Mikä on varjoliitimen kärkiväli?
Moottoroitu varjoliito
Varjoliidin on aerodynaamisesti jäykistetty kankainen siipiprofiili. Liidin on valmistettu ohuesta ja kestävästä kankaasta. Liitimen etureunassa on tunneliaukot, joista sisään virtaava ilma pullistaa siiven oikeaan muotoon. Liitimen kärkiväli on noin 11–13 metriä ja leveys keskeltä noin 3 metriä. Kankaisen siiven alapintaan kiinnitettyjä punoksia on 30–50 kappaletta, joten lentäjän ja moottorin paino jakautuu useaan kiinnityspisteeseen eikä yksittäiseen punokseen kohdistu suuria voimia.
Palokärki
Palokärjen pituus on noin 45–50 cm, ja sen paino on noin 300–400 g. Palokärjen höyhenpeite on hiilenmusta. Koiraalla päälaki on punainen, naaraalla on punaista vain takaraivossa. Sysimustaa, variksenkokoista palokärkeä ei Suomessa voi sekoittaa muihin lintulajeihin. Sen lento on syväaaltoista, ja se ääntelee ahkerasti ja kuuluvasti ympäri vuoden. Suokirjosiipi
Suokirjosiiven siivissä on tumman ruskeansävyisellä pohjalla selkeärajaisia, melko nelikulmaisen muotoisia valkoisia laikkuja ja siipiä peittää valkea karvoitus. Siipien pohjaväri on vaaleampi pohjoista kohti siirryttäessä. Takasiivissä on valkeita laikkuja ja etureunassa suuri valkoinen laikku. Siipien alapinnat ovat ruskeanharmaat, laajalti valkotäpläiset ja siipisuonet ovat kirkkaan valkoiset. Takasiipien alapinnan keskiosassa on yhtenäinen valkoinen vyö, jonka keskisarassa olevassa osassa on likimain suorakulmainen mutka. Siipiripset ovat valkoiset, suonten kohdilta tummat. Siipien kärkiväli on 26–28 mm. Varjoliito
Peruskurssilla noudatetaan Suomen Ilmailuliiton koulutusohjelmaa ja kouluttajina toimivat kokeneet opettajat. Kurssiin kuuluu sekä teoriaa että vähintään 45 lentoa, ja sen hyväksytysti suoritettuaan saa itsenäisen pilotin kelposuustodistuksen. Kurssi etenee vaiheittain siten, että teorian ja varusteisiin tutustumisen jälkeen lenneään viisi matalaa lentoa alle 5m korkeudella tavoitteena tutustua ohjaamiseen ja saada turvallisesti lentotuntumaa. Ensimmäisen vaiheen jälkeen oppilas saavuttaa ns. PP1 tason. Toisella jaksolla lennetään 40 korkeaa lentoa, joiden jälkeen oppilas saavuttaa ns. PP2 tason ja saa kelpoisuustodistuksen. Syreenikiitäjä
Etusiivet ovat ruskeat ja siiven etureuna on selvästi takareunaa vaaleampi. Etusiipien kuviointi on sumeaa eikä muodosta kovin selviä kuvioita muutamia mustia, siivensuuntaisia juovia ja tummaa reunajuovaa lukuun ottamatta. Takasiivet ovat vaaleanpunaiset ja niissä on kolme tummaa poikkijuovaa. Ruumis on harmaanruskea lukuun ottamatta takaruumista, jonka pohjaväri on vaaleanpunainen ja takaruumiin poikki menee mustia raitoja. Selkäpuolella on lisäksi ruskea, ohuen mustan juovan halkaisema pitkittäisraita. Sukupuolet ovat samanvärisiä, mutta naaraat ovat koiraita kookkaampia. Siipien kärkiväli on koiraalla 85–109 mm ja naaraalla 92–120 mm. Imukärsä on lähes perhosen ruumiin pituinen. Kirjoleukaperhonen
Kirjoleukaperhonen on helposti tunnistettava perhonen. Etusiipien pohjaväri on punertavan violetti, ja siivet ovat kauttaaltaan voimakkaan metallinkiiltoiset. Siiven poikki kulkee kaksi leveää kullankeltaista poikkivyötä, ja siiven kärkiosassa on kullankeltainen laikku, joka ei ulotu siiven ulkosyrjään. Takasiivet ovat harmaanruskeat ja etenkin kärjestään violetinhohtoiset. Ruumis on harmaa, mutta päälaella on keltaisia karvamaisia suomuja jotka antavat perhoselle pörröisen ulkoasun. Siipiväli on 8–11 mm. Liidin
Moottoroitu varjoliidin on kevein itsenäinen lentolaite. Aurajoen ratasilta
Sillan kannattajien vaihdon teki A. Ahlstöm Oy:n Varkauden konepaja. Yhdeksänaukkoisen sillan kokonaispituus on 180 metriä ja pisin jänne on 34 metriä, joka on Suomen rataverkon pisin ei-jatkuvan levypalkin aukko. Aukko on myös Suomen rautateiden kolmanneksi pisin teräksinen levypalkkisillan aukko, sitä pidempiä ovat ovat Saimaan kanavan ratasillan 42 metrin aukko Lappeenrannassa ja Syrjäsalmen ratasillan 45-metrinen aukko Karjalan radalla Kiteellä. Syrjäsalmen silta on vuodelta 1966 ja Saimaan kanavan ratasilta vuodelta 1967. Varjonahkajäkälä
Varjonahkajäkälä ("Peltigera collina)" on nahkajäkälien sukuun kuuluva jäkälä. Sen yläpinta on sinertävän harmaa tai ruskeanharmaa. Alapinta on vaaleanruskea, epäselvästi verkkosuoninen. Liuskat ovat 0,5–1 senttimetrin levyisiä, kasvustot enintään 10 senttimetriä leveitä. Kasvaa kallioseinämien, kivien ja sammalikon seassa, harvoin myös puiden tyvien sammalilla. Koronaariangioplastia
Kun varjoainekatetri on saatu koukatuksi aortasta alkavan sepelvaltimon sisään, ruiskutetaan sisempää letkua pitkin sydämen omaan verenkiertoon jodipitoista varjoainetta. Röntgenmonitorissa mustana näkyvä varjoaine kuvantaa sydämen verisuoniston näkyväksi. Varjoainetta laitetaan pieninä annoksina useita kertoja, koska se häviää näkyvistä sykkeen tahdissa. Ahtaumakohdat, joissa virtaus kuroutuu, näkyvät varsinkin sepelsuoniston alkupäässä erittäin selvästi. Kun ahtauma tai ahtaumat on paikallistettu, vaihdetaan varjoaineletkun tilalle pallolaajennuskatetri. Se on suurta painetta kestävää ohutta letkua, jonka sydämeen vietävässä päässä on pitkulainen pallo, joka muistuttaa muodoltaan makkarapötköä. Jos laajennuskohtaan asennetaan myös pieni teräsverkkolieriö (stentti) pitämään suonta auki pysyvästi, se on asennettuna jo valmiiksi laajentamista varten pallokatetrin päähän. Kytkemällä letkuun kova paine saadaan aikaan hieman ohutseinämäisemmän pallopään laajeneminen ahtauman kohdalla halutun kokoiseksi. Materiaalien kehittyessä on alettu yhä useammin asentaa ahtaumakohtaan mainittu pallolla laajennettava stentti. Tyypillinen stentti voi olla esimerkiksi koboltti-nikkeliteräksestä valmistettu pieni teräsverkkolieriö, jonka pituus saattaa olla tuumankin verran ja halkaisija laajennettuna pari–kolme millimetriä eli saman verran kuin sepelvaltimon sisähalkaisija. Keltalieko
Suomessa tavataan kahta keltalieon alalajia: kangaskeltaliekoa (subsp. "complanatum") ja pohjankeltaliekoa (subsp. "montellii"). Suurempikokoisen kangaskeltalieon haarat ovat vähälukuisia ja niiden haarakulma on tavallisesti yli 40°. Itiötähkät ovat tavallisesti pareittain tai kolmittain, ja tähkän perät ovat 3–6 cm pitkiä. Pohjankeltalieko haaroo kangaskeltaliekoa runsaammin ja tiheämmin, ja haarakulma on noin 35°. Itiötähkät ovat yksittäin ja tähkän perä on 1–4 cm pitkä. Lajien välimuodot ovat yleisiä Pohjois-Suomessa. Liidin
Suomessa käytettävät liitimet ovat varjoliidin ja riippuliidin. Moottoroitu varjoliito
Varjoliitimellä lentämiseen ei ole erityisiä terveysvaatimuksia, normaali terveys ja peruskunto riittää. Lääkärintarkastusta ei vaadita. Omasta terveydentilastaan on kuitenkin annettava vakuutus, jossa kerrotaan, ettei tiedä sairastavansa sellaisia sairauksia, jotka voivat aiheuttaa vaaraa itselle tai muille ilmassa. Lentotoiminta varjoliitimellä on ilmailuviranomaisten valvomaa toimintaa. Ennen lentoja täytyy käydä peruskurssi ja oppilaan on suoritettava vaadittavat tentit. Aluksi lennetään ilman moottoria rinteessä tai hinauksissa. Siniritariyökkönen
