Onko hyönteisten syönti edelleen yleistä ja laajasti hyväksyttyä Latinalaisessa Amerikassa?
Entomofagia
Ihmiset ovat käyttäneet hyönteisiä ravintonaan vuosituhansien ajan. Hyönteisten syönti on nykyisin länsimaissa epätavanomaista, mutta se on edelleen yleistä ja laajasti hyväksyttyä osissa Latinalaista Amerikkaa, Afrikkaa ja Aasiaa sekä Australian aboriginaalien keskuudessa.
Tapakulot
Tapakulot ovat pienikokoisia, tavallisesti metsän alikasvoksessa eläviä varpuslintuja, jotka syövät pääasiassa hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia. Niitä tavataan Etelä-Amerikassa Tulimaasta Costa Ricaan, enimmäkseen Andien rinteiden vuoristosademetsissä, paikoin alavammillakin seuduilla. Kolme lajia on levittäytynyt Keski-Amerikan puolelle. Espanjansiruetana
Espanjansiruetana on Suomessa sidoksissa kulttuuriympäristöihin ja se leviää uusille elinpaikoille lähinnä maa-aineksen tai puutarhakasvien siirron mukana. Yksi etana voi edetä yön aikana jopa 50 m:n matkan. Laji on taloudellisesti merkittävä viljely- ja puutarhakasvien tuholainen. Aikuiset espanjansiruetanat kuolevat Suomessa talvella, mutta munat ovat talvehtimiskykyisiä. Espanjansiruetana käyttää vuorokaudessa noin 10 g ravintoa. Se syö lähes kaikkia kasvilajeja, kuollutta kasvinainesta sekä kuolleita eläimiä, minkä vuoksi se on saanut kansanomaisen nimityksen "tappajaetana". Kuolleiden lajitovereiden tai muiden raatojen syöminen ei kuitenkaan ole etanoilla erityisen harvinainen piirre. Etana kantaa kolibakteeria sekä koirille vaarallisia keuhko- ja sydänmatoja. Lisäksi ne saattavat kantaa mukanaan listeriabakteeria, joka voi aiheuttaa aivokalvontulehduksen tai keskenmenon. Liha
Valtaosa länsimaissa kulutetusta lihasta on sianlihaa, naudanlihaa tai lampaanlihaa. Joissakin Euroopan maissa ja muuallakin myös hevosenlihaa, vuohenlihaa ja peuranlihaa käytetään säännöllisesti. Myös muita nisäkäslajeja käytetään ravinnoksi eri puolilla maailmaa riippuen niiden saatavuudesta ja paikallisista tavoista. Esimerkiksi hylje ja jääkarhu ovat tärkeitä inuitien ruokavaliossa; kirahvi, sarvikuono, virtahepo ja norsu joidenkin Keski-Afrikan heimojen ruokavaliossa; Australian aboriginaalit käyttävät kengurunlihaa; Kaakkois-Aasiassa koira ja kissa kuuluvat ruokavalioon; aavikkoalueilla yleinen kameli tarjoaa paikallisille tärkeän ravinnonlähteen ja valaat ovat kuuluneet japanilaisten ja norjalaisten ruokavalioon. Entomofagia
Syötäviä hyönteisiä voi kerätä luonnosta, mutta laajamittainen ravintokäyttö edellyttää niiden kasvattamista. Kasvatusprosessi voidaan jakaa kasvatukseen, lajitteluun, jälkikäsittelyyn ja jakeluun. Hyönteisiä tuotetaan nykyisin niin pienissä kasvattamoissa kuin valtavissa, pitkälle automatisoiduissa tuotantolaitoksissakin. Suuria tuotantoyhtiöitä on esimerkiksi Kiinassa, Afrikassa ja Amerikassa. Euroopan unionin alueella pisimmällä hyönteisten tuotannossa ollaan Alankomaissa. Euroopan suurimmat hyönteisten tuottajat tuottavat hyönteisiä kuitenkin pienimuotoisesti lähinnä lemmikkimarkkinoille, sillä tiukka EU-lainsäädäntö ja korkeat työvoimakustannukset rajoittavat suurtuotantoa. Kotikasvatukseen helpoimpia lajeja ovat jauhomadot ja erilaiset sirkat. Sierraleonelainen keittiö
Sierraleonelainen keittiö seuraa tyyliltään muiden länsiafrikkalaisten ruokien tapaa. Syödyin ruoka Sierra Leonessa on riisi, jota tavallisesti tarjoillaan jokaisen ruoan yhteydessä ja jota pidetään niin perinteisenä osana maan ruokakulttuuria, etteivät sierraleonelaiset pidä ateriaa valmiina ilman sitä. Toinen suosittu ruoka on maniokki, jota murskataan fufuksi. Maniokinlehdistä tehdään kasvispataruokaa. Palmuöljyä sekä pähkinöitä syödään myös laajalti. Vaikka jamssia löytyy Sierra Leonessa, se ei kuitenkaan ole niin iso osa maan ruokakulttuuria kuin muissa Länsi-Afrikan maissa. Amazonin sademetsä
Muita nisäkäslajeja Brasilian sademetsäalueilla ovat muun muassa muurahaiskarhut, vyötiäiset, laiskiaiset, kinkajut ja monet muutkin puolikarhut, puupiikkisiat sekä lepakot. Muurahaiskarhujen ja laiskiaisten ravintona ovat hyönteiset, lepakkojen lähinnä kukkien mesi ja hedelmät – poikkeuksena yöaikaan liikkuva isoverenimijä, joka käyttää ravintonaan nisäkkäiden, jopa ihmisten, verta. Preeriaturpiaali
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee preeriaturpiaalin silmälläpidettäväksi lajiksi. Sukukypsiä yksilöitä on arvioitu olevan maailmanlaajuisesti 37 miljoonaa. Varsinkin Pohjois-Amerikassa vuosien 2005-2015 tilastot osoittavat yksilömäärän nopeaa pienenemistä, minkä takia laji on silmälläpidettävä.
Preeriaturpiaalin ravinto vaihtelee vuodenajoittain. Keväällä ne syövät pääasiassa hyönteisten toukkia, kesällä kovakuoriaisia ja heinäsirkkoja ja syksyllä sekä talvisia siemeniä ja hedelmiä. Laji voi syödä myös petoeläimiltä jääneitä haaskoja. Ravintonsa lintu etsii maasta. Kalastajahaukka
Kalastajahaukka ("Busarellus nigricollis") on Busarellus-sukuun kuuluva lintu. Sen esiintymisaluetta ovat Etelä- ja Keski-Amerikan alueella Argentiina, Belize, Bolivia, Brasilia, Kolumbia, Costa Rica, Ecuador, El Salvador, Ranskan Guyana, Guatemala, Guyana, Honduras, Meksiko, Nicaragua, Panama, Paraguay, Peru, Suriname, Trinidad ja Tobago, Venezuela. Sitä tavataan vaelluslintuna Uruguayssa. Lattianpäällyste
Seinästä seinään ulottuvat tekstiilimatot ovat Pohjois-Amerikassa ja monissa Euroopan maissa yleisin kotien lattianpäällyste. Suomessa sen suosio on vähentynyt, koska 1970-luvulla asennetut matot olivat usein heikkolaatuisia.. Chaconpekari
Paikalliset metsästävät chaconpekareita lihan ja vuodan takia. Niiden vuodat eivät ole kuitenkaan yhtä arvokkaita kuin kahden muun alueen pekarilajin. Metsästystä tapahtuu jopa kansallispuistoissa ja muilla suojelualueilla, vaikka laji on rauhoitettu Paraguayssa ja Argentiinassa ja sen maastavienti on laitonta. Chaconpekareja kuoli joukoittain tauteihin 1970- ja 1980-luvulla. Kuolemilla saattoi olla yhteyttä paikallisen karjan keskuudessa levinneeseen suu- ja sorkkatautiin ja karjaruttoon, joka oli tuolloin yleinen alueella. 
