Milloin Alla Nazimova kuoli?
Alla Nazimova
Alla Nazimova (), oik. Mariam Edez Adelaida Leventon (Мириам Эдес Аделаида Левентон; 22. toukokuuta 1879 – 13. heinäkuuta 1945) oli venäläinen/yhdysvaltalainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hänet tunnetaan usein pelkkänä Nazimovana sekä Alia Nasimoffina. Alla Nazimova
Rintasyövästä selviytynyt Nazimova kuoli sepelvaltimotukokseen 66 vuoden iässä 13. heinäkuuta 1945, Good Samaritan Hospitalissa Los Angelesissa, Kaliforniassa ja haudattiin Glendalen Forest Lawn Memorial Parkiin, Kaliforniaan.
Natalija Bessmertnova
Bessmertnova kuoli vuonna 2008 66-vuotiaana Moskovassa. Nonna Mordjukova
Nonna Viktorovna Mordjukova (; s. 25. marraskuuta 1925 Kostjantynivka, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto – 6. heinäkuuta 2008 Moskova, Venäjä) oli venäläinen näyttelijä, joka teki pitkän uran elokuva-alalla. Hänen keskeisimmät elokuvansa tehtiin Neuvostoliiton aikana, mutta hän teki vielä muutamia rooleja maan hajoamisen jälkeen. Alma Mahler
Alma Maria Mahler-Werfel (o.s. "Schindler"; 31. elokuuta 1879 Wien, Itävalta-Unkari – 11. joulukuuta 1964 New York City, Yhdysvallat) oli itävaltalainen säveltäjä ja taiteilija, joka tunnetaan myös useista avioliitoistaan. Hän oli naimisissa vuosisadan merkittävimpiin kuuluvan säveltäjän (Gustav Mahler), arkkitehdin (Walter Gropius) ja kirjailijan (Franz Werfel) kanssa. Hän oli myös maalari Oskar Kokoschkan rakastajatar. Nikolai Gumiljov
Gumiljov ja Anna Ahmatova avioituivat 25. huhtikuuta 1910. Heidän lapsensa Lev syntyi 18. syyskuuta 1912. Gumiljov julkaisi kaksi runokokoelmaa "Helmiä" ("Жемчуга") 1910 ja "Vieras taivas" ("Чужое небо") vuonna 1912. Gumiljov perusti runoilijoiden akmeismiliikkeen yhdessä Sergei Gorodetskin kanssa, liikkeen merkittävämmäksi teokseksi muodostui kuitenkin Osip Mandelstamin runokokoelma "Kivi" 1912. Monet huomattavat runoilijat, kuten Georgi Ivanov ja Vladimir Nabokov, hylkäsivät Gumiljovin koulukunnan. Anna Demidova
Anna Demidovan ruumiin jäännökset löydettiin 1991 joukkohaudasta Koptjakin metsästä, ja hänet haudattiin Pietari-Paavalin linnoituksen kirkkoon heinäkuussa 1998 päivälleen 80 vuotta surmatyön jälkeen. Demidovan maine palautettiin vuonna 2009.
Jurovski kuitenkin väitti polttaneensa Demidovan, mutta tämä on kuitenkin osoitettu Jurovskin valheeksi. Nikita Hruštšov
Hruštšov kuoli Moskovassa 11. syyskuuta 1971 seitsemän vuoden kotiarestin jälkeen ja haudattiin Novodevitšin hautausmaalle Moskovassa ilman valtionpäämiehelle kuuluvia kunnianosoituksia. NKP:n pää-äänenkannattaja "Pravda" julkaisi kuolemasta pienen ilmoituksen ilman kuvaa. Elvira Willman-Eloranta
Agnes Elvira Maria Willman-Eloranta (o.s. Willman, 10. elokuuta 1875 Uusikaupunki – 17. huhtikuuta 1925 Moskova, Neuvosto-Venäjä) oli suomalainen näytelmäkirjailija ja toimittaja, joka oli myös yksi varhaisen työväenliikkeen merkittävimmistä naisvaikuttajista. Hän kuului aluksi sosialidemokraattiseen puolueeseen ja oli myöhemmin mukana Neuvosto-Venäjällä perustetun SKP:n toiminnassa. Willman muutti Neuvostoliittoon vuonna 1923 ja hänet teloitettiin Moskovassa vuonna 1925 syytettynä osallisuudesta niin sanottuihin Kuusisen klubin murhiin. Hänen puolisonsa oli kansanedustaja Voitto Eloranta. Eloranta teloitettiin Moskovassa vuonna 1923. Kusti Sala
Sala näytteli "Nummisuutarien" Eskoa yli sata kertaa alkaen vuodesta 1899. Toinen hänen ikimuistoisista rooleistaan oli "Hamlet". Hän oli jäsenenä Työväen Näyttämöiden Liiton ensimmäisessä liittotoimikunnassa, joka perustettiin joulukuussa 1917. Sala vietti 20-vuotistaiteilijajuhlaansa vuonna 1920 "Jeppe Niilonpojan" merkeissä. Juhlien yhteydessä hän sai ennen näkemättömän määrän lahjoja kultasormuksesta peiliin. Näyttelijäkollegat huusivat hänelle eläköötä niin, että huone täyttyi "seiniätärisyttävästä suosionosoitusten myrskystä". Salan taiteellisiin menestyksiin kuuluivat myös muun muassa Santun rooli "Pohjalaisissa" syyskaudella 1928 ja Sid-eno näytelmässä "Oi nuoruus" syksyllä 1935. Vanhemmiten hän teki lukuisia mieleenpainuvia sivurooleja, kuten tohvelisankarimiehen osan "Vaimokkeessa", joka TTT:ssa esitettiin nimellä "Vetovaimo" syksyllä 1942. Kusti Sala kuoli juuri ennen 40-vuotistaiteilijajuhlaansa. Taiteilija Allan Salo sai tehtäväkseen maalata Salan muotokuvan post mortem valokuvan perusteella. Toivo Alavirta
Alavirta pidätettiin 23. elokuuta 1937 syytettynä vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta. Hän sai kahdeksan vuoden tuomion, jota Alavirta passitettiin suorittamaan Ust-Vymin vankileirille Komin tasavaltaan. Hän kuoli leirillä vuonna 1940. Alavirta rehabilitoitiin Stalinin kuoleman jälkeen 1955. Aleksandr Rodimtsev
Vuonna 1966 hän nousi kansanedustajaksi Neuvostoliiton korkeimpaan neuvostoon. Rodimtsev kuoli Moskovassa huhtikuussa 1977. Rodimtsevin mukaan on nimetty katu Volgogradissa, Orenburgissa ja Tšernigovissa. Rodimtsev kirjoitti useita kirjoja, jotka olivat yleensä joko omaelämäkerrallisia tai sodankäynnin teoriaa käsitteleviä. Dinara Asanova
Ohjaaja tuli tunnetuksi puhdashenkisistä lapsikuvauksistaan "Tikan päätä ei särje" ("Ne bolit golova u djatla", 1975) ja "Avain kuuluu vain sinulle" ("Kljutš bez prava peredatši", 1977). Niistä jälkimmäinen sai yleisliittolaisen elokuvafestivaalin ja Moskovan elokuvajuhlien sekä Komsomolin palkinnot. Vuonna 1980 Asanovalle myönnettiin Venäjän SFNT:n ansioituneen taiteilijan arvonimi. Elokuva "Kurittomat" ("Patsany", 1983) sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon ohjaajan kuoleman jälkeen. Hän kuoli sydänkohtaukseen keskeneräiseksi jääneen "Neznakomka"-elokuvan kuvauksissa. Neuvostoliitto
Politiikantutkija Radolph Rummelin laskelmien mukaan Neuvostoliiton ja sen edeltäjän Neuvosto-Venäjän aikaansaattamisessa sekä valta-aikana vuosina 1917-1991 kuoli yhteensä 62 miljoonaa ihmistä. Rummel on laskenut tuon sisältävän noin 39,5 miljoonaa keskitysleireillä kuollutta, noin 8,3 miljoonaa terroriteoissa kuollutta, noin 7,8 miljoonaa pakotetuissa nälänhädissä kuollutta ja noin 4,3 miljoonaa kyydityksissä (engl. "deportation") kuollutta. Toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan kuolemantapauksista ajoittuu vain noin 15,6 miljoonaa, ja Stalinin jälkeiseen aikaan kuolemantapauksista ajoittuu vain noin 6,9 miljoonaa. Luvut eivät sisällä toisen maailmansodan taisteluissa kuolleita. Historian professori Norman Naimarkin mukaan Stalin teloitutti lähes miljoona Neuvostoliiton kansalaista.Neuvostoliitto oli pinta-alaltaan maailman suurin valtio, ja se käsitti alueita sekä Euroopasta että Aasiassa. Neuvostoliiton läntinen osa kuului Itä-Eurooppaan, mutta kolme neljäsosaa pinta-alasta sijaitsi Aasiassa. Kaikkiaan Neuvostoliittoon kuului noin kuudesosa koko maailman pinta-alasta, tarkalleen 22 400 000 neliökilometriä. Neuvostoliitossa oli 11 aikavyöhykettä. Suurimmat asuinalueet olivat keskittyneet pääasiassa Eurooppaan, mutta myös Lounais-Aasiaan. Harvin asutus oli Siperiassa ja muualla Koillis- ja Pohjois-Neuvostoliitossa. Kerttu Nuorteva
Vankilassa Valpo järjesti kirjailija Yrjö Kivimiehen keskustelemaan Nuortevan kanssa. Kuunneltuaan Nuortevan tarinan Kivimies kirjoitti salanimellä "Irja Niemi" Nuortevasta kertovan elämäkerran, jonka Oy Suomen Kirja julkaisi vuonna 1944 nimellä "Neuvostokasvatti". Nimiä ja tapahtumia oli hivenen muutettu. Viimeistä lukua, joka kertoi päähenkilön yhä olevan uskollinen neuvostokansalainen, ei julkaistu. Kirjasta tuli bestseller, mutta sen valmiiksi painettu toinen painos makuloitiin rauhan tultua.
