Minä vuonna Estonia upposi?
M/S Estonia
Matkustaja-autolautta "Estonia" upposi 28. syyskuuta 1994 kello 1.50 reitillään Tallinnasta Tukholmaan. Arvioitu saapumisaika Tukholmaan oli 9.30, mutta virallisen onnettomuustutkintaraportin mukaan noin kello 1.15 Turun saariston eteläpuolella keulavisiiri repeytyi irti laivasta aaltojen voimasta ja vettä alkoi tulvia autokannelle. Tämän vuoksi laiva kallistui aluksi noin 15 astetta ja pian sen jälkeen 30–40 astetta oikealle. "Estonia" lähetti hätäkutsuja kello 1.24–1.27 välillä, minkä jälkeen yhteys alukseen katkesi, ja alus alkoi nopeasti kallistua ja upota. Kallistuman vuoksi vettä tulvi sisään myös aaltojen rikkomista ovista ja ikkunoista kansilla 3–5, ja tämän jälkeen alusta ei olisi voitu enää pelastaa. Aluksen uppoaminen oli nopeaa ja väistämätöntä. M/S Estonia
"Estonia" upposi 28. syyskuuta 1994 vastaisena yönä Itämerellä kansainvälisellä vesialueella, noin 40 kilometriä Utöstä eteläkaakkoon. Kyseessä oli yksi suurimmista rauhanajan merionnettomuuksista 1900-luvun Euroopassa. Utö
28. syyskuuta 1994 matkustaja-autolautta "M/S Estonia" upposi Utön läheisyydessä, noin 40 kilometriä saaresta eteläkaakkoon. Kyseessä oli yksi suurimmista rauhanajan onnettomuuksista 1900-luvun Euroopassa. M/S Estonia
M/S Estonia (aiemmilta nimiltään "Viking Sally", "Silja Star" ja "Wasa King") oli vuonna 1980 käyttöönotettu, Itämerellä liikennöinyt matkustaja-autolautta, joka upposi myrskyssä 28. syyskuuta 1994. Onnettomuudessa menehtyi 852 henkeä. Estline
28. syyskuuta 1994 yhtiön autolautta M/S "Estonia" upposi Saaristomerellä. Onnettomuudessa kuoli 852 ihmistä. Vain 137 ihmistä pelastui. "Estonian" uppoaminen on rauhanajan pahin meriliikenneonnettomuus Euroopassa. Estonian uppoaminen
Matkustaja-autolautta M/S Estonian uppoaminen tapahtui 28. syyskuuta 1994 kello 1.50 sen ollessa matkalla reitillään Tallinnasta Tukholmaan. "Estonian" aikataulunmukainen saapumisaika Tukholmaan oli 9.30, mutta noin kello 1.15 Utön saaren eteläpuolella aluksen keulavisiiri repeytyi irti aaltojen voimasta ja vettä alkoi tulvia autokannelle. Tämän vuoksi laiva kallistui aluksi noin 15 astetta, ja pian sen jälkeen 30–40 astetta oikealle. Kallistuma sai aikaan myös sen, että vettä alkoi tulvia sisään myös aaltojen rikkomista ovista ja ikkunoista kansilla 3, 4 ja 5. Tämän jälkeen alusta ei olisi voitu enää pelastaa. Aluksen uppoaminen oli nopeaa ja väistämätöntä. Hylyn sijaintipaikka on kansainvälisellä merialueella koordinaateissa noin 22 meripeninkulmaa (40 kilometriä) Utöstä eteläkaakkoon. Hylky lepää noin 80 metrin syvyydessä.
S/S Hindenburg
Kun suomalaiset meripelastajat tulivat paikalle, sotavangit saatiin siirrettyä proomuilla Turkuun. Pelastusalus S/S "Assistans" ja virolainen hinaaja S/S "Pernan" onnistuivat irrottamaan hylyn matalikolta. "Hindenburgin" hinaus jatkui, kun siirrettävät pumput asennettiin sen kannelle ja ne saatiin käyntiin. Lohmin kohdalla "Hindenburg" katkesi kahtia käännösvaiheessa 19. marraskuuta illalla ja upposi sitten nopeasti. Aluksessa ei ollut sen tapahtuessa muita kuin "Assistansin" perämies ja sukeltajaoppilas, jotka poimittiin merestä hylyn upottua. Estonian uppoamisen salaliittoteoriat
Toinen merkittävä tapaus on "Estonian" ruorimies Kalev Vahtrasin katoaminen ja kuolema. Kansainvälisen tutkijalautakunnan merkittävä todistaja, "Estonian" matruusi Silver Linde, oli Turun sairaalassa samassa huoneessa alilämmöstä kärsineen Vahtrasin kanssa. Kun Linde meni tapaamaan muita pelastuneita, oli Vahtras kadonnut huoneesta sänkyineen päivineen. Sairaalan henkilökunnan mukaan Vahtras oli siirretty toiseen turkulaiseen sairaalaan. Kun Vahtrasin vaimo meni Turun sairaalaan, hänelle ilmoitettiin, että Vahtras oli siirretty sairaalaan Ruotsiin. Viroon palannut Vahtrasin vaimo kutsuttiin myöhemmin poliisiasemalle, jossa hänelle ilmoitettiin, että Kalev Vahtras oli löydetty Suomen rannikolta hukkuneena. Vahtrasin vaimo ja omaiset vaativat tapahtuneesta selvitystä, mutta Viron turvallisuuspoliisi varoitti omaisten mukaan heitä sotkeentumasta asiaan, koska se olisi liian vaarallista. Viranomaisten yleisimmän kannan mukaan Kalev Vahtras hukkui "Estonian" uppoamisyönä. Estonian uppoaminen
Suhteessa laivan matkustajamäärään "Estonian" onnettomuudessa menetti henkensä useampi ihminen kuin "Titanicin" uppoamisessa vuonna 1912. "Estonian" kuolinprosentti oli 86 ja Titanicin 68. Autokansi
Autokansilla olevan avoimen tilan vuoksi autolautat ovat herkempiä vuodoille. Veden tulviminen autokannelle on aiheuttanut muun muassa "M/S Herald of Free Enterprisen" ja "M/S Estonian" uppoamiset. "Estonian" onnettomuuden jälkeen asetettiin lastilauttojen vuotovakavuudelle, keulaporttien ja avattavien ramppien lukituksille sekä lukitusten valvonnalle tiukemmat vaatimukset. "M/S Jan Heweliuszin" uppoamisen syynä oli myös autokansi, kun lasti pääsi liikkumaan myrskyssä, mikä kaatoi aluksen. Talvisodan merisotatoimet
Talvisodan aikana upposi yhteensä 17 alusta, vaurioitui kuusi ja kaapattiin yksi. Suurin osa uponneista aluksista oli kauppa-aluksia. Tonnistomäärässä mitaten Suomi ja Neuvostoliitto kärsivät suunnilleen yhtä paljon tappioita. Kauppalaivoja Suomelta kuitenkin upotettiin huomattavasti enemmän kuin Neuvostoliitolta. Yhteensä sodassa upotettiin kaikkia aluksia noin 22 000 tonnin edestä. Vertailun vuoksi saksalainen taistelulaiva Bismarck painoi tyhjänä yli 40 000 tonnia, eli kaksi kertaa enemmän kuin kaikki talvisodan aikana upotetut alukset.
