Minä vuonna Virkkalan kalkkitehdas suljettiin?
Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Virkkalan kalkkitehdas oli Karl Forsströmin vuonna 1897 perustama, Lohjan Kalkkitehdas Oy:hyn kuulunut kalkkitehdas. Vuonna 1919 tehdasta laajennettiin sementtitehtaalla. Tehdas suljettiin vuonna 1994 1990-luvun alun laman, etenkin rakentamisen syvän laman vuoksi. Virkkala
Virkkalan kehitykselle antoi alkusysäyksen Kalkki-Petterinä tunnettu vuorineuvos Petter Forsström, jonka vuonna 1915 perustama Lohjan Kalkkitehdas Oy:n Virkkalan kalkkitehdas työllisti parhaimmillaan Virkkalassa noin 1 000 työntekijää. 1990-luvun laman aikana Oy Lohja Ab fuusioitiin Wärtsilän kanssa Metraksi, joka myi tehtaan ruotsalaiselle Euroc-konsernille. Euroc lopetti tehtaan vuonna 1994. Nykyään tehdasalue tunnetaan Kalkkipetterin alueena, ja siellä toimii kymmeniä pienyrityksiä. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Vuonna 1993 tehdas myytiin ruotsalaiselle Euroc-konsernille, ja myöhemmin samana vuonna yhtiö ilmoitti sulkevansa tehtaan. Sulkeminen poiki eduskunnassa Jaakko Laakson esittämän kirjallisen kysymyksen hallitukselle. Tehdas kuitenkin suljettiin vuonna 1994. Lohja
Kustaa Vaasa antoi jo 1542 Eerik Flemingille luvan rautamalmin louhintaan, ja Ojamon rautakaivoksen sanotaankin olevan Suomen ensimmäinen. Rautaa tärkeämmäksi kaivannaiseksi osoittautui kuitenkin kalkkikivi, jota on kaivettu Lohjalla Ojamon avolouhoksen lisäksi Törmän ja Solhemin avolouhoksista, sekä myöhemmin Tytyrin kaivoksesta. Lohjalla on Tytyrin lisäksi sijainnut 1990-luvun laman aikana suljettu, vuonna 1897 perustettu Virkkalan kalkkitehdas. Kalkkikaivostoiminnan aloitti Petter Forsströmin luotsaama Lohjan Kalkkitehdas Oy, mutta vuonna 1992 toiminta myytiin nykyiselle Nordkalk Oyj:lle.
Nybyn lasitehdas
1792 Nylander luovutti ruukin johtamisen pojalleen Aristotelekselle ja tyttärensä Sofian miehelle eli vävylleen Adolf Falanderille (1767–1847). Nylanderit ja Falanderkaan eivät kuitenkaan olleet lasinvalmistuksen ammattilaisia, vaan tehdas toimi lasinpuhaltajien turvin, joiden kanssa syntyi välillä selkkauksia. Syksyllä 1793 tulva aiheutti vahinkoa tehdasalueella ja muutkin vaikeudet kasvoivat. Työväen määrä laski 30:een vuosisadan loppuun mennessä. 1804 tehdas sulki ovensa ja 1807 Falander luopui lasitehdasprivilegiostaan. Sara Wacklin on kuvannut hovineuvos Johan Nylanderia teoksessaan "Satanen muistelmaa Pohjanmaalta". Nylander kuvataan siinä teräväpäiseksi ja kaupallisesti nerokkaaksi, joskin tunteettomaksi. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Virkkalan–Ojamon rautatie oli käytössä aina vuoteen 1970 saakka. Kotakankaan kaivos
Kotakankaan kaivoksen koillispuolella sijaitsevat edelleen toiminnassa olevat Ryytimaan kaivos (avattu 1962) ja Vesterbackan kaivos (avattu 1992) joiden päätuote on maanparannuskalkki. Vimpelin alueen kalkkiesiintymät löysi jo 1800-luvun puolivälissä Kalkki-Jaakkona tunnettu Lappajärven seurakunnan rovasti Jakob Fellman joka käynnisti alueelle kalkkikiven louhinnan ja polton sekä aloitti kalkkiuunien rakennuttamisen. Vimpelin talonpojat harjoittivat sitten kalkkikiven polttoa ja alueelta on löydetty yli 40 kalkkikiviuunin jäänteet. Teollinen kalkkikiven louhinta ja jauhatus alkoi Vimpelissä vuonna 1949. Nordkalkilla on Vimpelissä nykyisin kaksi kalkkikivikaivosta ja kalkkikiven jauhtatuslaitos. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Ojamon kaivos oli pitkään yhtiön arvokkain kalkkikivilöydös, ja Virkkalan tehdas saikin siitä kaiken raaka-aineensa aina vuoteen 1965 saakka, jolloin kaivos suljettiin. Kalkkikivi alkoi ehtyä löydöksestä, ja Lohjanjärven alle louhittuun kaivokseen tihkui kaiken aikaa enemmän vettä. Nykyään veden täyttämä syvä avolouhos toimii sukeltajien ja Meriturvan harjoittelupaikkana. Kuljetusvarikko
Kuormastovarikko perustettiin vilppulaan vuonna 1940. Kuormastovarikko lopetettiin liitoutuneiden valvontakomission vaatimassa varikkouudistuksessa vuonna 1945. Kenttäkeittimet ja liikuntavälineet siirrettiin Keskusvarikko 9:ään Kalkkuun. Puolustuslaitoksen Kuopion tehtaiden osasto jatkoi Vilppulassa ovien, ikkunoiden ja muiden puusepäntuotteiden valmistamista. Kuopion tehtaat lopetettiin vuonna 1955. Samalla Vilppulan osasto liitettiin nimellä Osasto 2 osaksi Kuljetusvälinevarikkoa. Osasto 2 valmisti muun muassa lavarakenteita, ammuslaatikoita, rekiä ja miehistökoppeja. Tuotanto lopetettiin vuonna 1961 ja toimintaa jatkettiin varastointitehtävissä. Vilppulan varikko-osaston nimi muutettiin Raaka-ainevarkko -osastoksi. Vuonna 1969 Vilppulan osat organisoitiin Kuljetusvälinevarikon Kuormastovarikko-osastoksi. Samalla Vilppulan puolustusvoimien hallinnoimaan alueeseen liitettiin entisen Rautatiehallituksen rakenneosaston keskuskorjaamon alue rakennuksineen. Kuormastovarikko-osasto korjasi, varastoi, hankki ja jakoi joukoille kuormasto- ja liikuntavälineitä sekä kenttämuonituskalustoa. Vuonna 1977 Kuormastovarikko-osaston nimi muutettiin Kuljetusvälinevarikon Vilppulan varikko-osastoksi. Sinne siirrettiin Asevarikko 1:n poltto- ja voiteluaineiden jakelukaluston korjaustoiminta. Vuodesta 1992 lähtien Vilppula jatkoi toimintaa varastoalueena. Vilppulan varasto-osastolle varastoitu ajoneuvo- ja panssarialan materiaali siirrettiin 2000-luvun alussa Kuljetusvarikon alueelle Kalkuun. Vilppulan varasto-osasto lakkautettiin ja alue siirrettiin varastorakennuksineen Sotamuseon käyttöön. Förbyn kaivos
Förbyn kalkkikaivos toimi Särkisalon Isossaluodossa 1882–2010 ja sen omisti "Karl Forsström Oy". Kaivos lopetettiin talvella 2010 koska kalkkikiven louhinta nykyistä syvemmältä olisi tullut kannattamattomaksi. Viime vaiheissa kaivos työllisti 7 henkilöä ja sen alin taso oli 530 metrin syvyydessä. Vitelen rautaruukki
Välimäen kaivokselta louhittiin vuosina 1895–1906 yhteensä 354 100 tonnia malmia ja kaivos oli Suomen toiseksi suurin rautakaivos Pitkärannan kaivoksen jälkeen. Vitelen ruukin kaksi masuunia tuottivat vuodessa yhteensä 4 900 tonnia takkirautaa joka laivattiin Putilovin Pietarin tehtaille. Masuunit toimivat vuoteen 1904 saakka jolloin ne suljettiin. Välimäen kaivoksen toiminta päättyi pari vuotta myöhemmin vuonna 1906. Porin jokisatama
Jokisataman matkustaja- ja tavaraliikenne alkoi hiljentyä nopeasti 1950-luvun lopulla, kun Reposaareen valmistui maantieyhteys uuden sillan kautta. Myös öljysataman toiminta loppui vuonna 1959 valmistuneen Tahkoluodon öljysataman rakentamisen jälkeen. 1960-luvun aikana jokisatama hiipui lopullisesti, ja yhtä lukuun ottamatta kaikki siihen liittyneet rakennukset on purettu. Ainoa jäljellä oleva on vuonna 1895 rakennettu Gustaf Nyströmin suunnittelema rantamakasiini, jossa toimii nykyään Cafe Jazz -niminen ravintola. Ihalan seisake
Seisakkeelta rakennettiin vuosina 1956–1957 teollisuusrata Naantalin Viheriäisten niemessä sijaitsevalle Nesteen Naantalin öljynjalostamolle. Rata Viheriäisten ratapihalle asti valmistui yhtä aikaa jalostamon kanssa. Ihalan laiturivaihde muutettiin miehittämättömäksi seisakkeeksi, kun tavaraliikenne siellä loppui vuonna 1972. Kuitenkin vielä 1980-luvun lopulla Kyllästämön sivuraiteella kuormattiin tavaravaunuja. Laiturirakennus purettiin vuonna 1980 ja henkilöliikenne seisakkeelta lakkautettiin kahta vuotta myöhemmin, toukokuussa 1982. Tämän jälkeen liikennepaikka toimi vielä Viheriäisten erkanemisvaihteena, kunnes sekin purettiin vuonna 1991 uuden vaihteen valmistuttua. Stora Enso
Stora Enso päätti laittaa Kotkan paperitehtaan myyntiin 25. lokakuuta 2007, koska tehtaalla olisi tarvittu suuria investointeja, joita Stora Enso ei ollut halukas toteuttamaan. Paperitehdas myytiin 1. heinäkuuta 2010 amerikkalaiselle OpenGate Capital -sijoitusyhtiölle. Kauppaan kuului Kotkan tehtaan lisäksi StoraEnson laminaattipaperitoiminnot Malesiassa, sekä Tainionkosken laminaattipaperikone Imatralla.
