Mikä oli Ahvenkosken taistelun lopputulos?
Ahvenkosken taistelut
Ahvenkosken taistelut käytiin Suomen sisällissodan aikana Kymenlaakson Ahvenkoskella 10. huhtikuuta – 5. toukokuuta 1918 suomalaisten punakaartilaisten ja Loviisassa maihinnousseiden osasto Brandensteinin saksalaisten välillä. Ne olivat suurimman osan ajasta asemasotaa, jonka osapuolet olivat linnoittautuneet Kymijoen rannoille. Ankarimmat taistelut käytiin 23.–24. huhtikuuta, jolloin saksalaiset yrittivät murtautua punaisten asemien läpi. Yhteenotot päättyivät lopulta 5. toukokuuta, jolloin koko maan viimeiset punakaartilaiset antautuivat Ahvenkoskella saksalaisille ja samalla myös sisällissodan sotatoimet olivat ohitse. Ahvenkosken taistelut
Takarajaksi oli määrätty 5. toukokuuta klo 18, mutta punaisten antautuminen alkoi jo puolenpäivän aikaan, kun Ahvenkosken kartanolla olleet joukot järjestäytyivät komppanioittain valkoista lippua kantaneen esikuntapäällikkö Oskar Vinterin taakse. Saksalaiset olivat vastassa Rajasillan länsipäässä, jossa noin 800 punaista luovutti aseensa. Miehistön jäseniä ei kuitenkaan lupauksista huolimatta laskettu vapaaksi, vaikka saksalaiset olisivat tähän ilmeisesti suostuneetkin. Valkoiset siirsivät antautuneet yöksi Vähä-Ahvenkosken kylässä sijainneisiin Ahlströmin torppareiden karja-aitauksin, jonka jälkeen vangit marssitettiin Loviisaan ja sieltä edelleen vankileireille eri puolille Etelä-Suomea. Esikunta ja komppanianpäälliköt sekä työväenjärjestöjen johtohenkilöt erotettiin joukosta ja teloitettiin Loviisassa Svartholman linnan raunioilla. Antautumista seuranneen viikon aikana valkoiset teloittivat Kymenlaaksossa lähes 300 punakaartilaista. Ahvenkoski
Suomen sisällissodan aikana huhti–toukokuussa 1918 Ahvenkoskella käytiin saksalaisten ja punaisten välisiä taisteluja. Osapuolet olivat linnoittautuneet eri puolille jokea ja ainakin punaiset käyttivät hyväkseen 1700-luvulla rakennettuja puolustusvarustuksia, joita he aseistivat uudelleen. Taistelut päättyivät 5. toukokuuta, kun noin 800 punakaartilaista antautui saksalaisille Rajasillan länsipäässä ja samalla myös sisällissodan sotatoimet olivat ohitse koko maassa. Vuonna 2013 paikalle pystytettiin sisällissodan päättymisen muistomerkki. Ahvenkosken taistelut
22. huhtikuuta saksalaiset etenivät Ahvenkoskelle ja aloittivat seuraavana aamuna hyökkäyksen Kymijoen länsipuolella sijaitseviin punaisten asemiin. Taistelut jatkuivat kiivaina parin päivän ajan, mutta saksalaiset eivät onnistuneet tekemään läpimurtoa. 25. huhtikuuta punaiset lopulta vetäytyivät joen itäpuolelle, katkaisten mennessään Kirmusaareen johtavan sillan. Kymijoen ylitys Ahvenkoskella tapahtui tuolloin Kirmusaaren kautta, jonne johti silta kummaltakin rannalta. Punaiset tuhosivat räjäyttämällä Vähä-Ahvenkosken ylittävän Rajasillan itäpään. Rintama vakiintui nyt Ahvenkoskelle, jonne saksalaiset asettuivat joen länsipuolelle ja punaiset sen itärannalle. Tämän jälkeen alueella käytiin asemasotaa seuraavan viikon ajan, kunnes osapuolet solmivat aselevon Kotkassa toimivien ulkomaiden konsulien välityksellä ja käynnistivät pian neuvottelut punaisten antautumisesta.
Kuhmoisten taistelu
Grönroosin paon jälkeen punaiset alkoivat vähitellen perääntyä kello 16 mennessä ja noin 400 miestä onnistui ennen pimeän tuloa vetäytymään eri suuntiin. Vehkajärven maantielle yrittäneet 200 punaista jäivät kuitenkin saarroksiin kohdatessaan valkoisten tiesulun puolentoista kilometrin päässä Putkiston talon luona. Paikalla oli kaksi valkoisten komppaniaa sekä Uudenmaan rakuunarykmentin osasto. Punaiset hyökkäsivät epätoivoisesti, yrittäen läpimurtoa, jolloin rakuunoita komentanut jääkäriluutnantti Herbert af Forselles kaatui ja Hans Kalm haavoittui käteen. Ahvenanmaan miehitys
Ensimmäisen maailmansodan päättymisen jälkeen Ruotsi pyrki saamaan Ahvenanmaan kysymyksen ratkaistuksi Versailles’n rauhassa, mutta rauhansopimukseen ei tullut Ahvenanmaata koskevia määräyksiä. Saarilla järjestettiin vuonna 1919 myös uusi kansanäänestys, jossa äänestäneistä 10 000 asukkaasta 9 900 halusi liittyä Ruotsiin. Vuotta myöhemmin Iso-Britannia vei asian vastaperustetun Kansainliiton käsiteltäväksi, joka antoi lausuntonsa 3. elokuuta 1920. Ruotsi olisi halunnut saaret itselleen, mutta Kansainliiton mukaan ne jäivät Suomelle, jonka puolestaan piti antaa takeet Ahvenanmaan väestön oikeuksien kunnioittamisesta. Lisäksi saarten vuodelta 1856 peräisin olevan demilitarisoinnin katsottiin edelleen olevan voimassa. Lopullisen päätöksensä asiasta Kansainliitto teki 24. kesäkuuta 1921. Ruotsin historia
Suomen sisällissodan syttyessä 25.tammikuuta 1918, Ruotsista siirtyi vapaaehtoisia taistelemaan Suomeen. Tampereen valtaukseen osallistui 300 ruotsalaista. Virallinen Ruotsi varoi tukemasta kumpaakaan osapuolta sodassa. Sodan aikana ahvenanmaalaiset halusivat liittyä osaksi Ruotsia. Helmikuussa 1918 Ruotsi lähetti Ahvenanmaalle sotilaita ja laivasto-osaston suojaamaan väestöä sekä evakoimaan halukkaita Ruotsiin. Tilannetta seurattiin epäluuloisina Suomessa ja Mannerheim lähetti sotilasosaston Ahvenanmaalle valvomaan Suomen intressiä saarella. Saksalaisten joukkojen noustua saarille, Ruotsin joukko-osasto vetäytyi pois. Ruotsissa haluttiin yleisesti Ahvenanmaa liittää takaisin Ruotsiin ja sulkea pois mahdollisuus että Ahvenanmaa jäisi jatkossakin Venäjän laivastotukikohdaksi. Antrean taistelut
Ahvola oli strategisesti tärkeä Jääsken pitäjään kuulunut kylä, joka sijaitsi noin neljä kilometriä Karjalan radan ja Hannilan länsipuolella Viipuri–Imatra -maantien varrella. Lisäksi sen tuntumasta risteää Hannilan kautta Antrean kirkonkylään johtava maantie. Risteyspaikka muodostui erittäin tärkeäksi molemmille osapuolille ja Antrean rintamalohkon kiivaimmat taistelut käytiinkin juuri Ahvolassa, jossa yli kahden kuukauden ajan kaatui keskimäärin parikymmentä miestä päivässä. Valkoisten komentajana toimineen kapteeni Aarne Sihvon mukaan Ahvola oli valkoisille kunniakysymys ja kylä pidettiin hallussa mihin hintaan tahansa. Hamburger Hillin taistelu
Virallisten amerikkalaislukujen mukaan koko operaatio Apache Snown aikana kaatui 56 amerikkalaista ja 5 etelävietnamilaista. Muissa lähteissä annetaan tästä poikkeavia lukuja. Esimerkiksi Samuel Zaffiri kirjoittaa kirjassaan "Hamburger Hill" (1988) amerikkalaistappioiden olleen Hamburger Hillin taistelun aikana 70 kaatunutta ja 372 haavoittunutta. Pohjoisvietnamilaisten tappioiksi on arvioitu noin 630 kaatunutta. Pohjoisvietnamilaiset oli taistelun tuloksena pakotettu ulos A Sầunin laaksosta ja operaation tavoitteita pidettiin virallisesti täytettyinä. Niinpä amerikkalaiset ja etelävietnamilaiset joukot vedettiin pois Ấp Bialta ja pohjoisvietnamilaiset valtasivat sen uudelleen hieman myöhemmin. Laaksoa ei kuitenkaan käytetty entiseen tapaan pohjoisvietnamilaisten huoltoreittinä useampaan vuoteen. Suomen sota
Klingsporin johtama armeija kärsi vakavasta ruokapulasta ja koko armeija jäi leipomaan leipää, kun heidän olisi pitänyt hyökätä Vaasaan ja valloittaa se yhdessä maihinnousijoiden kanssa. Leipomisen takia armeija myöhästyi pahasti aikataulusta. Maihinnousijoita komensi eversti Bergenstråhl, jonka armeija taisteli Vanhasta Vaasasta muutama päivä ennen juhannusta. Taistelu muuttui sekasortoiseksi, jonka Venäjän armeija osasi hyödyntää ja onnistui lyömään maihinnousijat. Ruotsalaisten osalta taistelu meni jatkuvasti huonompaan suuntaan, joten komentajat katsoivat parhaimmaksi antautua Venäjän armeijalle. Yhteensä 16 upseeria ja 256 sotilasta kuoli tai vangittiin Vaasan taistelun seurauksena. Pakoon päässeet liittyivät pääarmeijaan Uudessakaarlepyyssä 28. kesäkuuta. Taisteluiden jälkeen venäläiset ryöstelivät ja tuhosivat Vanhan Vaasan kaupunkia perustellen tekoaan väitteellä, että kaupunkilaiset sotivat heitä vastaan ruotsalaisten rinnalla. Surmansa sai 17 siviiliä, joista viisi oli naisia. Joukossa oli myös yksi lapsi. Maihinnousujoukosta oltiin kuitenkin aiemmin lohkaistu pieni, noin 50 sotilaan joukko, joka taistelun jälkeen nousi maihin Vaasan eteläpuolella. Luutnantti Ridderhjertan johtama joukkue sai yhteyden paikalliseen väestöön ja paikalliset saatiin nousemaan kapinaan maahan tunkeutujia vastaan, kuten Kustaa IV Aadolfin suunnitelmiin kuuluikin. Rahvaan nousu kapinaan sai enemmän tuloksia aikaan kuin Ruotsin armeija oli saanut. Kapinoitsijat saivat hätyyteltyä venäläisjoukkoja etelämmäksi. Rahvaan marssi päättyi Närpiöön Finbyn sillalle. Peloponnesolaissota
Samaan aikaan Delionin taistelun kanssa Brasidas johti liittolaisista ja helooteista koostuvan armeijan Thessalian läpi Khalkidikeen. Brasidas sai tukea Makedonian kuninkaalta Perdikkas II:lta. Khalkidikessä hän valtasi Ateenan kolonian Amfipoliin, jolle kuului monta hopeakaivosta. Muutama muu lähiseudun kaupunki kapinoi myös ja asettui Spartan puolelle. Lähistöllä ollut ateenalaisen laivaston komentaja Thukydides lähetettiin estämään Amfipoliin valtaus, mutta hän ei ehtinyt pelastamaan kaupunkia. Tästä hyvästä hänet karkotettiin Ateenasta, ja hän kierteli Kreikkaa ennen kuin alkoi kirjoittaa peloponnesolaissotaa käsittelevää kirjaa. Pian Amfipoliin valtauksen jälkeen sodan rasittamat Ateena ja Sparta solmivat rauhan vuodeksi. Heti rauhansopimuksen päätyttyä ateenalaiset lähettivät Kleonin johdolla armeijan valtaamaan takaisin Amfipoliin. Brasidas sai kuitenkin ateenalaiset yllätettyä ja kukisti heidät Amfipoliin taistelussa. Kleon ja Brasidas kuolivat kummatkin taistelussa. Sodan jatkamista kannattaneet ateenalaiset menettivät Kleonin myötä johtohahmonsa, ja rauhaa haluavien oli helppo taivutella muut hyväksymään rauhansopimus Spartan kanssa. Spartalaiset olivat jo Sfakterian tappion jälkeen olleet valmiita jonkinlaiseen rauhaan. Ahlaisten taistelut
