Mikä oli suojeluskuntajärjestön tehtävä?
Suojeluskunta
﻿Suojeluskuntajärjestö () oli Suomessa vuosina 1918–1944 toiminut vapaaehtoinen maanpuolustusjärjestö ja kansalliskaarti, joka lakkautettiin Liittoutuneiden valvontakomission määräyksellä syksyllä 1944 fasistisena järjestönä. Ensimmäiset suojeluskunnat perustettiin syksyllä 1917 yksityisten aloitteesta, mutta ne eivät olleet rakenteeltaan ja jäsenistöltään tai muutenkaan samanlaisia kuin vuosien 1918–1944 Suojeluskuntajärjestön suojeluskunnat. Vaikka ne alkujaan perustettiin yksityisinä kansalaisjärjestöinä, vuonna 1918 Suojelus­kunta­järjestön organisaatio ja tehtävät vahvistettiin erityisellä asetuksella ja vuonna 1927 lailla. Suojeluskunta
Jyväskylän kokous oli kuitenkin ratkaiseva. Sen pohjalta sota-asiaintoimikunta täydensi suojeluskuntalaisilla komiteaansa, joka laati 30.–31. heinäkuuta ehdotuksen suojeluskuntajärjestön säännöiksi. Suojeluskunta-asetus (86/1918) annettiin jo 2. elokuuta 1918, koska valtiovalta halusi saada haltuunsa jo käynnistyneen epämääräisten paikallisten suojeluskuntien perustamisen. Asetus perusti Suojeluskuntajärjestön, mutta se ei vakiinnuttanut heti tilannetta ja sotaministeriö joutui kieltämään vielä myöhemmin painostuksen jäsenrekrytoimisen keinona. Kysymys pakosta ja vapaaehtoisuudesta vielä tässä vaiheessa hiersi tilannetta. Asetuksessa Suojeluskuntajärjestön tehtäviksi määriteltiin:
Tämä pykälä asetuksesta pysyi suurin piirtein samanlaisena koko järjestön olemassaolon ajan. Se teki suojeluskunnista kiinteän Suomen sotavoimien osan, jonka tärkein tehtävä oli toimia armeijan vapaaehtoisena reservinä. Jäsenistöstä asetuksessa määrättiin seuraavaa: Suojeluskunta
Järjestön ensisijaisena tehtävänä oli Suomen turvaaminen ulkoiselta uhalta. Lisäksi sillä oli Suomen sisäisiä tehtäviä, kuten virka-avun anto ja laillisen järjestysvallan turvaaminen. Se toimi tärkeänä runkona reserviläistoiminnalle ylläpitäessään rauhan aikana reservin koulutusta.
Aluejärjestelmä
Käytännössä järjestelmä nojasi suojeluskuntiin, jotka toimivat liikekannallepanoviranomaisina sekä vapaaehtoisen maanpuolustustyön suuntaamiseen aselajeittain siten, että suojeluskunnan alueella oli juuri siihen sotilaalliseen toimintaan erikoistuneita suojeluskuntia kuin mitä vastasivat suojeluskuntapiiristä liikekannalle pantavat reservijoukot. Luettelo suojeluskuntapiireistä
Tämä on luettelo suojeluskuntajärjestön piiriorganisaatioista eli suojeluskuntapiireistä. Ensi- ja turvakotien liitto
Suomeen perustettiin Naisten suojakotien liitto, myöhemmin "Ensi- ja Turvakotien liitto" talousneuvos Miina Sillanpään aloitteesta vuonna 1945. Sen ensimmäisiä tehtäviä oli Ensikotitoiminta aikakauden termeillä ilmaistuna "AU-äitien auttaminen", toisin sanoen avioliiton ulkopuolella syntyneiden lasten ja heidän äitiensä aseman turvaaminen. Myöhemmin ensikotitoiminnan tarpeen vähentyessä mukaan tuli myös turvakotitoiminta parisuhdeväkivaltaa kokeneille, ensin tosin lähinnä naisille. Vuodesta 2006 lähtien liitto on kannanotoissaan korostanut, että myös miehet ovat tervetulleita turvakoteihin kokiessaan lastensa kanssa perheväkivaltaa puolisonsa taholta. Raahen suojeluskuntapiiri
Raahen suojeluskuntapiiri muodostettiin Oulun läänin toisen kutsuntapiirin suojeluskuntien edustajakokouksessa 14. syyskuuta 1918 Raahen raatihuoneella.
Kenraalieversti Andrei Ždanovin johtama valvontakomissio vaati suojeluskuntajärjestön lakkauttamista 7. marraskuuta 1944 mennessä. Vaatimuksen perustana pidettiin rauhansopimuksen 21. artiklan tulkintaa, minkä mukaan kaikki fasistiset poliittiset ja sotilaalliset sekä sotilaallisluonteiset järjestöt pitää lakkauttaa. Suojeluskunta
Moskovan rauhan vuoksi Suomen alueluovutuksista johtuen organisoitiin suojeluskunnat uudelleen 30. elokuuta 1940. Tämän jälkeen suojeluskuntapiirit olivat seuraavat: Suojeluskunta
Ensisijaisesti järjestön jäsenkunta koostui pienviljelijöistä ja pikkuporvareista. Upseeristo oli kuitenkin pääosin yläluokkaista. Kuten muussakin valtakunnallisesti järjestetyssä ja ylhäältä ohjatussa kansalaisjärjestötoiminnassa, myös suojeluskunnissa hierarkkinen rakenne vastasi usein paikallista sosiaalista hierarkiaa. Virallisesti suojeluskunnat oli epäpoliittinen järjestö, mikä käytännössä tarkoitti, että ne eivät tehneet eroa erilaisten porvarillisten mielipiteitten välillä. Nathan Homer Knorr
Lisäksi seurakunnan vanhimpia kehotettiin saarnaamistyön lisäksi kiinnittämään huomiota myös sielunhoidolliseen "paimennustyöhön" eli seurakuntalaisten henkisestä ja hengellisestä hyvinvoinnista huolehtimiseen. Yhdessä paikallisten seurakuntien itsemääräämisoikeuden kasvun kanssa tämä johti eräänlaiseen "suojasäähän", olosuhteiden vapautumiseen seurakunnissa. Tämä tuskin kuitenkaan oli Vartiotornseuran tarkoitus. Ajatuksena lienee pikemminkin ollut Jehovan todistajien valmistaminen vuonna 1975 koittavaan "suureen ahdistukseen". Seuran päämajassa Brooklynissä arveltiin, että ahdingon aikana Seuran johto joutuu toimintakyvyttömäksi ja eristetyksi paikallisista seurakunnista. Vähentämällä seurakuntien riippuvuutta Brooklynistä haluttiin antaa niille toimintamahdollisuus hajaannuksen aikanakin. Temmeksen suojeluskunta
Helmikuun 26. päivä 1918 suojeluskunta järjestyi saaden päällikökseen tehtävään lupautuneen maanviljelijä Eero Junttilan. Pian pidettiin myös ensimmäiset kutsunnat ja vapaussotaan saatiin noin 30 miestä. Sotilaalliset harjoituksetkin käynnistyivät. Niihin osallistuminen oli ollut sangen säännöllistä, vaikka harjoitukset tehtiin ilman kivääreitä. Suojeluskunnan ensimmäisenä harjoituspaikkana oli toiminut kirkonkylän nuorisoseurantalo. Vapaussodan aikana Temmeksen suojeluskunnan tehtäviin oli kuulunut esimerkiksi myös kuljetusvelvollisuus. Suojeluskunta
Sisällissodassa punaisten puolella olleet työläiset pitivät suojeluskuntiin liittymistä luokkapetturuutena. Kun jotkut työnantajat kuitenkin edellyttivät suojeluskuntien jäsenyyttä, kuului suojeluskuntiin myös jonkun verran työväestöä. Tilanne muuttui hieman talvisodan aikana. Kansallisen yhtenäisyyden nimissä SDP:n puheenjohtaja Väinö Tanner antoi talvisodan aikana lausunnon, ettei sosiaalidemokraattisilla työläisillä ollut mitään syytä olla kuulumatta suojeluskuntiin. Samaan aikaan työmarkkinaosapuolet sopivat työehtosopimusjärjestelmän luomisesta tammikuun kihlauksessa. Käytännössä kuitenkin hyvin harvat vasemmistolaiset liittyivät vielä tämänkään jälkeen järjestöön. Reino Vuolle
Vuolle saapui takaisin Suomeen 1. marraskuuta 1917 aselaiva S/S Equityn ensimmäisellä retkellä Tolvmansgrundetin saarelle Luodon pitäjään. Luodosta hän matkusti Kauhavalle, missä hänen tehtäväkseen tuli "palokunnan" kouluttaminen. Palokunta oli perustettu pankinjohtaja Nestor Haimarin johdolla heinäkuussa 1917 ja sen tehtävänä oli kouluttaa suojeluskuntalaisia. Tässä tehtävässä Vuolteen lisäksi olivat suojeluskunnan päällikkö jääkäri Eino Mäkinen, jääkäri Juho Emil Vähäpassi sekä vähäisessä määrin jääkäri Juho Komonen. Äärioikeisto Suomessa
