Onko Nerkoonjärven vesi hapahkoa?
Nerkoonjärvi
Järven vesi on hapahkoa, runsashumuksista ja väriltään ruskeaa. Happamuusaste (pH) on 6,5. Humusta saapuu järveen Hirvijoen, Mäntysenluoman, Majaluoman, Launosluoman ja Aitoluoman kautta. Kesäkuukaisina veden fosforipitoisuus nousee 22 μg/l (mikrogrammaa litrassa) ja typpipitoisuus 590 μg/l. Nämä ravinnemäärät yhdessä veden lämpötilakerrostuneisuuden kanssa aiheuttaa syvänteissä happikatoa syksyn alussa ja talven lopulla. Veden käyttökelpoisuuslauokitus on kuitenkin hyvä.
Aakkojärvi
Järvi on luonteeltaan läpivirtausjärvi ja silloin Aakkolanjoen tuomat yläjuoksun vedet määräävät järven vedenlaadun lähes kokonaan. Säiden mukaan voi järven vedelaatu vaihdella nopeastikin. Järven vettä on tutkittu ainakin vuosina 1978, 1995 ja 2010. Sen vedenväri on lievästi ruskeaa ja se on vähähumuksista. Sateiden aikana veden ruskea väri voimistuu. Veden happamuustaso on lähellä normaalia ja järven puskurikyky happamoitumista vastaan on tyydyttävä. Järvi on ravinnetasoltaan lievästi rehevöitynyt järvi ja se soveltuu virkistyskäyttöön melko hyvin. Rantojen voimakas ruohottuminen haittaa veteenmenoa. Valkeajärvi (Ylöjärvi, Länsi-Aure)
Valkeajärven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1978, 1979, 1981, 1989, 1993, 2000 ja 2013. Vesi on ollut kirkasta, tumman ruskean väristä, voimakkaasti humuspitoinen ja hyvin hapanta. Happamuusaste laskee niin alas, että se vaikuttaa rapujen ja eräiden kalalajien elinkykyyn. Happamuuden kasvu katsotaan johtuvat valuma-alueen metsien ja soiden runsaasta ojittamisesta, jota voimistaa järven heikko puskurikyky happamoitumista vastaan. Järven rehevyystaso on säilynyt vuosien ajan samantasoisena. Typpipitoisuudet ovat luontaisella tasolla, mutta fosforipitoisuudet ovat olleet lievästi luonnontasoa suuremmat. Kun vesi lämpötilakerrostuu, uhkaa alusvesien happitilanne heikentyä. Tämä johtuu osittain pohjan sedimenttien ravinnepitoisuudesta, joka alkaa kuluttamaan veteen liuennutta happea. Talvella 1993 havaittiin hapen voimakasta kulumista, mikä aiheutti happikadon. Vähähappisuus alkaa liuottaa ravinteita takaisin vedeen, jolloin alusvedessä saattaa olla nelinkertaisia fosforipitoisuuksia ja kaksinkertaisia typpipitoisuuksia. Kesäkausilta ei ole käytettävissä tutkimustuloksia, mutta silloin on päällysvesissä hyvä tai tyydyttävä happitilanne. Valkeajärvi soveltuu virkistyskäyttöön tyydyttävästi. Teisko
Teiskon maisemassa vuorottelevat korkeat, usein jyrkkäpiirteiset mäet ja syvät, paikoin rotkomaiset laaksot. Huomattavimman laakson muodostaa Kaitaveden, Paarlahden ja Peräjärven muodostama kanjoni, joka ulottuu lähes 15 kilometriä Näsijärvestä itään. Entisen kunnan koilliskulmassa maasto nousee lähes 200 metrin korkeuteen merenpinnasta ja monet mäkien huiput ylittävätkin sen. Teiskon lukuisista järvistä suurin on Velaatanjärvi, joka laskee Näsijärven Terälahteen. Näsijärven rantaviiva on erittäin rikkonainen lukuisine lahtineen ja saarineen. Perinteisen maaseutuasutuksen rinnalle on 1950-luvulta lähtien noussut varsin suuri määrä kesähuviloita. Särkijärvi (Ylöjärvi, Lavajärvi)
Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1964, 1985, 1990, 1994, 1995, 2000 ja 2003. Vesi on ruskeaa, mutta siinä on vähän humusta. Veden happamuustaso on kesät ja talvet normaalitasolla. Järven puskurikyky happamuutta vastaan on hyvä. Vedessä on kohonneita ravinnepitoisuuksia. Tämän vuoksi järvi on lievästi rehevöitynyt, mutta levää esiintyy kuitenkin ennustettua enemmän. Vesi kerrostuu lämpötilan mukaan ja on aiheuttamassa pohjakerrkoksissa happivajetta. Happivaje on talvisin voimakkainta, jolloin pohjan tasolla vesi on hapetonta ja pintavesien hapipitoisuus alentunutta. Happikato on aiheuttanut kalakuolemia vuonna 1994 ja 2003. Happikato aiheutti sisäistä kuormitusta. Särkijärvi soveltuu virkistyskäyttöö tyydyttävästi. Lagarfljótin mato
Järvimadon tutkimista vaikeuttaa, että luonnonpuistossa sijaitseva Lagarfljót-järvi on lähes 30 kilometriä pitkä, 2,5 kilometriä leveä ja yli 100 metriä syvä. Lisäksi järven vesi on hyvin lietteistä ja sameaa: näkyvyys on järveen laskevan joen suulla enintään kuusi metriä ja muualla vain yksi metri. Toisaalta olentoa ei ole koskaan edes etsitty perusteellisesti. Järven vesi on peräisin jäätiköiden sulamisvesistä, eikä se ole yhteydessä isoihin jokiin tai muihin vesistöihin muuten kuin korkeiden vesiputousten välityksellä. Olion on siis täytynyt elää eristäytyneenä samassa järvessä tuhansia vuosia. Kriitikot ovat kuitenkin epäilleet matoa pelkäksi taruolennoksi mm. siksi, että järvessä ei ole suurelle eläimelle juurikaan syötävää, eikä oliosta ole saatu mitään fyysisiä todisteita. Kyrösjärvi
Kyrösjärven vedenlaatua seurataan säännöllisesti järven eteläpäässä sijaitsevasta tarkkailupisteestä. Tarkkailupiste on yksi osa koko Siuron reitin seurantaa. Veden väri vaihtelee keskiruskeasta tummanruskeaan ja siinä on runsaasti humusta. Viljakkalanselällä humusta ja ruskeaa väriä on vähemmän kuin järven pääaltaassa. Kyrösjärven happamuudentaso on normaali, mutta sen pH laskee humuksen taksia talvisin happaman puolelle. Veden ravinnepitoisuudet ovat kohonneet normaalista tasosta niin, että järveä voi pitää lievästi rehevöityneenä. Joskus rehevän järven ravinnepitoisuuden alaraja 30 µg/l ylittyy kesäisin. Rehevöityminen ilmenee esimerkiksi hajanaisina sinilevien esiintymisenä. Myös limalevää on havaittu järvessä. Järven ravinnetilanne on 1990-lukuun nähden parantunut, sillä sekä fosfori- että typpiravinteita on tuolloin ollut enemmän kuin nykyään. Veteen liuenneen hapen määrä vaihtelee järven eri osissa ja eri vuodenaikoina. Sen taso on kuitenkin hyvä tai jopa erinomainen. Niinä vuodenaikoina, jolloin veteen syntyy lämpötilakerrostuneisuutta ja vesikerrosten vedet eivät sekoitu keskenään, voi syntyä alemmissa vesikerroksissa happivajetta. Koskaan hapen pitoisuus ei ole alittanut 5,0 mg/l. Kyrösjärvi sopii virkistyskäyttöön hyvin.Viljakkalanselkä voidaan luokitella jopa erinomaiseen laatuluokkaan. Nerkoonjärvi
Nerkoonjärvi on Pirkanmaalla Kihniössä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Parkanonjärven alueeseen. Nerkoonjärvi on osa Nerkoonjärven valuma-aluetta. Se on Kihniön suurin ja Suonen 205. suurin järvi. Järven vedenpintaa säännöstellään. Viranomaiset kohtelevat Kylmälahtea omana erillisenä järvenä , mutta tässä se luetaan Sammallahden sivulahdeksi (Huom! Tietolaatikko oikealla). Karhejärvi (Ylöjärvi)
Karhejärven vedenlaatua on seurattu vuosina 1963, 1965, 1969, 1972, 1989, 1993, 1998, 2004 ja 2007 Nikinsaaren syvänteessä ja vuonna 2015 Pahaniemenselällä. Vesi on ruskeaa ja humuspitoista. Sen happamuustaso on kesäisin normaali, mutta se laskee talvella melko alhaiseksi. Järven puskurikyky happamoituvuutta vastaan vaihtelee välttävästä tyydyttävään. Järvi on veden fosforipitoisuudeltaan lievästi rehevöitynyt ja typpipitoisuudet ovat ylittäneet luonnollisen tason lievästi. Toisinaan järvessä tavataan levää ja vuonna 2004 sitä oli runsaasti. Ravinteiden pitoisuudet ovat viime vuosina kohonneet eli järvi on siksi rehevöitymässä. Veden happitilanne on talvellakin hyvä. Päällysvedessä happipitoisuudet ovat olleet hyviä, mutta pohjavesissä on happikatoa. Kesällä tilanne pahenee, sillä veden lämpökerrostuminen jättää pohjalle kylmää vettä, joka kuluu lopulta lähes hapettomaksi. Karhejärvi sopii virkistyskäyttöön tyydyttävästi. Heinijärvi (Nokia, itäinen)
Itäisen Heinijärven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1988, 1991–1996 ja 1999–2015, koska se valittiin vuonna 1991 mukaan valtion happamoituneiden vesistöjen tutkimusprojektiin. Alueen järvet olivat 1980–1990-lukujen vaihteessa erittäin happamia. Sekä Ruokejärven että Kalliojärven kalkitukset pääasiassa 2000-luvulla ovat parantaneet myös Heinijärven tilannetta. Kalkitukset ovat nostaneet veden pH-arvoja hieman, mutta vesi on edelleen hapahko. Kalkituksien vuoksi järven puskurikyky happamoitumista vastaan parani väliaikaisesti tyydyttävälle tasolle, mutta on sen jälkeen heikentynyt välttävälle tai heikolle tasolle. Veden ravinnepitoisuudet riippuvat säästä ja vuodenajoista. Ne ovat yleensä karun tai lievästi rehevöityneen järven tasoa. Heinijärven happitalous on huonompi kuin valuma-alueen yläpuolisilla suuremmilla järvillä. Heinjärvi lämpötilakerrostuu talvisin ja alusvedessä on silloin yleensä happikato. Hapen kemiallinen kuluminen on ollut voimakasta koko järven vesimassassa, mikä on heikentänyt myös päällysveden tilannetta. Järven virkistyskäyttön arvosana on tyydyttävä. Neejärvi
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Pukalan valuma-alueella (35.39), jonka Neejärven valuma-alueeseen (35.395) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 140,9 metriä mpy. Ermistu järv
Järvi on mutapohjainen järvi, jossa vesikasvillisuus ja rantojen ruohottuminen on vallannut avovedeltä laajoja alueita. Vedessä on kallioperän kalkkikivestä liuennutta vetykarbonaattia niin paljon, että vedestä on tullut keskikova (80−240 mg/l). Järven mataluudesta ja laajuudesta johtuen sen vesi ei koskaan lämpötilakerrostu. Järvellä pesii harvinaisina lajeina muun muassa maakotka ja siellä elää uhanalainen sirolampikorento. Kirkkojärvi (Kisko)