Siniritariyökkönen on huomattavan kookas laji, ja sen siipienkärkiväli vaihtelee 86–96 mm. Siipien vaalean alapinnan ansiosta lennossa laji näyttää helposti tätäkin suuremmalta. Etusiipien harmaankirjava kuviointi naamioi kuitenkin lepäävän perhosen erinomaisesti ympäristöönsä. Etusiivet ovat kauttaaltaan harmaan eri sävyjen kuvioimat ja niissä on selvästi erottuva vaalea täplä sekä jyrkästi mutkitteleva ulompi poikkiviiru. Etusiiven keskiosa on siiven etureunan puolelta selvästi tummentunut ja siinä erottuu harmaankirjava munuaistäplä. Takasiivet, jotka jäävät perhosen levätessä etusiipien alle piiloon, ovat tummat ja niiden poikki kulkee leveä, vaaleansininen poikkiraita. Erityisesti takasiipien värityksen vuoksi siniritariyökköstä ei ole mahdollista sekoittaa muihin perhoslajeihin. Etelänkylän isosilta
Etelänkylän isosilta on neliaukkoinen, kiilatuille kivituille perustettu tukiansassilta. Kussakin aukossa on kuusi kaksoistukiansasta molemmin puolin. Silta on 77,5 metriä pitkä ja 5,8 metriä leveä. Sillan suurin jänne on noin 19,9 metriä ja pienin noin 18,5 m. Sillan suurin vapaa aukko on noin 17,8 m ja pienin 16,9 m. Kannen hyötyleveys on noin 5,4 metriä ja sillan alituskorkeus on noin 2,2 metriä. Harmaalokki
Harmaalokin pituus on 54–65 senttimetriä, siipien kärkiväli 123–148 senttimetriä ja paino 600–1 700 grammaa. Koiras on selvästi naarasta kookkaampi. Koiraan siiven pituus on 410–455 millimetriä ja naaraan 390–425 millimetriä. Koiras painaa keskimäärin 1 245 grammaa, naaras 860 grammaa. Harmaalokki ja selkälokki ovat lähisukuisia lajeja, joiden suomalaiset alalajit on helppo erottaa toisistaan. Kärsänirkko
Alalaji "P. p. palpinum" on levinneisyydeltään eteläisempi. Etusiivet ovat harmaanruskeat, joskus tummemmat, ja siipisuonten kohdalla on kapeita tummia viiruja. Siiven kärkiosassa siiven poikki kulkee viistottain kaksi tummaa, varjomaista poikkijuovaa. Takasiivet ovat lähes yksiväriset, vain reunoja kohti hieman tummenevat ja samanväriset kuin etusiivet. Alalaji "P. p. lapponicum" on pohjoisempi. Sen takasiivet ovat lähes yksivärisen valkoiset eikä etusiivissäkään ole selvää kuviointia. Molemmilla alalajeilla Etusiiven ulkoreuna on voimakkaasti aaltoileva ja siiven sisäänpäin kaartuvassa takareunassa on leveä suomutupsu. Molemmilla sukupuolilla on paksut ja pitkät huulirihmat, jotka osoittavat kärsämäisesti eteenpäin. Lisäksi koiraalla on selvästi siipiä pitemmän takaruumiinsa kärjessä pitkä, kaksihaarainen tupsu. Keskiruumiin päällä on huppumainen karvatupsu eikä perhosen päätä ole helppo nähdä. Naaras on kookkaampi ja sillä on rotevampi vartalo. Siipiväli on naaraalla 44–54 mm kun koiraat jäävät 39–48 mm kokoon. Ritariperhonen
Ritariperhosen siipien kärkiväli on 7,6–9,3 cm. Yläpuolelta se on pääasiassa keltaisen ja mustan kirjava. Takasiivissä on myös sinistä ja punaiset täplät. Pitkät kapeat kannukset takaosassa ovat ritariperhoselle ja sen lähisukulaisille tunnusomaiset. Kuuloke
Markkinoilla on kaksi yleistä liitinmallia, 6,35 (1/4") mm ja 3,5 mm jakkiliitin. Kotikäyttöön suunnitelluissa kuulokkeissa ja studiokäytössä on usein käytössä vanhemman mallinen 6,35 mm liitin. Sony kehitti vuonna 1979 3,5 mm stereofonisen liitintyypin muokaten vanhan 3.5 mm monoliittimen käytettäväksi yhtiön Walkman-stereosoittimessa. Etuja pienemmässä liittimessä ovat sirous, pienentynyt paino sekä hinta. Se on nykyään suositumpi kannettavien musiikkilaitteiden yleistymisen takia, vaikkakin markkinoilla olevissa kuulokkeissa on usein adapteri, jolla kuulokkeet voidaan liittää vanhempaan 6,35 mm:n liittimiin. Ammattikäytössä tämä malli on edelleen standardi, ja siksi lähes aina ammattikuulokkeiden mukana toimitetaan adapteri 3.5 mm:n liitäntää varten. Nykyisin kuulokkeet liitetään usein tietokoneisiin joko langallisesti USB-liittimellä tai langattomasti Bluetooth-yhteyden kautta. Koivulovimittari
Etusiivet ovat pienten tummien pisteiden kirjomat, kellanruskeat ja ulkoreunaltaan selvästi tummemmat. Siipien poikki kulkee kaksi pienistä, osin yhteensulautuneista pisteistä muodostuvaa tummaa poikkijuovaa. Juovien väliin jäävä alue kapenee huomattavasti siiven takaosaa kohti. Poikkiviirujen välissä on tummanruskea, rengasmainen täplä. Takasiivissä ei ole yläpinnalla huomattavaa kuviointia, mutta ulkoreunan tuntumasta ne ovat usein tiheäpisteiset. Siipien ulkoreuna on sukulaislajien tapaan mutkitteleva. Koivulovimittari on "Ennomos"-suvun melko samannäköisistä perhoslajeista selvästi suurin, sillä siipiväli on 41–54 mm. Lehmuskeltayökkönen
Keskikokoinen yökkönen, jonka etusiipien pohjaväri vaihtelee vaaleankeltaisesta oranssinruskeaan. Tyvipoikkiviiru sekä sisempi ja ulompi poikkiviiru erottuvat selvinä, punertavanruskeina juovina siiven poikki. Keskivarjo muodostaa siiven tyvestä laskien kolmannen, muita voimakkaamman poikkiviirun ja yhtyy sisempään poikkiviiruun siiven takareunassa. Sisemmän poikkiviirun ja keskivarjon väliin jää kookas, rengasmainen rengastäplä, ja heti keskivarjon ulkopuolella on punertavanruskea munuaistäplä. Keskivarjon ja siiven ulkosyrjän välisellä alueella siipisuonet erottuvat punaruskeina pitkittäisjuovina. Takasiivet ovat vaaleankeltaiset. Siipiväli 36–38 mm. Vaahteravyömittari
Siipien pohjaväri on aivan vaalean kellertävä. Sekä sisempi että ulompi poikkiviiru ovat voimakkaasti mutkittelevat ja väriltään kahvinruskeat. Keskivarjo muodostaa ulomman poikkiviirun sisäpuolelle leveän, kahvinruskean varjostuman ja rengasmaiset keskitäplät erottuvat selkeästi sekä etu- että takasiivissä. Aaltoviiru erottuu lähellä siipien ulkoreunaa himmeämmän ruskeana juovana ja aivan ulkoreunassa, ripsien tyvellä on hyvin ohut ja katkonainen, tumma viiru. Siipiväli 21–26 mm. Tummavaskiyökkönen
Laji muistuttaa ulkonäöltään erehdyttävän paljon huomattavasti yleisempää kirjovaskiyökköstä ("Autographa pulchrina") tai vähemmissä määrin gammayökköstä ("Autographa gamma"). Etusiivet ovat melko kapeat, yleissävyltään tumman punertavanruskeat ja niiden kuviointi on kirjovaskiyökköseen verrattuna tasaista. Sekä sisempi että ulompi poikkiviiru erottuvat selvästi mutkittelevina hopeanvalkoisina juovina ja erityisesti sisempi poikkiviiru on silmiinpistävä. Ulommassa poikkiviirussa on pieni, loiva mutka sisäänpäin. Siiven keskellä on suuri ja kirkkaanvalkoinen kreikan gamma-kirjainta muistuttava täplä. Aaltoviiru erottuu selvästi mustana ja tekee terävän W-kirjaimen muotoisen mutkan. Takasiivet ovat harmaanruskeat, ulkoreunaa kohti tummenevat ja niiden alapinnalla on pieni, pistemäinen keskipilkku. Siipiväli 34–38 mm. Häiveperhonen