Suomen ja Neuvostoliiton välillä 19. syyskuuta 1944 allekirjoitetun Moskovan välirauhansopimuksen 21. artikla velvoitti Suomen lakkauttamaan fasistiset ja ylipäätään kaikki Neuvostoliiton vastaista kiihotusta harjoittaneet järjestöt sekä olemaan vastaisuudessa sallimatta sellaisten olemassaoloa. Tätä tulkittaessa lakkautettiin syksyn 1944 aikana muiden muassa Isänmaallinen kansanliike, Akateeminen Karjala-Seura, koko suojeluskuntajärjestö ja Lotta Svärd -järjestö sekä tammikuussa 1945 vielä Suomen Aseveljien Liitto. Lakkautettujen yhteisöjen joukossa oli myös avoimesti kansallissosialistisia, mutta painoarvoltaan vähäisiä järjestöjä. Moskovan välirauhansopimuksen määräykset vahvistettiin vuonna 1947 Pariisin rauhansopimuksessa, jonka perusteella Suomi sitoutui estämään sellaisten järjestöjen olemassaolon, jotka pyrkivät kieltämään kansalaisten demokraattiset oikeudet. Apartheid
Lainsäädännön ohella hallitus ryhtyi rakentamaan laajaa turvallisuusorganisaatiota vastarinnan tarkkailemiseksi ja kitkemiseksi. Vuonna 1963 perustettiin Valtion turvallisuustoimisto () koordinoimaan turvallisuuspoliisin ja armeijan sotilastiedustelun yhteistyötä. BOSS raportoi suoraan pääministerille ja sen toiminta oli salaista. Vuonna 1972 perustettiin Valtion turvallisuusneuvosto (), jonka tehtävänä oli luoda valtiolle turvallisuuspoliittista strategiaa ja toimia pääministerin neuvonantajana. Sen jäseninä olivat pää- (myöhemmin presidentti), puolustus-, oikeus-, poliisi- ja ulkoministerit sekä tiedusteluvirkamiehiä. SSC:n päätöksiä toimeenpanemaan luotiin yhdistettyjä hallintokeskuksia (), joita johtivat armeijan tai poliisin komentajat ja jotka hallinnoivat kunnallisten virkamiesten, postilaitoksen johtajien, palopäälliköiden ja muiden virkamiesten verkostoa. Suojajoukko
Suojajoukko oli Suomen puolustusvoimien osa vuodesta 1934 alkaen. Vuoden 1934 puolustusvoimien uudistuksessa puolustusvoimat jaettiin kahteen organisaatioon: Liikekannallepano-organisaatio ja sen yhdeksän sotilaslääniä huolehtivat sodan ajan joukkojen perustamisesta. Koulutus- ja suojajoukko-organisaatio taasen keskittyi koulutukseen ja nopeasti aloitettavaan puolustukseen. Mäntsälän suojeluskunta
Mäntsälän kunnanvaltuusto kokoontui toukokuussa 1918 ja antoi 20 000 markkaa taloudellista tukea Sääksjärven suojeluskunnalle, josta kasvoi seuraavina vuosina Mäntsälän suojeluskunta. Vuonna 1919 valtuusto antoi 50 000 markkaa avustusta. Vasemmisto vastusti suojeluskunnan tukemista. Vielä vuonna 1922 sitä tuettiin, mutta sen jälkeen ei enää pitkään aikaan. Mäntsälän kunnanvaltuustossa oli vasemmistoenemmistö vuoteen 1947 asti. Sotilasohjaaja
Sotilasohjaaja oli vuosina 1921–1944 toimineen Suomen Suojeluskuntajärjestön viranhaltija. Heitä oli järjestön jokaisessa piiriesikunnassa tavallisesti kolme. Ensimmäinen sotilasohjaaja oli arvoltaan yleensä majuri tai kapteeni. Paljon jäseniä omaavissa suojeluskuntapiireissä saattoi olla kaksi ensimmäistä sotilasohjaajaa. Heidän tehtäviinsä kuului yleinen sotilaskoulutus, liikekannallepanotyöt sekä harjoitusten ja kurssien järjestäminen. Toinen sotilasohjaaja oli arvoltaan korkeintaan kapteeni. Hänen tehtävänsä oli huolehtia ammunnan opetuksesta sekä ampuma-, viesti- ja pioneerikoulutuksen välineistä. Kolmas sotilasohjaaja oli arvoltaan tavallisesti korkeintaan luutnantti. Hänen vastuulleen kuului liikuntakasvatus ja poikatyö. Talviapu
Talviapu, virallisemmin Saksan kansan talviapujärjestö (, lyhyemmin "Winterhilfswerk" tai "WHW") oli kansallissosialistisessa Saksassa toiminut yleishyödyllinen säätiö, jonka tarkoituksena oli tukea valtiollisia toimenpiteitä työttömyyden aiheuttamien ongelmien torjumisessa. Talviapu perustettiin 13. syyskuuta 1933 torjumaan kylmän talven työttömille ja heidän perheilleen aiheuttamaa ahdinkoa. Taloudellisen hyväntekeväisyyden lisäksi Talviavulla oli myös henkinen ulottuvuus, sillä sen oli tarkoitus lujittaa saksalaisten keskinäistä yhteyttä ja solidaarisuutta ja täten lujittaa ”kansanyhteisöä”. Talviapu oli organisatorisesti osa NS-Volkswohlfahrtia, Saksan kansallissosialistinen työväenpuolueen hyväntekeväisyysjärjestöä. Talviapua johti kuitenkin Valtakunnan valistus- ja propagandaministeriö. Lotta Svärd
Lotta Svärd -järjestön toiminta pohjautui sisällissodan valkoisten joukkojen suojeluskuntien piiriin muodostuneeseen naisten vapaaehtoiseen toimintaan. Aluksi toiminta oli pienimuotoista, ensimmäiset suojeluskuntia avustaneet naisryhmät keskittyivät lähinnä kokoontumisten kahvittamiseen ja muonittamiseen, mutta sodan päätyttyä toiminta sai järjestelmällisempiä muotoja. Suojeluskuntien ylipäällikkö määräsi 29. elokuuta 1919 perustettavaksi suojeluskuntien yhteyteen Lotta-Svärd -naisyhdistyksiä. Yhdistykset olivat paikallisia, ja ne kuuluivat paikallisen suojeluskunnan esikuntaan. Tehtävänä oli auttaa suojeluskuntien varusteiden ja esimerkiksi lääkintätarpeiden valmistuksessa, kerätä varoja avustustoimintaan, ja toimia liikekannallepanon aikana lääkintä- ja huoltoapuna. Lohjan suojeluskunta
Ensimmäiset maininnat porvarillisten piirien suojeluskuntatoiminnasta Lohjalla sijoittuvat vuoteen 1906, jolloin paikkakunnalla aloitti toimintansa aseellinen suojeluskunta. Toiminta jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä suojeluskunta lakkautettiin jo vuonna 1907. Helsingin pelastusliitto
Helsingin Pelastusliitto ry (HELPE ry) on pelastusalan kattojärjestö Helsingissä toimiville, paloturvallisuustyön ja väestönsuojelutyön rekisteröidyille yhdistyksille. HELPE on yleishyödyllinen kansalaisjärjestö, jonka tavoitteena on edistää helsinkiläisten omatoimista varautumista ihmisten, omaisuuden ja ympäristön turvaamiseen normaali- ja poikkeusoloissa.
HELPE perustettiin joulukuussa 1992 yhdistämään vapaaehtoinen väestönsuojelu- ja paloturvallisuustyö Helsingissä. HELPE:n tärkeä yhteistyökumppani on Helsingin kaupungin pelastuslaitos. Helpe ry:n toiminnanjohtajana toimii Olli-Veikko Kurvinen ja hallituksen puheenjohtajana Mika Paavilainen Laajasalon VPK:sta. Suojeluskunta
Asetus vahvisti myös Suojeluskuntajärjestön organisaatiorakenteen. Kunnassa asuvat suojeluskuntalaiset muodostivat kunnan nimen mukaisen suojeluskunnan. Suojeluskuntain ylipäällikkö kuitenkin saattoi jakaa isomman asutuskeskuksen (kaupungin, kauppalan, maalaiskunnan) useampaan suojeluskuntaan. Paikallista suojeluskuntaa johti aluepäällikkö (14. helmikuuta 1919 lähtien paikallispäällikkö), joka muodosti kansliapäällikön, talouspäällikön ja kasvatus­päällikön kanssa nelihenkisen paikallisesikunnan. Yhdessä alueen suojeluskunnat muodostivat yhden 22:sta suojeluskuntapiiristä. Paikallisesikunnat lähettivät 3 edustajansa piiriesikuntaan, jossa istui lisäksi piiripäällikkö (asetuksessa sotakomisario) ja tämän apulainen eli piirisihteeri. Piirit olivat varsin itsenäisiä tässä ensimmäisessä vuoden 1918 asetuksessa. Niiden yläpuolella oli vain Suojeluskuntain ylipäällikkö, joka oli samanarvoinen sotaväenpäällikön kanssa. Seuraavana vuonna 1919 asetusta korjattiin siten, että piirien itsenäisyyttä kavennettiin ja järjestölle luotiin vahva itsenäinen keskushallinto, joka korkeinta valtaa käytti Suojeluskuntain yliesikunta johtajanaan Suojeluskuntain ylipäällikkö. Tasavallan presidentti nimitti vain ylipäällikön ja yliesikunnan esikuntapäällikön. Ylipäällikkö nimitti piiri- ja paikallispäälliköt. Tällä valtio oli yrittänyt antaa järjestön keskushallinnolle itsenäisyyttä ja tyydyttää näin vaatimukset suojeluskuntien itsenäisyydestä. Temmeksen suojeluskunta