Vuonna 1944 Nuorteva oli toisen kerran hoidossa mielenterveysongelmien vuoksi. Nuorteva teki vankeusaikanaan itselleen nuken, jonka hiuksiksi hän käytti omia hiuksiaan. Nukke on tätä nykyä näytteillä Joroisten Maanpuolustusmuseossa. Nuortevalle tarjottiin syksyllä 1944 mahdollisuutta siirtyä Suomesta jonnekin länteen. Hän päätti kuitenkin olla lähtemättä, ja lokakuussa 1944 hänet palautettiin Neuvostoliittoon, missä hänet tuomittiin kymmeneksi vuodeksi vankileirille. Rangaistuksensa kärsittyään hän opiskeli rakennusinsinööriksi ja työskenteli muun muassa vesivoimalaitosten parissa. Nuorteva kuoli aivokalvontulehdukseen 29. elokuuta 1963 Karagandan kaupungissa Neuvosto-Kazakstanissa. Nuortevan ainoa poika Reima Varšavski oli myös asettunut sodan jälkeen Kazakstaniin. Hän kuoli itsenäistyneessä Kazakstanissa vuonna 1996. Norma Talmadge
Norma Talmadge oli suuri vetonaula yli vuosikymmenen ajan, ja hän saavutti uransa huipun 1920-luvun alussa, jolloin hän oli yhdysvaltalaisen elokuvan suosituimpia tähtiä. Hän oli melodraaman spesialisti, ja hänen tunnetuimpiin elokuviinsa lukeutuvat "Hymyillen läpi elämän" (1922), "Salaisuuksia" (1924) ja "Lady" (1925). Hän oli aviossa miljonääri ja menestyneen elokuvatuottaja Joseph Schenckin kanssa, ja heillä oli yhteinen menestynyt elokuvayhtiö Norma Talmadge Film Corporation. Hän teki uransa aikana elokuvia niin New Yorkissa kuin Hollywoodissakin. Hänen molemmat sisarensa, Natalie ja Constance, olivat myös näyttelijöitä. Talmadgea luonnehditaan yhtenä jazz-ajan eleganteimmista ja hohdokkaimmista elokuvatähdistä. Hänen suosionsa alkoi hiipua mykkäelokuvakauden lopulla, ja hän vetäytyi elokuvista kahden äänielokuvan jälkeen vuonna 1932. Pitkään sairastanut Talmadge kuoli jouluaattona vuonna 1957. Ibn al-Nafis
Ala al-Din Abu al-Hassan Ali ibn Abi-Hazm al-Qarshi al-Dimashqi () eli Ibn al-Nafis () (1213–1288) oli arabialainen yleisnero. Hän syntyi Syyriassa ja työskenteli Kairossa. Nina Fjodorova
Nina Viktorovna Baldytševa (os. Fjodorova, , 18. heinäkuuta 1947 – 27. tammikuuta 2019) oli Neuvostoliittoa edustanut maastohiihtäjä. Hän kilpaili 1970- ja 1980-luvuilla ja voitti kolme mitalia talviolympialaisissa: vuoden 1976 talviolympialaisissa hän voitti kultaa 4 × 5 kilometrin viestissä sekä henkilökohtaisen mitalin 5 kilometrillä. Vuoden 1980 talviolympialaisissa hän voitti hopeaa 4 × 5 kilometrin viestissä. Žanna Prohorenko
Žanna Prohorenko (, "Žanna Trofymivna Proh’orenko"; , "Žanna Trofimovna Prohorenko"; (11. toukokuuta 1940 Poltava, Ukraina, Neuvostoliitto – 1. elokuuta 2011 Moskova, Venäjä) oli ukrainalais-venäläinen näyttelijä, jonka tunnetuimpia rooleja oli pääosa Grigori Tšuhrain elokuvassa "Vain neljä päivää" (1959). Hänelle myönnettiin Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimi 1988. Nikita Hruštšov
Kun Stalin kuoli 5. maaliskuuta 1953, alkoi Neuvostoliitossa vallan uusjako. Hruštšov toimi puolueen ensimmäisenä sihteerinä, ministerineuvoston puheenjohtajana (pääministerinä) toimi Georgi Malenkov ja korkeimman neuvoston puheenjohtajaksi (presidentiksi) valittiin marsalkka Kliment Vorošilov. Malenkov luopui paikastaan puolueen sihteeristössä vallan jakamiseksi. Vjatšeslav Molotov oli edelleen ulkoministeri ja Berija sisäministeri ja salaisen poliisin päällikkö. Irène Némirovsky
Irène Némirovsky, alun perin "Irina Lvivna Nemirovska" (ukr.: Іри́на Львівна Неми́ровська), (11. helmikuuta 1903 Kiova, Ukraina – 17. elokuuta 1942 Auschwitz, Puola) oli ukrainalaissyntyinen, sittemmin ranskalaistunut kirjailija. Anja Samooja
Anja Samooja (oikea nimi Anja Inkeri Gersov; 13. joulukuuta 1919 Turku – 9. maaliskuuta 1966 Turku) oli suomalainen runoilija ja kääntäjä. Hän julkaisi teoksia myös nimellä "Anja Samooja-Gersov". Ella Fitzgerald
Ella Jane Fitzgerald (25. huhtikuuta 1917 Newport News, Virginia – 15. kesäkuuta 1996 Beverly Hills, Kalifornia) oli 1900-luvun merkittävimpiä jazzmuusikoita ja ehkä kaikkien aikojen tunnetuin naispuolinen jazzlaulaja. Laajan äänialansa, erehtymättömän sävelkorvansa ja kauniin äänenvärinsä lisäksi hänen taitonsa fraseerata melodioita ja kykynsä improvisoida laulua olivat poikkeukselliset. Miltei kuusikymmentä vuotta kestäneen taiteilijanuransa aikana häneltä ilmestyi useita kymmeniä albumeita ja hänet palkittiin muun muassa kolmellatoista Grammylla. Eino Nieminen
Eino Nieminen ja hänen vaimonsa Svea Staaf-Nieminen pakenivat poliittista vainoa aluksi Ruotsiin, josta he siirtyivät Neuvostoliittoon lokakuussa 1930. He asettuivat Petroskoihin, jossa Nieminen alkoi pian sairastella, mahdollisesti lapualaisten pahoinpitelyn jättämien vammojen vuoksi. Hän kuoli leningradilaisessa sairaalassa keuhkotautiin joulukuussa 1933. Hänen leskensä joutui vangituksi Stalinin vainoissa, mutta selvisi hengissä ja palasi Suomeen vuonna 1983. Toimittaja Anna-Lisa Sahlström on kirjoittanut heistä dokumenttiromaanin "Mordet på kören" (2003). Niemisen Neuvostoliitossa syntynyt poika Folke Nieminen oli muun muassa Neuvosto-Karjalan Taiteilijaliiton puheenjohtaja. Nakke
Nakessa oli 1950- ja 1960-luvulla usein samoja piirtäjiä kuin "Aku Ankka" -lehdessäkin: Chase Craig, Harvey Eisenberg, Paul Murry, Gil Turner ja Vive Risto. Molemmilla sarjakuvilla oli Yhdysvalloissa sama tuotantoyhtiö, "Western Publishing". Naken omien sarjojen piirtäjä oli alun perin useimmiten Dan Gormley, joka teki myös Anselmi Pandaa. Gormley lopetti sarjakuvien piirtämisen vuonna 1958, jonka jälkeen hänestä ei tiedetä muuta kuin että hän kuoli vuonna 1988. Gormleyn sarjoja julkaistiin suomeksi paljon vielä 1960-luvullakin. Anastasia Nikolajevna Romanova
Anastasia on arvoituksellisuutensa vuoksi pysynyt ihmisten kiinnostuksen kohteena vuosikymmenet, ja hänestä on kirjoitettu kirjoja ja tehty elokuvia, joista tunnetuin lienee vuonna 1956 valmistunut "Anastasia". Siinä ”suuriruhtinatarta” esitti Ingrid Bergman. Anastasiasta on tehty myös televisiosarja ja piirroselokuva. Alfred Newman on säveltänyt elokuvaan Anastasia ”Anastasia”-nimisen musiikkikappaleen. Sen suomenkielisestä versiosta, jonka on sanoittanut Sauvo Puhtila, on tehty useita levytyksiä vuosina 1957 ja 1970. Yhdysvaltalainen aikakauslehti TIME listasi vuonna 2013 maailman 7 kuuluisinta katoamismysteeriä. Anastasia oli kolmannella sijalla. Natalja Smirnitskaja
Natalja Smirnitskaja (omaa sukua Djatlova, , 8. syyskuuta 1927 – 2004) oli Neuvostoliittoa edustanut yleisurheilija, joka kilpaili keihäänheitossa. Hän voitti kultaa Brysselin EM-kisoissa 1950 tuloksella 47,55 metriä. Smirnitskaja paransi keihäänheiton maailmanennätystä kahdesti vuonna 1949 ja oli maailmanennätyksen haltija vuoteen 1954 saakka. Urheilu-uransa jälkeen hänet palkittiin Neuvostoliiton urheilumestariksi (). Olga Fjodorovna