Imatran tehtaan kartonkilinja aiottiin sulkea vuoteen 2010 mennessä ja myös Varkauden ja Enon yksiköistä haluttiin vähentää noin 500 työpaikkaa. Kemijärven selluloosatehtaan, Summan paperitehtaan ja Anjalankosken paperikoneen lakkauttaminen oli osa Stora Enson kannattavuuden lisäämistä, mihin liittyi ensisijaisesti aikakauslehtipaperin tuotannon supistaminen Euroopan unionissa. Ruotsista lakkautettiin latvialaisella puulla käynyt Norrsundetin selluloosatehdas. Alun perin Stora Enso ilmoitti, että lakkauttamisten seurauksena henkilökunta vähenee runsaat tuhat, mutta 17.1.2008 MTV3:n uutisten mukaan vähennykset jäivät 985 henkilöön. Tehtaiden lakkauttamista perusteltiin sillä, että viidesosa paperi- ja kartonkitehtaiden käyttämästä puukuidusta tuli Venäjältä eikä tuonti ollut enää kannattavaa uusien Venäjän puutullien vuoksi. Kemijärven selluloosatehtaan käyttämää puuta Itä-Lapista käytettäisiin Stora Enson Oulun ja Veitsiluodon tehtailla. Rantalan Lakkitehdas
Sotavuosina lakkitehdas toimitti paljon sotilaspäähineitä. Yrityksen toiminta loppui konkurssiin vuonna 1966. Sittemmin rakennuksessa on ollut erilaisia pizzerioita ja leipomoita sekä työterveyslaitos. 2010-luvulla rakennuksessa on toiminut muun muassa ”moottoripyöräkerho” Cannonball MC. Oravaisten tehdas
Yhtiön nimeksi tuli vuonna 1935 Oravaisten Verkatehdas Oy (Oravais Klädesfabrik Ab). Päätuotteina olivat 1950-luvulla huopa, sarka ja diagonaalikankaat, 1960-luvun puolivälissä naistenvaatteissa suosioon nousseet keinokuituiset jersey- ja crimplenekankaat. Yhtiö luopui karjanjalostuksesta vasta 1960-luvun puolivälissä, kun uudeksi omistajaksi tuli turkistarhayritys Keppo Oy. Oravaisten tehtaalla ryhdyttiin valmistamaan tämän maailman suurimman minkinkasvattajan raaka-aineista turkkeja ja turkishattuja. Kankaiden kudonta lopetettiin 1977 ja lankojen kehruu 1979. Turkisten lisäksi vaatteita tehtiin myös Guy Rökmanin suunnittelemista tekstiileistä naistenvaatemerkillä Oravais. Mallistoihin kuului leninkejä, yhdistelmäasuja ja Laponia-ilta-asuja. Niiden suunnittelijoina toimivat Irma Sikow, Gunn Andersson ja sveitsiläinen Nelly Steinhilber. Tuotannosta jopa 70 prosenttia meni vientimarkkinoille: muihin Pohjoismaihin, Neuvostoliittoon, Isoon-Britanniaan ja Benelux-maihin. Karhulan lasitehdas
Karhulan lasitehdas eli Karhulan Lasi Oy oli William Ruthin perustama lasitehdas sittemmin A. Ahlström Osakeyhtiön omistukseen siirtynyt Karhulassa, Kotkassa. Vuonna 1995 tehtaan ostanut yhdysvaltalainen O-I lopetti yli sata henkilöä työllistäneen tehtaan toiminnan syksyllä 2009. Työntekijöistä 13 henkeä työskenteli silkkipainon puolella, joka lopetettiin vuodenvaihteen 2009-2010 jälkeen. Lopettamisen syyksi on ilmoitettu pullotuotannon ylikapasiteetti Euroopassa, myynnin väheneminen ja lama. Tehdas oli Suomen ainoa pakkauslasin ja lasipullojen valmistaja. Vuonna 2010 A. Ahlström osti tehdaskiinteistön O-I:lta takaisin. Samalla Karhulanniemen tehdasalueella toimii mm. Sulzerin pumpputehdas sekä Richter Karhula Oy:n konepaja. Suomen lasimuseon johtaja Heikki Matiskainen pitää tehtaan kulttuurihistoriallista merkitystä kiistämättömänä. Vuonna 2018 A. Ahlström myi noin kymmenen hehtaarin suuruisen tehdasalueen, uudeksi omistajaksi on tullut porilainen kiinteistöjen ja arvopapereiden sijoitustoimintaa harjoittava G-Capital Oy. Väinö Vähäkallio
Vähäkallion suunnittelemia funkkistyylisiä pankkirakennuksia rakennettiin eri puolille Suomea. Useat näistä edustivat klassismia. Osuustukkukaupan pääkonttori (1933) on muodoiltaan raskas ja vaikutelmaltaan mahtavan arvokas. Se on Vähäkalliolle yleiseen, joskin funkkisarkkitehtuurille epätyypilliseen tapaan rakennettu tummasta punatiilestä. Tehdasrakennuksiakin Vähäkallio sai piirrettäväkseen. Enso-Gutzeitille Kotkaan ja Ensoon suunnitellut tehdas- ja asuinrakennukset edustavat funktionalismia ja niissä on sekä vaaleita että tummia sävyjä. Imatralla sijaitsevalle Kaukopään tehdasalueelle Vähäkallio sai suunniteltavakseen asemakaavan sekä asuin- ja tehdasrakennukset. Tehdasalue on laaja ja arkkitehdin mittavin teos. Kaukopään tehtaista on vaikutelmia ottanut Alvar Aalto Sunilan tehtaisiinsa. Helsingin Salmisaareen Alkon tuotantolaitoksiksi rakennettu, nykyinen Helsingin oikeustalo (1936) kuuluu myös Vähäkallion suuriin töihin. Vähäkallion viimeiseksi työksi jäi Helsingin Suomalaisen klubin talo Helsingin keskustassa. Tikkurila (yritys)
Rikkihappo Oy, nykyinen Kemira Oyj, osti vuonna 1972 Schildt & Hallbergin ja ryhtyi laajentamaan ja modernisoimaan tehdasta voimakkaasti. Vuonna 1975 vihittiin uusi Monicolor-maalitehdas, joka oli valmistuessaan maailman automatisoiduin maalituotantolaitos, ja sen myötä alkoi tehtaan muutto pois vanhalta paikaltaan Tikkurilankosken partaalta. Vanha tehdasalue purettiin 1980-luvun lopulla, lukuun ottamatta vuonna 1912 rakennettua punatiilistä vernissatehdasta, joka toimii nykyään monitoimi- ja nuorisotalona. Uusi tehdasalue on noussut kauemmas Tikkurilan keskustasta. Kone- ja Siltarakennus
Kone ja Siltarakennus Oy osti 1923 lukkoja valmistaneen Abloyn, 1926 Hietalahden Sulkutelakka- ja Konepaja Oy:n (perustettu 1865), 1928 Ab Crichton-Vulcan Oy:n ja 1932 konkurssiin menneen Kotkan Konepaja Oy:n (perustettu 1897). Pääasiassa laivojen korjaustoimintaa harjoittanut Hietalahden Sulkutelakka- ja Konepaja Oy ostettiin lähinnä sen vuoksi, että sillä oli uudenaikainen suuri konepaja, joka oli vajaakäytössä samalla, kun Kone ja Siltarakennus Oy:n oma konepaja oli vanha ja liian ahdas yhtiön saamille uusille tilauksille. Crichton-Vulcan taas kärsi huonosta kannattavuudesta ja oli myös pahoin velkaantunut, mutta se oli saanut huomattavia alustilauksia valtiolta muun muassa kolmen sukellusveneen rakentamisesta. 1930-luvulla Kone ja Siltarakennus Oy erikoistui paperi- ja selluteollisuuden laitteiden valmistukseen ja toimitti vuosina 1932-1935 Neuvostoliittoon 35 alusta niiden joukossa yksi tankkilaiva ja 12 hinaajaa. Myös Suomen laivastolle rakennettiin panssarilaivat "Väinämöinen" ja "Ilmarinen" sekä sukellusvene "Saukko". Kotalahti
Kotalahti on entinen Outokumpu Oyj:n nikkeli-kuparikaivos Leppävirralla Oravikoskella. Kaivoksen toiminta aloitettiin vuonna 1959, ja se suljettiin vuonna 1987. Nykyisin se on Museoviraston mukaan yksi viimeisistä teollisuusyhdyskunnista, jossa on yhtiön laajaa palvelu- ja asuinrakentamista. Vulcan Kotalahti on vuonna 2013 tehnyt sinne kaivospiirihakemuksen, mutta yrityksen toiminta on sittemmin loppunut. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Vuonna 1906 tilattiin berliiniläiseltä Eckhardt & Hotopilta ensimmäinen rengasuuni. Uunin rakentamistyöt aloitettiin syksyllä 1906, ja seuraavan vuoden kesällä valmistui 14-kammioinen, Hoffmann-tyyppinen rengasuuni. Uunikanavan korkeus oli 2,8 metriä, leveys 3,6 metriä ja pituus 81 metriä. Savupiippu oli 54 metriä korkea. Baikaljärvi
Baikaljärven etelärannalle Baikalskiin rakennettiin vuonna 1966 suuri sellu- ja paperitehdas. Tehdas valkaisi sellun klooridioksidilla ja päästi saasteet järveen. Noin 200 000 tonnia selluloosaa vuodessa tuottanut tehdas oli vuosikymmenten ajan ympäristöliikkeen protestien kohteena. Syyskuussa 2008 tehdas siirtyi viimein suljettuun jätevesikiertoon. Lähes heti tämän jälkeen tehtaan toiminta seisautettiin kannattamattomana. Alkuvuodesta 2010 pääministeri Vladimir Putin antoi kuitenkin tehtaalle luvan jatkaa tuotantoa. Ympäristönormeja helpotettiin ja valtio tukee tappiollista toimintaa. Ympäristöliike reagoi päätökseen voimakkaasti. Maaliskuussa 2013 uutisoitiin jälleen Venäjän hallituksen tekemästä päätöksestä lopettaa tehtaan järveä saastuttava tuotanto, tällä kertaa vuoteen 2015 mennessä. Röykkä
