Mikä oli Suomen puolustusvoimien ensimmäinen alkujaan suuntaradioksi kutsuttu kenttälinkki?
Kenttälinkki
Kenttälinkki on suomenkielinen nimitys alkujaan suomen kielessä suuntaradioksi kutsutulle radiojärjestelmälle, jota käytetään puolustusvoimien taistelevissa joukoissa yleensä kerran vuorokaudessa siirrettävänänä radioasemana. Suomen puolustusvoimien ensimmäinen alkujaan suuntaradioksi kutsuttu kenttälinkki oli FM 12/800, jonka tunnukseksi myöhemmin tuli FM 4 T. Kenttäradiolinkissä on radiolähetin ja radiovastaanotin, jotka kutusttiin suomen puhekielellä "Sakuksi" ja puhekanavat yhteen yksillä taajuuksilla lähetettäviksi muuttava kanavointilaite, jota kutsuttiin suomen puhekielellä "Seijaksi". Suomen puolustusvoimissa nimitys "suuntaradio" muuttui "linkkiradioksi" 1970-luvun alkupuolella, kun maassa otettiin käyttöön L. M. Ericssonin valmistama kevyt kenttälinkkiradiojärjestelmä PL-70. Suuntaradio oikeastaan tarkoittaa, ei radioaaltoja suuntaavaa radiolähetintä, vaan radiolähetin-radiovastaanotinta, jossa on suuntaava antenni päinvastoin kuin monissa muissa kenttäradioissa, mm. monissa puheradioissa ja ennen kaikkea sähkötysradiossa, joissa on usein ympäri säteilevä antenni.
VHF-monisuuntamajakka
Suomeen ensimmäiset VOR-laitteet saatiin verrattain myöhään, vasta 1960-luvulla, ensimmäisenä Turun lentoasemalle loppuvuodesta 1963. Tätä ennen käytössä oli lähinnä suuntaamattomia NDB-majakoita (ensimmäiset näistä asennettiin 1946) sekä valaistuja suunnistusloistoja, jotka kuitenkin poistuivat jo hyvin pian sotien jälkeen. Yleisesti ottaen suunnistuslaiteinfrastruktuurin kehityksessä oltiin kuitenkin merkittävästi muuta Eurooppaa jäljessä. Tästä huolimatta jo 1950-luvun alussa oli ilmatilan osia, joissa mittarilentotoiminta ilman radiosuunnistuslaitteita oli kiellettyä. Myöskään näkölentoselvityksiä näille alueille ei tyypillisesti myönnetty, joten ensimmäiset mittarilentoväylät olivat syntyneet. Tiukat lentokieltomääräykset johtuivat siitä, etteivät ilma-alusten radiovarustusta koskevat määräykset olleet vielä vakiintuneet, joten merkittävä osa erityisesti yleisilmailuliikenteestä toimi ilman sekä radiosuunnistusvarusteita että puheyhteyttä lennonjohtoon. Radiovarustusmääräykset alkoivat tiukentua vuonna 1952 Helsingin lentoaseman avaamisen myötä. Siihen asti liikennelentokoneidemme (DC-3, Convair) lennonjohtoyhteydet oli hoidettu sähköttämällä. Aero O/Y luopui sähköttäjistä vuonna 1952 lukuun ottamatta Neuvostoliiton reittejä, joilla kolmatta miehistön jäsentä oli oikeus edellyttää Neuvostoliiton hajoamiseen asti. Radiomajakoiden osalta oli toimitettu vuoden 1961 alussa myös tunnusuudistus, joka sisälsi paikkasidonnaisuusehdon: kun majakoiden tunnukset Suomessa aiemmin olivat muotoa OJx, jossa x oli vaihtuva kirjain/morsemerkki, oli jatkossa matalatehoisia lähestymismajakoita lukuun ottamatta käytettävä laitteen sijaintipaikkaa ilmentävää tunnusta, kuten KAN (Kangasniemi) tai PUN (Punkalaidun), mikä sekä vapautti käyttöön lisää tunnuksia, että helpotti oikean majakan tunnistamista. Radiotiedustelu
Merkittävimpiä suomalaisen radiotiedustelun saavutuksia ovat muun muassa Kannaksen suurhyökkäyksen selvillesaaminen etukäteen sekä Talin–Ihantalan taistelun radiotiedustelun mestarinäyte. Sotien aikana suomalainen radiotiedustelu kasvoi komppaniasta pataljoonan suuruiseksi. Päämajan radiotiedusteluun keskittynyt pataljoona tunnettiin lyhenteellä PMRadP. Radiotiedustelun yksiköiden ja tiedon käyttäjien välillä pidettiin suojattua yhteyttä Eljot-summerilennättimellä. Jatkosota
Suomen ilmavoimien esikunnan määräyksestä Yleisradion Lahden radioaseman sekä Turun ja Oulun radiomastoihin asennettiin 21. kesäkuuta automaattiset morsetuslaitteet saksalaisten pommikoneiden radiosuunnistusta varten. Ilmailuhistoriaa tutkineen tohtori Hannu Valtosen mukaan saksalaisia pommikoneita lensi yöllä 21.–22. kesäkuuta Itä-Preussista Etelä-Suomen ilmatilan kautta Laatokan pohjoispuolelle ja sieltä etelään Leningradin seudulle, missä Saksa ja Neuvostoliitto kävivät operaation ensimmäiset ilmataistelut noin kello kolmen jälkeen aamuyöllä. Tämän jälkeen saksalaiset pommittajat lensivät Suomeen Uttiin, missä ne tankattiin ja mistä ne jatkoivat kotikentilleen Itä-Preussiin. VR-3B
VR-3B "Tyko" oli Suomen puolustusvoimien käyttöön otettu prikaatiradio. Tekniikaltaan se oli ruotsalainen 101-kanavainen radio, jota valmistettiin L. M. Ericssonin tehtailla Suomessa 1 800 kappaletta vuosina 1955–1966. VR-3B:n seuraajaksi tykistöradiona tuli vuosina 1969–1972 Neuvostoliitosta toimitettu R-105, joka sai Suomessa tyyppimerkinnät LV 305 ja LV 306. Syy VR-3B "Tyko":n korvaamiseen raskaassa kranaatinheittimistössä ja tykistössä oli sen virtalähdeongelma. SINCGARS
SINCGARS (Single Channel Ground and Airborne Radio System) on Vietnamin sodan aikaiset kenttäradiot korvannut radiosukupolvi. SINCGARS-radiot voivat olla joko VHF-taajuuksisia yhden taajuuden radioita tai hyppelevätaajuuksisia radioita. Ne ovat korvanneet mm. AN/PRC-77 -radioita , johon perustuu Suomen puolustusvoimien LV217.
Radioissa, joissa itsessään ei ole puheensalausta, käytetään VINSON-puheensalausta. D-radio
D-radio on toisen maailmansodan aikainen nimitys Suomen kenttätykistön käyttämille kenttäradioille. D-radioita alettiin valmistaa 1927. Niitä valmistettiin 1927 noin 50 kappaletta. Radion tunnus oli P-12-15. P-12-15:n tunnuksena oli myös VRGK. Niitä valmistettiin myös myöhemmin ja valmistajana oli ainakin ASA-radio.