Olga Fjodorovna kuoli Nikolai I:n miniöistä nuorimpana, joitain vuosia ennen poikaansa. Hän oli vuosien ajan kärsinyt huonosta terveydestään ja yrittänyt turhaan löytää sopivia hoitoja Euroopan kylpylöistä. Olga lähti Krimille yksin 28.3.1891. Hän oli kertonut tsaaritar Maria Fjodorovnalle, ettei voinut hyvin ja halusi kerätä voimia rauhassa. Olga sairastui junamatkalla vielä samana iltana ja palasi Harkovan palatsiin useita tunteja myöhemmin. Hänen junavaunuunsa kutsuttiin lääkäreitä, jotka määräsivät hänet siirrettäväksi tsaarin odotushuoneeseen. Hän oli siellä yksin kaksi kokonaista päivää ainoastaan palvelijoidensa seurassa, kunnes kuoli 31.3.1891. Lokomotiv Jaroslavlin lento-onnettomuus
Jääkiekkoilija Aleksandr Galimovia ja lentoinsinööri Aleksandr Sizovia lukuun ottamatta kaikki kuolivat heti turmapaikalla. Galimov ja Sizov vietiin onnettomuuden jälkeen sairaalaan tehohoitoon. Galimov menehtyi saamiinsa vammoihin moskovalaisessa sairaalassa 12. syyskuuta 2011, viisi päivää onnettomuuden jälkeen. Lääkärit onnistuivat pelastamaan Sizovin hengen. Hän kotiutui sairaalahoidosta yli seitsemän viikkoa onnettomuuden jälkeen. Channel Onelle antamassaan haastattelussa Sizov kertoi aikovansa jatkaa työskentelyä ilmailun parissa mutta totesi samalla, että hän ei ehkä lennä enää ikinä. Hannes Järvimäki
Stalinin vainojen alettua vuonna 1935 Järvimäkeä syytettiin ”nationalismista”, koska hän oli perustanut Kontupohjan paperitehtaalle kansallisia työprikaateja. Syytösten taustalla oli Karjalan NKVD:n päällikkönä toiminut latvialainen Karl Tenison. Marraskuussa 1936 NKP:n Karjalan aluekomitean sihteeri Peter Irklis lähetti puolueen keskuskomitealle ja Leningradin aluekomitealle kirjelmän, jossa hän hyökkäsi ankarasti KArjalan johtavia suomalaisia kommunisteja vastaan. Heinäkuussa 1937 Järvimäki vangittiin ja julistettiin kansanvihollisiksi yhdessä tehtaan hallinto-osaston johtajana työskennelleen pietarinsuomalaisen Eemil Kalskeen kanssa. Häntä väitettiin vastavallankumouksellisen vakoiluryhmän johtajaksi ja tuomittiin kuolemaan tammikuussa 1938. Järvimäki teloitettiin Petroskoin lähistöllä Sandarmohissa kaksi kuukautta myöhemmin ja haudattiin teloituspaikalle joukkohautaan. Hänet rehalibitoitiin Stalinin kuoleman jälkeen vuonna 1956. Norma Talmadge
Vähän ennen kuolemaansa Talmadge sai useita aivohalvauksia. Hän kuoli keuhkokuumeeseen 63-vuotiaana kotonaan Nevadan Las Vegasissa varhain tiistaiaamuna 24. joulukuuta vuonna 1957. Hänen kuolinhetkellään Carvel-puoliso oli hänen vierellään. Hänen kuolinsyikseen on ilmoitettu eri lähteissä myös aivohalvaus ja sydänkohtaus, mutta tohtori James vahvisti kuolinsyyksi keuhkokuumeen. Anna Ahmatova
Ahmatovan ensimmäinen runokokoelma "Ilta" ilmestyi vuonna 1912, toinen kokoelma "Rukousnauha" vuonna 1914. Uusia ilmaisukeinoja etsivät taiteilijat kohtasivat Pietarissa 1910-luvulla Kulkukoira-nimisessä kabareeravintolassa. Heistä tunnetuimpia olivat tuottaja Boris Pronin ja teatteriohjaajat Vsevolod Meyerhold ja Nikolai Jevreinov, kuvataiteilijat Natan Altman, Mstislav Dobuzinski, Boris Grigorjev, Sergei Sudeikin, runoilijat Aleksander Blok, Nikolai Gumiljov, Sergei Gorodetski, Osip Mandelštam, Ahmatova, runoilija ja säveltäjä Mihail Kuzmin, säveltäjät Arthur Lourie ja Ilja Sats, balettitanssija Tamara Karsavina, näyttelijä, tanssija ja kuvataiteilija Olga Glebova-Sudeikina. Elem Klimov
Elem Germanovitš Klimov () (9. heinäkuuta 1933 Stalingrad – 26. lokakuuta 2003 Moskova) oli neuvostovenäläinen elokuvaohjaaja.
Klimov tunnettiin lännessä parhaiten vuonna 1985 valmistuneesta elokuvasta "Tule ja katso" (). Elokuva kertoo teinipojasta joka asuu saksalaisten miehittämällä Valko-Venäjällä Suuren isänmaallisen sodan aikana. Klimovin elokuvat olivat usein raskaita, mutta hän oli myös kuuluisa komedioista ja lastenelokuvista. Klimov oli naimisissa vuonna 1979 auto-onnettomuudessa kuolleen elokuvaohjaaja Larisa Šepitkon kanssa. Anna Ahmatova
Stalin kuoli vuonna 1953, mikä merkitsi tulevina vuosina käännettä parempaan myös Ahmatovan elämässä. Lev Gumiljov vapautettiin vankileiriltä vuonna 1956 satojentuhansien muiden joukossa. Nikolai Naumov
Nikolai Ivanovitš Naumov (, 28. toukokuuta 1838 Tobolsk – 22. joulukuuta 1901 Tomsk) oli venäläinen kirjailija. Olla Teräsvuori
Olla Teräsvuori oli naimisissa vuodesta 1915 Aino Lempi Hongiston (1887–1979) kanssa. Teräsvuori kuoli äkillisesti sydänkohtaukseen kesäkuussa 1953. Teräsvuorella oli kuollessaan työn alla kansanrunoutta käsitellyt väitöskirja joka julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen. Aino Teräsvuoren kuoltua perustettiin hänen testamenttinsa pohjalta 1980 "Aino ja Olla Teräsvuoren säätiö" joka tukee Pohjois-Karjalassa tapahtuvaa kansansivistystyötä. Zinaida Volkova
Muutettuaan takaisin Venäjälle vuonna 1917 Trostki yritti rakentaa jonkinlaiset välit tyttäriinsä. Nina kuitenkin kuoli samana vuonna tuberkuloosiin. . Sisarensa kuoleman jälkeen myös Zinaida Volkovan elämä muuttui epävarmemmaksi, sillä hän menetti opettajan työnsä trostkilaisuutensa vuoksi. Anna Ahmatova
Syksy 1921 oli Ahmatovalle raskasta aikaa, sillä Blokin kuoleman ja Gumiljovin teloituksen tuottaman surun lisäksi häntä vastaan käynnistettiin lehdistössä hyökkäyksiä, joiden alkuna voi pitää kirjallisuuskriitikko Kornei Tšukovskin esitelmää Pietarissa 20. syyskuuta 1921 otsikolla ”Kaksi Venäjää”. Tšukovskin puhe julkaistiin samana vuonna "Dom iskusstv" (Taiteiden Talo) -sanomalehden ensimmäisessä numerossa otsikolla ”Ahmatova ja Majakovski”. Esitelmässään Tšukovski käsitteli eroa ”Ahmatovan Venäjän” ja ”Majakovskin Venäjän” välillä. Puheella oli Ahmatovan tulevaisuudelle kohtalokkaat seuraukset. Naum Koržavin
Naum Moisejevitš Koržavin (), oik. Naum Mandel (14. lokakuuta 1925 Kiova − 22. kesäkuuta 2018) oli venäläinen, sittemmin Yhdysvaltoihin emigroitunut toisinajattelija, runoilija ja kirjailija, joka esitti avoimesti kritiikkiä Josif Stalinia ja Neuvostoliittoa kohtaan. Anastasia Mihailovna Romanova
Anastasia piti juhlimisesta ja pelasi usein uhkapeliä muun muassa Monte Carlossa. Anastasia Mihailovna kuoli Cannesin lähellä Ezessä vuonna 1922. Vladimir Nabokov
Nabokovilta jäi kuollessaan vuonna 1977 keskeneräinen romaanikäsikirjoitus "The Original of Laura", jonka on arveltu olevan seksuaalisisällöltään "Lolitaakin" provokatiivisempi. Vaikka kirjailija määräsi kuolinvuoteellaan käsikirjoituksen poltettavaksi, se päätettiin julkaista postuumisti vuonna 2009. Käsikirjoitus koostuu 138 arkistokortista, jotka on julkaistu teoksessa sellaisenaan. Lisäksi niiden teksti on ladottu myös tavanomaisena tekstinä. Anna Vyrubova