Häiveperhonen on kookas, tumma perhonen. Sekä etu- että takasiipien yläpinnat ovat mustanruskeat ja koiraalla niissä on voimakas violetinsininen metallinkiilto. Etusiiven poikki kulkee katkonainen valkoinen nauha, minkä lisäksi siiven ulkosyrjässä on pari valkoista täplää. Takasiiven poikki valkoinen vyö kulkee yhtenäisenä ja huomattavana tuntomerkkinä siiven takaosassa on oranssinpunainen, rengasmainen silmätäplä. Siipien alapinnat ovat ruskeat ja selväkuvioiset. Etusiiven alapinnalla on mustia ja valkoisia täpliä sekä kookas oranssi silmätäplä, jonka keskellä on sininen pilkku. Takasiiven alapinnalla on yhtenäinen valkoinen vyö, joka kapenee kiilamaisesti sekä pieni oranssi silmätäplä. Siipiväli 70–92 mm. F-liitin
F-liitin on RF-liitin, jota käytetään melko yleisesti eritoten TV-tekniikassa koaksiaalikaapelien liittämiseksi jaottimiin ym. laitteisiin. Se on kehitetty 1950-luvulla ja on mahdollisesti toiseksi vanhin vielä yleisessä käytössä oleva RF-liitin. Se on säilyttänyt suosionsa, koska se on edullinen ja varmatoiminen ja sillä on hyvät ominaisuudet useamman gigahertsin taajuuksiin asti. Sen kanssa käytetään massiivisella keskijohtimella varustettua kaapelia. Moottoroitu varjoliito
Laitetta ohjataan siiven takareunaan kiinnitetyistä jarrukahvoista vetämällä sekä pilotin painopistettä siirtämällä. Ohjainkahvasta vetämällä siiven takareuna kääntyy alas, jarruttaa sen puoleisen siiven kulkua ja liidin kääntyy. Oikealle käännytään vetämällä oikeanpuoleisesta ohjainkahvasta sekä siirtämällä pilotin painopistettä kaarroksen suuntaan, vastaavasti vasemmalle käännytään vetämällä vasemmasta ohjainkahvasta, sekä siirtämällä pilotin painopistettä vasemmalle. Objektiivi
Kiinteäpolttovälisistä objektiiveista tarkimpia ovat suuren valotusaukon normaaliobjektiivit, joita voidaan suuren valovoimansa vuoksi käyttää hämärä- ja yövalokuvaamiseen. Tiettävästi suurin normaaliobjektiivissa ollut valotusaukko on Canonin ja Zeissin yhteistyönä 1961 valmistamassa Canon 50 mm:n objektiivissa, jonka valotusaukko oli 1/0,95 polttoväliä. Se ei ollut kaupallinen menestys. Nykyään muuttuvapolttovälistä objektiivia parempana vaihtoehtona pidetään yleensä normaalietäisyyksillä kuvattaessa 1/1,4 -valotusaukkoista 50 mm:n objektiivia. Myös 1/1,8 -valotusaukkoinen normaaliobjektiivi on parempi kuin järjestelmäkameran mukana yleensä tulevat 1/3,5 -aukkoiset muuttuvapolttoväliset objektiivit, joiden polttoväli on yleensä luokkaa 17–55 mm tai 18–80 mm. Nuoliyökkönen
Nuoliyökkönen on keskikokoinen, tasaisen vaaleanharmaa yökkönen, jonka siivissä ei erotu kovin selvää kuviointia. Etusiivissä on kuitenkin selvästi erottuva musta tyvijuomu ja siiven ulkoreunasta sisäänpäin suuntautuu musta, nuolen kärkeä tai kreikkalaisen aakkoston Ψ-kirjainta muistuttava kuvio. Sisempi poikkiviiru on kaksinkertainen, ja siiven etureunassa viirun kohdalla on kaksi yhtä tummaa täplää. Viiru häipyy siiven takareunaa kohti. Ulompi poikkiviiru on ohut ja musta. Rengas- ja munuaistäplä ovat lähellä toisiaan, ja niitä yhdistää musta x-kirjaimen muotoinen kuvio. Takasiivet ovat koiraalla valkoiset, ulospäin tummuvat ja naaraalla harmaat, suunnilleen etusiipien väriset. Siipiväli on 36–43 mm. Jätkänkynttilä
5-aukkoisen Jätkänkynttilän kokonaispituus on 320 metriä. Sillan pääjänne 126 metriä. Muut jänteet ovat 42 metriä. Silta on leveä, 25,5 metriä, käsittäen neljä ajokaistaa, kevyen liikenteen väylät molemmin puolin sekä keskialueen, jossa ovat pyloni ja tukiköydet. Leveydestä johtuen sillan kansi on kotelomuotoisen teräsrakenteen ja teräsbetonisen kansilaatan muodostama liittorakenne. Pylonissa on kaksi teräsbetonipilaria, jotka ovat halkaisijaltaan noin 2,3 metriä ja keskenään erikorkuiset. Korkeimman pilarin huippu on 47 metrin korkeudella sillan kannesta. Aitosokkokäärmeet
Varsinaisten sokkokäärmeiden silmät ovat pienet ja rakenteeltaan alkeelliset. Ne pysyvät kuitenkin erottamaan valon kirkkauden vaihteluja. Useimmat lajit ovat pienikokoisia, vain 15–35 cm pitkiä. Kookkaimmat lajit kasvavat 60 cm:n mittaisiksi. Useimmat sokkokäärmeet ovat myös hoikkarakenteisia. Pisimmätkään lajit eivät kasva sormea paksummiksi muutamaa afrikkalaista 2,5 cm paksuksi kasvavaa lajia lukuun ottamatta. Lakalaivan eritasoliittymä
Lakalaivan eritasoliittymä on Suomen ainoa neljään tasoon rakennettu liittymä. Tilanpuutteen takia liittymä on perinteisestä moottoriteiden "neliapilaliittymästä" puolikas, johon on lisätty kaksi pitkää siltaa (puolineliapilatyyppi AB). Näin kaikille liikennesuunnille on saatu kuitenkin rampit. Liittymässä on pohjois-eteläsuuntaiset Lakalaivan risteyssillat sekä ylimpänä pitkät ramppeina toimivat sillat: Rotatorin risteyssilta (299 m) ja Postitorven risteyssilta (386 m). Kärkiväli
Kärkiväli tarkoittaa kahden pisteen välistä välimatkaa. Kärkivälillä viitataan yleisimmin lentokoneen, linnun tai jonkin lentävän hyönteisen oikean ja vasemman siivenkärjen väliseen pituuteen, mutta se voi tarkoittaa lisäksi: Harmovillaselkä
Etusiivissä on monille yökköslajeille tyypillisiä yökköstäpliä muistuttava vaalea kuvio, joka esiintyessään selkeästi tuo helposti mieleen pienen o- ja ison R-kirjaimen – piirre, josta laji on saanut tieteellisen nimensä – mutta useimmilla yksilöillä kuvio on enemmän tai vähemmän epäselvä. Etusiiven tyviosassa on myös nähtävissä neljä tummaa poikkijuovaa. Takasiivet ovat ruskeanharmaat. Siipiväli on 34–40 mm. Mustikkalehtomittari
Mustikkalehtomittari on pienehkö perhonen. Sen siipien kärkiväli on noin 18–23 millimetriä. Laji on rakenteeltaan hoikka ja sen siivet ovat suhteellisen leveät. Siipien yläpinnan väri on vaalean vihreä, alapuolelta siivet ovat lähes valkoiset. Vanhemmiten siipien väri haalistuu lähes valkoiseksi. Nirkot
Nirkkolajien siipiväli vaihtelee 20–100 mm. Heimon yhdistävänä piirteenä säärissä sijaitsevien okien kärkiosat ovat sahalaitaiset ja keskiruumiin takaosassa sijaitsevaan kuuloelimeen liittyy "bulla"ksi kutsuttu osa. Myös toukkien pinnan sukasten sijainnit ja toukan suuosat ovat heimolle tunnusomaiset. Takaruumiin neljännen jaokkeen vatsakilpeen liittyy kannuksia, joissa on litteitä, suomumaisia karvoja. Aikuisina perhosina nirkot ovat rotevatekoisia, kapeasiipisiä ja huomattavan karvaisia lajeja. Takasiivet ovat huomattavasti etusiipiä lyhyemmät ja kiinnittyvät etusiipeen frenulumin avulla. Imukärsän kehitysaste vaihtelee ja koiraiden tuntosarvet ovat kaksoiskampamaiset. Useimmat nirkot ovat harmaanruskeita ja lentävät öisin, mutta värikirjo kattaa myös valkoisia ja kellansävyisiä lajeja. Muutamilla trooppisilla lajeilla on hopeanhohtoisia täpliä. Poikkeuksena tähän "Dioptinae"-alaheimossa on päiväaktiivisia, värikkäitä lajeja. Lepäävän perhosen siivet asettuvat kattolaskuisesti takaruumiin sivuille. Harjasärmäputki