ASA-radio valmisti 700 P-12-15 - ja P-12-15A -mallin radiota toukokuuhun 1942 mennessä.Radiota käytettiin tykistön tulenjohdon viestivälineenä. Wilho Petter Nenonen kesällä 1923 yritti hankki kokemuksia radion käytöstä tykistössä Perkjärven tykistöleiriltä. Syy kokeiluihin oli Ranskasta saatu idea. Kun V. P. Nenosesta tuli Kyösti Kallion ensimmäisen hallituksen kolmas puolustusministeri 16.8.1923–18.1.1924 ensimmäisen Bruno Jalanderin 14.11.1922–22.6.1923 ja toisen Kyösti Kallion 22.6.–16.8.1923 jälkeen, hän määräsi valmistettavaksi kaksi radioasemaa, jotka valmistuivat 1924. Kaukokäyttölaite
Yleisesti Suomen puolustusvoimissa käytössä olevissa pataljoonaradioissa LV 217:ssä ja LV 217M:ssä kaukokäyttölaiten liitetään radioon MIL-C-55116-audioliittimen avulla. AN/PRC-25
AN/PRC-25:stä saadut hyvät kokemukset rohkaisivat Suomeen hankkimaan pataljoonaradioksi AN/PRC-77 (LV 217), jonka tehovahvistettu versio, LV 317, oli käytössä prikaatiradiona. Radisti
Radiosähköttäjä viestii radiotaajuuksilla yleensä sähkötysaakkosilla, useimmiten käytössä on morse-aakkoset. Radiosähköttäjiä on Suomessa lähinnä Puolustusvoimissa, muilla aloilla radistit toimivat nykyisin useimmiten puheviestinnällä. Puolustusvoimien tarve käyttää käsisähkötystä perustuu sähkötyksen häirinnän vaikeuteen. Puolustusvoimat kouluttaa radiosähköttäjiä sissiradisteiksi. Prikaatiradio
Suomen puolustusvoimien uusin prikaatiradio on tanskalaista lisenssivalmistusta oleva LV 341, joka perustuu israelilaisen Tadiranin tekniikkaan. Suomalaisessa versiossa on esikuvaansa verrattuna lisäpiirteitä, jotka mahdollistavat sen käyttämisen esimerkiksi erittäin kovissa pakkasolosuhteissa. Viestijoukot
Viestitoiminta puhelimella kenttäoloissa edellyttää kenttäpuhelinta ja puhelinkaapeleita, joilla kenttäpuhelin yhdistetään toiseen puhelimeen joko suoraan tai kenttäpuhelinkeskuksen välityksellä. Kenttäpuhelinlinja rakennetaan laskemalla selässä kannettavan kelankantotelineen kelalta parikaapelia maahan. Esikuntien alueilla sekä tienylityksissä Suomessa kaapeli nostetaan ylös puunrunkojen varaan johdintankoa hyväksi käyttäen. Kaapeliyhteydet ovat yleensä turvassa salakuuntelulta, mutta niiden kestävyys tykistötulen vaikutuksen alaisena ei ole hyvä. Radioyhteyksien osoittauduttua epävarmoiksi tai epäluotettavaksi ja puhelinkaapeliyhteyksien katkettua, joudutaan turvautumaan taistelulähettien käyttöön tai, mikä harvinaisempaa, viestiyhteydet korvaaviin henkilökohtaisiin tapaamisiin viestitysmuotona. Viestiaselaji
Tiedonantamista varten perustettiin tiedonantokomppanioita ja merkinantoa varten kipinälennätinlaitos. Käsitteenä viesti suomen kielessä on muodostunut vasta 1926, vaikka tiedonantaminen, kenttäviestitoiminnan puhelintoiminta ja merkinantaminen, kenttäviestitoiminnan radiotoiminta, pidettiin Suomen puolustusvoimissa erillään vielä vuoteen 1930 saakka, jolloin merkintannon kenttälennätinpataljoona ja radiopataljoona muutettiin viestipataljoona 1:ksi ja viestipataljoona 2:ksi, joissa kummassakin annettiin aikaisempien tiedonantokomppanioiden tapaan sotilaspuhelinopetusta yksissä joukko-osastoissa. Yhdeksi joukko-osastoksi joukkoyksiköt yhdistettiin 1934. Kaupallinen radiotoiminta Suomessa
Suomen Paikallisradioliiton toiminta alkoi vuonna 1983. Liiton tavoitteena oli perustaa Suomeen kaupallinen radio Yleisradion monopolin rinnalle. Valtioneuvosto myönsi ensimmäiset toimiluvat 24.1.1985. Niiden myötä Suomeen perustettiin vuonna 1985 yhteensä 18 radioasemaa, joista puolet on yhä toiminnassa. Ensimmäisenä aloitti Radio Lakeus 27.4. Nivalassa ja heti perään Radio City vapunaattona Helsingissä. Radiolinja
Kun Radiolinja aloitti, Suomen vakiintunut matkapuhelinoperaattori Telecom Finland (nyk. Telia Finland) käytti ensimmäisen sukupolven matkaviestinnän verkkotekniikkaa (NMT). Näin Radiolinja ensimmäisenä GSM-operaattorina loi heti alusta matkaviestintäsektorille kilpailua Euroopassa. Monet "maailman ensimmäiset" tapahtuivat Radiolinjalla: sillä oli maailman ensimmäinen GSM-verkko, sillä lähetettiin ensimmäinen kahdenkeskeinen SMS-tekstiviesti vuonna 1993, se käynnisti ensimmäisen kiinteiden ja langattomien palveluiden nipun vuonna 1996 ja maailman ensimmäinen maksullinen soittoääni ladattiin vuonna 1998. Keskussanomalaite
Keskussanomalaite käyttää siirtotienä tyypillisesti radioyhteyttä, puhelinyhteyttä tai parikaapelia. Radioyhteys on tavallisesti varmentava yhteys tai tukiasema liikkuville tilaajille. Puhelinyhteys voi olla yleisen televerkon yhteys, puolustusvoimien televerkon yhteys tai kenttäteleverkon yhteys ja sillä yleensä muodostetaan yhteys muihin keskussanomalaitteisiin. Parikaapeliyhteyksiä käytetään lähiyhteyksien muodostamiseen tilaajille. Aalto-1
UHF-radiolaitteen lisäksi satelliitissa on toinen S-kaistan taajuusalueella toimiva radiolinkki, jota käytetään spektrometrin ottamien kuvien lähettämiseen sen nopeamman siirtonopeuden takia. Satelliitin S-kaistan radiolaitteet on kehittänyt Aalto-yliopiston sähkötekniikan korkeakoulun radiotieteen ja -tekniikan laitos. S-kaistan radiolinkki käyttää suuntaavaa patch-antennia. Kenttäradio
Suomessa kenttäradion tyyppimerkintä ilmaisee sen käyttötarkoituksen. Esimerkiksi LV 217 tarkoittaa, että kyseessä on lähetin (L) - vastaanotin (V), jota käytetään pataljoona (2) -tasolla. LV 217 on tekniikaltaan Yhdysvaltain Vietnamin sodassa käyttämä radio PRC-77. Jos radiossa on pelkkä V, esimerkiksi V 475, on kyse pelkästä vastaanottimesta, tässä tapauksessa armeijakuntatasolla käytettävästä Racal 1792:sta. Radio Finland
Radio Finland oli ohjelmallisesti ja teknisesti edelläkävijä monella tapaa ääniradiotoiminnassa. Aänitarkkailijoiden toiminta myös kuuluttajina eli niin sanottu "yksinkäyttö" aloitettiin vuonna 1973 ja televisioäänen muokkaaminen radio-ohjelmissa käytettäväksi 1980-luvun alkupuolella. Radio Finland aloitti Yleisradion ensimmäiset satelliittilähetykset 1993 sekä ensimmäiset internet-lähetykset Lontoossa sijainneilta palvelimilta vuonna 1996. Radio Finlandin kansainvälisinä yhteistyö-osapuolina olivat saksalainen Deutsche Welle ja brittiläinen World Radio Network. Joint Tactical Radio System
Ground Domain, aikaisemmin rypäs 1, josta vastaavat Yhdysvaltain maavoimat, oli tarkoitettu varustamaan Yhdysvaltain laivaston merijalkaväen ja Yhdysvaltain maavoimien ajoneuvot, Yhdysvaltain ilmavoimien taktiset ilmavalvontatahot ja Yhdysvaltain maavoimien helikopterit. Rypäs 1 sisälsi myös aaltomuodon kehitysohjelman Wideband Networking Waveform (WNW), joka on seuraavan sukupolven Internet-tiedonsiirtoprotokolla tarkoitettuna vapaamuotoisesti muodostettaville verkoille (MANET). 2005 rypäs nimettiin uudelleen Ground Mobile Radio:ksi (GMR), ja siitä oli poistettu Yhdysvaltain ilmavoimien taktiset ilmavalvontatahot ja Yhdysvaltain maavoimien helikopterit. Yrjö Kilpeläinen