Chaconpekari sai Paraguayssa suojelua varten toimintasuunnitelman vuonna 1990, ja samantapainen tehtiin Boliviassa ja Argentiinassa seuraavana vuonna. Laji kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I. Paraguayssa sitä tavataan Defensores del Chacon ja Teniente Encison kansallispuistossa, Boliviassa Kaa-lya del Gran Chacon kansallispuistossa ja Argentiinassa Copon kansallispuistossa sekä pienissä provinssien suojelualueilla. Chaconpekarien kasvattaminen vankeudessa on hankalaa, mutta laji on saatu lisääntymään vankeudessa ja tarhattuja chaconpekareita on viety Yhdysvaltoihin saakka. Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit
Seudun intiaanit olivat pääosin maanviljelijöitä sen jälkeen kun maanviljely saapui alueelle, noin 800 eaa. Alueelle kulkeutui myös vaeltelevia heimoja, jotka tekivät ryöstöretkiä paikallisiin kyliin. Maanviljelyn tuonut Meksikon keskiylängön vaikutus lienee heikennyt noin vuonna 1 Elatusta saattoi hankkia muun muassa peuran, kaniinin ja jäniksen metsästyksellä ja kasvien siemenien ja hedelmien keräilyllä. Kalastuksen merkitys oli pieni, koska alueella ei ole juurikaan suuria vesistöjä. Kottarainen
Kottaraista esiintyy Euroopassa ja Länsi-Aasiassa, mutta ihmisen mukana se on levinnyt myös eteläiseen Afrikkaan, Pohjois-Amerikkaan, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Kottarainen on yksi maailman yleisimmistä linnuista, ja niitä arvioidaan olevan 45–110 miljoonaa yksilöä. Sopeutuvana ja kaikkiruokaisena lajina sitä pidetään haittaeläimenä monessa näistä uusista leviämisalueista. Länsi-Australiassa, jossa kottaraista ei ole esiintynyt luontaisesti, hallinto on palkannut vakituisia partioita ampumaan kaikki alueelle tulevat kottaraiset. Kottarainen on luokiteltu yhdeksi maailman sadasta haitallisimmasta vieraslajista. Kannibalismi
Kannibalismia tapahtuu joillain eläinlajeilla. Selkärankaisilla kannibalismi ei ole yleistä kaloja ja kanoja lukuun ottamatta, mutta sitä voi tapahtua vankeudessa, ruuan puutteesta tai stressistä. Jänikset, hiiret, rotat ja hamsterit saattavat syödä poikasensa, jos pesää uhataan. Petolinnuilla, etenkin pöllöillä, kannibalismi on varsin tavallista. Poikasia kuoriutuu useimmiten enemmän kuin mitä emot pystyvät ruokkimaan. Tällöin nuorimmainen ei saa riittävästi ravintoa ja heikkenee, kunnes lopulta kuolee. Välittömästi kuoltuaan poikanen muuttuu sisarustensa silmissä ravinnoksi. Joillain hailla esiintyy kohdun sisäistä kannibalismia. Luumukirva
Luumukirva lienee levinneisyydeltään kosmopoliitti. Laji on levinnyt vieraslajina Pohjois-Amerikkaan vuoden 1897 tienolla. Suomessa siitä on havaintoja Ahvenanmaalta Pohjois-Lappiin Töyhtösieppari
Töyhtösiepparia tavataan Keski-Amerikassa Meksikosta etelään Panamaan asti. Etelä-Amerikassa lajin levinneisyysalueeseen kuuluvat Kolumbian länsiosat ja Kaakkois-Ecuador. Laji on harhautunut myös Yhdysvaltoihin ja se on tavattu kaksi kaksi kertaa sekä Arizonan että Texasin osavaltioiden alueelta. Linnun elinympäristöä ovat kosteat ja puolikosteat mäntyä ja tammea kasvavat sekametsät, kosteat lehtimetsät sekä viljelmät. Talvisin laji elää puoliavoimilla mailla. Töyhtösiepparin elinympäristöt sijaitsevat yleensä 100–600 metrin korkeudella merenpinnasta. Halkiheltta
Yleensä Euroopassa ei halkihelttaa pidetä ruokasienenä. YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestön FAO:n mukaan laji on kuitenkin potentiaalinen ruokasieni, ja sen mahdollisuuksia viljelyynkin on tutkittu ainakin Filippiineillä. Ravinnoksi sitä käytetään ainakin Kiinassa, monissa Afrikan ja Etelä-Aasian maissa ja myös Latinalaisessa Amerikassa. Andienmetsäpöllö
Andienmetsäpöllö ("Ciccaba albitarsis" eli "Strix albitarsis") on pöllöihin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan Etelä-Amerikassa Boliviassa, Ecuadorissa, Kolumbiassa, Perussa ja Venezuelassa. Sen luontaista elinaluetta ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat vuoristometsät ja pensaikot 1 700–3 700 metrin korkeudessa. Lintukettu
Lintukettu ("Lycalopex griseus") on Etelä-Amerikassa tavattava petoeläin. Lintukettu kuuluu eteläamerikankettujen ("Lycalopex") sukuun. Lajia tavataan Chilessä, Argentiinassa, Perussa ja Falklandinsaarilla. Sen uhanalaisuusluokitus on elinvoimainen, joskin laji oli 1990-luvulla vielä vaarantunut. Sukkulatetrat
Sukkulatetralajeja tavataan alueelta, joka ulottuu Costa Ricasta Argentiinan pohjoisosiin. Ne elävät tummavetisissä puroissa niin Lebiasininae-alaheimon lajit Andeilla aina 1 000 metrin korkeuteen asti. Monet heimon lajeista sietävät hyvin seisovaa vähähappista vettä ja eräät kykenevät ottamaan happea myös ilmasta. Sukkulatetrojen ravintoa ovat vesihyönteiset ja hyttysten toukat. Honduras
Vuonna 2010 arvioitiin, että Honduras ei tule saavuttamaan kaikkia YK:n vuosituhattavoitteita vuoteen 2015 mennessä. Noin 60 prosenttia väestöstä elää edelleen köyhyysrajan alapuolella, ja 36 prosenttia äärimmäisessä köyhyydessä. Aliravittujen osuus on kuitenkin pienentynyt lupaavasti. Entistä useampi lapsi aloittaa koulunkäynnin, mutta moni jättää alakoulunkin kesken. Yläkoululaisista ja sitä vanhemmista tyttöjen osuus on jo yli puolet. Alle viisivuotiaiden kuolleisuus on pienentynyt 48:sta 30:een, mutta tavoite (16 kuollutta tuhatta elävänä syntynyttä kohti) jäänee saavuttamatta. Rokotusohjelmat etenevät hyvin. Äitiyskuolleisuuden seurantaan ei ole saatu kaikkia tarpeellisia tietoja. Hyvä uutinen on, että kätilön tai muun ammattilaisen läsnäolo synnytyksessä on nyt paljon yleisempää kuin 1990-luvun alussa. Malarian hallinnassa tavoite on saavutettu, hyttysverkkojen jakelu on vaikuttanut siihen paljon. Metsätuhoista ei ole tilastoja, mutta luonnonsuojelualueiden perustaminen on edennyt vauhdilla. Puhtaan juomaveden ja kelvollisen käymälän tavoite on saavutettu. Slummien asukkaiden määrä on kasvanut vuosina 1990–2009. Kiinteä puhelinlinja on noin joka kymmenennessä kodissa, maaseudulla vielä harvemmilla, mutta kännyköiden määrä on lisääntynyt rajusti. Alle prosentilla on oma internetliittymä, mutta jo 9 prosenttia voi käyttää internetiä, ja nettikahviloiden määrä on viisinkertaistunut 2000-luvulla. Nokivesinapsija
Nokivesinapsijaa tavataan Etelä-Amerikassa. Sen levinneisyys kattaa Bolivian eteläosissa sijaitsevan Tarijan departementin, Paraguayn itäosat sekä Pohjois- ja Keski-Argentiinan. Lajia tavataan myös Etelä-Brasiliassa Goiásin, Minas Geraisin ja Espírito Santon osavaltioiden alueella. Lajin levinneisyys käsittää noin 3 550 000 neliökilometriä. Kannan kokoa ei tiedetä, mutta sen uskotaan olevan vakaa. Nokivesinapsua pidetään melko yleisenä. Jacarenkaimaani
Jacarenkaimaanin pääasiallista ravintoa ovat vedessä elävät selkärangattomat, erityisesti etanat ja kalat, myös piraijat. Lisäksi se syö toisinaan käärmeitä.
Lisääntymiskautena naaraat rakentavat pesäkeon johon ne munivat yleensä 21–38 munaa. Muninta tapahtuu sadekauden alussa tai keskellä. Naaras vartioi pesää munien hautumisen aikana. Vartioinnin määrään kuitenkin näyttää vaikuttavan suuresti se kuinka uhattu pesä on. Poikaset kuoriutuvat maaliskuussa.