1960-luvulla kylässä oli kolme pankkia, kaksi kauppaliikettä, V. Kumpulainen Oy:n vaihdetehdas sekä Lin-Pukineen tekstiilitehdas, joka toimi alun perin kansakouluksi rakennetun talon tiloissa. Koulu siirtyi parin vuosikymmenen ajaksi Korven kylään muutaman kilometrin päähän talon käytyä pieneksi; nykyinen koulu noin kilometrin päässä alkuperäisestä on uudisrakennus. Tekstiilitehdas suljettiin jo 1960-luvun lopuilla, ja vaihdetehdas siirtyi uudistiloihin Riihimäelle keväällä 1975. Tehdasrakennukseen sijoittui Styroxtehdas, joka tuhoutui tulipalossa keväällä 1988; sen tilalle rakennettiin uusi, edelleen toimiva seuraavana syksynä. Heinolan vaneritehdas
UPM lopetti vuonna 2010 Heinolassa sijainneen sahansa ja vaneritehtaan. Vaneritehdas oli seisoksissa jo vuoden 2009 alusta lähtien. Viime vaiheessa vaneritehtaalla oli 212 työntekjää ja sahalla 77 työntekijää. Samassa yhteydessä UPM lopetti myös Kaukaan vaneritehtaan Lappeenrannassa ja Parkanon jalostetehtaan. Lohja (yritys)
Lohjan Kalkkitehdas sai alkunsa merikapteeni Karl Forsströmin vuonna 1897 Lohjan Virkkalaan perustamasta kalkkiuunista. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen yhtiö aloitti Virkkalassa myös sementin valmistuksen. Vihannin kaivos
Vihannin (Lampinsaaren) sinkkikaivos toimi Vihannissa vuosina 1954–1992. Kaivoksen omisti Outokumpu Oy ja sen tuottamaa sinkkirikastetta kuljetettiin vuoteen 1969 saakka Raahen kautta ulkomaille, mutta tämän jälkeen rikastetta alettiin jalostaa Kokkolan uudessa sinkkitehtaassa. Vihannin malmi sisälsi sinkkiä noin 3,6 %, kuparia noin 0,4 % ja lyijyä noin 0,3 %. Lisäksi löytyi pieniä määriä kultaa ja hopeaa. Vihannin kaivoksessa työskenteli sen toimintavuosina 300–500 työntekijää. Armas Nikander
Nikander oli Porin Konepaja Oy:n laivanrakennusosaston työnjohtajana 1909–1910, Savonlinnan Telakka ja konepaja Oy:n teknillisenä johtajana ja isännöitsijänä 1910–1914, Tampereen Pellava- ja rautateollisuus Oy:n veturiosaston verstasinsinöörinä 1914–1917, Oy Lehtoniemen toimitusjohtajana 1917–1921, A. Ahlström Oy:n Varkauden konepajan johtajana 1921–1923 sekä Wärtsilä Oy:n yli-insinöörinä ja teknillisenä johtajana 1923–1924. Oy Lokomon toimitusjohtajana hän oli vuodesta 1925 alkaen. Nikanderin aikana Lokomo aloitti 1926 ruostumattoman teräksen valmistuksen ensimmäisenä Suomessa. Yhtiö laajensi myös tuotevalikoimaansa alkaen valmistaa muun muassa lämmityskattiloita, murskaimia ja erilaisia teollisuuden koneistoja. 1930-luvulla laajennettiin teräsvalimoa ja otettiin käyttöön sähköhitsaus. Ojamon kalkkikivikaivos
Ojamon kalkkikivikaivos oli Lohjan Ojamolla vuosina 1925–1965 toiminut Lohjan Kalkkitehdas Oy:n omistama kalkkikivikaivos. Kaivoksesta louhittiin 40 vuoden aikana 8,7 miljoonaa tonnia kalkkikiveä, joka kuljetettiin kapearaiteista Virkkalan–Ojamon rautatietä pitkin Virkkalan kalkkitehtaalle. Nykyään vedellä täyttyneessä syvässä avolouhoksessa harjoitetaan muun muassa pelastus- ja sukelluskoulutusta. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Sodan vuoksi kuljetus ei tapahtunut suoraan Itämeren yli, vaan koneet kuljetettiin ensin Tukholmaan ja sieltä laivalla Raumalle. Toukokuussa 1917 koettiin jälleen suuri vastoinkäyminen, kun saksalaiset kaappasivat ruotsalaisen höyrylaiva "Götan". Sen lastina oli noin neljäsosa sementtikoneista. Sementtikoneita pyrittiin neuvotteluteitse saamaan takaisin kaappareilta tuloksetta . Virkkilä (Rosmittala)
1800-luvulla kylä jakaantui kahteen osaan, Suureen ja Pieneen Virkkilään. Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 siellä asui 107 savakkoa ja 58 suomalaista. 1860-luvulle saakka Virkkilän talonpojat olivat tilanomistajan maaorjia. 1800–1900-lukujen vaihteessa kylä kuului Pähkinälinnan kihlakunnan Kelton volostiin. Vuonna 1881 sinne avattiin zemstvon ylläpitämä koulu. Metsä Group
Kannattavuuden parantamiseksi jouduttiin sulkemaan uudessa yrityksessä sahoja. Tenholan Skogbyn saha sekä Metsä-Saimaan rima- ja vanerilevytehdas Lappeenrannassa suljettiin syksyllä 1987. Vilppulan levytehdas myytiin samoihin aikoihin. Mäntän tehdas siirtyi tuotamaan liukosellua, jolloin jouduttiin irtisanomaan 400 työntekijää. Syksyllä 1987 lakkautettiin Iisalmen Ylä-Savon saha. Kolhon ja Nurmeksen pylväskyllästämöt myytiin Enso-Gutzeitin kanssa luodulle yhteisyritykselle. Takon aaltopahvitehtaan toinen kone pysäytettiin. Näiden toimien jälkeen Metsä-Serlan väki oli vähentynyt 800:lla. Ennen vuoden loppua työntekijämäärä väheni vielä 600:lla. Seuraavan vuoden aikana Metsä-Serla myi kiinteistöjään, myi tanskalaisen Evopanin ja sulki Äänekosken massatehtaan. Väkeä väheni näin 400:lla. Vaikka tehtiin saneerausta, tehtiin myös investointeja. Metsä-Botnian Kaskisten tehdas uudistettiin, samoin Kankaan paperitehdas ja Äänekosken kartonkitehdas. Seuraavana vuonna Mänttään investoitiinn uusi pehmopaperikone.. Lohja (yritys)
Virkkalan tehdas työllisti parhaimmillaan yli 1 000 työntekijää. Kalkkitehdas sai vuoteen 1965 saakka raaka-aineensa Ojamon kaivokselta Virkkalan–Ojamon rautatietä pitkin. Jokiniemi
Lähellä Tikkurilaa Keravanjoki laskee voimakkaasti ja muuttuu Tikkurilankoskeksi. Koskeen perustettiin mylly vuonna 1757. Vuonna 1862 valmistui päärata Tikkurilaan, mikä lisäsi alueen teollistumista. Samana vuonna myllyn yhteyteen rakennettiin öljynpuristamo, ja joitakin vuosia myöhemmin vernissakeittämö. Vernissatehdas valmistui vuonna 1913, edellisvuonna palaneen öljytehtaan seuraajaksi. Ajan kuluessa kehittyi maali- ja lakkatehdas Tikkurilan Väritehtaat Oy, nykyinen Tikkurila Oy. Radan varressa sijainneet vanhat Väritehtaan rakennukset purettiin 1980-luvulla, ja tehdas toimii nykyisin Keravanjoen toisella puolella Kuninkaalassa. Jäljellä on yhä vernissatehtaan punatiilinen rakennus, joka toimii nykyään monitoimitalo Vernissana. Jokiniemessä toimi vuosina 1928–1984 myös Grönbergin lyijyvalkoistehdas ja lyijysulatto, joka jätti jälkeensä pahan ympäristöongelman: tehtaan ympäristöstä jouduttiin kuorimaan pois lyijyn saastuttama pintamaata vuodesta 2000 lähtien ennen kuin alueelle voitiin rakentaa asuintaloja. Tehtaan tontin pintamaa puhdistettiin vuonna 2004, ja on ollut sen jälkeen käyttämättömänä joutomaana. Alueelle on rakennettu toimitiloja tai julkisia rakennuksia vuodesta 2008 lähtien. Vuonna 2012 annettiin suositus siitä, että tehtaan tontilla ei kasvatettaisi syötäviä kasviksia. Suomen meriteollisuus
Laivanrakennus kiihtyi voimakkasti toisen maailmansodan jälkeen, jolloin yli 500 erilaista sotakorvauslaivaa rakennettiin ja lähetettiin Neuvostoliittoon. Tehtävää varten perustettiin uusia telakoita muun muassa Raumalle, Turkuun ja Loviisaan. Sotakorvausten jälkeen laivojen rakentaminen idänkauppana jatkui pitkin tilaussarjoin. 1950- ja 1960–luvuilla 1950-luvulta 1980-luvulle suurimpina telakkayhtiöinä toimivat Wärtsilä, Rauma-Repola sekä valtio-omisteinen Valmet. Valtio-omisteinen laivanrakennus Suomessa loppui 1980-luvun lopulla. Valmetin ja Wärtsilän laivanrakennustoiminnot yhdistettiin 1986 Wärtsilä meriteollisuudeksi, joka päätyi konkurssiin 1989 ja niin sanottuun telakkakriisiin. Paul Wahl &amp; Co
Wahl omisti Jyrkän rautaruukin (per. 1831) Sonkajärvellä jonka yhteydessä toimi 1890-luvulle saakka kankirauta- ja naulapajat. Ruukin tuottama rauta meni Wahlin Varkauden laitosten käyttöön. Jyrkän ruukki suljettiin kannattamattomana 1909 mutta se oli vielä toiminnassa 1915–1919 raudan hinnan noustua ensimmäisen maailmansodan aikana korkeaksi. Lisäksi Wahl osti 1874 Vieremältä 1829 perustetun Salahmin ruukin ja rakensi sen yhteyteen masuunin. Salahmin ruukki tuotti masuunissaan järvimalmista noin 1 000 tonnia takkirautaa vuodessa ja tämä tuotanto meni Wahlin Varkauden tehtaiden käyttöön. Salahmin ruukki lopetti toimintansa 1908. Wahl oli hankkinut 1882 itselleen Korkeakosken ruukin joka oli lopettanut toimintansa 1872. Tämän ruukin toimintaa ei käynnistetty kuitenkaan uudelleen. Tytyrin kaivos
Toiminta alkoi vuonna 1897, ensin Törmän ja Solhemin avolouhoksilla. Maan alle siirryttiin osittain vuonna 1947, jolloin valmistui kivenmurskaamo 80 metriä maan pinnan alapuolelle. Vuonna 1956 avolouhostoiminta loppui, ja toiminta siirtyi kokonaan maan alle. Louhintamäärältään Tytyri on Suomen kolmanneksi suurin kalkkikivikaivos. Vuoteen 2001 mennessä Tytyristä oli kaivettu 34 113 431 tonnia kalsiittilouhetta.
