, että molekyylejä tai ioneja, joissa on useampi kuin yksi fosforiatomi, ei synny. Systeemiä voidaan tällöin kuvata viidennen asteen yhtälöllä, jossa tuntemattomana on [H] ja
joka voidaan ratkaista numeerisesti. Saadaan: Elohopea
Elohopea on raskas metallinen alkuaine. Sen kemiallinen merkki on Hg (), järjestysluku 80 ja CAS-numero 7439-97-6. Elohopea poikkeaa monista muista metallisista alkuaineista siinä, että sen sulamispiste on alhainen, −38,9 °C . Se siis esiintyy huoneenlämmössä ja normaalissa ilmanpaineessa nestemäisenä. Muut metallit, joiden sulamispiste on lähellä huoneenlämpötilaa, ovat cesium, frankium, gallium ja rubidium. Elohopea on harmaan värinen ja sillä on metalleille ominainen kiilto. Sinoperi
Sinoperi on helakanpunainen mineraali, jota käytetään väriaineena. Sen kemiallinen nimi on elohopeasulfidi (HgS). Sinoperia esiintyy luonnossa yleensä vulkaanisilla alueilla, ja sen väri vaihtelee hehkuvan punaisesta tiilenpunaiseen. Fosfidi
Fosfidit voidaan jakaa sidosluonteen perusteella kolmeen eri ryhmmän. Ionisidoksellisia fosfideja muodostavat hyvin elektropositiiviset metallit kuten alkalimetallit, maa-alkalimetallit sekä sinkki, alumiini, kadmium ja lantanoidit. Ne koostuvat fosfidianioneista (P) ja metallikationeista ja hajoavat helposti veden tai laimeiden happojen vaikutuksesta hyvin myrkylliseksi fosfiinikaasuksi.
Monien siirtymämetallien kanssa fosfori muodostaa niin kutsuttuja metalliseoksellisia fosfideja, joita voidaan pitää myös metallin ja fosforin seoksina. Nämä kestävät korkeita lämpötiloja, ovat kovia, eivätkä hajoa veden vaikutuksesta. Niillä on myös metallimainen kiilto ja hyvä sähkönjohtavuus. Metallimaiset fosfidit ovat usein epästoikiometrisia ja esimerkiksi nikkeli muodostaa kahdeksan stoikiometrialtaan erilaista fosfidia (NiP, NiP, NiP, NiP, NiP, NiP, NiP, NiP). Fosfori
Vapaana alkuaineena esiintyvä valkoinen fosfori on erittäin myrkyllistä, mutta eräät sen yhdisteet ovat elämälle välttämättömiä. Fosforitrioksidi
Fosforitrioksidi on ulkomuodoltaan valkoisia vahamaisia kiteitä tai väritöntä nestettä. Se liukenee kylmään veteen muodostaen fosforihapoketta, mutta kuuma vesi hajottaa sen ja se disproportioituu fosforihapoksi ja fosfiiniksi, myös punaista fosforia voi muodostua. Ilmassa yhdiste hapettuu hitaasti fosforipentoksidiksi. Bromin tai kloorin kanssa fosforitrioksidi reagoi muodostaen fosforitribromidia tai fosforitrikloridia ja jodin kanssa kuumennettuna difosforitetrajodidia. Fosforipentafluoridi
Fosforipentafluoridi (PF) on fosforin ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Fosforipentoksidi
Fosforipentoksidi on fosforin ja hapen muodostama kemiallinen yhdiste, PO. Sitä muodostuu fosforin palaessa, jolloin se yhtyy happeen seuraavasti: Fosforipentoksidi
Fosforipentoksidi on vahvasti hygroskooppinen aine ja erityisen tehokas kuivausaine. Se reagoi veden kanssa muodostaen fosforihappoa seuraavasti: Standarditila
Poikkeuksena fosfori, jonka standarditila on määritelty valkoiseksi fosforiksi, vaikka musta ja punainen fosfori ovat valkoista fosforia vakaammassa tilassa. Fosforihappo