Jacarenkaimaaneja arvioidaan elävän luonnossa 100 000–200 000 yksilöä eikä laji ole uhanalainen. Sen on kuitenkin todettu vähentyneen Pantanalissa. Lajia pyydettiin laittomasti paljon 1970-luvulta 1980-luvulle asti, mikä on pääsyy alhaiseen lukumäärään. Järjestäytyneen salametsästyksen lisäksi ongelmana on jacarenkaimaanin elinalueiden supistuminen. Sen etuna on kuitenkin muihin krokotiilieläimiin verrattuna melko nopea lisääntyminen, mikä on auttanut kestämään metsästyspainetta paremmin ja toipumaan liiallisesta metsästyksestä. Kaimaanikantojen kestävän käyttöä on alettu kehittää on jo Argentiinassa, Brasiliassa ja Boliviassa. Myös Paraguayssa on alettu toimia. Villejä jacarenkaimaanikantoja osataan nykyään hoitaa kestävästi ja lajin tarhausohjelma on meneillään Brasiliassa ja Argentiinassa. Tarhaus vähentää luonnonkantoihin kohdistuvaa painetta ja krokotiilifarmeilta saadaan nahkoja. Nykyään Brasiliassa kaikkien kaimaaninnahkojen täytyy olla peräisin tarhatuilta eläimiltä. Jacarenkaimaani kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen II. Gorilla
Gorillojen säilymiselle luonnonvaraisena muodostavat erittäin suuren uhan elinympäristöjen häviäminen, joka johtuu kaupallisista metsähakkuista ja viljelymaiden raivauksesta. Tutkijoiden mukaan vuoteen 2030 mennessä mahdollisesti alle kymmenesosa gorillojen jäljellä olevasta elinympäristöstä säilyy koskemattomana. Elinalueiden menettämisen lisäksi sademetsien kaupalliset hakkuut helpottavat salametsästäjien pääsyä syvemmälle sademetsiin. Salametsästäjien harjoittama nk. bushmeat-kauppa eli ihmisapinoiden lihan hankkiminen ihmisravinnoksi on mahdollisesti gorilloille elinympäristöjen häviämistäkin suurempi uhka, ja metsähakkuisiin osallistuvat työmiehet ovat salametsästäjille suuri asiakasryhmä. Páramoluura
Páramoluuraa tavataan Kolumbiassa, Ecuadorissa ja Perussa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Mantuloiskimalainen
Euroopassa ja Aasiassa mantuloiskimalainen on laajalle levinnyt ja yleisimpiä loiskimalaislajeja, mutta Pohjois-Amerikassa sen kannat ovat romahtaneet siinä määrin, että IUCN pitää lajia siellä äärimmäisen uhanalaisena. Uhanalaisuuden asteen ollessa hyvin erilainen esiintymisalueen eri osissa, kansainvälisesti se on luokiteltu puutteellisesti tunnetuksi.. Kastanjakiitäjä
Kastajakiitäjää tavataan Meksikosta Guyanaan ja Boliviaan ulotuvalta alueelta. Lajia tavataan niin alankomailta kuin vuoristoistakin. Kastanjakiitäjät liikkuvat tyypillisesti noin 10–20 yksilön parvina ja viettävät pitkiä aikoja liidellen ilmassa. Kastanjakiitäjien ravintoa ovat lentävät hyönteiset. Linnun lisääntymiskausi on toukokuusta elokuulle. Kuppimainen pesä sijaitsee kalliossa, luolassa tai rakennuksessa. Naaras munii tyypillisesti 2 valkoista munaa. Pikkuharpyija
Pikkuharpyijaa tavataan Etelä- ja Keski-Amerikassa. Sen laaja levinneisyys käsittää Guatemalan, Belizen, Hondurasin, Nicaraguan, Costa Rican, Panaman, Kolumbian, Venezuelan, Guyanan, Surinamen, Ranskan Guayanan, Ecuadorin, Perun, Paraguayn, Bolivian ja Pohjois-Argentiinan. Meksikon tilanne on epävarma. Levinneisyysalueen kooksi arvioidaan 9 190 000 neliökilometriä. Kannan kooksi arvioidaan 1000–10 000 yksilöä. Se on koko levinneisyysalueellaan harvalukuinen ja näyttäytyy niin harvoin, että sen esiintyminen laajallakin alueella jää helposti huomaamatta. Ecuador
Lapsikuolleisuusluvut ovat Latinalaisten Amerikan suurimpien joukossa. Vuonna 2005 23% alle viisivuotiaista lapsista kärsi kroonisesta aliravitsemuksesta. Rokotusohjelma on toiminut hyvin, ja tuhkarokko, vihurirokko, polio, kurkkumätä ja keltakuume on saatu lähes katoamaan maasta viime vuosikymmenien aikana. Tuberkuloosi ja malaria ovat edelleen ongelmia, ja 60% maasta on malariatartuntojen aluetta. Agutit
Agutien levinneisyysaluetta ovat Meksiko, Väli-Amerikka, Brasilia ja pienet Antillit. Ne syövät pääasiassa kasviperäistä ravintoa, mutta ravinnoksi kelpaavat myös hyönteiset ja jopa pikkulinnut. Kaaliperhonen
Levinneisyysalue käsittää Euroopan, Pohjois-Afrikan ja Länsi-Aasian Himalajalle saakka. Esiintymisalue vaihtelee vaellusten myötä, pohjoisosissa sitä tavataan vain satunnaisena vaeltajana. Suomessa kaaliperhosella ei ole vakituista kantaa, ainoastaan lauhoina talvina sen on todettu pystyneen talvehtimaan. Vaeltavia yksilöitä tavataan vuosittain Etelä-Suomessa, Keski-Suomessa harvemmin ja Pohjois-Suomessa vain voimakkaimpien vaellusten yhteydessä.
Kaaliperhosella on kaksi sukupolvea. Ensimmäisen sukupolven lentoaika on huhtikuusta heinäkuuhun ja toisen heinäkuusta syyskuuhun. Ensimmäiset vaeltavat yksilöt on tavattu Suomessa yleensä toukokuun jälkipuoliskolla, satunnaisesti aikaisemminkin. Suomessa kehittyneiden yksilöiden lentoaika on yleensä heinäkuun lopulta syyskuun puoliväliin. Suomessa on havaittu myös takaisin etelään vaeltamista.
Kaaliperhosen elinympäristöä ovat niityt, peltoaukeat ja puutarhat, myös merenrannikot. Kaaliperhonen talvehtii kotelona.
Toukan ravintokasveja ovat monet ristikukkaiskasvit, varsinkin kaalit ("Brassicae") sekä morsingot ("Isatis tinctoria") ja harmiot ("Berteroa incana"). Mistelinapsija
Mistelinapsijan elinalue ulottuu Meksikosta Panamaan ja Etelä-Amerikassa Kolumbiaan ja Venezuelan lounaisosiin. Alalajit "Z. v. improbus" ja "Z. v. parvus" luetaan toisinaan itsenäisiksi alalajeiksi, jolloin mistelinapsijan levinneisyysalue ulottuisi Etelä-Amerikassa vain Kolumbian pohjoisosiin. Linnun elinympäristöä ovat kosteat metsät, metsien reunamaat ja aukeat. Mistelinapsijan elinympäristöt sijaitsevat yleensä Keski-Amerikassa ja Kolumbian pohjoisosissa 100 metrin korkeudella merenpinnasta, mutta Andeilla lajia tavataan 1 500–2 300 metrin korkeudella kasvavista metsistä. Aavikkolokki
Aavikkolokki ("Larus modestus"), myös "Leucophaeus modestus", on eteläamerikkalainen lokki. Sen elinympäristö käsittää Pohjois-Chilen ja mahdollisesti Etelä-Perun sisämaan aavikoita, etenkin Atacaman aavikon. Ruokailevia ja pesimättömiä lintuja tavataan Tyynenmeren rannikolla Ecuadorista Etelä-Chileen. Lajin holotyypin kuvaili Johann Jakob von Tschudi Lurinista Liman eteläpuolelta 1843. Entomofagia
Hyönteisiä syödään useimmiten niiden toukkavaiheessa. Syötäviä perhoslajeja tunnetaan yli kaksisataa, useimmat riikinkukkokehrääjien heimosta. Keisarinperhosen mopanetoukat ovat Afrikassa hyvin suosittua ruokaa. Kovakuoriaisista suosittuja ruokaa ovat jäärät, kärsäkkäät ja lehtisarviset, joita syödään paljon etenkin Kaakkois-Aasiassa. Erilaiset sirkat, kuten kulkusirkat, heinäsirkat ja hepokatit ovat maailmanlaajuisesti suosittua ja helposti pyydystettävää hyönteisruokaa, ja syötäviä lajeja tunnetaan yli 60. Termiittejä syödään etenkin Afrikassa. Myös esimerkiksi torakoita, kummitussirkkoja, sääskiä, kärpäsiä, vesihyönteisiä, luteita, kirvoja, jättiläiskaskaita sekä pistiäisiä kuten mesipistiäisiä, ampiaisia ja muurahaisia käytetään ravinnoksi monissa maissa. Muurahaisten toukat ovat suurta herkkua etenkin Meksikossa, mutta niitä syödään yleisesti välipalana myös Aasiassa. Kalifornianpensasnärhi
Kalifornianpensasnärhet syövät kesäaikaan pääasiassa hyönteisiä ja hedelmiä, ja talvella niiden ravinto koostuu tammenterhoista, pähkinöistä, heinien siemenistä. Laji käy myös lintujen ruokintapaikoilla. Kalifornianpensasnärhille on tyypillistä kätkeä ruokaa varastoon. Linnut muistavat, missä kätköt sijaitsevat ja myös sen onko kätkössä huonommin säilyvää hyönteisravintoa vai pähkinöitä ja siemeniä, jotka säilyvät kauemmin. Linnut voivat ryövätä toistensa kätköjä, minkä vuoksi ne siirtävät kätköjään paikasta toiseen. Pikkuhaukka
Pikkuhaukka ("Gampsonyx swainsonii") on haukkojen heimoon kuuluva päiväpetolintu. Sitä tavataan seuraavissa maissa: Argentiina, Bolivia, Brazil, Kolumbia, Ecuador, Ranskan Guyana, Guayana, Nicaragua, Panama, Paraguay, Peru, Suriname, Trinidad ja Tobago ja Venezuela. Metsien hävitys Pohjois-Kolumbiassa, kuten myös Amazonian alueella, on luonut sille suotuisia oloja leviämiselle. Lepakot
Lepakot liitetään usein mytologiseen vampyyri-hahmoon ja tätä kautta veren imemiseen. Suurin osa (70 %) lepakoista on kuitenkin hyönteissyöjiä. Loput käyttävät ravinnoksi hedelmiä ja mettä sekä pienempi osa lihaa. Varsinaisia vertaimeviä lepakoita tunnetaan vain kolme lajia: ne tekevät ihoon haavan ja imevät haavasta veren. Vain yksi laji, isoverenimijä, imee verta ihmisestä. Haavat ovat pieniä eivätkä yletä isoihin verisuoniin. Ruokavalionsa takia lepakot ovat tärkeitä pölyttäjiä ja kasvien siementen levittäjiä, eli ne ovat olennainen osa trooppisen vyöhykkeen kasvillisuuden biodiversiteetin ylläpitoa. Ne syövät pääasiassa hyönteisiä. Lihansyöjäkasvit
Ansat voivat olla aktiivisia tai passiivisia riippuen siitä, mikä liike auttaa saaliin nappaamisessa. Esimerkiksi kihokit ovat aktiivisia kärpäspaperiansoja, joiden lehdet käyvät läpi nopeaa happokasvua. Syynä on yksittäisten solujen laajentuminen. Tämä nopea kasvu mahdollistaa kihokin lehden taipumisen ja saaliin säilyttämisen ja pilkkomisen.