Anna Aleksandrovna Vyrubova, o.s. "Tanejeva" () (16. heinäkuuta 1884 – 20. heinäkuuta 1964 Helsinki) oli Venäjän viimeisen keisarinnan Aleksandra Fjodrovnan hovineiti ja paras ystävätär. Aleksandra Rahmanova
Aleksandra Rahmanova (myös "Alja", oikea nimi "Galina Nikolajevna Djurjagina", , Аля, Гали́на Никола́евна Дюрягина; 27. kesäkuuta 1898 Kasli – 11. helmikuuta 1991 Thurgaun kantonin Ettenhausen) oli venäläinen kirjailija. Mana Mana
"Totuus palaa" herätti jonkin verran huomiota ulkomailla, ja yhtye aloitti levyn englanninkielisen version äänitykset vuonna 1991. Työ jäi kuitenkin kesken, sillä lauluosuuksien äänitys epäonnistui skitsofreniasta kärsineen Mömmön ajauduttua pahasti omiin maailmoihinsa. Jouni Mömmö kuoli 26. lokakuuta 35-vuotiaana. Alla Nazimova
Nazimovan kasvonpiirteitä oli myös käytetty ehostustaiteilija Kevyn Aucoinin vuonna 2004 ilmestyneessä kirjassa "Face Forward", jossa hän teki näyttelijätär Isabella Rossellinista hänen näköisensä, etenkin eräässä valokuvassa poseeratessaan. Todor Živkov
Tytär Ljudmila pääsi politbyroohon ja kulttuuriministeriksi. Hän omaksui itämaista filosofiaa, harrasti mystiikkaa ja vegetarianismia marxismi-leninismin sijaan, mikä ei sopinut puolueen vanhalle kaartille. Ljudmila kuoli vuonna 1981 epäselvissä olosuhteissa 39-vuotiaana, mikä herätti Živkovin epäluulot tovereitaan kohtaan. Vladimir Nabokov (poliitikko)
Marraskuusta 1918 lähtien Nabokov toimi Krimin aluehallituksen oikeusministerinä. Huhtikuussa 1919 hän matkusti ulkomaille. Vuodesta 1920 hän toimi Berliinin emigranttijärjestöissä ja toimitti "Rul"-sanomalehteä. Nabokov menehtyi Pavel Miljukovin murhayrityksen yhteydessä. Norma Talmadge
Talmadgen hautajaiset pidettiin Beverly Hillsissä lauantaina 28. joulukuuta 1957. Hänelle pidettiin vaatimattomat ja yksityiset hautajaiset, joihin osallistui vähän yli 30 läheistä sukulaista ja ystävää. Hänet haudattiin Kalifornian Los Angelesissa sijaitsevalle Hollywood Forever -hautausmaalle "Abbey of the Psalms" -nimisen mausoleumin "Shrine of Eternal Love" -pyhäkköön. Pyhäkössä sijaitsee Talmadgen perheen oma yksityishuone "Talmadge Family Room", jonne on haudattu myös aviopuoliso Carvel James, sisaret Natalie ja Constance, vanhemmat Fred ja Peg sekä Constancen aviopuoliso Walter Giblin. Talmadgen kuoleman jälkeen hänen koko omaisuutensa arvioitiin olevan yli 3,6 miljoonaa dollaria, joka on vuoden 2015 dollareissa lähes 30 miljoonaa dollaria. Testamentissaan Talmadge jätti koko omaisuutensa sisarilleen ja aviopuolisolleen. Henkilöpalvonta (politiikka)
Monet neuvostokansalaiset myös kieltäytyivät sankarinpalvonnasta, mutta monet, kuten runoilijat Anna Ahmatova ja Osip Mandelstam, joutuivat oman turvallisuutensa vuoksi toimimaan palvonnan edellyttämällä tavalla. Osip Mandelstam pidätettiin ensimmäisen kerran vuonna 1934 Stalinin vastaisesta runoudestaan ja toisen kerran vuonna 1938, jonka jälkeen hän kuoli Vtoraja Retškan siirtoleirissä lähellä Vladivostokia. Mandelstamin vaimo kertoi myöhemmin, että kun runoilija kirjoitti vuonna 1937 teosta "Oodi Stalinille", hänen täytyi ”virittää itsensä kuin soitin antamalla tietensä periksi joukkohypnoosille”. Kuolemanottelu
Todellisuudessakin kahdeksan pelaajista vangittiin viikko ottelun jälkeen, joskaan ei ole selvyyttä siitä, oliko itse ottelulla mitään tekemistä vangitsemisen kanssa – Startin pelaajista Pavlo Komarov keräsi tietoja joukkuetovereistaan Gestapolle. Vangituista pelaajista Mykola Korotkyh' oli joka tapauksessa toiminut NKVD:n upseerina sekä vakoillut Neuvostoliiton hyväksi (Kiovan Dynamo toimi koko Dynamo-organisaation tavoin Neuvostoliiton salaisen poliisin NKVD:n alaisuudessa), ja kuoli vankilassa kuulustelujen aikana. Loput pidätetyistä lähetettiin tämän jälkeen Syretsin keskitysleiriin, jossa kolme heistä (puolustaja Oleksi Klymenko, hyökkääjä Ivan Kuzmenko ja maalivahti Mykola Trusevytš) ammuttiin noin puoli vuotta myöhemmin osana suurempaa, kostona vastarinnasta suoritettua joukkoteloitusta. Grigori Zinovjev
Grigori Jevsejevitš Zinovjev (, oikea nimi Ovsel-Geršon Aronovitš Radomyslsky, tunnettu myös nimellä Hirsch Apfelbaum; 23. syyskuuta 1883 Jelisavetgrad, Hersonin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 25. elokuuta 1936 Moskova, Neuvostoliitto) oli bolševikkeja edustanut vallankumouksellinen ja neuvostoliittolainen poliitikko. Hän toimi Kommunistisen internationaalin eli Kominternin ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1919–1926 sekä Neuvostoliiton kommunistisen puolueen Leningradin-johtajana vuosina 1918–1926. Zinovjev oli yksi Neuvostoliiton vaikutusvaltaisimmista johtajista Vladimir Leninin sairauden ja kuoleman aikoihin vuosina 1922–1925. Hän muodosti Josif Stalinin ja Lev Kamenevin kanssa puoluetta johtaneen troikan, jolla oli ratkaiseva merkitys Lev Trotskin ja vasemmisto-opposition syrjäyttämisessä. Stalin syrjäytti vuosina 1926–1927 sekä Zinovjevin että Kamenevin puoluejohdosta. Stalinin vainojen käynnistyttyä heidät tuomittiin vuonna 1936 näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettiin. Viktor Vladimirov
Jäätyään eläkkeelle Vladimirov ryhtyi valmistelemaan myös kriittistä tutkielmaa Suomen ja Neuvostoliiton suhteista vuosina 1938–1948, mutta vielä 1980-luvulla sensuuri esti sellaisen julkaisemisen Neuvostoliitossa. Vasta Neuvostoliiton hajottua hänen työnsä pääsi vauhtiin. Kolmiosaiseksi suunnitellusta teoksesta ehti kuitenkin valmistua vain ensimmäinen osa, sillä Vladimirov menehtyi vatsasyöpään helmikuussa 1995. Kyseisen teoksen julkaisi Suomessa Otava nimellä "Kohti talvisotaa". Nils Durchman
Nils Durchman oli naimisissa vuodesta 1883 Ljuba Sitkoffin (1859–1931) kanssa. Durchmanin nuorin poika Äly Rae Lemmitty Durchman (1894–1920) kuoli 7. syyskuuta 1920 Savoia S.9 -lentoveneen maahansyöksyssä Alpeilla, tämä vuosipäivä on nykyisin Suomen ilmavoimien vainajien päivä. Nikolai Gumiljov
Nikolai Stepanovitš Gumiljov (, 15. huhtikuuta 1886, Kronstadt, Pietari, Venäjä – elokuu 1921, Venäjä) oli merkittävä venäläinen runoilija, joka perusti akmeismiliikkeen. Hän oli Anna Ahmatovan ensimmäinen aviomies, ja heillä oli yhteinen poika Lev Gumiljov (1912–1992). Nikolai Gumiljov teloitettiin kommunisminvastaisesta toiminnasta elokuussa 1921. Jelena Naimušina
Naimušina voitti Neuvostoliiton joukkueessa joukkuekilpailun olympiakultaa Moskovassa 1980 ja joukkuekilpailun MM-hopeaa Fort Worthissa 1979. Hän kuoli 52-vuotiaana 14. maaliskuuta 2017. Nina Simone
Nina Simone (oik. Eunice Kathleen Waymon, 21. helmikuuta 1933 Tryon, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat – 21. huhtikuuta 2003 Carry-le-Rouet, Ranska) oli yhdysvaltalainen jazz-, blues- ja soul-laulaja, -lauluntekijä ja -pianisti. Hän levytti yli 60 albumia ja sävelsi yli 500 laulua. Olga Aleksandrovna Romanova
