Onko Etelänavalla jääkarhuja?
Pohjoisnapa
Pohjoisen ja eteläisen napa-alueen eläimistöt eroavat toisistaan huomattavasti. Esimerkiksi jääkarhu ja napakettu eli naali esiintyvät ainoastaan pohjoisella napa-alueella, kun taas pingviinejä on ainoastaan eteläisellä pallonpuoliskolla. Mitä pohjoisemmaksi mennään, sitä harvinaisemmiksi eläimet käyvät. Muuttolintuja pesii arktisilla alueilla kesällä. Merissä on melko runsasta elämää jään alla, sillä auringon valoa siivilöityy jään läpi. Pientä kasviplanktonia syövät erikokoiset ayriäiset, joita kalat ja valaat puolestaan käyttävät ravintonaan.
The Last Airbender
Sata vuotta myöhemmin Etelänavalla kaksi Eteläisen vesiheimon lasta, Katara ja hänen isoveljensä Sokka, löytävät metsästysretkellä jään sisältä nuoren tatuoidun pojan ja ison valkoisen biisonin, jotka he vievät kyläänsä. Tulisoturit hyökkäävät kylään Tulikansan kruunuprinssin Zukon johdolla ja vaativat poikaa itselleen. Poika suostuu, koska Zuko uhkasi polttaa kylän. Etelämanner
Tutkimuksissa on havaittu jäänalaisia järviä vuoteen 2014 mennessä 379 kappaletta, näistä geomagneettisen etelänavan lähellä olevan Vostokin ollessa tiettävästi suurin (240 × 50 km ja satoja metrejä syvä). Ei tiedetä kuinka järvet ovat syntyneet, mutta on arvioitu, että jäämassan muodostama valtava paine sulattaisi jäätä ja muodostuisi järviä. Järvien arvellaan lisäksi olevan tärkeässä asemassa valtavien jäämassojen liukuessa mereen, sillä veden päällä jäätikkö on huomattavasti liukkaampi kuin kalliota vasten. Melvillensaari (Kanada)
Saarella on kasvillisuutta erittäin vähän tai ei ollenkaan. Vähäinen kasvillisuus koostuu yleensä sammalmättäistä, jäkälistä, heinistä ja saraheinistä. Ainoa puinen laji, vaivaispaju, kasvaa tiheänä maanpintaa myötäillen. Saarella elää kuitenkin useita eri eläinlajeja, kuten jääkarhuja, karibuja, myskihärkiä, sopuleita, arktisia susia, naaleja ja napajäniksiä. Vuonna 2003 saarella nähtiin harmaakarhu ja harmaakarhujen jättämiä jälkiä. Kyseessä on pohjoisin havainto harmaakarhusta koskaan. Jääkarhu
Jääkarhuja on useissa maailman eläintarhoissa. Korkeasaaren eläintarhassa on ollut ainakin 1890-luvulta 1980-luvun alkuun asti jääkarhuja, mutta nykyään Suomessa voi nähdä eläviä jääkarhuja vain Ranuan eläinpuistossa. Novaja Zemlja
Luonnonvaroihin kuuluvat kupari, lyijy, sinkki ja asfaltti. Eläimiä ovat muun muassa naali, jääkarhu, mursu ja valkoposkihanhi. Karhu
Normaalisti käyttäytyvä erämaakarhu väistää ihmistä luonnossa, mikäli tämä vain on mahdollista ja mikäli ihminen ei syystä tai toisesta herätä pedon luontaista saalistusvaistoa. Karhu kuitenkin saattaa puolustaa aggressiivisesti pesäpaikkaansa, ja varsinkin emokarhu, joka on liikkeellä pentunsa kanssa, saattaa hyökätä ihmisen kimppuun tulkitessaan tilanteen vaaralliseksi pennulle. Useimmiten karhut kuitenkin pakenevat ihmisen haistaessaan tai kuullessaan, ja tämän vuoksi metsässä kävellessään kannattaakin pitää meteliä. Karhujen hyökkäykset ihmisten kimppuun ovat äärimmäisen harvinaisia.
Viimeisen sadan vuoden aikana karhu on tiettävästi surmannut Suomessa vain yhden ihmisen: vuonna 1998 karhu tappoi ruokolahtelaisen miehen, joka oli lenkkipolullaan juossut karhuemon ja pentujen väliin. Toukokuussa 2006 karhu hyökkäsi lenkillä olleen naisen kimppuun Hankasalmella. Karhu raateli lenkkeilijän jalkaa, mutta pakeni naisen potkaistua eläintä kuonoon. Päällekarkaustapauksia tiedetään tapahtuneen lähinnä erilaisissa metsästykseen liittyvissä tilanteissa, tai karhuemon puolustaessa poikasiaan. Maailmanlaajuisesti muutamia ihmisiä joutuu vuosittain karhun surmaamaksi. Toisinaan sattuu myös liikenneonnettomuuksia, , joissa karhu on osallisena. Karhu on matala eläin verrattuna hirveen, joten itse törmäys ei tavallisesti ole välittömästi autoilijalle vaaraksi, mutta tällaisessakin tilanteessa pätee yleissääntö, että haavoittunut karhu on vaarallinen. Amerikan maantiede
Etelä-Amerikan eläinlajisto on erittäin runsas, joukossa on monia uhanalaisia lajeja, kuten jättiläismuurahaiskarhu ja jättiläisvyötiäinen. Vähemmän vaarassa kadota sukupuuttoon ovat esimerkiksi laamat, muurahaiskarhut, vyötiäiset ja leguaanit. Mantereen länsirannikon lauhkean vyöhykkeen merivesiä viilentää ja ravitsee Perunvirta, minkä ansiosta meren eliökanta on runsas. Lumihaikara
Lumihaikaroita elää Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Lajin kannankehitys on kasvava ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi. Harhailijoita on tavattu Isossa-Britanniassa ja Islannissa. Ilmaston lämpenemisen vaikutukset
Pohjoisnapaa ympäröivien kelluvien jäämassojen sulaminen olisi tuhoisaa useille arktisille eläinlajeille. Jään alla kasvavat levät ja plankton katoaisivat jäiden mukana. Tämä ei vaikuta kovin suurelta, mutta ne ovat koko ravintoketjun perustana tällä muuten kasvittomalla paikalla. Linnut ja kalakannat menehtyisivät tai muuttaisivat pois ensin ja jäljelle jääneet jääkarhut ja mursut jäisivät vaille ravintoa, sillä ne ovat riippuvaisia jäälautoista eivätkä voisi seurata kaloja uusille alueille. Jäänmurtaja Jääkarhu
Jääkarhu herätti Suomessa runsaasti mielenkiintoa sekä lehdistössä että yleisön keskuudessa suuren kokonsa, konetehonsa ja teknisten ominaisuuksiensa takia. Lehdistö ylisti alusta monenlaisilla superlatiiveilla kutsuen sitä jopa maailman voimakkaimmaksi jäänmurtajaksi. Väite ei kuitenkaan pitänyt paikkaansa, sillä Venäjällä oli tuohon aikaan suurempi, 15 000 hevosvoiman tehoinen, murtaja "Svjatogor'. 