Sotatilanteen muututtua tappiolliseksi punaisten pääesikunnassa laadittiin jo 31. maaliskuuta suunnitelma joukkojen vetämisestä rannikolta osaksi Tampereen puolustusta Karkun ja Lempäälän rintamille. Tuolloin uskottiin vielä olevan mahdollista murtaa Tampereen piiritys, mutta kaupungin menettämisen jälkeen Porin seudun joukot määrättiin lopulta 13. huhtikuuta vetäytymään kohti Itä-Suomea. Viimeiset punaiset poistuivat Kellahdelta samana päivänä, jonka jälkeen Ahlaisten taistelut olivat ohitse. Valkoiset saivat Porin haltuunsa vielä samana päivänä ilman taisteluita. Ainoa vakava yhteenotto oli Ahlaisista perääntyviä punaisia vastaan Porin maalaiskunnassa käyty Ruosniemen taistelu. Seudulla olleet punakaartilaiset vetäytyivät lopulta Lahteen, jossa he huhtikuun lopussa jäivät saksalaisten vangeiksi. Jukka Ahvenjärvi
Kaudella 2002–2003 Diskos voitti Suomi-sarjan länsilohkon ja eteni Mestis-karsintoihin jääden kuitenkin ilman sarjanousua. Kauden 2003–2004 jälkeen joukkue jätti Suomi-sarjan ajauduttuaan konkurssiin. Diskos aloitti kauden 2004–2005 uudella D-Kiekko-nimellä III-divisioonassa ja myös Ahvenjärvi jatkoi joukkueen päävalmentajana. Hän johdatti joukkueen kaudeksi 2005–2006 II-divisioonaan ja sieltä edelleen takaisin Suomi-sarjaan taas seuraavaksi kaudeksi 2006–2007. Kauden 2007–2008 päätteeksi Ahvenjärvi johdatti D-Kiekon jälleen sarjatasoa ylemmäs, kun joukkue voitti Kirkkonummen Salamat vieraissa pelatussa uusintaottelussa jatkoajalla lukemin 3–4. Tuolloin D-Kiekon maalissa pelasi Ahvenjärven poika Santtu, joka nousi yllättäen kesken karsintojen joukkueen vastuunkantajaksi Diskoksen A-nuorista D-Kiekon maalivahtikaksikon (Tommi Tervo - Ville Vähäsalo) jouduttua ennen samaa ottelua karsintojen loppuun asti sivuun. Ahvola (kirja)
Paavo Susitaival oli suomalainen nuori upseeri, joka osallistui Suomen sisällissodassa teoksessaan kuvaamaan Ahvolan taisteluun. Kirjoittaja kuvaa sitä Suomen Verdunin taisteluksi. Kirjan rytmi ja kuvaustapa on hyvin samanlainen kuin Arne Somersalon muistelmakirja hänen kokemuksistaan Saksan länsirintamalla I maailmansodassa. Venetsian–Turkin sota (1463–1479)
Toinen Venetsian–Turkin sota käytiin Venetsian tasavallan ja sen liittolaisten sekä Osmanien valtakunnan välillä 1463-1479. Sota käytiin kymmenen vuotta sen jälkeen, kun osmanit olivat vallanneet Konstantinopolin ja loput Bysantin valtakunnasta ja se merkitsi Venetsialle useita aluemenetyksiä Albaniassa ja Kreikassa. Tärkeimpiä näistä oli Euboian saari, joka oli kuulunut Venetsian alueisiin vuosisatojen ajan. Sodan aikana osmanit kasvattivat ja kehittivät laivastoaan, josta tuli kilpailukykyinen haastaja Aigeianmerellä sekä venetsialaisille että Johanniittain ritarikunnalle. Sodan lopulla Venetsia onnistui kuitenkin paikkaamaan tappioitaan hankkimalla valta-aseman Kyproksen kuningaskunnassa. Mannanmäen–Järvenkylän taistelut​
Mannanmäki on pari kilometriä Kyröskosken pohjoispuolella Järvenkylänjärven ja Kyrösjärven välisellä kapealla kannaksella sijaitseva korkea mäki, jolla oli suuri strateginen merkitys sen juurelta kulkevan maantien vuoksi. Aamuyöllä 17. maaliskuuta 400–500 punaista asettui Mannanmäen rinteille yllättääkseen maantiellä kulkevan valkoisten marssiosaston. Linderin joukot saapuivat paikalle noin kello 11, mutta väijytys epäonnistui, kun osa punakaartilaisista avasi tulen liian aikaisin valkoisten ollessa vasta parisataa metriä Mannanmäen pohjoispuolella Kostulan kansakoulun kohdalla. Kiivaan tulituksen johdosta valkoisten rivit menivät kuitenkin niin sekaisin, että Linder sai ryhmitettyä miehensä hyökkäykseen vasta iltapäivällä. Valkoisten tykistön moukaroidessa Mannanmäkeä päättivät punaiset perääntyä takaisin pääpuolustuslinjalleen, ja niin Linderin joukot pääsivät lopulta etenemään Mannanmäelle ilman vastarintaa. Valkoisten tappiot olivat viisi kaatunutta ja punaisten ainakin kaksi.
Ensimmäisen yhteenoton jälkeen Linder siirsi Inkulassa olleet joukot Kyrösjärven jään ylitse Osaraan, ja määräsi heidät hyökäämään punaisten pääpuolustuslinjaa vastaan iltapäivällä 18. maaliskuuta. Hyökkäys alkoi illan hämärtyessä, ja pian näkyvyys heikkeni entisestään Kyröskoskenharjulle laskeutuneen sankan sumun johdosta. Eteneminen punaisten torjuntatulessa tapahtui hitaasti, mutta lopulta valkoiset saavuttivat heidän asemansa yön pimeydessä. Taistelu juuttui nyt paikoilleen ja muuttui sekavaksi puukoin ja pistimin käydyksi lähitaisteluksi. Ahlaisten taistelut
Kun Pohjois-Pohjanmaan suojeluskuntalaiset saivat 13. maaliskuuta käskyn siirtyä Hämeen rintamalle Tampereen valtausta varten, jäi Ahlaisiin enää 500 valkoista. Heistä noin 300 oli rannikolla Sandössa ja parisataa kirkonkylässä sekä Lampissa. Sandön joukkoja komensi Karl Sovelius, kirkonkylän joukkoja Paavo Talvela ja Lampin joukkoja entinen Venäjän armeijan luutnantti Severi Kanerva. Punaiset yritettiin saada vetäytymään puolustusasemiin tekemällä iskut Anttooran ja Pastuskerin saariin. Jääkäriyliluutnantti Gunnar von Hertzen johti Pastuskeriin hyökännyttä hiihto-osastoa, joka onnistui yllättämään punaisten huonosti vartioidun majapaikan. Lopulta valkoiset lyötiin takaisin ja yhteenotossa kaatui hänen lääkärinä toiminut veljensä Karl von Hertzen. Henrik V (Englanti)
Henrik V jatkoi satavuotista sotaa menestyksekkäästi. Hän voitti ranskalaisten ylivoimaisen armeijan Agincourtin taistelussa vuonna 1415 ja sai lopulta pitkällisten sotien ja juonittelujen jälkeen Burgundin aateliston tuella Ranskan hallintaansa. Hän solmi Troyesin rauhansopimuksen, jonka mukaan hänestä ja hänen pojastaan tulisi Ranskan kuningas silloisen kuninkaan Kaarle VI:n kuoltua. Hän meni tämän takia naimisiin Kaarle VI:n tyttären Valois'n Katariinan kanssa. Honkaniemen taistelu
Honkaniemen taistelu käytiin talvisodassa 26. helmikuuta 1940. Suomen sotahistoriaan mainittu taistelu on jäänyt lähinnä siitä syystä, että se oli ensimmäinen merkittävämpi vastahyökkäys, johon suomalaisten puolelta talvisodassa osallistui panssarijoukkoja. Taistelun lopputulos oli suomalaisten kannalta synkkä ja suomalaisten osalta panssarijoukkojen käyttö loppuikin käytännössä talvisodassa tähän taisteluun. Taistelun tuloksena Mannerheim kypsyi ajatukseen vetää suomalaiset joukot väliasemasta taaksepäin. Kyröskosken taistelu
Eversti Linderillä oli käytössään noin 1 050 miestä, jotka hän jakoi kolmeen osastoon. Kapteeni Aleksander Pellin johtaman 350 miehen osaston tehtäväksi tuli kiertää Järvenkylänjärvi ja iskeä punaisten selustaan lännestä käsin. Varsinainen hyökkäysosasto koostui majuri Walter von Gerichin johtamasta 500:a Turun pataljoonan miehestä, jotka iskivät punaisten Kyröskoskenharjulla sijaitsevia pääpuolustuslinjoja vastaan pohjoisesta. Kolmannen osaston Linder jätti reserviksi. Ruotsalaisen kapteenin Ivar Enhörningin johtama tykistö oli asemissa Järvenkylänjärven länsipuolella. Linderin avuksi tuli myös ruotsalaisen everstin Harald Hjalmarsonin johtama osasto, jonka tehtäväksi tuli Viljakkalan valtaus. Alueella taisteltiin jo 22. maaliskuuta, jolloin punaiset onnistuivat torjumaan Hjalmarsonin hyökkäyksen. Taistelun aikana Viljakkalan kirkonkylä tyhjennettiin ja seuraavan aamupäivän aikana suurin osa punaista vetäytyi Kyröskoskelle. Asovanmeren taistelu
Asovanmeren taistelu oli Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu toisen maailmansodan itärintamalla, Asovanmeren rannikolla Krimin niemimaan lähistöllä. Taistelussa kohtasivat Saksan 17., 11. armeija ja 1. panssariryhmä sekä Neuvostoliiton 9. ja 18. armeija. Taistelun aikana saksalaiset piirittivät puna-armeijan joukot saaden yli 106 000 sotavankia. Taistelun jälkeen saksalaiset jatkoivat hyökkäystä kohti Sevastopolia, joka antautui vasta 7. heinäkuuta 1942. Ahvenkoski
Kymijoen ylitys tapahtui alun perin keskellä jokea sijaitsevan Kirmusaaren kautta, jonne johti kummaltakin rannalta puurakenteinen silta. Inkoon ja Pyhtään välillä sijaitsevat Uudenmaan pitäjät huolehtivat ylityspaikasta aina 1700-luvulle saakka. Vanhat puusillat tuhoutuivat osittain vuonna 1918 sisällissodan aikana, mutta ne korjattiin nopeasti sodan päättymisen jälkeen. Maantie linjattiin uudelleen vuonna 1928. Ylityspaikka siirtyi parisataa metriä etelämmäksi, jonne valmistui moderni teräsbetonirakenteinen Savukosken silta. Vanhojen siltojen korvaaminen tuli välttämättömäksi vuonna 1933 valmistuneen Ahvenkosken voimalaitoksen johdosta, kun sen pato nosti vedenkorkeutta neljä metriä. Entiset siltarakennelmat ja osia osia Suuresta rantatiestä jäi veden alle. Patoaltaan syntyminen johti myös itärannalla sijainneen Vähä-Ahvenkosken hajoamiseen ja kylän rakennusten siirtämiseen. Ahvenselkä
Sodassa Sallan kunta menetti yli 48 prosenttia pinta-alastaan ja puolet Sallan kunnan väestöstä jäi ilman kotia. Kunta jälleenasutti ihmiset uusille alueille ja Ahvenselkä oli yksi uusista asutusalueista. Kylä perustettiin yhdessä muiden Keminniemen kylien kanssa vuonna 1946. Kylään asutettiin luovutetun Tuutijärven kylän asukkaat. Samaan aikaan aloitettiin tieverkoston rakentaminen alueelle. Kylän alue asutettiin harvaan ja siksi Ahvenselkä onkin laaja; esimerkiksi koulun ja kaupan välinen etäisyys on runsas kolme kilometriä. Kylä rajautuu Pelkosenniemen kuntaan ja yltää osittain jopa sen puolelle. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Maihinnousua seuranneena aamuna noin 300 miehen vahvuinen tiedusteluosasto suuntasi Kotkan länsipuolelle Kymiin, jossa se hyökkäsi punaisten tukikohtanaan pitämään Kyminlinnaan. Illalla käydyssä taistelussa saksalaiset kuitenkin lyötiin takaisin. Yön pimetessä he perääntyivät noin 15 kilometrin päähän Kymijoen rannalla sijaitsevalle Ahvenkoskelle, jonne punaiset seurasivat 10. huhtikuuta. Saksalaiset perääntyivät edelleen takaisin Loviisan suuntaan Taasianjoelle ja perustivat sinne puolustusasemansa, kun taas punaiset pysyivät Ahvenkoskella. Tämän jälkeen Osasto Brandenstein keskittyi Lahden valtaukseen ja Kymenlaakson rintama jäi paikoilleen yli kahden viikon ajaksi. Ipsoksen taistelu
Ipsoksen taistelu käytiin eräiden Aleksanteri Suuren seuraajien eli diadokkien välillä vuonna 301. Taistelun lopputuloksena Aleksanteri Suuren valtakunta jakautui lopullisesti kolmeen erilliseen osaan.