Kannukasvit kasvattavat erikoistuneita lehtiä, kannuja, joihin hyönteiset putoavat ja lopulta hukkuvat.
"Heliamphora" on tötterökasvien heimon ("Sarraceniaceae") suku, jota esiintyy Etelä-Amerikassa. Tämän suvun ansat on selvästi johdettu evolutiivisesti pelkästä rullatusta lehdestä, joiden sivut ovat sinetöityneet yhteen. Nämä kasvit elävät runsassateisilla alueilla Etelä-Amerikassa, kuten Mount Roraimalla ja niinpä myös kasveilla on ongelmana varmistaa, etteivät kannut tulvi. Vastapainoksi luonnonvalinta on suosinut kehitystä ylivuoto-ongelmaa vastaan – se on samantyyppinen kuin kylpyammeissa. Se on vetoketjumaisesti vedettyjen lehtien välissä sijaitseva pieni rako, joka mahdollistaa liian veden virtaamisen ulos kannusta. "Heliamphora" turvautuu ainoastaan bakteerien suorittamaan ruoan pilkkomiseen eikä tuota omia ruoansulatusentsyymejä kuten esim. kannukasvit, joka entsyymit pilkkovat proteiineja ja saaliissa olevat nukleiinihapot vapauttavat aminohappoja ja fosfaatti-ioneja, jotka kasvi imee. Kasvilla on myös, ylös yrittävän hyönteisen kannalta ikävät, alaspäin suuntautuvat karvat jotka haittaavat ylös kapuamista.
Kaliforniantötteröllä ("Darlingtonia californica") on sopeutuma, jonka voi löytää myös "Sarracenia psittacina"lta ja vähemmissä määrin myös "Sarracenia minor"ilta. Läppä on ilmapallomainen, ja se sinetöi lähes kokonaan pääsyn kannuun. Hyönteiset, lähinnä muurahaiset, astuvat sisään kammioon alapuolella sijaitsevan aukon kautta. Kammion sisällä ollessaan saalis väsyy yrittäessään päästä pois "valeuloskäynneistä", jotka oikeasti ovat kasvin lehtivihreättömiä kohtia, ja lopulta putoaa kannun pohjalle. Saaliin pääsyä kammioon edistävät ”kalanpyrstöt”, jotka kasvavat ulos alla olevasta uloskäynnistä. Tämä piirre on antanut kasville sen englanninkielisen kutsumanimen "kobrakasvi" (cobraplant). Pikkumalluaiset
Pikkumalluaiset ovat monien vesieläinten, kuten kalojen ja hyönteisten, ja lintujen ruokaa. Myös ihmiset syövät pikkumalluaisen munia, nymfejä ja aikuisia yksilöitä. Ihmisravintoa ne ovat ainakin Meksikossa ja Egyptissä. Myös atsteekkien tiedetään syöneen niitä. Meksikossa eräiden pikkumalluais- ja isomalluaislajien munista tehdään suurta herkkua nimeltään Ahuahutle, jota kutsutaan myös "Meksikon kaviaariksi". Malluaisten munia pyydystetään laskemalla ruokoja vedenpohjaan. Muutaman viikon kuluttua ruo'ot kuivataan ja munat karistetaan irti. Eloonjäämisen haasteet
Etelä-Amerikan sademetsässä vallitseva eläin- ja kasvilajien runsaus ei välttämättä merkitse helppoa ruokaa. Jotkut lehdistä ovat myrkyllisiä, joten niitä syövien täytyy olla varovaisia. Toiset kasvit sen sijaan lahjovat eläimet kuljettamaan siitepölyään tarjoamalla meden kaltaisia lahjuksia. Monet kolibrilajit ovat erikoistuneet syömään vain tietyistä kukista. Myös hedelmiä on tarjolla, ja esimerkiksi oravasaimirit eivät juuri muuta syökään. Papukaijat ja arat syövät kaoliinia vastamyrkyksi syömilleen myrkyllisille siemenille. Viherlattanokka
Keski-Amerikassa viherlattanokkaa tavataan Panamassa. Etelä-Amerikassa lajin levinneisyysalue ulottuu Kolumbiaasta etelään päin Bolivian pohjoisosiin ja Kolumbiasta itään Venezuelaan, Guyanaan, Surinameen, Ranskan Guyanaan ja Brasiliaan. Linnun elinympäristöä ovat kosteat alankomaiden metsät. Rastaspeukaloinen
Rastaspeukaloista tavataan Argentiinassa, Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Paraguayssa ja Perussa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 4 440 000 km. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Mate (juoma)
Espanjalaiset valloittajat kiinnostuivat nopeasti matesta 1500-luvulla. Kun maten kulutus yleistyi, katolinen kirkko huolestui siitä pakanallisena ja syntisenä paheena, ja sen käyttö kiellettiin. Juoma levisi kielloista huolimatta latinalaisessa Amerikassa, ja sitä joivat päivittäin niin intiaanit kuin espanjalaisetkin. Hyönteiset
Useat hyönteislajit käyttävät ravinnokseen viljelykasveja tai jopa elintarvikkeita, jolloin niitä pidetään tuholaisina. Tyypillisiä tuholaislajeja ovat esimerkiksi kirvat, kulkusirkat ja monien perhoslajien toukat. Toisaalta muilla hyönteisillä parasitoidina eläviä hyönteislajeja käytetään biologisessa tuholaistorjunnassa. Myös ihmisellä esiintyy loisena viihtyviä hyönteisiä, kuten täit ja kirput. Monet hyönteiset myös levittävät tauteja eli toimivat sairauden aiheuttavan eliön vektorina. Tällaisia tauteja esiintyy niin ihmisellä ja muilla eläimillä kuin kasveillakin. Ihmisen kannalta merkittävin hyönteislevitteinen sairaus on malaria, johon kuolee vuosittain 1–2 miljoonaa ihmistä ja sairastuu satakertainen määrä. Muita hyönteisten mukana leviäviä tauteja ovat esimerkiksi keltakuume, denguekuume, unitauti, Chagasin tauti, jokisokeus sekä laaja joukko muita eläin- ja kasvitauteja. Bassaricyon neblina
Bassaricyon neblina on hiljattain erilliseksi lajiksi tunnistettu puolikarhuihin kuuluva eteläamerikkalainen petoeläin. Sen tieteellinen lajikuvaus julkaistiin 15. elokuuta 2013, jolloin asiasta tiedotettiin laajasti. "Bassaricyon neblina" on pienempi kuin muut olingojen suvun lajit ja myös koko puolikarhujen heimon pienin laji. Sitä esiintyy Andien pohjoisosissa keskisestä Kolumbiasta Ecuadorin länsiosiin. "Bassaricyon neblina" oli ensimmäinen uusi havaittu eteläamerikkalainen lihaa syövä nisäkäslaji 35 vuoteen. Lajin yksilöitä oli ollut esillä muun muassa eläintarhoissa, mutta ne oli aiemmin sekoitettu muihin olingolajeihin. Lintukettu
Lintuketut ovat sekasyöjiä. Niiden ruokavalioon kuuluu nisäkkäät, linnut, niveljalkaiset, hyönteiset, haaskat, hedelmät ja marjat.