Järvi on biotyypiltään matala humusjärvi, jonka ekologinen tila on enää välttävä. Sen vedenlaatua tarkkailaa säännöllisesti kesäisin Pappilannokan, Mussalon ja Kajalan mittauspisteistä käsin. Järven levätilannetta seurataan myös säännöllisesti. Pitkällä aikavälillä ovat sekä veden fosforipitoisuudet että sen typpipitoisuudet kohonneet huomattavasti. Veden sisältämän planktonin a-klorofyllipitoisuudet ovat suuret, mikä viittaa voimakkaaseen rehevöitymiseen. Tämä on aiheuttanut järven päällysvedessä happipitoisuuden ylikylläisyyttä, mutta samaan aikaan on alusvedessä ravinteista ja eliötoiminnasta johtuvaa hapettomuutta. Järveä luonnehditaankin reheväksi tai erittäin reheväksi järveksi. Lukujärvi
Kirkasvetinen ja lievästi humuspitoinen Lukujärvi on matala ja siten altis tuulille, minkä vuoksi veteen syntyy harvoin lämpötilakerrostuneisuutta. Kesällä happitilanne on vedessä hyvä, mutta talvella jääkannen alla veden happitilanne heikkenee yleensä 5−20% pitoisuuteen. Veden happamuusarvo eli pH-arvo talvisin 5,3−6,3 ja kesäisin 6,3−7,2. Puskurikyky happamuutta vastaan on tyydyttävä. Näkösyvyys vaihtelee tavallisesti 2,2−3,7 metriä ja sen keskiarvo on ollut 2,9 metriä. Vesi on talvisin sameampaa kuin kesällä eli päinvastoin kuin viereisessä Särkijärvessä. Fosforia on kesällä 18 μg/l (mikrogrammaa litrassa vettä) ja talvella 16 μg/l ja typpeä talvisin 800−1200 μg/l ja kesäisin keskimmäärin 500 μg/l. Klorofylliarvot ovat olleet 8,1 μg/l ja ne vastaavat lievästi rehevöityneen järven arvoja. Yleiseltä käyttökelpoisuudeltaan ja laadultaan järven vesi on hyvää. Bakteeritutkimukset antavat puhtaita arvoja. Nerkoonjärvi
Järven keskisyvyys on 3,7 metriä ja monet lahdenpohjukat ovat alle metrin syvyisiä. Palosaaren itäpuolelta löytyy kuuden metrin syvänne, Pohjanladesta ja Helaanniemen edustalta yli 10 metrin syvänteet. Selällä on itäpäässä laaja yli kuuden metrin syvänvedenalue. Sammallahti on alle kaksi metriä syvä, mutta yllättäen puoli metriä syvän salmen erottamassa Kylmälahdessa on noin kuusi metriä syvää. Järven syvin kohta sijaitsee Helaanniemen edustalla, missä on 16 metriä syvää. Ojajärvi (Ikaalinen)
Järven vedenlaatua on tutkittu ainakin neljä kertaa vuosina 1978–1992. Mittauspiste sijaitsee selän eteläpuolella keskellä olevan syvänteen kohdalla. Niiden mukaan järvi on humuksinen ja karu järvi, jonka vesi on hapanta. Päällysvedessä liuenneen hapen määrä vaihtelee 5,2–9,2 mg/l (milligramma litrassa) ja hapen kylläisyysaste on noin 38%–91%. Humuksen määrä aiheuttaa alusvedessä happikatoa etenkin talvella. Hapettomuus ei kuitenkaan liuota pohjasta ravinteita, koska järven kokonaistypen pitoisuus vaihtelee 440–580 μg/l (mikrogrammaa litrassa) ja kokonaisfosfori 9–27 μg/l. Veden happamuustaso eli pH vaihtelee järvessä 5,2–5,7 välillä. Pinnalla veden näkösyvyys on 1,2–1,6 metriä. Sameusluku on 0,5–1,2 FNU. Pikku Oksjärvi
Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1993 ja 2000. Vesi on lievästi ruskeaa ja siinä on kohtalaisesti humusta. Vaikka vesi virtaakin järven läpi, on Pikku Oksjärven vesi ruskeampaa kuin yläpuolella olevalla Iso Oksjärvellä. Järven happamuustaso oli vuonna 1993 hapahkoa, mutta syksyllä 2000 normaali. Järven puskurikyky happamoitumista vastaan on tyydyttävä. Sen veden ravinnepitoisuudet ovat lievästi rehevöityneen järven tasolla. Verrattuna Iso Oksjärveen, sen pitoisuudet olivat kaksinkertaiset. Tämä viittaisi valuma-alueen kuormitukseen. Syksyllä 1993 järven happitilanne oli erinomainen. Talvella sen sijaan lämpökerrostuminen voi aiheuttaa happikatoa. Järven vedenlaatu on siis hyvä. Längelmävesi
Längelmäveden lähialueella sijaitsee 29 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea. Niistä merkittävimmät ovat Raikunjärvi (38 ha), joka laskee etelässä järvimäiseen Heposelkään. Villikanselällä Vääksynjoen viereen laskee lyhyttä ojaa myöten Nuorronjärvi (18 ha). Pispalanselkään Kautialan kohdalla järveen laskee Vähäjärven läpi pieni Salaksenjärvi (8 ha). Ponsanselän etelärannassa Noksioislahteen laskee Pohjanlahden kautta Pietijärvi (6 ha). Nuuruslahteen laskee pieni Pikkujärvi, jonka kautta laskevat Tervaojaa myöten myös Tervajärvi (7 ha), Pentojärvi (35 ha), Kalliojärvi (7 ha) ja Vähäjärvi (5 ha) sekä Karmunojaa myöten Lakeenjärvi (9 ha), joka on bifurkaatiojärvi. Ponsanselän vastarannalle Ponsanlahteen laskee Pikkujärvi (20 ha). Enonselän pohjukassa olevaan Puntarinlahteen laskee salmea myöten Tervaniemenlahti (entinen Tervajärvi, 68 ha), joka on oma järvensä. Pappilanselän Koivulahteen laskee Rajalahti (61 ha, järvi sekin) lyhyttä ojaa myöten. Pappilanselän pohjoisrantaan Orivedenaseman kohdalle laskevat Iso Teerijärvi (39 ha), Vähä Teerijärvi (12 ha) ja Koskuenjärvi (12 ha). Keljonjärvi (Kangasala)
Järven vedenlaatu on tyydyttävää tasoa. Vedenväri on ruskeaa, mikä johtuu valuma-alueelta tulevasta humuspitoisuudesta vedessä. Humus on suoperäistä, mikä tekee siitä talvisin hapanta, mutta kesän levien yhteyttäminen neutraloi happamuuden muuttaen veden lievästi emäksiseksi. Vedessä on kesäisin usein leväkukintoja ja toisinaan ulostepäräisiä bakteereja, mikä haittaa uimista. Järvestä on vuosina 1967–2014 otettu 163 vesinäytettä, joiden mukaan järven tilaa voidaan hahmottaa. Veden kokonaisfosforipitoisuus on ollut keskimäärin 42,6 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l) ja kokonaistyppipitoisuus 927,3 μg/l. Kun fosforipitoisuudet vaihtelivat 1990-luvulla 40–60 μg/l, ovat ne sen jälkeen lievästi pienentyneet. Sen sijaan typpikuormitus on kasvanut ja nykyään puolet näytteistä ylittävät rajan 1000 μg/l. Syvänteen tilanne on hälyttävämpi, koska fosforipitoisuudet ovat siellä olleet 147 μg/l. Korkein yksittäinen pitoisuus oli 490 μg/l. Typpipitoisuudet olivat syvänteessä keskimäärin 1653 μg/l ja suurimmillaan 290 μg/l. Näiden tietojen perusteella järvi on rehevöitynyt ja se soveltuu virkistyskäyttöön välttävästi. Nuorronjärvi
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Längelmäveden lähialueeseen (35.721) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 85,5 metriä mpy. Siihen laskee kolme pelto-ojaa ja sen laskuoja laskee 250 metrin päässä Längelmäveden Villikanselkään. Pakkalanjärvi
Järvi on luokiteltu matalaksi humusjärveksi (Mh). Järven valuma-alueesta noin puolet on peltomaata, josta on huuhtoutunut veteen paljon ravinteita. Ravinteita käyttävät kasvit, levät ja bakteerit, jota kasvaa järvellä paljon ja ävi on siten rehevöitynyt. Kesällä järvi ei mataluutensa vuoksi lämpötilakerrostu ja ravinteet pysyvät koko ajan eliöiden käytettävinä. Tämä voi aiheuttaa leväkukintoja, jotka laskevat järven virkistysarvoa.Talvella jääkansi estää ilman hapen liukenemisen veteen ja kun ravinteet ja humus kuluttavat matalan järven vedestä happea, voi veden happipitoisuus laskea hyvin alhaiseksi. On varsin tavallista, että happipitoisuus laskee lähelle nollaa koko vesipatsaassa. Järven a-klorofyllipitoisuus on mitattu ainakin vuosina 2000, 2001 ja 2010, jolloin pitoisuudet olivat 120, 12 ja 140 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l). Fosforipitoisuudet on mitattu seitsemän kertaa ja ne vaihtelivat välillä 42–200 μg/l. Arvojen keskiarvoksi tuli 122 μg/l. Jotta järvi ei olisi enää rehevöitynyt, tulisi fosforipitoisuudet alittaa 35 μg/l. Järven virkistystila on siten huono tai tyydyttävä, mutta järven asukkaat ovat perustaneet järvensuojeluyhdistyksen sen tilan kohentamiseksi. Se on järjestänyt vesiheinän niittoa ja järven rantojen ruoppausta. Alkalitrofinen järvi
Alkalitrofinen järvi on järvi, jonka veteen on liuennut tulo-ojien tai järvenpohjan lähteiden maaperän kalkkikivestä mineraaleja niin runsaasti, että vesi on hyvin kovaa (HCO-pitoisuus yli 240 milligrammaa litrassa vettä (mg/l)). Vesi on siten emäksistä (pH yli 7). Järvessä on vain vähän humusta, jolloin järven vesi on kirkasta ja vedessä olevien kriittisten ravinteiden määrä jää yleensä lievästi rehevien järvien tason alle. Erityisesti fosforia on vähän, mutta typpeä voi silti olla jopa 4 500 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l). Mineraalit värjäävät vedenvärin sinisen tai turkoosin väriseksi. Petäjäjärvi (Ylöjärvi, Aurekoski)
Petäjäjärven vedenlaatua tutkitaan kesäisin säännöllisesti UPM-Kymmene Wood Oy:n Aureskosken jalostetehtaan velvoitetarkkailun puitteissa. Lisäksi vedenlaatua on tutkittu erillisellä näytteenotolla talvina 2010 ja 2012. Järven vesi on melko selkeää, ruskean väristä, hieman happanta ja siinä on runsaasti humusta. Järven vesi sisältää vähän ravinteita. Typen pitoisuudet ovat suomalaista luonnontasoa, vaikka fosforin pitoisuudet ovat lievästi luonnontasoa korkeammat. Järvi ei kuitenkaan ole rehevöitymässä, vaikka klorofyllipitoisuudet vaihtelevat lievästi rehevien ja rehevien järvien tasolla. Vuonna 2003 järvessä esiintyi näkyvästi limalevää. Järven happipitoisuus vaihtelee vuodenaikojen ja veden lämpötilakerrostumisen vuoksi. Happea kuluttavat runsas humus ja fosforiravinteet. Kesäisin happipitoisuudet ovat hyvät, mutta talvella harppauskerroksen alapuolella alusvedessä hapen määrät pienenevät selvästi. Tällöin voi syvänteissä esiintyä happikatoa. Tavella 2010 ja 2012 syvänteiden happipitoisuutta ei mitattu. Ruojärvi (Parkano)