Temmeksen suojeluskunta perustettiin 17. helmikuuta 1918. Temmesläiset perustivat sen Oulun suojeluskunnan kehotuksesta pian Oulun valtauksen jälkeen. Samana päivänä perustettiin myös kutsuntalautakunta yhdessä Temmeksen kunnallislautakunnan kanssa. Suojeluskunta päätti asettaa tehtäväkseen myös paikallispäällikön valinnan. Pohjoismainen Vastarintaliike
Ruotsin suojelupoliisin mukaan vuonna 1997 perustetun järjestön tavoite on luoda totalitaarinen valkoisten ylivaltaan perustuva valtio vallankumouksen kautta. Hierarkisesti organisoidulla järjestöllä on militantteja piirteitä, ja se on rangaissut jäseniään rikkomuksista tai järjestön ideologian vastaisista teoista. Järjestön toiminta Ruotsissa on ollut erittäin näkyvää ja myös väkivaltaista. Lotta Svärd
Välirauhan sopimuksen ehtojen tultua julkisiksi alettiin aavistella, että suojeluskuntajärjestön kohtalo saattaisi sopimuksen 21. artiklan nojalla olla vaakalaudalla. Tämän artiklan mukaan Suomi sitoutui ”"heti hajoittamaan kaikki sen alueella toimivat hitleriläismieliset (fascisminluontoiset) poliittiset, sotilaalliset ja sotilaallisluontoiset samoinkuin muutkin järjestöt, jotka harjoittavat Yhdistyneille kansakunnille ja erityisesti Neuvostoliitolle vihamielistä propagandaa”". Koska Lotta Svärd -järjestö oli toiminnassaan kiinteästi sidoksissa suojeluskuntajärjestöön ja juridisesti Puolustusvoimien osa, arveltiin järjestön joutuvan lakkautettavaksi. Osaamisen ennakointifoorumi
Opetus- ja kulttuuriministeriön yhteydessä toimi vuosina 1998-2016 ammatillisesti suuntautuneen koulutuksen asiantuntijaelimenä koulutustoimikuntajärjestelmä. Järjestelmä muodostui ohjausryhmästä, eri alojen koulutustoimikunnista sekä koulutustoimikuntien työtä täydentävistä määräaikaisista asiantuntijaryhmistä. Koulutustoimikuntien tehtävänä oli edistää yhteistyössä ministeriön ja Opetushallituksen kanssa koulutuksen ja työelämän vuorovaikutusta. [1] Suojeluskunta
Lapualla pidettiin 30.–31. heinäkuuta suojeluskuntien yhteinen edustajainkokous ja maakuntakokous sekä näiden yhteydessä juhla, johon otti osaa noin 10 000 henkeä. Tässä kokouksessa keskusteltiin ja pidettiin alustus myös sosialidemokraattisesta puolueesta. Näiden pohjalta kokous hyväksyi ponnen, jossa vaadittiin sosialidemokraattisen puolueen lakkauttamista. Oulun suojeluskunta
Suojeluskuntain omaisuudet olivat olleet suuria. Suojeluskuntajärjestön lakkauttamisen takia Helsinkiin perustettiin puolustusministeriön alainen selvittelyelin ja maakunnissa työskentelivät pesänselvitysmiehet. Pesänselvitystoiminta oli vaatinut tarkastajiakin toiminnalleen. Suojeluskunta
Valtionhoitaja Gustaf Mannerheim kuitenkin onnistui saamaan kadettitoverinsa Georg Didrik von Essenin neljänneksi Suojeluskuntain ylipäälliköksi. Tilannetta ei helpottanut yhtään se, että maaliskuun 1919 eduskuntavaaleissa sosiaalidemokraatit tekivät paluun suurella vaalivoitolla vaatien ensitöikseen suojeluskuntajärjestön lakkauttamista. Aktivistit perustivat suojeluskuntien varaorganisaation Suomen Suojeluskuntain Liiton, jonka säännöt Ingmanin I hallitus vahvisti. Suojeluskunta
Valvontakomission brittiläiset jäsenet saivat tiedon suojeluskuntien lakkautusvaatimuksesta vasta sen jättämistä seuranneena päivänä. Britannian hallituksen "poliittinen edustaja" Francis Shepherd esitti epäilynsä lakkauttamisen tarkoituksenmukaisuudesta, koska hän piti toimenpidettä kovana iskuna suomalaisille, jotka olivat tosin ottaneet sen vastaan järkevästi ja rauhallisesti. Shepherd pelkäsi, että lakkauttamisesta saattaisi seurata väärinymmärrettyyn patriotismiin ja venäläisvastaisuuteen perustuvan maanalaisen järjestön syntyminen. Kuvaavaa oli, ettei Britannian ulkoministeriö, jolle Shepherd toimitti asiasta raportin, ollut edes tiennyt suojeluskuntajärjestön olemassaolosta. Hannes Ignatius
Ignatius otti innokkaasti osaa passiiviseen vastarintaan ja kuului 1915 perustettuun sotilaskomiteaan. Tämän komitean puheenjohtajana hän toimi keskeisenä henkilönä vapaussodan valmisteluissa ja teki näissä asioissa useita matkoja Tukholmaan. Hän kuului siihen sotilaskomitean keväällä 1917 Tukholmaan lähettämään valtuuskuntaan, joka sai yhteyden Saksan suureen päämajaan tämän lähettäessä yleisesikuntakapteeni von Reichen Tukholmaan neuvottelemaan Suomen upseeriston kanssa. Suomalaisten aktivistien kokouksessa Tukholmassa hän teki ehdotuksen suojeluskuntien, tai niillä paikkakunnilla , joilla suojeluskuntia ei tahdottu muodostaa, vapaaehtoisten palokuntien perustamisesta. Valtion asettamassa suojeluskuntien perustamiskomiteassa syksyllä 1917 hän toimi puheenjohtajana. Kutsuen kokoon Pörssiklubiin joukon pankki- ja teollisuusmiehiä onnistui hänen saada ensimmäiset miljoonat vapaussodan valmistelua varten. Sotilaskomitean puheenjohtajana hän, komitean valtuuttamana ja senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvudin suosituskirje mukanaan, matkusti Tukholmaan ja Berliiniin, missä viimeksi mainitussa kaupungissa suunnitteli Saksan Yleisesikunnan poliittisen osaston päällikön von Hülsenin ja suuresta päämajasta tätä varten saapuneen majuri Grantzin kanssa mahdollisuudesta saada jääkäripataljoona Suomeen aseistettuna ja aseavustusta Suomen tulevalle vapautusarmejalle. Ignatius lähetti myöskin majuri Cranztsin mukana päämajoistusmestari kenraali Ludendorffille kirjeen, jossa selitti näiden toimenpiteiden kiireellisyyttä. Suojeluskunta
Räätäli Kaarlo Luoto ja muutama muu keräsivät väkeä kansalliskaartiin, jonka jäseniksi tulivat lakkoilevat sortovallan poliisit, entiset sotilaat ja kadun nuorisoa. Luoto jakoi kaartin kahteen osaan, toisen tehtäväksi tuli pääkaupungin vartioiminen, tämän osaston johtajana toimi ylioppilas Eero Haapalainen. Toinen osasto sai tehtäväkseen yleisen turvallisuuden suojelemisen. Toinen osasto nimettiin seuraavana päivänä, tiistaina 7. marraskuuta 1905 punaiseksi kaartiksi. Uudenmaan Pelastusliitto
Uudenmaan Pelastusliitto ry (UPL) - Nylands Räddningsförbund rf. on pelastusalan kattojärjestö Uudenmaan alueella toimiville, paloturvallisuustyön ja väestönsuojelutyön rekisteröidyille yhdistyksille. UPL perustettiin 1952 yhdistämään vapaaehtoinen väestönsuojelu- ja paloturvallisuustyö Uudellamaalla. UPL on yleishyödyllinen kansalaisjärjestö, jonka tavoitteena on edistää uusimaalaisten omatoimista varautumista ihmisten, omaisuuden ja ympäristön turvaamiseen normaali- ja poikkeusoloissa. 