Antigonos I:tä ja hänen poikaansa Demetriosta vastassa olivat Makedonian hallitsija Kassandros, Traakian hallitsija Lysimakhos ja Babylonian ja Persian hallitsija Seleukos. Antigonos hallitsi Syyriaa, Vähää-Aasiaa ja Palestiinaa. Raatteen tien taistelu
Raatteen tien taistelut päättyivät suomalaisten saavuttamaan merkittävään voittoon. Suomalaisten kannalta uhka valtakunnan katkaisemisesta kahtia oli vältetty. Suomalaiset saivat sotasaaliikseen muun muassa : Ahvenkosken voimalaitos
Voimalaitos on alun perin osakkaidensa valtiollisen paperitehdasyhtymän, Enso-Gutzeitin, Helsingin kaupungin, Kotkan kaupungin ja Tampella Oy:n omistaman Oy Abborfors Ab:n omaa tarvettaan varten käyttöön ottama vuonna 1933. Hyvinkään taistelu
Taistelun päätyttyä osa saksalaisista jatkoi kohti Riihimäkeä vielä myöhään samana iltana. Yksi osasto saapui kello 22 aikaan Herajoelle, jossa se joutui taisteluun Riihimäen puolustukseen ryhmittäytyneiden punaisten kanssa. Majuri von Redenin johtama osasto marssi kohti Erkylää, jossa se kello 23 aikaan joutui punaisten väijytykseen. Erkylän taistelussa kaatui kuusi saksalaista ja neljä punaista. Kolmas saksalaisosasto pääsi ilman vastarintaa etenemään Monnin seisakkeen tuntumassa sijaitsevaan Kerkkolaan. Pääosa saksalaisista kuitenkin yöpyi Hyvinkään asemankylässä ja jatkoi Riihimäelle vasta seuraavana aamuna. Riihimäen valtaus saatiin päätökseen myöhemmin saman iltapäivän aikana. Joutsenon taistelut
26. maaliskuuta valkoiset hyökkäsivät punaisten haltuunsa saamaan Jänhiälään sekä seitsemän kilometriä Joutsenon kirkonkylän itäpuolella sijaitsevaan Ravattilaan. Jänhiälän suunnalla valkoisten pääjoukko eteni aamulla suoraan Korvenkylästä kohti Jänhiälää pienemmän osaston koukatessa Saimaan rantaa pitkin punaisten selustaan. Hyökkäys kuitenkin muuttui nopeasti puolustustaisteluksi, kun punaiset olivat sattumalta samaan aikaan aloittaeet oman hyökkäyksensä kohti Korvenkylää ja sekasortoon joutuneet valkoiset ajettiin tykki- ja konekivääritulella pakoon. Punaisten oman suunnitelman päämääränä oli vallata Korvenkylä ja edetä sieltä Imatralle. Taistelu pysähtyi Jänhiälän ja Korvenkylän välimaastoon, jossa se jatkui koko illan ja myös seuraavan yön, jolloin molemmat osapuolet kuitenkin käyttivät lähinnä tykistöään. Seuraavana päivänä esiintyi vielä laukaustenvaihtoa, kunnes punaiset perääntyivät takaisin Jänhiälään. Taistelun aikana punaisten tykistö ampui ainakin 2 000 kranaattia ja valkoiset puolestaan ampuivat arviolta 100 000 kiväärinpatruunaa. Molempien osapuolten tavoitteet jäivät täyttymättä, mutta toisaalta kumpikin pystyi torjumaan vastapuolen hyökkäyksen. Valkoiset menettivät kaatuineina ainakin seitsemän ja punaiset 18 miestä. Lisäksi yhdeksän punaisen tiedetään kadonneen. Hòa Bìnhin taistelu
Ranskalaiset menettivät Hòa Bìnhissa 894 miestä kuolleina tai kadonneina. Việt Minhin tappiot olivat huomattavasti suuremmat ja ehkä jopa 12 000. Suurista tappioista huolimatta Việt Minh sai arvokasta kokemusta ranskalaisten vahvuuksista ja heikkouksista, joita käytettiin menestyksellisesti hyödyksi Indokiinan sodan myöhemmissä taisteluissa. Taisteluun osallistuneet ranskalaiset sotilaat muistivat sen "Hòa Bìnhin helvettinä". Ranskalaiset hylkäsivät Hòa Bìnhin helmikuun aikana. Karkun taistelu
Porin suunnasta saapui rautateitse pakolaisia Tyrvään asemalle, josta he jatkoivat matkaansa Vammaskosken yli ja edelleen Vammalan kauppalan, Punkalaitumen ja Sammaljoen kautta itään kohti Hämeenlinnaa. Vammaskosken silta oli strategisesti tärkeä, sillä se oli ainoa kiinteä vesistön ylityspaikka kymmenien kilometrien säteellä. Viimeisenä Porista lähti punaisten räjäytyskomennuskunta, joka räjäytti Pahakosken rautatiesillan Kokemäellä ja sytytti tuleen Peipohjan, Kokemäen, Kyttälän ja Kauvatsan asemarakennukset. Valkoiset valtasivat Porin 13. huhtikuuta ja Rauman 16. huhtikuuta, minkä jälkeen kenraalimajuri Ernst Linder antoi majuri Walter von Gerichille tehtäväksi murtaa punaisten vastarinta Karkun kirkolla ja vallata Vammalan kauppala. Hyvinkään taistelu
Hyvinkäällä kaatuneista saksalaisista 15 on haudattu rautatieasemaa vastapäätä sijaitsevaan puistoon, jossa on myös muistomerkki. Se paljastettiin Hyvinkään valtauksen vuosipäivänä 21. huhtikuuta 1921. Juhlatilaisuudessa oli puhumassa muun muassa Saksan lähetystön edustaja. Ahdenkalliontien ja Agronomintien risteyksessa on punaisten surmaaman Ahdenkallion kartanon tilanhoitajan Martin Olinin muistomerkki. Heinolan taistelut
Valkoiset miehittivät tyhjäksi jääneen Heinolan kirkonkylän Lusin toista taistelua seuranneena päivänä 14. maaliskuuta, jonka jälkeen Sysmän 1. pataljoona hyökkäsi kaupunkiin heti seuraavana aamuna. Adlerflugin hyökkäyssuunnitelma oli samanlainen kuin Hjalmarsonin pari viikkoa aikaisemmin toteuttama; päähyökkäys tehtiin pohjoisesta ja samanakaisesti toinen osasto koukkasi Ruotsalaisen jään kautta kaupungin eteläpuolelle. Adlerflug sai kuitenkin yöllä sydänkohtauksen ja joutui jäämään hoidettavaksi Heinolan pappilaan. Kun myös kapteeni Uimonen oli sairastunut, jäi hyökkäyksen johto korpraali Müllerille. Aamulla käynnistynyt hyökkäys pysähtyi nopeasti punaisten vahvoihin puolustuslinjoihin, mutta valkoiset eivät pystyneet perääntymään ennen pimeän tuloa. 18 tuntia kestäneen taistelun aikana kaatui 22 valkoista ja viisi punaista. Haavoittuneet punaiset kuljetettiin Lahden kansanopistolle perustettuun sotasairaalaan. Bomarsund
Myöhemmin linnoitus tuhottiin, koska brittiläisten etujen mukaista oli estää venäläisten sotilaallinen toiminta saarilla. Krimin sodan vuonna 1856 päättäneeseen Pariisin rauhansopimukseen otettiin määräys, ettei Ahvenanmaata saa linnoittaa. Punakaarti
Punaisen kaartin sodankäynti oli jaettu ”läntiseen”, ”pohjoiseen”, ”keskiseen” ja ”itäiseen rintamaan”, joista nykyään puhutaan yleensä valkoisten käyttämän jaottelun mukaan Satakunnan, Hämeen, Savon ja Karjalan rintamina. Niiden sisällä oli vielä useita pienempiä alueellisia rintamalohkoja. Punaisten helmikuun lopussa käynnistämän hyökkäysvaiheen tarkoituksena oli katkaista Vaasasta Sortavalaan kulkeva poikkiratayhteys, ja näin eristää Pohjanmaalla ja Karjalassa olleet valkoisten joukot toisistaan. Ensimmäinen yleishyökkäys alkoi 21. helmikuuta ja toinen 10. maaliskuuta, mutta eteneminen pysähtyi molemmilla kerroilla nopeasti, eikä rintamalinjaa juurikaan saatu siirrettyä pohjoisemmaksi. Punaisen kaartin hyökkäysvaihe jäi lyhyeksi, sillä valkoiset aloittivat Hämeen rintamalla oman suurhyökkäyksensä Tampereen valtaamiseksi jo 15. maaliskuuta. Tampere oli punaisten sodankäynnin kannalta tärkein kaupunki, jonka menettäminen 6. huhtikuuta ratkaisi sodan lopullisesti. Valkoisten tueksi saapuneet Saksan Itämeren-divisioonan joukot nousivat maihin Hangossa 3. huhtikuuta, ja valtasivat Helsingin 13. huhtikuuta. Samalla alkoi myös punaisten pako Varsinais-Suomesta ja Satakunnasta. Huhtikuun loppuun mennessä saksalaiset valtasivat pääradan varren paikkakunnat Hämeenlinnaan saakka ja ottivat pian haltuunsa myös Lahden, jolloin itään pakenevien punaisten reitti sulkeutui. Viimeinen merkittävä taistelu käytiin Viipurissa, joka antautui 29. huhtikuuta. Jäljelle jääneet punakaartilaiset luovuttivat aseensa saksalaisille Kymenlaakson Ahvenkoskella 5. toukokuuta, ja punaisen kaartin sota oli ohitse. Kyminlinnan taistelu
Saksalaisten aloitettua etenemisensä, hiedän reitillään Ahvenkoskella ja Pyhtäällä olleet punaiset perääntyivät nopeasti Kotkan suuntaan ja puoleen päivään mennessä saksalaiset olivat päässeet vapaasti etenemään Sutelan kylään noin kilometrin päähän Kymijoen Langinkoskenhaarasta. Yksittäisiä partioita eteni myös Kotkansaaren ja Korkeakosken suuntaan. Wilhelm Mauritz Klingspor
Runsaan puolentoista kuukauden peräytymisen jälkeen Klingsporin kenraaliadjutantti, eversti Carl Johan Adlercreutz löi venäläiset joukot Siikajoen taistelussa 18. huhtikuuta 1808, ja sota sai uuden käänteen. Yhdeksän päivän kuluttua venäläiset voitettiin Revonlahden taistelussa. Perääntyminen päättyi siihen, ja armeija kääntyi takaisin, tosin hitaasti ja viivytellen. Vaikkei Klingsporilla ollut taistelun kanssa mitään tekemistä, kuningas ylensi hänet Revonlahden voiton jälkeen sotamarsalkaksi. Elokuussa Karstulassa kärsityn tappion jälkeen pääarmeija alkoi vetäytyä uudelleen, Oravaisten taistelussa kärsityn tappion jälkeen 29. syyskuuta Klingspor solmi Lohtajan aselevon. Samana päivänä saapui kuninkaan käskykirje, jossa ilmoitettiin Klingsporille armeijan ylipäällikkyyden siirto kenraali af Klerckerille. Antrean taistelut
Punaisten pääjoukot olivat Ahvolassa, jonne helmikuussa eteni noin 2 000 punakaartilaista ja venäläistä vapaaehtoista. Eteneminen kuitenkin pysähtyi jo muutaman yhteenoton jälkeen, eivätkä myöhemmätkään hyökkäykset johtaneet läpimurtoon. Punaisten voimaa heikensi samanaikainen elintärkeän Helsingin radan suojaaminen, joka sitoi huomattava määrän miehiä Viipurin länsipuolelle. Kavantsaaren vallattuaan punaiset aloittivat hyökkäyksensä Antreaa kohti 9. helmikuuta. Tavoitteena oli ottaa haltuun Antrean pohjoispuolella Vuoksenniskasta Laatokan rannalle Käkisalmeen ulottuva linja. Hyökkäyksen tekivät yhteistyössä lännestä käsin edenneet Lappeenrannan seudun punakaartit ja Karjalan rataa myöten hyökännyt Viipurin punakaarti. Lappeenrannan hyökkäys kuitenkin pysähtyi jo lähes välittömästi 10 kilometrin päähän Joutsenoon ja myös Antrean suunnalla eteneminen päättyi vajaan viikon jälkeen 15. helmikuuta. Valkoisilla oli tuolloin Antreassa noin tuhat miestä. Savukosken silta
Valtatietä oikaistiin 1960-luvulla. Uusi tielinjaus kulki Ahvenkosken voimalaitoksen eteläpuolelta. Voimalaitoksen kanavan yli rakennettiin teräksinen langerpalkkisilta Ahvenkosken alakanavan silta ja sen länsipuolelle tulva-aukon silta. Tieoikaisu ja uusi silta otettiin käyttöön vuonna 1967. Savukosken vanha silta otettiin museosillaksi vuonna 1982. Siltapaikka on historiallinen ja jokimaisema kaunis. Ahvenkosken taistelut