Lintukettua metsästetään sen turkin takia. Se saattaa tappaa lampaita. Antiikin kreikkalainen keittiö
Antiikin Kreikassa lihaa oli saatavilla vähän ja se oli kallista, koska alueella oli vain vähän hyvää laidunmaata. Vuohia ja lampaita oli aina enemmän kuin nautakarjaa. Myös sianliha oli suosittua. Kreikkalaiset söivät myös metsästettyä lihaa (mm. villisika, kauris, jänis) sekä kaikentyyppisiä lintuja, kana- ja sorsalintujen lisäksi muun muassa kyyhkysiä, joutsenia ja pikkulintuja. Brasilianpöllö
Brasilianpöllö saalistaa lähinnä hyönteisiä, myyriä ja hiiriä, ja joskus se syö myös pieniä lintuja sekä eräitä matelijoita. Ne suosivat tiheitä metsiä, missä ne elävät aluskasvillisuuden joukossa. Metsien hävittäminen tämän linnun esiintymisalueella on vaaraksi sille, ja siksi IUCN on luokitellut sen silmälläpidettäväksi. Eväjalkaiset
Eväjalkaislajit saalistavat myös toisiaan. Merileopardit saalistavat lukuisia muita lajeja, erityisesti krillihylkeitä. Krillihylkeenpoikaset ovat tarkeitä merileopardien ruokavaliota marraskuusta tammikuuhun. Vanhemmilla krillihylkeillä on usein arpia muistona merileopardien epäonnistuneista hyökkäysyrityksistä. Vuoden 1977 tutkimuksessa 85 tutkitusta krillihylkeestä 75 prosentilla oli näitä arpia. Vaikka mursut ovat erikoistuneet saalistamaan selkärangattomia pohjaeläimiä, ne toisinaan pyytävät myös arktisia hylkeitä. Ne tappavat saaliin pitkillä syöksyhampaillaan ja syövät niiden nahan ja rasvan. Stellerinmerileijonien on havaittu syövän kirjohylkeiden, pohjanmerikarhujen ja kalifornianmerileijonien poikasia. Uudenseelanninmerileijonat saalistavat joidenkin merikarhulajien poikasia, ja patagonianmerileijona saattaa saalistaa eteläamerikanmerikarhuja. Karibu
Karibu on ollut ihmisten yksi pääravinnonlähteitä Pohjois-Amerikassa ja Euraasiassa. Karibuja ei ole laidunnettu kuten poroja, mutta Alaskaan on tuotu poroja laidunnettaviksi Siperiasta pienehköjä määriä. Karibujen metsästys ja siihen liittyvä toiminta on merkittävä elinkeino joillakin alueilla Pohjois-Amerikassa. Myös luontomatkailu on merkittävä elinkeino joillain alueilla. Luzoninpöllönen
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat ja vuoristometsät 360–1 800 metrin korkeudessa, tuoreimmat havainnot ovat 700–1 500 metrin korkeudesta. Se syö lähinnä hyönteisiä. Pesiä, joissa on poikasia, on havaittu toukokuussa. Pampavarpuspöllö
Sen luontaista elinpiiriä ovat lauhkean vyöhykkeen metsät ja pensastot, subtrooppiset ja trooppiset pensastot sekä kosteikot, aavikot, maaseudun puutarhat ja kaupunkialueet. Sen on todettu olevan Chilen yleisin pöllö. Galapagosinkyyryhaikara
Galapagosinkyyryhaikaran pääravintoa ovat kalat ja ravut, mutta myös liskot, katkaravut, hyönteiset ja pienet linnut. Ne usein nappaavat ravuilta vain jalan, ja niiden on havaittu pyydystävän 2-3 rapua minuutissa. Satunnaisesti ne ryöstävät myös peippojen ja matkijoiden pesistä munia ja poikasia. Saalistusalueina toimivat tyrskyvyöhyke, vuorovesivyöhyke, puut, veneet ja maa. Saalistaessaan ne yleensä pysyvät liikkumattomina, usein kyyryssä odottaen tilaisuutta iskeä saaliin kimppuun. Ne voivat myös etsiä ruokaa haravoimalla jaloillaan maata. Galapagosinkyyryhaikaroilla on tyypillisesti oma suosikkipaikkansa saalistaa ja myös omat suosikkisaaliit ja ruokailutavat. Amerikanpöllönen
Amerikanpöllönen ("Megascops guatemalae" eli "Otus guatemalae") on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Belizessä, Boliviassa, Brasiliassa, Costa Ricassa, Ecuadorissa, Guatemalassa, Guyanassa, Hondurasissa, Kolumbiassa, Meksikossa, Nicaraguassa, Panamassa, Perussa ja Venezuelassa. Merikäärmeet
Lattapyrstökäärmeiden munintakausi voi kerätä lajin yksilöitä massoittain tietyille alueille. Juovalattapyrstöä ("Laticauda semifasciata") pyydystetäänkin joka vuosi kymmeniätuhansia yksilöitä munintapaikoilta. Laji on muutoinkin taloudellisesti merkittävin merikäärme, sillä itäaasialaiset käyttävät sen nahkaa ja lihaa. Monet uskovat merikäärmeiden lihan muun muassa lisäävän seksuaalista halukkuutta. Lepakot
Espanjassa lepakko on hyvänonnen symboli. Myös Karibialla lepakko yhdistetään hyvään ja sen tappaminen katsotaan erittäin pahaksi. Amerikassa lepakkoihin suhtaudutaan ristiriitaisesti. Jotkin Amerikan alkuperäiskansat pitivät lepakkoa sateen merkkinä. Afrikassa lepakon pyydystämistä pidetään parantamisen symbolina. Tiikeripyton
Tiikeripytonia esiintyy Etelä-Aasiassa, Burmassa, Thaimaassa, eteläisessä Kiinassa, Vietnamissa ja Indonesiassa. Hylätyistä lemmikkieläimistä on muodostunut lisääntyvä kanta myös Pohjois-Amerikan Floridaan. Tiikeripytonin elinympäristö on vaihteleva, sisältäen kuivan metsistön, vuoristot ja heinäpellot. Luonnossa tiikeripytonin ruokavalio koostuu jäniksistä, hiiristä, rotista, liskoista, toisista käärmeistä, linnuista ja nisäkkäistä. Tiikeripyton kuristaa tarvittaessa hengiltä jopa antiloopin, leopardin ja ihmisen. Yläleuassa, suun tuntumassa sillä sijaitsee herkkiä aistimia, jotka reagoivat saaliseläimestä säteilevään lämpöön. Pyton väijyy pyydystettävää järven rannalla tai puussa, ja on aina iskuvalmis. Uhrinsa ympärille kietoutuessaan se voi olla jokseenkin varma pyynnin onnistumisesta. Kaktusmatkija
Kaktusmatkijaa tavataan Ecuadorissa ja Perussa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Mutaharakka
Mutaharakka pesii yleisenä Australiassa, mantereen keskisiä asumattomia alueita lukuun ottamatta, sekä Timorilla ja Uuden-Guinean eteläosissa. Tasmaniassa se on harvinainen vierailija. Lajia ei ole tavattu Suomessa. Laji on runsastunut ihmisen toimien ansiosta, mutta viime aikoina kanta on paikoin ollut vähenemään päin. Vähenemisen syyksi on epäilty myrkyttymistä juottopaikkojen liian suolaisen juomaveden takia, tai myös siksi, että mutaharakat syövät myrkkyihin kuolleita etanoita. Suulat
Muutamat Etelä-Amerikan suulat ovat eräiden muiden lajien ohella guanolintuja. Niiden ulosteista saadaan arvokasta typpi- ja fosforipitoista luonnonlantaa. Guano on taloudellisesti tärkeää joillekin maille, kuten Perulle. Ihmiset saavat tropiikin suulista myös lihaa, munia ja höyheniä. Tunkioliero
Monet eliöt käyttävät tunkiolieroa ravinnokseen. Selkärangattomista yleisimpiä lieroja ravinnokseen käyttäviä eliöitä ovat lattanamato ("Planariidae sp, Artiposthia triangulata"), kovakuoriaiset ("Coleoptera"), juoksujalkaiset ("Chilopoda") ja jotkin etanat ("Gastropoda"). Sen luontaisia selkärangallisia vihollisia ovat useat eri lintulajit, pikkunisäkkäät kuten kontiaiset ("Talpidae"), siilit ("Erinaceinae") ja hiiret. Tunkiolierot voivat toimia myös monien loiseliöiden isäntäeliöinä, esimerkkeinä alkueläimet ("Protozoa"), sukkulamadot ("Nematoda") ja tiettyjen kärpäslajien toukat ("Diptera"). Lattayökkönen
Lattayökköstä tavataan Euroopassa Portugalista ja Britteinsaarilta läntiseen Siperiaan ja Pohjois-Intiaan. Ihmisen mukana lattayökkönen on levinnyt myös Pohjois-Amerikkaan. Suomessa se on yleinen laji, jota tavataan ainakin Kemin korkeudelle saakka. Perhonen lentää elokuun alusta syyskuun lopulle lennon huipun osuessa syyskuun alkuun. Lehtopöllö
Lehtopöllö on monipuolinen lihansyöjä. Jyrsijät ja päästäiset ovat sen pääravintoa, kuten muidenkin pöllöjen, mutta se syö paljon myös lintuja, sammakoita, isoja hyönteisiä, jopa kaloja ja matoja. Linnuista ovat tavallisimpia rastaankokoiset ja sitä pienemmät, ja poikasille tuodaan usein puolikasvuisia rastaanpoikasia, jotka pöllöt todennäköisesti saalistavat suoraan pesästä. Todit