Toimintaamme kuuluu sopimuspalokuntien koulutus sekä turvallisuuskoulutus niin yksityisille henkilöille, yhteisöille että yrityksille. Järjestöpuolella toimintamuotojamme ovat yleinen palokuntatoiminta sekä palokuntien nais-, nuoriso - ja veteraanityö. Jäsenpalokuntia UPL:lla on 100, joista 10 on Helsingistä. Paliskunta
Paliskunta on poronhoitoalueen paikallisorganisaatio. Poronhoitolain mukaan paliskunnan muodostavat poronhoitoalueella asuvat poronomistajat, joiden poroja hoidetaan paliskunnan alueella. Laki toteaa myös, että paliskunnan tehtävänä on huolehtia siitä, että paliskunnan osakkaiden porot hoidetaan paliskunnan alueella ja että paliskunnan osakkaiden harjoittamaan poronhoitoon kuuluvat työt tulevat tehdyiksi. Vuonna 2006 paliskuntia oli 56. Näistä 40 oli Lapin ja 16 Oulun läänissä. Suojeluskunta
Vielä 1920-luvun puolivälissä osa suojeluskuntien valistusohjaajista sai vakuutella, ettei järjestöä ollut luotu kotimaista vasemmistoa vastaan, vaan ulkonaista uhkaa. Kuitenkin tuohon aikaan työväestön osuus jäseneksi liittyneistä kasvoi koko ajan kaupunkien ja kauppaloiden suojeluskunnissa. Samaan aikaan kuin sisäpoliittinen tilanne vakiintui myös Suojeluskuntajärjestön asema teki samoin. Suojeluskuntaharjoituksen ongelmia olivat sotalaitoksen suojeluskuntiin kohdistama vähättelevä asenne, jossa vihjailtiin suojeluskuntiin kerääntyvän armeijaan sopimaton aines. Tämä johtui siitä, että vielä alkuvuosina kouluttajissa ei ollut sotilaita. Toisaalta sotalaitoksessa vuonna 1925-1926 käynnistynyt jääkäriupseerien kapina johti myös siihen, että jääkärimielisiä upseereita tai jääkäriupseereita siirtyi armeijasta Suojeluskuntajärjestön palvelukseen. Asuntosäätiö
Asuntosäätiö on kuuden kansalaisjärjestön vuonna 1951 perustama säätiö, jonka perustamisen tavoitteina oli asuntopulan voittaminen ja tavallisten ihmisten asumistason kohottaminen. Tarkoituksena on yhä hyvien asuinalueiden suunnittelu ja rakennuttaminen. Perustajat olivat Väestöliitto, Mannerheimin Lastensuojeluliitto, Vuokralaisten keskusliitto, Invalidiliitto, Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö (SAK) ja Virkamiesliitto.Perustajajärjestöt ovat yhä mukana toiminnassa siten, että heillä on edustajansa Asuntosäätiön valtuuskunnassa ja hallituksessa. Säätiön ensimmäinen toiminnanjohtaja oli Väestöliiton toiminnanjohtaja Heikki von Hertzen. Turvakoti
Suomeen perustettiin vuonna 1945 "Naisten suojakotien liitto", myöhemmin "Ensi- ja turvakotien liitto" . Sen ensimmäisiä tehtäviä oli ensikotitoiminta; aikakauden termeillä ilmaisten "AU-äitien auttaminen", toisin sanottuna avioliiton ulkopuolella syntyneiden lasten ja heidän äitiensä aseman turvaaminen. Myöhemmin mukaan tuli myös turvakotitoiminta parisuhteissaan väkivaltaa kokeneille ihmisille, ensin lähinnä naisille. Oulun suojeluskunta
Vuonna 1917 perustetun suojeluskunnan perustamisasiakirja tuhoutui Oulun valtauksen yhteydessä. Perustamisasiakirja kirjoitettiin uudelleen noin vuoden päästä alkuperäisessä mukana olleiden muistitietojen pohjalta. Sittemmin suojeluskunnat vakinaistettiin ja niiden asema vahvistettiin lailla elokuussa 1918. Niitä alettiin perustaa lisää ja varhaisemmin syntyneitä suojeluskuntia perustettiin uudelleen. Oulun suojeluskuntakin perustettiin uudelleen 19. lokakuuta 1918. Suojeluskunta
Suojeluskunnat perustettiin alun perin yleissuomalaisiksi kokoamaan jäsenistöä kaikista yhteiskuntaryhmistä. Ainakin paikallisesti suojeluskunnissa oli loppukesällä ja alkusyksyllä 1917 mukana monia työväenluokkaan kuuluvia. Tämä oli aktivistien keskusjärjestöön Aktiivisen komitean (AK) tavoite, ja se onnistuikin tässä ainakin Pohjanmaalla, jossa itsenäisyysliikkeen kannatus oli suurinta. AK painotti voimakkaasti tuolloin, että sosiaalidemokraatteja oli saatava toimintaan mukaan ja oli korostettava toiminnan keskittyvän ainoastaan venäläisiä vastaan. Esimerkiksi Lapuan palokunnassa oli tuolloin 11 prosenttia sosialisteja. Työläiset kuitenkin alkoivat varsin pian syksymmällä eroamaan näistä järjestyskaarteista luokkataisteluretoriikan kiihtyessä. Rinnalle perustettiin uusia työväen järjestyskaarteja eli punakaarteja. Aktivistijohtaja Elmo Kailan mukaan yhteistyön suunnittelu oli kuitenkin sosialistien kanssa kariutunut jo toukokuussa 1917, mutta hän yritti vielä marraskuussa. Lokakuussa SAJ:n (Suomen Ammattijärjestö) valtuuskunta antoi virallisen kehotuksen perustaa punakaarteja, koska sen mielestä porvaristo aseistautui työväenluokkaa vastaan. Punakaartien perustaminen johti taas siihen, että aktivistit alkoivat pitää niitä luokkakaarteina. Heidän mielestään työväenliike oli punakaarteja perustaessaan tehnyt valinnan ja asettanut luokkataistelun itsenäisyystaistelun edelle. Toinen johtava aktivisti Kai Donner tiuskaisi: "Sosialistit olivat menneet aivan hulluiksi ja unohtaneet itsenäisyyspyrkimykset luokkakaartiensa takia". Nämä aktivistien syksyn 1917 johtopäätökset ja kevään 1918 tapahtumat taas antoivat oman leimansa suojeluskuntien suhtautumisessa vasemmistoon vuosikymmeniksi eteenpäin. Suojeluskunta
Malmberg korosti pian nimittämisensä jälkeen 13. lokakuuta 1921 annetussa päiväkäskyssä, että suojeluskunnat oli alun perin perustettu ulkonaista uhkaa vastaan. Hän alkoi viemään suojeluskuntia kauemmaksi valkoisesta perinnöstä ja vapaussota-asetelmista. Hänen mielestään Suojeluskuntajärjestön oli tehtävä osansa kansallisen eheyttämisen toteuttamiseksi. Malmberg asettui tukemaan keskustahallitusten virallista kansallisen eheyttämisen politiikkaa. Tässä oli myös omakohtaisesta merkitystä sen verran, että Malmbergin äiti oli sosialisti ja hän itsekin oli omaksunut tiettyjä mielipiteitä äidiltään. Suojeluskunta
Suojeluskunta-asetus ei kuitenkaan vielä vakiinnuttanut suojeluskuntien asemaa maan sotavoimien osana. Aktivistit katsoivat luoneensa suojeluskunnat ja näkivät valtiovallan kaapanneen ne nyt itselleen. Aktivistit ja oikeisto halusivat kehitellä suojeluskuntajärjestöstä oikean valkoisen hengen organisaatiota, jota voisi käyttää omien tarkoitusperien ajamiseen. Samaan aikaan valtiovalta ja hallitus taas ajoivat järjestöä kauemmaksi vuoden 1918 perinnöstä sekä kavensivat sen itsenäisyyttä parlamentarisoiden sitä lainsäädännöllä. Sotilaspojat
Asiaa olivat helpottaneet jo muutkin yhteiskuntasopimukset, esimerkiksi tammikuun kihlaus ja erityisesti "suojeluskuntasopimus" työväenjärjestöjen jäsenten liittymisestä suojeluskuntiin. 
SDP:n puoluetoimikunta katsoikin että organisaatio oli riittävän irtautunut suojeluskuntatyöstä, eikä työväestöllä ollut enää syytä boikotoida poikajärjestöä. Tämä tarkoitti mahdollisuutta saada myös työväestön pojat toiminnan piiriin. Temmeksen suojeluskunta
Kesän 1918 aikana suojeluskunnan toiminta hiljentyi. Uudelleen se elpyi syksyllä vuonna 1918 säädetyn suojeluskunta - asetuksen suomin edellytyksin. Temmeksen uuden suojeluskunnan järjestäytymiskokous pidettiin 18. syyskuuta 1918. Lokakuun lopussa 1918 sai Temmeksen suojeluskunnan paikallispäälliköksi valittu kirkkoherra Hannes Mustakallio valtakirjansa. Eräs uuden suojeluskunnan jäsenistä oli ollut entinen paikallispäällikkö Eero Junttila. Suojeluskunta
Suojeluskuntien rooli porvarillista järjestystä ylläpitävänä taistelujärjestönä tuki pitkään sisällissodan synnyttämää kansan jakautumista. Järjestön paikallistason tehtäviin kuului esimerkiksi kelpoisuuslausuntojen antaminen kutsuntaikäisistä miehistä. Asepalvelukseen otettiin vain ne, jotka saivat paikallisen suojeluskuntaupseerin hyväksynnän, eikä niille, joilla oli lähisuvussa ollut punakaartilaisia, annettu mielellään sotilaskoulutusta. Toisaalta Suomen Sosialidemokraattinen Puolue ei suositellut jäseniään tai kannattajiaan liittymään suojeluskuntiin ennen kuin 1940 ja Suomen Kommunistinen Puolue oli Suomessa kielletty. Kuopion Uimaseura
Valkoisessa Suomessa uinnin tehtävänä oli 1920–1930-luvulla osaltaan kasvattaa maanpuolustuskelpoisia miehiä, ryhdikkäitä kunnon kansalaisia. Vallalla oli käsitys, että sotilaiden fyysinen kunto ratkaisee sodan lopputuloksen. Kuopiossa vahvasti toimineen suojeluskuntauinnin merkitys porvarillisen uinnin kannalta oli hyödyllinen: suojeluskuntauinti toimi väylänä uimaseuran kilpailu- ja muuhun toimintaan. Yhteistyötä toteutettiin lähinnä siten, että kansalaistoimijat tarjosivat suojeluskunnalle uimalaitoksen harjoittelukäyttöön. Suojeluskunta