Välirauhan aikana Suomen Aseveljien Työjärjestö käynnisti toiminnan, jonka tarkoituksena oli ylläpitää ja kehittää muun muassa henkistä maanpuolustustyötä ja torjua järjestettyjä huhukampanjoita. Toiminta laajeni käsittämään kansalaisten mielialojen ja poliittisten tapahtumien vaikutuksien seuraamisen. Toimintaa varten perustettiin kirjeenvaihtopalvelu, joka jatkosodan alettua laajeni niin, että kirjeitä käsiteltiin myös radiolähetyksissä. Näiden radiolähetysten toimittajaksi valittiin Kilpeläinen. Kansalaisten lähettämien kirjeiden käsittelyn lisäksi Jahvetti kävi radioaalloilla propagandasotaa muun muassa Armas Äikiää ja Moskovan Tiltua vastaan. Ohjelma oli erittäin suosittu, ja siihen lähetettiin sotavuosien aikana noin 100 000 kirjettä. Näistä noin 30 000, joilla katsottiin olevan laajempaa mielenkiintoa, käsiteltiin radiolähetyksissä, ja muihin lähetettiin vastaus postitse. Kirjeiden aiheina olivat mitä moninaisimmat kansalaisten ongelmat sota- ja pula-ajan vaikeissa oloissa, ja vastausten laadinnassa käytettiin apuna eri alojen asiantuntijoita. Erityisen lähellä Jahvetin sydäntä olivat vähäväkisten pulmat ja erityisen ankarasti hän tuomitsi toisten ihmisten puutteesta ja hädästä hyötyneet keinottelijat. Loppuvuonna 1941 kirjeenvaihtopalvelu siirtyi suoraan Valtion tiedoituslaitoksen alaisuuteen. ""Jahvetin kirjelaatikko"" -nimistä ohjelmaa lähetettiin 23. elokuuta 1941–6. tammikuuta 1945. Toimittajan henkilöllisyys oli tiukasti varjeltu salaisuus ja se paljastui vasta sotien jälkeen. Yleisradio
Radiopataljoona lähetti yleisradiolähetyksen huhtikuussa 1923 entiseltä Venäjän keisarikunnan Itämeren laivaston upseerikasinolle, nykyiselle Katajanokan kasinolle. Kesällä 1923 Tampereella aloitti Arvi Hauvosen ylläpitämä Tampereen Radio 10 W:lla, jatkoi syksyllä 25 W:lla ja sai 1924 jo 250 W:n lähetysmahdollisuudet keväällä. 1924 aloittaneet Lahden Radioharrastajat saivat tapaninpäivänä 1926 aikaan Lahden kaupungin ensimmäisen yleisradiolähetyksen Rautatienkadun ja Harjukadun kulmasta kolmannesta kerroksesta asuintaloa. Linjaradio
Linjaradio käytti liikennemuotona täysdupleksia liikenteenohjaajan kiinteän ja toisen osapuolen liikkuvan päätelaitteen välillä, joten osapuolet pystyivät puhumaan samanaikaisesti. Kahden liikkuvan päätelaitteen välillä taas käytettiin puolidupleksia. Päätelaitteiden lähetystaajuus (ns. tukiaseman sisäänmenotaajuus) oli käytetystä kanavasta riippuen +4,6…4,7 MHz tukiaseman taajuutta korkeampi, ja tukiasema toisti lähetystaajuudellaan jokaisen sisäänmenotaajuudella havaitsemansa signaalin. Kenttälinkki
PL-70, josta käytetään myös merkintä FM 4 E, ol L. M. Ericsson Oy Suomen, Ruotsin Ericsson radio systemsin ja Norjan As Elektrisk bureun valmistama kenttäradiolinkki. Ruotsin puolustusvoimissa järjestelmän nimi oli RL 430, joka otettiin käyttöön 1974. Suomeen PL-70:iä hankittiin runsaat sata, mikä tarjosi mahdollisuuden niiden välillä runsaaseen 50:een linkkiyhteyteen. Linkkiä käytettiin mm. jalkaväkiprikaati 1980:n viestikomppanian viestiosasto-1:ssä jalkaväkiprikaatin esikunnissa sekä viestiosasto-2:n ja viestiosasto-3:n yhteyksiin prikaatin jalkaväkipataljoonien komentopaikoilla. Linkin taajuusalue oli 430 MHz - 470 MHz, mikä 1981 alkaen osui päällekkäin NMT-450 -matkapuhelinjärjestelmän kautta. Näin ollen osa järjestelmän kanavista jäi käyttämättä siksi, että ei olisi häiritty matkapuhelinliikennettä. Toisaalta matkapuhelinliikenne oli kuultavissa PL-70:llä selväkielisenä matkapuhelinkehityksen alkuaikoina. Langaton tiedonsiirto sotilasverkoissa
Ensimmäinen sotilaallinen langaton viestintätekniikka oli heliografi 1800-luvulla. Toisessa maailmansodassa Saksalla oli Lichtsprechgerät 80 niminen Valopuhelin, ja tekstin ja puheen viestintä radioaalloilla oli laajamittaista. Yleisradio
Yhtiön ensimmäisenä logona (vuodesta 1940) oli Ami Hauhion suunnittelema ympyrä, jonka sisässä oli kaksi kuusta, radiomasto ja radioaaltoja kuvaava aaltoviiva sekä sana Radio. Logoa kutsuttiin ”Sananjalan kuuseksi”.Vaikka Ylellä oli televisiotoimintaa jo 1950-luvulta, logossa oli maininta vain radiosta, mutta vuonna 1965 logoon lisättiin sen ajan television kuvaputkiruudun ääriviivat. Television ruutuilmeessä tätä logoa ei käytetty. Suomen viestijoukkojen historia
Sotalaitoksen radiolennätinosasto muuttui 1919 kipinälennätinlaitokseksi, kun kokonaisuuteen liitettiin Katajanokalla sijainnut radiopaja. Laitos ryhtyi opettamaan myös siviilejä lennätintehtäviin. Aunuksen Radio
Talvisodan kuluessa ja jatkosodan alun aikana Päämaja huomasi, miten voimakas oli radion vaikutus rintamajoukkojen keskuudessa. Toisaalta mitä kauemmas Itä-Karjalaan suomalaiset joukot etenivät, sitä huonommaksi kävi kotimaan radioasemien kuuluvuus. Kun mukaan tuli vielä neuvostoliittolaisten radiohäirintä, ei Itä-Karjalassa voinut enää kuunnella suomalaisia asemia. Tämän takia kesällä 1941 päätettiin järjestää Karjalan Armeijan käyttöön oma radioasema. LV 317
LV 317 eli lähetin-vastaanotin 317 on Suomen puolustusvoimien prikaatiradio, jonka valmistus aloitettiin Oy Nokia Ab:n Oulun tehtaalla ruotsalaiselta L. M. Ericssonilta hankitun lisenssin turvin 1973. Radio perustuu pataljoonaradio LV 217:n runkoon, johon on lisätty 6/30 W:n tehovahvistin, minkä vuoksi se soveltuu prikaatiradioksi. LV 317:n seuraaja oli LV 317M, eli tehovahvistimella varustettu LV 217M. Sähköinen televiestintä
Maailman ensimmäinen lennätinlinja valmistui vuonna 1792. Sen jonka suunnittelijana oli Ranskalainen Claude Chappe. Tässä ensimmäisessä viestittimessä oli merkinantoasemassa mastollinen torni. Poikkitangon päissä liikkuivat varret olivat maston korkeimmassa kohdassa. Näitä liikuttelemalla saatiin 92 erilaista koodikuviota. Järjestelmä välitti tietoja Pariisista maan rajoilla taisteleville sotajoukoille. Tällainen järjestelmä, jota kutsuttiin optiseksi lennätinlinjaksi, oli myös Suomessa käytössä ennen sähköisen lennätinlinjan valmistumista. Optista lennätintä kutsuttiin myös "telegrafiasemaksi". Suomen viestijoukkojen historia
Vuonna 1926 ilmestyneen vuoden 1927 Radiokalenterin mukaan radiopataljoonalla oli yleisradioasema Helsingissä. Muita vuoden 1926 yleisradioasemia Suomessa olivat suojekuskuntain yliesikunnan asema Helsingissä, Keski-Suomen Radioyhdistyksen asema Jyväskylässä, Lahden Radioharrastajien asema Lahdessa, Mellersta Österbottens Radioföreningin asema Pietarsaaressa, Porin Radioyhtyksen asema Porissa, Tampereen Radioyhdistyksen asema Tampereella, minkä lisäksi epäsäännöllisiä lähetyksiä oli vielä Hangon ja Mikkelin asemilta. Tilapäinen radioasema
Radio Wanaja oli panssariprikaatin sotaharjoitusradio, joka liittyi paikallispuolustusharjoitus Wanaja-14:ään. Sillä oli myös verkkovirtauslähetys. Sotaharjoituksen johti eversti Pekka Järvi. Radiolähetyksestä vastasi kapteeni Jone Nikula. Pataljoonaradio
Suomen puolustusvoimien uusin pataljoonaradio on tanskalaista lisenssivalmistusta oleva LV 241, joka perustuu israelilaisen Tadiranin tekniikkaan. Suomalaisessa versiossa on esikuvaansa verrattuna lisäpiirteitä, jotka mahdollistavat sen käyttämisen esimerkiksi erittäin kovissa pakkasolosuhteissa. Suomen viestijoukkojen historia
Huhtikuussa 1918 perustettiin Radiokomennuskunta, joka otti haltuunsa venäläisten joukkojen jättämät radioasemat Helsingin varuskunnassa ja Viaporissa. Se myös kunnosti Venäjän Itämeren laivaston entisen Santahaminan kiinteän radioaseman, jossa laitteistona oli Telefunken 10 W:n lähetysteholla. Radion kantama ulottui Itämeren alueelle ja Itävaltaan saakka. Kyynel (radio)
Kyynel oli Suomessa kehitetty kevyt sähkötyspartioradio. Kyynel-radiota käyttivät aluksi jatkosodan aikana kaukopartiomiehet yhteydenottoihin Päämajaan. Myöhemmässä vaiheessa jatkosotaa Kyynel-radiota käyttivät myös divisioonatason esikunnat viestien välitykseen. Elektroniputkiradot, myös Kyyneleen, korvasivat myöhemmin transistoriradiot, kuten LV 661, Sipi, alkuperäisen merkinnän mukaan VR 17, jota alettiin valmistaa Televalla 1960. Suomen yleisesikunnan johtama tiedustelu 1918–1945
U2:ta eli Tilastotoimistoa johtanut everstiluutnantti Erkki Puomi kuoli toukokuussa 1939 ja hänen tilalleen tuli samaan arvoon ylennetty Yrjö Pöyhönen Pohjan rykmentin komentajan paikalta. Pöyhönen oli ennen komentajantehtäviä toiminut tilastotoimistossa toimistoupseerina ja sen päällikkönä.