Saksalaisten ja punaisten väliset rauhanneuvottelut oli Pyhtäällä aloitettu jo 3. toukokuuta. Punaisten puolelta niitä johti aikaisemmin muun muassa Malmin vallankumousoikeuden ja köyhäinhoitohallituksen puheenjohtajana toiminut 24-vuotias kirvesmies Juho Kaven. Antautumissopimuksen mukaan aseensa luovuttaneet rivimiehet päästettäisiin vapaaksi ja ainoastaan päällystö vangittaisiin, vaikka Kotkan vallanneet valkoiset vaativat ehdotonta antautumista. Kaikki punaiset eivät uskoneet lupausten pitämiseen, mutta ehdot päätettiin hyväksyä, koska muutakaan mahdollisuutta ei enää ollut. Taistelu Ahvenanmaasta
Taistelu Ahvenanmaasta on ye-komentaja Arvo Komulaisen kirja Ahvenanmaasta käydyistä taisteluista ja solmituista sopimuksista 1700-luvulta nykyaikaan. Schmalkaldenin sota
Vaikka Schmalkaldenin liiton armeija olikin murskattu, Kaarle ei saavuttanut lopullista voittoa protestanteista. Protestantit jatkoivat vastarintaa ja Kaarlella ei ollut sotilaallista voimaa tai poliittisia mahdollisuuksia vallata jokaista protestanttien tukikohtaa Saksassa. Augsburgin valtiopäivillä 1548 Kaarle V antoi Augsburgin välituomion kompromissiratkaisuksi. Protestantit eivät osanneet päättää esityksen hyväksymisestä tai hylkäämisestä ja 1552 Morits vaihtoi puolta aloittaessaan Ranskan kuningas Henrik II:n kanssa sodan keisaria vastaan. Keisarin oli 1552 suostuttava Passaun välirauhaan, mutta lopullinen ratkaisu saatiin vasta Augsburgissa 1555. Elafónisoksen taistelu (1718)
Taistelu käytiin venetsialaisten ja osmanien välillä saaren edustalla 20.–22. heinäkuuta 1718, kun Markantónis Diedoksen johtama 26 aluksesta muodostunut laivasto otti yhteen Souleiman Kotzan johtaman 36 purjealuksen osmanilaivaston kanssa. Taistelu päättyi Venetsian voittoon ja osa osmanien laivastosta pelastautui Kytheran saarelle. Suomen sota
25. toukokuuta annettiin käsky maihinnoususta, joka tehtäisiin Turun ja Uudenkaupungin välille. Ensisijaisena tavoitteena oli vallata takaisin Turku, mutta myöhemmin maihinnousseitten joukkojen oli tarkoitus liittyä Klingsporin armeijan tueksi. Ahvenanmaan saariston ja Turun välisen Kihdin selän ylitti 2 600 sotilasta ja 70 alusta. Koko maihinnousuoperaatiota johti kenraalimajuri Ernst von Vegesack, jonka tehtäviä vaikeutti vaillinaiset tiedot Suomen mantereesta, vanhentuneet kartat ja melko kokemattomat sotilaat. Maihinnousulaivasto saapui Lemuun huomaamattomasti 19. kesäkuuta 1808. Maihinnousun alettua iltapäivällä Ala-Lemun kartanon omistaja Per-Johan Ekbomin luona ollut kasakkapartio huomasi ruotsalaisten maihinnousun ja he matkasivat kiireesti Turkuun kertomaan näkemästään. Venäläiset onnistuivat ryhmittymään nopeasti ja 3 600 venäläissotilaan voimin maihinnousu torjuttiin 14 tunnin taisteluiden jälkeen. Jo aikalaiset kritisoivat Ruotsissa maihinnousua liian voimattomaksi. Revonlahden taistelu
Revonlahden taistelu oli 27. huhtikuuta 1808 käyty Suomen sodan taistelu Ruotsin ja Venäjän välillä. Ruotsalaisten voitettua yhdeksän päivää aikaisemmin Siikajoen taistelun Klingspor jatkoi vetäytymistä kohti Oulua venäläisten tiukasti seuraamana. Venäläiset olivat leiriytyneet Revonlahdelle kenraali Bulatovin johdolla, jolloin eversti Cronstedt valmistautui hyökkäämään ajaakseen heidät pois. Cronstedt eteni 1 800 miehen voimalla huhtikuun 26. ja 27. päivän välisenä yönä. Samaan aikaan hieman pohjoisempana Adlercreutz hyökkäsi pienellä joukolla venäläistä vartiota vastaan. Tämä yhteenotto pysähtyi aluksi paikoilleen, mutta Adlercreutz onnistui kuitenkin irtautumaan taistelusta. Joutsenon taistelut
Rintaman viimeinen varsinainen taistelu käytiin kolme päivää myöhemmin, jolloin punaiset onnistuivat pitämään hallussaan Joutsenon kirkonkylän. Valkoiset hyökkäsivät 15. huhtikuuta kirkonkylän tuntumassa Saimaan rannalla sijaitsevaan Honkalahteen. Punaiset olivat linnoittautuneet viereisessä Kesolassa sijaitsevaan Joutsenon yläpappilaan, jonne valkoiset tekivät uhkarohkean hyökkäyksen kahden kranaatinheittimen tukemana. Jääkärimajuri Ståhlberg määräsi hyökkäysen, vaikka tiesi punaisten olevan hyvissä puolustusasemissa ja sen aiheuttavan omilleen suuria tappioita. Hjalmar Raatikaisen johtama etujoukko eteni parinsadan metrin päähän pappilasta, jääden sen jälkeen turhaan odottamaan pääjoukon tukea. Lopulta hyökkääjät joutuivat palaamaan takaisin punaisten tulittaessa kiivaasti heidän peräänsä. Pääjoukon hyökkäys ei milloinkaan käynnistynyt, koska sitä komentanut Armas Ståhlberg oli kaatunut seuratessaan kiikareilla taistelun etenemistä korkealla kivellä seisten. Huhujen mukaan Ståhlberg tapatti itsensä tahallaan, koska oli koulutusvaiheessa Saksassa ampunut jääkäri Sven Saarikosken ja pelkäsi sodan jälkeistä kostoa. Epäonnistuneessa hyökkäyksessä kaatui hänen lisäkseen seitsemän muuta valkoista. Haavoittuneiden joukossa oli muun muassa etujoukkoa komentanut Raatikainen. Ståhlbergin kaaduttua hänen tilalleen tuli jääkäriyliluutnantti Väinö Strömberg, joka kuitenkin vaihdettiin jo muutaman päivän kuluttua jääkärikapteeni Unio Sarliniin. Operaatio Kilpapurjehdus
Vaikka Neuvostoliitto oli talvisodan jälkeen laatinut suunnitelmia maihinnoususta Ahvenanmaalle, ei niitä kuitenkaan koskaan yritetty toteuttaa. Jatkosodan kuluessa alettiin saarien miehitysjoukkoja kuitenkin pian siirtää varsinaiselle rintamalle itään, kun Hangon vapautus ja saksalaisten joukkojen eteneminen Baltiassa vähensi niin Neuvostoliiton vaikutusvaltaa Itämerellä kuin myös maihinnousun uhkaa. Jatkosodan jälkeen miehitys päättyi, ja Ahvenanmaa on siitä lähtien ollut jälleen demilitarisoitu. Siikajoki
Sodat ovat koetelleet Siikajokea usein. Venäläiset hävittivät seutua pahoin mm. 1550-luvun lopulla. Suomen sodan aikaan Siikajoen seudulla käytiin tunnettuja taisteluita. 18. huhtikuuta 1808 käytiin Siikajoen taistelu, jossa C.J. Adlercreutzin johtamat joukot löivät J.P. Kulnevin johtaman venäläiset etujoukon. Voitto päätti Ruotsin armeijan koko talven jatkuneen peräytymisen. Revonlahdella käytiin 27.–28. huhtikuuta 1808 yksi Suomen sodan maineikkaimmista taisteluista. Taistelu tunnetaan myös Revonlahden taisteluna. Taistelussa C.A. Adlercreutzin ja C.O. Cronstedtin johtamat joukot löivät perusteellisesti kenraali Bulatovin johtamat venäläiset. Voitto pelasti Ruotsin päävoimat täydelliseltä saarrostukselta. Tampereen taistelu
Myös Messukylässä käytiin kirkon ympäristössä ankaria taisteluja. Punaiset olivat järjestäytyneet harjulle puolustukseen Anders Hildenin johdolla. Punaisiin joukkoihin Messukylässä kuului helsinkiläisiä ja paikallisia kaartilaisia Tampereelta ja muista lähikunnista. Jääkäriluutnantti Armas Kohonen yritti 23. ja 24. maaliskuuta välisenä yönä vallata Messukylän harjun kolmen Vöyrin pataljoonaan kuuluneen komppanian voimin ja sai hetkeksi Takahuhdin kylän haltuunsa, mutta punaiset torjuivat lopulta hyökkäyksen. Valkoiset valtasivat lopulta Takahuhdin ja Messukylän kirkon alueen ankaran taistelun jälkeen 25. maaliskuuta. Taistelut jatkuivat Messukylän länsiosassa vielä kahden seuraavan päivän ajan, minkä jälkeen punaiset vetäytyivät Kalevankankaalle. Valkoisten ylipäällikkö Mannerheim seurasi henkilökohtaisesti Messukylän taistelua Vehmaisten kalliolta 25. maaliskuuta, sillä hän uskoi koko punaisen Tampereen kukistuvan tuona päivänä. Muutaman tunnin jälkeen hän kuitenkin poistui pettyneenä, eikä ehtinyt näkemään Messukylän harjun valtausta. Mannerheimille myönnettiin myöhemmin neljännen luokan vapaudenristi ”kentällä osoitetusta henkilökohtaisesta urheudesta”, koska hänen seisoskelupaikkansa oli ollut vihollisen kranaattitulen ulottuvilla. Valkoiset menettivät Messukylän valtauksessa 150 miestä, enemmän kuin aiemmissa Tampereen pohjoisen saarrostusliikkeen taisteluissa yhteensä. Yksi uhreista oli kuolettavasti haavoittunut 14-vuotias lähettipoika Onni Kokko, josta tehtiin myöhemmin valkoisessa Suomessa suoranainen legenda. Aatto Koivunen
Koivunen komensi Tampereen taistelun lopussa koko kaupungin läntistä puolustuslinjaa, komennossaan oli tuolloin useampi tuhat miestä sekä koko Epilän rintama. Hänen vaimonsa mainitaan yhdeksi Pispalan naiskaartin perustajista. Hänen poikansa Martti kaatui taistelussa Epilänharjulla 26. maaliskuuta 1918. Hänen koko perheensä, mukaan lukien tytöt ja vävy Gunnar Keltamäki kuuluivat punakaartiin. Koivunen pakeni Tampereen taistelun jälkeen itään, selvisi myös Lahden vankimotista, mutta jäi kiinni Voikkaalla ja joutui vankileiriin. Hänet tuomittiin kuolemaan mutta tuomio muutettiin lopulta 15 vuoden vankeusrangaistukseksi. Vapauduttuaan vuonna 1921 hän otti osaa kunnallispolitiikkaan. Vankileiriltä hän sai malarian, jonka jälkiseuraamuksiin hän kuoli syyskuussa 1928. Ap Bacin taistelu
Ap Bacin taistelu oli Vietnamin sodan (1959–1975) alkuvaiheen taistelu, jossa Etelä-Vietnamin kansallinen vapautusrintama (Vietkong) otti ensimmäisen merkittävän voittonsa etelävietnamilaisista ja amerikkalaisista joukoista. Taistelu käytiin 2. tammikuuta 1963 lähellä Ap Bacin kylää 65 kilometriä lounaaseen Saigonista. Taisteluun osallistuivat amerikkalaisten helikoptereiden tukeman Vietnamin tasavallan armeijan seitsemäs divisioona ja Vietkongin 261. ja 514. pataljoonan osat. Lempäälän taistelut
Punaisten viimeisen hyökkäyksen oli määrä käynnistyä parin päivän hiljaisemman vaiheen jälkeen 7. huhtikuuta kello 6 aamulla. Valkoiset kuitenkin hyökkäsivät Kouhun suunnalla jo tuntia aikaisemmin ja näin suunniteltu hyökkäys muuttuikin puolustustaisteluksi. Lopulta neljän aikaan iltapäivällä punaiset onnistuivat työntämään vihollisen takaisin. Punaisten oma hyökkäys tuotti tulosta Vesilahdella, jossa he valtasivat Suomelan kylän ja Laukon kartanon. Mantereen kylä sen sijaan tuhoutui kokonaan tykistötulessa. Seuraavana päivänä punaiset hyökkäsivät Suomelasta kohti Vesilahden kirkonkylää. Myöhään illalla valkoisten puolustus oli jo lähes murtumispisteessä, mutta väsyneet punaiset eivät pystyneet käyttämään tilaisuutta hyväkseen ja kirkonkylä jäi valtaamatta. Rintaman oikealla sivustalla punaisten tykkituli tuhosi Sotavallan kartanon ja Putkiston kylän. Valkoiset taas tuhosivat Kelhon kartanon, minkä jälkeen punaiset päättivät perääntyä menetettyään kartanossa sijainneen varusvarastonsa. Godbyn taistelut