Järvi on runsashumuksinen ja lievästi rehevöitynyt järvi, jonka vesi on hapanta. Järveä on tutkittu viimeksi vuosina 2000, 2014 ja 2015, joiden tuloksia tässä referoidaan. Mittauspiste sijaitsee selän keskellä olevan syvänteen kohdalla. Päällysvedessä liuenneen hapen määrä vaihtelee 9,5–10,6 mg/l (milligramma litrassa) ja hapen kylläisyysaste on noin 80%–90%. Humuksen suuri määrä aiheuttaa alusvedessä happikatoa, kun järvi on loppukesästä lämpötilakerrostunut. Hapettomuus liuottaa pohjasta ravinteita, jolloin esimerkiksi kokonaistypen pitoisuus nousee lähelle 800 μg/l (mikrogrammaa litrassa) ja kokonaisfosforin jopa 50–70 μg/l. Pintaveden kokonaistyppi pysyttelee aina välillä 400–700 μg/l ja kokonaisfosfori 15–25 μg/l. Veden happamuustaso eli pH on pintavedessä 5,5–6,3 ja alusvedessä 5,2–6,0. Pinnalla veden näkösyvyys on 0,8–1,6 metriä. Sameusluku päällysvedessä on 1,0–1,8 FNU ja alusvedessä 1,6–19 FNU. Tarsianjärvi
Tarsianjärvi on Pirkanmaalla Kihniössä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Parkanonjärven alueeseen. Tarsianjärvi on osa Nerkoonjärven valuma-aluetta. Talasjärvi (Ylöjärvi)
Järven tutkimustulokset ovat vanhoja ja ne antavat nykytilasta vain viitteellisiä arvioita. Vedessä on runsaasti humusta ja sen happamuustaso on alhainen. Talasjärvi on tyypillinen suojärvi, jota kuormittavat ympäristön ojitetut suot ja metsänhoito. Järven pohjoispuolella sijaitseva Vapo Oy:n Talasnevan turvetuotantoalue laskee kuivatusvedet sen pohjoispään ohi Talasojaan, eivätkä ne siten kuormita Talasjärveä. Veden fosforipitoisuudet ovat luonnontasoon nähden kaksinkertaiset, mikä on aiheuttanut järvessä rehevöitymistä. Kesällä saattaa esiintyä limalevää. Talvien vedenlaadun mittauksissa järven happitalous on kohtalaisessa tilassa. Talvella järven pohjassa ei ole havaittu happikatoa, joskin pintavesien happipitoisuus laskee ajoittain. Kesällä vesi saattaa lämpötilakerrostua, vaikka järvi onkin matala. Vaikka vesi onkin hapanta, on järvi ollut hyvä pilkkijärvi. Järvi on virkistysarvoltaan kohtalainen. Särkijärvi (Tampere, Hervanta)
Järven vedenlaatua esitellään käyttämällä joitakin vuosien 2010, 2011, 2012, 2014 ja 2015 (loppukesien ja - talvien) tutkimustuloksia, jotka on otettu järven syvänteestä. Järven pintavesi on ollut kirkasta (keskimäärin 0,9 FNU), veden näkösyvyys on ollut keskimäärin 4,0 metriä ja vedenväri on vaalean ruskea (väriluku 12–18 mg(Pt)/l, keskiarvolla 15 mg(Pt)/l). Veden sähkönjohtavuus on keskimmäärin 8,5 mS/m, mikä on suomalaisessa järvessä normaali taso. Järven pintaveden happamuustaso on ollut keskimäärin pH 7,1–7,2. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on tyydyttävä (keskimäärin 0,18 mmol/l). Silloin järvi ei ole välittömässä vaarassa happamoitua. Järven vesi lämpötilakerrostuu selvästi talvisin ja kesäisin. Silloin järven pohjan lähellä alusvedessä voi olla hyvinkin erilaiset olosuhteet kuin päällysvedessä. Alusveden happamuustaso on talvella pH 6,7 ja kesällä pH 6,8. Päällysveden happipitoisuus on ollut kesäisin 8,2 mg/l, jolloin hapen kylläisyys on ollut 87%. Talvisin se on ollut 11,7 mg/l (kylläisyys 93%). Alusveteen ei lämpötilakerrostumisen vuoksi tule kovin paljon happitäydennystä pinnalta. Siellä on kesäisin ollut happipitoisuus 2,9 mg/l (kylläisyys 34%) ja talvisin 4,5 mg/l (kylläisyys 34%). Näiden arvojen perusteella voidaan järven happitilanne kokonaisuudessaan luokitella välttäväksi. Kun hapen määrä vähenee alusvedessä pohjan lähellä, aiheutuu siitä haitallisia seurauksia. Hapen vähennyttyä kriittiselle tasolle, on siitä voinut aiheutua sisäistä kuormitusta. Sisäisessä kuormutuksessa pohjan sedimentistä liukenee takaisin veteen ravintoaineita ja metalleja, joiden pitoisuudet kasvavat alusvedessä. Päällysvedessä fosforipitoisuudet ovat olleet keskimäärin 7 µg/l. Kesäisin pitoisuudet ovat olleet keskimäärin 8 µg/l ja talvisin 6 µg/l. Alusvedessä pohjan lähellä fosforipitoisuudet ovat olleet kesällä 12 µg/l ja talvella 8 µg/l. Typpipitoisuudet ovat olleet päällisvedessä keskimäärin 302 µg/l (vaihteluvälillä 250–350 µg/l), kun taas alusveden typpipitoisuudet ovat vaihdelleet 370–510 µg/l. Näiden tulosten perusteella järvi voidaan ravinteidensä puolesta luokitella karuksi järveksi. Likolampi (Kärkölä)
Lampi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Teuronjoen valuma-alueeseen. Se jaetaan vielä Teuronjoen alaosan alueeseen, johon lampi kuuluu. Lampeen ei laske tulo-ojia, mutta viereinen 40 metriä korkea mäki antaa lammelle pohjavettä. Lammen vedenpinnan korkeus on 94,5 metriä mpy. Pohjoisrannasta lähtevä laskuoja yhtyy koillisesta tuleviin pelto-ojiin, jotka laskevat kahden lammikon kautta Lähdeojaa myöten Teuronjokeen Myllykylän eteläpuolella. Alueen vedet johdetaan Teuronjoesta Mommilanjärven ja Ansionjärven kautta Puujokeen, josta ne päätyvät Hiidenjoen kautta Vanajaveteen. Siikajärvi (Orivesi)
Järven vedenlaatua on tutkittu vuodesta 1976 asti säännöllisesti. Tulosten mukaan järvi on kirkasvetinen ja rehevyydeltään karu järvi, jonka vedenväri on lähes väritön ja jonka humuspitoisuus on hyvin alhainen. Heikosta humusleimasta huolimatta vesi on hapahkoa, mutta sen happamuustaso laskee joskus selvästi happaman puolelle. Puskurikyky happamoitumista vastaan on heikko. Tämä vaikuttaa jo kalojen lisäntymiskykyyn. Vesi on liian hapanta myös rapujen viihtymiselle. Päällysveden ravinnetasot fosforin ja typen osalta ovat alhaiset. Kesällä 2000 veden levämäärät kohosivat klorofylli-a pitoisuuden osalta lievästi rehevöityneiden järvien tasolle, mutta siitä huolimatta vesi oli kirkasta ja näkösyvyys oli yli neljä metriä. Tämä tapahtuma oli poikkeustilanne, sillä levien määrät ovat seuranneet muuten karujen järvien tasoa. Järven alusvedessä ei ole havaittu happitalouden ongelmia, vaikka vesi vaihtuukin hitaasti. Veden laskennallinen viipymä on 2084 vuorikautta eli 8,4 vuotta. Happipitoisuudet laskevat alusvedessä hitaasti ja happipitoisuudessa on ollut talvisin lievää laskua. Kesällä ei happipitoisuus alene ollenkaan. Järven vesi soveltuu virkistyskäyttöön erinomaisesti. Ongelmana on vain järven happamoituminen. Levo-Patamo
Vesi järvessä on kirkasta, humuksen takia ruskeaa ja lievästi hapanta. 1980-luvulla järvessä havaittiin lievää happamoitumista. Se ei kuitenkaan ollut vesieliöstölle vielä haitallista, ja järvellä todettiin olevan riittävästi puskurikykyä. Rehevyystasoltaan järvi on lievästi rehevä. Levätuotantoa järvessä rajoittava minimiravinne on fosfori. Tervajoki (Vaala)
Tervajoki on Oulujoen vesistöalueeseen kuuluva joki Vaalassa Pienanjärven ja Otermanjärven välillä. Se lähtee Pienanjärven lounaisnurkasta Niilonniemen kohdalta ja laskee etelälounaaseen Otermanjärven Joensuunperän kylän luoteisnurkkaan. Jokivarsi on urheilukalastajien suosima, sinne menee useita metsäautoteitä, seututie 800:lta lännestä sekä etelän puolen maanteiltä. Ylhäältä alaspäin joen suurimmat kosket ovat Nisuankoski, Vääräkoski, Ahokoski, Syvänalanen, Pirunkoski, Pystönkoski (nuotiopaikka) ja Holtto (nuotiopaikka). Joki sopii myös melojille. Jokivarsi on asumaton aivan ylävirtaa lukuun ottamatta. Vähä Arajärvi (Akaa)
Järven vedenlaatua on tutkittu kesinä 1994 ja 1996. Järven pintavesi on ollut kirkasta (keskimäärin 0,5 FNU), veden näkösyvyys on ollut keskimäärin 4,0 metriä ja vedenväri on ruskea (väriluku 20–30 mg(Pt)/l, keskiarvolla 27 mg(Pt)/l). Veden sähkönjohtavuus on keskimmäärin 4,1 mS/m, mikä on suomalaisessa järvessä normaali taso. Humuksen liukeneminen järven valumisvesiin on pääasiallinen syypää vedenväriin ja se myös muuttaa veden lievästi happamaksi. Järven pintaveden happamuustaso on ollut keskimäärin pH 7,0. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on tyydyttävä (keskimäärin 0,12 mmol/l). Silloin järvi ei ole välittömässä vaarassa happamoitua. Järven vesi lämpötilakerrostuu selvästi talvisin ja kesäisin. Silloin järven pohjan lähellä alusvedessä voi olla hyvinkin erilaiset olosuhteet kuin päällysvedessä. Alusveden happamuustaso on kesällä pH 6,0. Päällysveden happipitoisuus on ollut kesäisin 8,7 mg/l, jolloin hapen kylläisyys oli 94%. Alusveteen ei lämpötilakerrostumisen vuoksi tule kovin paljon happitäydennystä. Siellä on happipitoisuus ollut kesäisin 4,5 mg/l (kylläisyys 36%). Näiden arvojen perusteella voidaan järven happitilanne kokonaisuudessaan luokitella tyydyttäväksi. Päällysvedessä fosforipitoisuudet ovat olleet keskimäärin 6,0 µg/l. Typpipitoisuudet ovat olleet päällisvedessä keskimäärin 267 µg/l (vaihteluvälillä 250–280 µg/l). Näiden tietojen perusteella järvi voidaan luokitella karuksi järveksi. Nerosjärvi
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 35 miljoonaa kuutiometriä eli 0,035 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 4,5 metriä ja suurin syvyys on 20,5 metriä. Rikkonaisessa järvessä on Haukkaselällä yksi 20 metriä syvä ja toinen 17 metriä syvä syvänne, Ämmäselällä on yli 15 metrinen syvänne, ja Saarenselän itäpäässä on yksi 15 metriä syvä ja toinen yli 20 metriä syvä syvänne. Järven syvin kohta sijaitsee juuri tässä Saariselän itäosan syvänteessä. Naarvajärvi
Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1986, 1996, 200, 2001, 2002 ja 2009. Vedenväri on ruskea, mikä johtuu veteen liuenneesta humuksesta. Väriluku oli talvella 200 mg Pt/l ja kesällä 100 mg Pt/l. Näkösyvyys oli vuonna 2009 1,0–1,8 metriä, mikä vastaa muitakin tummaveteisiä järviä. Vesi on lievästi sameaa. Veden happamuustaso oli lievästi hapan ja puskurikyky happamoitumista vastaan oli hyvä. Alkaliteetti oli 0,29--0,30 millimoolia litrassa vettä (mmol/l). Järvi on matala, jolloin lämpötilakerrostuminen ei ole kesäisin niin jyrkkää kuin talvella jääkannen alla. Tästä huolimatta on havaittu mittauksissa, että kevään tai syksyn täyskierto ei ole ollut täydellistä. Alusveteen on jäännyt jäljelle osa edellisen vuodenajan vedestä ja siksi sen happipitoisuus on joskus laskenut alhaiseksi. Järven happitilanne oli vuoden 2009 lopputalvesta heikko. Pohjan lähellä vesi oli hapetonta ja metrin syvyydessäkin happisaturaatio oli ainoastaan 17%. Hapettomuus aiheutti sisäistä kuormitusta, koska pohjan sedimentteihin laskeutuneet ravinteet alkoivat liueta takaisin veteen. Veden fosforipitoisuus oli 130 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l). Saman vuoden loppukesänä happitilanne oli tyydyttävä. Vesi oli vain lievästi lämpötilakerrostunut, mutta silti pohjan lähellä oli lähes hapeton kerros. Sisäistä kuormitusta ei kuitenkaan havaittu. Järven ravinnetaso saavutti talvella rehevien järvien tason, mutta palasi kesällä lievästi rehevien järvien tasolle. Kesällä havaittiin levää, joka ei kuitenkaan kukkinut voimakkaasti. Vuoden 200 ruoppaukset ovat vaikuttaneet sen vuoden tuloksiin voimakkaasti. Järven virkistyskelpotus luokitellaan tyydyttäväksi. Nerkoonjärvi
Rantaviiva on 67 kilometriä pitkä, mihin sisältyy myös saarien rantaviivat. Rannalle ulottuvia peltoja on suhteellisen vähän. Niitä on Kärkikulmalla, Rasinkylällä ja Niskoksessa. Maatiloja on muutamia, mutta vapaa-ajan asuntoja runsaasti. Useimmat asuntojen tontit on lohkaistu vesijättömaasta, jota syntyi järvenlaskun yhteydessä 1940-luvulla. Kihniön keskustasta lähteviä valtatietä 23 ja yhdystietä 3350 sekä niiltä haarautuvia yhdysteitä 13359 ja 13361 pitkin voi helposti kiertää koko järven melko läheltä rantaa. Nerkoo (Lapinlahti)
Nerkoo on yksi Lapinlahden kylistä, joka sijaitsee Lapinlahden kirkonkylästä noin 6 kilometriä pohjoiseen. Särkijärvi (Ylöjärvi, Huhkaankylä)
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Näsijärven lähialueeseen (35.311) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 107,1 metriä mpy. Naarjärvi
Järvi on tyypiltään pieni- tai keskisuuri vähähumuksellinen järvi (MVt ), jonka ekologinen tila on erinomainen. Järvi on valuma-alueensa latvajärviä ja sen pinellä valuma-alueella on pääasiassa metsämaata ja peltomaata vain vähän. Vesinäytteitä on otettu Isosaaren luona 1970-luvulta alkaen. Pintaveden kirkkautta on mitattu näkösyvyydellä, joka on 2–4 metriä. Näkösyvyys on talvella parempi kuin kesällä. Humuspitoisuus on vuosien aikana hieman kasvanut, kun sitä arvioidaan kemiallisen hapenkulutuksen ja vedenvärin perusteella. Veden happamuustaso on ollut kesäisin pH 7,1 ja talvisin pH 6,6. Sinikirjoahven
Sinikirjoahven on kotoisin pehmeästä jokivedestä. Sopiva pH on 6,5–7,5 ja lämpötila 19–24 °C.
Sinikirjoahven on varsin kaikkiruokainen, miltei kaikki jääkaapista löytyvät ruoka-ainekset sopivasti paloiteltuna tuntuvat kelpaavan. Tosin vedenlaatukysymysten ja rasvoittumisvaivojen vuoksi ruokavalio olisi hyvä pitää kaloille luonnollisesti kuuluville aineksille. Sinikirjoahven syö mielellään kuivaruokaa, mutta tuoreet tai pakastetut vihannekset lisäravintona ovat hyväksi. Kirjoahvenille kehitetty Räkmix on erityisen hyvä perusruoka myös sinikirjoahvenille. Myös simpukat, katkaravut ja mäti on kaloille mieluisaa purtavaa. Verimadot on herkkua, jolla voi myös kutuintoa herkistää. Jänenjärvi
Haapaojan virtauma määrittää Jänenjärven vedenlaadun lähes täysin. Joessa sijaitsee kalankasvatuslaitos, joka rasittaa jokea ravinteillaan. Joen kalalaitoksen yläpuolella ovat fosforipitoisuudet olleet mittausten mukaan (2000-2006) loppukesäisin 8–14 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l) ja typpipitoisuudet 310–380 µg/l. Vedenlaatu on siellä ollut karua tai lievästi rehevää, lievästi sameaa, vedenväri ruskeaa ja runsashumuksista. Veden yleislaatuluokka ja käyttökelpoisuusluokka on ollut hyvä, mutta kalankasvatuslaitoksen alapuolella luokitus on ollut enää tyydyttävä ja veden hygieniatasokin on hieman laskenut. Laitoksen jälkeen veden fosforipitoisuus on lisääntynyt 4–41 µg/l ja typpipitoisuus 30–180 µg/l. Tällainen vesi virtaa sitten Jänenjärven läpi Koljonselkään. Suuret järvet
Yläjärvi on järvistä pinta-alaltaan suurin, syvin ja tilavin. Huronjärvi on toisena pinta-alaltaan, mutta Michigan vesimassaltaan. Ontariojärven pinta-ala on pienin, mutta vesimäärältään pienin on muita matalampi Erie, joka myös on pahiten saastunut. Tampereen maantiede
Näsijärvi on Pirkanmaan suuri keskusjärvi. Se on pituudeltaan 44 km, leveydeltään 5–7 km ja pinta-alaltaan 265 km². Sen syvin kohta noin 70 metriä. Järven rantaviiva on rikkonainen; mantereelle työntyy syviä lahtia, joiden väliin jää pitkiä niemiä. Komein tällainen lahti on Koljonselältä mantereelle pistävä Pengonpohja, joka on liki kahdeksan kilometriä pitkä. Näsijärvi laskee vetensä Tammerkosken ja Pyhäjärven kautta Kokemäenjokeen, josta vesi jatkaa Selkämereen. Korkeuseroltaan Näsijärven vesistö jakautuu kahteen osaan, sillä Näsijärven pohjoispäässä olevalla Muroleen kanavalla on yhden metrin korkuinen sulutus latvavesien ollessa 96 metriä merenpinnan yläpuolella. Nerkoon kanava
Keväällä 1869 valmistui kanavan ylittävä rullasilta sekä kanavan sulku mutta kanavan lopullinen käyttöönotto siirtyi saman vuoden syksyyn, koska ensin kanavan rakenteita vahingoitti kovien sateiden aiheuttama tulva ja myöhemmin kesällä kuivuuden takia laskenut vedenpinta pakotti syventämään kanavaa. 1 350 metriä pitkä kanava avattiin lopulta liikenteelle syyskuussa 1869. Niskoslampi
Lammen pituus on 850 metriä, leveys 750 metriä ja sen pinta-ala on 36 hehtaaria. Se sijaitsee Niskoksen kylässä peltojen keskellä. Sen suurin tulo-oja on Launosluoma, joka laskee Launoslammesta ja tuo soiden ja turvetuotantoalueiden vettä. Eteläpäähän laskeva oja tuo Iso Kivinevan ja sen lähisoiden vettä. Länsipäähän laskeva oja on Sikokankaan soiden laskuoja. Niskoslammen oma Nerkoonjärveen laskeva laskuoja on oikeastaan kanava, koska järvien vedenpinnat ovat yhtä korkealla. Niskoslampi on kaksiosainen lampi, jossa pohjoisallas on 720 metriä pitkä ja 520 metriä leveä. Eteläisen altaan mitat ovat 850 metriä ja 250 metriä ja siihen johtaa 150 metriä leveä salmi. Altaan itäistä osaa kutsutaan Haaralahdeksi. Salmen vasen ranta on Kipotosniemi ja sen edustalla on salmessa kaksi saarta. Toisen saaren nimi on Sikkasaari ja se on 40 metriä pitkä. Toinen saari on nimetön, mutta se on lähes yhtä suuri. Lampi on matala ja vain puolet sen pohjoisosan pinta-alasta on yli 1,5 metriä syvää. Syvin kohta on 2,8 metriä. Eteläosan syvin kohta on 0,8 metriä. Rantaviivan pituus on 4,3 kilometriä. Sen rannan läheisyydessä sijaitsee yhdeksän maatilaa ja niiden pellot. Vain Haaralahden perukka ja Launosluoman suu ovat suota. Rannoille on rakennettu alle kymmenen vapaa-ajan asuntoa. Kaikille asunnoille johtaa tiet yhdystieltä 3350 ja 3352. Järvenjärvi (Nokia)
Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1978, 1979, 1983 ja 1992. Tutkimusten mukaan se on perustyypiltään kohtalaisen humuspitoinen ja rehevä järvi. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on ollut tyydyttävä ja sen happamuustaso onkin ollut normaali. Veden ravinnepitoisuudet ovat olleet 1970-luvun lopulta saakka reheville järville ominainen. Syy järven nykytilaan ovat ympäristön ravinnekuormitus ja järvi on ollut aiemmin karu ja kirkasvetinen. Talvisin veden happipitoisuuden tasot ovat olleet tyydyttävät lukuun ottamatta lähellä pohjaa, jossa on ajoittain todettu happikatoa. Vedet eivät kesäisin kerrostu lämpötilan mukaan, joten happi laskeutuu vedenpinnalta järvenpohjaan vaivattomasti. Järveä voi käyttää virkistystarkoituksiin tyydyttävästi. Kesäisin rehevöityminen aiheuttaa leväkukintoja. Parkanonjärven alue
Nerkoonjärvi on valuma-alueensa keskusjärvi, jonka laskujoki Myllyjoki laskee Kankarinjärveen Tarsianjärven ja Syväjärven kautta. Nerkoonjärvi kerää suuren osan valuma-alueensa vesistä. Sen eteläpäähän laskeva Hirvijoki on Hirvijärven, Vähä Hirvijärven, Iso Luppolammen ja Kirjaslammen laskujoki. Mäntysenluoma tuo Heinämaanlammen, Vähä Korpijärven, Iso Korpijärven, Jouttijärven, Vähä Jouttijärven, Aureen Korpijärven, Pikku Luppolammen ja Petäjälammen vedet. Haukkalampi ja Jänisjärvi laskevat omia ojiaan myöteen etelästä Nerkoonjärven itäpäähän. Samoin tekee 600 metriä pitkä Niskosjoki, joka on Niskoslammen, Launoslammen ja Aittoluoman valuma-alueen yhteinen laskujoki. Pohjoisesta laskee vielä pieni Pikku Palolampi Nerkoonjärven Pohjanlahteen. Nerkoonjärvi