Todien ravinto koostuu pääasiassa hyönteisistä, etenkin kovakuoriaisista ja pistiäisistä, mutta joskus ne saalistavat myös liskoja ja muita pieniä selkärankaisia. Ne syövät myös eräitä siemeniä. Saalistustavat ovat samanlaiset kuin siepoilla: Todit istuvat matalalla oksalla nokka pystyssä silmäillen ympäristöään lyhyen ajan kerrallaan. Havaittuaan saaliin, kuten ohi lentävän hyönteisen, ne pyrähtävät äänettömästi nappaamaan sen niin, että nokka napsahtaa. Tämän jälkeen ne palaavat oksalleen. Matka oksalta saaliin luo on vain noin kaksi metriä. Todit toistavat samaa kaavaa useasti päivän aikana. Ylänokan sahareuna auttanee hyönteisen kitiinin murskaamisessa. Jos hyönteinen on liian suuri nieltäväksi sellaisenaan, todi murskaa sen hakkaamalla sitä oksaa vasten. Kaitanokkatodi etsii ravintoa myös hypellen tiheikössä sinne tänne. Todit ovat tunnettuja valtavasta ruokahalustaan. Ne pyydystävät tuhansia hyönteisiä niinä tunteina, joina ne ovat aktiivisia. Aktiivisilla ja paljon energiaa kuluttavilla linnuilla on hyvin kekseliäitä tapoja säästää energiaa. Puertoricontodi esimerkiksi pystyy säätelemään ruumiinlämpöään mihin tahansa 28–43 celsiusasteen välillä olosuhteiden mukaan. Todit pystyvät vaipumaan myös horrokseen kylmällä säällä, joskin vain naaraat näyttävät tekevän niin valmistautuessaan lisääntymään. Liha
Päivittäinen lihan ja muiden eläinkunnan tuotteiden nauttiminen on uusi ilmiö suurimmalle osalle ihmiskuntaa. Vielä 1970-luvulla maapallon asukkaiden arkiruoka koostui yleensä yksinomaan kasvikunnan tuotteista. Libya
Libyassa elää ainoastaan harvoja nisäkäslajeja, joita ovat esimerkiksi gaselli, harjalammas ja aavikkokettu. Suurin Saharan alueella elävä jyrsijä on kampavarvasrotta. Liskoja käärmeitä ja skorpioneja esiintyy myös paljon. Libya sijaitsee useiden lintulajien muuttoreitin varrella. Näitä ovat esimerkiksi keltapäähaukka, aavikkovarpunen, pikkukorppikotka, lepinkäiset, kiurut, turturikyyhky ja bulbulit. Erityisesti lännenkaulustrappi on metsästäjien suosiossa ja tämän vuoksi uhanalainen. Filippiinien huumesota
Osa lehdistöstä ja katolisen kirkon edustajista on arvostellut murhia. Lopettakaa tappamiset -verkosto on järjestänyt mielenosoituksia vastustaakseen tappamista ja rankaisemattomuutta, mutta eivät Duterten presidenttiyttä. Monet murhien vastustajat pysyvät hiljaa, mahdollisesti koska he pelkäävät leimautumista. Esimerkiksi Duterten arvostelijana tunnettu senaattori Leila de Lima erotettiin tappoja tutkivan komitean johdosta. Human Rights Watchin mukaan kyseessä oli kosto siitä, että hän oikeasti tutki tappoja. Manilan katolisen kirkon apulaispiispa Broderick Pabillon mukaan Filippiineillä vallitsee murhien suhteen vaikenemisen kulttuuri, mikä johtui aluksi Duterten suosiosta ja myöhemmin pelosta. Pabillon mukaan ihmiset eivät tuomitse tappamista riittävän selkeästi. Netissä kohtaa ärhäkkää vastustamista, jos arvostelee presidenttiä tai hänen hallintoaan. Galápagoksenjättiläiskilpikonna
Galápagoksenjättiläiskilpikonna on nyt ehdottomasti suojeltu. Laji on listattu CITES-sopimuksen liitteeseen I. Vuonna 1970 Ecuador julisti, että on laitonta pyydystää kilpikonnia tai kerätä niiden munia. Kaupan lopettamiseksi kokonaan Ecuador kielsi myös kilpikonnien viennin pois saarilta. Vuonna 1971 säädettiin asetus, jonka mukaan on laitonta vahingoittaa, poistaa, häiritä tai muuttaa Galápagossaarien organismia millään tapaa. Saarilla on myös alettu hävittää villiintyneitä tulokaslajeja, kuten koiria, kissoja, nautoja, vuohia ja aaseja, jotka kilpailevat kilpikonnien kanssa ravinnosta tai syövät kilpikonnia ja niiden munia. Esimerkkinä tästä on vuohien täydellinen hävittäminen Pinta-saarella, josta ne kalusivat suurimman osan saaren aluskasvillisuudesta. Nokinäpsy
Nokinäpsyä tavataan Keski-Amerikassa Meksikosta Panamaan. Etelä-Amerikassa lajia tavataan alueella, joka ulottuu Kolumbiasta etelään Boliviaan ja itään rannikkoa pitkin Brasilian eteläosiin asti. Nokinäpsy puuttuu monin paikoin Amazonian alueen keski- ja länsiosista. Linnun elinympäristöä ovat avoimet ja puoliavoimet kosteat pensaikot ja tiheiköt, kuivia alueita se välttelee. Lisäksi lajia tavataan myös puistoissa ja puutarhoissa. Nokinäpsyn elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 900 metrin korkeudessa merenpinnasta. Preeriahiirihaukka
Preeriahiirihaukka on luokiteltu elinvoimaiseksi, mutta lajin kanta on pienenemässä. Pitkällä muuttomatkalla Panaman kannaksen kautta haukat väsyvät ja ovat vaarassa joutua metsästäjien saaliiksi. Myös elinympäristöjen tuhoutuminen ja torjunta-aineiden liiallinen käyttö vähentävät kantaa. Argentiinassa todettiin vuosina 1995 ja 1996 tapaukset, joissa preeriahiirihaukat söivät myrkytettyjä heinäsirkkoja. Parin päivän sisällä kuoli 6 000 haukkaa. Entomofagia
Entomofagia on hyönteisten käyttöä ihmisen ruokana. Ihminen on syönyt hyönteisiä kautta historian etenkin länsimaiden ulkopuolella, ja 2000-luvulla hyönteisruoan laillisuus on lisääntynyt myös Euroopan unionin alueella. Entomofagia
Entomofagia on ollut yleisempää Kaakkois-Aasiassa. Etenkin kovakuoriaiset ovat olleet suosittuja ravinnon lähteitä. Syötyjä lajeja ovat esimerkiksi "Rhynchophorus schah" ja "Lethocerus indicus". Muita ravinnoksi käytettyjä hyönteisiä ovat muurahaiset ja mehiläiset. Itä-Aasiassa ehkäpä tunnetuin ravinnoksi käytetty hyönteinen on mulperiperhonen ja etenkin sen toukkien kotelot. Toukat tunnetaan myös silkin tuottajina. Koteloita syödään Kiinassa ja Koreassa. Muihin Itä-Aasiassa syötyihin hyönteisiin kuuluvat esimerkiksi heinäsirkat, perhosentoukat ja kovakuoriaiset. Hyasinttiara
Hyasinttiaroja elää trooppisessa Etelä-Amerikassa eteläisessä Brasiliassa, itäisessä Boliviassa,Koillis-Paraguayssa ja Afrikassa. Laji on vaarantunut, sillä laiton pyynti on hävittänyt lajin laajoilta alueilta. Pelkästään 1980-luvulla arvioidaan pyydystetyn ja myydyn noin 10 000 yksilöä, joista puolet Brasilian omilla markkinoilla. Laji on kysytty lemmikki ja sen hinta liikkuu 10 000 euron paikkeilla. Maailman luonnonvarainen populaatio oli noin 6 500 yksilöä vuonna 2004. Hyönteissyöjät
Hyönteissyöjät ("Insectivora") on tieteellisessä luokittelussa aiemmin käytössä ollut nisäkäslahko. Lahkoon laskettiin kuuluvaksi esimerkiksi päästäiset, siilit ja almikit. Tutkimusten perusteella todettiin hyönteissyöjien olevan polyfyleettinen ja siitä erotettiin 1990–2000-luvuilla kolme uutta lahkoa, minkä seurauksena hyönteissyöjien lahko jäi tyhjäksi ja näin hyödyttömäksi. Uudet lahkot ovat: "Afrosoricida" (tanrekit, kultamyyrät), "Soricomorpha" (almikit, jättiläispäästäiset, päästäiset, maamyyrät) ja "Erinaceomorpha" (siilit). Aiemmin myös tupaijat, hyppypäästäiset ja kaguaanit luettiin hyönteissyöjiin, mutta ne oli erotettu omiksi lahkoikseen jo 1980-luvulle mennessä. Erakkohaukka
Erakkohaukka ("Buteogallus solitarius") on haukkojen heimon luhtahaukkojen sukuun kuuluva lintu. Sitä tavataan hyvin laajalla alueella Meksikosta Argentiinan luoteisosaan ja siinä väissä Belizessa, Hondurasissa, Guatemalassa, Nicaraguassa, Costa Ricassa, El Salvadorissa, Panamassa, Kolumbiassa, Venezuelassa, Guyanassa, Perussa, Ecuadorissa ja Boliviassa. Se on silti yleensä harvinainen ja paikallinen, eikä populaatio arvion mukaan ehkä ylitä tuhatta yksilöä, joskin arvio on luultavasti liian alhainen. Aikuisten yksilöiden määrä on todennäköisesti kuitenkin 1 000–2 500 yksilöä, jolloin kokonaismäärä olisi 1 500–4 000 yksilö. Kanta on kuitenkin pienenemässä elinalueiden tuhoutumisen ja liiallisen metsästyksen vuoksi. Kyyhkyhaukka