19. helmikuuta käydyn toisen taistelun jälkeen ruotsalaiset ja venäläiset kävivät jälleen neuvotteluja Ahvenanmaan tilanteesta. Venäläiset esittivät nyt ehdotuksen, jonka mukaan he poistuvat saarilta viiden viikon kuluessa, mikäli valkoiset vetätäytyvät välittömästi. Ehdotus sisälsi myös punakaartin riisumisen aseista. Sopimus allekirjoitettiin vielä 20. helmikuuta, jolloin ruotsalaiset saivat valkoiset jättämään Ahvenanmaan vapaaehtoisesti esittämällä heille väärennetyn kenraali C. G. E. Mannerheimin käskyn saarilta vetäytymisestä. Kolmen päivän kuluttua suojeluskuntalaiset kuljetettiin laivalla Ruotsiin, josta he Haaparannan kautta palasivat jälleen kotimaahan. Punaiset ehtivät vielä saamaan Turusta 400 miehen lisäjoukon 26. helmikuuta, mutta hekin poistuivat ennen kuin saksalaiset miehittivät saaret 5. maaliskuuta. Myös venäläisiä lähti Ahvenanmaalta, mutta suurin osa jäi saksalaisten vangiksi ja kuljetettiin myöhemmin Liettuaan. Ahlaisten taistelut
Punaisten sodanjohdon määräysten mukaisesti myös Satakunnassa oli ryhdyttävä yleishyökkäykseen 20. helmikuuta. Hyökkäyksen piti tapahtua kolmessa suunnassa; rannikoa pitkin valkoisten tukialueelle Merikarvialle, Laviasta kohti valkoisten Satakunnan rintaman päämajaa Kankaanpäätä sekä Hämeenkyröstä toiselle valkoisten tukialueelle Ikaalisiin. Rannikkolohkolla alkuperäisenä suunnitelmana oli hyökätä 20. helmikuuta kahdella osastolla, joista toisen piti edetä maanteitse Noormarkusta Ahlaisten kirkonkylään ja sieltä edelleen kohti Merikarviaa. Toinen osaston tarkoituksena oli edetä Porin Reposaaresta jäätä pitkin Ahlaisten rannikolle ja sieltä Merikarvian eteläosaan katkaisemaan valkoisten perääntymistie. Operaation johdossa oli Helsingin punakaartin II rykmentin I pataljoonan päällikkö Oskar Haimila. Hyökkäys kuitenkin viivästyi päivällä, kun Tampereelta luvatut aseet eivät saapuneet ajoissa. Alarcosin taistelu
Alarcosin taistelu vuonna 1195 oli viimeinen almohadien saama suuri voitto Pyreneiden niemimaan kristityistä kuninkaista. Kastilian kuninkaan Alfonso VIII:n johtama kristitty armeija kärsi hirveän tappion kalifi al-Mansurin johtamia saraseenejä vastaan. Kalifi ei kuitenkaan käyttänyt tilannetta hyväkseen, vaan palasi Sevillaan ja lopulta Marokkoon, ja lopullinen välien selvittely niemimaan herruudesta jäi odottamaan Las Navas de Tolosan taistelua vuonna 1212. Peloponnesolaissota
Argoslaisetkaan eivät olleet tyytyväisiä tapahtuneeseen. Liittolaistensa kanssa he valtasivat Orkhomenoksen ja alkoivat pian hyökätä Tegean kaupunkia vastaan. Jos Argos olisi saanut vallattua Tegean, olisi se pystynyt estämään kulkuyhteydet Spartan ja spartalaisille tärkeän Messenian välillä. Agiksen oli taas marssittava Argosta ja sen liittolaisia vastaan. Ateenalaisten päätettäväksi jäi, auttaako uusia liittolaisiaan vai pitääkö kiinni Spartan kanssa tekemästään rauhansopimuksesta. Ateenalaiset valitsivat uudet demokraattiset liittolaisensa. Joukot kohtasivat Mantineian kaupungin luona. Agiksen johtamat spartalaiset löivät Argoksen ja Ateenan joukot Mantineian taistelussa, joka oli peloponnesolaissodan suurin taistelu. Spartalaisten kukistettua vastustajansa he saivat taas miltei koko Peloponnesoksen valtaansa. Spartalaiset antoivat Ateenan joukkojen vetäytyä pois taistelun jälkeen ilman suurempia tappioita. Argoksen kanssa Sparta solmi viisikymmenvuotisen rauhan. Spartan tukemat oligarkit yrittivät kaapata vallan Argoksessa, mutta vuoteen 417 eaa. mennessä demokraatit saivat kaupungin takaisin valtaansa. Abbevillen taistelu
Britannian virallisen sotahistorian kirjoittanut L. F. Ellis kirjoitti vuonna 1953, että liittoutuneilta puuttui taistelussa yhtenäinen johto. Tämän seurauksena liittouneet epäonnistuivat saksalaisten hyökkäyksen torjunnassa ja joukot maksoivat puutteelliset valmistelut ja saksalaisten Sommen eteläpuolisten puolustusasemien aliarvioinnin suurina tappioina. Vuonna 2001 Caddick-Adams totesi syyksi pahoihin taktisiin virheisiin ranskalaisten ja brittien välisten viestiyhteyksien puutteen, mikä johtui radiokaluston puutteesta. Viestiyhteyksien puute jatkui 51. Ylämaan divisioonan ja ranskalaisten panssari- ja jalkaväkidivisioonien saavuttua täydennyksinä alueelle. Saksalaiset olivat siirtäneet merkittäviä voimia sillanpäähän. Antrean taistelut
Taistelujen alkaessa Ahvola oli Edmund Heimolaisen komentamien suojeluskuntajoukkojen hallussa. Heimolaisella itsellään ei ollut minkäänlaista sotilaskoulutusta, vaikka hän myöhemmin onnistuikin ylenemään vänrikiksi. Punaiset valtasivat kylän 11. helmikuuta, joilloin valkoiset pakenivat Vehkeinniityn aukean ylitse Hannilan suuntaan. Vahvistuksia saatuaan valkoiset valtasivat kylän takaisin seuraavana päivänä ja punaiset tekivät vielä uuden vastahyökkäyksen vuorokautta myöhemmin, jonka jälkeen rintamalinja Ahvolassa asettui paikoilleen taistelujen loppuun saakka. Valkoiset olivat omissa asemissaan Ahvolaa sekä läheisiä Seitsolan ja Oravalan kyliä ympäröivien metsäisten mäkien rinteillä, punaisten hyökätessä heitä vastaan lännestä. Hyökkäykset alkoivat aina samaan aikaan noin kello 9 aamulla ja päättyivät illalla hämärän laskeuduttua. Valkoiset puolestaan vaihtoivat linjassa olleita miehiään joka aamu ja ilta kello 7. Joukot oli kuitenkin majoitettu usean kilometrin päässä sijainneisiin kyliin, joten jalkaisin taitetun matkan johdosta ”työpäivät” venyivät usein jopa 15 tunnin pituisiksi. Valkoiset tekivät Ahvolasta käsin myös joitakin läpimurtoyrityksiä punaisten hallussa olleisiin Kilpeenjoen ja Syvälahden kyliin helmikuun lopussa. Vastauskonpuhdistus
Trenton kirkolliskokouksen aikana käytiin muun muassa Schmalkaldenin sota 1546-47, jossa Saksan keisarin Kaarle V:n johdolla katoliset sotivat protestantteja vastaan Saksassa, pyrkimyksenään palauttaa protestanttiset ruhtinaskunnat katolisuuteen. Sota päättyi kuitenkin vuoden 1547 aselevon jälkeen lopulta Augsburgin rauhaan 1555, jossa tuli periaatteeksi ”kenen maa, sen uskonto”, jolloin saksalaisruhtinaat saivat itse päättää alueensa uskonnosta. Valkeakosken naiskaarti
Valkeakosken naiskaarti joutui ensimmäisen kerran taisteluun 27. huhtikuuta Hauhon Alvettulassa, jossa he valtasivat valkoisten halluussaan pitämän Alvettulan sillan ja pääsivät näin jatkamaan matkaansa kohti Hauhon kirkonkylää. Useiden silminnäkijäkertomusten perusteella Valkeakosken naisilla oli valtauksessa tärkeä osa. Siltaa oli yritetty ylittää jo aikaisemmin, mutta siinä onnistuttiin vasta uhkarohkeasti hyökänneiden naiskaartilaisten johdolla. Alvettulasta pakolaiskuormasto jatkoi matkaa kohti Hauhon kirkonkylää, jossa he seuraavana aamuna joutuivat taisteluun saksalaisten ja valkoisten hyökätessä. Kirkonkylän valtausta yrittänyt vihollinen kuitenkin torjuttiin ja kolonna pääsi edelleen liikkeelle kohti Lahtea. Taistelun jälkeen Valkeakosken naiset linnoittautuivat vielä suojaamaan kuormastoa saksalaisten uuden hyökkäyksen varalta, kunnes jatkoivat itsekin matkaa. Achille (1803)
"San Ildefonson" antauduttua HMS "Defencelle" Deniéport käytti tuulenvirettä hyväkseen pyrkien täyttämään antautuneen aluksen jättämän aukon linjassa. Alus joutui kuitenkin HMS "Defiancen" ja HMS "Dreadnoughtin" väliin menettäen mastonsa. Alus menetti seuranneessa taistelussa kaikki upseerinsa, ja se oli hitaasti uppoamassa. Siitä huolimatta se kykeni tulellaan katkaisemaan HMS "Dreadnoughtin" pää- ja etumastot. HMS "Princen" liityttyä taisteluun syttyi "Achillen" mesaanimastossa tulipalo. Seuraava brittien yhteislaukaus kaatoi kannelle palavan päämaston sytyttäen aluksen ilmiliekkeihin. HMS "Prince" pelasti 158 ranskalaista merestä. Tulen saavuttaessa ruutivaraston alus räjähti vieden mukanaan 480 miehistönjäsentä. Suomen sota
Sandels onnistui vielä 27. lokakuuta voittamaan venäläiset Koljonvirran taistelussa, mutta tällä ei enää ollut pääarmeijan tappion jälkeen strategista merkitystä. Sandelsinkin joukot joutuivat vetäytymään pohjoiseen. Ahvenkoski
Ahvenkoski () on Kymijoen Ahvenkoskenhaaran varrella sijaitseva historiallinen ympäristö, johon kuuluvat joen länsipuolella sijaitseva Loviisan Vähä-Ahvenkosken kylä (ruots. "Lillabborfors") sekä itäpuolinen Pyhtään Ahvenkoski. Sen kautta kulkevat nelikaistainen E18 ja seututie 170, jotka ylittävät Kymijoen Ahvenkosken siltoja pitkin. Ahvenkoskella ovat myös vuonna 1928 valmistunut Savukosken museosilta sekä Ahvenkoskenhaaran suussa Merikoskessa sijaitseva 1933 rakennettu Ahvenkosken voimalaitos. Ahvenanmaan miehitys
Amiraali Hugo Meurerin johtama Saksan keisarillisen laivaston osasto lähti purjehtimaan Danzigista kohti Ahvenanmaata 28. helmikuuta. Huonon jäätilanteen hidastamana taistelulaivat "Rheinland" ja "SMS Westfalen" saapuivat lopulta Eckeröön 5. maaliskuuta, maihinnousujoukkonaan majuri August Schenck zu Schweinsbergin komentama 14. Mecklenburgin jääkäripataljoona. Saksalaisten koko sotilasosasto tunnettiin myös nimellä Aalands-Detachement. Vuorokautta myöhemmin ruotsalaiset joutuivat solmimaan saksalaisten kanssa sopimuksen Ahvenanmaan jakamisesta. Sen mukaan ruotsalaisia joukkoja jäi toistaiseksi Maarianhaminaan sekä Jomalaan ja molemmat osapuolet saivat käyttää Eckerön satamaa. Saarille pystytettiin myös Suomen senaatin hallinto, jonka edustajaksi Mannerheim lähetti meriupseeri Hjalmar von Bonsdorffin Ahvenanmaan suomalaiseksi sotilaskuvernööriksi. Ahvenkosken taistelut
Saksalaisten ainoat tappiot Ahvenkoskella tulivat 22.–23. huhtikuuta, jolloin tehdyssä hyökkäyksessä kaatui 13 sotilasta. Punaisia kaatui Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan ainakin 14. Ruonan taistelu
Ruotsin joukot olivat jatkaneet kesähyökkäystään Alavuden taistelussa 17. elokuuta saavuttamansa voiton jälkeen. Venäläisten saamat vahvistusjoukot ja sotamarsalkka Wilhelm Mauritz Klingsporin varovaisuus kuitenkin tekivät saavutukset tyhjiksi. Elokuun lopussa Carl Johan Adlercreutzin johtamilla suomalais- ja ruotsalaisjoukoilla oli vastassaan 21 200 venäläissotilasta. Adlercreutz oli jo Alavuden taistelun jälkeen antanut kenraalimajuri Hans Henrik Gripenbergille käskyn valmistella puolustusasemat Ruonan kylään Kuortaneella. Asemat olivat kuitenkin alkeellisista risumurroksista valmistetut, joiden tehoa yritettiin parantaa asettelemalla tykkejä tasaisin välein pitkin linjaa. 