Harjasärmäputki on ruohovartinen kasvilaji, joka voi kasvaa noin metrin korkuiseksi. Varsi on kasvutavaltaan pysty ja siinä on selviä harjanteita. Lehdet ovat muutamaan kertaan parilehdykkäiset sekä hienoliuskaiset, ja lehdyköiden kärjet ovat valkoiset. Lehtitupet ovat lyhyitä. Harjasärmäputken kukinto on sarja, joka koostuu monista pienistä sekä valkoisista kukista. Kukkien terälehdet ovat valkoisia tai joskus osittain vaaleanpunaisia. Harjasärmäputken hedelmä on lohkohedelmä, jonka hedelmykset ovat viisisärmäisiä. MIL-STD-1553
Ideaalitilanteessa väylä on siirtolinja, jossa ei ole epäsovitusta aiheuttavia haaroituksia. Aktiivilaitteet tulee kuitenkin kytkeä väylälle haaroittimien avulla, josta aiheutuu välttämättä signaaliin heijastuksia. MIL-STD-1553-standardi mahdollistaa aktiivilaitteiden liittymisen väylälle kahdella eri tavalla: suoraan tai muuntajan kautta. Suoraan kytketyn laitteen tapauksessa väylä haarautuu enintään 305 mm pitkällä kaapelilla laitteeseen päin. Muuntajakytketyssä laitteessa haaroitin sisältää 56 ohmin isolaatiovastukset sekä erotusmuuntajan, jolloin väylälaitteen ja haaroittimen välinen etäisyys voi olla enintään 6,1 metriä. Suoraan kytketyn laitteen tulee siis olla aivan väylän vieressä, joten muuntajakytketyn laitteen sijoittaminen on helpompaa. Lisäksi muuntajakytketyssä väylässä epäsovituksesta aiheutuvat heijastukset ovat pienempiä, jonka vuoksi MIL-STD-1553B Notice 2 -dokumentti ei suosittele suoraan kytkettyjä haaroittimia käytettäväksi ollenkaan. Yhdysvaltain ilmavoimien ja NATO-maiden avioniikassa nykyisin ainoastaan muuntajakytketyt
haaroittimet ovat sallittuja. Kaariritariyökkönen
Kookas yökkönen. Etusiipien perusväri on vihertävän harmaa eikä siivissä ole silmiinpistävää kuviointia ehkä kärkiosan harmaata aaltoviirua lukuun ottamatta. Ulomman ja sisemmän poikkiviirun sekä niiden välisen keskivarjon alueella vihertävä sävy erottuu hieman muuta siipeä selkeämmin. Takasiivet ovat heleän kirkkaanpunaiset ja niissä on etenkin etureunastaan leveä mustanruskea reunus, jonka takaosassa on terävä, ulospäin suuntautuva lovi. Siiven keskellä on tumma vyö, joka vain hyvin loivasti sisäänpäin. Siipiväli on 67–80 mm. Liito-orava
Liito-orava osaa liitää ilmassa pitkiäkin matkoja. Sen ruumiin kummallakin sivulla etu- ja takajalkojen välissä on liitopoimu, joka on ohut ja molemmilta puolilta karvan peittämä nahka. Sen etujaloissa ulkovarpaiden tyvessä on lisäksi noin 3,6 senttimetriä pitkä kannusrusto. Liitäessään liito-orava levittää molemmat jalkansa ja kannusrustonsa, jolloin liitopoimu laajentaa sen kantavaa pintaa. Myös sen litteä häntä auttaa liidossa. Harjalintu
Harjalintu on 25–30 senttimetriä pitkä, sen siipien kärkiväli on 44–48 senttimetriä. Sen nokka on käyrä ja ohut. Tummamyrskyliitäjä
Linnun pituus on noin 90 cm ja paino 4,5 kg. Erona isomyrskyliitäjään on nokan punertava kärki. Varjonata
Varjonata voi kasvaa noin metrinkorkuiseksi, mutta jää usein matalammaksi. Varjonata on kasvutavaltaan tiiviisti mätästävä. Sen lehdet ovat kapeita ja puhtaanvihreitä. Alimmat lehdet ovat noin 0,5 mm leveitä ja niissä on kolme suonta. Varsilehdet ovat tasaisia ja hieman vartta leveämpiä. Varjonadan kukintona on puhtaanvihreä röyhy, jonka tähkylät ovat lähes senttimetrinpituisia ja harvakukkaisia. Kussakin tähkylässä on neljä tai viisi kukkaa, jonka ulkohelpeet ovat lyhyitä ja vihneellisiä. Varjonata kukkii touko–kesäkuussa. Lehtovähämittari
Lehovähämittari on siipiväliltään pieni ja siipien pohjaväri on sammaleenvihreä. Siiven poikkiviirut ovat enimmäkseen vaaleita, mutta ulommassa poikkiviirussa on siiven etureunan puolella musta, hyvin erottuva v-kirjaimen muotoinen kuvio, mistä laji on saanut myös tieteellisen nimensä. Jyrkän mutkan jälkeen poikkiviiru tekee kaarevan mutkan ulkospäin ja siiven takareunaa kohti poikkiviiru häviää jokseenkin täysin. Takasiivet ovat tasaisen vaaleat ja niiden kaareva viiru erottuu vain heikosti. Siipiväli 13–14 mm. Myrskylintu
Pituus on 45–50 cm, siipien kärkiväli 87–112 cm ja paino 550–750 g. Myrskylintu muistuttaa väritykseltään lähinnä lokkeja, käyttäytymiseltään liitäjiä ja on ruumiinmuodoltaan näistä poikkeava. Ruumis on sukkulamainen, pää on vahva ja nokka suuri. Siivet ovat melko lyhyet, suhteellisen tylpät ja siiveniskut matalat ja läpyttävät. Liitää taitavasti jäykin siivin. Muuntelu on suurta. Vaalea värimuoto on ruumiiltaan likaisenvalkoinen, silmän ympäristössä on mustaa, selkä ja siipien yläpinta vaalean liuskeenharmaat ja käsisiiven yläpinnalla vaaleat laikut. Tummalla värimuodolla ovat selkä ja siiven yläpinnat lyijynharmaat ja muu osa ruumiista harmaa. Välimuotoja tavataan useasti. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Suonokiperhonen
Suonokiperhosen etusiiven pituus on yleensä 22–28 mm. Suomessa on mitattu siipien kärkiväliksi 42–51 mm. Siipien yläpinnan pohjaväri on ruskeanmusta. Etusiipien yläpinnan postdiskaalialassa on lähinnä kärkeä kaksoissilmätäplä, joissa on usein valkoinen terä. Tämän takana on yleensä kaksi pienempää silmätäplää useimmiten ilman valkoista terää. Takasiiven yläpinnalla on 3–4 terätöntä silmätäplää. Kaikki silmätäplät ovat keltaisen renkaan ympäröimiä. Siipiripset ovat heikosti täpläiset. Ohdakeperhonen
Ohdakeperhonen on yläpuolelta huomiota herättävä perhonen. Sen siipien kärkiväli on noin 4–6 cm ja siipien taustaväri on oranssinkeltainen, jota koristavat mustat ja valkoiset täplät. Alapuolelta lajin siivet ovat vaaleanharmaan, vaaleanruskean ja punaisen kirjomat, takasiivissä on myös silmätäpliä. Lennossa laji näyttää kellertävältä. Ketokultasiipi
Ketokultasiiven etusiiven pituus on yleensä 14–19 mm. Suomessa on mitattu siipien kärkiväliksi 27–34 mm. Siipien värityksessä ja kirjailuissa esiintyy asteittaisia muuntelusarjoja eli kliinejä. Tasakylkinen kolmio
Kantakulma muodostuu kannan ja toisen kyljen väliin. Tasakylkisessä kolmiossa kantakulmat ovat samansuuruisia. Se on suuruudeltaan aina alle 90°. Jos se on 
Kannan vastaista kärkeä kutsutaan huipuksi. Huippukulma muodostuu huippuun kylkien väliin. Se on suuruudeltaan aina alle 180° ja se voidaan laskea kantakulman avulla formula_1. Jos huippukulma on 
Tasakylkisessä kolmiossa kantakulmat ovat yhtä suuret. Tämä nähdään seuraavalla päättelyllä, jossa hyödynnetään yleisen kolmion kulmien summan ominaisuutta: formula_2 . Taitetaan ensin tasakylkinen kolmio kahtia niin, että yhtä pitkät kyljet yhtyvät. Silloin taitekohta muodostaa janan kolmion huipusta sen kannalle. Koska kyljet yhtyvät, jakaa taitos huippukulman kahteen yhtäsuureen kulmaan formula_3. Kantakulmat yhtyvät myös, koska kanta on suora, ja siksi nekin ovat yhtäsuuret formula_4 ja näin on molemmissa puoliskoissa kaksi vastinkulmaparia yhtä suuret. Näillä perusteluilla todetaan tasakylkisen kolmion kantakulmat yhtäsuuriksi ja taitoksen synnyttämän janan olevan huipun kulmanpuolittaja. Loittorengas