Suojeluskuntien tehtävät Puolustusvoimien aluejärjestönä siirtyivät sotilaspiireille, joita kutsuttiin "aluejärjestöksi" vielä 1960-luvulla. Aksel Theodor Sahlgren
Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917 Sahlgren valittiin kaupungin järjestyksenpidosta vastanneen toimikunnan johtoon yhdessä muun muassa tuomari Arne Mannströmin ja työläisiä edustaneen Rieti Itkosen kanssa. Myöhemmin kesällä Sahlgren oli mukana organisoimassa Lappeenrannan suojeluskuntaa ja marraskuussa hän perusti suojeluskuntaosaston myös naapurikuntaan Lemille. Lappeenrannan työväestön saatua tietoonsa suojeluskuntien perustamisen Sahlgren toimi välittäjänä neuvotellen paikallisen työväenlehden "Kansan Äänen" päätoimittajien Emil Lehénin ja Otto A. Paappasen kanssa. Oulun suojeluskunta
Suojeluskunnat toimivat esimerkiksi isänmaallisen aatteen ja hengen kohottamiseksi ja tunnetuksi tekemiseksi. Monipuolinen urheilu-ja harrastustoiminta olivat olleet niissä tärkeällä sijalla. Suojeluskunnat hoitivat armeijan kotiuttamisia ja kutsuntoja. Merkittävä tehtävä niillä oli kouluttaa sotilaita mahdollisten konfliktien varalle. Suojeluskuntaselkkaus
Lopulta tilanteen ratkaisi Kansallisen Edistyspuolueen Heikki Ritavuori, joka puoluetoverinsa, Tampereen suojeluskuntapiirin edustajan Sulo Heiniön avustuksella rakensi yksittäisiä vuorosanoja myöten suunnitellun ratkaisusuunnitelman yhdessä maltillisten suojeluskuntalaisten kanssa. Suunnitelman avulla uudeksi Suojeluskuntain ylipäälliköksi nimitettiin jääkärieverstiluutnantti Lauri Malmberg. Tämä ratkaisu hämmensi erityisesti radikaaleimpia suojeluskuntalaisia, mutta samalla tyydytti suojeluskuntapiirejä yleisesti, koska Malmberg oli alun perin jääkäri ja hyvissä väleissä aktivistipiirien kanssa. Ratkaisu sai monet radikaalit oikeiston kannattajat kuitenkin vihaisiksi, koska he katsoivat että Mannerheimiä nöyryytettiin jättämällä tämä jälleen kerran paitsioon. Suojeluskuntaselkkauksen ratkaisu oli yksi Mannerheimin uran nöyryyttävimmistä tapahtumista. Ensikoti
Suomeen perustettiin "Naisten suojakotien liitto", myöhemmin "Ensi- ja Turvakotien liitto" vuonna 1945. Sen ensimmäisiä tehtäviä oli ensikotitoiminta aikakauden termeillä ilmaistuna "au-äitien auttaminen", ts. avioliiton ulkopuolella syntyneiden lasten ja heidän äitiensä aseman turvaaminen. Myöhemmin mukaan tuli myös turvakotitoiminta parisuhteissaan väkivaltaa kokeneille, ensin tosin lähinnä naisille. Nykymääritelmän mukaan "auttaa vaikeissa ja turvattomissa oloissa eläviä lapsia ja perheitä ja tehdä perheväkivaltaa ehkäisevää työtä". Suojelupoliisi
Vuoden 2005 alussa Euroopan unionin neuvoston tilannekeskuksessa (SitCen) aloitti työskentelynsä Supon virkamies. Syksystä 2007 suojelupoliisi on hoitanut Valtioneuvoston tilannekeskuspäivystystä, jonka tehtävä on turvata valtionjohdon tiedonsaanti kaikissa olosuhteissa kellon ympäri. Suomen Suojelusliitto
Suomen Suojelusliitto ("Finlands Skyddsförbund") oli suomalainen vuonna 1923 perustettu kommunismin vastainen järjestö, joka kuului vuodesta 1924 alkaen jäsenenä Pariisissa perustettuun kansainväliseen kommunismin vastustamisliittoon ("Entente internationale contre la III:e internationale"). Suomen Suojelusliitto toimi vuoteen 1944 saakka joskin aktiivisimmillaan se oli 1920-luvulla ja 1930-luvun alussa. Mannerheimin Lastensuojeluliitto
Liiton ensimmäinen tehtävä oli estää imeväisyyskuolleisuutta. Yksinäisten äitien turvakotina toiminut Lastenlinna siirtyi Mannerheimin Lastensuojeluliiton omistukseen ja sen toimintaa muutettiin perusteellisesti. Arvo Ylpön aloitteesta Lastenlinnaan perustettiin Suomen ensimmäinen neuvola vuonna 1922. Liitto rakensi alayhdistystensä avulla Suomeen kattavan neuvolaverkoston, jonka ylläpito siirtyi kunnille vuonna 1944 säädetyn kunnallisen äitiys- ja lastenneuvolalain myötä. Schutzstaffel
Schutzstaffel () eli SS oli alun perin natsi-Saksan kansallissosialistisen puolueen puolisotilaallinen yksikkö, myöhemmin puolueen alainen sotilaallinen organisaatio. SS perustettiin Adolf Hitlerin henkivartiokaartiksi, mutta se laajeni myöhemmin huomattavasti. Suojeluskunta
Suurlakon aikaiset järjestyskaartit olivat rakenteeltaan, jäsenistöltään ja järjestykseltään erilaisia kuin vuonna 1917, mutta suurlakon kokemukset olivat kyllä tuolloin syksyllä 1917 mielessä niitä perustettaessa. Einsatzgruppen
Neuvostoliittoon tehtävän hyökkäyksen valmisteluihin kuuluivat myös suunnitelmat valloitetun alueen väestön käsittelystä. Tuhoamisyksiköiden johtohenkilöitä ryhdyttiin kouluttamaan keväällä 1941 "Pretzschin rajapoliisikoulussa" Leipzigin lähellä. Toimintaryhmät perustuivat Adolf Hitlerin "Johtajan käskyyn" (), jossa vaadittiin idän juutalaisuuden ("Ostjudentum") tuhoamista naisia ja lapsia myöten. Tätä tarkoitusta varten Saksan turvallisuuspoliisi RSHA perusti erityisiä tuhoamisyksiköitä, neljä "toimintaryhmää" ("Einsatzgruppen" A, B, C, D). Toimintaryhmien alaisuudessa toimi pienempiä erityisyksiköitä, eturintaman "erikoiskomennuskuntia" ("Sonderkommandos") ja kauempana rintamasta toimivia "toimintakomennuskuntia" ("Einsatzkommandos"). Yksi toimintakomennuskunta oli Suomessa ja Norjassa vuosina 1941–1942 toiminut Einsatzkommando Finnland. Kannaksen vapaaehtoiset linnoitustyöt
Suojeluskuntajärjestö ja sitä lähellä olevat kansalaispiirit arvioivat saatavan työhön 100 000 miestä, joista kunkin suunniteltiin viikon kestävään työhön noin 2 000 miestä viikoittain. Palkkatyöväki ja armeijan joukko-osastot tekivät erikoistöitä, kuten betonirakennuksia. Vapaaehtoisten tehtäväksi tuli panssariesteiden rakentaminen. Työ keskitettiin Karjalan kannakselle ja osaksi Laatokan koillispuolelle ja rannikkolinnakkeille. Linnoitusjoukkojen ruokahuollosta vastasi pääosin Lotta Svärd-järjestö. Suojeluskunta
Suojeluskuntien Yliesikunta ryhtyi julkaisemaan suojeluskuntien viikkolehteä, Hakkapeliittaa, 1926. Lehti 1928 siirtyi suojeluskuntien ja Lotta Svärdin pää-äänenkannattajana perustetulle Suojeluskuntain Kustannusosakeyhtiölle. Lehti on digitoidussa muodossaan ensimmäisten numeroiden osalta kansalliskirjaston palvelussa. Suojeluskunta
Suojeluskuntapiirit olivat suomenkielisiä lukuun ottamatta kaksikielistä Helsingin suojeluskuntapiiriä ja Nylands Södra skyddsgårdsdistriktiä, Uudenmaan Eteläistä suojeluskuntapiiriä, Åbolands skyddsgårdsdistriktiä, Turunmaan (ruotsinkielistä) suojeluskuntapiiriä sekä Wasa skyddsgårdsdistriktiä, Vaasan suojeluskuntapiiriä. Suojeluskunta
Suojeluskuntien rinnakkaisjärjestö naisille oli Lotta Svärd. Suomen II armeijakunta (talvisota)
Armeijakunnan tehtävänä oli sodan alkaessa viivyttää neuvostojoukkojen etenemistä kohti pääasemaa (jota ryhdyttiin myöhemmin kutsumaan Mannerheim-linjaksi) ja pysäyttää puna-armeijan hyökkäys pääasemassa Suomenlahden ja Vuoksen välisellä alueella. Armeijakunnan 75 kilometriä leveän vastuualueen arvioitiin olevan neuvostojoukkojen tärkein hyökkäyssuunta.Ryhmittymistä suojanneet ja vain pääpuolustuslinjalle vetäytymisen ajan toiminnassa olleet Suojajoukot: Suojeluskunta
Suojeluskuntia kehitettiin 1930-luvulla Mäntsälän kapinan jälkeen voimakkaasti. Kommunistien aiheuttaman vallankumousvaaran katsottiin väistyneen ja esimerkiksi Tampereen suojeluskunta lakkasi harjoittelemasta kaupungin valtausta. Sen sijaan suojeluskunnista kehitettiin eversti Aksel Airon johdolla Puolustusvoimien aluejärjestö, joka sai tehtäväkseen liikekannallepanon järjestämisen. Suojeluskuntayksiköille annettiin selkeät kotirintamatehtävät, ja suojeluskuntaan kuuluneet nuoremmat miehet sijoitettiin liikekannallepanossa vakinaisen armeijan yksiköihin. Urho Castrénin hallitus