Yleisesikuntaan tuli 14. kesäkuuta 1927 radiospesialistiksi luutnantti Reino Hallamaa. Hän teki samana vuonna pitkän Euroopan-matkan tutustuakseen viestitiedusteluun. Hän otti tavoitteekseen, että radiota pystyttäisiin käyttämään sotilastiedostelussa vastapuolen radioliikenteen kuunteluun ja sen salasanomien sieppaamiseen. Koeradioasemat toimivat vuodesta 1929 alkaen. Aluksi keskityttiin Neuvostoliiton Itämeren-laivaston radiokuunteluun ja sen koodijärjestelmän murtamiseen. Vuodesta 1935 lähtien koodit olivatkin selvillä. Vastaanottimina käytettiin National 100-, Hallicrafter- ja Philips-radioita. Kroonista rahapulaa paikattiin esimerkiksi vaihtamalla suomalaisten Neuvostoliiton-tietoja Ruotsin ostamiin amerikkalaisiin RCA-radioihin. Radiolinja
Radiolinja oli suomalainen GSM-operaattori, joka perustettiin 19. syyskuuta 1988. Maailman ensimmäinen GSM-puhelu soitettiin Radiolinjan verkossa 27. maaliskuuta 1991. Verkko avattiin kaupalliseen käyttöön 1. heinäkuuta 1991. VR-2A-C
VR-2A-C "Panu" oli Suomen puolustusvoimien käytössä ollut pataljoonaradio. Tekniikaltaan se oli sveitsiläinen Autophon-radio, jota valmistettiin Suomessa lisenssillä 2 830 kappaletta vuosina 1957–1963 Valtion Sähköpajalla jalkaväkipataljoonia ja kranaatinheittimistöä varten. Myöhemmin VR-2A-C nimettiin LV 203:ksi. Kouvolan miljöö- ja radiomuseo
Sotilasradio-osastolla, joka sijaitsee Kouvolan Miljöö- ja Radiomuseon uudessa rakennuksessa, on paljon sotilasradioita toisen maailmansodan ajoista alkaen niin saksalaisia, suomalaisia kuin myös neuvostoliittolaisia. Siellä on myös suomalaisen kaukopartioradiovastaanotin Töpön kopio, jonka alkuperäinen malli on Suomessa Utissa Erikoisjääkärirykmentin perinnehuoneessa. Sotilasradiomuseon amatööriradioasemakutsumerkki on entistä SRH:n, sotilasradioharratuksen ja SRA:n sotilasradioamatööritoiminnan vuoteen 1993 saakka jatkuneen OI-radiotunnuksen mukaan OI5PRM, missä OI tarkoittaa entistä sotilasradioamatöörikutsumerkkin etuliitettä, prefiksiä, luku viisi tarkoittaa entiseen Kymen lääniin liittynyttä kutsumerkkien piiritunnusta ja PRM putkiradiomuseota. R-105
R-105 on kenttäradio. Ensimmäiset R-105-ryhmään kuuluvat radiot esiteltiin 1950-luvun alkupuolella. R-105-radioiden jälkeen esiteltiin R-105D-radiot, joka oli edellisiä kevyempi sekä lopulta R-105M-radiot. Radioita on neljää eri tyyppiä: jalkaväkiradiot, tykistöradiot, ilmapuolustusradiot ja mekanisoitujen joukkojen komentoverkkoradiot. Kenttälinkki
Jo 1950-luvulla transistoroitu kanavointilaite V4/12 I kykeni yhdistämään neljä kanavaa ja tarvittaessa viidennen, myös huoltopuhelinkanavayhteyden. Jos järjestelmään lisättiin kanavointilatie V4/12 II, niin päästiin 12 kanavan kokonaismäärään. Radiolinkin järjestelmäarvo oli V4/12 I:llä nelikanavaisena 172 dB sekä V4/12 I:llä ja V4/12 II:lla kaksitoistakanavaisena 159 dB. Tätä vähäisemmillä arvoilla vaimennuksista johtuen ei radiolinkke toimi. Viipurin radiomiinat
Kun radiosytytinlaitteen toimintaperiaate oli oivallettu, piti keksiä, miten piilotettujen panosten räjähtäminen voitaisiin estää radioteitse. Syntyi idea lähettää samalla radiotaajuudella häirintäsignaalia, jolla soinnut voitaisiin sekoittaa. Näin äänirautojen värähtelyt ja räjähdykset toivottiin saatavan estetyksi. PM:n radio-osastolla ei ollut käytössään tällaista sekoitinta, ”sepelilaitetta” kuten Jouko Pohjanpalo sitä nimitti, joten päätettiin kokeilla jotain sopivaa musiikkia. Syyskuun 1. päivänä Pääesikunta sai käyttöönsä Yleisradiolta yhden Lappeenrannassa olevan lähetysauton, joka ajettiin pikaisesti Lappeenrannasta Viipuriin. Sillä voitiin lähettää miinojen kantoaallolla olevaa lähetystaajuutta 1 kW:n teholla. Lähetysauto pysäköitiin Papulan sillan viereen ja antenni viritettiin teräsrakenteiseen sähköpylvääseen. Sähkö otettiin polttomoottoriaggregaatista. Levyksi valittiin auton levykokoelmasta Säkkijärven polkka, jossa arveltiin olevan riittävästi sointuja venäläisten kolmisoinnun häiritsemiseksi. Niinpä kolme vuorokautta ensimmäisen laukaisulaitteen löytymisen jälkeen alkoi Säkkijärven polkka soida tauotta. Jännittävä puolustustaistelu oli alkanut. Suuntimo
Useimmat radiomajakat olivat suuntaamattomia eli signaali kuului joka suuntaan. Majakka merkittiin merikarttoihin kirjaimin RC (Radio Circular). Lyhyen aikaa oli olemassa myös suunnattuja radiomajakoita joiden signaali kuului vain tietyssä suuntimassa. Näiden karttamerkki oli RD (Radio Directional). Maailman ensimmäinen yhdistetty suunnattu ja suuntaamaton radiomajakka oli juuri Harmajalla. LV 241
LV 241 on digitaalinen, hyppivätaajuuksinen, Suomen puolustusvoimien käytössä oleva pataljoonaradio, jonka teholähteenä on ladattava NiCd-akku. Radio toimii 30–107,975 MHz:n taajuudella sekä salaamattomana että salattuna. Salaamattomana se toimii kaikkien VHF -radioiden, kuten LV 217 ja LV 217M:n kanssa analogisena, mutta kun se asetetaan salattuun, taajuushypintä-tilaan, voi dataa/puhetta vastaanottaa/lähettää vain toinen, samalle taajuudelle ja asetuksille säädetty radio. Lähetysteho on joko 0,25 tai 5 Wattia. Radion valmistaja on israelilainen Elbit systems, Radio tunnetaan tuotenimellä Tadiran CNR-900(tuoteperhe). Porin lyhytaaltoasema
Radiolähtykset Porissa oli aloitettu jo vuonna 1925 Porin radioyhdistyksen toimesta. Seuraavana vuonna perustettiin Yleisradio, jonka ohjelmia Porin radioasema alkoi lähettämään 1927. Helsingissä pidettäväksi aiottujen vuoden 1940 kesäolympialaisten radiolähetyksiä varten Yleisradio päätti rakentaa Poriin lyhytaaltoaseman. Se valmistui vuonna 1939 Koiviston kartanon entisille maille, noin kolmen kilometrin päähän kaupungin keskustasta. Lyhytaaltolähetykset Yleisradio oli aloittanut Lahden radioasemalta jo vuotta aikaisemmin. Sodan syttymisen vuoksi Helsingin olympialaiset jäivät pitämättä ja lisäksi Iso-Britannia takavarikoi Poriin tarkoitetun 100 kilowatin tehoisen Marconi-lähettimen. Sotavuosina Porista lähetettiin kuitenkin Helsingin ja Lahden radioasemien ohella Valtion tiedoituslaitoksen ulkomaanosaston propagandalähetyksiä, joita toimitettiin seitsemällä eri kielellä. Ne radioitiin maailmalle heikkotehoisilla lyhytaaltolähettimillä. Varsinaisesti Porin lyhytaaltoasema otettiin käyttöön vasta sodan jälkeen 1948, jolloin Iso-Britannia palautti takavarikoimansa Marconi-lähettimen. Lisäksi asemalle siirrettiin Lahdessa ja Helsingissä toimineet lyhytaaltolähettimet. Tämän jälkeen Porissa toimi neljä lyhytaaltolähetintä sekä yksi maan viidestätoista Yleisradion ohjelmia välittäneestä lähettimestä. Lyhytaaltoaseman vihkimistilaisuudessa puhui Yleisradion pääjohtaja Hella Wuolijoki ja varsinaisen vihkimisen suoritti presidentti J. K. Paasikivi, jonka puhe tosin kuultiin radion välityksellä Helsingistä. Kenttäradio
Merivoimien radio 700–799
Ilmavoimien radiot 800–899
Muut radiot 900–999 Kenttälinkki
Antennimastot SP-3 -järjestelmässä olivat kolmipaarteisia putkiristikkomastoja, joiden paarreväli oli 30 cm. Antennimasto koostui viidestä osasta ja sen korkeudeksi muodostui 20 metriä. Kahden maston osian yhdistämällä saatiin tätä pidempiäkin mastoja. Tavanomaisen 20 metriä korkean maston rakentamiseen meni noin 20 minuuttia. 1960-luvulla oli jo teleskooppimastoja, joita ei tarvinnut rakentaa pystytettäessä osista, mutta niitä ei silloin vielä pidetty luotettavina. 1970-luvulla Suomen puolustusvoimissa käytössä olleet linkkiradioaemat olivat teleskooppimastoilla varustetut. Sähkötys
1800-luvun puolivälistä alkaen yleistynyt lennätin oli ensimmäinen laajasti myös yksityisten viestien välittämisessä käyttöön tullut nopea pidempien matkojen viestintäväline. Normaalissa viestinnässä sen pikkuhiljaa korvasivat puhelin ja kaukokirjoitin (teleprinter exchange service – telex). Radioliikennöinnissä puheradioliikenne ja varsinkin digitaalinen tiedonsiirto ovat korvanneet sähkötystä, mutta sähkötys on yhä verraten luotettava tapa liikennöidä huonoimmallakin radiokelillä, etenkin merellä. Huawei
Huawei teki ensimmäisen radioverkkosopimuksen Suomessa vuonna 2009, kun se ilmoitti toimittavansa Soneralle suuren osan 900 megahertsin alueella toimivaa 3G-verkkoa yhdessä Nokia Siemens Networksin kanssa. Kaupan jälkeen Huaweilla oli toimitussopimuksia kaikissa Pohjoismaissa. Oslossa oli jo kaupallisessa käytössä sen TeliaSoneralle toimittama LTE-verkko. Aikaisemmin Huawein valmistamia GSM-modeemeja eli ns. ”mokkuloita” sekä matkapuhelimia oli jo ollut Suomen markkinoilla. Viestikeskus Lokki
Viestikeskus Lokilla on oma amatööriradiokutsumerkki OI4PM, joka kuuluu sotilasradioamatööriharrastuksen ja sotilasradioamatööritoiminnan aikaisempaan OI-etumerkillisten kutsumerkkien sarjaan. Sitä käytetään mm. perinnepäivinä. OI4PM viittaa etuliitteenä varuskunnisa 1950- ja 1980-luvuilla harjoitettuun varusmiesten sotilasradioamatööritoimintaan. Luku 4 viittaa entisen läänipohjaisen kutsumerkkijaon mukaisesti entiseen Mikkelin lääniin ja PM puolestaan Suomen puolustusvoimien sodanaikaiseen päämajaan, joka sijaitsi Mikkelissä. Kenttäradio
Kenttäradiot (englanniksi "combat-net radio, CNR)" ovat sodankäynnin vaatimusten mukaan tehtyjä siirrettäviä radioita. Väliaikamerkki
"Pim-pam-pulla" eli Suomen Yleisradion väliaikamerkki alkoi soida Yleisradiossa vuonna 1930. Ensin sitä soitettin kanteleella. Maisteri Eino Palola ehdotti Yleisradion johtokunnalle vuonna 1930, että Suomi hankkisi oman väliaikamerkin muiden radioyhtiöiden tapaan. Tästä järjestetyn kilpailun voitti A. O. Väisäsen ehdottama kantelesävelmä, joka on peräisin 1700-luvulta. Vuosina 1931–1978 Yleisradion väliaikamerkki soitettiin sähköllä toimivalla teräskampalaitteella. Kyseinen laite oli yleisön nähtävillä KAVIn radio- ja tv-arkiston ”Samalla taajuudella” -näyttelyssä talvella 2017. Teräskampalaitteen jälkeen väliaikamerkkiä on soitettu tietokoneella. 