Suomen merivoimat menetti talvisodan aikana Suomenlahdella uponneena ainoastaan yhden aluksen. Tämä oli saattoalus Aura II (466 tonnia), joka upposi 13. tammikuuta 1940. Lavansaaren luona menetettiin yksi merivartiovene, jonka mukana kuoli neljä merivartijaa. Tämän lisäksi Petsamossa poltettiin kaksi alusta joulukuun 1939 alussa; Jäämeri (290 tn) ja partiovene Turja (65 tn). Laatokalla menetettiin kuljetusalus Valamon Luostari (133 tn). Merivoimien sodassa vaurioituneet alukset olivat panssarilaiva Ilmarinen (3 900 tn), jäänmurtaja Voima, kelirikkoalus Aallokas, miinanraivaaja Yrjö ja jäänmurtaja Tarmo. Kaikkiaan näiden alusten miehistötappiot olivat 71 kaatunutta ja 24 haavoittunutta. Josif Stalin (laiva)
Josif Stalin oli neuvostoliittolainen 3. joulukuuta 1941 Viron rannikolla uponnut laiva. M/S Mariella
"Mariella" oli ensimmäinen alus, joka saapui "Estonian" onnettomuuspaikalle 28. syyskuuta 1994 ja aloitti pelastustyöt. Matkallaan aluksen helikopterikansi miehitettiin ja sairaanhoitajat olivat valmiudessa. "Mariella" tavoitti Helsinki Radiota ja onnistui. "Mariella" oli ensimmäisenä paikalla kello 2.12, minkä jälkeen laivan potkurit sammutettiin. Aluksesta heitettiin mereen noin 150 pelastusliiviä ja pelastuslauttoja laskettiin vinssien avulla aluksen sivuilta. "Estonian" pelastuslautalla olleet 15 ihmistä pelastettiin "Mariellan" pelastuslauttoihin ja nostettiin alukseen. Helikopterit toivat alukselle 11 ihmistä. "Mariella" sai luvan jatkaa matkaa Tukholmaan iltapäivällä. Estonian uppoaminen
Viron johtava valtakunnansyyttäjä Margus Kurm esitti vuonna 2009 toiveen, että Estonian hylky tutkittaisiin vielä perinpohjaisesti. Kurmin mukaan hylyn kunnollinen tutkinta on ainoa tapa lopettaa spekulaatiot laivaonnettomuuden syistä ja varmistaa, että rikosta ei ole tapahtunut. Kurm ihmetteli Postimees-lehdessä, miksi ensimmäiset sukeltajat menivät hylylle vasta kaksi kuukautta onnettomuuden jälkeen. Tuolloin hylkyä kuvattiin vain osittain. Viron hallituksen Estonia-tutkintakomissiota johtanut Kurm pitää mahdollisena, että aluksen uppoamisen syy olikin aukko laivan kyljessä. Tuohon aikaan Viron pääministerinä ollut Andrus Ansip torjui ehdotuksen. Osa matkustajista oli kuullut ennen uppoamista ääniä, joiden he tulkitsivat tulleen laivan pohjasta – kuin jokin metallinen olisi raapinut laivan pohjaa. Eräät matkustajat kuulivat ulinaa, kitinää, vinkumista ja raapimista. Ernest M. McSorley
Ernest Michael McSorley (29. syyskuuta 1912 — 10. marraskuuta 1975) oli kanadalaissyntyinen merimies ja rahtilaiva SS Edmund Fitzgeraldin viimeinen kapteeni. McSorley ja 28 miehistönjäsentä katosivat Yläjärvellä, kun "Fitzgerald" upposi voimakkaassa syysmyrskyssä. Tallinnan evakuointi
Tallinnan evakuointi tapahtui toisen maailmansodan aikana 28. elokuuta 1941. Operaatiossa evakuoitiin neuvostojoukkoja ja neuvostohallintoa perheineen, joiden maayhteydet itään saksalaiset olivat katkaisseet. Evakuointiin käytetyt lähes 200 laivaa juuttuivat suomalaisten ja saksalaisten Suomenlahden poikki laskemaan Juminda-miinakenttään, missä ne joutuivat alttiiksi miinoille, pommikoneille, rannikkotykeille sekä suomalaisten ja saksalaisten kevyille sota-aluksille. Kaikkiaan 65 alusta upposi ja 6 000–16 000 ihmistä kuoli. Käytyä taistelua pidetään esimerkkitapauksena merimiinojen tehokkaasta käytöstä sotatoimissa. Vaigatš (jäänmurtaja 1909)
Vaigatš oli venäläinen jäänmurtaja, joka rakennettiin Venäjän keisarilliselle laivastolle Pietarissa 1909. Se oli nimetty Venäjän Arktiksella sijaitsevan Vaigatšin saaren mukaan. Se oli 1 320-tonninen, 1 200 hevosvoiman alus. Se upposi 1918 Jenisein suulla. Vasa (laiva)
Vasa ("Wasa") oli Ruotsin kuninkaan Kustaa II Aadolfin lippulaiva, joka upposi 10. elokuuta 1628 Tukholman edustalla aloitettuaan juuri neitsytmatkansa. Vuonna 1961 laiva nostettiin merenpohjasta. Laivaa ruiskutettiin 17 vuotta säilöntäaine polyetyleeniglykolilla tilapäisessä säilytyspaikassa Wasavarvetilla. Vuodesta 1990 lähtien alus on ollut sille perustetussa Vasa-museossa Tukholmassa. Nostakaa Titanic!
Sekä kirjassa että elokuvassa merenpohjassa makaava Titanicin hylky on yhtenä kappaleena. Vuoden 1912 jälkeen virallinen versio haaksirikosta oli, että Titanic oli uponnut yhtenä kappaleena – tämä siitäkin huolimatta että useat matkustajat olivat nähneet laivan notkahtavan tai jopa katkeavan upotessaan. Lopullinen totuus paljastui vasta vuonna 1985, kun tohtori Robert Ballard löysi Titanicin hylyn. Kirja julkaistiin 1976 ja elokuva 1980, joten hylyn todellinen tila ei tuolloin ollut tiedossa. Estonian uppoaminen
Kallistuman yhä lisääntyessä alkoi vesi tulvia hyttikansille. Veden tulon asuintiloihin nopeutuessa laivan oikea kylki painui kokonaan veden alle noin kello 1.30. Vielä ennen painumistaan pinnan alle aluksen kallistuma oli yli 90 astetta ja vain keula oli enää näkyvissä. Muutamat pelastuneet ovat kertoneet kävelleensä aluksen keulan alueella pohjan päällä. Yksi heistä oli ruotsalainen Mikael Õun, joka otti tuossa tilanteessa kamerallaan viimeiset valokuvat "Estonialta". Õunin tarkoituksena ei ollut ottaa kuvia, vaan kiinnittää salamavalolla paikalle rientävien alusten huomio. Kuitenkin Õunin sattumalta ottamissa kuvissa näkyy virolainen Janno Aser istumassa kahdet pelastusliivit yllään laivan pohjan päällä. Pian kuvan ottamisen jälkeen hän putosi mereen, mutta pelastui. Õun oli onnettomuuden sattuessa avustusmatkalla Viroon ja lahjoitti myös kuuluisista valokuvistaan saamansa rahat Viroon lastenkotilapsille. Madeleine Astor
Madeleine Astor (o.s. Force, 19. kesäkuuta 1893 – 27. maaliskuuta 1940) oli miljonääri John Jacob Astorin toinen vaimo. Hänet muistetaan RMS Titanicin uppoamisen selviytyjänä. Titanicin upotessa Astor oli viidennellä kuulla raskaana. Madeleinella oli häntä vanhempi sisar Katherine. Madeleinen vanhemmat olivat William Hurlbut Force (1852–1917) ja Katherine Arvilla Talmage (1863–1930). Hän ja hänen siskonsa olivat isänsä kautta ranskalaista syntyperää kun taas heidän äitinsä oli Hollannista.