Loittorenkaita on eri pituisia eri polttovälin linssien kanssa käytettäväksi ja eri tarkennusetäisyyksien saavuttamiseksi. Tarkennusetäisyyden pienentyessä samalla polttovälillä lähikuvauksen suurennussuhde kasvaa, mutta samalla objektiivin valovoima heikkenee. Jos loittorenkaan pituus on sama kuin objektiivin polttoväli, huononee valovoima puoleen. Parhaat loittorenkaat sisältävät sähköiset liitännät objektiivin ja kameran väliseen tiedonsiirtoon. Varjoliito
Valjaissa on lentäjän selän takana ja alla pehmusteena paksu foam tai ilmalla täyttyvä pussi (airbag), jotka suojaavat lentäjää mahdollisessa onnettumuustilanteessa, kaatumisessa tms. Valjaissa on lisäksi pelastusvarjo, joka sijaitsee esim. lentäjän istuimen alla, sivulla tai edessä. Parabolinen peiliantenni
Mitä suurempi on antennivahvistus, sitä kapeampi on keilan leveys ja sitä vähemmän saadaan tehoa muissa suunnissa. Keilanleveys tarkoittaa yleensä puolen tehon leveyttä, eli miinus kolmen desibelin (-3 dB) keilanleveyttä. Se on keilan avauskulma, jossa keilan molemmilla reunoilla on 50 % keskikohdan maksimitehosta. Kirjallisuus käyttää myös vastaavanlaista 90 %:n keilanleveyttä ja nollasta nollaan -leveyttä, joka tarkoittaa pienintä avauskulmaa, jolloin keilan reunoilla teho on lähimpänä nollaa ennen ensimmäisiä sivukeiloja. Keilanleveys on erilainen eri tasoissa, horisontaalisessa, vertikaalisessa ja kaikissa siltä väliltä. Käytännössä kaikki antennit muodostavat myös sivukeiloja ja takakeilan. Kaikki niiden teho on pois pääkeilan tehosta. Sivukeilat yritetäänkin rakenneratkaisuilla saada mahdollisimman pieniksi. Aika hyvä lopputulos on esimerkiksi -40 dB pääkeilasta. Se tarkoittaa, että sivukeilan voimakkuus on 10 000 kertaa pienempi kuin pääkeila. Keilanleveyttä tarvitaan määriteltäessä antennin peittoaluetta ja suuntausta ja esimerkiksi tutkan resoluutiota. Pääkeilan ja sivukeilojen tarkka määrittely vaatii monimutkaisia kenttävoimakkuusmittauksia. Varjolilja
Varjolilja kasvaa 70–150 cm korkeaksi. Varsi on jäykkä ja keskiosaltaan lehdekäs. Ylemmät lehdet ovat kierteisesti, alemmat 4–9 lehden kiehkuroina. Lehden lapa on soikea. Kukinto on terttu. Alaspäin roikkuvat kukat ovat väriltään vaalean sinipunaisia, tummanpunaisia tai joskus myös valkoisia, ja niissä on sinipunaisia tai ruskeita täpliä. Kukan teriömäiset kehälehdet ovat 3–4 cm pitkiä, taakäänteisiä ja mesikuoppaisia. Erilehtinen kehä on kuusilehtinen. Emiö on pitkävartaloinen. Varjolilja kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Hedelmä on kuusisärmäinen, päärynämäinen, pysty kota. Liljan jäykät varret säilyvät talventörröttäjinä seuraavaan kevääseen saakka. Kairanokiperhonen
Kairanokiperhosen etusiiven pituus on yleensä 22–26 mm. Suomessa on mitattu siipien kärkiväliksi 41–49 mm. Etusiiven yläpuolella on koirailla neljä terätöntä mustaa silmätäplää, jotka ovat keltaisen renkaan ympäröimiä, naarailla renkaat ovat yleensä sulautuneet rajoiltaan epäselväksi postdiskaalijuovaksi. Takasiiven yläpuoli on yksivärinen tummanruskea ja kirjaukseton. Takasiiven alapuolella on selvä tumma keskijuova. Siipiripset ovat harmaan- ja ruskeankirjavia. Harmaasorsa
Harmaasorsan pituus vaihtelee yleensä noin 45–55 cm välillä. Hyvänä tuntomerkkinä toimii vatsassa sijaitseva valkoinen soikio, joka näkyy erittäin hyvin lennossa. Juhlapukuinen koiras on harmaanruskea, alaperä on musta ja sisimmissä kyynärsulissa on valkeaa. Nuoren yksilön tai naaraan voi sekoittaa sinisorsaan, mutta harmaasorsa on sirompi muodoltaan, vatsassa on selvä valkea laikku ja harmaasorsalla ei ole tummaa siipipeiliä. Laskuvarjourheilu
Laskuvarjourheilu on laskuvarjoilla suoritettavaa hyppimistä ja liitämistä kilpaurheilumuotona. Nykyisiä kilpailumuotoja ovat pääasiassa tarkkuus-, taito- ja muodostelmahypyt. Hyppykorkeudet vaihtelevat tarkkuushyppyjen 850–1 000 metristä muodostelmahyppyjen 2 500–4 000 metriin. Laskuvarjourheilussa käytetään nykyisin siiven muotoista varjoa, jolla on hyvät liito-ominaisuudet. Se poikkeaa esimerkiksi laskuvarjojoukkojen pallovarjoista. Tummakirjosiipi
Siipien yläpinnat ovat mustanruskeat ja etusiivissä on selvärajaisia, muodoltaan nelikulmaisia, valkoisia täpliä. Takasiivet ovat tummanruskeat lukuun ottamatta tummanharmaata, leveää poikkivyötä. Valkoisia täpliä ei ole tai ne erottuvat hyvin epäselvinä. Siipien alapinnat ovat vihertävän harmaat ja valkotäpläiset. Takasiiven tyviosassa on leveä, vaalea poikkijuova ja siiven keskiosan juovan keskivaiheilla sisäreunassa on matala lovi. Siipiripset ovat valkoiset, suonten kohdilta tummat. Siipien kärkiväli on 26–29 mm. Varjotäpläkoi
Varjotäpläkoi on pieni ja kapeasiipinen, yleisväriltään vaalea perhonen. Etusiipien pohjaväri on valkoinen, mutta siiven etureuna on leveälti vaaleanharmaa, takareunasta kapeammin. Siiven keskiosassa on muutamia mustia täpliä ja ulkosyrjää reunustaa rivi pienempiä mustia pisteitä. Takasiivet ovat harmaat. Siipiväli on 17–20 mm. Moottoroitu varjoliito
Lentonopeus on noin 35–50 kilometriä tunnissa ympäröivään ilmamassaan verrattuna. Tällöin puhutaan ilmanopeudesta: vastatuuleen lennettäessä maanopeus on vähemmän ja myötätuuleen lennettäessä enemmän. Kun kaasua lisätään, liidin nousee ylöspäin. Vastaavasti kaasua vähentämällä liidin vajoaa alaspäin. Liitosuhde on noin 1:6, eli esimerkiksi 100 metrin korkeudelta laskeuduttaessa liidetään samalla 600 metriä eteenpäin. Lennot tapahtuvat yleensä muutamien satojen metrien korkeudessa. Lentosäännöt määräävät, että asutuksen yllä lennettäessä on korkeutta oltava vähintään 300 metriä, muualla vähintään 150 metriä. Noustessa ja laskeutuessa voi tietenkin lentää matalammalla. Matalalla lentäminen on siinä mielessä vaarallisempaa, että ongelman esiintyessä on vähemmän aikaa reagoida tilanteeseen. Lapinverkkoperhonen
Lapinverkkoperhosen siipien kärkiväli on noin 32–46 mm. Naaraat ovat koiraita suurempia. Siipien yläpinnan pääväri on vaaleankeltainen tai valkoinen, jossa kirjaukset ovat oranssinruskeita ja mustia. Siipien yläpinnan keskisarassa on kaksi leveää oranssinruskeata täplää ja ulkoreunassa oranssinruskea reunajuova. Siipien alapinnan kirjaukset ovat samantyyppisiä, mutta niissä on vähemmän mustaa kehnää. Moottoroitu varjoliito
Lentäjällä on valjaat, joihin liidin kiinnitetään pikalukoilla ja kantohihnoilla, moottori sekä pelastusvarjo. Lentäjän varusteisiin kuuluvat myös kypärä, korkeusmittari/variometri, hanskat, nilkkaa tukevat jalkineet sekä säänmukainen lentoasu. Varjoliidin varusteineen mahtuu helposti farmariauton takakonttiin. Maanjäristysaalto
Niin sanottu P-aaltojen varjovyöhyke sijaitsee 104°–140° episentraalietäisyydellä, siis alueella, jota primääriaallot eivät voi tavoittaa Gutenbergin rajapinnan taittavan vaikutuksen vuoksi. Myös S-aalloilla on oma, vielä laajempi varjovyöhykkeensä, joka alkaa 104° episentraalietäisyydeltä. Vyöhykkeiden olemassaolo osoittaa, että osa Maan sisäosista on nestemäisessä tilassa. Sateenkaariluri
Viime aikaisten luokittelumuutosten takia alalajien määrä on supistunut aikaisemmasta 21:stä edellä mainittuihin.