Muistot Nikolai-veljen koko perheen julmasta taposta pysyivät aina mielessä, mutta Olga eli onnellisena ja toivoi, että joku Romanov nousisi vielä jonakin päivänä uudestaan Venäjän tsaariksi. Kun Olgan puoliso kuoli vuonna 1958, Olga muutti Torontoon. Hän kuoli siellä 24. marraskuuta vuonna 1960 78 vuoden iässä. Hänet on haudattu Torontoon Yorkin hautausmaalle. Aljaksandr Tšarvjakou
Yhtenä varhaisen Neuvostoliiton toimeenpanevan keskuskomitean puheenjohtajana hänellä oli myös osa jaetusta Neuvostoliiton valtionpäämiehen asemasta vuosina 1924–1937. Tšarvjakou menehtyi vuonna 1937. On syytä huomata, että käytännössä kaikki Neuvostoliiton jaetun valtionpäämiehen tehtävässä olleet, muita neuvostotasavaltoja kuin Venäjän SFNT:aa edustaneet toimeenpanevan keskuskomitean puheenjohtajat saivat surmansa tai tapettiin stalinistisen valtionterrorin huippuvuosina 1937-1938. Alla Nazimova
Nazimovan teatteriura kehittyi varhain ja vuodesta 1903 lähtien oli Moskovan ja Pietarin keskeisimpiä tähtiä. Hän matkusti Eurooppaan, mukaan lukien Lontooseen ja Berliiniin poikaystävänsä Pavel Orlenevin, mahtipontisen näyttelijän ja tuottajan kanssa. Vuonna 1905 he muuttivat New York Cityyn ja perustivat venäjänkielisen teatterin Lower East Sideen. Hanke oli menestyksetön ja Orlenev palasi Venäjälle Nazimovan jäädessä Yhdysvaltoihin. Rašid Nežmetdinov
Sittemmin Nežmetdinov pelasi ainoastaan Neuvostoliiton alueella. Vuonna 1961 hän jakoi Mark Taimanovin takana toista sijaa Tšigorinin muistoturnauksessa ja 1964 hän oli Vladimir Antošinin ja Vladimir Bagirovin jälkeen kolmas Bakun kansainvälisessä turnauksessa. Viimeisen turnauksensa (Latvian avoin mestaruusturnaus) hän pelasi vuonna 1973 ja sijoittui melko heikkotasoisessa kilpailussa vasta kolmanneksi.. Kisan aikana hän sairastui, eikä pystynyt pelaamaan kaikkia pelejään. Nežmetdinov kuoli Kazanissa 3. kesäkuuta 1974. Alla Nazimova
Nazimova debytoi mykässä elokuvassa vuonna 1916 hänen vuonna 1915 esitetyn 35-minuuttisen näytelmänsä "War Brides" johdosta. Tämä kiinnitti elokuvatuottaja Lewis J. Selznickin huomion häneen. Muutamien seuraavien vuosien aikana hänestä tuli menestyselokuvien päätähti, ja niiden ansiosta hän ansaitsi melkoisen summan rahaa. Vuonna 1917 hän ansaitsi 30 000 dollaria yhtä elokuvaa kohden, sekä 1000 dollaria päiväbonusta jokaisesta elokuvaamiseen käytetystä päivästä. Hän sai myös sopimuksen mukaisesti 13 000 dollaria viikossa. Tuohon aikaan Mary Pickford sai sopimuksensa mukaisesti 3000 dollaria viikossa. Pavel Bermondt-Avalov
Neuvostoliiton perustamisen jälkeen Bermondt-Avalov muutti Länsi-Eurooppaan. Vuonna 1921 hän kirjoitti Saksassa asuessaan muistelmansa. Vaikka Bermondt-Avalov osallistui oikeistolaiseen toimintaan Saksassa, kansallissosialistit karkottivat hänet Saksasta vuonna 1936. Karkotuksen jälkeen hän asui ensin Belgradissa, Serbiassa ja myöhemmin New Yorkissa, Yhdysvalloissa, jossa hän kuoli vuonna 1974. Alla Nazimova
Vuonna 1925 hänellä ei enää ollut rahaa elokuvien investoimiseen, ja taloudelliset tukijat lopettivat tuen antamisen. Harvat valinnanvaransa hylättyään hän jätti elokuvateollisuuden ja palasi esiintymään Broadwaylla 1940-luvun alkuun saakka, jolloin hän esiintyi muutamissa elokuvissa pääasiassa rahantarpeensa tyydyttämiseksi. Kaksi hänen parastaan tuon aikakauden rooliaan olivat Robert Taylorin äiti elokuvassa "Escape" (1940) sekä Tywor Powerin äiti elokuvassa "Hiekkaa ja verta" (1941). Nikolai Rimski-Korsakov
Vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen Rimski-Korsakov erotettiin konservatorion professuurista hänen poliittisten kantojensa vuoksi. Hänen vuoden 1907 oopperansa, "Zolotoi petušok" ("Kultainen kukko"), hyökkäsi suoraan yksinvaltiutta vastaan, ja se kiellettiin ensi-iltansa jälkeen. Rimski-Korsakov kuoli vuonna 1908 angina pectoris -kohtaukseen Ljubenskissa lähellä Pietaria. Alla Nazimova
Näyttelijätär Edith Lucketin ja hänen miehensä Dr. Loyal Davisin ystävänä Nazimovasta tuli tulevan Yhdysvaltain presidentin Ronald Reaganin puolison Nancy Davis Reaganin kummitäti, joka oli Lucketin tytär hänen edellisestä avioliitostaan vuodelta 1921. Hän oli yhdysvaltalaisen elokuvatuottajan Val Lewtonin täti. Nina Sorokina
Nina Sorokina (, 13. toukokuuta 1942 Moskova, Neuvostoliitto – 8. lokakuuta 2011) oli venäläinen balettitanssija, joka työskenteli Bolšoin baletissa. Hänen puolisonsa oli tanssija Juri Vladimirov, joka oli tanssijana samassa baletissa. Molemmat palkittiin vuonna 1987 Neuvostoliiton kansantaiteilijoina. Anna Ahmatova
Vaikka Ahmatovan runoja ei julkaistu kuuteentoista vuoteen, olivat nuo vuodet hedelmällisiä hänelle runoilijana. Anna Ahmatova -museon esitteessä todetaan Gumiljovin kuoleman jälkeen kirjoitetusta runoista, että ne: Anna Ahmatova
Toisen kerran Lev Gumiljov vangittiin yhdessä Nikolai Puninin kanssa vuonna 1935. Ahmatova kirjoitti Stalinille lyhyen kirjeen, jossa hän vannoi, etteivät hänen poikansa ja miehensä ole valtiollisia rikollisia. Kirje auttoi, ja miehet vapautettiin jo parin viikon kuluttua pidätyksestä. Tuohon aikaan Ahmatova alkoi kirjoittaa runoelmaansa "Requiem". Kolmannen kerran Lev Gumiljov vangittiin vuonna 1938. Ahmatovan kirjeistä ei enää ollut apua, Lev Gumiljov oli seitsemäntoista kuukautta vankilassa Leningradissa. Hän sai kuolemantuomion, joka kuitenkin muutettiin leirituomioksi. Anna Ahmatova
Raskaat vuodet olivat vaurioittaneet Ahmatovan terveyttä. Hänellä oli ollut sydäninfarkteja, ja hän kuoli kolmanteen sydäninfarktiin eräässä Domodedovon sanatoriossa lähellä Moskovaa 5. maaliskuuta 1966, samana vuonna, jona olisi täyttänyt 77 vuotta. Hänet siunattiin ortodoksisin menoin Leningradissa ja haudattiin Kellomäkeen. Eräs Ahmatovan elämäkerran kirjoittajista totesi hänen olleen kuollessaan ”yhtaikaa kansallissankari, marttyyri ja ihailtu suuri taiteilija, jonka ruumiinsiunaustilaisuuteen tulvi valtava määrä yleisöä”. Horloogijn Tšoibalsan
Vuoteen 1940 mennessä Tšoibalsan oli saanut maan ehdottoman vallan käsiinsä. Hän oli kuitenkin hyvin riippuvainen venäläisistä neuvonantajista kysyen näiden mielipidettä lähes joka asiassa. Venäläisvaikutuksesta esimerkiksi mongolin kirjaimistosta siirryttiin vuosina 1941–1946 mongolin kyrilliseen kirjaimistoon. Mongolia osallistui toiseen maailmansotaan Neuvostoliiton puolella. Sodan aikana Tšoibalsan ajoi panmongolialaista liikettä ja maan mediassa julkaistiin kannanottoja Sisä-Mongolian liittämisestä Mongoliaan. Kiinan ja Neuvostoliiton sopimus vuonna 1945 teki kuitenkin tämän ajatuksen lopulta mahdottomaksi. Talvella 1951 hän matkusti Moskovaan sairaalahoitoon ja kuoli munuaissyöpään 28. tammikuuta 1952. Anna Filosofova
