Kuka keksi lämpömittarin?
Lämpömittari
Lämpömittari keksittiin 1600-luvun alussa. Ensimmäisen nestelämpömittarin keksi Jean Rey. Hänen keksintöään paranteli Toscanan suurherttua Ferdinand II tekemällä mittarista ilmatiiviin, jolloin ilmanpaineen muutokset eivät haitanneet mittauksia. Hän kokeili eri nesteitä ja päätyi alkoholiin, mutta myöhemmin se korvattiin elohopealla, jonka lämpölaajeneminen osoittautui lineaarisemmaksi. Celsiusaste
Ranskalainen Jean-Pierre Christin kehitti myös lämpömittarin, jonka referenssipisteet olivat jään sulamispiste (0 astetta) ja veden kiehumispiste (100 astetta), mutta hän ei huomioinut ilmanpaineen vaikutusta kiehumispisteen valinnassa. Christin julkaisi asteikkonsa paikallisessa lehdessä vuonna 1743. Cristinin asteita kutsuttiin ”centigradeiksi” ja mittareita ”Lyonin lämpömittareiksi”. Carl von Linné tilasi Uppsalan kasvitieteelliseen puutarhaan oman mittarin, joka toimitettiin sinne vuonna 1745 vuoden myöhässä. Sillä mitattiin jo loppuvuodesta lämpötiloja, joiden kirjaukset ovat säilyneet nykypäiviin asti. Myös Linnén mittarissa asteikko oli käännetty nykyiselleen, kuten Strömmer teki 5 vuotta myöhemmin. Erotukseksi Celsiuksen asteista näitä uusia asteita kutsuttiin aluksi nimillä ”Celsius Novum”, ”Ekström” (valmistajan mukaan) tai ”Strömm”. Linnétä ja Christiniä voidaan molempia pitää nykyasteikon keksijöinä ennemmin kuin Celsiusta, joka käytti käänteistä asteikkoa.
Carl von Linde
Vuonna 1876 hän kehitti jäähdytyskoneen ja perusti yhtiön "Lindes Eismaschinen AG" (nyt Linde AG). Von Linde ei ollut jäähdytyskoneen ensimmäinen keksijä, mutta hänen jäähdytyskoneensa oli paljon tehokkaampi kuin Jacob Perkinsin vuonna 1834 kehittämä. Vuoteen 1908 Linden yhtiö oli myynyt 2600 konetta, joista yli puolet panimoille. Hän kehitti myös kotitalousversion.
Von Linde oli uranuurtaja myös matalan lämpötilan fysiikassa. Vuonna 1890 hän palasi yliopistoon ja 1895 perusti tehtaan, jossa nesteytettiin ilmaa "Joulen–Kelvinin prosessilla" (myös "Linden prosessi"). Kuuden vuoden kuluttua hän kehitti menetelmän, joilla voitiin erottaa happi nesteytetystä ilmasta teollisessa laajuudessa. Termopari
Termopari (eli lämpöpari, termoelementti) on kahden eri metallin liitoksessa syntyvään, lämpötilasta riippuvaan jännitteeseen (lämpösähköinen ilmiö) perustuva lämpötila-anturi. Saksalainen Thomas Seebeck keksi ilmiön vuonna 1822. Syvyysmittari
Suomalainen veteraanisukeltaja, diplomi-insinööri Ora Patoharju, joka yhtenä monista oli tuomassa urheilusukellusta Suomeen ja rakensi yhdessä puolisonsa kanssa runsaasti erilaatuisia sukellusvälineitä, kehitti hyvin yksinkertaisen ja suositun mittarimallin 1950-luvulla; sukellusvarusteita ei saanut Sveitsiä lähempää ja ne olivat rahapulan ja tuontilisenssin takana. Insinöörinä hän tunsi kapillaari-ilmiön ja kehitti oman mittarimallin sen avulla. Asteikko tehtiin kokeilemalla: hän teki köyden jossa oli metrin välein syvyysmerkintöjä ja laskeutui sen avulla pohjaan; hänellä oli mukanaan itse rakentamansa mittari vielä ilman lukemia, ja sitä mukaa kuin vesipatsas U-putkessa kohosi, hän teki syvyysmerkintöjä taustalevyyn. Myös sukellusveneissä syvyysmittari on olennaisessa asemassa. Pisimpään on käytetty tavallisesta painemittarista kehitettyjä malleja. Niihin kuuluu runkoläpivienti joka voidaan sulkea sekä automaattisella että käsikäyttöisellä venttiilillä. Mittari yksinkertaisesti kertoo ulkopuolisen veden paineen joka on yksi ilmakehä kymmentä metriä kohti. Nykyaikaisissa sukellusveneissä käytetään myös elektronisilla paineantureilla toimivia mittareita, joskin turvallisuussyistä vanha painemittarimalli on edelleen käytössä. Delisle-asteikko
Delisle-asteikko (yksikön tunnus °De tai °D) on historiallinen lämpötila-asteikko, jonka esitteli ranskalainen, mutta professorina Pietarissa työskennellyt, Joseph-Nicolas Delisle vuonna 1732. Asteikon on empiirinen asteikko, jonka kaksi referenssipistettä ovat veden jäätymispiste ja kiehumispiste. Asteikosta tuli käänteinen, sillä kiehumispiste merkittiin 0 °De ja sulamispiste 150 °De. Koska lämpötilat mitataan veden jäätymispisteen suhteen, kutsutaan sitä "suhteelliseksi asteikoksi". Mittausteknisesti sen asteikko on välimatka-asteikko, jossa termodynaamisia laskelmia voi tehdä ainoastaan lämpötilaerojen avulla. Asteikkoa käytettiin lähinnä Venäjällä. Baari
Baarin (millibaari) esitteli vuonna 1909 Sir Napier Shaw, jota pidetään myös nykyaikaisen meteorologian perustajana. Kansainvälisesti yksikön hyväksyi seitsemäs yleinen paino- ja mittakonferenssi vuonna 1948. Lämpötila-asteikko
Taulukkoon on koottu eräitä varhaisia lämpömittareiden tunnettuja asteikkoja 1600−1700-luvuilla. Taulukon mittareille on ominaista huonot dokumentit. Joitakin mittareita on jäljellä museoissa ja osasta tietetään vain mittaustietoja. Mikäli tiedoista puuttui esimerkiksi kiehumispiste, ei mittarilla voinut mitata sitä, koska mittaputken pituus ei siihen riittänyt. Useimmat mittarit tehtiin meteorologisia mittauksia varten. Taulukko on kopioitu Boltonin tekstistä täydentäen. Taulukkoon lisätyt mitta-asteikot on merkitty lähteillä erikseen. Jos arvon jäljessä on tähti (*), on sen arvo laskettu taulukon muista arvoista. 