Tytyrissä työskentelee noin 70 henkilöä, näistä noin 60 tuotannossa. Kaivoksen louhintasyvyys on 200–350 metriä. Vuotuinen louhintamäärä on 250 000 tonnia, ja kalkkikiviesiintymän arvioidaan riittävän noin 100 vuodeksi. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
SOLhemin esiintymä osoittautui kuitenkin pian liian pieneksi. Vuonna 1924 tehtiin Ojamolla lupaavia löydöksiä, jonka jälkeen yhtiö osti noin 14 hehtaaria käsittävän esiintymän. Uusi kaivos pääsi täyteen vauhtiin vuonna 1925. Kaivos alkoi tavanomaisena avolouhoksen porraslouhintana. Vuosina 1931−1933 siirryttiin ensin osittain ja sitten kokonaan maanalaiseen louhintaan. Viialan lasitehdas
Viialan lasitehdas (tunnetaan myös nimellä Wiialan lasitehdas) oli Viialassa vuosina 1890–1938 toiminut lasitehdas. Viialan lasitehdas, oli omana aikanaan jonkin aikaa Suomen kolmanneksi suurin lasitehdas. Tehtaan päätuotteena oli koko toiminta-ajan pakkauslasi, lisäksi tehdas valmisti myös talouslasia ja tehtaan yhteydessä oli talouslasihiomo. Ainoaksi jäänyt talouslasikuvasto ilmestyi vuonna 1911. Riihimäen Lasi
Kauklahden tehdas suljettiin vuonna 1952. Taide- ja koristelasin osalta tehdas erikoistui maljakoiden valmistukseen tehtyään Iittalan lasitehtaan kanssa 1963 sopimuksen, jolla lamppu- ja valaisinvalmistus keskittyi Iittalalle. Puhallettuja ja puristettuja maljakoita valmistui erityisesti 1960- ja 1970-luvuilla huomattavat määrät, joista suuri osa meni vientiin. Maineeseen on noussut esimerkiksi vuosina 1964–1974 valmistuksessa ollut, Helena Tynellin suunnittelema Aurinkopullo. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Tehtaan sijaintia ei valittu sattumalta. Kalkinpoltto vaatii melkoisesti polttoainetta, ja Virkkalassa Lohjanjärven rannalla oli tuolloin kaksikin suurta höyrysahaa, joilta oli mahdollista saada kohtuullisen hintaista polttoainetta. Järvi tarjosi myös edullisen tavan kuljettaa kalkkikiveä vuokratuilta esiintymiltä. Sijainnin kolmas etu oli vuonna 1873 rakennettu Hangon–Hyvinkään rautatie. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Uuden rengasuunin päivätuotantokapasiteetti oli aluksi 40−50 tonnia, mutta myöhemmin se nostettiin jopa 80 tonniin. Ensimmäisinä vuosina puolet uunin tuotannosta myytiin rakennusteollisuudelle. Tuotannon toinen puolikas myytiin aivan uudelle asiaskunnalle, sulfaattiselluloosatehtaille, kuten vasta valmistuneelle Lohjan selluloosatehtaalle. Ojamo
Toisen kaivoksen, Ojamon kalkkikivikaivoksen Lohjan Kalkkitehdas Oy avasi vuonna 1925. Kaivos oli pitkän aikaa Virkkalan kalkki- ja sementtitehtaan ainoa kalkkikiven lähde. Kaivos kuitenkin vuonna 1965. Nykyään kaivoslammessa harjoitetaan sukellus- ja pelastautumiskoulutusta. Ovako Imatra
Imatran terästehtaan lisäksi suomalaiseen Fiskarsin ja Wärtsilän silloin omistamaan Ovako Oy:hyn liitettiin vuonna 1979 joukko Länsi-Uusimaalla sijainneita rautateollisuuden tuotantolaitoksia eli Taalintehdas, Billnäs, Koverhar ja Åminnefors sekä Turun harkkorautatehtaan ollessa myös aiemmin jo Vuoksenniskan tuotantoyksikkönä. Turun yksikkö lopetettiin 35 toimintavuoden jälkeen vuonna 1978. Vinkkilän rautatieasema
Vinkkilän rautatieasema () on Uudenkaupungin radan varressa sijaitseva lakkautettu rautatieasema. Asemarakennus valmistui Jarl Ungernin piirustusten mukaan vuonna 1923 ja se avattiin liikenteelle seuraavana vuonna. Rautatien avaaminen aiheutti sekä Vinkkilän kylän että alueen kiviteollisuuden voimakkaan kasvun ja alueelle syntyi useita kivilouhimoita. Teollisuuden ja väestön kasvun myötä Vinkkilän taajama oli jo vuonna 1970 Vehmaan kirkonkylää suurempi. Asema muutettiin kuitenkin miehittämättömäksi vuonna 1982 ja tavaraliikenne asemalta lakkautettiin seitsemän vuotta myöhemmin, vuonna 1987. Asema palveli henkilöliikennettä koko radan lakkauttamiseen asti 1.1.1993. Siporex
Lohja-yhtiön Siporex-liiketoiminta juonsi juurensa vuonna 1935 perustettuun ja vuonna 1947 Lohjan Kalkkitehtaan ostamaan Sasekaan, jolla oli juuri ennen sotia rakennettu tehdas Helsingin Vuosaaressa. Tehdas valmisti Kahi-kalkkihiekkatiiliä ja Siporex-kevytbetonia. Vuonna 1972 Lohja perusti Siporex-tehtaan myös Ikaalisiin, ja tuotanto siirrettiin sinne kokonaan niin, että Vuosaaren toiminta loppui 1978. 1990-luvun alussa, kun Oy Lohja Ab ja Wärtsilä yhdistyivät Metraksi, Ikaalisten tehtaan ostivat Lohjan palveluksessa olleet Eero Kalliokoski ja Juha Vine, jotka myivät tehtaan 1999 tanskalaiselle H+H:lle. Koskenkorva (Ilmajoki)
Koskenkorvan naisia työllisti 1950–1960-luvuilla Välimäki Oy:n villakehräämö ja kutomo. 1960-luvun loppupuolella sen vienti Neuvostoliittoon kuitenkin tyrehtyi, ja yritys asetettiin konkurssiin 1968. Vapautuneisiin tiloihin saatiin kuitenkin pian Suomen Trikoon ompelimo, josta tuli vuoteen 1978 mennessä Ilmajoen suurin työnantaja. Muun suomalaisen valmisvaateteollisuuden tapaan tehtaan tuotanto kuitenkin alkoi vähetä ja tehdas suljettiin. Koskenkorvan tuolloin menestyneisiin, mutta sittemmin hiipuneisiin teollisuusyrityksiin kuuluivat Valmislakki Oy, Betonivalmiste Oy, Lahti-Röyskön huonekalutehdas sekä pyörätuoleja ja invalidimopedeja valmistanut Erkkola Ky. Vuosina 1980–1986 Koskenkorvalla toimi Riihimäeltä tulleiden lasinpuhaltajien Lasipaja, yhtiönimeltään Ilmajoen Lasi Oy. Kankaan paperitehdas
Tehdas hankki 3/4 vuonna 1923 valmistuneesta Kuhankosken voimalaitoksesta energiansaantinsa turvaamiseksi. Vuonna 1927 G. A. Serlachius Oy oli hankkinut tehtaan omistukseensa ja yhtiön osana tehtaan taloudellinen tilanne vakautui ja toimintamahdollisuudet parantuivat. Tehdasosakeyhtiön fuusioitiin G. A. Serlachius Oy:öön vuonna 1941. Tehtaan koneita uudistettiin sekä tuotantomenetelmiä tehostettiin 1960-luvulla ja tuotteiden määrä ja laatu paranivat. 1980-luvulla tehdas oli Euroopan 10. ja Suomen 3. suurin hienopaperin valmistaja. Tehtaan kolmoskone suljettiin 1980-luvulla. Vuoden 2008 helmikuussa tehtaan toinen kone suljettiin johtaen 72 työpaikan vähentymiseen. Syyskuussa tiedotettiin tehtaan siirtyvän Sappille vuoden vaihteessa. Vuotta myöhemmin Sappi ilmoitti aloittavansa neuvottelut tehtaan sulkemisesta. Viimeinen jäljellä ollut kone suljettiin tammikuussa 2010. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Sementtitehdas otti vuosina 1934−1935 tuotekehittelyn tuloksena käyttöön kolme uutta sementtilaatua. Näistä "Silika"-sementti jäi valikoimaan, kun taas "Panssari"- ja "Panssari-silika"-sementtien tuotanto lopetettiin 1940-luvun alussa. Voikkaan paperitehdas
Voikkaan paperitehdas oli paperitehdas Kouvolan Voikkaalla, silloisessa Kuusankosken kaupungissa Pohjois-Kymenlaaksossa. Se oli toiminnassa lähes 110 vuoden ajan (1897–2006). Virkkalan–Ojamon rautatie
Virkkalan–Ojamon rautatie oli Lohjan Kalkkitehdas Oy:n omistama, Virkkalan tehtaita ja Ojamon kalkkikivikaivosta yhdistänyt raideleveydeltään 1 000 mm:n kapearaiteinen rautatie, jota käytettiin etupäässä louheen ja tarvikkeiden kuljetuksiin. Lisäksi rautatiellä ajoi päivittäinen työläisjunapari. Rata rakennettiin vuonna 1925, ja sillä liikennöitiin aina vuoteen 1970 saakka. Vaajakosken tehtaat