Astor ja hänen vaimonsa lähtivät häämatkalleen Titanicille. Koska Madeleine oli viidennellä kuulla raskaana, Astor kysyi Titanicin upotessa perämies Charles Lightollerilta, saisiko hän myös nousta pelastusveneeseen, mutta vastaus kuului: ”Ei, sir. Vain naisia ja lapsia.” Astor hukkui Titanicilla mutta Madeleine ja hänen palvelijansa selviytyivät onnettomuudesta. Johannes Lauristin
Neuvostovalta osoittautui tässä vaiheessa väliaikaiseksi, sillä Saksa aloitti kesäkuussa 1941 hyökkäyksen Neuvostoliittoon. Johannes Lauristin esiintyi Viron radiossa viimeisen kerran 22. elokuuta. Neuvostoliitto alkoi evakuoida Tallinnaa laivoilla 27. elokuuta maayhteyden jo katkettua muuhun Neuvostoliittoon. Lauristin menetti tässä yhteydessä henkensä. Hänen kuolemansa on jäänyt epäselväksi. Virallisten tietojen mukaan hän kuoli hävittäjä "Volodarskin" upottua Jumindan niemen miinakentässä matkalla Leningradiin. Jotkut ovat väittäneet, että omat kommunistit surmasivat hänet, koska hän ei olisi ollut yhtä mieltä Stalinin antamista perääntymiseen liittyvistä hävitysmääräyksistä. K-278 Komsomolets
K-278 Komsomolets oli Neuvostoliiton laivaston projekti 685 ”Plavnik” -luokan (NATO: Mike) ydinkäyttöinen hyökkäyssukellusvene, ainoa malliaan. Alus upposi tulipalon jälkeen 7. huhtikuuta 1989 Norjanmerellä, noin 180 km kaakkoon Karhusaaresta surmaten 42 merimiestä. Veneessä oli mukana myös kaksi ydinkärjillä varustettua torpedoa. Meren syvyys paikalla on 1 500 – 1 700 metriä. NRP Augusto de Castilho (1909)
Ensimmäisen maailmansodan aikana Portugalin laivasto pakko-otti 1917 "Eliten". Alus muutettiin apumiinanraivaajaksi ja se liitettiin laivastoon nimellä "NRP Augusto de Castilho". Saksan keisarikunnan laivaston sukellusvene "U139" upotti aluksen 14. lokakuuta 1918 Madeiran ja Azorien välillä. Estonian uppoaminen
"Estonian" uppoamisesta on esitetty onnettomuustutkintakomission lopullisesta raportista poikkeavia teorioita. Vaihtoehtoisiksi uppoamissyiksi on esimerkiksi esitetty neuvostoliittolaista asemateriaalia, joka olisi räjähtäessään upottanut aluksen. Myös Venäjän mafian on epäilty tahallisesti upottaneen aluksen räjähteillä. Muutamien laivan miehistöön kuuluneiden henkilöiden on myös väitetty kadonneen pelastumisen jälkeen. Bo von Willebrand
Bo von Willebrandin poika, toimittaja Carl-Gustaf Bosson "Bosse" von Willebrand teki TV-dokumenttielokuvan vuonna 1991: ""Sista flyget från Tallinn"" ("Viimeinen lento Tallinnasta"). Viimeinen lento Tallinnasta kertoo matkustajakone Kalevan alasampumisesta kesäkuun 14. päivänä 1940. Virossa ja Ruotsissa ilmestyvässä virolaisten lehdessä Eesti päivälehdessä julkaistujen ilmoitusten kautta löytyi kolme silminnäkijää. Yksi näistä, Heino Kauküla, oli isänsä seurassa Kerin majakkasaarella, ja muisti tarkkaan tämän dramaattisen tapahtuman. Hän oli vain 12-vuotias, mutta hän kertoo yksityiskohtaisesti näkemistään pommikoneista, sukellusveneestä, vedessä kelluneista keltaisesta salkusta tai harmaatukkaisesta miehen päänahasta, jota pikkupojalta yritettiin piilotella. Näistä silminnäkijöistä ei kukaan ollut kiinnostunut vuonna 1940. Heino Kauküla piirsi kuvasarjan tapahtumista. Niissä näkyy suomalainen matkustajakone, sitä pommittaneet neuvostokoneet, sekä Kalevan syöksyminen mereen. M/S Malmi
M/S Malmi oli Etelä-Suomen Laiva -varustamon omistama kuivalastialus. Alus oli 7. joulukuuta 1979 täydessä hiililastissa matkalla Puolasta Turkuun, kun se upposi myrskyssä Itämereen. Paikalle tulleet M/S "Bore Sky" ja neljä ruotsalaista pelastushelikopteria saivat pelastettua 14 ihmistä, mutta 11 miehistön jäsentä ja kolme matkustajaa hukkui. GTS Finnjet
28. syyskuuta 1994 "Finnjet" oli mukana "Estonian" uppoamisen eloonjääneiden etsinnöissä, mutta se joutui keskeyttämään etsintöihin osallistumisen, kun autot sen autokannella alkoivat liikkua. Estonian uppoamisen salaliittoteoriat
Joissain teorioissa "Estonian" upottajaksi on esitetty Venäjän mafiaa. Nordic Consulting -yhtiön johtaja Eugen Jushtshuk kertoi saksalaiselle tutkimusryhmälle, että varustamoa kiristettiin pommiuhkauksilla vuoteen 1994 asti ja varustamo maksoi suojelurahaa, kunnes Ruotsin ja Viron viranomaiset suosittelivat varustamoa lopettamaan niiden maksamisen. Suojelurahojen maksujen loputtua mafia uhkasi, että "Estonialle" tapahtuisi jotain ikävää. Viron poliisijohtaja Ain Seppikkin mukaan suojelurahoista ei ole näyttöä. U-31 (1936)
"U-31" upposi 11. maaliskuuta 1940 Jadebusenissa Kuninkaallisten ilmavoimien pommitettua alusta, jolloin aluksen koko miehistö sai surmansa. Alus nostettiin maaliskuussa, minkä jälkeen se korjattuna palutettiin palvelukseen. Se upposi uudelleen 2. marraskuuta Irlannin luoteispuolella jouduttuaan syvyyspommihyökkäyksen kohteeksi. Syvyyspommit laukaisi Kuninkaallisen laivaston hävittäjä "HMS Antelope", jolloin kaksi miehistönjäsentä sai surmansa. Aluksen upottanut hävittäjä pelasti 44 eloonjäänyttä. M/S Jan Heweliusz
13. tammikuuta 1993 kello 23.30 "Jan Heweliusz" lähti Świnoujściesta kohti Ystadia mukanaan muun muassa 34 matkustajaa, 29 miehistön jäsentä ja 29 rekkaa. Yöllä 14. tammikuuta alkoi myrsky. Itämerellä olivat tänä tammikuuna vallinneet hyvin vaikeat sääolot. Kello 3.28 alus lähetti radioviestin, jossa kerrottiin, että aluksella oli ongelmia lastin kanssa. Kello 4.35 "Jan Heweliusz" sai 30 asteen kallistuman, minkä jälkeen matkustajat saapuivat pelastautumisasemille. Päällikkö päätti yrittää ajaa aluksen kohti Saksan Kap Arkonaa. Kello 4.37 alus lähetti hätäsanoman. Kello 4.45 aluksen kallistuma oli jo 70 astetta. Kello 5.50 alus kaatui ympäri, ja kello 11.00 se upposi. Onnettomuudessa kuoli 54 ihmistä, joista kuusi oli ruotsalaisia. Kuunari Anna
Kuunari purjehti etelään noin kuuden solmun keskinopeudella. Se joutui myrskyyn Öölannin ja Gotlannin välillä ja kaatui yöllä 29.–30. huhtikuuta 1925. Englantilainen höyrylaiva "Tricentrol" havaitsi 1. toukokuuta 1925 "Annan" köli ylöspäin kelluvan hylyn kohdassa 57 astetta 5 minuuttia pohjoista leveyttä, 17 astetta 24 minuuttia itäistä pituutta. Gotlannista lähtenyt pelastusalus "Neptun" hinasi sitten hylyn Oskarshamnin satamaan. Hylky joutui makaamaan satamassa köli ylöspäin puolitoista kuukautta, koska vain sen lasti oli vakuutettu eikä hylyn kääntämiselle löytynyt maksajaa. Estonian uppoamisen salaliittoteoriat