Lyötyään suomalaisten sivustasuojan Karstulassa venäläiset hyökkäsivät 31. elokuuta Nikolai Mihailovitš Kamenskin johdolla 9 000 miehen voimin ruotsalaisten 6 400 miehen armeijaa vastaan Ruonan sillan kohdalla. Etujoukkona kulkeneen eversti Jakov Petrovits Kulnevin husaarirykmentti kohtasi suomalaiset etuvartiot Kuhan kylän kohdalla. Saatuaan avuksi everstiluutnantti Wetterhoffin kaksi vahvistuspataljoonaa etuvartio pidätteli venäläisiä viisi tuntia Ruonan sillan itä- ja eteläpuolella, kunnes illan hämärtyessä ne vetäytyivät siltaa pitkin Ruonan kylän puolelle. Wetterhoffin joukot sytyttivät mahdollisesti Ruonan puisen sillan palamaan estääkseen venäläisiä seuraamasta. Suomen sota
Ruotsin armeijan tavoitteena oli saada rintamalinjat samalle tasolle. Ruotsin taisteluvoitot huipentuivat elokuussa vuonna 1808, kun se onnistui voittamaan Alavuden taistelun. Se oli käännekohta, jonka jälkeen ruotsalaiset eivät enää kyenneet saamaan voittoja yksittäisiä taisteluja enempää. Alavuden taistelun jälkeen 21. elokuuta käytiin tärkeä Karstulan taistelu, jossa Venäjän armeijalla oli merkittävä ylivoima. Taistelu alkoi näyttää epätoivoiselta Ruotsin armeijan kannalta, joten se joutui perääntymään. Häviö antoi Venäjän armeijalle tilaisuuden marssia Kokkolaan ja näin piirittää Pohjanmaalla olleet ruotsalaiset. Klingspor oli huolissaan uudesta tilanteesta ja hänen oli pakko pyytää armeijan evakuointia Pohjanlahden ylitse. Ahvenanmaan miehitys
Ruotsalaiset alkoivat vetämään joukkojaan pois 14. maaliskuuta, mutta panssarilaiva "Oscar II" ja yksi komppania pysyttelivät Ahvenanmaalla aina sisällissodan loppuun toukokuun puoliväliin saakka. Tämän jälkeen ruotsalaiset katsoivat parhaimmaksi poistua, koska eivät pystyneet enää perustelemaan toimintaansa vieraan valtion alueella kenenkään suojelemisella. Viimeiset ruotsalaiset vetäytyivät saarilta 26. toukokuuta 1918. Tämän jälkeen Ruotsi ja Saksa sopivat vielä, etteivät ruotsalaiset ottaisi Ahvenanmaan tilanteen selvittelyyn mukaan muita länsivaltoja, vaan linnoitteiden purkaminen hoidettaisiin yhdessä kolmen maan voimin, jonka jälkeen saaret palaisivat vuonna 1856 sovittuun demilitarisoituun tilaan. Linnoitteet hävitettiin lopulta vuoden 1919 aikana. Oravaisten taistelu
Oravaisten taistelu oli Suomen sodan verisin yhteenotto. Suomalaisruotsalaiset joukot menettivät 740 miestä ja Kamenski kärsi vielä enemmän, yli 900 miehen tappion. Sodan lopputulos sinetöitiin Oravaisissa. Haavoittuneiden huudot kaikuivat yössä, kun Suomen armeija laahautui kuolemanväsyneenä ja tappiomielialan murentamana pohjoiseen, aina Vetelinjoen toiselle puolelle, jonne se varusti asemat itselleen. Venäläiset yrittivät katkaista suomalaisten tien myös Kruunupyyssä, josta he hyökkäsivät Kokkolassa Kaukon sillalla olevien majuri von Fieandtin joukkojen kimppuun 1500 miehellä. Yritys kuitenkin torjuttiin, ja kun kenraali Gripenberg prikaateineen iski venäläisten kimppuun oli näiden vetäydyttävä Alaveteliin. Antrean taistelut
12. helmikuuta valkoisten tykistö pommitti Hannilasta Seistolan kylää ja punaiset joutuivat lopulta perääntymään vajaan 10 kilometrin päähän lounaaseen Kilpeenjoelle. Seuraavana päivänä valkoisia komentanut eversti Herman Wärnhjelm kuitenkin katsoi tilanteen niin vaikeaksi, että määräsi joukkonsa vetäytymään Hannilasta. Hänen alaisenaan ollut kapteeni Aarne Sihvo ei kuitenkaan totellut käskyä, vaan käynnisti hyökkäykset Ahvolaa ja Kavantsaarta vastaan. Valkoiset onnistuivatkin valtaamaan Ahvolan, jonne punaiset vielä seuraavana päivänä tekivät epäonnistuneen vastahyökkäyksen. Kavantsaaressa valkoisten panssarijunan tykkituli osui punaisten panssarijunan veturiin, asemarakennukseen sekä esikunnan päämajana toimineeseen Kavantsaaren kartanoon, mutta rautatieasemaa valkoiset eivät kuitenkaan pystyneet valtaamaan. Seuraavina päivinä punaiset menettivat huomattavan osan vahvuudestaan, kun ensin Pietarin vapaaehtoinen rykmentti sekä hieman myöhemmin Moskovan ja Pavlovin sotaopiston rykmentit jättivät rintaman. 18. helmikuuta Antreasta lähti vielä niin sanottu siperialainen rykmentti. Turun–Ahvenanmaan vahvistettu asema
Suunnitelma käsitti 18 rannikkopatteria, jotka sijoitettiin pääasiassa Krimin sodan päätteeksi 30. maaliskuuta 1856 Venäjän keisarikunnan ja sodan voittaneiden Osmanien valtakunnan, Ranskan keisarikunnan sekä Yhdistyneen kuningaskunnan kesken Pariisin rauhassa demilitarisoimalle Ahvenanmaalle. Mustanmeren osalta Venäjä oli ilmoittanut jo 1870, ettei se katso demilitarisoinnin koskevan Mustanmeren aluetta Pariisin rauhan mukaisesti. Ahvenanmaan osalta ei tiettävästi tuonkaltaista julistautumista irti rauhansopimuksen määräyksistä tehty ensimmäiseen maailmansotaan mennessä, jossa Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta olivat ententenä ja ympärysvaltoina Venäjän keisarikunnan liittolaisia, kun taas Osmanien valtakunta oli Saksan puolelle menneenä ja keskusvaltoihin liittyneenä Venäjänkin vihollinen. Kostianvirran taistelu
Ruotsin tappiolle Pälkäneellä voi nähdä useita syitä. Sen sotilaallisessa ajattelussa Suomi vesistöineen ja heikkoine teineen oli puolustettavissa vähinkin voimin. Vakinaiset joukot oli laivattu pois jo sodan alussa. Armfelt tuli Suomen armeijan johtoon vasta heinäkuun lopulla lähes vastarinnatta perääntyneen Georg Lybeckerin jälkeen. Armeijan huoltotilanne oli ollut pitkään kriittinen. Sotilailla oli vain vähän taistelukokemusta. Karoliiniupseeristo tiesi hyökkääjän miesylivoiman. Venäläiset huolsivat armeijaansa meritse uuden kaleerilaivastonsa avulla. Hyökkäysarmeijassa oli hyvinvarustettuja valioyksikköjä ja sitä johtivat maineikkaat päälliköt. Muun muassa Narvassa, Pähkinälinnassa ja Pultavassa taistellut ruhtinas Golitsyn johti maihinnousun Mälkilään varmoin ottein. Venäläisten tiedustelun mukaan ruotsalaisia oli 11 000 eli paljon todellista enemmän, mikä vaikutti maihinnousuun vahvoin voimin. Apraksinia on joskus arvosteltu varovaiseksi, mutta Pälkäneellä hän ei epäröinyt, vaan ja johti joukkonsa murskavoittoon. Suomen sotaretkeen osallistui myös tsaari kun taas Ruotsin kuningas oli paossa Turkissa Pultavan katastrofista 1709 lähtien. Apraksinilla oli paitsi ylivoima, myös mahdollisuus keskittää hyökkäyksensä; valita taistelun aika ja paikka. Armfelt puolestaan joutui jakamaan vähiä joukkojaan eri puolille, koska hänellä ei ilmeisesti ollut selvää kuvaa venäläisten sijannista tai aikeista. Ei tiedetä, miksi Armfeltin muualla olleet joukot eivät ehtineet Pälkäneelle. Muutamien tutkijoiden mielestä taistelun lopputulos oli jo etukäteen selvä. Vetäytymisen epäonnistuminen Kostianvirralta ja muuttuminen pakokauhuksi aiheutti puolustajalle suuremmat menetykset, kuin taistelun aiemmat vaiheet. Ruonan taistelu
Suomen Armeija kärsi Ruonan ja Salmin taisteluissa moraalisen tappion. Adlercreutz kirjoitti: ”Me olemme tapelleet kolme päivää, marssineet kaksi yötä rankkasateessa ja viettäneet kuusi yötä taivasalla.” Armeijan tappioluettelo Ruonan ja Salmen yhteenotoista oli seuraava: 170 kaatunutta, 400 haavoittunutta ja 110 kadonnutta. Venäläiset, jotka kärsivät vain hieman enemmän, menettivät 128 kaatuneina ja 648 haavoittuneina. Napoleonin sotien tappioluetteloihin verrattuna Ruona vastaa hyvin pientä kahakkaa, mutta Suomen sodassa, jossa molempien armeijoiden koko sodan alussa oli noin 20 000 sotilasta, se oli merkittävä taistelu. Ahvenanmaan miehitys
Saksan keisarikunnan ja Neuvosto-Venäjän välinen aselepo oli päättynyt 18. helmikuuta, jonka jälkeen saksalaiset olivat aloittaneet etenemisensä Baltiassa. Samalla he päättivät ottaa haltuunsa myös strategisesti tärkeän Ahvenanmaan, koska tiedossa ei ollut, siirtyisikö toistaiseksi puolueettomana pysytellyt Ruotsi vielä ympärysvaltojen puolelle. Koska Suomen valkoiset sen sijaan olivat Saksan liittolaisia, tilasivat he Vaasassa sisällissodan aikana toimineelta senaatilta pyynnön Ahvenanmaan miehittämisestä, joka saapui Berliiniin 22. helmikuuta. Saksalaisten tarkoituksena oli koota joukkoja Ahvenanmaalle ja tehdä siitä tukialue, jonka jälkeen suoritettaisiin maihinnousu Rauman alueelle valkoisten avuksi. Selkämeren huono jäätilanne kuitenkin muutti suunnitelmia ja maihinnousu päätettiin tehdä Rauman sijasta Hankoon. Tet-hyökkäys
Maaliskuun puoliväliin mennessä hyökkäyksessä oli kuollut yhdysvaltalaisten arvioiden mukaan 40 000–50 000 vietnamilaista ja noin 6 000 Yhdysvaltain ja Etelä-Vietnamin armeijan sotilasta. Khe Sanhin kaupungissa yhdysvaltalaiset lopulta voittivat: 10 000 vapautusrintaman jäsentä kaatui, mutta yhdysvaltalaisia merijalkaväen sotilaita kaatui vain 500. Têt-hyökkäys oli Vietnamin sodan käännekohta Vaikka Têt-hyökkäys epäonnistui sotilaallisesti, se oli sisseille suuri psykologinen voitto ja alkoi kääntää Yhdysvalloissa yleistä mielipidettä sotaa vastaan. Alvettulan taistelu
Alvettulan taistelu oli nykyään Hämeenlinnaan kuuluvan entisen Hauhon pitäjän Alvettulassa 26.–27. huhtikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu, jossa punaiset ylittivät valkoisten hallussaan pitämän Alvettulan sillan. Heidän tarkoituksenaan oli raivata tie Lahden suuntaan matkalla olleelle usean tuhannen hengen pakolaiskuormastolle. Taistelu muistetaan erityisesti Valkeakosken naiskaartista, jonka sotilaat onnistuivat viimein useiden tuntien taistelun jälkeen ylittämään sillan ja rynnäköimään kohti valkoisten puolustusasemia. Alvettulan lisäksi punakaartilaiset ottivat vetäytymisensä aikana yhteen valkoisten ja heidän rinnallaan sotineiden saksalaisjoukkojen kanssa myös Laitikkalan, Hauhon ja Syrjäntaan taisteluissa, jotka kaikki tunnetaan yhtenä sisällissodan verisimmistä taisteluista. Karkun taistelu
Pohjoismaiden siihen asti suurin sotatoimi Tampereen taistelu päättyi 6. huhtikuuta 1918 punaisten antautumiseen. Sen jälkeen valkoisten päähyökkäys suunnattiin Viipuriin. Punakaartien käskettiin perääntyä ensin Riihimäen-Helsingin tasalle ja myöhemmin Kymijoelle. Karkun taistelu liittyi punaisten vetäytymiseen Satakunnasta ja valkoisten etenemiseen linjaa Hämeenlinna–Riihimäki–Helsinki ja Lahtea kohti. Punaisen Tampereen kukistumisen aikaan punaisten rintama Satakunnassa sijaitsi linjalla Kullaa–Kiikoinen–Putaja–Karkun kirkko–Suoniemen kirkko–Tottijärven kirkko. Ahvenanmaan miehitys