Koska "Jääkarhun" käyttökustannukset olivat muita jäänmurtajia korkeammat, sen käyttöä pyrittiin säännöstelemään. Normaalisti se lähti avustustehtäviin viimeisenä murtajista ja lopetti ne keväisin ensimmäisenä. 1920- ja 1930-luvuilla Suomella oli vain kaksi varsinaista talvisatamaa (Hanko ja Turku), jotka pidettiin auki kaikkina talvina. Jääolosuhteiden salliessa avustettiin liikennettä usein kuitenkin myös Helsinkiin, Kotkaan, Raumalle ja Mäntyluotoon. Jääkarhu avusti liikennettä kuitenkin etupäässä Suomenlahdella. Jääpingviini
Jääpingviini ("Pygoscelis adeliae") on keisaripingviinin ohella toinen Etelämantereella elävistä pingviinilajeista. Kanada
Pohjoisen metsät ovat sopivaa elinympäristöä karibuille, vapiteille, ilveksille sekä musta- ja ruskeakarhuille. Majavat, näädät, piisamit ja minkit ovat myös vielä nykyäänkin laajalti turkiskaupan perusta. Etelässä on paljon vapiteja, kun taas tiheämmin asutuilla alueilla on ennen kaikkea pienempiä nisäkkäitä, kuten harmaa-, puna- ja maaoravia, kärppiä sekä amerikansaukkoja. Hyvin monimuotoiseen lintumaailmaan lukeutuvat muun muassa kardinaalit, kerttulit, idänlehtoturpiaalit ja naukumatkijat. Alueelle on levinnyt lisäksi eurooppalaisia lintuja, kuten varpusia ja kottaraisia. Preeria-alueilla elää pienempiä eläimiä, kuten jäniksiä, taskurottia ja suippopyrstökanoja sekä viimeiset biisonit ja hanka-antiloopit. Lännen vuoristoissa elää oloihin hyvin sopeutuneita eläinlajeja, kuten paksusarvilampaita ja lumivuohia. Puolikarhut
Puolikarhujen ("Procyonidae") heimoon kuuluu 18 lajia, jotka kaikki asuvat Amerikan lauhkeissa ja trooppisissa osissa. Niillä on pitkä ruumis ja ne ovat aktiivisia eläimiä, joiden otaksutaan sivuavan koirien ja karhujen evoluutiolinjaa. Puolikarhut ovat hyviä kiipeilijöitä ja viettävät suuren osan ajastaan puissa. Koiraat ovat naaraita suurempia, mutta muutoin molemmat sukupuolet ovat samannäköisiä. Etelämanner
Etelämanner on maapallon eteläosassa, etelänavan ympärillä sijaitseva manner. Se on ainoa maanosa, jossa ei ole vakituista asutusta eikä yhtään valtiota. Etelämanner jaetaan usein läntiseen ja itäiseen Etelä­mantereeseen. Napamantereen ja sitä ympäröivien saarten yhteisnimitys on Antarktis. Etelä­manner on kylmin, tuulisin, korkein ja kuivin manneralue. Etelä­manner on viidenneksi suurin maanosa Aasian, Afrikan, Pohjois-Amerikan ja Etelä-Amerikan jälkeen. Sen pinta-ala on 14 miljoonaa neliökilometriä. Wood Buffalon kansallispuisto
Wood Buffalon kansallispuistossa asuu luonnonvaraisena useita eri lajeja, kuten hirviä, mustakarhuja, susia, ilveksiä, majavia, piisameja, lumikenkäjäniksiä, hietakurkia, röyhelöpyitä sekä sukkanauhakäärmeitä, jotka tekevät puistossa tunnettuja yhteispesiä. Sarvivalas
Sarvivalaat elävät arktisella alueella. Eniten niitä on alueella, joka ylettyy itäisestä Kanadasta läntiseen Grönlantiin. Suurin osa sarvivalaista elää napapiirin pohjoispuolella ympäri vuoden. Ne elävät jäätiköiden lähellä ja napajäätiköiden avoimissa kohdissa. Itävalta
Itävallan eläimistö on tyypillisen keskieurooppalaista: jäniksiä, saksanhirviä, fasaaneja, kettuja, mäyriä, näätiä ja peltopyitä. Vuoristoissa elävät muun muassa gemssi, metsämurmeli, kotka ja naakka. Pannonian alueelle luonteenomaisia ovat Neusiedl-järven ruoikoissa viihtyvät suuret määrät kahlaajalintuja. Viime vuosina maan keski- ja eteläosien metsissä on jälleen tavattu joitakin karhuja. Jääkarhu
Ilmastonmuutoksesta johtuvasta arktisen merijään sulamisesta on ennustettu ongelmia jääkarhuille, jotka saalistavat riistansa jäällä. Riittävä kylmyys on edellytys myös niiden lisääntymiselle, sillä jääkarhuemo synnyttää poikasensa talvella lumeen kaivamaansa luolaan. Vuonna 2005 tutkijat havaitsivat hukkuneiden jääkarhujen määrän lisääntyneen. Vaikka jääkarhut ovat hyviä uimareita, ovat etäisyydet ahtojäälauttojen välillä joskus liian suuria lauttojen sulaessa napa-alueiden ilmaston lämmetessä. Vuonna 2006 Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokitteli jääkarhun lajeihin, joita uhkaa sukupuutto, perusteina ennusteet joiden mukaan jääkarhujen määrä vähenee 50–100 vuodessa 50–100 prosenttia. Jääkarhujen vaikeutunut ruoansaanti on johtanut kannibalismitapauksiin jääkarhujen keskuudessa. Southamptoninsaari
Saarella sijaitsevat East Bayn ja Harry Gibbonsin linnustonsuojelualueet, ja ne ovat tärkeitä lumihanhen lisääntymisalueita. Ankarasta ilmastosta huolimatta saarella on runsaasti villieläimiä. Runsaslukuisimpiin lajeihin kuuluvat jääkarhut, mursut, norpat, tunturihaukat, sekä harvinaisempana muuttohaukka. Karhu
Karhulla ei ole paljon luontaisia vihollisia, lukuun ottamatta tiikereitä ja muita karhuja. Siperiantiikerit saalistavat yleensä nuoria karhuja, mutta myös täysikasvuinen naaraskarhu kelpaa niille. Tutkituissa 44 tapauksessa, jossa tiikeri ja karhu kohtasivat, tiikeri teki aloitteen 12 tapauksessa ja karhu kahdeksassa. Joka toisessa tapauksessa karhu kuoli, 27 %:ssa tapauksista tiikeri kuoli ja 23 % molemmat selvisivät. Korean demokraattinen kansantasavalta
Pohjois-Koreassa on aikaisemmin elänyt monia suurpetoja, kuten ilveksiä, tiikereitä, karhuja, panttereita ja leopardeja, mutta ne ovat käyneet harvinaisiksi. Hirviä ja villisikoja on edelleen, mutta kasvava väestö on ajanut nekin ahtaalle. Valkoinen haikara on maan kansanrunoudessa tärkeä symboli. Luolakarhu
Luolakarhu ("Ursus spelaeus") oli jääkaudella elänyt, luolissa talvehtinut suuri karhueläin. Se ilmestyi viimeistään Holstein-lämpökaudella noin 300 000 vuotta sitten, ehkä jo 500 000 vuotta sitten. Itävallasta on löydetty noin 40 000 vuotta vanhoja luolakarhun jäänteitä, joiden luista on saatu muutaman geenin pätkiä DNA-näytteinä talteen. Luolakarhu katosi jääkauden lopun pleistoseenin joukkotuhossa noin 10 000 vuotta sitten luultavasti ilmastonmuutoksen ja ihmisen metsästyksen takia. Liejukana
Liejukanaa esiintyy kaikkialla maailmassa paitsi Etelänapamantereella ja Australaasiassa. Suomessa se on harvalukuinen pesimälintu etelän rehevillä vesillä esimerkiksi Suomenojan vedenpuhdistamolla Espoossa. Satunnaisesti sitä esiintyy Oulu-Joensuu linjalla asti. Suomessa pesii noin 100 paria. Euroopassa pesii 0,9–1,2 miljoonaa paria. Pohjois-Euroopan liejukanat talvehtivat etelämpänä, Länsi- ja Etelä-Euroopassa. Jääkarhu