Turvetuotannosta valuvien vesien humus kulkeutuu laskeutuksesta huolimatta laskuojiin ja sitä kautta järveen. Nerkoonjärvessä on havaittu sedimentaation lisääntymistä niin, että ruoppauksiin on katsottu olevan tarvetta. Ruoppausta tullaan tekemään Viinamäenlahdessa, johon laskee Niskosjoki. Vahojärvi (Parkano)
Vahojärvi on ruskeavetinen, lievästi rehevöitynyt ja runsashumuksinen järvi, jonka ekologinen tila on hyvä ja kemiallinen tila on hyvää hieman huonompi. Järven vedenlaatua on tutkittu ainakin 9–10 kertaa, riippuen tutkittavasta suureesta, vuosina 1973–2015 (päivitetty 2.3.2016). Mittausten mukaan veden hapen kyllästysaste oli päällysvedessä (0–5 metriä) keskimäärin 83 % ja sen vaihteluväli oli 55–96 %. Järven syvänteessä eli alusvedessä vastaavat arvot olivat keskimäärin 54 % ja niiden arvot vaihtelivat välillä 14–77 %. Vastaavat hapen liukoisuusarvot olivat päällysvedessä keskimäärin 10,7 mg/l (milligrammaa litrassa) ja arvojen vaihteluväli oli 5,3–13,5 mg/l. Veden kokonaisfosforipitoisuus vaihteli 12–20 µg/l ja sen keskiarvo oli 15,6 µg/l. Alusvedessä suurin arvo saattoi kasvaa suureksikin, mutta keskiarvo oli vain hieman päällysveden keskiarvoa korkeampi. Vastaavat kokonaistyppipitoisuudet olivat 380–590 µg/l ja 498 µg/l. Alusvedessä nämä arvot olivat jonkin verran suuremmat. Veden sameus vaihteli 0,45–2,2 FNU ja oli keskimäärin 2,4 FNU. Arojärv
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) () luokituksen (VRD 4) mukaan veden kovuuden osalta pehmeävetinen järvi, jonka vedenväri on tumma (). Vermasjärvi
Pohjoisselän vedenlaatua on mitattu Äijänsaaren luoteispuolen syvänteen kohdalta ja Kotasalmen pohjoispuolelta. Äijänsaaren fosforipitoisuudet ovat olleet pintavedessä keskimäärin 78 µg/l ja alusvedessä 198 µg/l. Suuret tuloserot selittyvät voimakkaasta sisäisestä kuormituksesta eli siitä, että järven pohjaan menneinä vuosina laskeutuneet ravinteet kumpuavat takaisin veteen kuormittamaan järveä. Sisäinen kuormitus käynnistyy yleensä silloin, kun veden happipitoisuus laskee lähelle nollaa. Näin voi käydä suomalaisissa järvissä loppukesäisin ja -talvisin. Pohjoisselällä voi hapeton kerros ulottua pohjasta alkaen 3–5 metrin syvyyteen asti minkä lisäksi Pohjoisselällä on muutenkin vakavia happitalouden ongelmia. Sisäinen kuormitus on nostanut fosforipitoisuudet hetkittäin jopa yli 400 µg/l asti. Järvenosan typpipitoisuudet ovat kokonaistypen osalta olleet päällysvedessä keskimäärin 959 µg/l ja alusvedessä 1 465 µg/l. Parkanonjärven alue
Parkanojärven alueen kautta laskeva koko vesistöalue, johon kuuluvat myös Kuivasjärven ja Aurejärven valuma-alueet, on pinta-alaltaan 1183 km². Tämän koko alueen suurimpia järviä ovat Nerkoonjärvi, Kankarinjärvi, Parkanonjärvi, Linnanjärvi ja Vuorijärvi. Juolasvesi
Järven vedenlaatu on erinomainen. Sen vedenväri on aavistuksen ruskehtava ja vesi on kirkasta. Järven happitilanteen olevan hyvä pintavedessä ja 15 metrin syvyydessä. Sen sijaan alusvedessä järven pohjalla on tavattu vakaviakin happiongelmia. Vedessä on niukasti humusta ja järvi onkin tyypiltään niukkaravinteinen ja karu. Keravanjärvi
Keravanjärvi kuuluu Vantaanjoen vesistöalueeseen. Järven 5,1 neliökilometrin valuma-alueesta noin 27 prosenttia on soita ja kolme prosenttia on peltoja. Järven vedenlaatu on ollut tyydyttävä vuosina 1994–1997 ja 2000–2003. Järvessä on hyvä uimavesi. Pukalan valuma-alue
Pukalan valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.39) on Näsijärven–Ruoveden alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 69,29 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 12,61 %. 
Vesistön valuma-alueen alarajana on Kaletonjärvi Teiskossa ja sen laskupaikka Näsijärven lahti Kirkkojärvi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Näsijärven alueelle (35.31). Narkausjärvi
Narkausjärvi on Rovaniemen Narkauksessa sijaitseva pieni järvi. Se sijaitsee noin 36 kilometrin päässä kaupungista ja sen läheisyydessä on muutamia asuintaloja. Järvessä on 9 metrin syvänne. Järvi laskee Vähäjokea pitkin Kemijokeen. Nerkoonjärvi
Nerkoonjärvi on kalaisuudeltaan tyydyttävä järvi, jonka kuhaistutukset ovat herättäneet vapaa-ajankalastajien huomiota. Järvestä on kalastettu kuhaa ja muikkua myyntiin asti. Monena vuonna tehdyissä istutuksissa on järveen laskettu myös järvitaimenta, kirjolohta ja siikaa. Muita järven kalalajeja ovat vuoden 2015 kalastotutkimuksen mukaan hauki, ahven, kiiski, särki, lahna, sulkava, made ja kuore. Merrasjärvi (Kärkölä)
Järvi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Teuronjoen valuma-alueeseen. Se jaetaan vielä Teuronjoen alaosan alueeseen, johon järvi kuuluu. Muutamat pelto-ojat jatkuvat suolla ulottuen joko lähes järvenrantaan tai järveä kiertävään keräilyojaan asti. Järven vedenpinnan korkeus on 82,8 metriä mpy. Sen vedet laskevat pois itäreunassa kulkevaa reunaojaa myöten. Sen jatkeena on etelään virtaava Merrasoja, joka yhtyy Teuronjokeen. Alueen vedet johdetaan Teuronjoesta Mommilanjärven ja Ansionjärven kautta Puujokeen, josta ne päätyvät Hiidenjoen kautta Vanajaveteen. Tervajärvi (Lempäälä, kuivatettu järvi)
Tervajärveä oli yritetty aikaisemmin kuivattaa sen laskuojaa perkaamalla, mutta järven ympäristö oli korkeammalla kuin järven pohja ja hanke oli epäonnistunut siltä osin. Vuoden 1922 Tampereen taloudellisessa kartassa Tervajärvi on piirretty pienempänä järvenä tällaisten kuivatusyritysten jälkeen. Järvi on kartassa laskenut pieneksi järveksi, jonka pinta-ala on vain murto-osa entisestään. Vedenpinnan korkeudeksi oli merkitty 92 metriä meren pinnan yläpuolella. Järven eteläpää on jäänyt kuivilleen, mutta se on merkitty karttaan suoksi. Nääjärven osalta järvenlasku on sikäli onnistunut, että avovettä ei karttaan ole merkitty. Inkeri
Suomenlahden pohjukka on matalaa ja vesi vähäsuolaista. Suurimmat lahdet ovat Narvan, Laukaan, Kaprion ja Pietarin lahdet. Jokia ja järviä on paljon, mutta ne ovat pääasiassa pieniä. Suuri poikkeus on Nevajoki, joka on 74 kilometriä pitkä ja keskimäärin 500 metriä leveä. Putous on Laatokasta Suomenlahteen vain 4 metriä. Lännempänä Suomenlahteen laskevista joista merkittävimmät ovat Narvanjoki ja Laukaanjoki. Narvanjoen tekoallas Narvan kaupungin yläpuolella on pinta-alaltaan yli 190 km². Laukaanjoki on 300 kilometriä pitkä. Järviä on eniten Pohjois-Inkerissä, muun muassa Siestarjoenjärvi, Hepojärvi ja Lempaalan järvet. Länsi-Inkerissä on myös runsaasti pieni järviä, mm. Koppano, Baabina ja Valkeajärvi. Suurin järvi on Euroopan suurin järvi Laatokka, josta tosin vain lounaiskulma rajoittuu Inkeriin. Niskoslampi
Nerkoojärvi laskettiin 1930–1940-lukujen vaiheessa ja järvenlaskussa vedenpinta aleni 70–80 senttimetriä. Koska Niskoslammen ja Nerkoojärven vedenpinnat ovat nykyäänkin yhtä korkealla, ovat ne todennäköisesto olleet sitä myös ennen pinnanlaskua. Pinnanlaskun vaikutukset erottaa vertaamalla Kihniön vanhaa 1800-luvun pitäjänkarttaa nykykarttoihin. Vähäisen pinnanlaskun vaikutuksia huomaa parhaiten vertaamlla vanhaa Haaralahden rantaviivan kulkua nykyiseen. Pitäjänkartassa lammen nimi kirjoitettiin "Niskaslampi". Turkanajärvi
Turkanajärvi on suolaisempi kuin mikään muu Afrikan suurista järvistä. Tämä johtuu siitä, että järvellä ei ole laskujokea ja suola on näin päässyt kerääntymään sinne tuhansien vuosien ajan. Suolaisuutta on 1900-luvun loppupuolella lisännyt myös alueen vulkaanien aktiivisuus. Turkanajärven suolapitoisuus on noin 2,44 grammaa litraa kohden. Varsinkin natriumin, kloridin ja vetykarbonaatin pitoisuudet ovat korkeita. Sen sijaan magnesiumia on vähän, kuten muissakin Ison suolavajoaman järvistä. Vetykarbonaatin takia Turkanajärven alkaliteetti on korkea. Kuorinka
Pohjois-Karjalan ympäristökeskuksen mukaan Kuorinka on kirkkautensa, karuutensa ja sijaintinsa vuoksi ainutlaatuinen järvi Pohjois-Karjalassa ja se on luontotyyppinsä (niukkaravinteiset järvet, joissa on runsaasti pohjaversoiskasvillisuutta) edustavimpia järviä koko Suomessa. Järvellä on suuri merkitys mm. kalastukselle ja muulle virkistyskäytölle. Veden laatu on erinomainen. Iso Kukkojärvi
Järven valuma-alue on sen tilavuuteen nähden pieni, joten vesi vaihtuu järvessä varsin htaasti. Veden laskennallinen viipymä on 764 vuorokautta eli noin 2,1 vuotta. Valuma-alue on pääosin metsämaata, mutta sen joukossa on hieman suota ja joitakin pieniä peltopalstoja. Näiden seikkojen vuoksi järven vesi on kirkasta, lähes väritöntä ja siinä on vain vähän humusta. Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1983 ja 1995. Tutkimustan mukaan veden humusleima on kemiallisen hapenkulutuksen perusteella kohtalainen, mutta siitä huolimatta lievästi hapanta. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on vaihdellut välttävästä tyydyttävään. Vedessä on ravinnekuormitusta vain vähän ja se muistuttaa luonnotilaista karua järveä. Veden kokonaisfosforipitoisuudet vaihteleva karun järven raja-arvon 12 mikrogrammaa litrassa (μg/l) vettä molemmin puolin. Kokonaistyppipitoisuudet ovat luontaisen suomalaisen järven tasolla. Tutkimusaineisto sisältää vain talvella otettuja näytteitä, mutta pitoisuuksien ei otaksuta kasvavan suuriksi kesälläkään. Veden happitilanne oli tutkimuksen aikana hyvä. Koska järvi on kapea ja tuulilta suojassa, syntyy siihen helposti lämpötilakerrostumista. Pohjan lähelle alusveteen syntyy suomalaisissa järvissä yleensä happitalouden ongelmia. Koska Isossa Kukkojärvessä on vain vähän ravinteitä, ei sen alusveteen ole syntynyt suurempia ongelmia. Järvi soveltuu virkistyskäyttöön erinomaisesti. Pehkijärvi