Asteikkojen vertailu käy graafisesti oheisen taulukon avulla. Se ei ole aivan tarkka arvoiltansa. Leivänpaahdin
Ensimmäinen paahdin, jossa oli kaksoismetallista valmistettu ajastin, ilmestyi markkinoille 1920-luvun lopussa. Sunbeam Corporation kehitti ajastinta niin, että 1940-luvun lopulla kaksoismetalli kontrolloi lämmitystä leivän lämmön mukaan; aiemmat mallit olivat mitanneet lämmitysvastuksen lämpöä. Mikropiiri kehitettiin Yhdysvalloissa 1950-luvulla. Keksintö muutti myös leivänpaahtimia, sillä jatkossa niiden elektroniikka kehittyi. Peltier-elementti
Peltier-elementti on kahdesta erilaisesta materiaalista muodostettu, lämpösähköiseen ilmiöön perustuva yksinkertainen laite, jossa sähkövirta siirtää lämpöä elementin osien välillä. Laitteen keksi Jean Charles Athanase Peltier vuonna 1834. Sähkövirran vaikutuksesta elementin toinen puoli jäähtyy ja toinen lämpenee. Vaihtamalla sähkövirran suuntaa, myös lämmön siirtymissuunta vaihtuu. Lämpöpumppu
Valmistajien keskuudessa vallitsevan kansainvälisen standardin mukaan lämpökerroin (COP) yleensä mitataan ja ilmoitetaan mainoskuvastoissa lämpötilassa +7 °C. Tämä on Suomen lämmitystarpeen pohjalta harhaanjohtava mittaustapa erityisesti ilmalämpöpumpuille, koska suurin lämmöntarve on talvella. Kuluttajien auttamiseksi Ruotsissa tätä ongelmaa ratkotaan siten, että markkinoista riippumattomat tahot (mm. Råd & Rön ja energiavirasto) testaavat ja mittaavat laitteiden lämpökertoimia myös talvella. Viime vuosina myös Suomessa on VTT testannut joitakin maahantuojien laitteita. Seppo Säynäjäkangas
Sykemittareita kehittävän Polar Electro Oy:n, joka toimii Kempeleessä, Säynäjäkangas perusti vuonna 1977. Yrityksen perustamiseen hän pyysi ja sai luvan Oulun yliopiston tuolloiselta rehtorilta Markku Mannerkoskelta. Yrityksen ensimmäinen toimipaikka oli Oulun Heinäpään kaupunginosassa kerrostalohuoneistossa. Ensimmäiset tuotteet tulivat markkinoille jo vuoden kuluttua yrityksen perustamisesta. Ensimmäinen sykkeen mittaukseen liittyvä patentti Säynäjäkankaalla on vuodelta 1975. Amerikkalainen "Success"-lehti listasi hänet vuonna 1996 maailman yhdentoista parhaan yrittäjän joukkoon. Keksintösäätiö puolestaan listasi sykemittarin vuonna 2000 yhdeksi vuosituhannen viidestätoista merkittävimmistä suomalaiskeksinnöstä maailmassa. Geigermittari
Geigermittari, Geigerputki tai Geiger–Müller-ilmaisin on vuonna 1908 keksitty elektroniputkityyppinen hiukkasilmaisin, joka mittaa ionisoivaa säteilyä. Se havaitsee alfa- ja betahiukkasia sekä gammasäteitä. Nicolas Clément
Clément oli ensimmäinen, joka käytti kaloreita lämpöenergian yksikkönä. Clément esitteli kalori-termin esitelmöidessään lämpövoimakoneista vuosina 1819–1824. Helteen tukaluus
Helteen tukaluutta kuvaavan luvun kehittivät 1970-luvulla J. M. Masterton ja F. A. Richardson. Heidän "humidex" -nimellä kutsumaansa mittalukua käytetään sellaisenaan Kanadassa, mutta siitä on paikallisia versioita eri puolilla maailmaa. Kanadan ilmatieteen laitos ei käytä humindexin perässä asteen merkkiä koska se on indeksi, ei lämpötilaluku. Kuinka ollaan cool
Jacob haluaa kostaa nöyryytyksensä ja päättää perustaa uuden organisaation "piestä Cool Hallitus niiden omilla aseilla", jonka nimeksi tulee Kuinka Ollaan Cool. Pikkuhiljaa Jacob ja hänen ystävänsä keksivät coolometrin, joka mittaa ihmisten cool-aaltoja. Hallitus ei pidä Jacobin asemasta kilpailijana ja he lähettävät tämän perään trendinpoistojoukkueen, minkä jälkeen seuraa useita taisteluja Jacobin johtaman järjestön ja Cool-Hallituksen välillä. Wattivaaka
Elektrodynamometria kehitti eteenpäin Lordi Kelvin William Thomson tekemällä siitä laboratoriokäyttöön tarkoitetun version, mikä tunnettiin nimellä ampeerivaaka. Wattivaaka on kehittyneempi mittauslaite ampeerivaa’asta ja muutettu mittaamaan sähkövirran sijaan kappaleen painoa. Wattivaa’an periaatteet esitti 1975 brittiläinen fyysikko Bryan P. Kibble National Physical Laboratorystä (NPL). Ewald Jürgen Georg von Kleist
Työnsä ohella Von Kleist harrasti luonnontieteellisiä kokeita ja keksi vuonna 1745 Kleistin pullon, ensimmäisen sähköä varastoivan laitteen, huomatessaan laitteen tehoalisäävän toiminnan. Leidenissä kokeellisen fysiikan professori Pieter van Musschenbroek keksi vähän myöhemmin saman ilmiön omin neuvoin, ja hänen julkistettuaan sen tämä ensimmäinen kondensaattori tuli tunnetuksi nimellä Leidenin pullo. Vaikka von Kleist olikin varhainen keksijä, hän ei ollut julkistanut laitettaan ajoissa eikä sitten enää kehittänyt sitä eteenpäin, niin että nykyajan tutkijat antavat suurimman kunnian kondensaattorin alkuvuosien kehitystyöstä Musschenbroekille. Alessandro Volta
Alessandro Giuseppe Antonio Anastasio Volta (18. helmikuuta 1745 Como – 5. maaliskuuta 1827 Como) oli italialainen fyysikko, joka kehitti teorian staattista sähköä varastoivasta laitteesta. Volta tutki sähköstatiikkaa, pneumatiikkaa ja meteorologiaa. Vuonna 1799 hän kehitti sinkki- ja kuparilevyistä muodostuvan ensimmäisen pariston, Voltan patsaan, jonka hän esitteli vuonna 1800. Volta löysi metaanin ja pystyi ensimmäisenä eristämään sitä. SI-järjestelmän jännitteen yksikkö voltti on nimetty Voltan muistoksi. Gaussin yksikköjärjestelmä
Gaussin järjestelmä on perusteiltaan vanhempi kuin CGS-järjestelmä. Se on saanut nimensä saksalaisen matemaatikko ja fyysikko Carl Friedrich Gaussin mukaan. Hän laati 1830-luvulla yhdessä Weberin kanssa ensimmäisen huomattavan ehdotuksen sähkö­suureiden yksikkö­järjestelmäksi. Siinä tosin perusyksikköinä olivat millimetri, gramma ja sekunti. Gauss käytti järjestelmää ensin maan magneettikentän mittauksiin, mutta sen käyttö laajeni ennen pitkää muihinkin sähköisiin mittauksiin. Myöhemmin laadittu järjestelmä sai nimen Gaussin järjestelmä, vaikka se poikkeaa Gaussin ehdottamasta siinä, että pituuden yksikkönä on senttimetri. Fahrenheit-asteikko
Fahrenheit vieraili tanskalaisen lämpömittarin kehittäjän Ole Rømerin luona Kööpenhaminassa vuonna 1708. Rømer näytti hänelle kotonaan erikoisen lämpömittarin, josta ei ole säilynyt Rømerin omia muistiinpanoja. Mittarilla oli kaksi referenssipistettä: jään sulamispiste ja ruumiinlämpö. Näiden välin Rømer jakoi kahtia ja sijoitti asteikon nollapisteen yhden tällaisen välin verran kylmemmäksi. Jään sulamispisteeksi tuli 7,5 °Rø ja ruumiinlämmöksi 22,5 °Rø. Fahrenheit käytti ilmeisesti Rømerin ideaa hyväkseen, mutta on jäänyt arvoitukseksi, miten hän päätyi tunnettuihin astelukuihin. Erään selityksen mukaan hän otti käyttöön Rømerin asteikon jakaen sen asteet neljään osaan saaden vastaavuudet 7,5 °Rø = 30 °F ja 22,5 °Rø = 90 °F. Myöhemmin hän muutti asteikon referenssipisteiden asteluvuiksi 32 °F ja 96 °F helpomman asteikon vuoksi. Näille Fahrenheitin valitsemille asteluvuille on muitakin arvailuja. Leiden-asteikko
Heike Kamerlingh Onnes (1853–1926) perusti kylmälaboratorion vuoden 1894 tienoilla Leideniin Alankomaihin. Mittareiden nesteenä käytettiin nesteytettyä happea, jonka kiehumispiste on -183 °C. Muut mittaustekniikat kehittyivät 1900-luvulla niin, että happimittareista voitiin luopua. Koska astikko on 1 °C = 1 K = 1 °L saadan helpot muunnoskaavat
ja Rømer-asteikko
Rømerin jälkeen jääneistä papereista on voitu lukea, että jo 12.12.1692 tehdyissä lämpölaajenemista koskevissa kokeissa on kirjattu muistiin lämpötiloja. Hänellä oli tuolloin käytössään lämpömittari, jonka hän ilmeisesti toi ulkomaanmatkoiltaan mukanaan ja jonka lämpötila-asteikko on tuntematon. Se selviää kuitenkin, että hänen 1° vastaa nykyistä 1,9 °C, mutta nollapisteen sijaintia ei ole pystytty selvittämään. Ilmapuntari
5. kesäkuuta 2007 Euroopan unionin direktiivi alkoi rajoittaa elohopean myyntiä, mikä käytännössä lopetti elohopeailmapuntarien tuotannon Euroopassa.