Luonnossa jääkarhut elävät noin 30 vuotta, vankeudessa pidempäänkin. Vanhin oli Detroitin eläintarhan Doris (1948–1991), joka saavutti 43 vuoden ja kahdeksan kuukauden iän. Luettelo jääkäreistä K
Ejnar Kohlmann Jääahvenet
Jääahvenet ovat pääasiassa merissä ja elävät lähellä etelämannerta. Satunnaisesti niitä tavataan myös murtovesistä. Osa lajeista elää lähellä Etelä-Amerikan tai Uuden-Seelannin rannikkoa. Kalat ovat sopeutuneet kylmissä vesissä elämiseen ja poikasvaihetta lukuun ottamatta ne erittävät vereensä jäätymistä estäviä proteiineja. Suurin osa jääahvenista elää lähellä pohjaa. Useiden lajien ravintoa ovat planktonäyriäiset, mutta esimerkiksi hammaskala saalistaa muita kaloja. Osa lajeista ovat ruokakaloja ja muun muassa hammaskalan kannat ovat ylikalastettuja. Naakka
Naakkakanta on vahvimmillaan Etelä- ja Länsi-Suomessa, Itä-Suomessa ja Oulun läänissä harvempi ja Lapin läänissä vain sen etelä- ja lounaisosissa. Suomessa pohjoisimpia pesimäpaikkoja ovat muun muassa Rovaniemi ja Kemijärvi. Suomen naakkakanta on 80 000–130 000 yksilöä, josta 5 000–10 000 paria pesii Varsinais-Suomessa. Se on osittaismuuttaja: enemmistö naakoista muuttaa loka-marraskuussa Etelä-Itämeren alueelle, osa Alankomaihin ja Belgiaan saakka, ja palaa maalis-huhtikuussa. Varsinais-Suomessa kevään päämuutto tapahtuu maaliskuun lopussa ja syksyn päämuutto lokakuun puolimaissa, jolloin Vakka-Suomen rannikolla tavataan jopa 7 000 Ahvenanmaan suuntaan muuttavaa yksilöä päivän aikana. Varsinais-Suomessa talvehtii runsaasti naakkoja, Turussa ainakin pari tuhatta. Suomen talvikanta on kaatopaikkojen ansiosta kasvanut viime vuosikymmeninä. Kaatopaikkojen vähenemisen takia muuttavan kannan osuus luultavasti kasvaa tulevaisuudessa. Arktinen susi
Arktinen susi eli napasusi ("Canis lupus arctos") on nisäkäs ja suden alalaji. Arktisia susia asuu Kanadan arktisilla alueilla ja Pohjois-Grönlannissa. Arktiset sudet eivät pelkää ihmisiä lainkaan, koska niiden elinalueilla ei juuri ole asutusta ja ne usein lähestyvät ihmistä uteliaana. Näissä tilanteissa ne eivät ole koskaan osoittaneet saalistuskäyttäytymistä tai aggressioita. Kanada
Pohjoisen vesistöt tarjoavat ravintoa valaille, mursuille, hylkeille ja osittain vedessä eläville jääkarhuille. Tundralla elää myskihärkiä, karibuja, susia, naaleja ja sopuleja. Myös monet muuttolinnut, kuten ruokit, sorsat, lokit, tiirat ja monet muut merilinnut, viettävät kesän tundralla. Jääkarhu
Jääkarhu käyttää ravinnokseen pääasiassa hylkeitä. Niiden puuttuessa se syö myös muita eläimiä ja marjoja. Joskus harvoin jääkarhu saalistaa myös sitä jopa puolta painavampia mursuja, mieluiten nuoria tai haavoittuneita, ja nuoria maitovalaita näiden hengitysaukoilta. Useimmat arktisen alueen maaeläimet juoksevat jääkarhua kovempaa ja merieläimet ovat sitä ketterämpiä vedessä. Jään ja veden rajapinta onkin jääkarhun ominta saalistusmaastoa. Jäällä se lähestyy saalistaan hiipimällä ja hyökkää päästyään noin 10 metrin etäisyydelle. Jääkarhu vaanii usein hylkeiden jäässä olevien hengitysreikien kohdalla. Se voi olla käytännöllisesti katsoen liikkumatta useita tunteja. Kun hylje nousee hengittämään, puree karhu sitä päähän tai yläruumiiseen ja kiskoo sen jäälle. Punakoati
Punakoati eli punanenäkarhu eli koati ("Nasua nasua") on Keski- ja Etelä-Amerikassa elävä puolikarhu ("Procyonidae"). Punakoatit elävät kahdenkymmenen yksilön ryhmissä. Ne syövät pikkueläimiä, hedelmiä ja siemeniä. Ne voivat häntineen olla jopa 125 senttimetriä pitkiä. Ne voivat elää 17-vuotiaiksi. Ruhnu
Maaeläimistä Ruhnulla tavataan muun muassa metsäkauriita, kettuja, rottia, kotihiiriä, haisukonnia ja rantakäärmeitä. Ympäröivillä merialueilla elää norppia ja harmaahylkeitä. Metsäkauris istutettiin saarelle vuonna 1970, ja niitä on myöhemmin tuotu saarelle lisää geeniperimän parantamiseksi. Haisukonnan luultiin hävinneen saarelta, kunnes eräs yksilö löytyi paikallisen talon kellarista vuonna 2002. Kotieläimistä Ruhnulla kasvatetaan pääasiassa eestinkarjaa ja ruhnunlammasta. Ruhnunlampaita on koko maailmassa vain 25 kappaletta, mutta kantaa pidetään vakaana. Vuonna 2006 saarelle tuli jäälautan mukana karhu, joka aiheutti mediahälyä, kun sitä yritettiin turhaan ottaa kiinni parin kuukauden ajan. Karhu palasi luultavasti oma-aloitteisesti takaisin mannermaalle. Merikarhut
Merikarhuja on kahdessa suvussa: pohjanmerikarhu suvussa "Callorhinus", sekä kahdeksan lähinnä eteläisten merten lajia suvussa "Arctocephalus". DNA-tutkimuksen mukaan nämä eivät ole yhtenäinen ryhmä, vaan pohjanmerikarhun läheisimmät sukulaiset ovat merileijonien ryhmässä. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut merikarhu-termin hylkäämistä myös lajinimistä. Napahärkki
Napahärkkiä tavataan Euroopassa ainoastaan Skotlannissa, Walesissa, Färsaarilla, Islannissa, Huippuvuorilla sekä Norjan, Ruotsin ja Suomen korkeimmilla vuoristo- ja tunturialueilla. Lisäksi napahärkkiä kasvaa paikoitellen Grönlannissa sekä Koillis-Kanadan rannikolla. Suomessa napahärkkiä tavataan ainoastaan Enontekiöllä Käsivarren suurtuntureilla. Tutkimusmatkat pohjoisnavalle
Aivan pohjoisimmalla napa-alueella on harvassa ravinnoksi kelpaavaa eläimistöä, napakettuja ja jääkarhuja. Toisaalta jääkarhut uhkasivat napaseuduilla liikkujia. Raa'asta tai huonosti kypsennetystä jääkarhun lihasta saattoi saada trikinoosin. Liikkuminen jääröykkiöiden seassa oli todella väsyttävää. Kylmä jäädytti hikiset tai kastuneet vaatteet hiertäväksi panssariksi. Kanadan pohjoisilla saarilla oli vaara, että alkuasukkaat hyökkäisivät esimerkiksi haaksirikkoutuneiden laivojen miehistöjen kimppuun. Jääkarhu
Jääkarhuja elää Venäjän pohjoisosissa, läntisessä ja pohjoisessa Alaskassa, Kanadan arktisilla alueilla, Grönlannissa, Huippuvuorilla ja Pohjois-Siperiassa. Vuonna 2017 jääkarhuja oli yhteensä arviolta 22 000–31 000 yksilöä, joista Kanadassa 60–80 prosenttia. Populaatioita on 19, joista yksi pienenee, kaksi kasvaa, seitsemän on vakaita ja yhdeksästä ei ole riittävästi tietoja. Karhut