Rakennuspuusepäntehdas lopetti toimintansa 1972. Tällöin sen tiloihin siirtyi kalustetehtaan toimintoja, ja tehdasta alettiin kutsua nimellä kaluste 2 ja Varassaaren tehdasta kaluste 1. Sammallahden tehtaan nimeksi tuli kalustetehdas 1977, kun Varassaaren tehdas lopetti toimintansa. Vuonna 1984 nimi muuttui Vaaja Kalustetehtaaksi. Lohja (yritys)
Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas oli Lohjan Kalkkitehtaan ensimmäinen tehdas. Tehtaan ensimmäisen kalkkiuunin rakennutti Karl Forsström vuonna 1897. Vuonna 1919 tehdasta laajennettiin 50 metriä pitkällä, pyörivällä sementtiuunilla. Myöhemmin kalkin poltto ja valmistus siirrettiin Tytyrin kaivoksen yhteydessä toimivaan kalkkitehtaaseen. Baikalsk
Noin 200 000 tonnia selluloosaa vuodessa tuottanut tehdas oli Baikaljärven pahin yksittäinen saastuttaja. Se valkaisi sellun klooridioksidilla ja päästi jätteet järveen. Tehdas oli vuosikymmenten ajan ympäristöliikkeen protestien kohteena. Syyskuussa 2008 tehdas siirtyi viimein suljettuun jätevesikiertoon. Tämän seurauksenta tehtaan toiminta lähes välittömästi seisautettiin kannattamattomana, ja suuri osa henkilöstöstä lomautettiin. Maaliskuussa 2009 ilmoitettiin, että tehdas on suljettu lopullisesti, mikä merkitsi paikkakunnan talouden romahdusta. Kaupunki oli yksi kahdestakymmenestä vuodesta 2008 alkaneen talouskriisin koettelemista yhden tehtaan ympärille rakentuvista kaupungeista (ns. monogorod), joita federaatio alkoi rahoittaa erityistuella vuoden 2009 lopussa. Kirkniemen lasitehdas
Kirkniemen lasitehtaan perusti joukko apteekkareita Tammisaaren apteekkarin Erik Mikael Eklundin johdolla. Apteekkarit olivat tyytymättömiä siihen että suomalaisten lasitehtaiden vuonna 1905 solmima hintakartelli oli kesäkuussa 1908 laajennettu koskemaan myös apteekkilasia. Tehtaan sijaintipaikaksi valittiin Lohja koska lähistön sahoilta oli saatavissa halpaa jätepuuta lasitehtaan polttoaineeksi. Kirkniemen tehdas rakennettiin nopeasti ja se aloitti tuotannon jo elokuussa 1908. Tehdas joutui kuitenkin heti vaikeuksiin, sillä sen toimintaa jouduttiin alusta lähtien rahoittamaan luotoilla osakepääoman tultua käytettyä tehtaan perustamiseen. Tämä johti muun muassa halvemman lapsityövoiman käyttöönottoon palkkakulujen säästämiseksi. Myös valmistetun lasin hinta jouduttiin pian nostamaan kartellin hintojen tasalle. Tehdas teki näistä toimista huolimatta konkurssin jo vajaan vuoden kuluttua kesäkuussa 1909. Rautuvaaran kaivos
Rautuvaaran kaivosrata avattiin 1973. Rautuvaara oli Äkäsjoen liikennepaikan kanssa pohjoisin osa Kolarin rataa ja samalla Suomen rataverkon pohjoisin liikennepaikka vuoteen 2004 saakka, jolloin se lakkautettiin yhdessä Kolarin kalkkitehtaalle vieneen Äkäsjoen radan kanssa. Eilat
Eilatin talouden tärkein haara perustui pitkään Timnan kuparikaivoksille. Vuonna 1968 kaivos työllisti 1 000 henkilöä, mutta se jouduttiin sulkemaan taloudellisten vaikeuksien takia vuonna 1975. Nykyisin kaupungissa toimii useita pieniä ja keskisuuria teollisuuslaitoksia. Kaupungissa harjoitettuihin teollisuuden aloihin kuuluvat esimerkiksi timantinhionta ja kalanjalostus. Myös matkailulla on merkittävä osuutensa paikallisessa taloudessa. Kaupungin pääasiallinen matkailukohde on Akabanlahden koralliriutta, minkä lisäksi kaupungissa järjestetään jazz-musiikin ja klassisen musiikin festivaalit. Kaupungista tehtiin matkailun edistämiseksi arvonlisäveroton alue vuonna 1985 ja samasta syystä kaupungin rannikolle on rakennettu keinotekoisia laguuneja. Voikkaan paperitehdas
Tehdasalueelle rakennettiin myös leveäraiteinen Voikkaa–Haarankallio-rata vuonna 1902 Savon radalta, Harjun aseman pohjoispuolelta. Kuusanniemestä tuleva, vuonna 1964 valmistunut Kouvola–Kuusankoski-rata korvasi tämän yhteyden, joka purettiin lopulta vuonna 1981. Tehtaan vaihtotyöt hoidettiin Kymiyhtiön omilla vetureilla. Voikkaan rautatieaseman ratapiha on nykyään tehdasalueella toimivien yritysten, kuten Teräspyörä Oy:n, käytössä. Jens Zachariassen
Zachariassenin liiketoiminta hiipui 1960- ja 1970-luvuilla. Viipurin Vaneritehdas Oy myytiin 1967 Rauma-Repola Oy:lle. Heinolan Vaneritehdas jouduttiin rakentamaan uudelleen 1969 tapahtuneen tuhoisan tulipalon jälkeen ja vuonna 1975 tehdas myytiin Enso-Gutzeit Oy:lle. Pyörä- ja Puuteollisuus Oy puolestaan myytiin 1973 Lahden kaupungille joka myi sen eteenpäin Asko Oy:lle. Pyörä- ja Puuteollisuus Oy lopetti toimintansa 1974. Saseka
Saseka fuusioitiin Lohjan Kalkkitehdas Oy:hyn 1961, minkä jälkeen sen nimen alla harjoitettiin tiili- ja kevytbetonituotannon ohella myös betoni- ja muovilattioiden valua ja rappausurakointia. Vuonna 1978 Sasekan Siporex-liiketoiminta siirtyi hallinnollisesti Lohjan Elementtitehtaat -tuoteryhmään. Vuodesta 1972 lähtien Siporexia valmistettiin myös Ikaalisiin perustetussa tehtaassa, ja Vuosaaressa sen tuotanto lopetettiin vuonna 1978. Kahi-tiilet siirrettiin Lohjan Rudus-tuoteryhmään, ja niitä valmistettiin vuodesta 1967 lähtien myös Oulussa ja vuodesta 1975 Nurmijärven Rajamäellä. Kaukaan vaneritehdas
Kaukaan vaneritehdas oli Lappeenrannassa sijainnut UPM-Kymmene Wood Oy:n viimeksi omistama vaneritehdas joka lopetti toimintansa vuonna 2010. Vaajakosken tehtaat
Sokopan perustettiin vuonna 1958. Se tuhoutui räjähdysmäisessä tulipalossa toukokuussa 1966. Palossa kuoli 2 työntekijää ja 9 palomiestä sai vakavia palovammoja. Tilalle rakennettu uusi entistä suurempi Sokopan otettiin käyttöön jo 1968. Sokopan-tehdas lakkautettiin 1981. Verla
Tehdas lakkautettiin 1964, ja sen laitteet ja rakennukset jätettiin koskemattomiksi. Tehdas oli alkanut vanhentua teknisesti ja jäädä pieneksi kooltaan jo 1930-luvulla, ja vähitellen menekkivaikeudet, ajoittainen energiapula ja nousevat henkilöstökulut johtivat tehtaan lakkauttamispäätökseen. Päätös lakkauttamisesta tehtiin vuonna 1952, minkä jälkeen nuorimmat ja vähiten aikaa tehtaalla työskennelleet työntekijät irtisanottiin. Suurin osa työntekijöistä pyrittiin kuitenkin sijoittamaan töihin yhtiön muille tehtaille, ja monet myös jäivät miltei 12 vuotta kestäneen lakkauttamisprosessin edetessä eläkkeelle. Tehtaan toimintaa supistettiin vähitellen niin, että kolmesta vuorosta siirryttiin ensin kahteen ja lopulta yhteen vuoroon. Lakkauttamisen jälkeen Verlasta kulki vielä pitkään nk. työläisbussi Kuusankosken tehtaille aamuin ja illoin. Joitakin vanhimmista työntekijöistä palkattiin pitämään huolta tehdasalueesta. Finnkarelia Virke
Vuonna 1967 perustaja Tauno Sulin myi loputkin osakkeensa Talous-Osakekaupalle ja jättäytyi pois yhtiön johdosta. Uudeksi toimitusjohtajaksi tuli Seppo Hyyppä, joka jatkoi tehtävässä eläkkeelle siirtymiseensä 1993 saakka. 1970-luvun alkupuolella Virke rakennutti uuden tehtaan, johon tuli myös oma värjäämö. Tuotantoa laajennettiin Hämeenlinnaan, ja Virkkeen palveluksessa oli yhteensä 550 työntekijää. Naistenvaatteiden ohella Virke valmisti miesten tuotteita nimellä Mutkattomat. 1970-luvulla Virke keskittyi yli 40-vuotiaiden naisten kohderyhmään. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Tehdasalueen vieressä sijaitsevassa entisessä Lohja Oy:n pääkonttorissa toimii nykyisin toimistohotelli Kalkki-Petteri. Hotellin nimi tuleekin Virkkalan sementtitehtaan perustajan Petter Forsströmin lempinimestä, sillä hänet tunnettiin yleisesti nimenomaan Kalkki-Petterinä. Saseka