Estonian uppoamisen salaliittoteoriat ovat onnettomuustutkintakomission lopullisesta raportista poikkeavia spekulatiivisia teorioita matkustaja-autolautta "M/S Estonian" uppoamisesta 28. syyskuuta 1994. Uppoamissyiksi on esimerkiksi ehdotettu neuvostoliittolaista asemateriaalia, joka olisi räjähtäessään upottanut aluksen. Myös Venäjän mafian on epäilty tahallisesti upottaneen aluksen räjähteillä. Muutamien laivan miehistöön kuuluneiden henkilöiden on myös väitetty kadonneen pelastumisen jälkeen. Estonia (pianotehdas)
Estonia on Ernst Hiisin vuonna 1893 perustama virolainen pianotehdas. Hiisin perustama yritys kansallistettiin vuonna 1950 ja samalla siihen fuusioitiin useita pienempiä virolaisia pianonvalmistajia. Tehdas yksityistettiin uudelleen vuonna 1993, jolloin yrityksen omistajiksi tuli sen toimiva johto. Myöhemmin 1990-luvulla pianotehdasta modernisoitiin merkittävästi ja se otti tavoitteekseen maailmanluokan pianoiden valmistamisen. SS Skiftet
"Skiftet" kaatui ja upposi lyhyessä ajassa 20 metrin syvyyteen. Noin 30 ihmistä oli jäänyt pinnalle takertuen vedessä kelluviin aluksen osiin, mutta suurin osa heistä ehti menehtyä hypotermiaan ennen kuin pelastajat saapuivat paikalle puoli tuntia myöhemmin. Vedestä pelastettiin kuusi henkilöä, joista yksi kuoli matkalla Maarianhaminaan. Henkiinjääneistä kolme oli venäläisiä sotilaita, yksi ahvenanmaalainen siviili ja yksi suomalainen linnoitustyöntekijä. Kuolleiden joukossa oli Ahvenanmaan venäläisen varuskunnan päällikkö eversti Ivan Kuznetsov sekä santarmiosaston päällikkö, everstiluutnantti Vasili Kovaljov. Estonia-teatteri
Estonia-teatteri kärsi huomattavia vahinkoja toisen maailmansodan aikana Neuvostoliiton ilmavoimien tekemissä Tallinnan suurpommituksissa 9. maaliskuuta 1944. Vuosina 1946–1947 korjattu rakennus poikkesi jonkin verran edeltäjästään ja sen ulkoasu on pelkistetympi. Uusi rakennus perustui arkkitehtien Alar Kotlin ja Edgar Johan Kuusikin suunnitelmiin ja rakennusta innoitti 1930-luvun uusklassismi ja sodan jälkeisen ajan stalinistinen klassismi. Rakennuksen sivufasadi säilyi ennallaan, mutta muita muutettiin huomattavasti, minkä lisäksi rakennuksen sisätilat saivat aiemmasta jugend-tyylistä poikkeavan uusklassisen ilmeen. Virolainen puheteatteri siirtyi vuonna 1949 Viron draamateatteriin. 11. maaliskuuta 1990 rakennuksessa kokoontui Viron komitea (). Vuonna 2003 rakennukseen valmistui uusi monikäyttölava ja teatterisali sai uuden ja nykyaikaisen näyttämön vuonna 2004. Vuonna 2013 vietettiin rakennuksen 100-vuotisjuhlallisuuksia. Katkennut linja
Katkennut linja () on autolautta M/S Estonian 28. syyskuuta 1994 sattuneen suuronnettomuuden 852 uhrin muistoksi pystytetty vaikuttava muistomerkki Tallinnan Kesklinnan kaupunginosassa. Mustasta graniitista veistetyn, katkennutta kaarta esittävän suurikokoisen teoksen suunnittelivat kuvanveistäjä Villu Jaanisoo ja arkkitehti Jorma Mukala. Veistokseen liittyy suuri muistokivi, johon on kaiverrettu kunkin merionnettomuudessa kuolleen matkustajan tai henkilökunnan edustajan nimi. Menehtyneistä 501 oli ruotsalaisia, 285 virolaisia, 17 latvialaisia, 11 venäläisiä, 10 suomalaisia ja 10 saksalaisia. Muistomerkin paljasti Viron presidentti Lennart Meri onnettomuuden 2-vuotispäivän aattona 27. syyskuuta 1996. Finn-Balticin onnettomuus
Kuuden onnettomuudessa hukkuneiden ruumiit löydettiin 1.1.-13.6.1991 välisenä aikana. Luotsin ja kansimiehenä toimineen kokin ruumiita ei koskaan löydetty. Etsintöjä suorittivat pääosin Puolustusvoimien sukeltajat sekä muutamat siviiliyritykset. Etsinnöissä käytettiin myös pienoissukellusvene "St. Nicolasia", joka löysi "Finnin" päällikön ruumiin. Kuunari Anna
Kuunari Anna oli suomalainen kaksimastoinen kuunari, joka kaatui myrskyssä Itämerellä Gotlannin ja Öölannin välillä huhtikuun 29. ja 30. päivän välisenä yönä vuonna 1925. Laivan seitsenhenkinen miehistö hukkui onnettomuudessa, ja vain yhden ruumis löytyi myöhemmin laivan hylystä. Jorma Mukala
Jorma Mukala sai vuonna 1992 Rakennustietosäätiön Pietilä-palkinnon, ja vuonna 1996 Viron kulttuurisäätiön kuvataiteen vuosipalkinnon. Jorma Mukala voitti yhdessä kuvanveistäjä Villu Jaanisoon kanssa vuonna 1995 M/S Estonia -laivan uhrien muistomerkkikilpailun teoksella Katkennut linja joka paljastettiin 28. syyskuuta 1996, päivä on sama minä Estonia upposi vuonna 1994. He voittivat yhdessä myös vuonna 1997 Tampereen työväenopiston ja Kansalais- ja työväenopistoliikkeen 100-vuotismonumenttikilpailun, ensimmäisen palkinnon teoksellaan Valolähde. Kilpailu oli kutsukilpailu. Monumetti on teos jossa vesi ja valo nousevat keskeiseksi, se on koottu valmiista teollisuuden rakenneosista. Estonian uppoaminen
"Estonian" onnettomuuden aikana Suomenlahdella liikkui parikymmentä alusta. 14 alusta ja rannikkoradioasemaa vastaanotti "Estonian" hätäviestit. Kaikki alukset kääntyivät "Estoniaa" kohti saatuaan hätäviestit ja tiedon onnettomuudesta. Suomenlahdella olevan kovan myrskyn takia alukset eivät pystyneet ajamaan täyttä vauhtia, koska se olisi ollut suuri turvallisuusriski. Ainoastaan muutama alus, jotka tulivat lännestä, pystyivät kulkemaan täydellä nopeudella kohti "Estoniaa". Tällaisia olivat muiden muassa "M/S Isabella" (nyk. "M/S Isabelle)"ja "M/S Silja Symphony". Idän suunnasta tulevat, eli Ruotsia kohti kulkevat alukset, "Mariella" ja "Silja Europa", pystyivät kulkemaan keskimäärin vain 10 solmun nopeudella, koska tuuli lounaasta, eli aallot löivät suoraan alusten keulaan. Matkalla kohti "Estonian" turmapaikkaa alusten päälliköt keskustelivat tilanteen vakavuudesta ja siitä, ettei pelastusveneitä voitu laskea, mikä hankaloitti ihmisten pelastumismahdollisuuksia erittäin paljon. Urmas Alender
Urmas Alender (22. marraskuuta 1953 Tallinna – 28. syyskuuta 1994 "M/S Estonia", Utön edustalla) oli virolainen laulaja ja säveltäjä. Hän on soittanut muun muassa yhtyeissä Ruja ja Propeller. Alender on yksi tunnetuimmista autolautta "Estonian" uppoamisen uhreista. Estonian uppoaminen
"Estonian" korvasi onnettomuuden jälkiseurauksena Estline-varustamon Tallinna–Tukholma-reitillä "M/S Mare Balticum" (nyk. "M/S Bluefort"), jonka oli alun perin tarkoitus tulla reitille "Estonian" pariksi nimellä "Vironia". Onnettomuuden vuoksi Estline päätti kuitenkin antaa alukselle toisen nimen. Estonian uppoamisen salaliittoteoriat