Aneroidi- eli rasiailmapuntarissa on joustava metallirasia, jonka sisällä on tyhjiö. Sen keksi ranskalainen insinööri ja keksijä Lucien Vidie 1800-luvulla. Rasia on valmistettu berylliumin ja kuparin sekoituksesta. Pienet ilmanpaineen muutokset kutistavat tai laajentavat rasiaa. Rasiaan on yhdistetty vivusto, joka vahvistaa liikkeen ja liikuttaa neulaa asteikolla, joka tavallisessa koti-ilmapuntarissa on tyypillisesti hehtopascal (hPa) eli millibaari (mB) ja elohopeamillimetri (mmHg). Monesti ilmapuntarissa on myös manuaalisesti käännettävä neula, jolla voi havainnoida ilmanpaineen vaihtelua. Koska ilmanpaineen vaihtelut ovat hyvin pieniä, täytyy ilmapuntaria kopauttaa tarkan lukeman saamiseksi. William Thomson
William Thomson, Largsin ensimmäinen paroni Kelvin (tunnetaan paremmin nimellä lordi Kelvin; 26. kesäkuuta 1824 – 17. joulukuuta 1907) oli brittiläinen fyysikko, matemaatikko, insinööri ja keksijä, joka tunnetaan erityisesti työstään termodynamiikan parissa. Hän tutki myös sähköä ja matemaattista analyysiä. Lisäksi hän oli mukana luomassa modernin fysiikan periaatteita. Hän on 1800-luvun tieteen suuri nimi. Thomson loi absoluuttisen lämpötila-asteikon ja sen yksikkö kelvin on nimetty hänen mukaansa. Lämpöputki
Modernin lämpöputken isänä pidetään General Motorsissa työskennellyttä R.S. Gaugleria. Vuonna 1941 työskennellessään jääkaappien jäähdytysongelmien parissa hän visioi laitteen, jossa neste höyrystetään ylempänä kuin missä tiivistyminen tapahtuu ilman ulkopuolista voimanlähdettä. Lauhtunut vesi palautuu ylös haihduttimelle kapillaarivoimien työntämänä. Prosessin toteuttaakseen hän suunnitteli putken seinämään varsin erikoisen kapillaarisen rakenteen lämpökäsitellyistä rautalangoista. Patentti on kirjattu vuonna 1942, mutta General Motors ei kuitenkaan hyödyntänyt Gauglerin kehittämää tapaa. Ilmatieteen laitos
Vaisala Oy:n perustaja, professori Vilho Väisälä teki pitkän uran Ilmatieteen laitoksessa. Työssään hän kehitteli radioluotainta, koska leijaluotaukset olivat epäkäytännöllisiä. Väisälän vuonna 1932 keksimä taajuusmoduloitu luotain osoittautui tieteelliseksi ja kaupalliseksi menestykseksi, ja sitä valmistamaan perustettiin oma yhtiö. Lämpömäärä
Koska lämpömäärä on energian mitta, se mitataan nykyään samoina yksikköinä kuin muutkin energian muodot eli jouleina kerrannaisineen. Tieteenhistorian varhaisemmissa vaiheissa lämpömäärä on kuitenkin ollut paljon helpompi mitata sen mukaan, minkä verran se lämmittää tiettyä ainemäärää kuin määrittää, mitä määrää mekaanista energiaa se vastaa. Tämän vuoksi ennen SI-järjestelmän käyttöönottoa lämpömäärälle käytettiin eri mittayksikköä, kaloria. Yksi kalori määriteltiin lämpömääräksi, joka lämmitti yhden gramman vettä +14,5 celsiusasteesta +15,5 celsiusasteeseen. Yksi kalori oli 4,1855 joulea. Tätä suhdelukua on nimitetty "lämmön mekaaniseksi ekvivalentiksi". Vilho Väisälä
Vilho Väisälä tunnetaan erityisesti ilmakehään liittyvien ilmiöiden tutkimuksesta sekä siihen liittyvistä keksinnöistään, joita patentoitiin kymmenen. Merkittävin niistä oli ilmakehän tutkimuksessa käytettävä radioluotain. Vety- tai heliumpallon avulla nostettavalla sondilla voitiin mitata ilmanpainetta, lämpötilaa, kosteutta, tuulen nopeutta ja suuntaa sekä lisäanturein muitakin suureita kuten otsonipitoisuutta ja radioaktiivisuutta ilmakehän eri kerroksissa. Léon Foucault
Jean Bernard Léon Foucault (, 18. syyskuuta 1819 Pariisi, Ranska – 11. helmikuuta 1868 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen fyysikko, joka tunnetaan parhaiten Foucault'n heilurin keksijänä. Kyseinen laite havainnollistaa maan pyörimisen. Hän teki myös ensimmäisiä mittauksia valonnopeudesta, Fizeaun–Foucault’n koejärjestelyn avulla. Kalorimetri
Kalorimetri on laite, jolla mitataan kemiallisen reaktion lämpömäärä ja määritetään aineiden ominaislämpökapasiteetti. Kalorimetrin muodostaa mahdollisimman hyvin ympäristöstään eristetty reaktioastia, johon on sijoitettu lämmitysvastus kalorimetrin kalibroimiseksi, termistori eli NTC-vastus lämpötilan mittaamiseksi sekä näytteenlisäysruisku ja sekoitin. Ilmapuntari
Käsitys, jonka mukaan laskeva ilmanpaine ennustaa myrskyä, tarjoaa teoreettisen perusteen "myrskylasiksi" tai "Goethen ilmapuntariksi" nimetylle laitteelle. Se nimettiin Johann Wolfgang von Goethen, saksalaisen tiedemiehen ja kirjailijan mukaan, joka kehitti yksinkertaisen mutta tehokkaan vesi-ilmapuntarin käyttäen Torricellin luomia periaatteita. 
Vesi-ilmapuntari koostuu lasiastiasta, joka on sinetöity puolilleen vettä. Siinä on kapea nokka joka nousee vesirajan alapuolelta. Nokan kärki on avoin ilmanpaineen muutoksille. Kun ilmanpaine on alhaisempi kuin astian sinetöinnin aikaan, nokan vedenpinta nousee astian vedenpinnan yläpuolelle, korkeapaineella se laskee pinnan alapuolelle. Tällaisen ilmapuntarin variaatio voidaan helposti tehdä kotona. Charlesin laki
Ilmiön havaitsi tiettävästi ensimmäisenä ranskalainen tieteellisten mittalaitteiden kehittäjä Guillaume Amontons (1663–1705). Vaikka tarkkoja lämpömittareita ei silloin vielä ollut käytettävissä, hän havaitsi kaasun tilavuuden "kasvavan kolmanneksella kun kaasu vietiin kylmästä tilasta kiehuvaan veteen". Hän väitti myös, että lämpötilan alentaminen pienentää kaasun painetta ja esitti ajatuksen absoluuttisesta kylmyydestä. Lain muotoili täsmällisesti vuonna 1809 ranskalainen kemisti Joseph Louis Gay-Lussac joka teki kaasujen parissa uraanuurtavaa työtä. . Sää
Meteorologia kehittyi 1600- ja 1700-luvuilla kun keksittiin uusia ja entistä tarkempia mittauslaitteita ja avattiin lisää observatorioita. Saksalainen Gabriel Fahrenheit suunnitteli ja rakensi useita sään mittauslaitteita 1700-luvun alussa sekä kehitti nimeään kantavan Fahrenheit-asteikon. Ruotsalainen astronomi Anders Celsius kehitti 1742 oman Celsius-asteikkonsa. Horace Bénédict de Saussure keksi hiuskosteusmittarin ja John Dalton osoitti 1802 miten ilman kyllästämiseen tarvittavan vesihöyryn määrä riippuu lämpötilasta. Yhdysvaltalainen Benjamin Franklin keksi ukkosenjohdattimen ja havainnoi sääjärjestelmien siirtymistä. Ensimmäiset tehokkaat tuulimittarit kehitettiin 1740-luvulla. Eurooppalaiset tiedeakatemiat keräsivät runsaasti säätietoa laajojen kansainvälisten verkostojensa kautta. Newton-asteikko
Newtonin lämpömittarin mitta-alue on poikkeuksellisen laaja. Hän käytti sen luomiseksi apuna muitakin referenssipisteitä, jotka hän skaalasi ensimmäisten 12 °N mukaan lineaarisesti. Hän käytti näiden pisteiden luomiseksi lyijyä (Pb), tinaa (Sn), vismuttia (Bi) ja antimonia (Sb). Osa pisteistä hän loi sekoittamalla käyttämistään metalleista erilaisia lejeerinkejä. Näiden avulla hän laajensi asteikkoa lähtien liikkeelle veden kiehumispisteestä (33 °N) ja jatkaen vielä 18 muulla sulamispisteellä lämpötilaan, joka nykytietämyksen mukaan on ollut 631 °C. Vaikka lämpömittari näytti korkeissa lämpötiloissa toistasataa astetta väärin, on standardin luominen vaikuttava ja selvästi omaperäinen idea moniin seuraajiinsa verrattuna. Infrapunasäteily