Kyyhkyhaukka ("Accipiter cooperii") on haukkojen heimoon kuuluva lintu. Sen esiintymisaluetta ovat .Belize, Kanada, Kolumbia, Costa Rica, El Salvador, Guatemala, Honduras, Meksiko, Nicaragua ja Yhdysvallat. Vaelluslintuna sitä tavataan Bermudassa ja Panamassa Suuri Amerikan eläimistövaihto
Panamankannasta pitkin alkoi levitä lajeja sekä pohjoiseen että etelään sen muodostuttua noin 3 miljoonaa vuotta sitten. Pohjois-Amerikasta tuli kasvinsyöjistä esimerkiksi kameleita, tapiireja, norsuja ja hevosia. Lihansyöjistä Etelä-Amerikkaan levisivät muun muassa sapelihammaskissat, koirat ja karhut. Etelä-Amerikasta pohjoiseen levisivät esimerkiksi maalaiskiaiset, glyptodontit, vyötiäiset ja nyt jo hävinneet notoungulata-lahkon lajeja. Lajienvaihdossa pohjoisesta etelään levittäytyneet lajit osoittautuivat menestyksekkäämiksi kuin etelästä pohjoiseen levittäytyvät. Etelästä pohjoiseen menestyksekkäästi siirtyneet lajit eivät eriytyneet paljoa eteläisistä kantamuodoistaan, kun taas pohjoisesta tulleet eriytyivät tehokkaasti. Monet eteläamerikkalaiset lajit hävisivät kun taas pohjoisamerikkalaisten lajien ei tiedetä hävinneen etelästä saapuneen kilpailun tuloksena. Eteläamerikkalaisten lajien tappio koski paljolti myös paikallisia istukkanisäkkäitä. Parhaiten Etelä-Amerikan lajeista pärjäsivät opossumit, vyötiäiset ja piikkisiat, jotka levisivät suureen osaan Pohjois-Amerikkaa, ja joita tavataan siellä vieläkin. Ainoat suuret etelästä pohjoiseen levinneet petoeläimet olivat hirmulinnut, muut Etelä-Amerikan suuret petoeläimet kuten Borhyaena ja Thylacosmilus hävisivät kilpailussa pohjoisesta tulleille pedoille. Skandinaavien varhaiset Grönlannin siirtokunnat
Eri siirtokuntien ja sosiaaliryhmien välillä oli ravinnossa huomattavia eroja. Rikkaat söivät hylkeen lihaan sijaan karjan lihaa ja erityisesti naudan lihaa. Riistasta rikas suosi karibua hylkeen sijasta. Läntisessä siirtokunnassa syötiin enemmän karibua ja hyljettä kuin itäisessä. Itäisessä siirtokunnassa meriravinnon, lähinnä hylkeiden osuus ravinnosta kasvoi selvästi. Alussa vuohia pidettiin vähän, mutta kun ilmasto ja kasvillisuus muuttuivat, niiden määrä oli lopulta yhtä suuri kuin lampaidenkin. Vuohi pystyy syömään pajun lehtiä ja kylmän ilmanalan kasvien vihreitä osia. Tunkiolöydöistä päätellen kalaa syötiin hyvin vähän vaikka se oli yleistä ympäröivissä vesissä. Joko kalanruotoja ei heitetty tunkioihin, tai sitten Grönlannin norjalaiset inhosivat kalaa. Norjalaiset eivät osanneet myöskään pyydystää valaita. Kapybara
Kapybaroja metsästetään joillain alueilla niiden lihan ja turkin vuoksi, tai jos niiden laidunnuksen katsotaan vievän ravintoa karjalta. Etelä-Amerikassa kapybaroja kasvatetaan tiloilla niistä saatavan lihan ja turkkien vuoksi. Joillain alueilla niiden lihaa ei haluta syödä, kun taas joillain alueilla sitä pidetään tärkeänä proteiininlähteenä. Joissain osissa Etelä-Amerikkaa, erityisesti Venezuelassa, kapybaran liha on suosittua suuren paaston ja hiljaisen viikon aikaan, koska katolinen kirkko on antanut erityisen luvan syödä kapybaraa, kun taas muut liharuoat ovat yleensä ottaen kiellettyjä. Etelänbastardikilpikonna
Etelänbastardikilpikonnat ovat uhanalaisia munienkeruun ja pyynnin takia. Munista tehdään juomia ja eliksiirejä, kun taas itse kilpikonnia käytetään ruuaksi ja matkamuistoiksi. Niistä saadaan myös öljyä. Costa Rican Ostionalissa munia saa kerätä valvotusti ensimmäisten 36 tunnin aikana siitä kun ensimmäiset kilpikonnat nousevat rantaan. Keruu tyydyttää koko maan kysynnän ja muilta heikommilta rannoilta laittomasti kerätyt munat eivät mene kaupaksi. Etelänbastardikilpikonnien rantoja on suojeltu ja niitä valvotaan lisääntymisaikoina. Laji kuuluu CITES-sopimus liitteeseen 1 eli sitä ei saa kaupata sopimuksen allekirjoittaneissa maissa. Lepakot
Latinalaisessa Amerikassa karjaa kuolee vuosittain puoli miljoonaa päätä verivampyyrien levittämiin tauteihin ja muutama ihminenkin niiden levittämään vesikauhuun. Yhdysvalloissa tilastoitiin vuosien 1970–2000 välillä kymmenen lepakosta ihmiseen tarttunutta vesikauhutapausta. Eläinten oikeudet
Muita yleisiä kritiikin lähtökohtia ovat muun muassa rajanvetokysymys, eli mihin vedetään eläinoikeuksien raja (kasvit, sienet, bakteerit, hyönteiset) ja kuinka rajoja ylläpidettäisiin ("enforcing"), sekä tappamisen oikeutus / oikeudettomuus, käyttäväthän petoeläimet toisia eläimiä ravinnoksi myös "täysin luonnollisissa" oloissa. Kastanjapeukaloinen
Kastanjapeukaloista tavataan Boliviassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa ja Perussa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 141 000 km. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, mutta laikuttaisesti esiintyväksi. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Hyönteiset
Nilviäisten (esimerkiksi mustekalat ja simpukat) ja äyriäisten (esimerkiksi katkaravut) ohessa myös hyönteisiä käytetään ravinnoksi eri puolilla maailmaa. Entomofagia eli hyönteissyönti tunnetaan useissa kulttuureissa, mutta on länsimaisessa kulttuurissa vierastettua. Hyönteisten ihmisille tuottamista hyödykkeistä tunnetuin lienee hunaja. Muita kaupallisesti merkittäviä tuotteita ovat mm. mehiläisvaha, silkki ja muutamat väriaineet. Kaupallisena toimintana monet mehiläishoitajat tarjoavat hedelmänviljelijöille niin kutsuttua pölytyspalvelua, missä kasvattajat tuovat mehiläispesiä hedelmätarhoihin hedelmäpuiden kukinta-aikaan. Ylipäänsä koko marjojen ja hedelmien, useimpien vihannesten ja erilaisten öljykasvien tuotanto on täysin riippuvaista pölyttävistä hyönteisistä. Kotitarhuri voi tehdä ns. hyönteishotelleja varmistaakseen pölyttäjien toimintaa puutarhassaan. Eläinkunta
Lihansyöjien kohdalla ravinnon määrästä tai sen ravintoainepitoisuudet eivät ole ongelma, vaan lähinnä sen hankinta. Tämän ongelman ratkaisemiseksi eri eläimillä on eri saalistustapoja. Esimerkiksi hämähäkit saalistavat kutomalla hankalasti erotettavia seittejä ja odottavat vain jonkin hyönteisen lentävän siihen. Leijonat ja sudet taas saalistavat ryhmissä. Lihan- ja kasvinsyöjillä on ravintoon erikoistuneet hampaat tai nokat. Pikkutyranninapsija
Keski-Amerikassa pikkutyranninapsijaa tavataan Costa Ricasta ja Panamasta. Etelä-Amerikassa linnun levinneisyysalue ulottuu Andeilla Venezuelasta Peruun, Guyanaan, Surinameen, Ranskan Guayanaan sekä Brasiliasta Argentiinaan. Pikkutyranninapsijan elinympäristöä ovat kuivat pensaikot, kosteiden metsien reunamaat ja puutarhat. Tiheitä metsiä lintu välttelee. Pikkutyranninapsijan elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Lila-amatsoni
Lila-amatsoni on suosittu lemmikkieläin ja häkkilintu, mikä on pääasiallisin syy sen uhanalaisuudelle. Laiton pyynti on suurisuuntaista. Aikuisia pyydystetään verkoilla ja poikasia otetaan pesistä. Vuonna 2004 myyntihinta oli Suomessa noin 1 600 euroa. Lännenvarpuspöllö
Lintu on hyvin runsaslukuinen, eikä se ole vaarantumassa, vaan päinvastoin, populaatio on kasvamassa. Lintua tavataan Kanadassa, Guatemalassa, Hondurasissa, Meksikossa ja Yhdysvalloissa. Sen elinpiiriä ovat lauhkean vyöhykkeen metsät, subtrooppisen ja trooppisen vyöhykkeen kosteat vuoristometsät, kuivat savannialueet ja yli 8 hehtaarin laajuiset pysyvät järvet. Hoatsin