Filosofova menehtyi 17. maaliskuuta 1912. Hänen hautajaisiin osallistui tuhansittain ihmisiä kunnioittamaan hänen muistoaan. Jelena Stasova
Jelena Dmitrijevna Stasova (15. lokakuuta 1873 Pietari, Venäjän keisarikunta – 31. joulukuuta 1966 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen bolševikki ja neuvostoliittolainen poliitikko. Hän toimi Kansainvälisen puna-avun (MOPR) puheenjohtajana 1927–1938. Stasova oli vuonna 1919 ensimmäinen nainen Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politbyroon jäsenenä. Natalja Brasova
Vallankumouksen yhteydessä marraskuussa 1917 Nikolai II luopui kruunusta Mihailin hyväksi, mutta tämä kieltäytyi. Mihail oli perheineen aluksi kotiarestissa Hatsinassa. Myöhemmin hänet lähetettiin Permiin, mutta onnistui salakuljettamaan poikansa ja tytärpuolensa Tanskaan, josta hänen äitinsä leskikeisarinna Maria Fjodorovna oli kotoisin. Natalia Brasova myös pakeni myöhemmin Tanskan passilla Lontooseen. Mihail teloitettiin heinäkuussa 1918 Permissä. Boris Nemtsov
Boris Jefimovitš Nemtsov ( Борис Ефимович Немцов, 9. lokakuuta 1959 Sotši (Neuvostoliitto) – 27. helmikuuta 2015 Moskova) oli venäläinen poliitikko. Boris Jeltsinin valtakaudella hän toimi Nižni Novgorodin alueen kuvernöörinä ja Venäjän 1. varapääministerinä. Myöhemmin hänestä tuli oppositiopoliitikko ja yksi Venäjän presidentti Vladimir Putinin keskeisimmistä kriitikoista. Giacomo Casanova
Casanova kuoli 4. kesäkuuta 1798. Hänen viimeisten sanojen kerrotaan olleen "Olen elänyt filosofina ja kuolen kristittynä". Pekka Nurmiranta
Nurmiranta vangittiin Neuvostoliitossa 24. kesäkuuta 1941 vastavallankumouksellisesta toiminnasta syytettynä ja 8. lokakuuta 1941 hän sai kuuden vuoden vankeustuomion. Hänen oletetaan kuolleen Neuvostoliitossa. Iisalmen raastuvanoikeus julisti Nurmirannan kuolleeksi 17. joulukuuta 1979. Hänen maineensa palautettiin Venäjällä 1994. Lev Kamenev
Leninin sairastuessa vuonna 1922 Kamenev oli kansakomissaarien neuvoston varapuheenjohtaja ja Leninin jäätyä syrjään päätöksenteossa Kamenev toimi hänen varamiehenään. Valtakamppailun käynnistyttyä vuonna 1923 Zinovjev, Kamenev ja puolueen pääsihteeriksi edellisenä vuonna heidän aloitteestaan valittu Stalin muodostivat troikaksi tai triumviraatiksi kutsutun epävirallisen johtoryhmän, jonka päätavoitteena oli estää Lev Trotskin ja tämän ympärille muodostuneen vasemmisto-opposition pääsy valtaan. Trotski ja vasemmisto-oppositio halusivat luopua kapitalismin ja markkinatalouden elementtejä sisältäneestä uudesta talouspolitiikasta eli NEP:stä, kun taas troikan edustama puolueen ”keskusta” kannatti sen jatkamista. Leninin kuoltua tammikuussa 1924 viime kädessä juuri Kamenev esti Stalinille kiusallisen Leninin testamentin julkistamisen pelastaakseen tärkeän liittolaisensa. Stalinin ajaessa lähinnä omaa asiaansa Zinovjev ja Kamenev muodostivat toisilleen loppuun saakka uskollisina pysyneen yhteistyökykyisen kaksikon. Kunnianhimoisen ja vaistoihinsa luottaneen Zinovjevin sekä varovaisen ja järjestelmällisen Kamenevin on sanottu täydentäneen toistensa ominaisuuksia.
Trotskin menetettyä asemansa vuoden 1925 alussa troikka hajosi Stalinin kääntyessä entisiä liittolaisiaan Kamenevia ja Zinovjevia vastaan. Kamenev pudotettiin lokakuussa 1925 politbyroon täysjäsenestä ehdokasjäseneksi ja häneltä vietiin Moskovan-puoluejohtajan tehtävä. Kesällä 1926 Kamenev ja Zinovjev liittoutuivat Trotskin kanssa, jolloin syntyi niin sanottu yhdistynyt oppositio. Sitä yhdisti Stalinin vastaisuus ja vaatimus puolueen sisäisen demokraattisen toimintakulttuurin palauttamisesta. Lokakuussa 1926 Kamenev menetti ehdokasjäsenyytensä politbyroossa ja Stalinin käydessä lopulliseen iskuun hänet erotettiin marraskuussa 1927 myös keskuskomiteasta. Joulukuun 1927 puoluekokouksessa Zinovjev ja Kamenev päättivät pelastaa uransa irtisanoutumalla kaikista aiemmista mielipiteistään. Heidät erotettiin puolueesta, mutta he saivat luvan hakea jäsenyyttään takaisin puolen vuoden koeajan jälkeen. Nikolai Gumiljov
Kun Ensimmäinen maailmansota sota alkoi, Gumiljov palasi Venäjälle ja liittyi jalkaväkirykmenttiin. Hänet palkittiin ansioistaan kahdella Pyhän Yrjön ansioristillä (24. joulukuuta 1914 ja 5. helmikuuta 1915). Hänen sotarunonsa on julkaistu kokoelmassa "Nuolikotelo" ("Колчан"). Venäjän vallankumouksen aikana Gumiljov palveli upseerina Pariisissa. Huolimatta varoituksista hän palasi Venäjälle, Pietariin. Pietarissa hän julkaisi muutamia uusia kokoelmia, "Tabernaakkelin" ja "Kokon". Lopullinen ero Anna Ahmatovan kanssa astui voimaan 5. elokuuta 1918. Johannes Orasmaa
Neuvostojoukot miehittivät Viron aamulla 17. kesäkuuta 1940. Miehityshallinnon määräyksestä suojeluskuntajärjestö Kaitseliit lakkautettiin 10 päivää myöhemmin 27. kesäkuuta, ja 19. heinäkuuta NKVD pidätti kenraali Orasmaan Tabiveressä. Samana päivänä pidätettiin myös entinen asevoimien komentaja, kenraali Johan Laidoner. Lähes kolmen vuoden piinaamisen, nälkiinnyttämisen ja kaltoinkohtelun jälkeen Orasmaa kuoli Vjatkan vankileirillä Kirovin oblastissa Koillis-Venäjällä 24. toukokuuta 1943. Hänen hautapaikkansa on jäänyt tuntemattomaksi. Orasmaan leski Anna teki itsemurhan joulun alla 1943. Orasmaan leski Alma teki itsemurhan joulun edustalla 1943. Johannes ja Alma Minna (o.s. Leelbiks) olivat avioituneet 6. huhtikuuta 1920 ja heillä oli tytär Liia (s. 1922) ja poika Fred-Johannes (s. 1924). Natalja Dudinskaja
Natalja Mihailovna Dudinskaja (; 21. elokuuta 1912 Harkova – 29. tammikuuta 2003 Pietari) oli venäläinen balettitanssija. Hän oli keskeinen hahmo 1930- ja 1940-luvun Kirov-baletissa. Alla Pavlova
Alla Pavlova (s. 13. heinäkuuta 1952) on nykytaidemusiikin säveltäjä. Hän syntyi, opiskeli ja aloitti uransa Neuvostoliitossa, mutta asettui vuonna 1990 New Yorkiin, Yhdysvaltoihin. Hän on säveltänyt monenlaista musiikkia, jonka joukossa on muun muassa viisi sinfoniaa. Anna Ahmatova
Anna Ahmatova oli useaan otteeseen kielletty, julkaisukiellossa ollut runoilija. Ensin puolueen salaisella päätöksellä vuodelta 1924 ja sitten julkisella päätöksellä vuodelta 1946. Näistä huolimatta hän oli tunnettu runoilija sekä Neuvostoliitossa että Länsi-Euroopassa. Stalinin kuoleman jälkeen alkoi niin sanottu suojasään aika. Kulttuurielämässä alettiin vähitellen luopua ždanovilaisesta puoluekantaisuuden vaatimuksesta ja myös Ahmatovan vähittäinen rehabilitointi alkoi. Jo 1950-luvun lopulla ja 1960-luvulla hänen runojaan julkaistiin jälleen lehdissä. Hänen taloudellinen tilanteensa helpottui, koska hän sai taas tekijänpalkkioita.