Ennen laivan viimeiselle matkalle lähtöä sinne oli viety tullin ohi kaksi kuorma-autollista rahtia, jolla oli yhdysvaltalainen sotilassaattue. Lastiperämies lisäsi toisen kuorma-autoista "Estonian" lastiluetteloon käsin. Vuonna 1999 saksalaisen tutkimusryhmän johtava laiva-asiantuntija, onnettomuustutkija ja kapteeni Werner Hummel sai Viron laivaviranomaisilta kopion "Estonian" lastiluettelosta ja valvontakameran tallenteesta. Lastiluettelosta löytyi vielä toinen käsin lisätty kuorma-auto, jota ei löytynyt Estlinen lastiluettelosta. Käytännössä tämä on kuitenkin lauttaliikenteessä yleistä, sillä lastia voidaan kirjata laivaan vielä hieman ennen lähtöä, jolloin kaikkia dokumentteja ei välttämättä saada aina valmiiksi etukäteen. S/S Urania
Tämä alus ostettiin Kattegatissa uponneen S/S "Uranian" tilalle. Se kunnostettiin Earle's Shipbuilding & Engineering Co. Ltd:n telakalla Hullissa ja asetettiin liikenteeseen joulukuussa 1913 Suomi – Kööpenhamina – Hull-linjalle. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua laiva jäi Hullin satamaan, ja se vuokrattiin vuonna 1915 Venäjän laivaston käyttöön. S/S "Urania" törmäsi miinaan ja upposi Kuolan niemimaan pohjoisrannikolla lähellä Kap Gorodetskiä 12. heinäkuuta 1915. Laiva oli tällöin matkalla Liverpoolista Arkangeliin. Alus upposi minuutissa, mutta miehistö onnistui pelastautumaan. SS Vestkusten
"Vestkustenin" haaksirikko oli Suomen merialueiden pahin rauhanajan merionnettomuus ennen autolautta M/S "Estonian" uppoamista syksyllä 1994. Esa Mäkelä (merikapteeni)
Unohtumattomimman tehtävän hän sai hoitaakseen, kun matkustaja-autolautta M/S "Estonia" joutui merihätään ja upposi varhain aamuyöllä 28. syyskuuta 1994. Mäkelä oli tuolloin "Estonian" avunpyyntöön ensimmäisenä vastanneen ja uppoamispaikalle toisena Viking Linen M/S "Mariellan" jälkeen ehtineen M/S "Silja Europan" päällikkö. Esa Mäkelä johti pelastustehtäviä tapahtumapaikalla Turun Meripelastuskeskuksen pyynnöstä. Robert Bartlett
Bartlett osallistui vuonna 1913 matkaan lähteneelle napaseutututkija Vilhjalmur Stefanssonin johtamalle Kanadan arktisen tutkimusretkikunnan tutkimusmatkalla lippulaivan brigantiini "Karlukin" kapteenina. Tavoitteena oli päästä Beringinsalmen kautta Kanadan arktisille vesille. Seuraavan vuoden puolella alus juuttui jäihin Kanadan pohjoispuolella Beaufortinmerellä. Stefansson hylkäsi laivan ja sen miehistön. Pian alus lähti ajelehtimaan jäissä, ja lopulta se murskaantui jäiden paineessa. Miehistö ehti kuitenkin pelastaa siitä miehet ja tarvikkeet ennen kuin se upposi. Estonian Air
Vuonna 2003 SAS Group osti Maersk Airin 49 % Estonian Airin osakkeista. Samalla Estonian Airin vuokrasopimukset Fokker 50 -koneista päättyivät ja yhtiö palautti koneet takaisin omistajilleen. Estonian Airilla oli nyt yhteensä kaksitoista kohdetta Tallinnasta; Tukholma, Kööpenhamina, Lontoo, Hampuri, Kiova, Moskova, Vilna, Frankfurt, Pariisi, Berliini, Oslo ja Amsterdam sekä Bryssel ja Riika, joista ensin mainittuun kohteeseen lennettiin SAS:n vuorolla ja jälkimmäiseen kohteeseen airBalticin vuorolla Tallinnasta. Vuonna 2005 yhtiö sai IOSA-sertifikaatin. Samana vuonna yhtiön palveluja oli käyttänyt yhteensä neljä miljoonaa matkustajaa. Vuonna 2006 yhtiö otti käyttöönsä ensimmäisen Boeing 737-500 -mallisen koneensa. Vuoden 2007 kuluessa yhtiö sai käyttöönsä loputkin Boeing 737-500 -koneensa. Lisäksi yhtiö perusti alueellisen tytäryhtiön, Estonian Air Regionalin, joka aloitti syksyllä toimintansa. Estonian uppoaminen
Koska tilanne muuttui vakavaksi hyvin nopeasti, ei aluksen evakuointia ehditty järjestää. Aikaa evakuointiin olisi ollut vain noin 10–20 minuuttia ennen kuin alus kallistui niin pahoin, että ulospääsy oli liki mahdotonta. Pelastuneiden mukaan aluksen miehistö ei yrittänyt millään järjestäytyneellä tavalla auttaa ihmisiä ylemmäs laivan kannelle, eikä minkäänlaisia toimintaohjeita annettu laivan kuulutusjärjestelmän kautta. Vain noin kello 1.20 heikko naisääni kuulutti ”Häire, häire laeval on häire” () ja joitain epäselviä ohjeita. Kuulutus tuli laivan infopisteestä viidenneltä kannelta. Hetkeä myöhemmin annettiin miehistölle hälytys ja pelastusvenehälytys. Laivan peräportaikkoon laskettiin köysitikkaat ja köysiä. Laivalla annettiin myös miehistölle suunnattu palohälytys tunnussanoin "Mr. Skylight 1, Mr. Skylight 2". Estonian uppoaminen
Alus oli löydettäessä päältä päin melko hyvässä kunnossa, eikä ulkoisia merkkejä onnettomuudesta juuri ollut, pois lukien keulan vauriot. Sukelluksissa edettiin jonkin verran myös aluksen sisäosiin tutkimaan aluksen kuntoa ja haettiin laivan navigaatiolaitteita ja muuta tutkimusaineistoa. Hylyssä todettiin sukelluksilla yli sata ruumista. Yli 500 ihmistä on edelleen kadoksissa muualla laivan uumenissa. Sukelluksia vaikeuttivat erityisesti irtaintavara ja murskaantuneet hyttiosastot. Lukuisiin paikkoihin laivassa, kuten autokannelle, ei ollut pääsyä. Sukeltaminen sinne olisi ollut liian vaarallista. Parkki Plus
Plus oli suomalainen kolmimastoinen rautarunkoinen parkki, joka sai myrskyssä pohjakosketuksen ja upposi Maarianhaminan edustalla Hertronklubbin ja Korsön saaren välissä 14. joulukuuta 1933. Onnettomuudessa menehtyi 12 laivan 16 hengen miehistöstä. Titanic (norjalainen rockyhtye)
Titanic on norjalainen rockyhtye. Se toimi ensimmäisen kerran vuosina 1969–1979, mutta perustettiin myöhemmin uudelleen. Yhtyeen muodostivat Kenny Aas, Kjell Asperud, John Lorck, Janne Løseth, Roy Robinson (laulaja) ja lyhyen aikaa John Williamson. Se julkaisi useita menestyneitä albumeita ennen kuin hajosi vuonna 1979. Estonian uppoaminen
Paikalle saapuneita pelastajia: Osljabja (1898)
"Osljabja" kaatui oikealle kyljelleen, kunnes savuhormit ottivat veteen. Aluksen päällikkö määräsi miehistön poistumaan alukselta. Alus upposi vain muutamaa minuuttia käskyn antamisen jälkeen potkurien edelleen pyöriessä. Aluksen mukana syvyyksiin meni aluksen päällikkö ja 470 miehistönjäsentä. M/S Estonia
Vuoden 1993 alussa "Wasa King" myytiin pois Suomesta käytettäväksi Estlinen liikenteeseen Tallinna–Tukholma-reitillä. Alus nimettiin uudelleen "Estoniaksi". Estonian uppoaminen
Heti satamasta päästyään alus oli siirtynyt täyteen nopeuteen kaikkien neljän pääkoneen työntäessä alusta eteenpäin. Tämä konekäsky pysyi samana onnettomuuteen asti. Alkuillasta tuulen nopeus oli noin 8–10 metriä sekunnissa. Osmussaaren majakan ohittaessaan alus oli suunnilleen aikataulussa. Nopeus oli noin 19 solmua (35 km/h). Tämän jälkeen olosuhteet huononivat nopeasti olematta kuitenkaan mitenkään poikkeukselliset Itämerellä. S/S Frigga