Karhut (Ursidae) on petoeläinten lahkoon kuuluva nisäkäsheimo. Karhujen kehitys alkoi koiraeläintä, näätää tai matalaa ilvestä muistuttaneesta "Ursavuksesta", joka eli noin 20–10 miljoonaa vuotta sitten. Etruskikarhu kehittyi ennen suuria jääkausia. Luolakarhu eli viime jääkaudella. Nykyinen karhu kehittyi noin 70 000 vuotta sitten, ja levisi Amerikkaan 70 000–40 000 vuotta sitten. Skandinaavien varhaiset Grönlannin siirtokunnat
Grönlannista saatavat jääkarhun taljat, naalin turkit ja mursunnahkaköydet olivat erityisen haluttuja Euroopassa. Grönlannista sai myös metsästyshaukkoja ja valaan hetuloita. Saaret erikoisuudet, kuten elävät jääkarhut, tulivat vaarallisten merimatkojen takaa. Niiden metsästys olikin vaivalloista ja vaarallista. Jäänmurtaja Jääkarhu
Jääkarhu oli suomalainen Merenkulkuhallituksen höyrykäyttöinen jäänmurtaja, joka oli käytössä vuosina 1926-1972. Tutkimusmatkat pohjoisnavalle
1800-luvulla alkoi kilpajuoksu pohjoisnavalle. Monet tutkimusmatkailijat yrittivät huonolla menestyksellä päästä koiravaljakolla navalle 1800-luvun alkupuolelta lähtien. Monet eivät palanneet hengissä ja monet selvisivät vain hädin tuskin. Nälkä, kylmä ja uupumus tappoivat monia naparetkeilijöitä. Napaseuduilla saattavat myrskyt puhjeta äkkiä ja rikkoa ohuen jään tai palelluttaa suojautumattoman kulkijan. Tutkimusmatkoja vaikeutti se, että pohjoisnapa-alue on lauttajäätä, joka on monesti sulan veden, jäälauttojen ja röykkiömäisten ahtojäiden sekamelskaa. Tämä on vaikeaa niin koiravaljakoille kuin kajakeille ja laivoille. Koiravaljakoiden etenemisen pysäyttivät railot ja jääröykkiöt ja laivoja kulun esti umpijää, joka saattoi murskata jäihin juuttuneen laivan. Jos railo on edes ohuessa jäässä, siinä oli nahkakajakillakaan mahdotonta liikkua. Joskus avautuneen leveän railon jäätymistä sai odotella ikuisuudelta tuntuvan ajan, niin että tarvikkeet hupenivat vähiin. Esimerkiksi polttoöljy oli välttämätöntä jotta voitaisiin kypsentää ruokaa, joka muuten oli jäässä. Railoja saattoi avautua vaikkapa leirin keskelle kun oltiin asetuttu nukkumaan. Mikä pahinta, railo pystyi avautumaan pian sulkeutumisensa jälkeen. Jos railosta pääsi hengissä ylös, paleltuminen uhkasi. Uupumus saattaa äärimmillään johtaa siihen, että ihminen tuupertuu lumihankeen ja lopulta jäätyy kuoliaaksi. Hayes (joki)
Hayesjoen vedessä elää monia arvokaloja, kuten puronieriä ("Salvelinus fontinalis"), valkosilmäkuha ("Sander vitreus"), hauki ("Esox lucius") ja sampi ("Acipenser sturio"). Tyypillisiä nisäkäslajeja ovat susi ("Canis lupus"), länsikanadanhirvi ("Alces alces andersoni"), ahma ("Gulo gulo") ja metsäkaribu ("Rangifer tarandus caribou"). York Factoryn ympäristössä elää myös jääkarhuja ("Ursus maritimus") ja Hayesjoen suulla Hudsoninlahden rantavesissä maitovalaita ("Delphinapterus leucas"). Linnuista ovat yleisiä valkopäämerikotka ("Haliaeetus leucocephalus"), sääksi ("Pandion haliaetus"), kanadanhanhi ("Branta canadensis"), törmäpääsky ("Riparia riparia") ja jäälokki ("Pagophila eburnea").
Joen valuma-alueella esiintyy yli kolmekymmentä kasvia, jotka luokitellaan harvinaisiksi Manitobassa, kuten rahkasara ("Carex pauciflora") ja sukassara ("Carex microglochin") Kanadan kilven alueella, heinäkasvi "Poa tolmatchewii" ja maruna "Artemisia tilesii" Hudsoninlahden alangolla ja mähkä ("Selaginella selaginoides") Hudsoninlahden rannikolla. Pieni karhu
Pieni karhu (latinaksi "Ursa Minor" (UMi), genetiivi "Ursae Minoris") on yksi 88:sta nykyisin määritellystä tähdistöstä. Se sijaitsee taivaan pohjoisnavan ympäristössä. Tähdistössä olevaa pienehköä seitsemän tähden muodostamaa tähtikuviota kutsutaan Pikku-Otavaksi, koska se muistuttaa Ison karhun tähdistössä olevaa Otavaa. Jääkarhu
Jääkarhusta on tullut 2000-luvulla eräs tunnetuimmista ilmastonmuutoksen symboleista. Myös Kanadan luoteisterritoriot käyttää sitä symbolinaan. Jääkarhu oli yksi vuoden 2014 talviolympialaisten kolmesta maskotista. Etelä-Georgia ja Eteläiset Sandwichsaaret
Nykyään pääsaarella sijaitsee tutkimusaseman lisäksi Grytvikenin museo, jonka kaksi kuraattoria ovat pääsaaren ainoat pysyvät asukkaat. Kapean salmen erottamana saaren länsipään edustalla sijaitsee "Bird Island", jolla on pysyvästi miehitetty, brittiläistä Antarktiksen tutkimusta palveleva biologinen asema.
Saarten luonto on karu. Tyypillinen maksimilämpötila on välillä 0–10 °C. Saarilla on kuitenkaan harvoin talvellakaan kylmempää kuin −10 °C. Pääsaarella on suuri kuningaspingviinien ("Aptenodytes patagonicus") yhdyskunta. Lisäksi saarella eli porokanta, joka tuotiin saarelle varhain 1900-luvulla. Viimeisetkin porot kuitenkin tapettiin vuonna 2014, koska ne vahingoittivat saaren luontoa syömällä lähes kaiken aluskasvillisuuden. Sääolosuhteet tekevät saaret vaikeasti lähestyttäviksi kohteiksi laivoille. Pääsaaren pohjoisrannalla on kuitenkin useita hyviä satamia; kaikki valaanpyyntiasemat sijaitsivatkin juuri saaren pohjoisrannalla. Saarelle on levinnyt rottakanta, joka aiheuttaa vaaran saaren alkuperäiselle lajistolle ja jota on siksi pyritty hävittämään myrkkysyöteillä. Kotoperäisinä lajeina saarella pesivät etelägeorgiankirvinen ("Anthus antarcticus") sekä suippopyrstösorsa ("Anas georgica"). Luettelo jääkäreistä E
Karl Magnus Eklund Tutkimusmatkat pohjoisnavalle
1800-luvulla siirryttiin Pohjoisnavan valloituksessa koiravaljakoihin. Tällöin oli jo käynnissä eräänlainen kilpajuoksu siitä, kuka onnistuisi pääsemään ensimmäisenä pohjoisnavalle. Monia retkikuntia lähti kohti napaa, monet eivät palanneet hengissä ja monet selvisivät vain hädin tuskin. Retkeilijöitä vastassa oli pakkanen, jääröykkiöt, äkisti avautuvat jäärailot ja pettävä jää sekä kyvyttömyys kuljettaa riittävästi varusteita mukana satojen kilometrien pituista matkaa varten. Merivirta kuljetti monesti jäätä yllättävän nopeasti ja vaikeutti osaltaan matkaa. Ranuan eläinpuisto