19. helmikuuta Ahvenanmaalle saapui myös Vaxholmin rannikkotykistörykmentin komppania sekä vielä vuorokautta myöhemmin amiraali Carl August Ehrensvärdin komentamat panssarilaivat "HMS Sverige" ja "HMS Oscar II", tarkoituksenaan tehostaa venäläisille esitettyjä vaatimuksia saarilta poistumisesta. Venäläisillä ei ollut kiinnostusta ryhtyä taisteluihin ruotsalaisia vastaan ja niinpä heidän poliittinen edustajasa Vatslav Vorovski sopi 22. helmikuuta venäläisten jättävän Ahvenanmaan ruotsalaisille. Venäjän Itämeren laivastoa tuolloin hallinnut organisaatio Tsentrobalt antoi virallisen määräyksen vetäytymisestä seuraavana päivänä. Koko Ahvenanmaa siirtyi lopullisesti Ruotsin haltuun, kun Götan henkikaartin 500 miehen pataljoona nousi Eckerössä maihin 24. helmikuuta ja miehitti Maarianhaminan 2. maaliskuuta. Jäänmurtaja "Murtaja" puolestaan vei 300 venäläistä ja suomalaiset punakaartilaiset Turkuun. Mannanmäen–Järvenkylän taistelut​
Valkoisten peräännyttyä punaiset eivät jostain syystä ottaneet Mannanmäkeä haltuunsa, ja näin se jäi miehittämättömänä rintamalinjojen väliin. Molemmat osapuolet kokosivat Järvenkylän taistelun jälkeen lisävoimia, ja ampuivat samalla tykistötulta toistensa asemiin neljän päivän ajan. Rintamalla nähtiin myös lentopommitus, kun Eino Rahjan Naistenlahden jäältä operoinut kone kävi 19. maaliskuuta pudottamassa muutaman pommin valkoisten asemiin. Lopulta valkoiset käynnistivät hyökkäykset Kyröskoskelle ja Viljakkalaan 23. maaliskuuta. Helsingin taistelu (1713)
Toukokuun 10. ja 11. päivän välisenä yönä kenraalimajuri Carl Gustaf Armfelt, Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherra Johan Creutz, Helsingin pormestari Henrik Tammelin ja armeijan huollosta vastannut varakas kauppias Johan Henrik Frisius päättivät neuvonpidossa, että kaupungin puolustaminen oli toivotonta ja ainoa mahdollisuus olisi perääntyä pohjoiseen. Kaarle XII oli määrännyt armeijan noudattamaan Suomessa poltetun maan taktiikkaa, joten ruotsalaiset sytyttivät lähtiessään tuleen koko kaupungin ja polttivat myös Katajanokalla olleet kruunun viljavarastot sisältöineen. Perääntyessään Armfeltin armeija poltti myös Siltasaaren sillat, mutta venäläiset ylittivät salmen lautoilla jatkaakseen takaa-ajoa. Vanhassakaupungissa käytiin pieni kahakka, jossa ruotsalaiset eivät onnistuneet pysäyttämään venäläisten etenemistä. Armfeltin joukot kohtasivat sen jälkeen Lybeckerin apujoukoiksi lähettämän Hämeen jalkaväkirykmentin ja ne perääntyivät yhdessä itään Porvooseen. Hyvinkään taistelu
Majuri Lothar von Brandensteinin johtama saksalaisten etujoukko lähti aamulla 19. huhtikuuta kohti Tuusulaa, jossa kreivi von Plessenin eskadroona joutui koko päivän kestäneeseen taisteluun punaisia vastaan. Tuusulassa etujoukoksi vaihtui kreivi zu Solms-Baruthin johtama eskadroona, joka onnistui iltaan mennessä etenemään vajaat kymmenen kilometriä Tuusulan pohjoispuolella sijaitsevaan Jäniksenlinnaan saakka. Pääradalla saksalaiset saavuttivat Keravan, jossa syntyi taistelu panssarijunan tukemia punaisia vastaan. Lopulta punaiset havaitsivat yhden saksalaisosaston etenevän maanteitse Keravan itäpuolelta kohti Järvenpäätä, ja päättivät saarrostuksen välttääkseen vetäytyä Hyvinkäälle. Tämän jälkeen saksalaiset pääsivät vapaasti etenemään viitisen kilometriä Hyvinkään aseman eteläpuolella sijaitsevalle Palopurolle saakka. Panssarijunastaan he joutuivat kuitenkin luopumaan jo ennen Jokelan kylää, kun punaiset olivat räjäyttäneet Palojoen ylittävän rautatiesillan. Ahvenkoski
Vuonna 1938 valtatie 7:ksi nimetty maantie linjattiin uudelleen 1960-luvulla. Uusi betonirakenteinen silta valmistui vuonna 1967 puolen kilometrin päähän Ahvenkosken voimalaitoksen eteläpuolelle. Savukosken sillasta tehtiin museosilta vuonna 1982 ja se suljettiin ajoneuvoliikenteeltä 1995. Moderni nelikaistainen moottoritie avattiin liikenteelle 2013 ja samalla entisestä valtatiestä tuli seututie 170. Ahvenkoskelle rakennettiin entisen viereen kaksi uutta siltaa ja Kymijoen länsirannalla sijaitsevan Markkinamäen läpi louhittiin puolen kilometrin pituinen Markkinamäen tunneli. E18-tien varrella Ahvenkoskella on levähdyspaikka sekä muun muassa Pyhtään puolella sijaitseva ABC-ketjun liikenneasema. Myös Loviisan puolelle on kaavoitettu runsaasti tilaa eri toiminnoille. Carl Enckell
Enckellistä tuli marraskuussa 1918 Suomen järjestyksessä toinen ulkoministeri, ja hänen tehtäväkseen tuli nyt vuorostaan valtionhoitaja C. G. E. Mannerheimin kanssa hankkia tunnustus Suomen itsenäisyydelle maailmansodan voittaneilta ympärysvalloilta. Enckell johti Suomen valtuuskuntaa Pariisin rauhankonferenssissa 1919 ja Kansainliitossa sen käsitellessä Ahvenanmaan kysymystä. Enckellin taktiikkana oli viivyttää päätöksen tekemistä, kunnes suurvallat menettäisivät kiinnostuksensa wilsonilaiseen vähemmistökansallisuuksien (ruotsinkielisten ahvenanmaalaisten) oikeuksien ajamiseen. Taktiikka toimi, ja Ahvenanmaa päätettiin 1921 jättää Suomelle. Vierumäen taistelu
24. huhtikuuta Lahden Uudestakylästä perääntyi 400 pakoreittiä etsineen punaisen joukko Vierumäen ja Vuolenkosken välillä sijaitsevaan Järvisen kylään, jonka kanssa Lahdesta eurannut Kalmin komppania otti yhteen. Punaiset pitivät Vuolenkoskea hallussaan reilun viikon ajan ja jatkoivat perääntymistään Kymijoen ylitse, kunnes valkoiset valtasivat kylän 29. huhtikuuta. Ahvenkosken voimalaitos
Kosken putouskorkeus on 11,5 metriä ja voimalan teho 26 MW. Helsingin kaupunki osti voimalan Fortum Power and Heat Oy:ltä vuonna 2000. Vuonna 2002 Oy Abborfors Ab fuusioitiin Oy Mankala Ab:hen, joka on Helsingin Energian tytäryhtiö. Voimalaa ohjataan nykyään kaukokäytöllä Helsingin Energian keskusvalvomosta. Sen modernisointi valmistui vuoden 2012 syksyllä. Kansannousut Suomen sodassa
Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolf antoi 21. helmikuuta kehotuksen Ahvenanmaan väestön nousta venäläisiä vastaan. Sattumalta Suomen sotakin alkoi samana päivänä. Huhtikuussa Ahvenanmaalle saapui venäläisjoukkoja, jotka Kastelholman linnan kruununmakasiinin tyhjennettyään sekä käskettyään paikallisia viemään muonat ja viljat Uuteenkaupunkiin, poistuivat Ahvenanmaalta palaten kuitenkin pian takaisin. Jäiden alettua sulaa, alkoivat venäläiset vaatia itselleen ahvenanmaalaisten aluksia. Tästä ahvenanmaalaiset eivät pitäneet, vaan talonpojat aloittivat kansannousun 6. toukokuuta. Kansannousua johtivat Finströmin nimismies Erik Arén ja apulaispappi Henrik Johan Gummerus. Venäläiset voitettiin helposti ja osa jäi vangiksikin. Ahvenanmanner saatiin vapautettua 11. toukokuuta mennessä. Ahvenkoski
Suomen sota alkoi helmikuussa 1808, kun venäläiset hyökkäsivät Ahvenkoskella rajan ylitse tavoitteenaan edetä Loviisaan ja Helsinkiin. Sodan päätyttyä vuotta myöhemmin, Ruotsin valtakunnan itäinen osa liitettiin Venäjään ja Ahvenkoski menetti merkityksensä rajanylityspaikkana, kun Venäjän ja Suomen suuriruhtinaskunnan välinen raja siirtyi vuonna 1812 Karjalan kannakselle. Samalla Ahvenkosken posti- ja tulliasemat lakkautettiin. Alueen rakennelmat pääsivät vuosikymmenten kuluessa rapistumaan, eikä esimerkiksi Ruotsin puoleisesta tulliasemasta ole enää jäljellä kuin perustukset. Myös Ahvenkosken linnoitteet ovat raunioituneet. Ahvenkosken sillat
Läntiset vesistösillat liittyvät suoraan Ahvenkosken itäiseen siltaan, joka on tyypiltään teräksinen yksikaarinen langerpalkkisilta. Sillan kansi on teräsbetonia. Langerpalkkisillan kokonaispituus on noin 143 metriä, teräsrakenteen pituus on 136 metriä ja teräskaaren jännemitta 90 metriä. Sillan reuna-aukot ovat 22,5 metriä pitkät. Kaikissa kolmessa uudessa moottoritiesillassa on läpinäkyvää polykarbonaattilevyä olevat meluesteet. Bobi Sivén
Vuokkiniemessä käytiin Vienan heimosodan viimeinen ja ratkaisevin taistelu, joka oli Sivénin toinen taistelukokemus. Suomalaisten pääjoukko saarrettiin 1. lokakuuta kello 4 aamulla kyläaukealla, mutta taistelu voitettiin kääntämällä sattumalta konekiväärituli vihollisen pääjoukkoon. Voiton varmisti selustaan jääneen jääkärivänrikki Akseli Isopuron komppanian, johon Sivén kuului, koukkaus vihollisen selustaan. Suomalaisia kaatui 20 ja vihollisia noin sata. Voitosta huolimatta Sivén Vienan retkien muistelmissaan arvosteli sotilasjohtoa ja piti koko voittoa onnenkantamoisena. Alvettulan taistelu
Valkoisten poistuttua puolustusasemistaan pääsi 4 000–5 000 hengen ja yli tuhannen hevosen pakolaiskuormasto vihdoin jatkamaan matkaansa kohti Hauhon kirkonkylää. Kun joukko oli iltaan mennessä ylittänyt sillan, yrittivät punaiset räjäyttää sen, mutta eivät kuitenkaan saaneet aikaan suuria vaurioita. Seuraavaksi pakolaiset joutuivat ylittämään parin kilometrin päässä olevan Vuolteen sillan. Sitä oli vartioimassa vain kuuden valkoisen ryhmä, jonka punaiset kukistivat nopeasti. Pohjoiseen perääntyneet valkoiset saivat kuitenkin pian avukseen everstiluutnantti Johan Linsénin johtaman 8. Porin rykmentin 3. pataljoonan ja valtasivat molemmat sillat nopeasti takaisin vielä saman päivän aikana. Itää kohti vetäytyessään punaiset joutuivat kiivaisiin taisteluihin vielä Hauhon kirkonkylässä ja Tuuloksen Syrjäntaassa, ennen jäämistään vihollisen saartorenkaaseen hieman ennen Lahtea. Suomen sisällissota Lapissa
Tervolassa 2. helmikuuta saadun voiton jälkeen jääkärimajuri Jacobssonin johtamat suojeluskuntalaiset vetäytyivät Rovaniemelle valmistautumaan Tornion valtaukseen. 170 miehen ryhmä jaettiin neljään pienempään osastoon, jotka siirtyivät Koivun rautatieasemalle varhain aamulla 4. helmikuuta. Kolme osastoa jatkoi hiihtäen Aapajoelle ja Karunkiin, jonne ne saapuivat seuraavana päivänä hieman ennen puoltayötä. Yksi osasto suuntasi Tornion Kivirantaan, jossa se valtasi Peräpohjolan Opistolla toimineen pienen venäläisvaruskunnan kohtaamatta vastarintaa. Venäläisten pääjoukko oli Tornion rautatieasemalla valmiudessa poistumaan kaupungista. Iltapäivällä suojeluskuntalaiset lähestyivat ratapihaa pohjoisesta joutuen samalla venäläisten tulitukseen. Taistelu käynnistyi ilmeisesti vahingonlaukauksesta, sillä venäläiset olivat ilmoittaneet, etteivät tee vastarintaa. Kolme tuntia kestänyt yhteenotto päättyi venäläisten antautumiseen. Valkoiset menettivät taistelussa kuusi kaatunutta, joiden joukossa olivat jääkärikapteeni Jakobsson ja jääkäriluutnantti Tauno Juvonen. Suojeluskuntalaiset saivat venäläisiltä noin 800 kivääriä, runsaasti patruunoita sekä muun muassa kolme autoa. Tornioon jääneet punakaartilaiset pysyivät sivussa taistelusta ja antautuivat myöhemmin samana päivänä. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksan interventio alkoi maaliskuun alussa tehdyllä Ahvenanmaan miehityksellä ja jatkui huhtikuussa "Itämeren-divisioonan" ja "Osasto Brandensteinin" maihinnousuilla sekä niitä seuranneilla sotatoimilla Uudellamaalla, Kanta- ja Päijät-Hämeessä ja Kymenlaaksossa. Saksalaiset etenivät Hangosta Helsingin kautta Hämeenlinnaan sekä Loviisasta Lahteen ja pakottivat viimeiset punakaartilaiset antautumaan Kymenlaaksossa toukokuun alussa, jonka jälkeen sisällissodan sotatoimet olivat ohitse. Suurin yksittäinen operaatio oli Helsingin valtaus, lisäksi saksalaiset ottivat haltuunsa muun muassa Hyvinkään, Riihimäen, Hämeenlinnan ja Lahden. Saksalaisten tappiot olivat yhteensä 360 kaatunutta. Arquesin taistelu