Vaikeaksi pulmaksi osoittautui suojeluskuntajärjestön kohtalo ja armeijan kotiuttaminen. Valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov kiinnitti heti Suomeen saavuttuaan 10. lokakuuta huomiota armeijan kotiuttamissuunnitelmaan, jonka mukaan pääosa kotiutettavista sotilaista olisi siirretty vahvuudeltaan määrittelemättömän suojeluskuntajärjestön käyttöön. Tämän Ždanov tulkitsi olevan ristiriidassa välirauhansopimuksen 4. artiklan kanssa. Lisäksi hän katsoi hallitukselle toimittamassaan kirjelmässä suojeluskuntien olevan luonteeltaan sopimuksen 21. artiklassa tarkoitettu "hitleriläis-(fascistis-)tyyppinen sotilaallinen ja poliittinen järjestö". Hallitus antoi eduskunnalle 30. lokakuuta lakiesityksen suojeluskuntajärjestön lakkauttamisesta, ja suojeluskunnat lakkautettiin 7. marraskuuta. Presidentti Mannerheim oli toivonut, että suojeluskuntajärjestö olisi saanut itse lopettaa toimintansa. Sen sijaan valvontakomission puheenjohtaja Ždanov oli jo ennen kirjallista lakkautusvaatimusta ilmoittanut suullisesti usealle henkilölle, ettei komissio pitänyt suojeluskuntien toiminnan jatkumista suotavana. Oulun suojeluskunta
Oulun suojeluskunta lahjoitti pois irtaimistonsa ja muutamien miljoonien markkojen rahavaransa sekä rakennuksensa, maiden vuokrasopimuksensa jne. Suuri lahjoitusten saaja oli ollut Oulun Tuomiokirkkoseurakunta. Se sai rahavaroja ja Raatinsaaren rakennukset. Sen velvollisuudeksi tuli esimerkiksi huolehtia sankarihaudoista. Muun muassa suojeluskunnan aseet ja varusteet piti luovuttaa suojeluskuntapiirin tilalle perustetulle sotilaspiirille. Saksalaisille aseveljille vuonna 1943, 2,450 miljoonalla markalla myydyn niin sanotun suojeluskunnan Tuiran ampumaradan, se lahjoitti kaupungille. Entisen tilalle rakennettu Yläsiirtolan ampumarata, siirtyi lakkatetun suojeluskunnan selvityspesältä Oulun varuskunnalle vuonna 1945. Metsästäjäin keskusjärjestö
Metsästäjäin keskusjärjestö oli vuonna 1962 metsästyslain nojalla perustettu järjestö jonka tehtävänä oli turvata metsästyksen jatkuvuus kestävän käytön periaatteiden mukaisesti ja edistää tarkoituksenmukaista metsästystä ja riistanhoitoa. Järjestön laissa määritellyt tehtävät olivat:Suomessa on noin 300 000 metsästäjää joista valtaosa kuului Metsästäjäin keskusjärjestöön. Aktiivisia naismetsästäjiä oli noin 5% järjestön jäsenistä. Järjestö julkaisi Metsästäjä-lehteä. Keskusjärjestön alla toimi 15 riistanhoitopiiriä jotka puolestaan oli jaettu riistanhoitoyhdistyksiin. Suojeluskunta
﻿Tannerin hallitus kuitenkin osoitti olevansa yhteistyökykyinen porvaripuolueiden kanssa ja tätä uutta tilannetta symboloi 16. toukokuuta 1927 "Vapaussodan muistopäivänä" pidetty suojeluskuntain paraati, jonka pääministeri Väinö Tanner otti vastaan tasavallan presidentin sijaisena. Heinäkuussa 1927 kovana valkoisen Suomen puolustajana tunnettu dosentti Kai Donner toivoi sosialidemokraattien ja suojeluskuntalaisten lähentymistä. Pian tämän jälkeen säädettiin erityinen laki suojelus­kunta­järjestöstä (347/1927), joka vahvisti järjestön aseman. Asetuspohjalta Suojeluskuntajärjestö olisi ollut huomattavasti helpompi lakkauttaa. Samaan aikaan työväestön määrä kasvoi jäsenistössä ja erityisesti tehdaspaikkakuntien työväestöstä liityttiin suojeluskuntiin laajasti vuosina 1923–1928. Näissä tehdassuojeluskunnissa 37 prosenttia oli työläisiä ja he muodostivat yksittäisen suurimman ryhmän. Näinä vuosina koko Suomessa joka viides suojeluskuntaan liittynyt oli työläinen. Näin ollen vuodet 1926–1927 olivat suojeluskuntien uuden nousun alku, jossa oli merkkejä kansallisesta eheytymisestä. Mäntsälän suojeluskunta
3. helmikuuta suojeluskunta perääntyi Sääksjärvelle ja sieltä edelleen Askolan Monninkylään. 5. helmikuuta punaiset valtasivat Mäntsälän. Suojeluskunta kuitenkin palasi Sääksjärvelle mukanaan vahvistuksia Porvoosta. Valkoiset joukot pyrkivät valtaamaan kirkonkylän ja kohtasivat punaiset Sääksjärven taistelussa 7. helmikuuta. Taistelussa kaksi suojeluskunnan jäsentä kaatui, yksi katosi ja viisi haavoittui. Suojeluskunta otti kaksi vankia, joista toinen pakeni, mutta toinen tapettiin. Taistelun jälkeen suojeluskunta perääntyi taas Monninkylään. Tämän jälkeen suojeluskuntalaiset osallistuivat Pellingin retkeen siirtymällä osittain Porvooseen ja edelleen hiihtäen Pellinkiin. Osa suojeluskuntalaisista alkoi palata koteihinsa, mutta osa jäi piileskelemään metsiin. Punaiset vakiinnuttivat valtansa Mäntsälässä. Oulun suojeluskunta
Vuodesta 1919 lähtien suojeluskunta alkoi toimia Raatinsaarella, kaupungin vuokramaalla. Siellä oli aiemmin toiminut Raatin vankileiri sisällissodan seurauksista johtuen. Sitä ennen saarella oli ollut venäläisten merivartioasema. Nykyisinkin Raatinsaarella sijaitseva valkoinen kivirakennus valmistui suojeluskunnan toimitaloksi vuonna 1934. Siellä ovat toimineet myös suojeluskunnan apujärjestöt Oulun lotat sekä sotilaspojat. Kesäisin lotat olivat pitäneet kahvilaa Linnansaaressa, muinaisen Oulun linnan raunioiden päälle rakennetussa, entisen merikoulun tähtitornissa. Suomen pelastusalan keskusjärjestö
Suomen Pelastusalan Keskusjärjestö ry (SPEK) on turvallisuuden yleishyödyllinen ja riippumaton asiantuntija, joka tuottaa tietoa erilaisissa tutkimushankkeissa, kehittää asumisen ja arjen turvallisuutta sekä kouluttaa ja vaikuttaa. Järjestö tukee myös toiminnallaan palokuntia ja muita turvallisuusalan vapaaehtoisia. Tavoitteena on, että ihmiset ja erilaiset yhteisöt osaavat ehkäistä onnettomuuksia, varautua niihin ja toimia niissä oikein. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN, ) on kansainvälinen luonnonvarojen suojelemista edistävä ympäristöjärjestö. Järjestön nimi oli maaliskuuhun 2008 saakka "The World Conservation Union" () ja sitä ennen, vuoteen 1990 saakka "International Union for Conservation of Nature and Natural Resources". Vuonna 1948 perustetun järjestön päämaja sijaitsee Sveitsin Glandissa. Mäntsälän suojeluskunta
Tammikuussa 1918 suojeluskunnassa oli 75 jäsentä, joista 20 oli muilta kyliltä kuin Sääksjärveltä. 29. tammikuuta 1918 suojeluskunta komennettiin Sipooseen, mutta kun punaiset eivät hyökänneetkään sinne, joukot siirtyivät Keravalle. Suojeluskunta sai tulikasteensa Keravan taistelussa yrittäessään vallata Keravan rautatieaseman punaisilta. Valtaus epäonnistui ja Mäntsälän suojeluskunta koki ensimmäiset tappionsa: viisi suojeluskunnan jäsentä jäi vangiksi ja heidät surmattiin. Lisäksi kaksi suojeluskuntalaista haavoittui. Sääksjärven suojeluskunta oli Mäntsälän ainoa suojeluskunta, ja niinpä se siirtyi 1. helmikuuta kirkonkylään, jossa se majoittui kansakoululle ja kunnantalolle. Tässä vaiheessa Hirvihaara ja Ohkola olivat punaisten hallussa ja niistä tuli joitakin miehiä suojeluskuntaan. Suojeluskunta
SDP ei myöskään tehnyt lakiesitystä suojeluskuntien lakkauttamisesta, vaan jätti sen Suomen sosialistiselle työväenpuolueelle. Se ei myöskään koskaan yhdessä kommunistien kanssa tai yhteisin perustein vaatinut valiokuntaesittelyissä suojeluskuntien lakkauttamista, vaan aina erillisellä paperilla. Tannerinkin hallitus laati budjettiesityksen, jossa ei ollut lainkaan suojeluskuntien valtionapua ja puolustuslaitoksen rahoitustakin oli kavennettu reilusti. Tämä oli täysin tarkoituksellisesta ja hallitus tiesi itsekin, että se tulisi kaatumaan heti budjettiehdotuksen jälkeen. Oulun suojeluskunta
Oulun suojeluskunta ja lottajärjestökin olivat olleet varakkaita. Pesänselvittelyt olivatkin olleet vaikeita ja aikaaviepiä. Oulun lottain paikallisosasto joutui lahtoitusepäselvyyksiensä vuoksi käräjille vielä vuosien päästä. Pitkää pesänselvitysprosessia kuvaa sekin, että vielä heinäkuussa 1952 Oulun Kirkkokonttorin täytyi lähettää selvitys saamistaan lahjoituksista Helsinkiin puolustusministeriön alaiselle suojeluskuntajärjestön pesänselvityselimelle. Entisen suojeluskunnan aseiden peräänkin oli kyselty. Selvittelytyön vaikeuksia saattoi osittain vaikeuttaa se, kun pian jatkosodan jälkeen oli ollut niin sanottua asekätkentää. Aseita, ammuksia ja muuta sotamateriaalia oli siirtynyt Oulussa asekätkentään Lapin sotaa ja suojeluskunnan organisaatiota hyödyntäen. Pelastustoiminta
Pelastustoimi tarkoittaa toimialaa, johon kuuluu tulipalojen ja muiden onnettomuuksien ehkäisy, väestönsuojelu ja ihmisten, omaisuuden ja ympäristön suojaaminen ja pelastaminen. Suomessa sisäministeriö johtaa ja valvoo pelastustointa ja vastaa sen palvelukyvystä. Pelastustoimen tavoitteena on hyvä turvallisuuskulttuuri, onnettomuuksien vähentäminen ja vahinkojen rajoittaminen, nopea ja tehokas apu onnettomuuksissa ja poikkeusoloissa, väestönsuojeluvalmiuden ylläpitäminen ja hyvä yhteistyö eri viranomaisten välillä. Suojeluskunta