Hoatsin on saanut kutsumanimen ”lentävä lehmä” erikoisten ruokailutottumustensa ansiosta. Se syö etupäässä lehtiä ja on tältä osin ainutlaatuinen laji lintujen joukossa. Vaikeasti sulavan kasviravinnon käsittelyä varten linnulle on kehittynyt myös ruuansulatusjärjestelmä, jollaista ei yhdelläkään toisella lintulajilla ole. Hoatsinin ruuansulatus muistuttaakin suuresti lehmän nelivaiheista ruuansulatusta. Linnulla on paljon yhteisiä piirteitä kasvinsyöjänisäkkäiden kanssa. Brasiliantapakulo
Laji on hyönteissyöjä. Jälkiäänitys
Kaikista maailman espanjankielisistä maista vain Espanjassa ja Meksikossa dubataan pääsääntöisesti. Latinalaisessa Amerikassa suositaan alkuperäisiä ääniraitoja ja tekstitystä, poikkeuksena lastenelokuvat. Televisiossa dubataan kuitenkin melkein kaikki elokuvat, sarjat ja dokumentit, ja dubbaukset on yleensä tarkoitettu myös Espanjan markkinoille, joissa käytetään standardiespanjaa. Brasiliassa televisio-ohjelmat yleensä dubataan, kun taas teattereissa esitetyt elokuvat tekstitetään, pois lukien lastenelokuvat. Galapagosinmatkija
Galapagosinmatkija on koko levinneisyysalueellaan suhteellisen yleinen, eikä sen kokonaiskannan uskota olevan taantumassa. Se onkin Galápagossaarten ainoa matkijalaji, jonka IUCN luokittelee elinvoimaiseksi. On spekuloitu, että galapagosinmatkijoita olisi saattanut elää aikaisemmin myös Pinzónin saarella, mutta saarelle jättiläiskilpikonnia metsästäneiden valaanpyytäjien mukana 1700-luvun lopulla tai 1800-luvun alussa tulleet mustarotat olisivat hävittäneet ne jo ennen kuin luonnontieteilijät ehtivät käydä saarella. Pinzónilta ei kuitenkaan ole löydetty lajin fossiileja tai subfossiileja, joita esimerkiksi Santa Cruzilta on löytynyt. Sienet
Sieniä opittiin käyttämään ruoaksi jo kauan sitten. Tiedetään, että antiikin aikana sieniä on syöty yleisesti ainakin Kiinassa, Japanissa ja Välimeren maissa. Roomalaiset suosivat herkkutatteja, huhtasieniä, herkkusieniä, tryffeleitä, mustesieniä ja leppärouskuja. Näitä lajeja käytetään edelleen monissa Etelä-Euroopan maissa. Rooman vallan loputtua sienten käyttö Euroopassa väheni, sillä esimerkiksi germaanit eivät käyttäneet sieniä ravinnokseen. Joskin luostareissa säilyi vanhoja sieniperinteitä. Renessanssin aikana sienten käyttö vilkastui jälleen. Anglosaksisissa maissa luonnon sienien poiminta on ollut vähäistä, mutta herkkusieniä viljellään ja syödään runsaasti. Sienet
Ei ole tietoa siitä, kuinka kauan ihminen on käyttänyt sieniä ravintonaan tai mitkä olivat varhaisimpia käytettyjä lajeja. Eri puolilla ja eri aikoina Euroopassa sieniin on suhtauduttu hyvin eri tavoin. Roomalaiset söivät mielellään sieniä, mutta germaanien ja muiden pohjoisen Euroopan "barbaarien" väitetään inhonneen niitä. Sieniruokakulttuurit ovatkin melko paikallisia, ja sienten käyttö on perustunut perimätietoon. Näin samaa sientä voidaan pitää yhdessä maassa herkullisena ruokasienenä ja toisessa kelvottomana tai jopa myrkyllisenä. Suomen sisälläkin on erilaisia sienikulttuureita. Itä-Suomessa sieniä on käytetty paljon, Etelä-Suomessakin jonkin verran. Länsi- ja Pohjois-Suomessa niitä alettiin käyttää vasta siirtokarjalaisten ja sienikirjojen myötä. Suosittuja suomalaisia ruokasieniä ovat muun muassa kantarelli, suppilovahvero, herkkutatti ja haaparousku. Hammashaukka
Hammashaukka ("Harpagus bidentatus") on haukkojen heimoon kuuluva päiväpetolintu. Sen esiintymisaluetta ovat Belize, Bolivia, Brasilia, Kolumbia, Costa Rica, Ecuador, El Salvador, Ranskan Guyana, Guatemala, Guayana, Honduras, Meksiko, Nicaragua, Panama, Peru, Suriname, Trinidad ja Tobago sekä Venezuela. Sen kanta on arvioitu eloinvoimaiseksi, sillä esiintymisalue on hyvin laaja ja kanta riittävän suur, vaikka se onkin hitaasti pienenemässä. Lentokoneruoka
Lentokoneruoka suunnitellaan catering-yhtiöissä matkustajien mielipiteiden pohjalta. Ruoat jaetaan usein aasialaisiin ja länsimaisiin, sillä kunkin alueen asukkaat ovat tottuneet oman alueensa makuihin. Annoksen suunnitteluun voi kulua jopa puoli vuotta. Suunnittelussa tärkeää on makujen lisäksi turvallisuus, sillä pilaantuneen tai saastuneen ruoan matkustajille aiheuttamat seuraukset voivat olla vakavat. Näin kävi vuonna 1992, kun Aerolíneas Argentinasin lennolla 386 Buenos Airesista Los Angelesiin tarjoiltiin koleran saastuttamia katkarapuja. Ainakin 65 matkustajaa sairastui, ja heistä yksi kuoli. Catering-yhtiöt ja lentoyhtiöt ovatkin kehittäneet alalle ohjeistukset ruoan turvalliseen valmistukseen. Niitä julkaisee kansainvälinen lentopalveluliitto IFSA (International Flight Services Association). Hallusinogeenit
Yleisesti ottaen asenteet hallusinogeenejä kohtaan ovat muuttuneet hitaammin kuin asenteet kannabista kohtaan. Lakimuutoksia on vaadittu vetoamalla muun muassa uskonnonvapauteen. Osa pyrkimyksistä on tuottanut tulosta, esimerkiksi Yhdysvaltojen Native American Churchin ja Brasilian Santo Daimen tapauksissa. Jälkimmäisen harjoittamat ayahuascaseremoniat sallitaan myös Hollannissa. Monet ovat vaatineet hallusinogeenien käytön laillistamista muissakin konteksteissa kuin uskonnollisissa, ja kritisoivat tästä syystä kaunistelevaksi kokemaansa "enteogeeni"-käsitettä. Uskonnottomat motiivit hallusinogeenien käytölle voivat olla muun muassa hengellisiä, introspektiivisiä, terapeuttisia, virkistyksellistä tai jopa hedonistisia. Jokaiseen näistä motiiveista on kohdistunut ainakin jonkin verran sosiaalista paheksuntaa, ja kaikkia on puolustettu yksilönvapauksien, esimerkiksi ajatuksenvapauden, kognitiivisen vapauden ja itsensä vahingoittamisen vapauden nojalla. Lasiveitsikalat
Lasiveitsikalalajien levinneisyys ulottuu Panamasta Argentiinaan. Etelä-Amerikassa ainoa maa, jonka alueella heimon kaloja ei tavata on Chile. Veisitkalojen elinympäristöä ovat purot ja joet sekä tulvatasangot. Ravinto koostuu pienistä vesieläimistä, kuten hyönteisistä ja hyönteisten toukista ja planktonista. "Eigenmannia"-suvun lajeja ja siimavietsikalaa pidetään akvaariokaloina. Amerikkalainen sydänmato
Sydänmatotautia on perinteisesti pidetty trooppisten alueiden ongelmana, mutta loiset ovat levinneet yhä pohjoisemmille vyöhykkeille. Euroopassa sydänmatotautia esiintyy erityisesti Välimeren maissa (Italiassa, Espanjassa, Portugalissa ja Etelä-Ranskassa). Tautia esiintyy myös muun muassa Australiassa ja Japanissa. Laos
Laolaisten perusravintoa on puuroutuva riisi, jota syödään sormin ja kastetaan chili- tai kalakastikkeisiin. Lusikkaa ja haarukkaa käytetään lisukkeina tarjottavien lihan ja kasvisten syömiseen. Vähemmistökansat syövät myös irtonaista riisiä syömäpuikoilla. Alankoalueilla syödään paljon kalaa. Liharuoista kana, puhveli ja nauta ovat yleisiä, sianliha harvinaisempaa. Vietnamin puolelta on levinnyt koiranlihan syöminen terveysvaikutteisena ruokana. Kampylobakteerit
Kampylobakteerit ovat maailmanlaajuisesti esiintyviä, gramnegatiivisia bakteereja. Lajeja on useita ja niitä esiintyy sekä ihmisillä että eläimillä. Eläimistä tavallisimpia bakteerin kantajia ovat linnut, nauta, sika, lammas, vuohi, kissa, koira ja jyrsijät. Ne ovat eräs yleisimmistä ruokamyrkytysten aiheuttajista. Bakteeri todettiin ensimmäistä kertaa 1970-luvun loppupuolella ja sen aiheuttamat ruokamyrkytykset ovat yleistyneet länsimaissa etenkin 1990-luvulta lähtien.