Arquesin taistelu oli Ranskan uskonsotien taistelu, joka käytiin vuonna 1589 Arques-la-Bataillessa Pohjois-Ranskassa Henrik Navarralaisen ja Mayennen herttuan johtamien Katolisen liigan joukkojen välillä. Katolinen liiga yritti estää protestanttista Henrikiä nousemasta Ranskan kuninkaaksi. Henrik oli linnoittautunut Arques-la-Bataillen linnaan, jonka vahvojen muurien väitettiin kestävän kaikki kanuunankuulat. Myös sää suosi tulevaa kuningasta, joka lopulta voittikin taistelun. Lopullinen voitto kruunusta tuli kuitenkin vasta myöhempien taistelujen myötä, ja Henrik Navarralaisesta tuli Ranskan kuningas Henrik IV. Tervolan taistelu
Punaiset huomasivat rikotun radan ja onnistuivat pysäyttämään junan niin, ettei se suistunut kiskoilta. Junan pysähdyttyä valkoiset avasivat tulen kahdelta suunnalta; Jacobssonin miehet Kemijoen puolelta ja Walleniuksen ryhmä radan länsipuolella sijaitsevan metsikön suojasta. Osa punakaartilaisista kuoli tai haavoittui jo puurakenteisten vaunujen sisällä, loppujen hypätessä ulos ratapenkalle. Aseettomat punakaartilaiset pakenivat pakokauhun vallassa, kun taas kivääreillä varustautuneet alkoivat puolustautumaan. Noin puolen tunnin taistelun jälkeen punaiset nousivat pimeän turvin uudelleen junaan, joka poistui takaisin Kemin suuntaan. He menettivät ainakin kymmenen Tervolaan kaatuneena jäänyttä miestä, mutta joidenkin lähteiden mukaan kaatuneita oli jopa 23. Lisäksi vangiksi jäi viisi punakaartilaista. Yllätyshyökkäyksen tehneet valkoiset eivät kärsineet miestappioita. Ahvenkosken taistelut
Viipurin taistelun päätyttyä 29. huhtikuuta sotatoimet Karjalassa olivat ohitse, minkä jälkeen viimeisiä taisteluja käytiin enää Päijät-Hämeessä ja Kymenlaaksossa, jonne vangitsemiselta välttyneitä punaisia vetäytyi Lahden kukistuttua 1. toukokuuta. Vuorokautta myöhemmin punaisten keskisen rintaman esikunnassa suunniteltiin vielä itään suuntautuvaa läpimurtoa, vaikka Pietarin yhteydenkin tiedettiin olevan poikki. Punakaartien miehistö ei kuitenkaan kannattanut ajatusta, ja myös Kotkan paikallinen esikunta oli antautumisen kannalla. Lopulta rintamaesikunta määräsi joukot asettumaan puolustukseen linjalle Ahvenkoski–Inkeroinen–Hamina, mutta käskyn noudattaminen oli satunnaista. Godbyn taistelut
Godbyn taistelut () olivat Suomen sisällissodan aikana 17. ja 19. helmikuuta 1918 Ahvenanmaan Godbyssä käytyjä taisteluja. Ensimmäisen taistelun aikana Uudenkaupungin suojeluskunta valtasi Godbyn kylän sitä hallussaan pitäneiltä venäläisiltä ja jälkimmäisessä puolestaan torjuivat takaisinvaltausta yrittäneen Turun punakaartin osaston. Kyseessä olivat ainoat sisällissodan aikana Ahvenanmaalla käydyt taistelut. Sisällissodan ohella Godbyn tapahtumat kytkeytyivät ensimmäisen maailmansodan aikaiseen Ahvenanmaan konfliktiin, jonka osapuolina olivat myös Ruotsi ja Saksa. Ahvenkoski
Ahvenkoski tunnetaan erityisesti vaiherikkaasta historiastaan. Kymijoen länsirannalla oli jo keskiajalla markkinapaikka ja kylän kautta kulki myös Turun ja Viipurin yhdistänyt Kuninkaantie. Vuonna 1743 Ahvenkoskesta tuli Ruotsin ja Venäjän välinen rajanylityspaikka, jonne rakennettiin tulli- ja postiasema sekä erilaisia linnoitteita. Suomen sota käynnistyi vuonna 1808 venäläisjoukkojen ylitettyä rajan Ahvenkoskella ja myöhemmin Suomen sisällissodan aikana alueella käytiin sodan viimeisiä taisteluja. 1500-luvulta peräisin oleva Ahvenkosken kartano sijaitsee joen itäpuolella Pyhtäällä. Ahlaisten taistelut
Seuraavana päivänä punaiset hyökkäsivät Ahlaisten kirkonkylään ja Lamppiin yhteensä 900 miehen voimin. Kirkonkylässä kranaatit viuhuivat tuntikausia talojen yli aiheuttamatta kuitenkaan vahinkoja. Yksi ammus osui kirkkoon, mutta jäi suutariksi ja päätyi räjähtämättä kattopurujen sekaan. Läpimurto oli lähellä onnistua kirkonkylän tuntumassa Navettoviikissä, mutta Paavo Talvelan johdolla tehty vastaisku pysäytti lopulta punaisten etenemisen ja hyökkäys päättyi pimeän tullen. Lampissa oli tuolloin vain 40 valkoista, joiden kiertäminen olisi onnistunut punaisilta helposti. He eivät kuitenkaan olleet tietoisia vihollisen todellisesta vahvuudesta ja valkoiset ehtivät lähettää paikalle jääkärivänrikki Aarne Peltosen komentaman Turun komppanian, joka oli aikaisemmin osallistunut Pomarkun taisteluihin. Taistelut Lampissa jatkuivat 16. maaliskuuta saakka, kunnes punaiset perääntyivät Noormarkkuun. Tämän jälkeen tilanne Ahlaisten rintamalla muuttui asemasodaksi, jonka aikana tapahtui vain joitakin tiedustelupartioiden välisiä kahakoita. Molemmat osapuolet ampuivat myös tykistötulta toistensa asemiin. 23. maaliskuuta punaiset suunnittelivat vielä yhtä hyökkäystä Lampaluodosta käsin, mutta kelirikon vuoksi sitä oli enää mahdotonta toteuttaa. Jäätilanteen johdosta punaisten oli myös pakko aloittaa joukkojensa evakuointi Ahlaisten saaristosta Porin edustan suurempiin saariin. Savon rintama
Perääntyvien punaisten ja valkoisten välillä käytiin 20.–21. huhtikuuta Vierumäen taistelu, joka vaati jopa 200–300 kaatunutta. Savon rintaman viimeinen taistelu oli 29. huhtikuuta Valkealassa käyty Tuohikotin taistelu, jonka jälkeen punaisten vastarinta Pohjois-Kymenlaaksossa murtui ja he aloittivat vetäytymisen kohti rannikkoa. Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Ahvenanmaalla saksalaiset eivät osallistuneet taisteluihin, mutta he teloittivat ainakin kaksi punakaartiin kuulunutta koulupoikaa, joita epäiltiin vakoojiksi. 9. maaliskuuta jäänmurtaja "SMS Hindenburg" osui Eckerön länsipuolella miinaan ja upposi, jolloin kolme miestä hukkui. Miehitys vaikutti kuitenkin punaisten sodankäyntiin sitomalla heidän joukkojaan, kun Turun seudun punakaartilaisia ei saksalaisten muodostaman uhan vuoksi uskallettu lähettää taistelemaan Hämeen rintamalle valkoisten saartaman Tampereen avuksi. 15. maaliskuuta Turun punaisten delegaatio kävi Georg Boldtin ja William Lundbergin johdolla tapaamassa saksalaisia. Tarkoituksena oli aloittaa neuvottelut kansanvaltuuskunnan ja Saksan välisten diplomaattisuhteiden solmimisesta, mutta lähetystön vastaanottaneella kommodori Ernst Toussaintilla ei ollut tähän valtuuksia. Lähetystö yritti kysyä neuvoa Helsingistä Kullervo Mannerilta, mutta kun vastausta sähkösanomaan ei kuulunut, eivätkä Boldt ja Lundberg olleet kiinnostuneet tapamaan amiraali Meureria, he päättivät seuraavana päivänä lähteä saksalaissotilaiden saattamana takaisin Turkuun. Hyvinkään taistelu
Seuraavana aamuna taisteluja käytiin Palopurolla, PengarkoskeIla ja Nopossa. Niiden aikana saksalaisten läntinen osasto saavutti Rajamäen, josta punaiset nyt alkoivat evakuoimaan joukkojaan ja perheenjäseniään kohti Hyvinkäätä. PengarkoskeIla punaiset irtaantuivat taistelusta jo ennen puoltapäivää, mikä avasi saksalaisille vapaan tien Rajamäen pohjoispuolella sijaitsevalle Nopon asemalle. Näin he pystyivät katkaisemaan radan ja keskeyttämään punaisten evakuoinnin, niin että ainoastaan yksi juna ehti pääsemään läpi. Noin kello 17 aikaan Rajamäeltä lähtenyt toinen juna pysäytettiin ennen Noppoa, jolloin siinä matkustaneet punaiset lähtivät pakenemaan kohti Kytäjää. He saivat peräänsä saksalaisosaston, jota vastaan Herusen kylässä käydyssä taistelussa kaatui ainakin 16 punakaartilaista. Sutjeskan taistelu
Sutjeskan taistelu tai (Tapaus Musta) oli toisessa maailmansodassa akselivaltojen ja Jugoslavian partisaanien välinen taistelu miehitetyssä Jugoslaviassa. Taistelun tarkoituksena oli kukistaa partisaanit Sutjeskan lähistöllä ja vangita heidän johtajansa Josip Broz Tito. Taistelu käytiin Bosniassa Sutjeska-joen lähistöllä 15. toukokuuta – 16. kesäkuuta 1943 välisenä aikana. Taistelu päättyi akselivaltojen taktiseen voittoon heidän aiheutettua raskaita tappioita partisaaneille. Saksalaiset eivät kuitenkaan onnistuneet vangitsemaan Titoa, mikä merkitsi käännekohtaa Jugoslaviassa sodan aikana. Alvettulan taistelu
Taistelut Alvettulan sillalla alkoivat 26. huhtikuuta, kun punaisten tykistö alkoi viiden aikaan aamulla tulittaa joen pohjoisrannalla olleita valkoisten asemia läheiseltä Lyömäeltä sekä Alvettulan työväentalon pihamaalta. Valkoiset olivat suunnanneet konekiväärinsä sillalle, mutta punaiset hyökkäsivät tästä huolimatta sen yli vielä samana iltana. Laukaustenvaihto jatkui läpi yön, mutta punaiset eivät onnistuneet ylittämään siltaa vasta kuin seuraavana aamupäivänä. Tuolloin etujoukkoina olivat paperityöläinen Hilja Järvisen johtama Valkeakosken naiskaarti sekä Pälkäneen punakaarti, päällikkönään taistelussa kaatunut torpparin poika Aleksi Oksanen. Ahvenanmaan miehitys
Samaan aikaan Ruotsin hallitus lähetti Ahvenanmaalle laivasto-osaston, johon kuuluivat jäänmurtaja "Isbrytaren I", panssarilaiva "HMS Thorin" sekä kuljetusalus "SS Runeberg". Mukana oli pieni sotilasosasto, joka tarkoituksena oli suojella paikallisia asukkaita venäläisen sotaväen ja suomalaisten muodostamalta uhalta. Ruotsalaiset rantautuivat Eckeröön 15. helmikuuta, josta rohkaistuneena suomalaiset valkoiset ottivat venäläisiltä haltuunsa Boxön ja Saggön linnoitukset, kuvitellessaan ruotsalaisten saapuneen heidän avukseen. Ruotsalaiset kuitenkin alkoivat käymään Maarianhaminassa neuvotteluja venäläisten ja valkoisten kanssa. Ne kuitenkin katkesivat kahden päivän kuluttua, kun Turun seudun punaiset päättivät lähteä venäläisten avuksi ja lähettivät Ahvenanmaalle 17. helmikuuta jäänmurtaja "Murtajalla" 150 punakaartilaista. Samana päivänä käydyssä taistelussa valkoiset valtasivat Godbyn venäläisiltä, jotka kuitenkin onnistuivat pitämään hallussaan Jomalan kylän ja Sålisin linnoituksen. Kahden päivän kuluttua venäläiset ja punaiset yrittivät vielä tuloksetta vallata Godbytä takaisin.