Saseka oli Helsingissä vuosina 1935–1961 toiminut tiili- ja kevytbetonitehdas, joka vuonna 1961 fuusioitiin Lohjan Kalkkitehdas Oy:öön ja toimi sitten Lohjan yhtenä tavaramerkkinä ja tuoteryhmän nimenä. Lohjan toimitusjohtaja Petter Forsström oli omistanut Sasekan vuodesta 1937, ja Lohjan Kalkkitehtaan omistukseen se tuli 1943. Ryytimaan kaivos
Ryytimaan kaivoksen lounaispuolella on 1962 käytöstä poistunut Kotakankaan kaivos ja koillispuolella toiminnassa oleva Vesterbackan kaivos (avattu 1992), molemmat ovat tuottaneet maanparannuskalkkia. Vimpelin alueen kalkkiesiintymät löysi jo 1800-luvun puolivälissä Kalkki-Jaakkona tunnettu Lappajärven seurakunnan rovasti Jakob Fellman joka käynnisti alueelle kalkkikiven louhinnan ja polton sekä aloitti kalkkiuunien rakennuttamisen. Vimpelin talonpojat harjoittivat sitten kalkkikiven polttoa ja alueelta on löydetty yli 40 kalkkikiviuunin jäänteet. Teollinen kalkkikiven louhinta ja jauhatus alkoi Vimpelissä vuonna 1949. Nordkalkilla on Vimpelissä nykyisin kaksi kalkkikivikaivosta ja kalkkikiven jauhtatuslaitos. Ojakkalan lasitehdas
Ojakkalan lasitehdas lopetti toimintansa kannattamattomana 1872. Rokkalan peilitehdas
Rokkalan lasitehdas joutui perustajansa kuoltua Venäjän valtionpankin omistukseen 1811. Se sai uuden rakennuksen 1841 ja se oli Venäjän ainut peililasitehdas. Vuonna 1841 työntekijöitä oli 180, ja se oli työntekijämäärältään Suomen kolmaneksi suurin teollisuuslaitos Finlaysinin ja Fiskarsin jälkeen. Vuonna 1860 tehdas myytiin luutnantti Dimitri Bernardakille ja edelleen 1876 saksalaiselle Stuztmannin perheelle. Suomen itsenäistyttyä tehdas menetti päämarkkina-alueensa ja se suljettiin pian. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Samanaikaisesti rakennettiin tehtaalle laboratorio, jossa voitiin tarkkailla raaka-aineiden ja lopputuotteen laatua. Laboratorion rakentamista puolsi paitsi asiakkaiden, myös viranomaisten kohonneet vaatimukset merkittäväksi rakennusmateriaaliksi kohonneelle sementille ja betonille. Kirkniemen lasitehdas
Kirkniemen lasitehdas toimi Lohjalla Virkkalan lahden rannalla Jönsbölen kylässä vuosina 1908–1925. Tehdas kamppaili koko toiminta-aikansa taloudellisissa vaikeuksissa ja se oli useaan otteeseen pysähdyksissä. Viialan nahkatehdas
Viialan nahkatehdas oli Akaan Viialassa vuosina 1921–1995 toiminut nahkatehdas. Tehtaan perusti 1921 Viialan kartanon saman vuonna ostanut tehtailija Hugo Sandbacka ja vanhimmat tehdasrakennukset ovat peräisin tältä ajalta. Tehdas toimi aluksi nimellä "Viiala Läderfabrik, Hugo Sandbacka" kunnes se 1925 muutettiin "Viialan Nahkatehdas Oy"-nimiseksi osakeyhtiöksi. Tehdas siirtyi kuitenkin samana vuonna 1925 Aaltosen Kenkätehdas Oy:n omistukseen ja liittyi osaksi Aaltosyhtymää. Nahkatehdasta laajennettiin 1934 ja 1937 ja uudelleen 1950-luvulla. Viimeiset laajennukset tehtiin 1970- ja 1980-luvuilla. Viialan tehdas valmisti Aaltosyhtymään kuuluneille kenkätehtaille pohjanahkaa, reunoshihnaa ja vuodesta 1928 alkaen myös päällysnahkaa. Kalkku
Kalkun läpi menee rautatie, joka on osa Tampere-Pori-rataa. Radalla avattiin vuonna 1896 Pitkäniemen seisake läheisen Pitkäniemen sairaalan tarpeita varten, jolloin valmistui pieni liikennepaikkarakennus. Seisakkeen nimi vaihdettiin Kalkun laiturivaihteeksi (lyhenne Kau) vuoden 1950 alussa. Toisen maailmansodan jälkeen radan pohjoispuolelle syntyi Myllypuron teollisuusalue, jonne rakennettiin sivuraide 1960-luvulla. Kalkku muutettiin miehittämättömäksi seisakevaihteeksi vuonna 1968, henkilöliikenne lopetettiin vuonna 1983 ja liikennepaikka lakkautettiin vanhalta sijaintipaikaltaan vuonna 1984. Nykyinen Kalkku-niminen rautatieliikennepaikka sijaitsee vajaan kilometrin päässä vanhasta paikasta Nokian suuntaan. Wärtsilä
Toimialajärjestelyitä tehtiin jo 1970-luvun lopulla Wärtsilässä, kun vuonna 1979 sekä Wärtsilän Taalintehtaan että Fiskarsin metallituotanto siirrettiin Ovakon vastuulle. Taalintehtaan päätuote oli rakennusteräs. Taalintehtaan työntekijämäärä oli yhdistymistä ennen pudonnut jo yli 1 150:stä 470:een. Sen jälkeen tapahtui useita fuusioita ja uudellenjärjestelyitä. Vuonna 1985 Ovako, Rautaruukki ja ruotsalainen SKF muodostivat yhteisyrityksen, josta jo vuonna 1987 Taalintehtaan toiminta irrotettiin omaksi yrityksekseen Oy Dalsbruk Ab, johon kuului Taalintehtaan lisäksi entiset Fiskarsin yksiköt Koverhar ja Åminnefors. Vuonna 1994 Taalintehdas ja Koverhar siirtyivät ruotsalaisen Fundian suomaliseen tytäryhtiöön Fundia Dalwire Oy, jotka myytiin vuonna 2010 kansainväliselle FN-Steelille, joka ajautui konkurssiin kesällä 2012. Tämän jälkeen Taalintehtaan tuotannollinen Wärtsilä-taustainen toiminta päättyi. Valssilankaa valmistavilla tehtailla Taalintehtaan ja Koverharin tehtailla oli lopettamishetkellä yhteensä 450 työntekijää. Lisäksi alihankkijoilla oli ollut noin 200 työntekijää tehtaiden huolto- ja palvelutehtävissä. Kaikkiaan 650 työntekijää menetti konkurssissa työpaikkansa. Tikkula
Tikkulan alue on valtaosin teollisuusaluetta ja se on saanut nimensä vanhan tulitikkutehtaan mukaan. Tehtaan toiminta lakkasi jo vuonna 1987 ja tehdaskiinteistö purettiin vuonna 2003 uuden liikekeskuksen tieltä. Yksi tehtaan seinä jäi suojeltuna muistuttamaan menneestä. Seinä on nykyään entisöity ja osa liikerakennuksen ulkoseinää. Tikkulan S-market käyttää nykyään vanhan tehtaan logoa omanaan. Kangasalan Urkurakentamo
Kangasalan Urkurakentamo Oy perustettiin vuonna 1983 (aluksi nimellä Hämeen Urkutehdas Oy) jatkamaan konkurssiin menneen Kangasalan Urkutehtaan toimintaa. Urkurakentamo aloitti perinteisessä mutta epäkäytännöllisessä urkutehtaassa parinkymmenen työntekijän voimin kesäkuussa 1983. Kesällä 1985 rakentamo muutti omaan, tarkoituksenmukaiseen teollisuushalliin Kangasalan Vatialantielle. Urkujen rakentaminen jatkui siellä vuoteen 1995, jolloin yhtiön valmistamista 42 urusta viimeinen valmistui Pirkkalan kirkkoon. Konkurssiin Urkurakentamo asetettiin seuraavana vuonna. Urkujen rakentamisesta jäi Vatialantielle jäljelle ainoastaan metallipilliverstas, jonka Urkurakentamo Martti Porthan osti jatkaen sen toimintaa. Voikkaan paperitehdas
Tehdas ajettiin alas lopullisesti syyskuun 2006 loppuun mennessä. Lopettaminen johti tehtaalla 670 henkilön irtisanomisiin. Suurin osa tehtaan työntekijöistä kuului Paperiliiton Voikkaan osastoon n:o 36. Tehtaan viimeinen pääluottamusmies oli Kari Haaraoja. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Ajatus sementtitehtaasta jäi kuitenkin perinnöksi Petter Forsströmille. Perikunnan varat eivät kuitenkaan suurinvestointiin riittäneet, joten oli turvauduttava ulkopuoliseen rahoitukseen. Tätä tarkoitusta varten perustettiin 15. heinäkuuta 1914 Lohjan Kalkkitehdas Oy. Aluksi osakkaina olivat vain aviomiehensä omaisuuden perinyt Olivia Forsström sekä pojat Petter sekä Fredrik. Vain 14 päivää myöhemmin syttyi ensimmäinen maailmansota, ja suunnitelmia oli jälleen viivytettävä. Kaukaan vaneritehdas