Infrapunasäteilyn löysi William Herschel vuonna 1800. Hän antoi Auringon valon kulkea prisman läpi, jolloin se hajosi aallonpituuden mukaan spektriksi. Hän piti lämpömittaria spektrin eri kohdissa ja mittasi siten säteilyn tehoa. Mitä punaisempi väri, sitä voimakkaammin valo lämmitti mittaria. Mittari kuumeni näkyvän valon alueen ulkopuolellakin. Tästä voitiin päätellä, että Aurinko säteilee myös ihmissilmälle näkymätöntä valoa. Lämpömittari
Bimetallisella metallikierukalla toimiva mittari on toinen hyvin yksinkertainen malli. Se perustuu metallien lämpölaajenemiseen. Metallikierukkaan on toisiinsa kiinnitetty kaksi eri metalleista, tavallisimmin teräksestä ja kuparista, valmistettua kierukkaa, jotka näin yhdistettyinä näyttävät yhdeltä kappaleelta, ja koska eri metalleilla on erisuuri lämpölaajenemiskerroin, kierukka vääntyy eri lämpötiloissa eri asentoihin ja kääntää viisaria. Tyypillisiä kuluttajakäytössä olevia bimetallilämpömittareita ovat saunojen lämpömittarit. Koska mittareissa ei ole lasia, ei niiden rikkoontumisesta tule lasinsiruja saunojille. Koska toisaalta taas saunassa voi olla jopa 120 C -asteen lämpö, lasinen lämpömittari edellyttäisi erikoislasia, jotta lämpölaajeneminen ei särkisi mittalasia. Bimetallilämpömittareita käytetään myös erilaisissa mainoslahjalämpömittareissa, joiden valmistuskustannusten tulee olla halpoja. Réaumur-asteikko
Vuonna 1799 Johann Heinrich Lambert luokittelikin kolme erilaista Réaumur-mittaria: Réaumurin ohjeiden mukaan valmistetut mittarit, Réaumur-asteikolla varustetut elohopeamittarit ja muut Réaumur-asteikolliset mittarit. Mittareita valmistivat useat artesaanit. Heitä olivat muun muassa Abbé Nollet (1732 alkaen), Tobias Mayer, Boissier de Sauvages ja Brisson. Viimeksi mainittu käytti ohjeiden vastaisesti jään sulamispistettä ensimmäisenä referenssipisteenään ja toiseksi pisteeksi hän valitsi ruumiinlämmön, jonka arvoksi hän asetti 32,5 Brisson-astetta. Abbé Soumille kehitti mittarista neliosaisen, jossa jokainen lämpömittari mittasi omaa aluettansa: −20 °Ré − 0 °Ré, 0 °Ré − 20 °Ré, 20 °Ré − 40 °Ré ja viimeinen 40 °Ré − 60 °Ré. Asteikon välit olivat tuuman pituiset ja mahdollistivat pikkutarkan lämpötilaseurannan. Mittarien kiehumispisteen referenssipiste standardoitiin myöhemmin niin, että ilmanpaine vaadittiin normaaliksi. Lämpöputki
Kaksikymmentä vuotta myöhemmin Trefethen herätti idean henkiin avaruusohjelman yhteydessä ja todellinen kehitystyö alkoi 1963, jolloin Los Alamosin kansallisen laboratorion insinööri G.M. Grover patentoi uuden tyyppisen lämpöputken. Grover rakensi useita prototyyppejä, joista myöhemmissä versioissa faasiaineena olevan veden korvasi natrium, jolloin lämpötilat nousivat 1100 kelviniin asti. Arnold Orville Beckman
Arnold Orville Beckman (10. huhtikuuta 1900 – 18. toukokuuta 2004) oli yhdysvaltalainen kemisti, jota pidetään pH-mittarin keksijänä. Hän toimi professorina California Institute of Technologyssä ja perusti vuonna 1935 Beckman Instruments -yhtiön, joka on nykyisin nimellä Beckman Coulter. Metrijärjestelmä
Ensimmäisen huomattavan ehdotuksen metrijärjestelmää muistuttavan, kansainvälisesti yhtenäisen mitta­järjestelmän aikaansaamiseksi teki Christiaan Huygens vuonna 1664. Hän ehdotti pituusyksiköksi sekuntiheilurin pituutta, joka onkin varsin lähellä metriä. Myöhemmin kuitenkin osoittautui, että se riippuu paikkakunnan leveysasteesta. Useat muutkin tiedemiehet laativat 1700-luvulla ehdotuksia yhtenäiseksi mittajärjestelmäksi. Kochin käyrä
Kochin käyrä eli Kochin lumihiutale on yksi ensimmäisistä määritellyistä fraktaalikäyristä. Käyrä on nimetty keksijänsä, ruotsalaisen matemaatikon Helge von Kochin mukaan, joka kuvasi sen vuonna 1904. John Ericsson
Ericssonin uran saavutuksiin kuului muun muassa olla mukana ensimmäisen potkurikäyttöisen valtamerialuksen rakentamisessa. Kyseisellä valtamerialuksella hän saapui itsekin New Yorkiin, missä hän syventyi 1830-luvun lopussa ja 1840-luvun alussa kehittämään Yhdysvaltain laivastolle potkurikäyttöistä laivaa. Ericsson keksi potkurin vuonna 1836. Hän myös keksi lämpöilmakoneen, joka oli omana aikanaan menestys. Sitä myytiin lyhyessä ajassa pelkästään New Yorkin kaupungille 1 200 kappaletta, mikä oli kyseiseen aikaan hyvin paljon. Ericssonin uran suurin läpimurto oli kuitenkin mahdollisesti vuonna 1862 kehitetty "USS Monitor", joka teki hänestä kansallissankarin Yhdysvalloissa. Max Theiler
Max Theiler (1899-1972) oli eteläafrikkalainen lääkäri ja virusten tutkija. Hän toimi vuodesta 1930 Rockefellerin säätiössä. Vuonna 1939 hän keksi keltakuumerokotteen. Vuonna 1951 Theiler sai Nobelin lääketieteen palkinnon keltakuumeen hoitoa ja ehkäisyä koskevasta tutkimuksesta. Rankine-asteikko
Rankine-asteikko (yksikön tunnus °R tai °Ra , lausutaan "răngˈkĭn" ) on skotlantilaisen insinöörin ja fyysikon William John Macquorn Rankinen vuonna 1859 ehdottama termo­dynaaminen lämpötila-asteikko. Rankine-asteikko on "absoluuttinen asteikko", jollaisella on nollapiste absoluuttisessa nollapisteessä. Rankine-asteikon arvo on suoraan verrannollinen aineen lämpöliikkeen energian odotusarvoon, minkä vuoksi se on ollut tieteessä ja tekniikassa tärkeän asteikon asemassa. Toinen tällainen asteikko on ollut SI-yksiköllä kelvin, joka on saavuttanut merkittävimmän aseman tieteen yksikköjärjestelmän standardeissa. Rankine-asteikkoa on käytetty hiljattain muun muassa Yhdysvalloissa joillakin teknisillä aloilla, mutta Yhdys­valtojen kansallinen standardi- ja teknologia­instituutti NIST ei sitä enää suosittele. Termospullo
Termospullon keksi skotlantilainen kemisti ja fyysikko Sir James Dewar 1892. Sitä käytettiin aluksi vain laboratorioissa, eikä Dewar patentoinut keksintöään. Saksalainen lasinvalmistaja "Reinhold Burger" ymmärsi keksinnön mahdollisuudet ja haki sille vuonna 1903 patenttia Saksassa.
Ensimmäisen kaupallisen termospullon valmisti Burgerin perustama saksalainen Thermos GmbH vuonna 1904. Dewarin nimi on jäänyt käyttöön nestemäisten kaasujen säilytysastioissa, joita ei yleensä kutsuta termospulloiksi vaan Dewar-astioiksi, vaikka teknisesti kyse on samasta asiasta. Kaukoputki
Kaukoputken keksijäksi väitetään usein Galileo Galileita, mutta näitä laitteita tehtiin jo ennen häntä. Galilei teki ensimmäiset merkittävät havainnot muun muassa Jupiterin kuista. Englantilaisen Leonard Diggesin sanotaan aikalaiskirjeissä keksineen linssikaukoputken 1570, mutta keksintö ei levinnyt laajalle. Vuonna 1608 saman viikon aikana yritti jopa kolme henkilöä patentoida keksimänsä kaukoputken.
Tavallisemmin ensimmäisen kaukoputken valmistajana pidetään hollantilaista silmälasintekijää, joka rakensi ensimmäisen putkensa 1608.