Saksan antautuminen ensimmäisessä maailmansodassa 11. marraskuuta 1918 sai oikeiston tarrautumaan entistä tiukemmin suojeluskuntiin järjestönä, minkä luonteen porvarillisuus korostui tässä tilanteessa entistä enemmän, vaikka valkokaartin maineesta olikin tavoitteena päästä eroon. Suojeluskunta
Aluksi poliisimestari eversti Ivar Gordien ja työväen suojelusvartioiden välillä pyrittiin yhteistyöhön, työväen suojelusvartioiden pyydettyä Gordieta päällikökseen, mutta Johan Kockin saavuttua Helsinkiin, Matti Kurikka nimitti hänet kansalliskaartin päälliköksi. Aluksi ylioppilaiden suojeluskunta alistui Kockin komentoon, mutta erosi sitten ja valitsi päällikökseen kapteeni Göstä Theslöfin. Suojeluskunta
Poliittisia ongelmia olivat muun muassa kysymys siitä, mihin suojeluskuntia oli tarkoitus käyttää. Sodan jälkeen toukokuussa alkanut hallitusmuototaistelu herätti erityisesti Karjalan suojeluskunnissa arveluja siitä, että hallitus aikoisi käyttää Suojeluskuntajärjestöä monarkian ajamiseksi. Hallitusmuototaistelu jopa esti liittymistä suojeluskuntiin tai aiheutti jopa eroanomuksia. Vaasan suojeluskuntapiirissä pelättiin hallituksen käyttävän suojeluskuntia mahdollisessa hyökkäyssodassa hyväkseen vakinaisen sotaväen tapaan. Nämä pelot liittyivät suojeluskunta-asetuksen 2. pykälään, jossa suojeluskuntaan liittyneen piti kuulua suojeluskuntaan vähintään kolmen kuukauden ajan ennen kuin saisi eron. Välittömän eron estäminen sai epäilemään hallituksen ja järjestön tarkoitusperiä. Suojeluskunta
Näin ollen periaatteessa ei ollut poliittisia esteitä suojeluskuntiin liittymisellä. Pykälän kohta "uskollisuus laillista yhteiskuntajärjestystä kohtaan" viittaa valkoiselle Suomelle ominaiseen isänmaallisuuteen, joten se oli tietynlainen poliittinen kannanotto. Vapaaehtoisen maanpuolustusjärjestön etu oli siinä, että tällöin voitiin kontrolloida suojeluskuntien poliittista koostumusta. Tähän liittyi ajatus siitä, että asevelvollisuuden kautta armeijaan saattoi päästä punaista ainesta, mutta porvarilliseen vapaaehtoiseen maanpuolustukseen perustuvat suojeluskunnat olivat valkoisen Suomen vartijoita. Suojeluskuntajärjestö nähtiin tasapainottavana tekijänä, joka viime kädessä turvaisi valkoisuuden. Tämä ajattelu korostui erityisesti alkuvuosina. Einsatzgruppen
Einsatzgruppen (), virallisesti "Einsatzgruppen der Sicherheitspolizei und des SD", olivat toisen maailmansodan aikaan Saksan turvallisuuspoliisin muodostamia tuhoamisryhmiä, joiden tarkoitus oli surmata natsihallinnon "ei-toivotuksi" määrittelemä väestö () itärintaman valloitetuilta alueilta. Päätehtävä oli etsiä ja tappaa juutalaisia ja kommunisteja, mutta kohteeksi joutui myös romaneita, älymystön edustajia ja mielisairaita. Suojeluskunta
Tammikuussa 1918 suojeluskuntaliike oli organisoitunut ja muuttunut yhtenäisemmäksi. 26. joulukuuta 1917 oli aloitettu jääkärien johdolla ensimmäinen yhteinen suojeluskuntalaisten päällystökoulu, Vimpelin koulu, jossa koulutettiin joukkueenjohtajia. Kokonaisuudessaan maassa oli noin 500 suojeluskuntaa ja noin 40 000 suojeluskuntalaista. 12. tammikuuta 1918 senaatti sai valtuudet lujan järjestysvallan luomiseksi maahan ja 25. tammikuuta suojeluskunnat julistettiin hallituksen joukoiksi. Punaisten noustessa kapinaan Helsingissä ja Mannerheimin johtamien suojeluskuntalaisten aloitettua venäläisten riisumisen aseista Pohjanmaalla 27. tammikuuta suojeluskuntalaisia oli mukana vapaaehtoisina 17 000–18 000. Myöhemmin säädetty asevelvollisuuslaki toi loputkin suojeluskuntalaiset mukaan sotaan. Suojeluskuntalaiset olivat ottaneet punakaartilaisten kanssa yhteen jo muutamaa päivää aiemmin Kymenlaaksossa ja Karjalassa. Gustaf Adolf Silfverhjelm
Silfverhjelm oli vuonna 1915 perustamassa Sotilaskomiteaa, joka oli Haminan kadettien perustama itsenäisyysaktivistien järjestö, jonka tarkoitus oli irrottaa Suomi Venäjästä sotilaallisin keinoin Saksan armeijan avulla. Kokouksia pidettiin Sannäsin kartanossa. Sotilaskomitean jäsenenä Silfverhjelm valittiin syyskuussa 1917 komiteaan, joka käsitteli suojeluskuntien perustamiskysymystä, eli käytännössä oli kysymys asevelvollisuuslain valmistelukomiteasta. Lahden suojeluskunta
Lahden suojeluskunta oli Lahden kaupunkiin muodostunut suojeluskunta. Se alkoi muodostua "Lahden suojelukaarti" -nimisenä piirin urheilumestaruuskilpailujen jälkeen urheilukonsulentti Tahko Pihkalan kolmekymmenjäseniselle yleisölle pitämän isänmaallisen puheen jälkeen 20. heinäkuuta 1917. Jalasjärven suojeluskunta
Jalasjärven suojeluskunta oli yksi Suomen ensimmäisistä suojeluskunnista entisessä Jalasjärven kunnassa. Se perustettiin palokunnallisena suojeluskuntana 5. elokuuta 1917. Sen ylipäälliköksi valittiin Tuomas Luopajärvi. Samalla valittiin myös kyläpäälliköt. Jalasjärven suojeluskunta
Suojeluskunta kunnallistettiin 17. joulukuuta 1917 myrskyisän kuntakokouksen tuloksena. Jalasjärven kunta hyväksyi Jalasjärven suojeluskunnan kunnallistamisen, mutta ei myöntänyt varoja sen ylläpitämiseksi. Kunta kuitenkin osallistui suojeluskunnan valvontaan nimittämällä siihen edustajansa. Suojeluskunnan päällystö muodosti esikunnan, joka jatkoi kehittämistä johtokunnassa olevasta asenteesta huolimatta. Erityisesti Juho Tala oli aktiivinen. Suojeluskunta
30. syyskuuta 1944 Suojeluskuntajärjestö kenraaliluutnantti Malmbergin johdolla ja Suomen Punainen Risti tekivät sopimuksen, jonka mukaan suojeluskuntajärjestön omaisuus siirtyisi sen lakkauttamisen myötä Punaiselle Ristille. Järjestö ei ehtinyt lakkauttaa itse itseään, kun valvontakomission päällikkö Andrei Ždanov lähetti 30. lokakuuta presidentti Mannerheimille kirjeen, jossa vaadittiin suojeluskuntien lakkauttamista. 3. marraskuuta Mannerheim allekirjoitti eduskunnan hyväksymän lain (770/1944), jolla suojeluskunnat lakkautettiin. Tämän jälkeen puolustusministeriö määräsi 6. marraskuuta, että järjestön toiminta on lakkautettava seuraavana päivänä. Oulun suojeluskunta
Jatkosodan rauhanehtojen noudattamiseksi fasistiseksi määritelty suojeluskuntajärjestö määrättiin lakkautettavaksi 7.11.1944 mennessä. Oulun suojeluskunnan viimeiset vakituiset toimihenkilöt: paikallispäällikkö, kapteeni Lennart Ahma, kanslisti, talonmies, ampumaradan vahtimestari sekä kaksi suojeluskunnan lähettiä irtisanoutuivat tehtävistään 6. marraskuuta 1944. Kesäsota
Neuvostoliiton suorittamat vangitsemiset ja pakkosiirtotoimet 1940–1941 olivat nostattaneet Virossa voimakasta kommunisminvastaista ja venäläisvastaista mielialaa. Neuvostoliiton viranomaiset lakkauttivat Viron suojeluskunnan, Kaitseliiton, mutta suojeluskuntalaiset kätkivät osan aseistaan metsiin ja perustivat maanalaisia järjestöjä, jotka häiritsivät miehittäjää. Vastarintaryhmien jäseniä soluttautui kommunistihallintoon, ja he saivat hankittua tietoa neuvostoviranomaisten toiminnasta. Neuvostolähteiden mukaan keväällä 1941 sabotaasi-iskut lisääntyivät. Kesäkuun ensimmäisellä viikolla virolaiset sissit hyökkäsivät koko Virossa neuvostoviranomaisia vastaan ja valtasivat hallintorakennuksia. Suomen Huolto
Suomen Huolto oli jatkosodan ja sitä seuranneiden pulavuosien aikana toiminut, vapaaehtoista kansalaisten huoltoa tehneiden järjestöjen keskuselin, jonka tarkoituksena oli taata avustustyön tasapuolisuus ja tarkoituksenmukaisuus. Järjestön edeltäjä oli talvisodan jälkeen perustettu "Suomen huollon komitea". Virallisesta kansanhuollosta vastasi kansanhuoltoministeriö. Suojeluskunta
Syksyn 1917 suojeluskuntia tutkittaessa on osoittautunut, että ne olivat itse asiassa huomattavasti valkoisempia kuin vuoden 1918 valkoinen armeija. Tosin suojeluskuntien sosiaalisen koostumuksen selvittäminen tuolta ajalta ei ole helppoa, joten tulokset ovat aina vain suuntaa antavia. Eliitin ja ylemmän keskiluokan ja alemman keskiluokan osuus perustajina, johtajina ja kouluttajina ennen jääkärien tuloa oli suurempi kuin koskaan muulloin suojeluskuntien historiassa. Tätä voi selittää sillä, että suojeluskunnan perustamisesta aloitteen tehneet olivat monesti paikallisesti arvostettuja ja korkea-arvoisia henkilöitä. Tutkija Turo Tamminen tuli vuoden 1992 suuntaa antavassa tutkimuksessaan siihen tulokseen, että syksyllä 1917 2/3 tai 3/4, riippuen siitä mihin ylioppilaat lasketaan, suojeluskuntalaisista kuului keskiluokkaan. Talonpoikien osuudeksi hän sai vain 18 prosenttia. Tosin osa talonpojista oli ilmeisesti laskettu keskiluokkaan kuuluviksi. Työväestöä hän ei erillisenä osiona saanut ollenkaan, vaan vain yksittäisinä ryhminä, kuten "rautatieläiset" tai "luokittelemattomat". Dosentti Ali Pylkkänen sai vuoden 2001 tutkimuksessaan suuntaa antaviksi osuuksiksi seuraavat: Suojeluskunta