Eläinpuistossa asustavat Suomen ainoat jääkarhut. Vanhempi niistä, Manasse, tuotiin Kolmårdenin eläinpuistosta vuonna 1991, nuorempi Venus Saksasta Rostockin eläinpuistosta keväällä 2006. Venus sai pennut 18. marraskuuta 2011, joista toinen jäi eloon ja voi hyvin. Jääkarhut ovat hyvin stressiherkkiä, ja siksi sen syntymää valmisteltiin huolellisesti häiriöiden estämiseksi. Jääkarhunpennun nimeksi valittiin "Ranzo". Ranzo muutti Itävaltaan Wienin eläintarhaan toukokuussa 2014. 4. joulukuuta 2014 Venus synnytti kaksi pentua. 20. joulukuuta 2014 Ranuan eläinpuisto tiedotti, että pennut olivat kuolleet ja Venus oli syönyt ne. Karhu
Karhuja on maailmassa yhteensä noin 230 000 yksilöä, suurimmat populaatiot Venäjällä (noin 120 000), Yhdysvalloissa (32 500) ja Kanadassa (21 750). Euroopassa on yhteensä noin 14 000 karhua. Etelä-Euroopassa ja Alpeilla on useita pieniä populaatioita, jotka elävät eristyksissä muista. Myös Aasiassa on eristyneitä populaatioita, mutta niiden suuruudesta ei ole luotettavaa tietoa. Intiassa on alle tuhat karhua hajaantuneena moneen ryhmään. Kiinassa on kaksi populaatiota, toinen alle tuhat, toisessa alle 6 000 yksilöä. Japanin Hokkaidolla on ilmeisesti noin 2 000 karhua. Uppo-Nalle
Uppo-Nalle on Elina Karjalaisen luoma satukarhu ja siitä kertova kirjasarja. Ensimmäinen Uppo-Nalle-lastenkirja ilmestyi vuonna 1977 ja sen 21. painos vuonna 2002. Näitä Hannu Tainan kuvittamia kirjoja on ilmestynyt 22 ja niiden kunniaksi on vuonna 1997 julkaistu postimerkkikin. Karjalaisen kirjoittama näytelmä tästä sympaattisesta, loruilevasta lelunallesta valmistui 1980 Kuopion kaupunginteatteriin ja nallesta on tehty televisiosarja nimeltään "Uppo-Nalle ja joulun odotus". Nallen mukaan nimetty Uppo-Nallen lastenklinikka avasi ovensa 1991 Kuopiossa. Samana vuonna Uppo-Nallesta tehtiin elokuva. Vuonna 2010 Kyösti Haatanen voitti Kuopion IV. kansallisen sävellyskilpailun koko perheen oopperallaan Uppo-Nalle löytää ystävän. Nanda Devin kansallispuisto
Nanda Devin kansallispuisto on tunnettu laajoista sorkkaeläinpopulaatioistaan, joista puolilammasta tavataan runsaslukuisimpana. Puistossa elää yhteensä 14 nisäkäslajia, joihin lukeutuvat myös harvinaiset lumileopardi, sepelkarhu. Harmaahaikara
Harmaahaikaroita on melkein kaikkialla Euroopassa ja Aasiassa, ainoastaan pohjoisessa niitä näkee harvoin. Niitä esiintyy myös Etelä-Afrikassa ja Madagaskarilla. Pohjoisnapa
Yhdysvaltalaisessa ja kanadalaisessa kulttuurissa Joulupukki asuu pohjoisnavalla eikä Lapin Korvatunturilla. Joulupukin asumalle pohjoisnavalle kuvitellaan usein poroja, puita ja tuntureita, joita ei ole todellisella pohjoisnavalla, mutta Lapissa kylläkin. Mustakarhu
Mustakarhu ("Ursus americanus"), joskus myös Amerikan mustakarhu tai baribali, on Pohjois-Amerikan mantereen yleisin karhulaji. Mustakarhu on oma lajinsa eikä ruskeakarhun alalaji, toisin kuin esimerkiksi harmaakarhu ja kodiakinkarhu. Karibu
Karibuja ja Euraasian ”karibuja” elää pohjoisella pallonpuoliskolla nykyisin noin viisi miljoonaa yksilöä. Alaskassa elää miljoona karibua, Kanadassa yli kaksi miljoonaa. Grönlannissa karibuja on länsirannikolla. Villejä poroja tai peuroja elää runsaslukuisina Siperiassa ja Venäjän Euroopan puoleisessa osassa, Islannissa, Huippuvuorilla, Ruotsissa, Norjassa ja Suomessa. Poroja on siirretty myös Kerguelenin saarelle, missä ne ovat villiintyneet. Elinympäristö on tyypillisesti puutonta tundraa ja metsäistä taigaa. Läntisessä Kanadassa karibuja elää vuoristojen rinteillä. Yellowstonen eläimistö
Karhuja Yellowstonen alueella elää noin tuhatkunta, josta noin puolet on mustakarhuja ("Ursus americanus") ja puolet harmaakarhuja ("Ursus arctos horribilis"). Mustakarhu elää lähinnä metsäalueilla ja metsien aukioilla, kun taas harmaakarhu asuu metsien lisäksi myös niityillä ja laaksoissa. Mustakarhu on kahdesta lajista käytökseltään rauhallisempi, ja suojatakseen itseään ja pentujaan vihollisilta se käyttää hyväkseen kykyään kiivetä puihin. Harmaakarhu on kooltaan noin puolestatoista kahteen kertaan mustakarhua suurempi, ja sen käytös on aggressiivisempaa. Tundra
Tundran tyypillisiä nisäkkäitä ovat myyrät, sopulit, myskihärkä, naali, metsäjänis, napajänis, ahma, kärppä ja peura. Jääkarhua tavataan vain hyvin pohjoisessa. Peurat joita mm. karibut ja porot ovat, vaeltavat yleensä talvella metsän suojiin, mutta niitäkin elää ympäri vuoden jopa tundran kylmimmillä alueilla, tosin normaalia pienempinä. Paremmin tundralle ovat sopeutuneita myskihärkä ja naali. Monilla tundralajeilla on valkea talviturkki. Useimmat tundran nisäkkäät sietävät hyvin -40 °C pakkasta. Naali sietää jopa -70 °C, mutta kaivautuu silloin mieluiten lumeen. Veiksel-jääkausi
Eri eläimet elivät eri vyöhykkeillä. Villamamuttikaan ei sietänyt kovin suurta kylmyyttä. Villihevonen kesti hieman enemmän kylmää kuin mammutti. Myskihärkä viihtyi hyvin kylmällä polaariaavikolla aivan mannerjään vieressä, alueella missä myös sudet pärjäsivät. Nykyään uhanalainen myskihärkä elää muun muassa Grönlannin pohjois- ja koillisosissa jäättömillä alueella. Peura viihtyi suhteellisen lämpimällä ala-arktisella alueella, joka vastaa nykyajan Grönlannin länsirannikkoa. Jääkarhu on ilmeisesti kehittynyt vasta viimeisimmän jäätiköitymisvaiheen aikana. Evoluution todisteet
Esimerkiksi jääkarhu ("Ursus maritimus") on sukua ruskeakarhulle, ja nämä lajit voivat saada keskenään lisääntymiskelpoisia jälkeläisiä. Susi on biologisesti samaa lajia kuin koira. Pegtymelin kalliopiirrokset
Maanisäkkäitä on monta lajia. Karhuja on 9, joista 4 on tunnistettu jääkarhuksi. Koiran ja suden erottaminen on vaikeaa, mutta kaksi niistä ei toimi ihmisen puolesta vaan häntä vastaan. Merinisäkkäitä on 10 ja ne esittävät hylkeitä, tappajavalaita tai muita suurempia valaita. Eräät valaat suihkuttavat ilmaan vettä hengitysilman mukana. Kahun jalanjälkiä on piirretty kaksi, joista toisella jäljellä on kuusi varvasta. Ihmisen jalanjäljistä voi tunnistaa jalkineiden piirteet. Linnut, joita on laskettu 22, ovat enimmäkseen hanhia, sorsia, joutsenia ja lokkeja. Kaksi kuviota esittävät ihmistä, joka oleilee nelikulmion sisällä, mikä on tulkittu asumukseksi. Jääkarhu