UPM ilmoitti loppuvuodesta 2009 sulkevansa vaneritehtaan jolloin työpaikan mentti 310 henkilöä. Samassa yhteydessä suljettiin Heinolan vaneritehdas ja Aureskosken jalostetehdas Parkanossa. Entisen vaneritehtaan korkea osa purettiin räjäyttämällä syyskuussa 2011. Tehtaalle ei löytynyt uutta käyttöä ja UPM aikoi jatkossa käyttää entistä tehdasaluetta puuraaka-aineen varastoalueena. Ihalainen (Lappeenranta)
Ihalainen on suurimmaksi osaksi teollisuusaluetta. Siellä toimivat Nordkalkin Ihalaisen kalkkikaivos ja useita siihen liittyviä teollisuuslaitoksia sekä yhdyskuntajätettä vastaanottava Lappeenrannan (Toikansuon) jäteasema. Ihalaisen kalkkikiviesiintymä on noin kaksi miljardia vuotta vanha. Kaivostoiminta alueella alkoi varmuudella 1790-luvulla, jolloin Venäjän insinöörihallinto otti esiintymän omistukseensa, ja perimätiedon mukaan mahdollisesti jo 1550-luvulla. Kaivos siirtyi Lappeenrannan kaupungin omistukseen vuonna 1848. Nordkalkin edeltäjä Paraisten Kalkkivuori aloitti toimintansa Lappeenrannassa vuonna 1910. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Tehtaan sijainniksi kaavailtiin Virkkalaa, ja vuonna 1915 tutkittiin Lohjan kalkkikivi- ja saviesiintymien soveltuvuutta sementin valmistukseen. Tutkimusten tuotettua myönteisiä tuloksia, pidettiin 16. marraskuuta 1915 ylimääräinen yhtiökokous, jossa päätettiin pitää osakeanti sementtitehtaan rakentamista varten. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Seuraavina vuosina tuotanto vaihteli kysynnän mukaan, mutta jo vuonna 1904 oli kysyntä niin suurta, että pystykuilu-uunin koko kapasiteetti oli täydessä käytössä. Hituran kaivos
Kaivoksen toiminta on keskeytetty viisi kertaa nikkelin hinnan heikkenemisen takia. Viimeksi tuotanto keskeytettiin kesäkuussa 2013 ja on keskeytyksissä edelleen. Aiemmin kaivoksen toiminta on ollut keskeytettynä vuosina 1982–1985, 1986–1988, 1998–1999 ja 2008–2010. Kaivoksen omistaja Belvedere Resources Oy asetettiin konkurssiin 27.12.2015. Yrityksen vakuustalletus on kustannuksiin nähden riittämätön ja valtio joutuu maksamaan kaivoksen sulkemisesta aiheutuneita kustannuksia, ensimmäisessä vaiheessa 5 miljoonaa euroa.
Kaivos rikasti louhittua malmia siten, että sivutuotteena syntyi tavanomaiseksi jätteeksi luokiteltavaa rikastushiekkaa runsaat 600 000 tonnia vuodessa. Hituran kaivos tuotti nikkeli-kuparirikastetta, joka sisältää näiden lisäksi kobolttia, platinaa, palladiumia ja reniumia. Siporex
Suomessa Siporexia valmisti vuoteen 2013 asti H+H Finland, jolla oli alun perin Lohjan Kalkkitehtaan 1972 perustama tehdas Ikaalisissa. Tehtaan lopettamista edeltävänä vuonna Siporexista valmistettujen Jämerä-kivitalojen valmistus ja myynti siirtyi virolaiselle Aerocille, jolla on kevytbetonitehdas Virossa. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Ainoaksi mahdollisuudeksi jäi tilata Tanskasta uusi uuni. Uudet toimitukset alkoivatkin vielä saman vuoden lopulla, ja lopulta ensimmäinen erä sementtiä valmistui 23. tammikuuta 1919. Tuona vuonna oli kuitenkin kova pula hiilestä, ja niin sementtiuunin toiminta loppui heti alkuunsa. Se käynnistettiin uudelleen lokakuussa, mutta ensimmäisen vuoden tuotanto jäi 56 035 astiaan, eli 9 526 tonniin. Telakkakriisi
Kaukoidän telakoiden vahvinta aluetta olivat rahtialukset, ja juuri näihin alustyyppeihin erikoistuneet telakat joutuivat ensimmäisinä pulaan. ruotsalaistelakat Kockums, Götaverken ja Öresundsvarvet yrittivät haastaa japanilaiset bulkkituotannossa. Tuottavuutta yritettiin parantaa kehittämällä laivanrakennusta sarjavalmistuksenomaiseen suuntaan. Myös Ruotsissa valtio pumppasi rahaa telakkateollisuuteen; vuosina 1978–1979 valtio tuki telakoita 214 000 kruunulla työläistä kohden. Summa oli kaksinkertainen verrattuna normaalin työläisen vuotuisiin palkkakustannuksiin. Öresundsvarvet suljettiin jo 1970-luvulla ja Kockums, joka kerran oli maailman suurin telakka, suljettiin vuonna 1986. Tikkurila (yritys)
Omistajanvaihdosten jälkeen öljypuristamo ja vernissankeittämö päätyi 1885 helsinkiläisen kauppaliikkeen Schildt & Hallbergin omistukseen. Tehtaan toimintaa laajennettiin ja tehostettiin, ja vuosisadan vaihteessa Tikkurilan tehdas oli jo maan hallitseva vernissanvalmistaja. Lisäksi Hjalmar Schildt ja Mauritz Hallberg, jotka olivat vanhoja siemenkauppiaita, rakennuttivat Tikkurilaan siemenkaristuslaitoksen, jossa havupuiden kävyistä irrotettiin siemenet ulkomaille myyntiä varten. Tikkurilan tehtaan siemenet toivat yhtiölle hopeamitalin Pariisin maailmannäyttelyssä 1889.
Vuonna 1919 yhtiö, joka jo ennestään tuotti maalin tärkeimpiä raaka-aineita öljyä ja vernissaa, ryhtyi valmistamaan maaleja ja lakkoja. Maalien valmistus osoittautui menestykselliseksi, ja yhtiö kasvoi vähä vähältä Suomen suurimmaksi maali- ja lakkavalmistajaksi. Öljyn ja vernissan tuotanto lopetettiin 1960-luvulla, mutta siitä ajasta on yhä muistona kadunnimi Vernissakatu. Kajaanin paperitehdas
Kajaanin paperitehdas oli Kajaanin Tihisenniemellä sijainnut UPM-Kymmene-konserniin kuulunut tuotantolaitos, joka toimi 30. lokakuuta 1919 – 17. joulukuuta 2008. Tehtaassa oli lopettamisvaiheessa kolme paperikonetta ja se oli UPM:n mittakaavassa keskimääräistä suurempi paperitehdas. Se on myös suurin Suomessa suljetuista paperitehtaista ja oli toimiessaan eräs Euroopan suurimmista sanomalehtipaperitehtaista. Turun verkatehdas
1950-luvulla verkatehtaan kannattavuus heikkeni laskusuhdanteen ja tuontisäännöstelyn purkamisen vuoksi, ja tehdas myytiin 1955 Wärtsilälle. 1960-luvun alussa tehtaasta tuli osa valtion omistamaa Villayhtymää. Sen omistuksessa kutomotoiminta lopetettiin, mutta kampalankakehräämö toimi noin sadan hengen voimin vielä vuoteen 1976. Noin 40 000 lattianeliömetriä ja tilavuudeltaan 180 000 kuutiometrin kiinteistö siirtyi Suomen Yhdyspankin omistukseen, ja rakennuksissa toimi 1950-luvun lopulta 1980-luvun loppuun monia valmisvaateyrityksiä, kuten Femitex, Kaunotar-Tuote, Kesto-Puku, Mestaripaita ja Teiniasu. Voikkaan paperitehdas
Voikkaalta oli lyhyen aikaa rautatieyhteys myös Korialle Voikkaan vanhan sillan yli kesäkuusta 1940 alkaen Koria–Voikkaa-rataa pitkin. Rauhan tultua tämän radan kiskot purettiin pois kuitenkin jo vuonna 1945 ja Kuusankosken taajaman länsireunaa halkova ratapenkka jäi kevyenliikenteen väyläksi. Summan paperitehdas
Tehdas ehti toimia lähes 53:n vuoden ajan. Se aloitti toimintansa 8.3.1955 ja suljettiin 30.1.2008. Tehtaalla oli loppuvaiheessa noin 420 työntekijää ja viimeisenä tehtaanjohtajana toimi Juha Mäkimattila. Aiemmin tehtaanjohtajana on toiminut mm. Olavi Airanne. Tehdaspalvelut toimitti Kymenso Oy (loppuvaiheessa 170 työntekijää). Työntekijöistä suurin osa kuului Paperiliiton Summan osastoon n:o 18 r.y. Tehdas valmisti sanomalehti-, aikakauslehti- ja kirjapaperia. Vuonna 2006 tehtaan tuotanto oli 400 000 tonnia (kapasiteetti 410 000 tonnia) ja liikevaihto 228 miljoonaa euroa. Tehdasrakennuksen vanhemmat osat (PK1 ja PK2) on suunnitellut arkkitehti Alvar Aalto. Tyyne-Kerttu Virkki