S/S Frigga oli ruotsalainen höyrylaiva, joka törmäsi 23. joulukuuta 1916 Rauman edustalla Valkeakarin lähellä merimiinaan ja upposi tunnin verran ajelehdittuaan. Laivan miehistöstä pelastui 13. Lämmittäjänä toiminut Rudolf Edvin Sandström kuoli jo heti miinan räjähtäessä. Miinan oli laskenut saksalainen sukellusvene "UC"-27 toista kuukautta aikaisemmin 10. marraskuuta 1916. "Friggassa" ei ollut lastia törmäyshetkellä, vaan se oli lähtenyt tyhjänä Rauman satamasta. Tallinnan evakuointi
Haavoittuneiden evakuointiin ryhdyttiin 7. elokuuta 1941, jolloin Kronstadtista lähti "Vjatšeslav Molotovin" johtama kuuden laivan saattue kohti Tallinnaa. Ensimmäiset 2 500 haavoittunutta olivat Kronstadtissa 11. elokuuta. Tallinnasta lähtenyt sairaalalaiva "Sibir" () tuhoutui saksalaisten ilmahyökkäyksessä 19. elokuuta. Laivan 890 haavoittuneesta ja 410 siviilimatkustajasta 500 hukkui Suursaaren lähistölle, mukana muun muassa virolainen kenraalimajuri Aleksander Voldemar Pulk. Venäjän federaatio 1999–2008
Pian Putinin noustua valtaan upposi venäläinen sukellusvene Kursk elokuussa 2000. Venäjä ei pyytänyt ajoissa länsimailta apua, jonka avulla monia olisi voinut pelastaa uponneesta sukellusveneestä. Se ettei Putin ollut ajoissa vastailemassa kansan esittämiin kysymyksiin, toi Putinin äkkiä kielteiseen valoon. Vapaissa TV-kanavissa esiintynyt arvostelu ajoi Putinin toimimaan näitä vastaan. Estonian uppoaminen
Säännöllisellä tarkastuskierroksellaan ollut kansiosaston vahtimies, matruusi Silver Linde kuuli vähän ennen kello yhtä metallisen pamahduksen keulan alueelta samaan aikaan, kun laiva kohtasi suuren aallon. Jotkut alempien kansien matkustajista lähtivät jo tässä vaiheessa hyteistään kohti ylempiä kansia ja pelastusasemia. Linde ilmoitti kolahduksesta toiselle perämiehelle, joka käski selvittää, mikä äänen oli aiheuttanut. Linde jäi rampin luokse kuuntelemaan, ja tarkisti myös rampin lukituslaitteiden merkkivalot. Hän ilmoitti, että kaikki vaikutti normaalilta. M/S Estonia
Aluksella oli onnettomuushetkellä 989 ihmistä, joista 852 menehtyi. Suurin osa uhreista oli ruotsalaisia ja virolaisia. Miehistö oli virolais-ruotsalaista, mutta joukossa oli myös venäläisiä, latvialaisia ja ukrainalaisia. Hylyn sijaintipaikka on noin 22 meripeninkulmaa (40 kilometriä) Utön saarelta eteläkaakkoon. Hylky lepää noin 80 metrin syvyydessä. U-679
Alus upposi 9. tammikuuta 1945 osuttuaan Suomenlahdella miinaan Viron edustalla. Se löytyi 12. elokuuta 2015 oletetulta partiointialueeltaan. Aluksen mukana hukkuivat kaikki 51 miehistön jäsentä. Ernst Jaakson
Ernst Jaakson (11. elokuuta 1905–4. syyskuuta 1998) oli virolainen diplomaatti. Jaakson työskenteli Viron Yhdysvaltain konsulaatissa maan neuvostomiehityksen aikana ja vaikutti osaltaan siihen, että Yhdysvallat jatkoi Viron tunnustamista itsenäiseksi valtioksi miehityksestä huolimatta. Viro itsenäistyi vuonna 1991 ja Jaakson toimi sittemmin maan Yhdysvaltain suurlähettiläänä kuollen lopulta New Yorkissa vuonna 1998. Marja-Leena Komulainen
Marja-Leena Komulainen (s. 5. tammikuuta 1944 Kuusankoski). FM (Helsingin yliopisto), ylimeteorologi Ilmatieteen laitos, jossa toimi koko virkauransa 1969-2007. Toimi oto tv-meteorologina 1978-1983. Laati M/S Estonian uppoamisen (28.9.1994) sääolosuhteiden selvityksen onnettomuustutkintaa varten. Toimi Ilmatieteen laitoksen Akavalaisena pääluottamusmiehenä 1998-2007. Puoliso FT Erkki Komulainen, kaksi lasta. RMS Titanic
Laiva oli vajonnut kokonaan pinnan alle noin klo 02.20. Veden varaan joutuneet ihmiset huusivat pelastusveneitä apuun, mutta vain kaksi venettä palasi. Nekin onnistuivat pelastamaan vain yhdeksän ihmistä, joista kolme kuoli pian pelastumisen jälkeen. Muissa pelastusveneissä ei uskallettu palata uppoamispaikalle, koska veneessäolijat pelkäsivät laivan uppoamisen aiheuttaman pyörteen imaisevan heidät mukanaan tai veneisiin pyrkivien ihmisten kaatavan veneet. Estonian Air
Reitillä Tallinna–Helsinki–Tallinna Estonian Air teki yhteistyötä Finnairin kanssa vuosina 1996–1999, kunnes Finnair perusti tytäryhtiön, Aero Airlinesin, joka kilpaili Estonian Airin kanssa aina vuoteen 2007. Estonian Air lopetti lennot Helsinkiin tammikuussa 2013. Nykyisin reitillä operoi vain Nordic Regional Airlines. S/S Albertina
Laiva upposi toisen maailmansodan aikana Norjassa, mutta se nostettiin ylös ja korjattiin. Vuonna 1945 se vaurioitui pahoin Hampurin satamassa liittoutuneiden pommituksessa. Englantilaiset ottivat laivan sodan jälkeen haltuunsa, se siirrettiin tanskalaisten käyttöön ja korjattiin. Huhtikuussa 1948 laivan osti suomalainen O. S. Nylundin omistama Pargas Rederi och Varvs Ab varustamo. Laiva asetettiin Nylundin ja Henry Nielsenin yhteisesti omistaman Oy Finland - Afrika & Australia Line Ltd varustamon liikenteeseen. Nylund luopui osuudestaan yhteisvarustamossa vuonna 1950, ja lokakuussa 1950 laivan osti Henry Nielsenin omistama Ab Helsingfors Steamship Co. Ltd. Laivan uudeksi nimeksi tuli "Kotka". Englannin kuljetus- ja siviili-ilmailuministeriö osti laivan helmikuussa 1956. Se lastattiin täyteen pommeja, arsenikkia ja muuta sotilaallista ongelmajätettä ja upotettiin lasteineen 23. heinäkuuta 1956 keskelle Atlanttia. M/S Isabelle
"Isabella" osallistui vuonna 1994 uponneen "M/S" "Estonian" pelastusoperaatioon. Muista aluksista poiketen "Isabella" ei kuullut Estonian hätäkutsua. Myöhemmin "M/S" "Silja Symphony" ilmoitti kääntyvänsä kohti "Estoniaa", jolloin alus sai tiedon "Estonian" onnettomuudesta. Saavuttuaan onnettomuuspaikalle "Isabella" laukaisi pelastusliukumäen ja laski pelastuslauttoja mereen. "Isabella" pelasti merestä 17 ihmistä. Iltapäivällä alus sai luvan jatkaa Helsinkiin, jonne alus saapui muutamaa minuuttia "Silja Symphonyn" jälkeen. Jutta Rabe
Jutta Rabe on saksalainen journalisti. Hän on muun muassa kirjoittanut M/S "Estonian" onnettomuutta käsittelevän kirjan "Estonia: tragedia merellä" (). Kirjasta on myös tehty osittain tositapahtumiin perustuva elokuva, "Itämeren arvoitus". Kirja ja elokuva käsittelee eräänlaista versiota "Estonian" onnettomuuteen liittyvistä salaliittoteorioista, jonka tunnetuimpiin kannattajiin Jutta Rabe myös kuuluu.