Yksi ihminen kuoli ja neljä loukkaantui vakavasti, kun jääkarhu hyökkäsi brittiläisen turistiryhmän kimppuun 5. elokuuta 2011 Van Postin jäätiköllä noin 40 kilometrin päässä Longyearbyenistä Norjan Huippuvuorilla. Edellinen vastaava tapaus sattui vuonna 1995, kun kaksi ihmistä kuoli jääkarhun kynsissä. Jääkarhut ovat surmanneet neljä ihmistä 40 viime vuoden aikana. Etelänapa
Etelänapa on kesällä yöt ja päivät auringonpaisteen alla, ja talvella siellä vallitsee koko päivän kestävä kaamosyö. Etelän kesä on samaan aikaan kuin pohjoisen talvi ja päinvastoin, sillä vuodenajat johtuvat maapallon akselikallistumasta. Siten joulu–tammikuun tienoilla on etelänavalla keskikesä, ja kesä–heinäkuun aikoihin keskitalvi. Etelänavan ilmastoon vaikuttaa myös se, että jäätikkö on hyvin korkealla merenpinnasta, ja ilma tämän takia monesti kirkasta ja ohutta. Etelänavalla ollaan noin 2800 metrin korkeudessa merenpinnasta. Etelänavan Amundsen-Scott-tutkimusasemaa korkeammalla on vain Vostokin tutkimusasema. Koillis-Grönlannin kansallispuisto
Puiston rannikkoseudulla elää arviolta 5 000–15 000 myskihärkää sekä lukuisia jääkarhuja ja mursuja. Muita alueella eläviä nisäkkäitä ovat muiden muassa naali, kärppä, poro, sopuli, ja napajänis. Hirvet katosivat puistosta vuonna 1900 ja sudet vuonna 1934. Alueella tehdään kuitenkin satunnaisia susihavaintoja. Huippuvuoret
Saarilla elää useita lintulajeja ja neljä maanisäkästä: idänkenttämyyrä, naali, huippuvuortenpeura ja jääkarhu. Saarilla lienee elänyt aikoinaan 10 000 huippuvuortenpeuraa ("Rangifer tarandus platyrhynchus"), mutta kanta hupeni vuosina 1860–1920 metsästyksen takia noin tuhanteen. Nykyään peuroja on 8 000, eivätkä petoeläimet eivätkä ihmiset vähennä kantaa merkittävästi. Esimerkiksi Aventdalenin populaatiossa Länsimaan saarella on satoja peuroja 150 neliökilometrin alalla. Kannanvaihtelut ovat voimakkaita: yhtenä vuonna peuroja saattaa olla 400, toisena 800. Alert
Alertin ympäristö on karua eikä pysty tarjoamaan elinmahdollisuuksia monellekaan eläinlajiille. Alueen eläimistöön kuuluvat muun muassa naali, hylje, arktinen susi, myskihärkä, karibu, sopulit, mutta alueelle eksyy harvemmin kärppiä ja jääkarhuja. Alueella pesii lyhyen kesän aikana muuttolintuja, joista yleisimpiä ovat isolokki, jäälokki, tunturikihu, kurpat, karikukot, isosirri, pulmunen, alli sekä harvemmin alueella pesivät lumihanhet. Hyönteisiä ei alueelta tavata muuta kuin lähellä maanpintaa, kesäauringon lämmittämien kivien läheltä tavattavia hämähäkkejä, paarmoja, nautakiiliäisiä. Etelä-Amerikka
Mantereen eläimistö on runsas. Etelä-Amerikassa elää muun muassa leguaaneja, laamoja ja vyötiäisiä. Lajeista jättiläisvyötiäinen ja jättiläismuurahaiskarhu ovat uhanalaisia. Ecuadorille kuuluvilla Galápagossaarilla elää monia kotoperäisiä eli vain saarella eläviä eläimiä, kuten vaikkapa merileguaaneja ja jättiläiskilpikonnia. Lisäksi mantereen länsirannikolla virtaavan kylmän Perunvirran vuoksi lauhkean vyöhykkeen merivesissä on runsas eliökanta. Idännaakka
Idännaakka pesii Kaukoidässä – Siperiassa, Mongoliassa ja Kiinassa. Lajin kanta on elinvoimainen. Se on muuttolintu, joka talvehtii Koreassa, Japanissa, Länsi-Kiinassa ja Turkmenistanissa. Euroopassa se on äärimmäisen harvinainen harhailija. Suomesta on vain yksi hyväksytty havainto ammutusta yksilöstä Uudestakaarlepyystä vuodelta 1883. Jääkarhu
Eskimot kunnioittivat suuresti "Nanukia", jääkarhua. Sitä pidettiin älykkäänä, vahvana ja lähes ihmismäisenä. Tarussa kerrotaan kummallisista pystyssä kävelevistä ja puhuvista, igluissa asuvista jääkarhuihmisistä. Pleistoseeni
Jääkauden tyypillinen uusi tulokas oli mammutti, ja myskihärkä oli tyypillinen jääkauden laji, joka ilmestyi jo varhaisella Günz-jääkaudella (yli 600 000 vuotta sitten), samoin peura, tunturisopuli, kaulussopuli ja lapinmyyrä. Mindel-jääkaudella 400 000 vuotta sitten tulivat jättiläishirvi, villasarvikuono, ahma, naali ja luolakarhu sekä nykyinen ruskea karhu ja jättiaromammutti. Noin 300 000 vuotta sitten Holstein-kaudella kehittyi luolakarhu "Ursus spelaeus". Samoihin aikoihin oli nykyisenlaisia "Ursus arctos"-karhuja. Tämä nykykarhu lienee eronnut luolakarhun kehityslinjasta 1,5 miljoonaa vuotta sitten Tiglian-kaudella. Valkokurkkumonarkki
Valkokurkkumonarkki ("Myiagra nana") on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu. Valkokurkkumonarkkia tavataan Uuden-Guinean eteläosissa ja Australian pohjoisosissa. Nalle Puh
Nalle Puh eli englanniksi Winnie-the-Pooh sai aikoinaan nimensä Lontoon eläintarhassa olleen Winnie-karhun mukaan. Winnie oli kanadalainen mustakarhu, joka oli tullut Pohjois-Amerikasta Eurooppaan ensimmäisen maailmansodan aikana kanadalaisen rykmentin maskottina ja jäänyt sodan jälkeen Lontoon eläintarhaan. Nimensä se oli saanut omistajansa kotikaupungin, Kanadan Winnipegin, mukaan. Nalle Puh, Nasu, Ihaa, Tiikeri, Kengu ja Ruu perustuvat suoraan Milnen pojan lelueläimiin. Kani ja Pöllö sen sijaan ovat Milnen keksintöä. E. H. Shepardin piirroksissa muut hahmot on piirretty leluiksi, mutta Kani ja Pöllö oikeiksi eläimiksi. Tämä tulee esille myös itse tekstissä: kirjassa "Nalle Puh rakentaa talon" Kani toteaa Pöllölle, että vain heillä kahdella on aivot ja ″muiden päissä on purua”. Nalle Puh kumppaneineen asuu Puolen hehtaarin metsässä, jonka esikuvana oli puolestaan Ashdownin metsä lähellä Milnen perheen kotitaloa. Myskihärkä
Todella vaarallisia myskihärille ovat napasusi, ruskeakarhu, jääkarhu ja ihminen. Myskihärkä itse voi olla ihmiselle vaarallinen. Etelänapa
Etelänapa on Maapallon eteläisin paikka. Se sijaitsee paksun jääkerroksen päällä Etelämantereen keskusalueella yli kolme kilometriä merenpinnan yläpuolella. Etelänavan läheisyydessä on tutkimusasema Amundsen-Scott. Kesällä asema kylpee keskiyön auringossa ja jää talveksi kylmään kaamosyöhön, jolloin lämpö karkaa sieltä avaruuteen. Itse etelänavalla lämpimin mitattu lämpötila on −13,6 °C ja kylmin −82,8 °C. Koatit