Numeroasemista käytetään usein niiden väliaikamerkkien mukaisia nimiä, Lincolnshire Poacher tai Magnetic Fields; jälkimmäinen on saanut ninensä Jean Michel Jarren samannimisen albumin mukaan. Radio Finland
Porin lyhytaaltoasema aloitti väliaikaisella kalustolla vuonna 1940. Sotien jälkeen saatiin maahan Iso-Britannian takavarikkoon joutunut 100 kW:n Marconi-lähetin. Kun Lahdessa ja Helsingissä sijainneet pienet lähettimet oli siirretty Poriin, toiminta keskittyi lopullisesti sinne vuonna 1948. Porin lyhytaaltoaseman virallisia vihkiäisiä vietettiin vuotta myöhemmin. Lähetysten suunta-alueet olivat 70-luvulle saakka Länsi- ja Pohjois-Eurooppa sekä Etelä- ja Pohjois-Amerikka. Satunnaisesti Porin lähetykset kuitenkin kantoivat muuallekin. Vuonna 1976 Porin lyhytaaltoasemalle hankittiin 250 kW:n lähetin ja pyöritettävä antenni, joiden turvin lähetyksiä voitiin suunnata kaikkialle maailmaan. Mukaan otettiin uusina alueina Afrikka ja Lähi-itä sekä Kauko-Itä ja Australia. Radiolinkki
Suomessa on mikroaaltoradiolinkkejä käytössä muun muassa 7, 13, 15, 18, 23, 32 ja 38 GHz taajuusalueilla. Tyypillinen sovellus on matkapuhelintukiaseman ja runkoverkon välinen yhteys. Linkin kapasiteetti oli aiemmin GSM-verkossa esimerkiksi 8 Mbit/s, nykyään 3G-tukiasemayhteyksillä 40-400 Mbit/s. LV 407
LV 407 on HF-alueen kenttäradio, joka luokitellaan kantamansa perusteella armeijakuntaradioksi. Sen valmistaja oli Southcom (nyk. Loral Terracom) ja radion kaupallinen tuotenimi on SC-130. Radio on ollut muun muassa Yhdysvaltojen merijalkaväen käytössä nimityksellä AN/URC-87. Radio on kannettavaa tyyppiä ja sen taajuusalue on 2 MHz - 12 MHz. Kanavaväli on 1 kHz eli kanavia on 9 999 kappaletta. Radion lähetyslajit ovat A1, A3H ja A3J joko alemmalla sivunauhalla LSB tai ylemmällä sivunauhalla USB. Lähetysteho on keskimäärin 20 W PEP. Kantama on noin 30 km, avaruusaalloilla jopa noin 100 km. AN/PRC-150
AN/PRC-150 on Yhdysvaltain maavoimien () ja Yhdysvaltain laivaston () kannettava kenttäradio. Sitä käytetään ja on tilattu lisää Joint Tactical Radio System-ohjelman tuloksia odoteltaessa. Radion tajuusalue on 1,6 MHz - 59,999 MHz, minkä vuoksi sen kantama radioaaltojen pituuden vuoksi on suuri. Tämän vuoksi sitä käytetään Yhdysvaltain erikoisoperaatioiden radiona. Radiossa on mahdollisuus 75 esiohjelmoitavaan asetukseen. Radion lähetteen aaltomuodot ovat J3E, H3E, A1A, J2A yhteensopiva CW:n kanssa, valittava F3E (FM). Radion ottama jännite voi vaihdella 21,5 VDC:stä 32 VDC:hen. Radion dataliitännät ovat synkroniset tai asynkroniset RS-232C (MIL-STD-188-114A:n mukaan). Linjaradio
Linjaradion kehitystyö alkoi, kun Valtionrautatiet alkoi tarvita nopeaa ja sujuvaa yhteydenpitojärjestelmää junan ja liikenteenohjauksen väliseen viestintään. Tärkein sysäys järjestelmän kehittämiselle oli Kuurilan junaturma. Ensimmäinen koeosuus valmistui välille Toijala–Haapamäki vuonna 1962. Radiojärjestelmä kattoi loputkin pääradat vuonna 1984. Viimeisin verkon piiriin liitetty rataosa oli Turku–Toijala. Kenttäradio
Kenttäradiot olivat Vietnamin sodan aikana kiinteätaajuuksisia eikä salattuja. Vähitellen radioihin tuli puheensalain. Elektronisen sodankäynnin, johon liittyy myös radiohäirintä lähetys- ja vastaanottotaajuudella tai seuraaminen, siirryttiin hyppelevätaajuuksisiin radioihin. Radio 180
Radio 180 on L. M. Ericssonin valmistama, Ruotsin puolustusvoimien käytössä oleva kenttäradio, joka vastaa lähinnä suomalaiselta luokitukseltaan pataljoona- tai prikaatipuheradiota. Radioamatööritoiminta Suomessa
Sotilasharrastustoiminnan ja sotilasradioamatööritoiminnan OI-alkuiset kutsumerkit jäivät varuskuntien tavanomaiseen radioamatööritoiminaan ja uusia OI-kutsumerkkejä perustettiin sotilasradiomuseoille sekä viestikilloille. Uusimmat OI-kutsumerkit ovat eivät liity puolustusvoimiin suoraan, vaan Maanpuolustuskoulutusyhditykseen sekä rajavartiolaitokseen.
Kunkin radioamatöörisähköttäjän piti ilmoittautua kaupungin sähkölaitoksella mahdollisesti varmistaakseen virransaantinsa radiolle. Annettujen ohjeiden mukaan tavallinen radioamatööriliikenne oli sallittua, mutta kuitenkaan selväkielistä keskustelua ei sallittu ja liikennöinnin tuli tapahtua 80 metrin ja 40 metrin aaltoalueilla. Jotta verkkoa olisi pystynyt jatkuvasti pitämään yllä ja päivystämään, kehotettiin verkon asemien pääoperaattoreita hankkimaan paikkakunnan asepalveluksesta vapautettuja ja nostoväkeä (nykyään lisäreservi) varaoperaattoreita. Lisäksi pyydettiin mahdollisuuksien mukaan hankkimaan puhelin ja ilmoittamaan sen numero viranomaisille. Kaikki verkkoon kuuluvat kysymykset ohjattiin Suomen Radioamatööriliiton puheenjohtaja, insinööri Kalle Sainiolle Yleisradioon Fabianinkadulle Helsingissä. 14. lokakuuta 1939 kirjeellä Suomen puolustusvoimien yleisesikunta kehotti kuuntelemaan venäläisiä radioasemia ja ottamaan muistiin niiden aallonpituus, lähetysaika, kuuluvuus, tekstisisältö ja muita seikkoja. Kuitenkin talvisodan alettua Suomen Radioamatööriliiton puheenjohtaja, insinööri Sakari Sainio, antoi 6. joulukuuta 1939 nimetyille radioamatööreille ohjeen improvisoidusta valtakunnallisesta radioverkosta ilmavalvonnan kaukoviestitystä varten ilmavalvontapuolutuskeskusten johtoasemia varten. Luettelo ilmailun radioliikennelyhenteistä
Puheaakkosia käytetään puheradioliikenteessä selvittämään yleensä kohinasta, mitä kirjainta tarkoitetaan puhuttaessa. Tällä on suuri merkitys esimerkiksi kutsumerkkien varmistamisella, jotta osapuolet voivat varmasti tunnistaa toisensa ja jotta samaa taajuutta tai kanavoitua taajuutta, radiokanavaa, kuuntelevat tietävät, ketkä keskustelevat.