Pehkijärveä on tutkittu vuodesta 1973 asti, mutta viime aikoina sitä on tutkittu tiiviimin. Järvi on humustyyppinen järvi, jonka kalaston laatuluokka on tyydyttävä ja se viittaa lievään rehevöitymiseen. Vesi on väriltään ruskeaa ja väri saattaa tarttua pyydyksiin. Loppukesän leväkukinnat ovat yleisiä. Tämän vuoksi järvi on virkistys- ja yleisen käyttökelpoisuusluokitukseltaan välttävän ja tyydyttävän välillä. Järven vesi ei kerrostu, sillä sen keskisyvyys on alle kaksi metriä, ja tuulet sekoittavat vedet hyvin. Oksjoki tuo Oksjärven Isosuon turvetuotantoalueen vesiä järveen. Ansionjärvi
Järven vedenlaatua on tutkittu 19.7.2016, jolloin otettiin järven keskeltä vesinäyteet pinnalta aina viiden metrin syvyyteen. Veden näkösyvyys oli silloin 0,75 metriä, mutta veden sameusarvot olivat pintavedessä 8,3 ja pohjassa 9,0 FNU/FTU. Järvessä ei huomattu harppauskerrosta, koska veden lämpötila oli yli 18 astetta pinnasta pohjaan asti. Hapen kylläisyysaste laski 82% alas mentäessä yli 60%. Pintavedessä kokonaisfosforipitoisuus oli 33 ja pohjassa 52 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l). Fosfaattina siitä oli vastaavasti 9 ja 13 μg/l. Typpipitoisuudet (kokonaistyppi) olivat vastavasti 1290 ja 1350 μg/l. Näillä ravinnearvoilla muodostui planktonlevää klorofylli-a:n arvoilla mitattuna 9,4 ja 5,7 μg/l. Veden happamuustaso oli eri vesikerroksissa pH 6,9. Vedessä on humusta sen verran, että veden väriluku oli 94 koko vesimassassa. Pengonjärvi
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Ylijoen valuma-alueeseen (35.315) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 128,8 metriä mpy. Nero (järvi)
Nero () on hyvin matala ja eutrofinen järvi Jaroslavlin alueella Venäjällä. Järven pinta-ala on 54,4 km², suurin pituus 13 km, leveys 8 km, keskisyvyys 1,3 m ja suurin syvyys 3,6 m. Järven pohjaa peittää paksu silttikerros. Järvi laskee Vjoksa-joen kautta Kotorosliin ja edelleen Volgaan. Sen rannalla sijaitsee Rostovin kaupunki. Nerosjärvi
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueeseen (35.78), jonka Nerosjärven alueeseen (35.783) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 93,5 metriä mpy. Garou (järvi)
Nigerjoen tulvien heikennyttyä 1970-luvun alussa Garou on ollut pitkän aikaa kokonaan kuivana. Järvi on saanut vettä vain poikkeuksellisina tulvavuosina kuten 1999–2000 ja 2003. Roine
Roineen vesi on kirkasta ja vain vähän rehevöitynyttä. Syanobakteerikasvustoa eli sinilevää ei ainakaan järven pohjoisosassa ole juurikaan havaittu. Kangasalan muiden järvien tilassa on vaihtelua: esimerkiksi Kirkkojärvi on varsin rehevöitynyt. Muun muassa klorofyllipitoisuuden perusteella Roine on ajoittain vain lievästi rehevä, mutta ravinnetason alhaisuuden takia järven ei kuitenkaan voida sanoa olevan rehevöitynyt . Järven fosforipitoisuus on viime vuosina ollut talvisin melko vankasti karujen vesien raja-arvon 12 µg/l alapuolella, mutta raja on ylittynyt kesäisin. Lunkinjärvi
Lunkijärven vesi on kirkasta ja sen luokitellaan karuksi ja lähdepohjaiseksi järveksi. Veden laatu on erinomainen, mutta näkösyvyys on heikentynyt viime aikoina. Järven läntinen osa on hieman rehevöitynyt. Järveä ei tarvitse hoitokalastaa, sillä kalakannan jakaumat ovat terveellä pohjalla. Läheiset harjut, joista osa järven vedestä on peräisin, on ensimmäisen luokan pohjavesialueita. Haja-asutuksen, mikä koostuu vain loma-asutuksesta, ei käsittele likavesiää ja siksi alueelle suunnitellaan viemäriverkostoa. Keskinenjärvi (Pirkkala)
Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1970, 1973, 1993, 1996, 2001, 2005, 2010 ja 2015. Vedenväri on ruskeaa johtuen veteen runsaasti liuenneesta humuksesta. Väri vaihtelee sääolojen mukaan ruskeasta erittäin ruskeaan. Vesi on sameaa. Veden happamuustaso on metsäjärville normaalilla tasolla, joka on hieman hapanta. Talvella se voi kuitenkin alittaa pH-arvon 6,0, jota pidetää ravuille krittisenä tasona. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on tyydyttävä. Koska järvi on matala, se ei lämpötilakerrostu helposti kesäisin. Kun kerrostumista tapahtuu, on se loivaa. Talvella kerrostuminen on jääkannen vuoksi jyrkempää. Sillon veden happipitoisuus alusvedessä laskee ja se saattaa muuttu täysin hapettomaksi. Silloin on myös päällysvesi vähähappista. Vuoden 2010 talvella hapen kylläisyysaste oli päällysvedessä vain 28%. Toisaalta vuoden 2015 runsaslumisena talvena hapen kylläisyysaste oli päällysvedessä 58%. Kesäkautena happitaloutta helpottaa järven mataluus. Jos vesi kuitenkin kerrostuu, heikkenee alusveden happitilanne nopeasti. Kesällä 2015 esiintyi järvessä loiva kerrostuneisuus, mutta pohjan lähellä vesi oli lähes hapetonta. Hapettomassa tilassa veteen syntyy sisäistä kuormitusta, kun veteen liukenee takaisin sinne vajoneet ravinteet ja metallit. Sisäinen kuormitus jäi kuitenkin vähäiseksi. Järven ravinnetilanne on talvella lievästi rehevöityneiden järvien tasolla, mutta kesäisin se kohoaa rehevöityneiden järvien tasolle. Silloin levät lisääntyvät rehevien järvien taolle ja joskus erittäin rehevien järvien tasolle. Vuonna 2015 päällysveden hygienia oli erinomainen, vaikka hygieniassa esiintyy joskus kuormitusta. Keskinenjärven virkistysarvo on tyydyttävä. Vähä Korpijärvi
Järven pituus on 350 metriä, leveys 200 metriä ja sen pinta-ala on 4,6 hehtaaria. Se sijaitsee Mäkikylän lounaispuolella Petäjänevan pohjoispuolella. Järveen laskee kolme suo-ojaa pieneltä lähisuolta. Sen laskuoja lähtee järven pohjoispäästä ja virtaa 1,2 kilometriä tiheästi ojitetulle Heinämaansuolle, missä se yhtyy suo-ojien verkkoon. Se purkautuu pohjoisessa Mäntysenluomaan, joka laskee pohjoisessa Nerkoonjärveen. Etelässä sijaitseva Petäjälampi laskee aivan Vähä Korpijärven luusuan alapuolelle. Rantaviivan pituus on 900 metriä. Järvellä ei ole vapaa-ajan asuntoja muita kuin Rantasalon entisen maatilan kiinteistöt, joille johtaa tie yhdystieltä 13359. Nerkoonjärvi (Iisalmi)
Nerkoonjärvi (SYKE:n järvinumero 04.512.1.001) on Vuoksen vesistön Iisalmen reittiin kuuluva keskikokoinen järvi Iisalmen kaupungin alueella ja Lapinlahden kunnan Pohjois-Savossa. Sen pinta-ala on 15,66 km², ja pinnankorkeus 85,8 metriä merenpinnan yläpuolella. Se saa vetensä pohjoisesta Peltosalmesta ja laskee Nerohvirtaa pitkin Onkiveteen. Järviä yhdistää myös Nerkoon kanava. Nerkoonjärvessä olevia saaria ovat Luhtasaari, Heiskalansaari, Aittosaari ja Laaninsaari. Lanajoki
Lanajoki eli Sarkolanjoki (aiemmin myös Miemojoki ja Niemojoki) on 10 kilometriä pitkä joki Pirkanmaalla Nokialla ja Vesilahdella. Se on Sarkolanjoen valuma-alueen laskujoki, joka laskee Kuloveteen Sarkolanlahdessa Sarkolan kylässä Nokialla. Valuma-alueen pinta-ala on 106 km². Lanajoki on osa Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen aluetta, joka laskee Kokemäenjoen mukana Selkämereen Porin edustalla Pihlavanlahdella. Kyrösjärven alue
Perttupraakinoja on valuma-alueen toisen Saukkolammen laskuoja. Saukkojärveen laskee Veho-oja, joka on Valkeajärven, Nevainlammen, Housulammen ja Veholammen yhteinen laskuoja. Myllyojaan laskee järvetön Vesisuonoja, jonka nimi Vesisuon yläpuolella on Nätkinoja. Se on yli 7 kilometriä pitkä koneellisesti avattu oja. Vähä-Karppajärven pohjoispäähän laskee Särkilammen laskuoja. Suoraan Särkilampeen laskevat Iso Haukijärvi, Kalliolampi ja Puurolampi. Vähä-Karppajärveen laskee myös valuma-alueen suurin järvi Iso Karppajärvi, johon vuorostaan laskevat Karhulampi, Haaralampi ja Pikku Haukijärvi. Keihäsjärvi (Ylöjärvi, Viljakkala)
Keihäsjärven vettä on tutkittu kerran talvella vuonna 2016. valuma-alue on metsävaltainen ja siitä johtuu lievästi ruskea väri. Vesi sisälsi talvella runsaasti humusta. Vesi oli hapanta ja sen puskurikyky happamoitumista vastaan oli heikko. Mittaushetkellä maaliskuussa veden pH oli 5,5. Vapaa-ajan asunnot eivät kuormita järveä merkittävästi ja sitä luonnehditaan sanalla karu. Veden typpipitoisuus on alle luonnontason. Vedessä oli 73% happea ja järven pohjalla sitä oli vielä jäljellä. Keihäsjärvi soveltuu virkistyskäytöön hyvin. Tervajärvi (Lempäälä, kuivatettu järvi)
Tervajärvi, ja samalla kertaa myös Nääjärvi, on aloitettu kuivattaa lopullisesti vasta jatkosodan jälkeen 1950-luvulla, kun Karjalan Sakkolasta tulleiden asukkaiden asuttaminen paikkakunnalle tuli ajankohtaiseksi. Silloin valtio otti alueen kartanolta haltuunsa. Järven rannat pengerrettiin valtaojan siirtoa varten ja järven vesi pumpattiin pois järvialtaasta sen länsipuolelle siirrettyyn ojaan. Pumppausta suoritti sähkövirralla toiminut vesipumppu, jonka suurin teho oli 15 000 litraa minuutissa. Järven pohjaan sen syvimpään kohtaan kaivettiin keräilyoja, joka johti vedet pumppuaseman keräilyaltaaseen. Näin saatiin paljastettu 90 hehtaaria uutta viljelyaluetta. Alueen asuttivat useat karjalaiset perheet Sakkolasta ja jotkin paikalliset asukkaat. Pärspäänjärvi