Jotkut väittävät täksi kaukoputken keksijäksi Hans Lipperheytä, joka eli noin 1570 – noin 1619 ja levitti kaukoputken ajatuksen julkiseen tietoisuuteen. Muita kaukoputken keksijöiksi sanottuja ovat Jacob Metius Alkmaarin kaupungista ja Zacharias Janssen Middelburgista, ja myös Jacob Adriaanszoon. Lipperhey, Metius ja Janssen kaikki hakivat patenttia kaukoputkilleen samoihin aikoihin parin viikon aikana, mutta Nick Pellingin tutkimusten mukaan kukaan heistä ei ollut sen oikea keksijä. Alkuperäisissä hollantilaisissa kaukoputkissa oli kupera ja kovera linssi. Pellingin mukaan Janssen oli ostanut kaukoputkensa sen keksineeltä espanjalaiselta Jaime Galvanylta. Galilei teki kaukoputkensa vasta maaliskuussa 1609 kuultuaan hollantilaisesta keksinnöstä. Sykemittari
Professori Seppo Säynäjäkangas pohti hiihtolenkeillään, miten kunnon kohentumista voisi mitata. Ideaa pienestä sydänmonitorista tukivat Suomen Hiihtoliitto ja Keksintösäätiö. Säynäjäkangas haki patenttia keksinnölleen vuonna 1975. Sittemmin Polar-sykemittarista on tullut kansainvälinen menestystuote ja alansa markkinajohtaja. Lämpöputki
Lämpöputken idean esitteli ensimmäisenä Angier March Perkins, joka työskenteli yksifaasisen väliaineen parissa. Hän patentoi 1831 ilmatiiviin putkikattilan ns. lämpösifonin. Hänen jälkeläisensä Jacob Perkins patentoi 1836 ns. Perkinsin-putken, jonka käyttö levisi kuljetusvälinetekniikkaan ja leivontauuneihin. Perkinsin-putki toimii kuten lämpösifoni. Newton-asteikko
Newton-asteikko (yksikön tunnus °N) on brittiläisen fyysikon Isaac Newtonin vuonna 1701 lehdessä "Philosophical Transactions" esittelemä lämpötila-asteikko. Asteikon on empiirinen asteikko, jonka kaksi referenssipistettä ovat veden jäätymispiste ja ihmisen ruumiinlämpö. Näille pisteille Newton antoi lämpötilat 0 °N ja 12 °N. Koska lämpötilat mitataan veden jäätymispisteen suhteen, kutsutaan sitä "suhteelliseksi asteikoksi". Mittausteknisesti sen asteikko on välimatka-asteikko, jossa termodynaamisia laskelmia voi tehdä ainoastaan lämpötilaerojen avulla. Asteikosta ei tullut yleisesti suosittua, mutta se oli eräs varhaisimmista käytetyistä lämpötila-asteikoista. Lämpömittari
Toinen käytetty periaate on metalliparista muodostettu termoelementti, jonka jännitettä mitataan. Lämpötila
Jos esineen lämpötilaa mitataan nestetoimisella lämpölaajenemismittarilla, on kyseessä kahden eri lämpötilaisen esineen kosketuksesta. Esineen ja lämpömittarin lämpöenergiat tasoittuvat kosketuksessa, jolloin lämpömittari viilenee tai lämpenee ja siten mittarin nestepatsas lyhenee tai pitenee. Muutos johtuu mittarin nesteen lämpölaajenemisesta, joka pidentää nestepatsasta lämpöliikkeen kasvaessa ja lyhentää sitä lämpöliikkeen vähentyessä. Kun lämpöliikkeen energiamäärä on tasoittunut lämpömittarissa ja esineessä, ovat niiden lämpötilat samat ja kyseinen lämpötila voidaan lukea mittarin asteikolta. Tulitikku
Nykyaikaisen tulitikun keksijäksi Euroopassa on nimetty ranskalainen kemisti Jean Chancel. Hänen onnistui saada tikku palamaan leimahduksen jälkeen vuonna 1805. Hänen ideansa oli sokerin, kaliumkloraatin ja kumin seokseen kastetun tikun pään upottaminen pienessä asbestipullossa olevaan rikkihappoon. Geigermittari
Hans Geiger kehitti laitteen (jota myöhemmin alettiin kutsua geigermittariksi) vuonna 1908 yhdessä Ernest Rutherfordin kanssa. Heidän kehittämänsä mittari kykeni havaitsemaan alfa-säteilyä. Vuonna 1928 Geiger ja Walther Müller (Geigerin oppilas) paransivat mittaria siten, että se pystyi havaitsemaan kaikkea ionisoivaa säteilyä. William Herschel
Herschel löysi infrapunasäteilyn noin vuonna 1800. Hän antoi auringonvalon kulkea prisman läpi, jolloin muodostuneen spektrin punaisen pään alle hän asetti lämpömittarin. Mittarin ilmoittamasta lämpötilan noususta hän päätteli, että on olemassa näkymätöntä valon kaltaista säteilyä. Herschel keksi käsitteen asteroidi (kreikan sanoista "aster" ’tähti’ ja "-eidos" ’muotoinen, kaltainen’) kuvaamaan pikkuplaneettoja sekä myös jättiläisplaneettojen pieniä kuita vuonna 1802 sen jälkeen, kun toinen asteroidi Pallas oli löydetty. Kelvin
Kelvin (yksikön tunnus K) on SI-järjestelmän mukainen lämpötilan mittayksikkö ja yksi SI-järjestelmän perusyksikkö. Kelvinin lämpötila-asteikko on "absoluuttinen asteikko", eli sillä on nollakohta absoluuttisessa nollapisteessä. Kelvin-asteikon arvo on suoraan verrannollinen aineen lämpöliikkeen energian odotusarvoon, minkä vuoksi se on tieteessä ja tekniikassa tärkeimmän asteikon asemassa. Kelvin-asteikon asteväli on sama kuin Celsius-asteikolla, eli 1 K = 1 °C. Asteikon esitteli William Thomson eli lordi Kelvin vuonna 1848. Termostaatti
Termostaatti on laite, joka pyrkii pitämään jonkin järjestelmän lämpötilan halutulla tasolla ohjaamalla energian kulkua järjestelmään tai järjestelmästä pois. Termostaatti siis käynnistää ja sammuttaa lämmitys- tai jäähdytyslaitteita tarpeen mukaan. Termostaatin keksi Albert Butz vuonna 1885. Siitä sai alkunsa yritys, joka nykyisin kantaa nimeä Honeywell International. Anemometri
William Henry Dinesin vuonna 1892 kehittämä hyvin onnistunut metallipaineputkianemometri käytti samanlaista paine-eroa suoran tuulta päin kohdistetun putken suun ja yläpäästään suljetun pystysuoran putken, jossa oli rinki pieniä reikiä, välillä. Molemmat kiinnitetään samalle korkeudelle. Paine-erot, joihin toimintaa perustuu, ovat pieniä, ja niiden rekisteröimiseen tarvitaan erityisiä toimia. Rekisteröintilaitteessa on uimuri suljetussa, osittain vedellä täytetyssä kammiossa. Suora putki on yhdistetty kammion yläosaan ja pienet putket on yhdistetty uimurin sisälle alaosaan. Koska paine-ero määrää uimurin pystysuoran sijainnin, tämä osoittaa tuulen nopeuden. Kolmoispiste
Kolmoispisteen lämpötila saadaan aikaan käyttämällä kolmoispistekalibraattoria. Laite koostuu sisäkkäisistä astioista. Sisin astia on mittauskammio, jonka lämpötila asettuu kolmoispisteeseen. Sen ulkopuolella on astia, joka on mittaustilanteessa osittain jäätyneenä, osittain nesteenä ja osittain pelkän vesihöyryn täyttämä. Kaikkein uloimpana on lämpöeriste. Kalibraattori pystyy pitämään yllä kolmoispistelämpötilaa muutamia tunteja sen jälkeen, kun siitä ensin on poistettu kaikki ilma. Vesi on sen jälkeen jäädytetty ja osittain sulatettu, minkä jälkeen lämpötila hakeutuu kolmoispisteeseen. Lämpösähköinen ilmiö
Seebeck-ilmiössä lämpötilaero aiheuttaa jännitteen kahden eri materiaalin välille. Ilmiöön perustuvassa termoelementissä syntyvää termojännitettä käytetään paljon hyväksi lämpötilan mittauksissa ja termopari on yleiskäyttöinen lämpötila-anturi. Termojännitteen suuruusluokka on metalleilla 1–10 µV/°C, termopareissa käytettävillä metalliseoksilla 10–50 µV/°C ja termopareiksi optimoidulla puolijohteilla 100–400 µV/°C. Seebeckin ilmiön havaitsi Thomas Seebeck vuonna 1821. Lämmön mekaaninen ekvivalentti
Lämmön mekaanisen ekvivalentin käsite tuli yleisemmin hyväksytyksi vasta 1840-luvulla. Tiedettiin, että lämmön avulla voitiin tehdä mekaanista työtä, esimerkiksi höyrykoneiden avulla, ja että kääntäen mekaanisella työllä voitiin tuottaa lämpöä, mutta kyseen­alaista oli, vastasiko samaa määrää mekaanista työtä aina yhtä suuri määrä lämpöä. Vasta James Prescott Joulen kokeet osoittivat, että näin todella oli asian laita. Hän mittasi, minkä verran lämpöä sähkövirta kehitti, ja onnistui mittaamaan myös, minkä verran vesi lämpeni, kun siihen laskeutui siipirattaan akselille narulla kiinnitetty paino. William Thomson
Kelvin teki tiivistä yhteistyötä George Gabriel Stokesin kanssa yli viidenkymmenen vuoden ajan ja satoja heidän välisiään kirjeitä on julkaistu kokoelmana. Monissa kirjeissä käsitellään virtausopin ja lämpöopin samankaltaisuutta. Lämpöopin tutkimustensa pohjalta Thomson ehdotti absoluuttista lämpötila-asteikkoa vuonna 1848. Sen tarkka määritelmä kehittyi vasta paljon myöhemmin, kun energian säilyminen ymmärrettiin paremmin. 