Sodan sytyttyä suojeluskuntalaiset sulautuivat osaksi hallituksen joukkoja eli valkoista armeijaa, johon kuului lisäksi vapaaehtoisia ei-suojeluskuntalaisia rintamakomennuskuntia ja joukkoyksiköitä sekä tietenkin asevelvollisista koostuneita jääkäriprikaateja. Näin ollen kaikki valkoisen armeijan sotilaat eivät olleet suojeluskuntalaisia. Lisäksi valkoisessa armeijassa taistelleet myöhemmät suojeluskuntalaiset eivät välttämättä olleet sodassa suojeluskuntalaisia. Suojeluskuntien jäsentilanteesta ja toiminnasta, lukuun ottamatta sotimista, ei juuri ole tietoa tuon sodan aikana, varsinkaan kun Suojeluskuntajärjestöä ei ollut vielä perustettu. Jääkärien saavuttua 25. helmikuuta armeijaan saatiin ammattimainen päällystö, mutta myös suojeluskuntalaisia toimi päällystössä, kuten myös miehistössä. Lotta Svärd
Suojeluskuntien yliesikunta pyrki määrätietoisesti eriyttämään naistoiminnan omaksi organisaatiokseen. Tammikuussa 1921 ylipäällikkö määräsi Lotta-Svärd -yhdistysten keskusjohtokunnalle väliaikaisen puheenjohtajan, ja annetussa päiväkäskyssä todettiin Lotta-Svärd -paikallisyhdistysten toimivan oman keskusjohtonsa alaisena, eivätkä paikallisten suojeluskuntien osana. Lotta Svärd toimi itsenäisenä järjestönä, hallinnon puolesta suojeluskunnista erillään. Toisin kuin suojelus­kunta­järjestö, se ei ollut erityiseen lakiin perustunut julkis­oikeudellinen järjestö, vaan juridisesti se oli tavallinen rekisteröity yhdistys. Järjestö pysyi kuitenkin Suojeluskuntain ylipäällikön valvonnan alaisena, ja niin sanotut toimivat jäsenet tekivät kirjallisen sopimuksen seurata suojeluskuntaa liikekannallepanotilanteessa. Hallinnon eriyttämisestä huolimatta uudistus tiivisti entisestään Lotta Svärdin ja suojeluskuntain yhteistyötä. Paavo Korven-Korpinen
Korven-Korpinen oli talvi- ja jatkosodan aikana propagandatehtävissä. Sotien jälkeen hän keskittyi lakkautetun suojeluskuntajärjestön historian tutkimiseen keräten aineistoa entisiltä suojeluskuntalaisilta. Korven-Korpinen avusti myös Niilo Hersaloa suojeluskuntien historian kirjoittamisessa. Sotilaspiiri
Ennen toista maailmansotaa sotilaspiirien alueet vastasivat suojeluskuntapiirien rajoja. Myös toiminta liikekannallepanossa perustui yhteistyöhön suojeluskuntien kanssa. Sodan aikana suojeluskunta- ja sotilaspiirit yhtyivät yhdeksi kotijoukkojen organisaatioksi, ja sodan päätyttyä suojeluskuntajärjestö lakkautettiin. Sotilaspiirit sen sijaan jatkoivat aiempia tehtäviään asevelvollisuusasioiden ja liikekannallepanojärjestelyiden parissa. Tässä tehtävässä ne toimivat vuoteen 1992 saakka, jolloin niiden tehtävät asevelvollisuusasioissa siirtyivät uusitulle sotilaslääniorganisaatiolle. Sodan ajan joukkojen perustamisvastuut siirtyivät sotilaslääneille ja joukko-osastoille. Lotta Svärd
Kun Suojeluskunta lakkautettiin eduskunnan säätämällä lailla 3. marraskuuta, arveli Lotta Svärdin johto järjestönsä saavan saman kohtalon. Valvontakomissio luokittelikin Lotta Svärdin rauhanehtojen tarkoittamaksi fasistiseksi järjestöksi ja vaati sen lakkauttamista. Suomen hallitus joutui määräämään 23. marraskuuta 1944 Lotta Svärdin lakkautettavaksi ”liian läheisten suojeluskuntasuhteiden” vuoksi. Ennen lakkauttamista järjestö ehti siirtää suurimman osan varoistaan kaksi viikkoa aikaisemmin perustamalleen Suomen Naisten Huoltosäätiölle. Säätiö hoiti ruokapalvelua koko maassa ja palkkasi työntekijöikseen entisiä lottia tukeakseen näiden toimeentuloa. Suojeluskunta
Aluksi pykälän ei katsottu välttämättä koskevan suojeluskuntia näiden virallisesti epäpoliittisen luonteen vuoksi. Valvontakomissio kuitenkin piti suojeluskuntia organisoituna sotilaallisena järjestönä. Maan, jonka sotavoimien vahvuutta säänneltiin rauhansopimuksessa, ei ollut sopivaa pitää hyvin koulutettua, aseistettua ja organisoitua vapaaehtoisjärjestöä, jonka vahvuutta ei laskettu armeijan määrävahvuuteen. Lisäksi Neuvostoliiton johtamalle valvontakomissiolle oli ideologisesti mahdotonta sallia alun perin punaisia vastaan suunnatun porvarillisen taistelujärjestön säilyttämistä. Suomen Huolto
Suomen Huolto perustettiin vuonna 1941. Järjestö välitti ulkomailta, lähinnä Ruotsista, Tanskasta, Sveitsistä ja Yhdysvalloista aineellista apua pääasiassa sotaleskille ja -orvoille, sotainvalideille ja siirtoväelle. Suomen Huolto suoritti myös välitöntä avustustyötä lääninkeskusten ja paikallisten vapaan huollon keskusten kautta, etenkin Pohjois-Suomessa. Avustuksia jakaessaan järjestö käytti maan eri osien välillä tarveharkintaa. Suomen Huollon sääntöjen mukaan sen jäseneksi pääsi järjestö tai muu huoltoelin, joka toimi hädänalaiseen asemaan joutuneen väestön hyväksi. Vuoden 1941 lopussa Suomen Huollossa oli kaikkiaan 19 jäsenjärjestöä, muiden muassa Suomen Punainen Risti, Mannerheimin Lastensuojeluliitto, Suomen Aseveljien Liitto, Lotta-Svärd ja Pelastusarmeija. Suojeluskunta
Vanhojen epäaktiivisten jäsenten karsiminen lisäsi jäsenmäärän laskua, johon myös sisäpoliittiset kiistat olivat vaikuttaneet. Kuitenkin jäsenistön sosiaalinen koostumus uusiutui uusien jäsenten myötä. Työväestön osuus oli kasvanut jo vuosien 1918–1922 aikana. Esimerkiksi vuonna 1917 kaupunkisuojeluskuntien jäsenistö oli koostunut 91 prosenttisesti keskiluokasta, mutta vuonna 1922 enää 72 prosenttia. Vuonna 1918–1922 kaupunkisuojeluskuntiin liittyneistä oli 22 prosenttia työläisiä, kun vuonna 1917 se oli ollut seitsemän prosenttia. Koko maassa työväestön osuus vuosina 1918–1922 suojeluskuntiin liittyneistä oli 14 prosenttia. Osa entisistä työläisistä taas kuului talonpoikien ryhmään sen jälkeen, kun torpparivapauslain säädettiin, jolloin vuokraviljelijöistä tuli pienviljelijöitä. Kokonaisuudessaan vuonna 1922 Suomen suojeluskuntiin kuuluneista jäsenistön sosiaalinen koostumus oli seuraava: Suojeluskunta
Moskovassa elokuussa 1918 perustetun Suomen Kommunistisen Puolueen toiminta kiihtyi samoihin aikoihin Suomessa ja erityisesti SDP:ssä . Oikeistossa pelättiin vasemmiston uutta kapinahanketta, jolloin suojeluskuntien merkitystä alettiin korostaa entistä enemmän. Suojeluskunta
Sodan jälkeen nousi esiin kysymys, mitä tehdä maassa oleville aseellisille suojeluskunnille. Osa oli sitä mieltä, että suojeluskunnat olivat suorittaneet voitetun sodan jälkeen tehtävänsä, eikä niille ollut enää tarvetta. Maan jälleenrakentamisen jälkeen kaikilla ei tuntunut olevan jaksamista jatkaa suojeluskuntatoimintaa. Toiset olivat taas sitä mieltä, että suojeluskunnat perustettiin nimenomaan jatkuvasti olemassa olevan ulkonaisen uhkan torjumiseksi. Valtiovallan puolelta asiaa pohti sotilasasiaintoimikunnan (nyk. puolustusministeriö) alainen komitea. Luonnonsuojeluvalvoja
Luonnonsuojeluvalvoja oli aiemmin Suomessa valtion viranomainen, jonka tehtävänä oli edistää luonnonsuojelua Suomessa. Suojeluskunta
Suojeluskuntajärjestö syntyi suomalaisista lähtökohdista, eikä sillä ollut ulkomaista esikuvaa. Yhteneväisyyksiä voi toki nähdä saman ajan eri maiden kansalliskaarteissa. Lähin verrattavissa oleva organisaatio on kuitenkin Viron Kaitseliit (Suojeluliitto), josta voidaan käyttää myös nimitystä "Viron suojeluskunta". Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto
Järjestön tavoitteena on edistää luonnon monimuotoisuuden suojelua ja varmistaa luonnonvarojen käyttö ekologisesti kestävällä tavalla. IUCN edistää luonnonsuojelututkimusta, toteuttaa erilaisia käytännön luonnonsuojeluhankkeita eri puolilla maailmaa ja edistää alan toimijoiden yhteisiä pyrkimyksiä kehittää ja toteuttaa luonnonsuojelua edistäviä toimintaohjelmia, lainsäädäntöä ja parhaita käytäntöjä.