Tyyne-Kerttu Virkki (aik. Wirkki, 5. kesäkuuta 1907 Sakkola – 20. marraskuuta 2000 Helsinki) oli käsityönopettaja, yrittäjä ja Omin Käsin -lehden päätoimittaja 1944–1972. Elämänsä aikana Tyyne-Kerttu Virkki teki määrätietoisesti työtä käsityön ja käsityökulttuurin hyväksi. Vuosina 1941–1944 hän työskenteli Itä-Karjalan sotilashallinnon alaisena työtupa- ja kotiteollisuustarkastajana ja Aunuksen piirin työtupatoiminnan johtajana. Vuonna 1947 Virkki perusti koti- ja taideteollisuusliike Vokki Oy:n, jonka toimintaidea perustui siirtokarjalaisen väestön työllistämiseen työtuvissa ja kodeissa ympäri maata. Vuonna 1977 Virkki sai käsityöneuvoksen arvonimen ja perusti nimeään kantavan Virkki-käsityömuseon, johon kuuluu noin 3 000 esineen kulttuurihistoriallisesti arvokas käsityökokoelma. Matti Virkkunen
Virkkunen oli vuodesta 1936 naimisissa KOP:n pääjohtaja Mauri Honkajuuren tyttären Eeva Honkajuuren kanssa. Vuonna 1947 hänestä tuli KOP:n johtokunnan jäsen ja seuraavan vuonna pääjohtaja Mauri Honkajuuren kuoltua. Virkkusen pääjohtajakaudella KOP kasvoi voimakkaasti muun muassa fuusioiden ja konttoriverkon laajentamisen kautta. Vuonna 1949 pankkiin liitettiin Pohjolan Osake-Pankki ja vuonna 1958 Suomen Maatalous-Osake-Pankki. KOP oli myös toteuttamassa Rauma-Repola Oy:n fuusioitumista 1952. Virkkusella oli tärkeä rooli myös Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n jaossa 1950-luvun alussa ja saneeraamisessa 1960-luvulla. Vaajakosken naulatehdas
Vaajakosken naulatehdas oli SOK:n omistama vuonna 1939 toimintansa aloittanut metallituotteita valmistanut tehdas. Se lopetti toimintansa 1986. Tehdasrakennus sijaitsee Vaajavirran rannalla. Kajaanin sellutehdas
Tehdas vihittiin käyttöön 28.7.1910. Tehdas oli valmistuessaan pohjoisin sellutehdas Suomessa. Tehdas sijaitsi punatiilisissa rakennuksissa tehdasalueen nk. "vanhalla puolella". Tehdas lopetettiin sen käytyä vanhanaikaiseksi ja kannattamattomaksi. Eräänä merkittävimpänä syynä lakkautukseen olivat myös tehtaan aiheuttama jätevesikuorma vesistölle sekä vanhentunut tekniikka. Jäteveden puhdistuksen parantaminen olisi vaatinut huomattavia investointeja, joita vanhaan tehtaaseen ei kannattanut toteuttaa. Myös tehtaan keittomenetelmän muuttaminen sulfaattiprosessiksi hylättiin samoista syistä. Tehtaan vieressä olevaan Peurapäänlahteen johdettiin sellutehtaan kuitupitoiset jätevedet ja lahti liettyi umpeen. Sellutehdas pysäytettiin keväällä 1982 hieman ennen uuden paperikoneen PK4:n käynnistämistä. Tehdas ehti toimia lähes 72 vuotta. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Karl Forsström oli pidemmän aikaa suunnitellut sementtitehtaan rakentamista. Jo ennen Virkkalan kalkkitehtaan rakentamista hän oli mukana Keravan Saviolle rakennetussa maan ensimmäisessä sementtitehtaassa, ja toimitti sille kalkkikiveä. Vuonna 1907 hän yhdessä vaasalaisen konsuli Hugo Sölfwerarmin kanssa ryhtyi toteuttamaan omaa sementtitehdasta Paraisille. Hanketta vastusti Paraisten Kalkkivuori Oy, ja kun Sölfwerarm kuoli vuonna 1911 ja Karl Forsström seuraavana vuonna, oli hanke haudattava. Perilliset myivät Paraisilta hankitut maat ja laitokset vuonna 1913 Paraisten Kalkkivuori Oy:lle. UPM
UPM:n Voikkaan paperitehdas suljettiin vuonna 2006 ja Kajaanin paperitehdas suljettiin vuonna 2008. Nykyään entisellä Kajaanin tehdasalueella toimii yritysalue nimeltä Renforsin Ranta. Myös Voikkaan entisissä tehdastilossa toimii yritysalue. Suomen paperiteollisuus
Suomen Neuvostoliitolle vuonna 1940 luovuttamat alueet käsittivät seuraavat kartonkitehtaat: Kaikki Suomessa toimivat sellutehtaat toimivat sulfaattimenetelmällä. Suomen viimeinen sulfiittisellutehdas suljettiin vuonna 1991. Tervasaaressa jatkoi sulfiittimenetelmään perustuva SAP-sellulinja vuoteen 2007 saakka. Suomessa toimii 19 sellutehdasta puolisellutehtaat (3) mukaan luettuna. Lisäksi Raumalla on fluff-sellulinja. Kaskisten sellutehdas suljettiin maaliskuussa 2009.Vanhemmat suljetuista tehtaista oli sulfiittisellutehtaita ja uudemmat sulffaattimenetelmään perustuneita. Suomen viimeinen sulfiittisellutehdas suljettiin vuonna 1991.Suomen Neuvostoliitolle vuonna 1940 luovuttamat alueet käsittivät seuraavat sellutehtaat: Puuhiomo on teollisuuslaitos, jossa puuta mekaanisesti hiomalla valmistetaan paperinvalmistuksessa käytettävää mekaanista puumassaa eli hioketta. Hiokkeita ovat SGW ja PGW. Muita mekaanisia puumassoja ovat kemhierteet (CTMP, BCTMP) ja hierteet (TMP). Perinteinen puuhiomo valmisti SGW-hioketta. Moderni puuhiomo valmistaa painehioketta (PGW). 
Suomen Neuvostoliitolle vuonna 1940 luovuttamat alueet käsittivät seuraavat puuhiomot:
Suomen vanhin museoitu paperiteollisuuskokonaisuus on kartonkitehdas Verla, joka liitettiin 1996 Unescon maailmanperintöluetteloon. Sen tekniikka on perusteiltaan 1920-luvulta sähköistämisen ajalta. Tehdas toimi vuoteen 1964 saakka, jolloin Kymmene Oy sulki sen. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Aluksi tehtaan tarvitsema kalkkikivi louhittiin Lohjansaaren Kieklan esiintymästä. Kuljetusta varten hankittiin kaksi 50 tonnin proomua ja ratashöyrylaiva "Lojo", joka tunnettiin paremmin Laiska-Jaakkona. Vaajakosken historia
SOK ajautui 1970-luvulla vakaviin taloudellisiin vaikeuksiin ja alkoi sen vuoksi uudistaa toimintaansa ja luopui teollisuudesta 1980-luvun alussa. Myös Vaajakosken tehtaat lakkautettiin, ja lopullisesti SOK:n teollisuustoiminta Vaajakoskella päättyi vuonna 1990 sen luopuessa kirjapainostaan. Tehdasrakennukset ovat edelleen käytössä. Niissä on pääasiassa pienteollisuutta ja muita yrityksiä.Kolu 1992, s. 21 Vaajakosken säilynyt vanha teollisuusmiljöö on valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö. Akaa
Viiala oli vanha teollisuuspitäjä. Viiala Osakeyhtiö perusti 1956 Viialaan Suomen ensimmäisen lastulevytehtaan. Tehtaan tuotanto päättyi 1978, jolloin sen omistajana oli Oy Wilh. Schauman Ab. Viialassa toimi aina 1990-luvun lamaan asti kolme suurta tehdastyönantajaa: viilatehdas, vaneritehdas ja nahkatehdas. Näistä Viialan viilatehdas siirsi toimintonsa 1996 yrityskauppojen myötä ulkomaille. Nahkatehdas kaatui konkurssiin 1995, ja vuoden 2004 lopussa UPM-Kymmene sulki Viialan vaneritehtaan. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas
Tehtaan kolmantenakymmenentenä toimintavuotena, vuonna 1927 sementtitehdas teki pakkausmateriaaliteknisen harppauksen siirtymällä juuttisäkeistä paperisäkkeihin. Kirkniemen lasitehdas
Lohjan Kalkkitehdas Oy osti entisen lasitehtaan rakennuksineen ja perusti sinne 1927 konepajakoulun. Lasitehtaan konttorista tehtiin oppilasasuntola ja entisissä tuotantorakennuksissa oli opetustiloja. Tarpeettomiksi jääneitä asuin- ja tuotantorakennuksia purettiin myös ajan myötä. Koulu jatkoi toimintaansa eri nimillä aina vuoteen 1993 saakka. Rakennuksissa toimi sitten pari vuotta ravintola ja majoitusalan yritys, mutta nekin joutuivat lopettamaan kannattamattomina. Vuonna 1998 entisen lasitehtaan vielä jäljellä olleet rakennukset purettiin ja alue on nykyisin omakotitaloaluetta. Kalkkimaan rata
Rautatie rakennettiin alun perin avolouhoksista louhitun kalkkikiven kuljetuksia varten. Vuonna 1917 perustettu "Oy Kalkkimaa Ab" joka liitettiin 1952 Rauma-Repola Oy:hyn omisti Alatornion Ruottalassa dolomiittikalkkiavolouhoksen. Kalkkimaan rata palveli tämän louhokseen ja sen yhteydessä toimineen maanviljelyskalkkitehtaan liikennettä vuosina 1933–1982. Nykyisen vuonna 1972 rakennetun teollisuuskalkkitehtaan on omistanut vuodesta 2000 Svenska Mineral Ab.