Suomenkieliset puheaakkoset (Aarne, Bertta, Celsius jne), numerot ja suomen kieli olivat käytössä Suomessa vain sotilasilmailussa. Nykyisen Suomen puolustusvoimat käyttävät englanninkielisiä puheaakkosia lukuun ottamatta skandimerkkejä, joille ei ole englanninkielisiä vastineita. 1-kanal (radio)
1-kanal on Valko-Venäjän valtion radio- ja televisioyhtiön, Belteleradyjokampanijan, ensimmäinen radiokanava, joka kuuluu valtakunnallisesti. Aivan ensimmäistä kertaa virallisesti avajaislähetyksenä yleisradiolähetys lähetettiin Valko-Venäjän sosialistisesta neuvostotasavallasta 11. marraskuuta 1925 Minskistä kello 18:30. Lähetyksen kantama oli noin kolmesataa kilometriä eikä lähetyksiä ollut aluksi kuin puoli tuntia päivässä. Neuvostoliitossa ulkomaankauppa oli valtion monopoli eikä Neuvostoliiton omaa radiotuotantoa oltu vielä järjestetty kuluttajakäyttöön. Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan yleisradiolähetysverkkoon kuuluivat aluksi Neuvostoliiton yleisradiolähettimien RA18- ja RA39-kutsumerkkiset radiolähettimet, joiden lähetysten aallonpituudet olivat 860 metriä ja 925 metriä. Edellinen lähettimistä oli Minskissä ja jälkimmäinen Homelissa. Lähetinten kutsumerkit liittyivät uudenvuoden 1929 suureen kansainväliseen radiouudistukseen. Kuitenkin jo 1930 uusittiin kutsumerkit RV-10:ksi ja RV-40:ksi. Minskin asema säilytti kutsumerkkinsä 1940-1941 -uudistuksessa, mutta Homelin asema ei. Kenttälinkki
Koska kenttälinkkiä ajatellaan yleensä siirrettäväksi kerran vuorokaudessa sotatoimien kehittymisen mukaan, lähinnä taistelevan aselajin, jalkaväen, pataljoonan esikuntien komentopaikkojen siirron mukaan, pitää järjestelmällä olla itsenäinen yleisestä sähköverkosta riippumaton sähkönsyöttö, koska asema voidaan joutua perustamaan korkealle paikalle, jossa ei ole yleistä sähköverkkoa tai sellainen on vaurioitunut käyttökelvottomaksi. FM 12/800:n sähkövoimakoneina käytettiin Auto Diesels, Norma T 300, 220 VAC/1,7 KVA:n voimakonetta, mutta myös suomalaisia Hyrygen koneita ja neuvostoliittolaisia. Radion energiantarve oli 110 VAC / 350 VA tai 220 VAC / 350 VA ja kanavointilaitteen 110 VAC / 37 VA, 220 VAC / 37 VA tai 24 VDC / 11 W. Valkoisten päämaja
Yhteystoimisto oli valkoisen armeijan yhteyksien luoja päämajan ja rintamajoukkojen välillä. Yhteyksiin käytettiin sodan alussa rautateiden puhelinverkkoja, ja myöhemmin vakiintuivat yhteydenpitovälineeksi Hughes-lennättimet. Sodan alussa yhteystoimiston johdossa oli muiden töiden ohessa eversti Tunzelmann. Toimiston johtoon nimitettiin 12. helmikuuta 1918 kapteeni G. Höcker ja tekniseksi avustajaksi vanhempi lennätinmekaanikko K. Meller. Vaasan kipinälennätinasemalla työskenteli radiosähköttäjänä jääkärivaravääpeli Ludvig Mäntylä (siirrettiin myöhemmin Valamon kipinälennätinaseman päälliköksi). Kipinälennätinosastolla toimi koulutusupseerina 10. huhtikuuta 1918 alkaen jääkärivänrikki Väinö Arvid Stenlund myöh. Wäinölä. Toimisto rakennutti sodan aikana 700 km uutta puhelin- ja lennätinlinjaa. Yhteystoimistolla oli omat puhelinkeskukset Seinäjoella ja päämajan junassa. Radiomajakka
Suomen ensimmäinen meriliikenteen suuntaamaton radiomajakka asennettiin 1935 Utön tornin kupeeseen. Se suljettiin vuonna 1996. Vuonna 1936 tehostettiin Helsingin meriliikenteen turvallisuutta hankkimalla Harmajaan suunnattu ja suuntaamaton radiomajakka, ensimmäinen lajissaan koko maailmassa. Jatkosodan aikana vuosina 1941–1944 Yleisradion radiomastot lähettivät automaattimorsetuslaitteilla radiomajakkasignaaleja Saksan ilmavoimien pommikoneille. Eljot
Eljot eli LJ-lennätin tai Jotti oli Suomen puolustusvoimien 1930- ja 1940-luvuilla käyttämä viestintäväline. Nimitys LJ-lennätin tulee järjestelmän kehittäjien Ragnvald Lautkarin ja Holger Jalanderin sukunimistä, muoto Eljot on puolestaan lyhenne LJ saksan kielen mukaan äännettynä. Puolustusvoimain lippujuhlan päivä
OI-kutsumerkilliset amatööriradioasemat, jotka ovat olleet vuoteen 1993 pelkkiä sotilasamatööriadioasemia, ja siitä lähtien myös sotilasviestiperinnettä vaalivien yhdistysten, museoiden ja viestikiltojen kutsumerkkejä, pitävät vuosittain 4.6. OI-toimintapäivän, mikä on myös samanaikaisesti perinneradiopäivä. Suomessa on 33 OI-amatööriradioasemaa. Suomen puolustusvoimilla on OI100PV, OI1AX, OI2HJ, OI3AI, OI3AX, OI3AY, OI3W, OI4EW, OI5AY, OI5AZ, OI6A, OI6VKL, OI6X ja OI8AY. Maanpuolustuskoulutusyhdistyksellä ovat OI2RP ja OI3MPK. Kaakkois-Suomen rajavartiostolla on Imatralla OI5R ja Lapin rajavartiostolla Ivalossa OI9R. Viestikilloilla on OI3PHV, OI7AX ja OI8VK. Museoilla on OI3SVM, OI4JM, OI4PM, OI5ASA, OI5PRM ja OI6AIR. Muilla yhdistyksillä on OI1AXA, OI1AY, OI3RDV, OI3V, OI6S ja OI7TK. RadioMedia
Liitto perustettiin vuonna 1983. Silloin se toimi nimellä Suomen Paikallisradioliitto ry. Liiton tavoitteena oli perustaa Suomeen kaupallinen radio Yleisradion monopolin rinnalle. Valtioneuvosto myönsi ensimmäiset toimiluvat 24. tammikuuta 1985. Niiden myötä Suomeen perustettiin vuonna 1985 yhteensä 18 radioasemaa, joista puolet on yhä toiminnassa. Ensimmäisenä aloitti Radio Lakeus 27. huhtikuuta Nivalassa ja heti perään Radio City vapunaattona Helsingissä. Kenttäpuhelinkeskus
Ylempien johtoportaiden keskukset ovat luonteeltaan kiinteitä, minkä vuoksi niihin ei viitata "kenttäkeskuksina". Suomessa ehkä historiallisesti merkittävänä viestikeskuksena on museona toimivat kunnostettu viestikeskus Lokki Mikkelissä, joka toimi jatkosodan aikana päämajan puhelinkeskuksena. Kenttäpuhelin P 78
Kenttäpuhelin P 78 on L. M. Ericssonin valmistama Suomen puolustusvoimien käyttöön 1980-luvulla tullut kenttäpuhelin, jota voidaan käyttää kenttäpuhelimena sekä puhelimen omalla paikallisparistoilla (LB), kolmella R20-sauvaparistolla, siihen kytketyn puhelinkeskuksen keskusparistolla (CB) tai kenttäradioon liitettynä sitä kauko-ohjaavana puhelimena (R). Kyynel (radio)
Suomen puolustusvoimissa on omaksuttu 1970-luvulla radiomerkintätapa, jossa kirjain LV tarkoittaa radiolähetin-vastaanotinta ja V pelkkää vastaanotinta. Yleisimmin radiot ovat lähetin-vastaanottimia, LV, mutta esimerkiksi liikennevastaanotin on pelkkä vastaanotin, V.