Pärspäänjärvi (, myös Липово, "Lipovo" ja Липовое, "Lipovoje") on järvi Venäjällä Leningradin alueen Jaaman piirin Laukaansuun kunnassa. Se sijaitsee Kurkolanniemen pohjoisosassa. Vedeltään suolapitoinen järvi on yhteydessä Suomenlahteen "Lipovka" (ven. Липовка) -nimisen kanavan kautta. Niemimaan keskiosassa sijaitseva Valkeajärvi laskee Pärspäänjärveen pienen puron kautta. Järven pinta-ala on 5,3 neliökilometriä ja valuma-alueen laajuus 44,6 neliökilometriä. Kankarinjärvi
Kankarinjärvi on runsashumuksinen ja sekä kirkas- että ruskeavetinen järvi. Järveen johdetaankin 16 turvetutantoalueen vedet. Levätutkimuksien mukaan järven levien biomassa on 2,98 mg/l (milligrammaa litrassa), mikä tekee järvestä rehevän. Kasviplanktonin yleisimmät levät ovat viherleviä (31% biomassasta), sinileviä (27%), piileviä (13%) ja kultaleviä (12%). Sinilevien osuus viittaa vedenlaadussa tyydyttävään tai hyvään ekologiseen tilaan. Veden happipitoisuus on järven syvänteessä välttävä (kylläisyysaste 51%), mutta esimerkiksi talvella 2011 veden laatu oli hapen vähenemisen takia heikkoa. Nurmonjoki
Nurmonjoki on Lapuanjoen sivujoki Etelä-Pohjanmaalla. Sen pituus on 80 kilometriä. Se saa alkunsa Ahvenjoen ja Lehmijoen yhtymästä Peräseinäjoella, virtaa Nurmon läpi ja laskee Lapuanjokeen Lapuan keskustassa. Sitä säännöstelevät Hipin, Hirvijärven ja Varpulan tekojärvet sekä myös Hirvikosken vesivoimala. Tohloppi (järvi)
Tohlopin vedenlaatua on seurattu vuodesta 1980 säännöllisesti kolmen vuoden välein tehdyillä mittauksilla. Järvi on karu ja sen vesi on kirkasta, väritöntä, neutraalia ja järven puskurikyky happamoitumista vastaan on hyvä. Koska vesi vaihtuu hitaasti, on se herkkä ympäristön vaikutuksille. Vesi ei lämpene herkästi ja esimerkiksi vuosien 1990–2005 aikana ulapan vesi on harvoin ylittänyt 21 °C:n lämpötilan. Vedessä olevien fosforiravinteiden mukaan järvi on lievästi rehevöintynyt. Fosforipitoisuus on pysytellyt pinta- ja välivedessä arvon 20 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l) alapuolella. Uimarannat aiheuttavat hygieniaongelmia. Joitakin 1990-luvun mittausarvoja ovat ilmaiseet kolibakteerien määrän lievää lisääntymistä. Vuoden 1991 syksyllä Tohlopissa havaittiin runsas sinileväesiintymä. Järven vesi lämpötilakerrostuu ja silloin voidaan havaita happiongelmia. Pinta- ja välivesissä happipitoisuus on ollut hyvä, mutta alusvesissä on esiintynyt happivajausta. Pahimmillaankin hapen kylläisyysprosentti on kuitenkin pysynyt 1990-luvulla pohjan läheisyydessä yli 10% ja myöhemmin 2000-luvulla yli 20%. Järven vedenlaatua voidaan pitää erinomaisena. Koska järvellä on runsaasti virkistystoimintaa ja valuma-alueella on lievää hajakuormitusta, näkyy tämä alusveden laadussa. Tohloppi on eräs Tampereen parhaista virkistysjärvistä. Pentojärvi
Vesi onkin kirkasta ja väritöntä ja vähähumuksista. Järvi on karu ja koska vesi ei ole kovin hapanta, on järven vesi on luokiteltu erinomaiseksi ja järvi soveltuu myös virkistyskäyttöön erinomaisesti. Pikku Särkijärvi (Vesilahti)
Järven vedenlaatua on tutkittu ainakin vuosina 1975, 1983 ja 2001. Vedenväri on ruskeaa (väriluku oli kesälläkin 100 mg Pt/l), mikä johtuu pääosin eteläpään suo-ojien tuomasta humuksesta. Humuspitoisuus ei kuitenkaan nosta typpipitoisuuksia normaalia korkeammaksi. Vesi on hapanta ja vuonna 2002 veden pH-arvo oli talvella 5,8. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan oli kuitenkin tyydyttävä (0,09–0,11 millimoolia litrassa vettä (mmol/l)), joten välitöntä vaaraa happamoitumiselle ei ole. Järvi sijaitsee tuulelta suojassa kahden korkean mäen välissä. Tämä heikentää lämpötilakerrostuneisuuden purkautumista kevään ja syksyn täyskierroissa. Koska kerrostuneisuus jää osittain ympärivuotiseksi, kehittyy järven alusveden happi- ja ravinnetilanne epäsuotuisaksi. Alusvedessä lämpötila oli vain 5,3 °C ja pohja on hapeton lähes ympäri vuoden. Alusveden happipitoisuus on alhainen talvisin jo metrin syvyydessä ja kesällä kolmen metrin syvyydessä. Hapettomuus aiheuttaa yleensä sisäistä kuormitusta, jollainen Pikku Särkijärvessä on myös käynnissä. Alusvedessä fosforipitoisuus kohoaa hapettomissa olosuhteissa moninkertaiseksi. Vuonna 2001 se oli kesällä 150 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l) ja talvella 180 µg/l. Päällysveden pinnassa pitoisuudet olivat lopputalvesta 21 µg/l ja loppukesästä 30 µg/l. Nämä arvot ovat lievästi rehevöityneen ja rehevöityneen järven tasolla. Kesällä 1983 pintaveden fosforipitoisuus oli 15 µg/l ja kesällä 1975 se oli 23 µg/l. Tilanne on siis huonontumassa. Fosforin kohonneet pitoisuudet aiheuttavat levän ja bakteerien lisääntymistä. Levien aiheuttamat klorofyllipitoisuudet olivat 12 milligrammaa kuutiossa vettä (12 mg/m³), joka yltää rehevöityneen järven tasolle. Järven virkistysarvo luokitellaan tyydyttäväksi. Ikaalisten reitin valuma-alueen lasketut järvet
Nerkoonjärven valuma-alueella pääjärven Nerkoonjärven vedenpintaa on laskettu 1930–1940-lukujen vaihteessa, jolloin myös Niskoslammen vedenpinta laski itsestään. Kihniön Mäkikylässä sijaitsevalla suolla sijaitsi vielä vuonna 1960 Hietalampi , jonka läpi johdettiin kaivetun ojan kautta suo-ojien vettä. Ojankaivuun seurauksena järven vedenpinta aleni niin, että Jänisjärven mittaisesta lammesta jäi jäljelle kaksi pientä lampea. Kankarinjärven järvenlasku vaikutti myös Syväjärven vedenpintaan niin, että sen rantaviiva muuttui. Pieni Palolampi laskee Sulkuejärveen. Palolammen vedenpinta on voinut alentua ojankaivuun takia. Neittamojärvi
Järven pinta-ala on 27 hehtaaria ja se on noin kilometrin pitkä ja 400 metriä leveä. Järven luusua sijaitsee järven koillispäässä, mistä 5,0 kilometriä pitkä Neittamonoja kulkee suuren Isosuon kautta ja yhtyy Ahmasojaan Savikon peltoaukean pohjoispäässä. Järveen laskee kaakon suunnasta noin 1,7 kilometriä pitkä Makkarkoskenoja, joka tuo vettä Lavajärvestä. Järvien korkeusero on 8 metriä. Eurajoen vesistön lasketut järvet
Euraniitulle yhtyi "Vaaniträskin" eli "Neittamon" laskuoja, joka laski Neittamonjärvestä. Järvi kuivatettiin niityksi vuoden 1822 jälkeen ja se esiintyi 1848 kartassa jo kokonaan niittynä. Kuivattua järveä kutsuttiin Vaaniin Neittamoksi, koska järvenpohja kasvoi heinää, jota niitettiin rehuksi. Myöhemmin alue raivattiin peltomaaksi. Neittamonjärveen laskivat kaksi pientä järveä "Hanhistonjärvi" ja "Matinalhonjärvi" . Molempien järvien kuivatetulla alueella on nykyään suota ja peltomaata. Sikojärvi
Järven vedenlaatua on tutkittu kesänä ja talvena vuosina 2012, 2013, 2014 ja 2015. Järven pintavesi on ollut sameahkoa (keskimäärin 5,5 FNU), veden näkösyvyys on ollut keskimäärin 0,9 metriä ja vedenväri on ruskea (väriluku 69–180 mg(Pt)/l, keskiarvolla 117 mg(Pt)/l). Veden sähkönjohtavuus on keskimmäärin 8,5 mS/m, mikä on suomalaisessa järvessä normaali taso. Humuksen liukeneminen järven valumisvesiin on pääasiallinen syypää vedenväriin ja se myös muuttaa veden lievästi happamaksi. Järven pintaveden happamuustaso on ollut keskimäärin pH 6,6. Talvella happamuustaso on pH 6,3, mutta kesällä se kohoaa arvoon pH 6,8. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on hyvä (keskimäärin 0,3 mmol/l). Silloin järvi ei ole välittömässä vaarassa happamoitua. Järven vesi lämpötilakerrostuu selvästi talvisin ja kesäisin. Silloin järven pohjan lähellä alusvedessä voi olla hyvinkin erilaiset olosuhteet kuin päällysvedessä. Alusveden happamuustaso on talvella pH 6,7 ja kesällä pH 6,6. Päällysveden happipitoisuus on ollut kesäisin 6,9 mg/l, jolloin hapen kylläisyys oli 56%. Talvisin se on ollut 5,1 mg/l (kylläisyys 75%). Alusveteen ei lämpötilakerrostumisen vuoksi tule kovin paljon happitäydennystä. Siellä on happipitoisuus ollut kesäisin 0,5 mg/l (kylläisyys 5%) ja talvisin täysin hapetonta. Näiden arvojen perusteella voidaan järven happitilanne kokonaisuudessaan luokitella huonoksi. Kun hapen määrä vähenee alusvedessä pohjan lähellä, aiheutuu siitä haitallisia seurauksia. Hapen loputtua on pohjan seudulta kokonaan, on se aiheuttanut voimaksasta sisäistä kuormitusta. Sisäisessä kuormutuksessa pohjan sedimenteistä liukenee takaisin veteen ravintoaineita ja metalleja, joiden pitoisuudet alusvedessä kasvavat. Päällysvedessä fosforipitoisuudet ovat olleet keskimäärin 37 µg/l ja kesällä pitoisuudet ovat olleet keskimäärin 45 µg/l ja talvisin 29 µg/l. Alusvedessä pohjan lähellä fosforipitoisuudet ovat olleet kesällä 59 µg/l ja talvella 65 µg/l. Suurimmillaan on pitoisuus ollut talvella 120 µg/l. Typpipitoisuudet ovat olleet päällisvedessä keskimäärin 815 µg/l (vaihteluvälillä 520–1100 µg/l). Alusveden typpipitoisuudet ovat vaihdelleet 740–1600 µg/l. Talvella on alusvedessä ollut typpeä keskimäärin 233 µg/l enemmän kuin kesällä. Ravinnepitoisuuksien mukaan järvi on rehevöitynyt järvi. Sarkkilanjärvi (Hämeenkyrö)