Hän ja amerikkalaismiljonääri Gregg Bemis, Jr. järjestivät tutkimusryhmänsä kanssa sukellusretkiä tuolloin jo haudaksi julistetulle hylylle. Raben mukaan tutkimusryhmän kuvamateriaali paljastaa M/S "Estonian" pohjassa olevat, pommi-iskuun viittaavat reiät. S/S Eggo
"Eggo" jatkoi korjauksen jälkeen matkaansa samana aamupäivänä kohti Tammisaarta. Kello 10.45 laiva kierähti kuitenkin ympäri ja upposi nopeasti. Seitsemän miehistön jäsentä ja laivalla mukana olleet luotsi ja tullipäällikkö onnistuttiin nostamaan pelastusalus "Frejaan", mutta seitsemän miestä, heidän joukossaan laivan päällikkö, hukkui. Laiva oli ennen kaatumistaan kallistunut voimakkaasti ja menettänyt ohjattavuutensa. Kaatumisen syynä pidettiin joko aiemmassa tarkastuksessa havaitsematta jäänyttä vuotokohtaa tai hiililastin siirtymistä merenkäynnissä. RMS Titanic
RMS Titanic oli White Star Line -yhtiön matkustajalaiva, joka törmäsi neitsytmatkallaan 14. ja 15. huhtikuuta välisenä yönä 1912 jäävuoreen Pohjois-Atlantilla ja upposi vieden mukanaan noin 1 500 ihmistä. Laivan päällikkönä toimi White Star Linen kommodori Edward J. Smith. "Titanic" oli sisarlaivojensa RMS "Olympicin" ja HMHS "Britannicin" ohella aikansa suurin ja loisteliain höyrylaiva, ja sitä sanottiin uudenlaisen laipiorakenteensa vuoksi ”käytännössä uppoamattomaksi”. "Titanicin" uppoaminen on yksi historian kuuluisimpia merionnettomuuksia. "Titanicin" uppoamisesta kuuluisiksi tulleita käsitteitä ovat muun muassa ”naiset ja lapset ensin”, ”kapteeni uppoaa laivansa mukana” ja ”orkesteri soittaa loppuun asti”. Estonian uppoaminen
Myös "Estonian" rakentanutta telakkaa Papenburgissa syytettiin siitä, ettei "Estoniassa" ollut ajorampin (joka "Estoniassa" toimi taaimmaisena vedenpitävänä porttina) takana noin viiden metrin päähän rakennettua erillistä vesitiivistä laipiota. Tämä rakenne lisättiin aluksiin ensi kerran autokansille Falklandin sodan aikana (1982). Näitä laipioita rakennettiin myös matkustajalauttoihin jo ennen "Estonian" rakentamista, mutta jostain syystä "Estoniaan" sitä ei rakennettu. Tämä rakenne olisi voinut pelastaa aluksen. Kun visiiri repi irrotessaan ajorampin osittain auki, vesi ei olisi päässyt tunkeutumaan laivan kannelle vesitiiviin laipion läpi. Ainakin se olisi antanut lisää aikaa havaita visiirin puuttuvan. M/S Silja Europa
"Silja Europa" oli ensimmäinen vuonna 1994 uponneen autolautta "Estonian" hätäkutsuun vastannut laiva. Aluksella oli suora radioyhteys "Estoniaan". "Silja Europa" saapui paikalle noin kello 2.30, kun ensimmäinen paikalle tullut laiva, "M/S" "Mariella" saapui kello 2.12. Aluksella oli tuolloin helikopterikansi valmiudessa. "Silja Europan" kapteeni Esa Mäkelä johti pelastustoimia paikan päällä. Alus pelasti yhden ihmisen vedestä, ensimmäinen helikopteri toi alukselle viisi pelastettua ja toinen helikopteri toi yhden loukkaantuneen pintapelastajan. Pro Estonia
Pro Estonia on suomalainen ja suomenkielinen aikakauslehti, joka on perustettu vuonna 1989. Lehti ilmestyy nykyisin neljä kertaa vuodessa, painos on keskimäärin 3 000 kpl. Lehti kertoo muun muassa Viron kulttuurista, historiasta, matkailusta ja taloudesta. Estonian uppoamisen salaliittoteoriat
Epäluuloja on herättänyt myös kansainvälisen tutkijalautakunnan alkuperäisen puheenjohtajan, Viron entisen liikenne- ja viestintäministerin Andi Meisterin eroaminen. Meister väitti, että ruotsalaiset viranomaiset olivat painostaneet häntä jättämään erinäisiä asioita tutkimatta. Meister erosi lopulta itse ja kertoi syyksi eriävät intressit hänen ja tutkimuksen tilanneiden valtioiden välillä. Meister on samalla myös yksi vakuuttavimmista henkilöistä, joilla on tietoa kahdeksasta "Estonian" miehistön jäsenestä, jotka on alun perin kerrottu pelastetun ja jotka kuitenkin katosivat muutaman päivän kuluttua lopullisesti. Estonian uppoaminen
Kuudennen kannen tanssiravintolassa ihmiset muodostivat ketjun auttaakseen toisiaan kahdeksannelle kannelle, jossa ulkokansi ja pelastusveneet sijaitsivat. Ulkokannelle selvisivät vain vahvimmat, pääasiassa nuoret ja keski-ikäiset miehet. Pelastusliivejä levitettiin ympäri ulkokantta, jotta jokainen kannelle tuleva saisi liivit ylleen. Aluksen kallistuessa lisää ihmiset kiipesivät kaiteiden yli laivan kyljelle. Pelastusveneitä ei saatu laskettua aluksen suuren kallistuman vuoksi. Lisäksi 10–11-asteinen merivesi kangisti veden varaan joutuneet nopeasti. Monet kärsivät alilämmöstä. SS Edmund Fitzgerald
Höyrylaiva SS Edmund Fitzgerald (usein pelkästään "Fitzgerald", "Fitz" tai "Big Fitz") oli Yhdysvalloissa rakennettu oman aikansa mittapuun mukaan suurikokoinen Suurten järvien malminkuljetuksiin tarkoitettu rahtialus, joka katosi miehistöineen syysmyrskyssä Yläjärvellä 10. marraskuuta 1975. Alus upposi niin nopeasti, että sen 29-henkinen miehistö ei ehtinyt lähettää minkäänlaista hätäsanomaa. Aluksen hylky lepää Yläjärven pohjassa 162 metrin syvyydessä Kanadan aluevesillä, sijainnissa 46°59.9′N 85°6.6′W, noin 27 kilometriä Whitefish Bayn suulta länteen. Myöhemmin Gordon Lightfootin säveltämä balladi "The Wreck of the Edmund Fitzgerald" teki tapauksesta Suurten järvien tunnetuimman haaksirikon. Islannin historia
1700-luvulla Islannin ilmasto oli huonoimmillaan koko sinä aikana, jolloin maa on ollut asuttu. Samaan aikaan vuonna 1783 Laki-tulivuori purkautui, ja syösten ilmoille noin 12,5 kuutiokilometriä laavaa. Seuranneet tulvat, tuhka ja savut tappoivat 9000 ihmistä ja 80 prosenttia karjasta. Seuranneen nälänhädän aikana menehtyi neljäsosa maan väestöstä. Kun Kielin rauhansopimus vuonna 1814 erotti Norjan Tanskasta, Islanti jäi Tanskan alaisuuteen. S/S Concordia
Myöhemmin alus kulki vielä ainakin reitillä Sundsvall–Kaskinen–Pori–Rauma–Uusikaupunki–Turku–Pietari, kunnes se joulukuussa 1912 myytiin virolaiselle varustamolle. Tämän jälkeen alus liikennöi muun muassa Loksan ja Tallinnan välistä rahtireittiä Konkordiya-nimisenä. Vuonna 1914 se ajoi karille Neva-joella. Vuonna 1923 laiva myytiin Neuvostoliiton valtiolle, jolloin aluksen nimeksi vaihtui "Kingisepp". Laiva haaksirikkoutui ja upposi Vienanmerellä keväällä 1929. SS Andrea Doria