Kyyneltä käytetään myös radioamatööritoiminnassa. Se on /SA -tyyppinen radio perinneradiotapahtumissa. Yleisradio
24. toukokuuta 1955 Teknillisen korkeakoulun (TKK) Radioinsinööriseuran Televisiokerho toteutti ensimmäisen langattoman suomalaisen TV-lähetyksen TKK:n sähkölaboratoriosta Helsingin Albertinkadulta. Lähetystä vastaanotettiin eri puolille pääkaupunkiseutua sijoitetuilla 13 vastaanottimella. TV-lähetysten alkaessa Ylen ulkopuolella Yle oli juuri laittanut pystyyn ultralyhyiden aaltojen (ULA) radiotoiminnan Suomessa, jolloin yhtiön rahoitus ja kiinnostus oli keskittynyt vain radioon. Vuonna 1957 Yle kuitenkin aloitti ensimmäiset testilähetykset ja vakinaiset televisiolähetykset alkoivat 1. tammikuuta 1958 nimellä Suomen Televisio. Vuonna 1959 rakennettiin linkkiyhteys Ruotsiin, minkä kautta saatiin yhteydet myös Eurovisioon. Vuonna 1961 rakennettiin linkkiyhteys Porkkalanniemelle, jolloin saatiin yhteys Intervisioon. Kenttäpuhelinkeskus
Kenttäpuhelinkeskus on puhelinkeskus, jonka avulla kenttäpuhelinten puheluja voidaan yhdistää toisiinsa paikallisesti ja alueellisesti sekä ylemmän tasoisiin keskuksiin tai jopa yleiseen tele- ja dataverkkoon. Kenttäpuhelinkeskuksia käyttävät ase- ja puolustusvoimat. Samantyyppisiä tilapäisjärjestelyjä voisivat käyttää myös palo- ja pelastuslaitokset. Elektroninen sodankäynti
Elektronisen sodankäynti on yhtä vanhaa kuin radio. Lennätin oli salakuuntelun kohde ja lennätinlinjojen katkaisun kohde heti lennättimen käyttöönoton jälkeen muun muassa Yhdysvaltain sisällissodassa 1860-luvulla. Radioviestintää kuunneltiin ja häirittiin välittömästi radion sotilaallisen käytön alun jälkeen. Radio liittyy muun muassa Venäjän ja Japanin välisen Tsushiman meritaistelun lopputulokseen jo vuonna 1905. Kenttäpuhelinkeskus
Suomen puolustusvoimissa on 1970-luvulla ollut käytössä virolainen 10 johdon kenttäpuhelinkeskus, ruotsalainen 10 johdon kenttäpuhelinkeskus ja voi olla käytössä ruotsalainen 10 johdon kenttäpuhelinkeskus LME sekä 14 johdon kenttäpuhelinkeskuksen lisäosa LME, jolla 10 johdon keskukseen voidaan kytkeä 14 johtoa lisää, minkä seurauksena saadaan 24 johdon kenttäpuhelinkeskus. Toimisto- ja viestijaosto
Talvisodan aikana oli havaittu, että joukkojen liikkuvuuden kannalta viestijoukkojenkin määrää oli lisättävä, mikä toteutettiinkin jatkosotaan mennessä. Ensimmäinen lottien viestikurssi järjestettiin talvisodan loppuvaiheessa Syvärannan lottaopistolla kolmen kuukauden pituisena. Yksi pisimmistä lotille järjestetyistä viestikursseista järjestettiin Oulussa. Sen pituus oli viisi kuukautta. Kurssi oli radiosähköttäjäkurssi ja kurssilta valmistuneita nimitettiin radisteiksi. Tehtävänä oli sähkötysradion käyttäminen. Suomen avaruustoiminta
Vuonna 1985 Posti- ja telehallitus tilasi Nokia Elektroniikalta ensimmäisen kokonaan Suomessa rakennetun tietoliikennesatelliitin maa-aseman, jonka hinta oli alle 8 miljoonaa markkaa. Sen avulla välitettiin nopeudella 2Mb/s tietoliikennettä Suomesta EUTELSATin tietoliikennesatelliitin kautta Länsi-Eurooppaan. Tämän kuuden metrin antennilla varustetun 12,5/14 GHz taajuuksilla toimivan maa-aseman kehitystyö oli alkanut vuonna 1980 VTT:n, Valmetin, ja Nokian yhteistyönä. Sanomalaite M 90
Sanomalaite M 90 ("lyh. SanLa") oli Suomen puolustusvoimien käyttämä digitaalinen, mikroprosessoriperustainen laite, jolla voitiin lähettää ja vastaanottaa vapaa- sekä määrämuotoisia sanomia ja käsitellä niitä paikalliskäytössä. Sanomaliikenteen siirtoteinä voitiin käyttää puhelin- ja radioyhteyksiä. Sanomien lähettäminen ja vastaanottaminen tapahtuivat salattuna lähettävän laitteen muistista vastaanottavan laitteen muistiin (QUASI ON-LINE). Sanomalaitetta käytettiin puheviestityksen asemasta aina kun mahdollista, koska sen lähetykset olivat salattuja sekä vaikeasti häirittävissä. Osan sanomalaitteen turvallisuudesta tuotti puheeseen verrattuna se, että lähete oli puhetta ajallisesti lyhyempi purskelähetys. PL-70
PL-70 oli ruotsalainen L. M. Ericssonin valmistama kenttälinkkiradioasema, joka kykeni välittämään neljä kenttäpuhelinkanavaa ja kaksi lennätinkanavaa analogisesti. Se koostui radiolaitteesta, kahdesta sarjaan kytketystä auton käynnistysakusta varavirtalähteenä, kanavoimislaitteesta ja neuvostoliittolaisesta kaksitahtisesta 1 kW:n sähköagregaatista. Antennina käytettiin jagiantennia, joka oli kiinnitettynä alumiinisen teleskooppisalon päähän. Kokonaisuutta voitiin liikuttaa maastokuorma-autolla. Yhteys oli analoginen ja salaamaton, minkä vuoksi viesti piti salata tai peittää ennen sen suuntaamista radiotielle. TETRA
TETRA () on viranomaisille suunnattu digitaalinen puheradioverkko. Suomessa käytössä oleva viranomaisradioverkko VIRVE oli aloittaessaan ensimmäinen valtakunnallinen TETRA-radioverkko. TETRA tukee sekä puheen- että tiedonsiirtoa. Tiedonsiirto on mahdollista sekä paketti- että piirikytkentäisenä. Pataljoonaradio
Pataljoonaradio on kenttäradio, jonka tarkoituksena on kuulua pataljoonan alueella. Pataljoonan toiminta-alueeksi voidaan tiheässä ryhmityksessä painopistesuunnassa arvioida karkeasti noin 2–3 km × 2–3 km. Näin ollen radio, jonka todennäköinen melko varma kuuluvuus on esimerkiksi 6–8 km soveltuu pataljoonaradioksi. Suomessa 1970-luvulla otettiin käyttöön lisenssivalmistettuna alun perin yhdysvaltalaiseen AN/PRC-77:ään perustuva pataljoonaradio LV 217, mitä paranneltiin myöhemmin LV 217M:ksi. Jo 1960-luvun lopulta ja 1970-luvun alusta kehittyi pyrkimys tehdä pataljoonaradioista yhteensopivuuden vuoksi prikaatiradioita lisäämällä niihin tehovahvistin, joka paransi radion lähettimen kantamaa. AN/PRC-77:n edeltäjään, AN/PRC-25:een suomalaiset tutustuivat Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvatehtävissä. AN/PRC-25:n myöhempi suomalainen tyyppimerkintä oli LV-311. Radio
Radion, jota aluksi kutsuttiin langattomaksi lennättimeksi, koska sen kautta viestittiin aluksi sähköttämällä, keksijästä on kiistelty useasti. Kenttäpuhelin P 78
Puhelimen alumiinivaluiseen kanteen on merkitty tarralla vuoteen 2005 saakka käytössä olleet suomenkieliset radioaakkoset. P 78:aa ennen ja sen kanssa samanaikaisesti olivat Suomen puolustusvoimissa käytössä suomalainen kenttäpuhelin  PUTE ja ruotsalainen LME sekä neuvostoliittolainen TA-57. Suomen ilmavoimien historia
MiG-21bis-koneet ja Draken-koneet olivat käytössä koko vuosikymmenen. Niihin kehitetyn suomalaisen tietoväyläratkaisun hajaspektriradiolinkki tuli myöhemmin käyttöön matkapuhelimissa. LV 623
LV 623 on Suomen puolustusvoimien käyttämä kenttäradiotyyppi, jota on käytetty panssarivaunuissa. Se on neuvostoliittolaista valmistetta alkuperäiseltä nimeltään R-123. Tilapäinen radioasema
Sotaharjoitusradiot ovat pääasiassa Suomen ilmavoimien ja Suomen maavoimien järjestämien sotaharjoituksien yhteydessä liikuteltavilla radioasemilla toimivia tilapäisiä radioasemia, joiden tehtävänä on tarjota ilmavalvontaselosteita harjoitukseen osallistuville joukoille ilmasuojelun kehittämiseksi. Tämän ohessa lähetetään harjoitukseen liittyviä tiedotuksia tai musiikkia tai muuta viihdettä. Suomen viestijoukkojen historia
1923 sotalaitoksen divisoonien radiojoukot koottiin Santahaminaan. 1924 Radiojoukot saivat uudeksi nimekseen radiopataljoona. Tuolloin myös Posti- ja lennätinlaitos otti haltuunsa siviiliradiotoiminnan maassa sekä kiinteät viestiasemat, joista Santahaminan viestiasema luovutettiin viimeisenä toukokuussa 1925. Paikantamisjärjestelmät
Hajaspektrijärjestelmät sisältävät mahdollisuuden paikantamisjärjestelmän käyttöön. Esimerkiksi USA:n merijalkaväen PLRS ja maavoimien EPLRS radiojärjestelmä mahdollistaa siinä olevien radioiden suhteellisen paikantamisen. Yhdellä maantieteelliseen koordinaatistoon paikannetulla radiolla kaikkien toisiinsa yhteydessä olevien PLRS ja EPLRS-radioiden paikka voidaan laskea myös maantieteellisessä koordinaatistossa. LV 101