Sateenkaariluri kasvaa 25–30 senttimetrin pituiseksi ja sen siipien kärkiväli on noin 17 senttimetriä. Sateenkaarilurit ovat hyvin värikkäitä. Koko, mittasuhteet ja väritys vaihtelevat merkittävästi sen mukaan, mihin alalajiin yksilö kuuluu. Tummaverkkoperhonen
Tummaverkkoperhosen siipien kärkiväli on noin 31–42 mm. Naaraat ovat keskimäärin koiraita kookkaampia. Siipien yläpinta on suurelta osin mustanruskea, sillä tummat kirjaukset peittävät suurimman osan ruskeankeltaisesta pohjaväristä, erityisesti takasiivissä. Moottoroitu varjoliito
14–28 hevosvoiman moottori on kiinnitetty valjaisiin lentäjän selkäpuolelle. Moottorin potkuri on valmistettu puusta tai komposiiteista. Potkurin halkaisija on 75–130 senttiä, ja sen ympärillä on suojakehikko, joka estää lentäjän tai liitimen punoksien osumisen potkuriin. Moottorin, valjaiden ja varavarjon paino on yhteensä noin 25–40 kiloa, ja tähän lasketaan vielä lisäksi polttoaineen paino. Tunnissa moottori kuluttaa noin 3,5 litraa polttoainetta. Polttoainetankin tilavuus on yleensä 10–16 litraa. Luhtakultasiipi
Luhtakultasiiven etusiiven pituus on vain 12–14 ja Suomessa on mitattu siipien kärkiväliksi 21,5–27,0 mm, joten se on Suomen pienin kultasiipilaji. Levinneisyysalueen pohjoisosien yksilöt, Fennoskandiassa lähes kaikki, kuuluvat muotoon "lapponica", jonka kirjaukset ovat epäselvempiä kuin päämuodolla. Utin Laskuvarjokerho
Tandemhypyt hypätään 3 000-4 000 metrin korkeudesta, jolloin vapaata pudotusta tulee noin puolesta minuutista vajaaseen minuuttiin. Tämän jälkeen varjon varassa leijailu kestää noin 5 minuuttia. Kevolan observatorio
Kevolan tähtitornissa on nykyään 50 cm:n anastigmaattinen Schmidt-Väisälä-kaukoputki, joka oli aikoinaan maailmankuulu laajan, mutta vääristymättömän kuvakenttänsä ansiosta. Korjauslasin halkaisija on 50 cm ja pääpeilin 60 cm. Filmitasosta 3 mm:n etäisyydellä on lisäksi 12 cm:n kaksoiskonveksi korjauslasi. Optiikka mahdollistaa 6,7 asteen kuvakentän 12x12 cm:n laakafilmillä. Kaukoputken polttoväli on 103,1 cm. Harmaapäälokki
Linnun pituus on 39–42 cm, siipien kärkiväli 100–115 cm ja paino 255–360 g. Se on hieman naurulokkia kookkaampi mutta kalalokkia pienempi, ja on olemukseltaan suuresti kaitanokkalokkia muistuttava. Aikuisen linnun pää on vaaleanharmaa, koivet ja nokka tummanpunaiset, selkäpuoli harmaa ja vatsapuoli, pyrstö sekä niska valkoiset. Siipisulat ovat mustat valkoisin kärkitäplin. Sukupuolet ovat saman näköisiä. Jättiläisalbatrossi
Jättiläisalbatrossin siipien kärkiväli on maailman suurin, jopa 3,7 metriä. Keskimääräinen siipien kärkiväli on 3,1 metriä. Vartalo on noin 1,35 metriä pitkä naarailla ja hiukan lyhyempi koirailla. Massa on 6-12 kg. Juuri lentämään lähteneen nuoren linnun massa voi olla 16,1 kg. Verkostotiede
Verkostojen solmujen välisien etäisyyksien ylärajaa kuvastaa verkoston halkaisija. Tämä saadaan etsimällä kaikkien solmuparien väliset lyhimmät polut, ja katsomalla mikä näistä on pisin. Tämä lukema on suurin määrä askelia, jotka tarvitaan päästäkseen mistä tahansa verkoston solmusta mihin tahansa toiseen. Suomen Varjoliitokerho
Suomen Varjoliitokerho ry on Suomen ensimmäinen pelkästään varjoliitoon keskittyvistä kerhoista. Se on perustettu vuonna 1991 ja aktiivisia lentäjiä kerhossa on noin 15. Kerho harjoittaa toimintaa kesäisin pääasiassa Joensuun ja Kiteen lentokentillä sekä talvella Pyhäselän jäällä. Rinnelentoa harrastetaan länsituulella Mustavaaralla sekä talvisin itätuulella Kolilla. Liitokiekko
Liitokiekko on yleensä muovista valmistettu kiekonmuotoinen esine, jonka läpimitta on 20–25 cm ja jossa on pyöristetyn kannen tapaan taitettu reuna. Muotonsa ansiosta kiekon kannen alapuolinen tila muodostaa kantavan, ilman nostetta synnyttävän pinnan, kun kiekko heitetään pyörivään liikkeeseen. Ultimatessa käytettävä kiekko painaa yleensä 175 grammaa. Varjoliito
Tasamaalla varjoliidin hinataan autolla, mönkijällä, veneellä tai moottorikelkalla muutaman sadan metrin korkeuteen, jonka jälkeen lentäjä irrottaa hinausnarun ja lähtee etsimään termiikkejä. Lentäjällä on mukanaan variometri, joka mittaa nousu- ja laskunopeutta (m/s), ja jota hyödyntämällä lentäjä pyrkii etsimään nousevia ilmavirtauksia. Varjokulmumittari
Siipien pohjaväri on kellertävän vaaleanharmaa ja etusiivet ovat muodoltaan verrattain pyöreäkärkiset. Sekä etu- että takasiivissä on selvät mustat keskipilkut sekä rivi mustia pisteitä siiven ulkoreunassa, siipiripsien tyvellä. Ulompi poikkiviiru näkyy harmaana juovana, jossa on mustat pisteet siipisuonten kohdalla sekä musta täplä siiven etureunassa. Keskivarjo erottuu himmeämpänä harmaana vyönä ja sisempi poikkiviiru vain heikosti. Ulomman poikkiviirun ulkopuolella, lähellä etusiiven takareunaa on voimakas ruskeanharmaa varjostuma, joka hajoaa useammaksi laikuksi. Siipiväli 17–19 mm. Diffraktio
Ensimmäisen kertaluvun p arvot (eli kun p = 1) mukaiset minimit määräävät varjostimelle muodostuvan interferenssikuvion keskimmäisen kuvion leveyden. Koska tarkastellaan leveyttä, tulee yhtälö kuitenkin kertoa kahdella, jolloin leveys w saadaan metreinä seuraavan yhtälön mukaisesti Kirjoverkkoperhonen
Kirjoverkkoperhonen on keskikokoinen perhonen, jonka siipien kärkiväli on noin 4 cm. Verkkoperhosille tyypilliseen tapaan lajin kuviointi on ruudullinen, siipien yläpinta on oranssien, valkoisten ja tummanruskeiden ruutujen kirjoma. Alapuolelta siipien perusväri on oranssi, jossa on valkoisia ruutuja. Lajia paljon muistuttavasta punakeltaverkkoperhosesta kirjoverkkoperhonen eroaa siten, että punakeltaverkkoperhosella on takasiiven alareunassa molemmilla puolilla mustien pisteiden rivi, jota kirjoverkkoperhosella ei ole. Moottoroitu varjoliito
Varjoliitimen hinta on noin 2000–3500 €, valjaiden hinta pelastusvarjon kanssa noin 1000 €, moottori maksaa noin 4500 €. Lentämisen kustannukset aiheutuvat lähinnä polttoaineesta sekä huoltokustannuksista. Pahojärven piilokirkko