Thomson tutki signaalien vaimenemista pitkillä lennätinjohtoreiteillä artikkelissaan "On the theory of the electric telegraph" (1855). Vuonna 1858 hän patentoi erittäin herkän lennätinvastaanottimen, jota käytettiin Atlantin poikki vedetyn lennätinkaapelin molemmissa päissä. Thomson aateloitiin vuonna 1866 työstään Atlantin ylittävän kaapelin kanssa. Hän otti aatelisnimekseen Kelvin, joka tulee hänen laboratorionsa läheltä kulkeneesta River Kelvin nimisestä joesta Glasgow'n yliopiston vieressä. Kelvin oli ensimmäinen, joka sai aatelisarvon tieteellisten saavutustensa takia. Benjamin Franklin
Benjamin Franklin oli myös keksijä. Hän keksi muun muassa maailman ensimmäiset torneihin asennettavat ukkosenjohdattimet, kaksitehoiset silmälasit ja lasiharmonikka-nimisen instrumentin. Ukkosenjohdattimiin kohdistui kritiikkiä, koska salamoiden ajateltiin olevan Jumalan rangaistuksia ihmisille. Franklin itse oli deisti, joten hän ei nähnyt tätä ongelmana. Lämpöpatteri
Lämpöpatterin keksijänä pidetään Pietarissa asunutta venäläistä yrittäjää Franz San Gallia, joka vuonna 1843 keksi lämmittää huoneita kuuman veden avulla. Vuonna 1857 tuote oli valmis markkinoille. Siitä tuli heti alusta alkaen suuri kaupallinen menestys. Tieteellinen vallankumous
Empirismi loi tarpeen kehittää aiempaa tarkempia ja aivan uusiin käyttötarkoituksiin tarkoitettuja mittalaitteita. Tähtitieteen kannalta ehkä tärkein tällainen väline oli kaukoputki, jonka keksivät hollantilaiset Hans Lippershey ja Sacharias Jansen, ja jonka rakennetta Galileo Galilei paransi huomattavasti. Myös sellaiset välineet kuin lämpömittari, ilmapuntari ja mikroskooppi ovat tieteellisen vallankumouksen aikaisia keksintöjä. Newton-asteikko
Tämän lämpömittarin avulla Newton keksi Newtonin jäähtymislain. Tarkat mittaukset paljastivat ilmiön logaritmisen luonteen. John Harrison
Hänen 1726 kehittämässään kompensaatioheilurissa messinki ja teräs kompensoivat toistensa lämpölaajenemisen. Vuonna 1735 keksimällään kronometrillä hän voitti 20 000 punnan palkkion meriministeriöltä, sillä laitteen avulla pituuspiiri pystyttiin määrittämään 50 kilometrin tarkkuudella. Réaumur-asteikko
Réaumur-asteikko (yksikön tunnus °Ré, °Re tai °R) on ranskalaisen René de Réaumur vuonna 1730 esittelemä lämpötila-asteikko. Asteikko on empiirinen asteikko, jonka kaksi referenssipistettä ovat veden jäätymispiste ja kiehumispiste. Näille pisteille hän antoi lämpötilat 0 °Ré ja 80 °Ré. Koska lämpötilat mitataan veden jäätymispisteen suhteen, kutsutaan sitä "suhteelliseksi asteikoksi". Mittausteknisesti sen asteikko on välimatka-asteikko, jossa termodynaamisia laskelmia voi tehdä ainoastaan lämpötilaerojen avulla. Aurinkoventtiili
Aurinkoventtiili on Nobel-palkitun ruotsalaisen insinöörin Gustaf Dalénin suurimpana pidetty keksintö, joka sytyttää ja sammuttaa majakat automaattisesti. Ensimmäinen sellainen otettiin käyttöön vuonna 1907. Percy Spencer
Percy LeBaron Spencer (9. heinäkuuta 1894 – 8. syyskuuta 1970) oli yhdysvaltalainen teknikko ja tutkija, joka tunnetaan mikroaaltouunin keksijänä. Hän keksi mikroaaltouunin työskennellessään Raytheonilla. Lämmön mekaaninen ekvivalentti
Vuonna 1862 kuitenkin John Tyndall, joka oli ottanut asiakseen tieteen kansantajuistamisen ja kävi monia julkisia väittelyjä Thomsonin ja hänen piirinsä kanssa, piti Royal Institutionissa esitelmän nimeltä "voimasta" (). Siinä hän sanoi, että ansio niin lämmön mekaanisen ekvivalentin ideasta kuin sen mittaamisestakin kuului von Mayerille. Thomson ja Tait närkästyivät, ja asiasta alettiin kiistellä "Philosophical Magazine"ssa sekä kansanomaisemmassa "Good Words" -lehdessä myös vähemmän soveliaaseen sävyyn. Vähätelläkseen von Mayerin ansioita Tait jopa väitti, että lain olikin keksinyt Ludwig A. Colding. Jäänhoitokone
Jäänhoitokoneen keksi yhdysvaltalainen "Frank J. Zamboni". Hän oli Idahosta Kaliforniaan 1940-luvulla muuttanut keksijä. Zamboni omisti jäähallin Paramountissa ja joutui huolehtimaan jään kunnossapitämisestä vaikeassa ilmastossa. Ennen koneen keksimistä jään huoltoon kului kolmelta mieheltä puolitoista tuntia, joten toimenpidettä ei voitu suorittaa esimerkiksi jääkiekko-otteluiden erätauoilla. Vuonna 1949 Zamboni sai valmiiksi ensimmäisen jäänhoitokoneen, Zambonin A-mallin, joka teki työn kymmenessä minuutissa. Nevil Maskelyne
Britannian parlamentti oli vuonna 1714 luvannut 20 000 punnan palkinnon sille, joka keksisi käyttö­kelpoisen ja riittävän tarkan menetelmän pituus­asteen määrittämiseksi merellä. Kun John Harrison keksi kronometrin, hänen ja Maskelynen välille syntyi pitkä­aikainen kiista siitä, kummalle palkinto kuuluisi. Palkinto­ehdokkaita arvioimaan perustettu lauta­kunta, Board of Longitude, lähetti Maskelynen vuonna 1763 Barbadokselle, jossa hänen tehtävänään oli määrittää saaren pää­kaupungin Bridgetownin pituus­aste Jupiterin kuista tehtyjen havaintojen avulla ja samalla verrata menetelmänsä tarkkuutta Harrisonin kronometriin. Krono­metri osoittautui riittävän tarkaksi, mutta ennen kuin palkkio myönnettiin Harrisonille, häntä vaadittiin vielä laatimaan kronometrista täydellinen kuvaus ja rakentamaan sellaisia kaksi lisää, joista toista kokeili itse kuningas Yrjö III. Anemometri
James Lindin vuoden 1775 anemometri koostui yksinkertaisesti U:n muotoisesta nestettä sisältävästä putkesta (manometristä), jonka toinen pää on vaakasuoralla mutkalla tuulta päin ja toinen pää pystysuorassa ilmavirran linjalla. Lind ei ollut ensimmäinen, joka rakensi tällaisen anemometrin, mutta hänen laitteensa oli käyttökelpoisin ja tunnetuin tämäntyyppinen anemometri. Kun tuuli puhaltaa putken suuhun, se aiheuttaa paineen nousun toisella puolen manometriä. Pystysuoran putken yläpuolella puhaltava tuuli aiheuttaa vain pienen paine-eron toisella puolen manometriä. Paine-erosta seuraava nestepinnan muutos U-putkessa osoittaa tuulen nopeuden. Pienet poikkeamat tuulen oikeasta suunnasta aiheuttava suuria eroja lukemiin. Eugene Bourdon
Eugene Bourdon kehitteli myös monia muita laitteita ja mittalaitteita, esimerkiksi erilaisia höyrykoneita, boilereiden turvalaitteita ja tuulimittareita. Hän oli 29. syyskuuta 1884 lopettelemassa kokeitaan, joilla hän pyrki mittaamaan tuulen vaikutusta höyryveturiin. Junasta poistuessaan hän menetti kuitenkin tasapainonsa ja putosi junanraiteiden väliin lyöden otsansa. Lääkärin hoidosta huolimatta Bourdon menehtyi perheensä parissa muutaman tunnin kuluttua onnettomuudesta. Fahrenheit-asteikko