LV 101 eli (radio)lähetin-(radio)vastaanotin 101 oli Suomen puolustusvoimissa vuodesta 1947 käytetty ja 1970-luvulle saakka varastoitu käsiradiopuhelin, joka ajateltiin komppaniaradioksi. Sen alkuperäinen nimike ennen 1970-luvun LV-nimikkeitä oli VRKWA ja puhekielessä käytetty nimi Kaisa tai Käsi-Kaisa. Viestijoukot
Puhelinviestitoimintaan suomen kielessä viitataan nykyään teletoimintana. Esimerkiksi puhelinjoukkue, joka on ennen vetänyt kuparisia yksiparisia parikaapeleita ja moniparisia kuparisia kenttäkaukokaapeleita, on nykyään pääasiassa myös valokaapelien vetämiseen sotilasopetettu telejoukkue. 1960-luvulta alkaen Suomessa sotatoimiyhtymien, prikaatien, suurimmat radiolaitteet ovat olleet puhelinviestitoiminnan yhteydessä hoidettavia, koska ne liittyvät oleellisesti puhelintoiminnan kenttäpuhelinkeskuksiin. Pitkiä 20 – 50 kilometrin yhteyksiä muodostavia radioita on kutsuttu suuntaradioiksi, myöhemmin linkkiradioiksi. Suomessa vuodesta 1980 alkaen ovat kenttäviestijärjestelmiä, joita nykyään kutsutaan englanniksi taistelunjohtajärjestelmiksi ovat olleet jalkaväkiprikaati malli 1980:n viestijärjestelmä, yhtymän viestijärjestelmä-1. Sen uudistettu versio yhtymän viestijärjestelmä-1M ja yhtymän viestijärjestelmä-2. Kainuun prikaatissa on kokeiltu uutta suomalaista Bittiumin, entisen Elektrobitin, toteuttamaa M12-järjestelmää välivaiheena Karjalan prikaatissa kokeltavan M18:n esiasteena. Vaikka kenttäviestijärjestelmän keskeisenä osana olisivatkin olleet linkkiradiot keskuksineen, kanavointilaitteineen sekä lähetinlaitteineen niin silti järjestelmään kuuluvat myös kokonaisuutena radioviestitoiminnan kenttälinkkiradioita pienemmät radiolaitteet ja asemat. 1990-luvulta alkaen kenttäviestiverkkojen digitalisoiminen on vähitellen hävittänyt rajaa radio- ja puhelinpuoleen, koska puheestakin on tullut dataa. Langattomat verkot Suomessa
GPRS (lyhenne sanoista General Packet Radio Service) on alkuaan GSM-verkossa toimiva pakettikytkentäinen tiedonsiirtopalvelu, jota käytetään pääasiassa langattoman Internet-yhteyden muodostamiseen matkapuhelimen tai GPRS-sovittimen avulla. GPRS-verkot Suomessa toteutettiin kesään 2001 mennessä kaikkien kolmen teleoperaattorin eli Soneran (nyk. TeliaSonera), Radiolinjan (nyk. Elisa) ja DNA:n) verkoissa. Suomessa jokaisella operaattorilla GPRS-yhteys on käytettävissä maanlaajuisesti. Asa radio
Sodan jälkeen Asa Radio toi ensimmäisen ULA-radionsa markkinoille samana vuonna 1953, kun Suomessa aloitettiin ULA-lähetykset Saksan jälkeen toisena maana Euroopassa. Vuonna 1955 nelisensataa työntekijää valmisti lähes 30 000 vastaanotinta. Vuonna 1959 Asa Radio esitteli "ASA 155 TM" -transistorimatkaradion, joka toimi pitkillä ja keskipitkillä aalloilla ja jossa radioputket oli korvattu seitsemällä germanium-transistorilla. Ensimmäinen transistoroitu ULA-matkaradio esiteltiin sitten pari vuotta myöhemmin vuonna 1961. Suomen Aseveljien Liitto
Suomen Aseveljien Liiton apujärjestö oli Suomen Aseveljien Työjärjestö (SAT), jonka teki henkistä maanpuolustustyötä siviiliväestön keskuudessa sisäisten levottomuuksien ja järjestettyjen huhukampanjoiden torjumiseksi. Järjestö keräsi tietoja kansalaisten mielialoista ja sosiaalisista epäkohdista ja toimitti niistä raportteja muun muassa puolustusvoimien ylipäällikölle marsalkka Mannerheimille, presidentti Risto Rytille, valtiovarainministeri Väinö Tannerille ja puolustusministeri Rudolf Waldenille. Jatkosodan alettua SAT:n nimeksi vaihdettiin VIA (Vapaus – Isänmaa – Aseveljeys). Loppuvuodesta 1941 järjestö siirtyi suoraan Valtion tiedoituslaitoksen tiedotusjaoston alaisuuteen. Loppukesällä 1941 järjestö aloitti Työväen Akatemian rehtorin Yrjö Kilpeläisen toimittaman ohjelman "Jahvetin kirjelaatikko", jonka tehtävä oli kaksijakoinen: toisaalta vastattiin monenlaisiin suurta yleisöä askarruttaneisiin kysymyksiin käyttäen apuna eri alojen asiantuntijoita, toisaalta harjoitettiin kulloinkin ajankohtaista propagandaa. Kenttäpuhelinkeskus
Suomen puolustusvoimissa on ollut käytössä virolainen 30 johdon kenttäpuhelinkeskus, jossa on parilliset kytkentänauhat (johtimet). Näitä on ollut kahta mallia: pystymallinen ja vaakamallinen, jota on kutsuttu myös "makaavaksi". Vaakamallisessa virolaisessa keskuksessa on kiinteästi asennettu AT- eli automaattipuhelinlisälaite, jonka kiertolevyllä on voitu ottaa yhteys yleiseen puhelinverkkoon ja näin ollen välittää kenttäpuhelimen puhelu tavallisiin puhelimiin. Virolaisten 30 johdon kenttäpuhelinkeskusten virtalähteen muodostavat kaksi R20-kokoista suurta sauvaparistoa. Pitkälanka-antenni
Pitkälanka-antennit ovat kuuluneet ensimmäisiin radioantenneihin sähkötysradioliikennettä varten. Niillä on myös joskus hoidettu yleisradiolähetyksiä lähinnä lyhyillä aalloilla. Suomessa Lahden Radiomäen antennirakennelma ei suuresta koostaan huolimatta ole koskaan toiminut aallonpituisena pitkälanka-antennina. Alun perin 164 kHz:n ja vuodesta 1950 254 kHz:n taajuisten lähetysten aallonpituus on aina ollut paljon antennin mittoja suurempi. Sähköinen televiestintä
Kesäkuussa vuonna 2005 sähköinen televiestintä täytti 150 vuotta. Ensimmäinen lennätinlinja rakennettiin Pietarista Helsinkiin. Linja oli tarkoitettu sotilaskäyttöön. Tämä aloitti uuden viestinnän aikakauden jonka myötä syntyivät lennätin, telex sekä puhelin. Sähkösanoma oli ensimmäinen suomalainen televiestintäpalvelu. Karjalan armeija
Karjalan armeija aloitti hyökkäyksen Laatokan Karjalaan 10. heinäkuuta 1941. Tarkoituksena oli vallata talvisodassa menetetyt alueet takaisin, mutta hyökkäystä jatkettiin yli vanhan rajan Neuvostoliiton puoleiseen Itä-Karjalaan, kun raja oli elokuussa saavutettu. Armeijan pohjoista sivustaa tuki 14. divisioona, ja etelässä Laatokka erotti sen Kannaksella toimivista joukoista. Syyskuussa armeijalle perustettiin oma radioasemansa, Aunuksen Radio. Armeija eteni ripeästi käyttäen hyökkäyksen kärkenä kevyitä jääkärijoukkoja. Lokakuussa vallattiin Petroskoi, jonka nimi muutettiin Äänislinnaksi. Suomen ilmavoimien historia
Lapin sodan alussa suomalaisten käytössä olivat seuraavat kentät 
Useimmilla näistä kentillä ei ollut halleja koneille. Ilmavoimilla ei ollut radiosuunnistuksen lähettimiä Pohjois-Suomessa. Radiolinkki
Radiolinkki on tietoliikenteessä yhteys kahden paikan välille radiotietä hyväksikäyttäen. Linkki voidaan muodostaa kiinteiden mastojen välille, tai se voidaan rakentaa maastoon väliaikaista käyttöä vasten (esimerkiksi puolustusvoimien viestiliikenne, tai television ulkolähetykset). Yöradio
Yöradio on Yle Radio Suomessa ja YleX-kanavalla kuultava lähetys. Ohjelman alkajaiset vietettiin 1. kesäkuuta 1987 kello 0.05 kutsuvieraiden kera Pasilassa. Tuolloin ohjelmaa lähetettiin silloisessa radion kakkosverkossa. Vuoden 1990 radiouudistuksen jälkeen Yöradiota on lähetetty Yle Radio Suomessa ja tammikuusta 2003 alkaen myös YleX:llä. YleX:n edeltäjältä Radiomafialta kuului öisin Yöklassinen, jota lähettää nykyisin Yle Radio 1. Ennen Yöradiota radion lähetys oli päättynyt kello 0.05 Maamme-lauluun, jota seurasi lähettimien sammutus. Radion ykkösverkossa/Ylen Ykkösellä Maamme-laulu soitettiin lähetyksen päätteeksi vielä vuoteen 1994 asti. Linjaradio
Järjestelmällä oli paljon yhteistä myöhemmin avatun, hieman matalammalla taajuusalueella toimineen autoradiopuhelinverkon kanssa. Yhteydenottoyritystä tehdessään liikenteenohjaajan tuli tietää summittaisesti, minkä tukiaseman alueella juna sillä hetkellä liikkui. Tukiaseman vaihto kesken yhteyden ei ARP:n tapaan ollut mahdollista, ja veturiradiossa tuli olla valittuna ao. rataosalla/liikennepaikalla käytettävä radiokanava, joka osoitettiin aikataulussa olleella merkinnällä. Tukiasemia oli tyypillisesti noin 20–30 kilometrin välein, ja vierekkäisten tukiasemien lähetyssignaalit oli erotettu toisistaan 0,05 MHz alikanavin.