Koatit eli nenäkarhut ("Nasua") ovat Keski- ja Väli-Amerikassa eläviä puolikarhuja. Niiden sukuun kuuluu kaksi tai kolme eri lajia. Useimmat lähteet mainitsevat kaksi lajia: punakoati eli koati eli punanenäkarhu ("Nasua nasua") ja valkonenäkoati eli valkonenäkarhu ("Nasua narica"). Toisinaan myös valkonenäkoatin alalaji cozumelinkoati eli cozumelinnenäkarhu ("Nasua narica nelsoni") luetaan omaksi lajikseen "Nasua nelsoni". Neljäs koati-niminen laji, vuorikoati ("Nasuella olivacea"), ei kuulu varsinaisten koatien sukuun, mutta on niille sukua. Jaava
Jaavalla elää yli 350 lintulajia ja 101 nisäkäslajia. Tunnetuimpia eläinlajeja on äärimmäisen uhanalainen jaavansarvikuono, joita elää enää ainoastaan Ujung Kulonin kansallispuistossa saaren länsiosassa. Muita Jaavalla tavattavia uhanalaisia nisäkäslajeja ovat muun muassa hopeagibboni, jaavansureli, kalastajakissa, vuorisusi, käsnäsika, bantengi, hidaslori, keltakurkkunäätä ja jaavanleopardi. Jääkarhu
Vuonna 1973 Kanada, Yhdysvallat, Tanska, Norja ja silloinen Neuvostoliitto allekirjoittivat sopimuksen jääkarhun pyyntirajoituksista ja elinympäristön suojelusta. Elinympäristön saastuminen saattaa haitata jääkarhujen lisääntymistä ja aiheuttaa jääkarhuissa epämuodostumia. Pohjoisnapa
Pohjoisnavan ympärillä olevaa aluetta sanotaan arktiseksi alueeksi, ja napa-alueen reuna-aluetta subarktiseksi alueeksi. Pohjoisnavan ympärillä sijaitsevat Alaska, Kanadan arktiset saaret, Grönlanti, Huippuvuoret, Frans Joosefin maa, Novaja Zemlja, Sevarnaja Zemlja, Pohjois-Siperia ja muutamat muut tunnetut saaret. Eureka (Nunavut)
Eurekaa sanotaan "arktiseksi puutarhaksi", koska siellä on runsaasti kasveja ja eläimiä, enemmän kuin missään muualla pohjoisilla arktisilla alueilla. Alueen eläimistöön kuuluvat muun muassa myskihärkä, arktinen susi, naali, napajänis ja sopulit. Kesäisin alueella pesii myös monia lintulajeja kuten hanhi, sorsa, pöllö, lunni, korppi, lokki ja monia muita pienempia lintulaleja, jotka elokuussamuuttavat takaisin etelään. Luettelo jääkäreistä E
Karl Gunnar Elfgren Korean tasavalta
Vuorialueiden eläimiä ovat olleet kauriit, tiikeri, ilves ja ruskea karhu. Lämpimämmillä alankoalueilla on elänyt kauluskarhuja, aromyyriä, fasaaneita ja harvinainen keijupitta. Nyttemmin suurin osa petoeläimistä on kadonnut tai sukupuuton partaalla. Viimeisiä kauluskarhuja uhkaavat salametsästäjät. Karhuja kasvatetaan karhutarhoilla ankeissa oloissa karhunlihan ja sappinesteen takia. Seikkailu Etelänavalla
Seikkailu Etelänavalla ("Eight Below") on 2006 tehty elokuva jonka ohjasi Frank Marshall. Pääosissa ovat Paul Walker, Jason Biggs, Bruce Greenwood sekä Moon Bloodgood. Elokuvan on tarkoitus viitata sankarikoiriin Taroon ja Jiroon, jotka selviytyivät Alaskan hankalissa olosuhteissa yhden vuoden ilman hoidonpitoa. Wrangelinsaari
Saarella tutkitaan erityisesti sen ekosysteemiä. Kansainvälisesti erityisen tunnettuja tutkimuskohteita ovat lumihanhien ja jääkarhujen populaatioekologia. Lumihanhien määrää on laskettu vuosittain jo vuodesta 1969. Saarella vierailee vuosittain keskimäärin yksi tai kaksi tieteellistä ryhmää. Silmälasikarhu
Silmälasikarhu ("Tremarctos ornatus") on ainut karhu ("Ursidae"), joka elää trooppisessa Etelä-Amerikassa. Se voi kasvaa jopa 180 senttimetriä pitkäksi ja saattaa painaa jopa toistasataa kiloa. Koostaan huolimatta se on taitava kiipeilijä. Silmälasikarhut eivät talvehdi niin kuin muut karhut. Karhu
Suomessa esiintyy perimältään kahta erilaista karhua. Karhu metsästettiin Suomessa lähes sukupuuttoon 1900-luvun alussa, jonka jälkeen Suomeen palasi karhuja Venäjältä. Pietarin suunnalta tulleet karhut asuttivat eteläisen Suomen Lieksan korkeudelle asti ja Kuolan niemimaalta tulleet karhut pohjoisen Suomen. Nalle Luppakorva
Sarjassa Luppakorva kertoo ennen nukkumaan menoa päivän tapahtumista, joihin liittyy opetus. Hän on luultavasti metsän ainut lapsi, joka asuu yksin ilman vanhempia. Hän leikkii naapurien lasten kanssa ja käy lastentarhassa. Luppakorva on useimmissa sarjan jaksoissa luonteeltaan ja käytökseltään aikuismaisempi ja siksi vanhemmatkin naapurit turvautuvat useinkin hänen apuunsa. Niinpä hän usein joutuu muun muassa lapsenvahdiksi ystävilleen. Lisäksi hän auttaa, on vähäosaisten ja pienempien tukena antamalla esimerkiksi hiiripariskunnalle ja pienille linnuille kodin ja ruokaa. Nallen sukulaisista tiedetään vain sen verran, että hänen tätinsä asuu teddykarhujen aseman lähellä, jonne on vain muutaman pysähdyksen matka junalla. Tundra
Tundran eläinlajien määrä on pieni, mutta saman lajin yksilöitä on joskus suuria määriä, varsinkin pienten eläinten edustajia. Tundran eläimillä on paksu turkki ja lyhyet ruumiinosat. Kaikkein kylmimmän tundran eläimistöä ovat jääkarhu, myskihärkä, ohutsarvilammas, piiskujänikset ja napajänis sekä linnuista rannoilla lokit ja kihut. Hieman tai melko lämpimämmässä viihtyvät riekko, kojootti, sopulit, naali, karibu, tunturikihu, myyrät, sorsat, hanhet ja kodiakinkarhu. Lämpimimmän tundran lajeja ovat susi, karibu, jänikset, kuikka, joutsenet ja kahlaajat. Saksa
Karhu on Berliinin symboli, mutta villejä karhuja ei ole tavattu Saksassa vuoden 1835 jälkeen, lukuun ottamatta vuonna 2006 Italian puolelta harhaillutta sinne istutettua Brunoa. Vuonna 2009 IUCN tutki 102 nisäkäslajin tilaa Saksassa ja julisti seitsemän niistä olevan suuressa vaarassa: sillivalas, mustavalas, villihevonen, baijerintunnelimyyrä, vesikko, siiseli ja karhu. Alpeilla elää murmeleita, jäniksiä ja villejä vuohia sekä harvinaisia maakotkia. Pesukarhu on Saksaan levinnyt vieraslaji. Pohjoisrannikko on muuttolintujen suosima levähdyspaikka. Merikotka oli lähes kadonnut Länsi-Saksasta, mutta se on lisääntynyt maan itäosassa. Idässä on nähty myös hirviä ja susia, jotka tulevat Puolasta Oderjoen yli. Naali
Lajin tilanne on huono erityisesti Skandinaviassa ja Suomessa. Maailmanlaajuisesti naali ei kuitenkaan ole uhanalainen. Vuonna 2008 julkaistun raportin mukaan naalin kanta on vähitellen vahvistumassa Pohjoismaissa. Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa naaleja elää raportin mukaan kaikkiaan noin 215 yksilöä, joista valtaosa on Ruotsissa.