Saksalainen Gabriel Fahrenheit jäi 15-vuotiaana orvoksi, minkä jälkeen hänet lähetettiin Amsterdamiin käymään koulunsa loppuun. Kiinnostuttuaan meteorologiasta ja lämpömittareiden valmistamisesta hän vieraili lasimestareiden luona Berliinissä ja Dresdenissä oppiakseen lasiputkien valmistuksen. Hän valmisti ilmeisesti ensimmäiset alkoholia käyttävät meteorologiset lämpömittarinsa vuonna 1706. Ensimmäisessä mallissaan hän käytti asteikkona "Firenzen lämpömittarin" asteikkoa, jossa tuleva 0 °F oli −90 astetta, veden sulamispiste oli −30 astetta ja ruumiinlämpö +90 astetta. Hänestä tuli myöhemmin kuuluisa ja arvostettu lämpömittarien valmistaja, kun hänen elohopeamittarinsa osoittautuivat parhaimmiksi. Ensimmäinen elohopeamittari julkaistiin 1714. Hans Geiger
Johannes (Hans) Wilhelm (Gengar) Geiger oli saksalainen fyysikko. Hän kehitti 1900-luvun alussa Ernest Rutherfordin ja Walther Müllerin kanssa geigermittarin sekä Geigerin–Marsdenin kokeessa havaitsi, että atomin massa on keskittynyt sen ytimeen. Geiger syntyi Neustadt-an-der-Haartissa, Saksassa. Christian Hülsmeyer
Christian Hülsmeyer (25. joulukuuta 1881 Eydelstedt, Ala-Saksi, Saksa – 31. tammikuuta 1957 Ahrweiler) oli tutkan keksijä. Metrijärjestelmä
Tieteen ja tekniikan kehitys teki kuitenkin tarpeelliseksi määritellä yksiköitä muillekin suureille. Ensimmäisen huomattavan ehdotuksen sähkösuureiden mittajärjestelmäksi teki Karl Friedrich Gauss 1830-luvulla. Hänen ehdotuksensa hieman muunnetussa muodossaan tuli tieteellisissä yhteyksissä käyttöön cgs-järjestelmän nimellä. Yleisemmin käytetyn sähkö­mitta­järjestelmän vahvisti kansainvälinen mitta- ja painokongressi vuonna 1881. Siinä tuli uudeksi perusyksiköksi sähkövirran yksikkö ampeeri. Kaikki nämä järjestelmät olivat erilaisia alkuperäisen metrijärjestelmän laajennuksia. Denis Papin
Denis Papin (22. elokuuta 1647 – noin 1712) oli ranskalainen fyysikko, matemaatikko ja keksijä, joka tunnetaan parhaiten varhaisena höyrykoneen ja painekattilan kehittäjänä. Kanervamittari
Kanervamittarin suvun tieteellinen nimi "Chlorissa" viittaa sekä kreikkalaisen mytologian kevään jumalattareen Khlorikseen että perhosen siipien vihreään väriin ( = vaaleanvihreä). Kanervamittarin kuvasi alun perin vuonna 1758 Carl von Linné. Hän sijoitti lajin sukuun "Geometria", mutta James Francis Stephens siirsi sen nykyiseen sukuunsa vuonna 1831. Celsiusaste
Koska Celsius tiesi ilmanpaineen vaikuttavan kiehumispisteen arvoon, hän määritteli kiehumispisteen niin, että barometrin tuli olla ”25 tuumaa ja kolme linjaa pitkä” eli sen tuli näyttää normaalia ilmanpainetta. Silloin vesi kiehuisi aina samassa lämpötilassa. Celsius kuoli pari vuotta myöhemmin, ja asteikkoa kehitti eteenpäin hänen työtoverinsa Märtin Strömmer. Hän käänsi asteikon toisin päin, eli nykyiselleen, ja asetti uuden mittarin vuonna 1750 vanhan Celsius-mittarin tilalle Uppsalan yliopiston meteorologiselle laitokselle, mistä lähtien sillä suoritettiin mittauksia. Karl Ferdinand Braun
Braun tutki aluksi pingotettujen lankojen värähtelyjä ja termodynamiikkaa. Hänen tunnetuimmat työnsä liittyvät kuitenkin sähköön. Hän tutki Ohmin lain poikkeuksia ja kehitti Braunin sähkömittarin ja katodisädenäyttöön perustuvan oskilloskoopin, joka valmistui 1897. Sää
Babylonialaisten ennustukset perustuivat astronomisiin havaintoihin, pilvien muotoon ja optisiin ilmiöihin kuten haloilmiöihin. Kiinalaiset kehittivät vuoden 300 eaa. tienoilla kalenterin, jonka avulla he pystyivät ennakoimaan säiden kausittaisen vaihtelun. Ensimmäiset viittaukset sademittarin käyttöön ovat löytyneet Intiasta ajalta noin 300 eaa. Sääntutkimusta tarkoittava sana "meteorologia" on peräisin kreikkalaisfilosofi Aristoteleeltä, joka kuvaili tutkielmassaan "Meteorologia" tunnettuja sääilmiöitä, vaikkakin joitain niistä virheellisesti. Aristoteleen oppilas Theofrastos esitti omissa sääteoksissaan sääenteitä ja huomioita.
Keskiajalla säätä ennustettiin Aristoteleen oppien sekä Arabiasta tulleen, tähtien ja planeettojen asemiin perustuneen astrometeorologian pohjalta. Suosituissa almanakoissa oli sääennusteita etenkin maanviljelijöille. Renessanssin aikana 1400-luvulta alkaen meteorologia kehittyi tieteellisten havaintojen myötä. Italialainen keksijä Leonardo da Vinci kuvasi sääilmiöitä päiväkirjoissaan ja keksi meteorologisia kojeita kuten kosteusmittarin. Galileo Galilei kehitti ensimmäisen lämpömittarin ja hänen oppilaansa Evangelista Torricelli 1600-luvun alussa ensimmäisen ilmapuntarin. Ranskalainen Blaise Pascal oli ensimmäisiä, joka keksi ilmanpaineen muutosten olevan säästä johtuvia ja osoitti että ilmanpaine laskee ylemmäs mentäessä. Firenzen Accademia del Cimentossa (1657–1667) keksittiin useita sääkojeita, kuten tiivistyskosteusmittari. Toscanan suurherttua perusti vuonna 1654 sääasemien verkoston eri puolille Eurooppaa. William Crookes
Sir William Crookes (17. kesäkuuta 1832 – 4. huhtikuuta 1919) oli englantilainen fyysikko ja kemisti. Crookes löysi alkuaine talliumin vuonna 1861. Kemiallisten tutkimustensa ohessa hän keksi Crookesin radiometrin eli niin sanotun valomyllyn vuonna 1873. Kehittämiensä tyhjiöputkien avulla hän myös havaitsi katodisäteet tutkiessaan sähkön johtumista harvassa kaasussa. Crookes oli tyhjiöputkitutkimuksen pioneereja ja vuonna 1879 hän havaitsi ensimmäisenä, että aine voi esiintyä plasmana. Johann Nepomuk Mälzel
Johann Nepomuk Mälzel (15. elokuuta 1772 – 21. heinäkuuta 1838) oli saksalainen keksijä, insinööri ja viihdyttäjä. Hänet tunnetaan parhaiten metronomin valmistuksesta, useista musiikkikoneista sekä Turkkilaiseen kohdistuvasta tutkimuksestaan. Mikroaaltouuni
Mikroaaltouunin keksi Raytheonilla työskentelevä Percy Spencer vuonna 1946. Hän kehitti magnetroneja erilaisia tutkasovelluksia varten ja huomasi sattumalta, että mikroaalloilla pystyi kuumentamaan ruokaa. Anders Ångström (meteorologi)
Anders Knutsson Ångströmin isä, Knut Ångström, oli Uppsalassa vaikuttanut fyysikko, joka kehitti Ångströmin kompesaatiopyrheliometrin, jolla mitataan auringon säteilyä. Myös isoisä, Anders Jonas Ångström, oli Uppsalan fyysikoita, ja yksi spektroskopian perustajista. Lämpöputki
Lämpöputki sai tunnustuksensa luotettavana lämpökojeena 1965, jolloin T.P. Cotter julkaisi lämpöputken alustavat teoreettiset tulokset sekä suunnittelutyökalut. Maailmanlaajuinen kehittämistyö sai alkunsa Los Alamosin laboratorioiden, jossa myös Cotter työskenteli, ollessa yksi suurimmista edelläkävijöistä. Edme Régnier
Regnier syntyi Semur-en-Auxoisissa 1751 ja työskenteli alkuun kauppiaana. Hän keksi muun muassa dynamometrin ja kehitti ukkosenjohdattimena toimivan mobilen sekä aurinkokellotyypin. Hän oli myös mukana perustamassa Pariisiin Hôtel des Invalidesin tykistömuseota, johon hänet nimitettiin kuraattoriksi. Maalämpö