Kun yhdysvaltalainen runoilija Robert Frost vieraili hänen mökillään vuonna 1962, Ahmatova kirjoitti: ”Minulla on ollut kaikkea – köyhyyttä, vankilajonoja, pelkoa, vain ulkoa opittuja runoja ja poltettuja runoja. Myös nöyryytystä ja surua. Ja sinä et tiedä tästä mitään, etkä pystyisi ymmärtämään, jos kertoisin sinulle...” Kaksi vuotta ennen kuolemaansa, 76-vuotiaana, Ahmatova sai hyvitystä, kun hänet nimitettiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton puhemiehistöön. Nikola Žekov
Maailmansotien välisenä aikana Žekov julkaisi muistelmansa ja useita sotatieteellisiä teoksia. Toisen maailmansodan aikana hän tuki taloudellisesti isänmaallisia ja saksalaismielisiä hankkeita. Vastineena mielipiteilleen hän sai 1940 kutsun Adolf Hitlerin luo ja 1942 puolen miljoonan reichsmarkin lahjoituksen natsi-Saksalta. Puna-armeijan miehittäessä Bulgarian Žekov joutui pakenemaan syksyllä 1944 uudelleen Saksaan, jossa hän asui viimeiset vuotensa. Bulgarian kommunistien asettama kansantuomioistuin tuomitsi hänet helmikuussa 1945 poissaolevana kuolemaan. Baijerissa vuonna 1949 kuolleen Žekovin jäännökset haudattiin vuonna 1992 uudelleen mausoleumiin Sofiassa. Aleksandr Antonov
Kun Tambovin alueella puhkesi talonpoikien spontaaneja kapinoita, Antonov ryhtyi vuoden 1918 lopulla luomaan talonpojista maanalaista antibolševistista sissiarmeijaa. Vuoteen 1920 mennessä hänen joukoissaan oli 50 000 miestä jaettuina kahteenkymmeneen rykmenttiin ja kahteen armeijaan. Antonov oli marraskuusta 1920 heinäkuuhun 1921 Tambovin kapinallisten operatiivisen pääesikunnan päällikkö ja käytännössä koko talonpoikaiskapinan sotilaallinen johtaja. Mihail Tuhatševskin ja Vladimir Antonov-Ovsejenkon komentamat puna-armeijan joukot kukistivat Tambovin kapinan vuoden 1921 aikana. Piileskelyä jatkanut Antonov kuoli yhdessä veljensä Dmitrin kanssa tulitaistelussa tšekan miehiä vastaan vuonna 1922. Anastasija Baburova
Baburova kuoli tajuihinsa tulematta tammikuun 19. päivän iltana 2009 moskovalaisessa sairaalassa päivällä tapahtuneessa ampumisessa saamansa vakavan päävamman seurauksena. Baburova oli neljäs vuoden 2000 jälkeen ammuttu Novaja Gazetan toimittaja. Hänen ampumiseensa johtaneista tapahtumista on liikkeellä kaksi versiota. Yhden mukaan hänet ammuttiin yhdessä Markelovin kanssa, ja toisen mukaan hänet ammuttiin sen jälkeen kun hän yritti pidätellä Markelovin ampujaa. Baburova haudattiin kotikaupunkiinsa Sevastopoliin. Tatiana Proskouriakoff
Proskouriakoff alkoi viimeisenä työnään tutkia mayojen historiaa klassisen kauden maya-kirjoituksista. Hän sairastui kuitenkin Alzheimerin tautiin ja kuoli elokuussa 1985. "Maya History" julkaistiin postuumisti 1993. Valentina Tolkunova
Tolkunova sairastui kesken konsertin Mogilevissä Valko-Venäjällä 16.2.2010 ja hän kuoli kuukautta myöhemmin 22.3.2010. Hän sai uransa aikana lukuisia palkintoja eri neuvostotasavalloissa ja hänelle myönnettiin kansantaiteilijan arvonimi 1987. Valentina Tolkunova konsertoi uransa aikana ympäri maailmaa, myös Suomessa. Hänen kuolemansa aiheutti suorannaisen maansurun. Monet osasivat hänen suosituimmat laulunsa ulkoa. Anastasia Nikolajevna Romanova
Suuriruhtinatar Anastasia Nikolajevna Romanova (; 18. kesäkuuta 1901 Pietari – 17. heinäkuuta 1918 Jekaterinburg) oli Venäjän keisarin Nikolai II:n nuorin tytär ja toiseksi nuorin tämän lapsista. Jakov Jurovskin johtamat bolševikit teloittivat hänet yhdessä muun keisariperheen kanssa kauppias Ipatjevin talossa Jekaterinburgissa.
Anastasialla oli kolme sisarta ja yksi veli:Verityön jälkeen Jekaterinburgissa liikkui huhuja, että joku lapsista olisi mahdollisesti päässyt pakenemaan. Myöhemmin useat huijarit ovat väittäneet olevansa teloituksesta pelastunut Anastasia, tunnetuin heistä lienee ollut Berliinissä 1920 julkisuuteen tullut Anna Anderson. Trofim Lysenko
Lysenko kuoli Moskovassa vuonna 1976. Hänet on haudattu Kuntsevon hautausmaalle . Neuvostohallitus ei aluksi sallinut Lysenkon kuolinilmoituksen julkaisemista ja se kuitenkin julkaistiin kaksi päivää myöhemmin "Izvestiassa" vain pienikokoisena ilmoituksena. Tatjana Samoilova
Tatjana Samoilova (4. toukokuuta 1934 Leningrad, Neuvostoliitto – 5. toukokuuta 2014) oli neuvostoliittolainen näyttelijä, jonka merkittävimpiä rooleja oli pääosa elokuvassa "Kurjet lentävät" (1957). Toinen merkittävä päärooli oli "Anna Kareninassa" (1968). Nikoloz Baratašvili
Baratašvili kuoli malariaan Gəncəssä 28-vuotiaana julkaisematta mitään ja jättämättä jälkeensä surijoita. Hänen vaikutuksensa huomattiin vasta paljon myöhemmin, mutta kun seuraavan sukupolven georgialainen älymystö löysi hänen runoutensa, hänen teoksiaan julkaistiin postuumisti vuosina 1861–1876 ja hänet nostettiin idoliksi. Baratašvilin haudan siirto Gəncəstä Tbilisiin vuonna 1893 muuttui kansalliseksi juhlaksi. Vuodesta 1938 lähtien hän on ollut haudattuna Mtatsmindan Pantheoniin Tbilisissä. Traitšo Kostov
Kostov työskenteli nuoruudessaan muun muassa Bulgarian kansalliskokouksen pikakirjoittajana ja oli mukana kommunistien toiminnassa 1920-luvulta alkaen. Hän oleskeli Neuvostoliitossa vuosina 1929–1931, 1932–1935 ja 1936–1938, ja työskenteli Kommunistisessa internationaalissa. Hänet valittiin Bulgarian kommunistisen puolueen politbyroohon vuonna 1936. Toisen maailmansodan aikana hän toimi maan alla, kunnes jäi kiinni vuonna 1942. Hän vältti täpärästi kuolemantuomion, minkä myöhemmin väitettiin johtuneen hänen maan salaisen poliisin kanssa tekemästään sopimuksesta. Kommunistien noustua Bulgariassa valtaan sodan jälkeen Kostovin on sanottu olleen korkeimmillaan kolmanneksi vaikutusvaltaisin henkilö puolueen hierarkiassa. Hän toimi helmikuusta 1945 joulukuuhun 1948 puolueen keskuskomitean sihteerinä ja oli Bulgarian varapääministerinä maaliskuusta 1946 maaliskuuhun 1949.