Pahojärven piilokirkko on lohkareluola Varsinais-Suomessa Laitilassa. Sen pituus on 6 metriä, leveys 6 metriä ja korkeus 5 metriä. Sitä ovat sotapakolaiset käyttäneet asuinpaikkana. Majolammi
Lampi sijaitsee Oitin ja kirkonkylän välissä. Sen pinta-ala on 1,6 ha ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä ja sen rannat ovat soistunutta suota. Lampea kiertää metsäautotie, mutta lampi itse on autio. Sarakylmänperhonen
Sarakylmänperhosen etusiiven pituus on yleensä 24–29 mm. Suomessa on mitattu siipien kärkiväliksi 36–54 mm ja naaraat ovat keskimäärin koiraita suurempia. Siipien yläpinnan pääväri on vaalean kellanruskea. Postdiskaalialan juovat siiven ulkoreunassa ovat leveitä, kellertäviä ja harmaanruskeiden siipisuonten katkomia. Kellertävällä juovalla erottuu etusiivessä yleensä kaksi, takasiivessä nollasta yhteen pientä tummaa silmätäplää, joskin ylimääräiset silmätäplät ovat melko tavallisia. Siipiripset ovat valkoiset, siipisunten kohdilla mustat. Takasiiven alapuolella on leveä tummanruskea keskijuova, jonka ulko- ja sisäreuna ovat lähes valkoisia. Moottoroitu varjoliito
Laskeutuminen tapahtuu aina vastatuuleen. Noin 5 metrin korkeudessa aletaan vetää jarrukahvoista, jolloin vauhti eteenpäin hidastuu. Noin (puolen) metrin korkeudessa vedetään jarrut täysille, jolloin siiven vauhti pysähtyy ja laskeudutaan jaloilleen. Yleensä laskun jälkeen joutuu ottamaan vain muutaman askeleen eteenpäin. Aivan tyynellä laskunopeus voi olla melko suuri, ja silloin joutuu juoksemaan kovemmin, jotta ei kaadu tai tule maahan istualleen, jolloin moottori on vaarassa vahingoittua. Aarnilatikka
Aarnilatikka on litteä, tummanruskea ludelaji. Erotuksena muista latikkalajeista peitinsiiven tyvi on samanvärinen kuin muu siipi ja selkäpuolen pikkukilven kärjessä on selkeä, vaalea täplä. Naaras kasvaa noin yhdeksän millimetriä pitkäksi, koiras on pari milliä lyhyempi. Vaaleakulmumittari
Vaaleakulmumittari on vaalea perhonen, jolla ei ole selviä tuntomerkkejä. Siivissä on harvakseltaan pieniä, tummanharmaita pisteitä, mutta keskipilkut puuttuvat kokonaan. Etusiivet ovat suipon kolmiomaiset, ja niiden poikki kulkee muutamia, hieman mutkittelevia ja reunoiltaan epäselvää vaaleanruskeaa viirua. Takasiivissä viiruja on neljä. Koiraat ovat sävyltään naaraita harmaampia, ja poikkiviirut ovat selvästi leveämpiä. Siipiväli on 16–20 mm. Lapinnokiperhonen
Lapinnokiperhosen etusiiven pituus on yleensä 20–25 mm. Suomessa on mitattu siipien kärkiväliksi 34,5–44,5 mm. Siipien yläpuolen pohjaväri on koirailla harmahtavan ruskea, naarailla vaaleampi. Etusiipien yläpuolen postdiskaalialan ruskeankeltainen juova on leveä ja sen sisäreunassa on usein kapea tumma juova. Ruskeankeltaisen juovan keskellä on koirailla terättömiä mustia silmätäpliä. Takasiipien yläpuolella koirailla on yleensä muutamia mustia täpliä, mutta ne voivat myös puuttua kokonaan. Naarailla etusiiven yläpuolen täplät puuttuvat joskus ja takasiiven yläpuolelta ne puuttuvat yleisesti. Takasiiven alapuolen pohjaväri on koirailla hopeanharmaa, naarailla kellahtavanharmaa. Siinä on näkyvissä leveä keskijuova, jonka reunat erottuvat tummanruskeina ohuina juovina. Naarailla leveä keskijuova on usein tummempi kuin koirailla. Varjolehtoluste
Varjolehtoluste kasvaa 60–100 senttimetriä korkeaksi ja mätästäväksi. Sen lehtilavat ovat 4–12 millimetriä leveät, pitkäsuippuiset ja karvaiset. Varjolehtolusteen kukinto on 6–15 cm pitkä tähkä, joka muuttuu yläosastaan nuokkuvaksi. Tähkässä on yleensä 5–10 tähkylää. Vihneet ovat yli senttimetrin pituiset. Moottoroitu varjoliito
Lähtö tapahtuu aina vastatuuleen. Ennen lentoa liidin levitetään lähtöalueelle siten, että yläpuoli asetetaan maata vasten, kantopunokset selvitetään ja kiinnitetään valjaisiin. Moottori käynnistetään sähköstartilla tai käynnistinnarusta vetäisemällä. Pajuvyömittari
Helposti tunnistettava perhonen, jonka etu- ja takasiivet ovat kuvioinniltaan samanlaiset. Siipien pohjaväri on vaalean harmaa, mutta siivet ovat kauttaaltaan tummanruskean kehnän peittämät ja perhosen väritys on levottoman kirjava. Jokaisessa siivessä on valkoinen, tummanruskean renkaan ympäröimä keskipilkku. Sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat tummanruskeat, voimakkaasti mutkittelevat ja niiden mutkissa on mustat pisteet. Keskivarjo on punertavan ruskea. Siipiväli 22–25 mm. Moottoroitu varjoliito
Moottorin sammuminen lennon aikana ei ole vaarallista, sillä liidin jatkaa lentämistä normaalisti, kuitenkin vajoten noin 1,2 m/s. Moottoroidulla varjoliitimellä lennetään aina niin, että moottorin häiriötilanteessa on mahdollista liitää lähimmälle laskeutumispaikalle. Yleensä laskeuduttaessa moottori sammutetaan jo ilmassa. Esimerkiksi 300 metrin korkeudesta moottori sammutettuna alas tuleminen kestää yli 4 minuuttia, ja sieltä pääsee noin 1,8 kilometrin päässä olevalle laskeutumisalueelle. Kärsämösulkanen
Kärsämösulkanen on verraten leveäsiipinen, kellanruskea sulkaperhonen, jonka kapeiden etusiipien etureunassa, lähellä kärkeä, on kolmiomainen valkoinen laikku. Lisäksi siiven keskiosassa ja takareunassa on sumeat, valkoiset laikut. Siiven etureuna on tummemman ruskea ulompaan valkoiseen laikkuun saakka. Takasiivet ovat tumman harmaanruskeat, samoin niiden reunaripset takimmaisen lohkon vaaleita ripsiä lukuun ottamatta. Pään etuosassa on selkeä, eteenpäin suuntautunut suomutupsu, jonka leveys vastaa silmän leveyttä. Lisäksi palpit ovat pitkät ja eteenpäin suuntautuneet. Tuntosarvet ovat harmaan ja kellertävän kirjavat ja noin puolet etusiiven pituudesta. Raajat ovat harmaanvalkoiset, ja takimmainen raajapari on jokseenkin yksivärinen. Takimmaisen raajaparin kaksi kannusparia ovat keskenään yhtä pitkät. Siipiväli on 23–27 mm. Kirjosarvilatikka