Vuonna 1853 lordi Kelvin hahmotteli lämpöpumpun ja vuonna 1855 Peter Ritter von Rittinger kehitteli sen. Tehtyään kokeita pakastimella, Robert C. Webber rakensi ensimmäisen suoran vaihdon maalämpöpumpun 1940-luvun lopulla. Vuonna 1948 ensimmäinen kaupallisesti onnistunut projekti asennettiin Commonwealth Building -rakennukseen Portlandissa, Oregonissa. 1970-luvulla teknologiasta tuli suosittua Ruotsissa, ja siitä lähtien suosio on kasvanut hitaasti maailmanlaajuisesti. Avoimen kierron järjestelmät hallitsivat markkinoita, kunnes vuonna 1979 polybuteeniputken kehitys teki suljetun kierron järjestelmistä taloudellisesti kilpailukykyisiä. Vuoteen 2004 mennessä oli asennettu yli miljoona yksikköä maailmanlaajuisesti tuottaen 12 gigawattia lämpökapasiteettia. Joka vuosi noin 80 000 yksikköä asennettaan Yhdysvalloissa ja 27 000 Ruotsissa. Vuosina 2006–2011 Suomessa maalämpöpumppu oli yleisin valinta uusien pientalojen lämmitysjärjestelmäksi markkinaosuuden ylittäessä 40 %. James Beaumont Neilson
James Beaumont Neilson (22. kesäkuuta 1792 – 18. tammikuuta 1865) oli skotlantilainen keksijä. Hänen tärkeimpänä keksintönään pidetään kuuman ilman käyttöä masuuneissa rautamalmia jalostettaessa. René Antoine Ferchault de Réaumur
De Réaumur ehdotti mukaansa nimitetyn Réaumurin lämpötila-asteikon käyttöönottamista ja suunnitteli spriilämpömittarin. Lämpötila-asteikko on sittemmin poistunut käytöstä. Hän teki myös keksintöjä posliiniteollisuuden alalla ja tutki teräksen valmistusta. Alexander Graham Bell
Alexander Graham Bell (3. maaliskuuta 1847 Edinburgh, Skotlanti, Iso-Britannia – 2. elokuuta 1922 Nova Scotia, Kanada) oli skotlantilainen tiedemies ja keksijä. Hänet tunnetaan parhaiten puhelimen keksijänä ja tunnetuksi tekijänä, joskin italialainen Antonio Meucci keksi vastaavan laitteen jo Belliä aikaisemmin. Wilhelm Hellesen
Frederik Louis Wilhelm Hellesen (s. 2. helmikuuta 1836 Kalundborg, Tanska – 22. joulukuuta 1892) oli tanskalainen keksijä ja teollinen suunnittelija. Vuonna 1887 hän suunnitteli ensimmäisen alkalipariston, mikä sai alkunsa Leclanchén parin tutkimisesta. Samana vuonna hän perusti Hellesens-paristotehtaan Valdemar Ludvigsenin (1861–1939) kanssa, joka auttoi paristojen jatkokehittämisessä. Vuonna 1889 hän myi ensimmäiset paristot Tanskan puhelinyritykselle. Wilhelm Hellesen kuoli vuonna 1892. Hänen leskensä jatkoi tehdastoimintaa vuoteen 1906, jolloin Ludvigsenista tuli tehtaan ainoa omistaja. Lämmön mekaaninen ekvivalentti
Vuonna 1797 Benjamin Thompson, Rumfordin kreivi, tutki ilmiötä tarkemmin. Sitä varten hän valmisti erityisellä tavalla muotoillun tykin­putken, joka voitiin tarkoin lämpö­eristää, upotti tykinputken etupään vesisäiliöön ja valjasti kaksi hevosta vetämään vintturiin kiinnitettyä terää, joka koko ajan hankasi tykin­putkea vasten. Tällöin säiliön vesi alkoi selvästi lämmetä ja noin kahden ja puolen tunnin kuluttua se jo kiehui. Tästä Rumford päätteli, että jos lämpö olisi ollut erityistä ainetta, putken sisällä piillyt lämpö olisi kokonaan puristunut sieltä ulos jo kokeen aikaisessa vaiheessa, minkä jälkeen se ei olisi enää kuumennut enempää. Kun tällaisen käytännössä ehtymättömän lämpö­varaston olemassaolo ei vaikuttanut uskottavalta, hän päätyi hylkäämään oletuksen lämpö­aineesta ja väitti sen sijaan, että lämpö on liikettä. Kostea lämpömittari
Kostea lämpömittari muodostaa yhdessä tavallisen, "kuivan" lämpömittarin kanssa psykrometriksi kutsutun kosteusmittarin. Kostea lämpömittari koostuu tavanomaisesta lämpömittarista sekä mittarin nestesäiliön ympärille sidotusta kankaasta, sukasta. Fahrenheit-asteikko
Vaikka Fahrenheitin valikoimaan kuului erityyppisiä lämpömittareita eri mittausalueilta, täsmäsivät niiden mitta-asteikot keskenään. Tämä oli siihen aikaan edistysaskel mittaamisessa. Osa mittareista oli tarkoitettu kuumemittareiksi ja niillä olikin lyhyt asteikko. Eräät säilyneet elohopeamittarit, jotka olivat 653 millimetriä pitkiä, näyttivät lämpötiloja asteikolla −4 °F − 600 °F. Fahrenheit kävi itse esittelemässä mittareitaan Englannissa, Ruotsissa ja Tanskassa. Hän sai paljon matkijoita, mutta kilpailijoiden asteikkoja ei hyväksytty yhtä laajalti kuin hänen omia asteikkojaan. William Rankinen "absoluuttinen asteikko" on velkaa Fahrenheit-asteikolle sen käyttämästä astevälistä. Rankine-asteikon nollapiste on absoluuttisessa nollapisteessä, mutta asteikkoväli on sama kuin Fahrenheit-asteikossa eli 1 °F = 1 °Ra. Rømer-asteikko
Vuonna 1708 Gabriel Fahrenheit vieraili hänen kotonaan tarkoituksenaan tutustua Rømerin lämpömittareihin. Fahrenheitille hän esitteli ""lyhyttä mittaria"". Sen alamerkki haettiin jäätymispisteessä (noin 7,5 °Rø) ja ylämerkki ihmisen ruumiinlämmöstä (22,5 °Rø, ehkä suusta). Merkkien väli oli jaettu kahteen osaan, josta yksi osa merkittiin veden jäätymispisteen alapuolelle (0 °Rø). Tämä mittari oli ilmeisesti tarkoitettu ihmisen ruumiinlämmön mittaamiseen, sillä sitä ei voinut käyttää korkeiden lämpötilojen mittaamiseen. Vaikuttaa siltä, että tämän mittarin asteikko vaikutti suuresti Fahrenheit-asteikon muodostumiseen. Antropometria
Menneisyydessä antropometriaa on käytetty useissa eri yhteyksissä, ja sekä menetelmälle itselleen että eri antropometristen menetelmien antamille tuloksille on annettu erilaisia merkityksiä. Ihmisruumiin mittaamisen isänä on pidetty ranskalaista Alphonse Bertillonia. Hän kehitti 1880-luvulla järjestelmän, jossa tiettyjä kehon synnynnäisiä (pään ja kehon mittasuhteet) ja hankittuja (arvet, tatuoinnit) ominaisuuksia käytettiin rikoksenuusijoiden tunnistamisessa. Pieter van Musschenbroek
Pieter van Musschenbroek teki laajoja lujuusopillisia tutkimuksia selvittäen monien eri materiaalien vahvuuksia. Kaikkein tunnetuin hän on kuitenkin sähkön tutkimuksen historiassa, sillä häntä pidetään Leidenin pullon, ensimmäisen kondensaattorin, keksijänä. Musschenbroek ja hänen oppilaansa Andreas Cunaeus kehittivät Leidenissä tämän ensimmäisen sähkön varastointiin tarkoitetun laitteen ja saivat sen toimimaan. Hän tiedotti löydöstään Réne Réaumurille tammikuussa 1746, ja kirjeen latinasta kääntänyt Jean-Antoine Nollet antoi laitteelle nimen sen syntykaupungin mukaan. Ferdinand II (Toscana)
Ferdinand II tunnettiin myös tieteiden suosijana. Hän kannusti veljeään, kardinaali Leopoldo de’ Mediciä perustamaan vuonna 1657 tieteellisen seuran Accademia del Cimenton. Ferdinandia pidetään yhtenä lämpömittarin keksijöistä, sillä hänen johdollaan kehitettiin vuonna 1654 ensimmäinen umpinainen nestelämpömittari, joka tunnetaan virheellisesti myös Galilein lämpömittarina. Hän mahdollisesti kehitti myös ensimmäisen lauhduttamiseen perustuneen kosteusmittarin.