Ortofosforihappoa kuumennettaessa se voi kondensoitua, jolloin siitä lohkeaa vettä. Kun kaksi fosfori­happo­molekyyliä yhdistyy siten, että niistä erkanee yksi vesimolekyyli, syntyy pyrofosforihappoa (HPO). Jos jokaisesta fosfori­happo­molekyylistä lohkeaa yksi vesimolekyyli, syntyy lasimainen kiinteä aine, jonka empiirinen kaava on HPO ja jonka nimi on metafosforihappo. Meta­fosfori­happo on yksin­kertaisesti orto­fosfori­hapon anhydridinen muoto, ja sitä käytetään toisinaan vettä tai kosteutta absorboivana reagenttina. Fosforihapon dehydratointi vielä pidemmälle on hyvin vaikeaa, ja se voidaan suorittaa vain äärimmäisen voimakkaiden kuivaus­aineiden avulla, ei pelkästään kuumentamalla. Tuloksena saadaan fosforipentoksidia, jonka empiirinen kaava PO, joskin sen todellinen molekyylikaava in PO. Fosforihappo on kiinteä aine, joka sitoo itseensä
kosteutta erittäin voimakkaasti ja jota myös käytetään kuivaus­aineena. Kopernikium
Kopernikium (aiemmin väliaikaisnimellä ununbium, "Uub") on jaksollisen järjestelmän 112. alkuaine. Sen kemiallinen merkki on Cn (). Kopernikium on äärimmäisen radioaktiivinen synteettinen alkuaine ja sen pysyvimmän isotoopin kopernikium-285:n puoliintumisaika on noin 32 sekuntia. Alkemisti löytää fosforin
Alkemisti löytää fosforin () on englantilaisen Joseph Wrightin maalaus noin vuodelta 1771. Maalaus, joka on kooltaan 127 × 102 cm, on Derbyn kaupunginmuseossa. Teoksen koko nimi on "The Alchemist in Search of the Philosopher’s Stone Discovers Phosphorus and Prays for the Successful Conclusion of his Operation, as was the Custom of the Ancient Chemical Astrologers". Piitetrafluoridi
Piitetrafluoridi eli tetrafluorisilaani on myrkyllinen kemiallinen yhdiste, jonka kaava on SiF. Kunnallinen jätevedenpuhdistus
Yleisimmin kemiallinen fosforinpoisto tapahtuu ns. rinnakkaissaostuksena, eli saostus tapahtuu rinnan biologisen ravinteidenpoiston kanssa. Ylijäämälietteestä kuivatussa lietteessä on tyypillisesti tästä fosforinpoistosta johtuen rautaa noin 3% linkokuivan lietteen määrästä. Arseenipentafluoridi
Arseenipentafluoridi (AsF) on arseenin ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää fluoraavana reagenssina, elektroniikkateollisuudessa ja sähköjohtavien polymeerien valmistuksessa. Kivennäisaine
Makrokivennäisten tarve on yli 100 mg päivässä. Runsaimmin elimistössä esiintyy kalsiumia ja fosforia. Aikuisen, noin 70 kg painavan ihmisen painosta kalsiumia on 1,2–1,3 kg ja fosforia 600 g. Kalsiumin osuus elimistön kaikista kivennäisaineista on noin 40 %, ja siitä 99 % on sitoutuneena luustoon, jossa se toimii luuston rakenneosasena sekä elimistön kalsiumvarastona. Myös fosforista suurin osa (noin 85 %) on elimistössä sitoutuneena luustoon kalsiumfosfaatin muodossa. Kolmas tärkeä makrokivennäinen on magnesium, jota aikuisen ihmisen painosta on noin 20–30 g, siitäkin yli puolet luustossa. Makrokivennäisiksi luetaan myös natrium, kalium ja kloori, jotka ovat elektrolyyttejä ja osallistuvat erityisesti elimistön nestetasapainon säätelyyn, sekä rikki, joka toimii lähinnä entsyymien rakenneosana.