Kannattaessaan Bulgarian itsenäistä talouspolitiikkaa Kostovin katsottiin olleen mielipiteissään liian lähellä Jugoslavian johtaja Josip Broz Titoa, jonka Neuvostoliitto tuomitsi vuonna 1948. Kostov syrjäytettiin ”titolaisiin” kohdistuneen puhdistuksen alkaessa tammikuussa 1949. Näytösoikeudenkäynti häntä vastaan käynnistyi 7. joulukuuta 1949. Kostovia syytettiin osallisuudesta Jugoslaviasta käsin johdettuun ”operaatio Kostoviin”, johon sisältyi vakoilua länsivaltojen hyväksi ja jonka tavoitteena oli kansandemokratian kumoaminen. Hankkeen väitettiin kytkeytyneen ministeri Laszlo Rajkin Unkarissa johtamaan vastaavaan operaatioon. Kostov oli taipunut itsekritiikkiin puoluekokouksessa, mutta julistautui oikeudenkäynnissään syyttömäksi. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin hirttämällä joulukuussa 1949. Oikeudenkäynnin kymmenen muuta syytettyä tuomittiin pelkästään vankeuteen. Alla Nazimova
Vuosien 1917 ja 1922 välillä Nazimovalla oli huomattava voima ja vaikutusvalta Hollywoodissa. Kaikkien kuvausten mukaan hän oli erityisen suopea nuoria näyttelijättäriä kohtaan, joissa hän näki piileviä kykyjä ja hänellä oli ainakin muutamiin heistä romanttinen suhde. Hän auttoi molempien Rudolph Valentinon vaimojen, Jean Ackerin ja Natacha Rambovan elokuvaurat alkuun. Nazimovalla oli romanttinen suhde Ackerin kanssa. Hän oli hyvin vaikuttunut Rambovan kyvyistä Art directorina, ja Rambova suunnitteli innovatiivisia kulisseja Nazimovan tuottamiin elokuviin "Kamelianainen" ja "Salomé". Tavattuaan nuoren Patsy Ruth Millerin Hollywoodin juhlissa Nazimova auttoi hänen uransa alkuun. Nazimova oli lyhytaikaisessa suhteessa näyttelijä June Marlowen kanssa, jonka hän myöhemmin esitteli ohjaaja/tuottaja Lloyd Hamiltonille. Hän myös auttoi nuoren näyttelijättären Tallulah Bankheadin uran alkuun lyhyen suhteen jälkeen. Erotessaan vuonna 1920 Charlie Chaplin mainitsi hänen olevan vaimonsa Mildred Harrisin rakastajatar. Hän seurusteli lyhyen aikaa tunnetun näyttelijän Maude Adamsin kanssa. Nazimova eli Glesca Marshallin kanssa vuodesta 1929 kuolemaansa 1945 saakka. Gavin Lambertin, joka kirjoitti Nazimovan elämäkerran vuonna 1997 mukaan hänellä oli suhde Mercedes de Acostaan, jolla puolestaan oli suhde Isadora Duncaniin, Marlene Dietrichiin ja Greta Garboon. Acosta kirjoitti suhteestaan Nazimovaan omaelämäkerrassaan "Here Lies the Heart" (1960). Pavel Nahimov
Samana vuonna kesällä hän sai etulinjassa kuolettavan haavan päähän ja kuoli kahden päivän päästä. Hänet haudattiin Sevastopolissa Vladimirin tuomionkirkossa. Nâzım Hikmet
Nazım Hikmet Ran (20. marraskuuta 1902 Thessaloniki – 3. kesäkuuta 1963 Moskova) oli turkkilainen runoilija. Hän tutustui järjestäytyneiden työläisten kautta Karl Marxin teoksiin, ja matkusti 1921 Moskovaan opiskelemaan marxilaista filosofiaa, taloustiedettä ja sosiologiaa. Hän joutui 1938 kiihottajana vankilaan ja vapautui sieltä 1950 kansainvälisen vastalausekampanjan ansiosta. Sen jälkeen hän muutti maanpakoon Moskovaan, missä hän pääasiassa asui. Hän oli ensimmäinen vapaata mittaa käyttänyt turkkilainen runoilija. Hänen tuotantonsa oli vuoteen 1965 kielletty Turkissa. Nykyisin häntä sanotaan Turkin kansallisrunoilijaksi, ja maailmalla hän on Turkin runoilijoista tunnetuin. Clara Zetkin
Zetkin avasi elokuussa 1932 Saksan valtiopäivät ikäpuhemiehen ominaisuudessa ja uhmasi kansallissosialisteja vallankumoushenkisellä puheellaan. Kansallissosialistien noustessa Saksassa valtaan tammikuussa 1933 Zetkin oli juuri matkustanut Neuvostoliittoon, johon hän asettui pysyvästi maanpakoon. Hän kuoli parantolassa Moskovan lähellä saman vuoden kesäkuussa. Hänen tuhkansa haudattiin Moskovan Kremlin muuriin. Klement Gottwald
Gottwald kuoli vuonna 1953, vain yhdeksän päivää Stalinin kuoleman jälkeen ja vain muutama kuukausi maan näytösoikeudenkäynnissä tuomittujen teloituksen jälkeen. Tiettävästi kuolinsyynä oli keuhkokuume, jonka hän sai Stalinin hautajaisissa. Hänen seuraajakseen Tšekkoslovakian presidenttinä nousi Antonín Zápotocký. Gottwaldin ruumis balsamoitiin ja asetettiin näytteille Prahan keskustaan Vítkovin kansallismuistomerkkiin, joka muutettiin hänen mausoleumikseen. Kun Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštšov 1950-luvun lopulla tuomitsi Stalinin ja destalinisaation aika alkoi, stalinisti Gottwaldin jälkimaine muuttui kiistanalaiseksi, ja vuonna 1962 hänen maalliset jäännöksensä siirrettiin pois mausoleumista. Gottwaldin ruumis tuhkattiin ja haudattiin Olšanyn hautausmaalle Prahaan. Vuonna 1963 Slánský ja Clementis rehabilitoitiin. Olga Nazarova
Nazarova juoksi Tokion MM-kilpailuissa 1991 kolmannen osuuden, kun Neuvostoliitto voitti 4 × 400 metrin viestin maailmanmestaruuden ajalla 3.18,43. Barcelonan olympialaisissa 1992 hän vei pitkässä viestissä kolmatta osuutta Yhdistyneen joukkueen voittaessa kultaa ajalla 3.20,20. 400 metrillä hän sijoittui neljänneksi ajalla 49,69. Göteborgin MM-kilpailuissa 1995 hän karsiutui 400 metrin välierissä. Nina Lugovskaja
Lugovskaja meni naimisiin toisen taiteilijan ja toisinajattelijan Viktor Templinin kanssa. Hän kuoli 74 vuoden iässä. Alla Nazimova
Nazimova oli yksi Yakov Leventonin ja Sonya Horowitzin kolmesta lapsesta. Perhe oli juutalainen ja asui Jaltassa, Krimissä, josta tuli sittemmin osa Venäjän keisarikuntaa (yhdistyi Ukrainaan vuonna 1954). Hän varttui dysfunktionaalisessa perheessä ja häntä kiikutettiin sisäoppilaitoksesta, kasvattikodeista ja sukulaisten luota toiseen hänen vanhempiensa erottua. Hänen emotionaalinen ahdinkonsa sai hänet kapinoimaan auktoriteetteja vastaan saadakseen huomiota. Varhaiskypsänä lapsena hän aloitti viulun soittamisen seitsemän vuoden iässä. Teini-ikäisenä hän alkoi osoittaa mielenkiintoa teatteria kohtaan ja otti näyttelemisen oppitunteja Moskovassa sijaitsevassa Näytelmäakatemiassa ennen liittymistään Stanislavskyn Moskovan taiteelliseen teatteriin nimellä "Alla Nazimova", myöhemmin pelkkänä "Nazimovana". Hänen taiteilijanimensä alkuosa oli peräisin hänen keskimmäisestä nimestään Adelaida ja sukunimensä Nazimova Nadezhdasta (Joka on venäläisen romaanin nimeltä "Children of the Streets" sankaritar), jota hän ihannoi. Hän avioitui näyttelijäkumppaninsa Sergei Golovinin kanssa vuonna 1899; avioliitto oli olemassa "vain nimellisesti", eivätkä he koskaan virallisesti eronneet. Anatoli Rjabov
Liianllinen aktiivisuus ersän kielen ja kulttuurin parissa kiinnitti kuitenkin NKVD:n huomion. Kesäkuun 5. päivä vuonna 1937 Rjabovista annettiin pidätysmäräys. Myös Anatolin vaimo pidätettiin. Heitä syytettiin vakoilusta Suomen ja Viron hyväksi. Anatoli Rjabov teloitettiin 23. toukokuuta 1938 osana Stalinin vainoja, joissa teloitettiin myös muuta mordvalaisälymystöä. Hänen hautapaikkansa on tuntematon. Natalija Bessmertnova
Natalija Igorevna Bessmertnova (, 19. heinäkuuta 1941 Moskova, Neuvostoliitto – 19. helmikuuta 2008 Moskova, Venäjä) oli venäläinen balettitanssija. Hän liittyi Bolšoi-balettiin vuonna 1963 ja oli sen "prima ballerina" kolmen vuosikymmenen ajan.