Suomessa naali on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi. Suosittuna turkiseläimenä naali metsästettiin 1900-luvulla Suomesta lähes sukupuuttoon. Vielä 1900-luvun alussa laji oli Lapissa runsaslukuinen, ja talvella 1908–1909 naaleja vaelsi maan etelärannikolle asti. Naali rauhoitettiin Suomessa vuonna 1940, mutta siitä huolimatta kanta ei ole toipunut. Naali on edelleen Suomen uhanalaisin nisäkäslaji. Kanta vaihtelee jyrkästi sopulien ja muiden jyrsijöiden esiintymisen mukaan, mutta koko kannan kooksi arvioitiin Suomessa vuonna 2004 noin 10 yksilöä, vuonna 2010 6–12 aikuista yksilöä, vuonna 2016 havaintoja tehtiin 20 naalista. Luotettavia ja samalla ensimmäisiä havaintoja luonnonvaraiseksi oletetusta naalista vuosiin olivat havainnot Koillis-Lapista vuoden 2010 alkupuolelta, jolloin siitä saatiin riistakamerakuviakin. Myöhemmin DNA-testit kuitenkin osoittivat, että kyseinen yksilö oli karannut joltakin turkistarhalta. Sepelhanhi
Sepelhanhi pesii pohjoisilla merenrannoilla ja muuttaa Etelä-Suomen yli talvehtimaan. Pohjois-Amerikassa pesii alalaji "nigricans", jolla lähes mustat kupeet, Itä-Kanadasta Huippuvuorille vaaleakupeinen alalaji "hrota". Euroopan pesimäkanta asustaa Huippuvuorilla (noin 5 000 paria) ja Venäjällä Kaninin niemimaalla. Euroopassa talvehtii noin 320 000 sepelhanhea, joista 300 000 on kotoisin Venäjältä, pääosin Taimyrin niemimaalta. Maailmassa arvioidaan olevan noin 570 000 yksilöä. Sepelhanhi ei pesi Suomessa. Pohjois-Velebitin kansallispuisto
Pohjois-Velebitin kansallispuisto on yksi Kroatian kahdeksasta kansallispuistosta. Se sijaitsee Velebitin 150 km pitkän vuoriketjun alueella. Puistossa on kolme suurta luolaa ja muita karstimaalle tyypillisiä kalkkikivimuodostelmia. Huipuilla on pakkasta 160 päivänä vuodessa. Alueen eläimistä tunnetuimpia ovat karhut, mutta siellä on myös susia, näätiä, kotkia ja korppikotkia. Harmaakarhu
Harmaakarhu eli ”grizzly” ("Ursus arctos horribilis") on karhun eli ruskeakarhun ("Ursus arctos") alalaji. Se on eurooppalaista ruskeakarhua suurempi kelta-ruskeahko karhu, joka elää läntisen Pohjois-Amerikan ylängöillä. Etelämanner
98 prosenttia Etelä­mantereesta on suuren mannerjäätikön peitossa. Siellä ei ole vakituista ihmisasutusta, mutta 1 000–5 000 ihmistä käy vuosittain tekemässä tutkimusta tutkimusasemilla ympäri maanosaa. Vain kylmään todella hyvin sopeutuneet kasvit ja eläimet selviytyvät siellä, mukaan lukien pingviinit, eväjalkaiset, sukkulamadot, karhukaiset, punkit, mikro-organismit ja jotkin tundrakasvit. Piekana
Piekana pesii pohjoisen pallonpuoliskon tundralla Euraasiassa, Kanadan pohjoisosissa ja Grönlannissa. Se on pääasiassa muuttolintu, joka talvehtii Keski-Euroopassa, keskisessä Aasiassa sekä Yhdysvalloissa ja Kanadan eteläosissa. Talvehtijoita nähdään hyvinä myyrävuosina eteläisessä Suomessakin. Keski- ja Etelä-Suomessa nähdään piekanoja etenkin muuttoaikana: Pohjois-Norjan ja -Ruotsin piekanat muuttavat yleensä tätä kautta. Päämuuttoaika Etelä-Suomessa huhtikuun lopulla ja lokakuun alussa. 1 000–4 000 paria pesii Pohjois-Suomessa ja runsaina myyräkeväinä laji voi pesiä Keski-Suomessa, joskus jopa Etelä-Suomessa, kuten vuonna 2009. Euroopan pesimäkanta vaihtelee 13 000 ja 21 000:n parin välillä. Venäjän kanta on 80 000–120 000 paria. Maailman populaation koko on 100 000–1 000 000 yksilöä ja lajin elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä. Frozen – huurteinen seikkailu
Paettuaan Elsa koettelee voimiaan ja rakentaa upean jääpalatsin asuinsijakseen. Anna törmää saamelaiseen vuoristomieheen Kristoffiin ja hänen poroonsa Sveniin. Kristoff suostuu viemään Annan Elsan luo, koska Anna auttaa häntä tarvikkeiden ostossa. Kolmikkoon liittyy pian myös Elsan luoma lumiukko Olaf, joka unelmoi lämmöstä. Ryhmä löytää Elsan palatsin, ja Anna yrittää taivutella sisarensa palaamaan Arendelleen. Elsa järkyttyy kuullessaan loihtineensa ikitalven ja kiihtyneenä jäädyttää vahingossa Annan sydämen. Elsa loihtii Vaahtokarkki-lumihirviön, ja Anna ja Kristoff joutuvat pakenemaan palatsista. Etelänapa
Etelän keskikesällä etelän kesäpäivän seisauksen aikoihin vuorokauden keskilämpötila on noin −25 °C. Maaliskuun kaamosyön alkamisen ja syyskuun kaamosyön päättymisen aikoihin vuorokauden keskilämpötila on −45 °C. Talvella lämpötila pysyttelee suunnilleen −65 °C:n tienoilla. Korkein mitattu lämpötila etelänavalla on −13,6 °C ja alin −82,8 °C. Vuoden lumisadetta vastaa 60–80 millimetriä korkea vesipatsas. Eläimet ja kasvit eivät siedä kylmää ilmastoa. Lumen hitaan kasautumisen takia lumi kerrottu hiljalleen jäätiköksi. Etelänavalla on joskus nähty lentävän kurssistaan eksyneitä kihuja. Vuonna 2000 tutkijat sanoivat havainneensa mikrobeja Antarktiksen jäässä. Jääkarhu
Ruumiinrakenteeltaan jääkarhu on muita karhuja pidempi ja hoikempi vedessä liikkumisen helpottamiseksi. Jääkarhut ovat pituudeltaan runsaasta kahdesta metristä jopa 2,8 metriin, ja niiden säkä yltää 120 senttimetristä 150 senttimetrin korkeuteen. Häntä on noin 18 senttimetrin pituinen. Naaraat painavat 175–300 kilogrammaa ja urokset 350–700 kilogrammaa, vaikkakin suurimmat yksilöt voivat painaa jopa yli 800 kilogrammaa. Jääkarhun nahka on musta, karvat ovat kirkkaita (eli niissä ei ole lainkaan pigmenttiä), vaikka näyttävätkin valkoisen eri sävyiltä. Karvat ovat putkilomaisia ja ne heijastavat ja imevät auringonvaloa taittaen sen valkoisen väriseksi. Silmät, kirsu ja kynnet ovat tummat. Jääkarhun etuvarpaiden välissä on räpylämäiset poimut ja pitoa jäällä parantavia ihonystyröitä polkuanturoissa. Jääkarhu
Jääkarhu ("Ursus maritimus") on pohjoisen pallonpuoliskon arktisella alueella tavattava karhulaji. Se on kodiakinkarhun ohella suurin karhu ja suurin maalla elävä lihansyöjä. Etelänsatakieli
Viimeinen jääkausi erotti satakielet kahdeksi erillispopulaatioksi, jotka kehittyivät eri lajeiksi. Etelänsatakieli esiintyy Keski- ja Etelä-Euroopassa, sekä Lähi-idästä aina Mongoliaan saakka. Euroopan kanta on 8,5–23 miljoonaa yksilöä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii eteläisessä Afrikassa. Suomessa tavataan lähes vuosittain joitakin yksilöitä. Yläarktinen
Yläarktinen on tundra-alueen pohjoisosa, joka on lähinnä polaariaavikkoa tai arktista puoliaavikkoa. Jäätiköiden ulkopuolista yläarktista aluetta luonnehtii kasvillisuuden ja eläimistön niukkuus. Tyypillistä yläarktista aluetta on Grönlannin pohjois- ja luoteisrannikoilla. Yläarktisella alueella viihtyvät muun muassa naali, myskihärkä ja susi. Etruskikarhu
Etruskikarhu ("Ursus etruscus") eli 5,3 miljoonaa – 11 000 vuotta sitten. Tämä laji eli keski-villafrancakaudelta Tiglian-lämpökaudelle. Tätä suurta karhua pidetään ruskeakarhujen, mustakarhujen ja sukupuuttoon kuolleiden jääkauden aikaisten luolakarhujen esi-isinä. Huomattavasti nykyistä karhua muistuttavan etruskikarhun hampaat olivat nykykarhua alkeellisemmat. Etruskikarhun elinaikana oli ajoittain suuria mannerjäätiköitä, viileitä ja lämpimiä kausia. Jääkarhu
Alaskan ABC-saarilla elää jääkarhujen ja ruskeakarhujen risteymäpopulaatio. Se syntyi, kun urospuoliset ruskeakarhut uivat saarille mantereelta ja parittelivat naaraspuolisten jääkarhujen kanssa.