Kirjosarvilatikan ruumiin pituus on 8,5–9,9 mm. Se on sukulaistensa tapaan hyvin litteä, tummanruskea, lähes karvaton ja pinnaltaan epätasainen lude. Peitinsiipien kärkikalvossa erottuu siipisuonia ja keskiselän kilpi on muodoltaan kolmiomainen. Olennaiset lajituntomerkit liittyvät tuntosarviin, jotka ovat veraten pitkät ja hoikat. Niiden tyvestä lukien toinen jaoke levenee selvästi kärkeä kohti ja on pitempi kuin kaksi seuraavaa jaoketta yhteensä. Lisäksi tuntosarvien kolmas jaoke on kokonaan selvästi muuta tuntosarvea vaaleampi. Laser
Koherenssilla tai koherenttisuudella tarkoitetaan valon kykyä interfereroida itsensä kanssa. Koherenttisuus määritellään tavallisesti sinä matkana, jolla interferenssi on mahdollinen. Matka riippuu aallonpituudesta ja kaistanleveydestä. Hehkulampulla tehollinen kaistanleveys on noin 150 nm ja keskimääräinen aallonpituus noin 550 nm. Näiden arvojen, 550 nm ja 150 nm suhteena saadaan selville interferenssikuvion maksimien ja minimien lukumäärä. Newtonin renkaita on hehkulampun valossa muutama kappale, ja koherentti matka muutamia satoja nanometrejä. Jos kaistaa kavennetaan värisuodattimella, niin koherentti matka ja renkaiden määrä lisääntyy vastaavasti. Valon kaistanleveys jatkuvatoimisessa kaasulaserissa (esimerkiksi HeNe) on aivan olennaisesti pienempi kuin hehkulampussa, mutta ei nolla. Tämä johtuu kuumassa kaasussa tapahtuvasta Doppler-ilmiöstä. Tarkasti ottaen laservalo ei ole monokromaattista, ja sen koherenttisuus on rajallinen, mutta kuitenkin aivan eri kertaluokkaa kuin muilla valonlähteillä. Nummikeltalieko
Nummikeltalieko kasvattaa jopa yli metrin pituisia suikertelevia varsia, jotka ovat tavallisesti noin viiden senttimetrin syvyydessä hiekassa. Pääversosta kohoaa 10–30 cm korkuisia, monihaaraisia pystyversoja, joiden kärjet ovat litteitä, eripituisia ja väriltään sini- tai kellanvihreitä. Pystyversojen haarakulma on noin 35°. Harjukeltalieon lehdet ovat pieniä, varrenmyötäisiä ja suomumaisia. Lehdet ovat varsissa neljänä pitkittäisrivinä. Kylkilehdet ovat selvästi vatsa- ja selkäpuolen lehtiä leveämpiä. Kynttilämäiset, 1,5–3 cm pitkät, vaaleankeltaiset itiötähkät ovat haarojen kärjissä 2–4 tähkän ryhmissä. Itiötähkien perät ovat 5–6 cm pitkiä. Itiölehdet ovat kolmiomaisia, suippokärkisiä ja litteäruotisia. Maansisäinen ja lehtivihreätön alkeisvarsikko on yksikotinen sekä mukulamainen. Pikkukeiju
Linnun pituus on 18–21 senttimetriä ja siivenkärkien väli 45–48 cm. Linnun yleisväritys on tumma ja käsisulissa hieman vaaleaa. Voi sekoittaa myrskykeijuun ("Hydrobates leucorhoa"), jolla on samankokoinen- ja näköinen siipikuvio ja lovimainen pyrstö. Erona myrskykeijuun ovat tumma, selän värinen yläperä ja vaaleatyviset käsisulan ruodit. Voi myös sekoittaa isompaan ja pitempi, sekä kapea pyrstöisempään tyrskyliitäjään ("Bulweria bulwerii"). Laskuvarjohyppy
1990-luvulta lähtien laskuvarjohyppy on voinut olla myös ns. tandemhyppy, jossa hyppääjä hyppää yhdessä kouluttajan eli tandemhyppymestarin kanssa samoissa valjaissa. Hyppykorkeus on tällöin 2 400–4 000 m ja varjo avataan vasta noin 1 500 metrin korkeudessa. Pikkukultasiipi
Pikkukultasiiven etusiipien yläpinnan pääväri on hohtavan oranssi, ulkoreunassa on musta reunus. Takasiipien pääväri on tummanharmaa, ulkoreunassa on oranssi reunus. Etusiiven alapuolen pääväri on vaaleanoranssi ja takasiiven alapuolen harmaanruskea. Siipien kärkiväli on 22–34 mm, pohjoisen alalajin "L. p. polaris" yksilöt ovat eteläisiä kookkaampia. Sukupuolet muistuttavat toisiaan, mutta naaras on yleensä koirasta kookkaampi eivätkä sen etusiivet ole yhtä suipot. Säännöllinen viisikulmio
Kaikki lävistäjät, joita on formula_5, ovat kaikki saman pituisia. Kukin lävistäjä leikkaa kahta muuta lävistäjää kahdesta kohtaa ja kumpikin leikkauskohta jakaa lävistäjän kultaisessa suhteessa. Jos viisikulmion jakaa symmetriakeskipisteestä alkavilla ja kärkiin päättyvillä säteillä osiin, saadaan viisi yhtenevää tasakylkistä kolmiota. Niiden kulmat ovat 72°−54°−54° ja sivut R−R−s (katso mitat seuraavassa). Kolmion kannan suhde kylkeen on kultainen suhde ja kolmiota kutsutaan kultaiseksi kolmioksi. Kun kolmion jakaa puoliksi apoteemalla eli korkeusjanalla r, saadaan suorakulmaisesta kolmiosta 54°−36°−90° laskettua r. Diffraktio
Missä kohtaa varjostinta on aallonpituuden 700 nm punaisen valon nollannen kertaluvun valokuvio, jos varjostin on 10 m päässä ja raot ovat 1 cm etäisyydellä toisistaan? Aarniluppo
Aarniluppo on kooltaan pienehkö, sillä vain ani harvoin sen sekovarsi kasvaa yli 10 senttimetrin pituuteen. Jäkälän rangat ovat ohuita ja suhteellisen niukasti haarovia. Yleensä kiinnittymiskohta on suppea. Päärangoilla on lyhyitä, teräväkärkisinä sivulla harittavia ohuita sivuhaaroja eli fibrillejä. Jäkälän väri on yleensä himmeän vaalean- tai harmaanruskea. Muistuttaa ulkonäöltään harmaaluppoa. Laukkayökkönen
Etusiipien pohjaväri on yleensä vaalean punertavan ruskea, joskus jopa kellansävyinen, mutta toisaalta joskus myös tumman harmahtavan ruskea. Siiven tyviosassa on hieman mutkitteleva sisempi poikkiviiru ja ulompana viistosti siiven takareunasta kärkeä kohti suuntautuva ulompi poikkiviiru. Ulompi poikkiviiru tekee ennen siiven etureunaa jyrkän mutkan sisäänpäin ennen päättymistään. Siiven etureunassa on tumma täplä, joka sijoittuu hieman lähemmäs siiven kärkeä kuin mihin ulompi poikkiviiru päättyisi ellei kaartuisi sisäänpäin. Ulommasta poikkiviirusta siiven keskiosaan suuntautuu tumma varjostuma, joka ei ulotu sisempään poikkiviiruun saakka. Rengas- ja munuaistäplät ovat siiven pohjavärin väriset, mutta erottuvat tumman reunuksensa vuoksi. Takasiivet ovat vaaleat, joskin vaihtelevasti kehnäiset. Niiden poikki kulkee tummempi kaarijuova, mutta keskipilkku puuttuu sekä siiven ylä että alapinnalta. Laji on 29–37 mm siipivälillään keskimäärin pienempi kuin varsiyökkönen. Sergio Bernardo Almirón
180 senttimetriä pitkän Almirónin pelipaikka on keskikentän keskellä hyökkäävässä roolissa, niin sanottuna piilokärkenä. Harmokeltasiipi
Toukka on 23–26mm pitkä, musta ja siinä on lyhyitä tummia karvoja. Toukan kyljessä on oranssi juova kolmannesta jaokkeesta alkaen aina takapäähän asti.