Vuonna 2001 otetut vesinäytteet olivat hälyttäviä. Vesi oli jo tuolloin laadultaan huonoa. Vuonna 2006 tehty tutkimus totesi järven olevan rehevä ja vesi humuspitoista. Kesällä veden käyttökelpoisuus oli tyydyttävä, mutta talvella järvi kärsi läpivirtauksesta huolimatta ajoittaisesta hapettomuudesta. Vedessä oli runsaasti ravinteita ja lisäksi bakteerejä oli vedessä paljon. Kokemäenjoen alueen lasketut järvet
Sarkolanjoen valuma-alueen laskujoki on Lanajoki, jota on perattu moneen otteeseen. Alajuoksulla oleva Murtoonjärvi on laskettu ja Siukolanjärvi on laskettu ja joen uoma siirretty kulkemaan sen ohitse. Alempana oleva Rekolanjärvi on nykyään suota, jonka läpi joki kulkee. Oman järvenlaskunsa 1880-luvulla kokeneen Suonojärven kupeessa oleva Vuorisjärvi on kuivattu 1850-luvulla avosuoksi ja luhdaksi. Vanhoissa kartoissa se oli kaislikkoinen järvi, mutta siitä sai suuria kaloja. Myös Kivijärveä on laskettu. Etelässä ollut Järviönsuo oli matala ja ruohottunut tulvajärvi, jonka kuivattaminen tuli mahdolliseksi vasta Suoniojärven laskemisen jälkeen. Tätä haluttiin, koska jo 1850-luvulla seudulla oli tehty niittyjä kuivattamalla suota. Samaan Sarkolanlahteen laskee myös Sanasjärvi ja Ylinenjärvi, jotka järvenlaskussa pienenivät hieman ja Ylinenjärvi jakaantui kahdeksi pieneksi järveksi ja jonka vesijättö kuivatettiin pelloksi. Teerijärvi (Ylöjärvi)
Järven vedenlaatua on tutkittu vuosien 1985 ja 1987 talvina. Niiden mukaan vesi oli sameaa, tumman väristä ja erittäin humuspitoista. Veden happamuudentaso oli suojärville tyypillisen alhainen. Veden ravinnepitoisuudet lähentelivät lievästi rehevien järvien alarajaa. Veden happipitoisuus oli talvella laskenut alas, mutta suoranaista happikatoa ei ole todettu. Järven virkistysarvo on lähinnä välttävä. Järvi on ollut Metsähallituksen virkistyskalastusjärvi, jossa järveen istutettiin kaloja ja sitten niitä ongittiin. Tällainen toiminta on kuitenkin lopetettu. Vekarajärvi
Järven vedenlaatua on tutkittu alkutalvella vuosina 1981 ja 1992. Sen kautta laskevat valuma-alueen yläpuoliset järvet, joiden vedenlaatu on Vekarajärven kanssa hyvin samanlaisia. Veden väri on ruskea ja siinä on runsaasti humusta. Nämä piirteet syntyvät yleensä suo- ja metsävaltaisilla valuma-alueilla. Vesi on kuitenkin kirkasta. Humusjärvet ovat yleensä happamia ja näin on myös Vekarajärvi, jonka happamuustaso on alle pH 6,0. Tämä arvo vaihtelee vuodenaikojen ja sään mukaan, koska järven pyskurikyky happamoitumista vastaan on jo heikko. Vuonna 1981 järven rehevyystaso oli lievästi rehevöityneiden järvien tasoa. Vuonna 1992 veden fosforipitoisuus alitti karujen vesien raja-arvon 12 mikrogrammaa litrassa vettä eli µg/l. Samaan aikaan typpipitoisuus oli luontaisille järville ominainen. Kesällä fosforipitoisuus kohoaa, joten kokonaisuudessaan arvio lievästä rehevöitymisestä lienee totuudenmukainen. Veden happipitoisuus oli tutkittuina ajankohtina erinomaisen hyvä. Pintavesien happipitoisuus vaihteli välillä 9,9–12,0 milligrammaa litrassa vettä (mg/l). Pohjassa se oli 6,6–9,3 mg/l. Vekarajärvi soveltuu virkistyskäyttöön melko hyvin. Vedenlaatua heikensivät suuri humuspitoisuus ja kohonneet ravinnepitoisuudet. Porrasjärvi (Nokia)
Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1978, 1982, 1990–1996, 1999–2015. Porrasjärvi kuuluu Alisenjärven reittiin, joka valittiin vuonna 1991 pääkohteeksi valtion happamoituneiden vesistöjen tutkimusprojektiin. Vuonna 1978 oli Porrasjärven vedenväri tumma, se oli vähäravinteinen järvi ja sen happamuustaso erittäin hapan, jonka puskurikyky happamoitumista vastaan oli heikko. Tämän jälkeen sekä Kalliojärveä kalkittiin vuosina 1998 ja 2003 että Ruokejärveä vuosina 2001, 2007 ja 2014. Kalkituksen seurauksena Porrasjärven happamuustaso kohosi lähemmäksi normaalia, mutta se jäi edelleen vielä hieman happamaksi. Myös veden puskurikyky happamoitumista vastaan koheni alkuksi tyydyttäväksi, mutta on palautunut sen jälkeen taas heikoksi tai välttäväksi. Veden ravinnepitoisuudet olivat ennen kalkitusta karujen järvien tasoa, mutta kalkituksen aikana ne ovat ajoittain kohonneet lievästi rehevien järvien tasolle. Pitoisuuksien kohoamista ovat edeltänyt joko pitkäkestoiset sateet tai järveen on joutuneet lumien sulamisvedet, jolloin vesinäytteiden arvot ovat kohonneet. Järven happitalous on valuma-alueen yläpuolisten järvien tavoin ollut tyydyttävä. Järveen muodostuu lämpötilakerrostumisesta johtuen alus- ja päällysvesikerrokset. Alusvesi muuttuu etenkin talvijaksolla vähähappiseksi ja voi muuttua jopa hapettomaksi. Järven tilanne on kokonaisuutena tyydyttävä, koska kesällä on tilanne valoisampi. Vähä Korpijärvi
Vähä Korpijärvi on Pirkanmaalla Kihniössä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Parkanonjärven alueeseen. Vähä Korpijärvi on osa Nerkoonjärven valuma-aluetta. Nerkoon kanava
Nerkoon kanava sijaitsee Pohjois-Savossa Lapinlahdella Onkiveden ja Nerkoonjärven välillä Kuopio–Iisalmi-laivaväylän varrella. Kanava rakennettiin alun perin hätäaputöinä suurten nälkävuosien aikana vuosina 1866–1869. Kanavan rakennustyöt jouduttiin keskeyttämään keväällä 1867 määrärahojen loputtua. Myöhemmin töiden jatkuttua syksyllä 1867 suunnitelmia jouduttiin karsimaan niin, että kanavan sulku rakennettiin kiven sijaan puusta. Rakennustöitä haittaisi se, että kanavatyöläiset olivat nälänhädän jäljiltä heikossa kunnossa. Myös sairaudet levisivät kanavatyömaalla niin, että vuonna 1868 niihin menehtyi yli sata kanavatyöläistä. Karkauslammi
Järvi on hyvin matala ja se kärsii toistuvasti happikadosta. Tämä johtuu veden ravinnetilasta ja järvi onkin rehevä. Vedenlaatu on kuitenkin parantunut viime vuosikymmeninä. Järvessä on pohjamutaa 1,6−4 metriä ja se voi olla vaarassa kasvaa umpeen ilman ihmisen korjaavaa toimintaa. Nerjungrin piiri
Nerjungrin piiri on vuoristoista. Suurin osa alueesta kuuluu Aldanin ylänköön ja eteläisintä osaa hallitsee Stanovoivuoristo. Keskilämpötila vaihtelee tammikuussa alueen eri osissa -30 ja -34 °C välillä. Heinäkuussa puolestaan +12 ja +14 °C välillä. Vuotuinen sademäärä on 400–500 mm. Merkittävimmät joet ovat Aldanin sivujoki Timpton ja Tšulman. Merkittävin järvi on Suuri Toko. Iso Oksjärvi (Ylöjärvi)
Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1964, 1966, 1973, 1990 ja 1999. Sen vesi kirkasta, väritöntä eikä humusta ole kovinkaan paljon. Veden happamuustaso on normaali ja järven puskurikyky veden happamoitumista vastaan on normaali. Veden ravinnetasot ovat alhaalla ja 1990-luvulla arvot alittivat karujen järvien rajat. Vaikuttaa siltä, ettei vapa-ajan asutus ole kuormittanut järveä liikaa, mutta on merkkejä siitä, että järvi saattaa muuttua lievasti reheväksi järveksi. Vuonna 1973 oli järven happitilanne hyvä, mutta vuonna 1990 syksyllä se oli jo heikentynyt. Silloin oli pohjan läheisyydessä hapettomia vyöhykkeitä. Hapettomuus aiheuttaa sameutta ja ravinteiden kumpuamista ylempiin vesikerroksiin. Kuortane
Kuortaneen maisemakuvaa hallitsevat kunnan halki virtaava Lapuanjoki ja sen varrelle levittäytyvät yhtenäiset viljelyalueet. Kuortaneenjärvi, pinta-alaltaan 16,5 neliökilometriä, on Lapuanjoen vesistöalueen suurin järvi. Se on tunnettu kauniista hiekkarannoistaan ja hyvästä kalasaalistaan. Muista pääasiassa huvila-asutuksen kannalta merkittäviä pikkujärviä ovat Kuhajärvi, Kaarankajärvi ja Porraslampi. Aivan oman erityishuomionsa ansaitsee Nisosjärvi: Se on karulla Suomenselällä harvinainen keidas, joka on luokiteltu valtakunnallisestikin arvokkaaksi lintuvedeksi. Nisosjärvi avautuu maisemassaan selvästi muuta ympäristöä alempana, joten sen linnustoa on helppo tarkkailla. Järvellä pesii muun muassa heinätavi, lapasorsa, jouhisorsa, haapana ja punajalkaviklo. Arkiomaanjärvi
Järven vedenlaatua seurataan jatkuvasti Hollolan kunnan toimesta. Vuonna 2013 todettiin luokituksessa, että järvi kuuluu pieniin ja keskikokoisiin vähähumuksisiin järviin (tunnus Vh) ja että sen ekologinen tila on hyvä. Järven näkösyvyys on noin 2 metriä eikä se ole muuttunut viime aikoina. Vaikka ekologinen tila on hyvä, ei järvi ole enää aivan luonnontilassaan, vaan se on lievästi rehevöitynyt. Lievästä kuormituksesta kertovat lämpötilakerrostuneisuusaikana alusveden happipitoisuuksien aleneminen. Vedessä olevat ravinteet kuluttavat veden happea pieneliöiden toimesta ja kemiallisen kulumisen vuoksi. Kesäisin pohja voi muuttua hapettomaksi ja talvellakin happi kuluu vähiin. Ravinteita ei kuitenkaan ole hälyttäviä määriä ja järven rehevyystaso on lievästi rehevöityneen järven tasolla. Kokonaisfosforipitoisuus vaihtelee pitoisuuden 20 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l) ylä- ja alapuolella. Kokonaistyppipitoisuudet vaihtelevat laajemmin 400–1000 μg/l. Nerosjärvi
Nerosjärvi on keskikokoinen humusjärvi, jonka kasvukauden aikainen pintaveden fosforipitoisuus on 19 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l) ja a-klorofyllipitoisuus 7,1 μg/l sijoittavat järven luokkaan hyvää ja typpipitoisuus 460 μg/l sijoittavat sen erinomaiseen luokkaan. Nerosjärven ekologinen tila on käytettävissä olevien tietojen perusteella hyvä.