"Andrea Doria" upposi 26. heinäkuuta 1956 kello 10.09 noin 11 tuntia yhteentörmäyksen jälkeen. Haaksirikko tapahtui lähellä Yhdysvaltain rannikkoa, joten paikalliset mediayhtiöt valokuvaajineen pääsivät helikoptereilla nopeasti paikalle. "Andrean Dorian" uppoamisesta tuli yksi suorien TV-lähetysten varhaisimpia huippuhetkiä kameramiesten kuvatessa pinnan alle vaipuvan aluksen viime hetket. Kuvamateriaali levisi nopeasti maailmalle ja lisäsi onnettomuuden julkisuutta. Estonian uppoamisen salaliittoteoriat
Tunnetuin kadonnut on laivalla ollut toinen päällikkö Avo Piht, joka oli "Estonian" viimeisellä matkalla mukana matkustajana. Meisterin lisäksi eritoten Rabe on tutkinut tapausta ja tuo kirjassaan ja dokumenteissaan vahvasti esille arvoitukseksi jääneen Pihtin kohtalon. Piht on tuotu useiden eri lähteiden mukaan helikopterilla 28. syyskuuta 1994 ensimmäisten pelastuneiden joukossa Utöhön ja sieltä Turkuun sairaalaan. Tiedon vahvistivat muun muassa ruotsalainen helikopteripelastaja, Viron liikenneministeriö, viralliset listaukset eloonjääneistä, Estlinen osaomistajana vaikuttanut ruotsalaisyhtiö, Ruotsin merenkulkuviraston turvallisuuspäällikkö Bengt-Erik Stenmark, Reuters ja Viron silloisen pääministerin Mart Laarin edustaja. Baltic News Service uutisoi Mart Laarin jopa keskustelleen Turun sairaalassa Pihtin kanssa terrori-iskun mahdollisuudesta, jonka epäilyksen Piht oli tuonut pääministerin tietoon. Saksassa ja Virossa on nähty myös saksalaisen ZDF-televisiokanavan uutiskuvaa, jossa Pihtin tuttavien ja sukulaisten mukaan on varmuudella näkynyt Pihtin sairaalaan tuonti. Uutiskuvamateriaalia kysyttäessä se on ilmoitettu kadonneeksi. Piht kuitenkin katosi seuraavien päivien aikana jäljettömiin, eikä häntä ole löydetty. Myöhemmin Interpol etsintäkuulutti hänet. Hurjimpien tarinoiden mukaan joku olisi surmannut Pihtin Turun sairaalassa. Vuonna 2006 Viron parlamentin asettama Estonia-komitea suositteli Viroa edelleen jatkamaan Pihtin ja muiden kadonneiden etsintää, vaikka komitea ei tällä tiedolla varmistanutkaan sitä, että kadonneita välttämättä olisi olemassa tai elossa. SS Norge
SS Norge oli tanskalainen matkustajahöyrylaiva, joka enimmäkseen kuljetti siirtolaisia Kööpenhaminasta, Oslosta ja Kristiansandista New Yorkiin. Laiva upposi Rockallin vesillä pohjoisella Atlantilla vuonna 1904. Kyseinen haveri oli pahin rauhan ajan merionnettomuus aina "Titanicin" uppoamiseen asti. S/S Aavasaksa
Aavasaksa myytiin 1888 helsinkiläiselle "Ångfartygs Aktiebolaget Trafik"-varustamolle joka liikennöi sillä Suomenlahden rantakaupunkien kautta Pietariin. Laiva oli 1900-luvun alussa myös Helsinki – Tallinna -linjalla. Se myytiin 1911 Riikaan Latviaan. S/S Aavasaksan upotti ensimmäisen maailmansodan aikana 1915 saksalainen V28 hävittäjä Riianlahdella lähellä Kihnun saarta. RMS Empress of Ireland
RMS Empress of Ireland oli Canadian Pacific Railway -rautatieyhtiön omistama höyrylaiva, joka oli tarkoitettu Quebec Cityn ja Liverpoolin väliseen Atlantin siirtolais- ja matkustajaliikenteeseen. Laiva upposi Kanadan merihistorian pahimmassa onnettomuudessa 29. toukokuuta 1914. Siinä hukkui 1 015 ihmistä, kun taas 462 pelastui. "Empress of Irelandin" matkustajauhrien määrä (840) oli suurempi kuin RMS "Titanicin" (804). Matkustajauhreissa oli myös 70 suomalaissiirtolaista. Estonian uppoaminen
Laivan virolaiset perämiehet Tormi Ainsalu ja Andres Tammes lähettivät ensimmäisen "mayday"-viestin kello 1.22 meri-VHF-kanavalla 16. Hätäkutsu lähetettiin aluksen hätävirralla, koska apu- ja pääkoneet olivat pysähtyneet noin kello 1.20 juuri ennen hätäkutsua. Laivassa oli tällöin sähkökatko, ja kannella sijaitsevan hätägeneraattorin virtaa saivat vain tärkeimmät kohteet, kuten komentosillan laitteisto sekä hätävalaistus. Estonian uppoaminen
Hylky julistettiin myöhemmin hautapaikaksi siellä hukkuneille ihmisille, vaikka omaiset vaativatkin ruumiiden nostamista. Ainakin Suomi, Ruotsi, Viro, Venäjä ja Iso-Britannia solmivat vuonna 1995 sopimuksen, etteivät näiden maiden kansalaiset saa toimia aluksen ympäristössä. Sopimus kieltää sopimusmaita sukeltamasta hylkyyn, kajoamaan hylkyyn tai sen lastiin, ottamasta sieltä tai hylyn lähiympäristöstä mitään, ja käytännössä uppoamispaikan asiaton lähestyminenkään ei ole suotavaa. Maiden rannikkovartiostot ovat myös esimerkiksi pyrkineet estämään Jutta Raben johtaman saksalais-amerikkalaisen sukellusryhmän tutkimuksia hylyllä, vaikkei tämä suoranaisesti olekaan kiellettyä näiden maiden kansalaisilta. Tässä tilanteessa sopimusmaiden tehtäväksi on käytännössä jäänyt tutkimusryhmien toiminnan tarkkailu, jolloin sopimusmaiden aluksia ja helikoptereita on ollut paikalla. Hautapaikkaa vartioivat Suomen rajavartiolaitos ja Ruotsin viranomaiset. Estonian uppoamisen salaliittoteoriat
Virallinen kansainvälinen tutkijalautakunta on pysynyt kannassaan, ettei "Estoniassa" ole keulaa lukuun ottamatta reikiä, vaan se on ehjä ja ainoa reikä on keulan lähellä rungossa, jonka aiheutti keulavisiirin teräskoukku. Vuonna 2007 kansainvälisen tutkijalautakunnan virallisia sukelluksia johtanut Ruotsin merenkulun tarkastuslaitoksen johtaja Johan Fransson kuitenkin myönsi, että sukellustutkimukset olivat suppeita ja puutteellisia ja niiden tehtävänä oli vain varmistaa kansainvälisen tutkijalautakunnan teoria uppoamisen syystä ja tutkia, olivatko ruumiit ja laiva nostettavissa. M/S Georg Ots
M/S Georg Ots oli virolaisen laulaja Georg Otsin mukaan nimetty matkustaja-autolautta, joka liikennöi Helsingin ja Tallinnan välillä vuosina 1980–2000. Alus rakennettiin Puolassa vuonna 1979. Se aloitti liikennöinnin vuonna 1980 ja kulki alun perin Neuvostoliiton lipun alla, ja sitä operoi Estonian Shipping Company (ESCO) vuoteen 1989 saakka. Alus toimi saman omistajan alaisuudessa mutta vuodesta 1994 Tallink-varustamon liikennöimänä. Alus myytiin Venäjälle, ja joulukuusta 2002 alkaen se liikennöi Venäjän valtion omistuksessa Pietari–Kaliningrad-reittiä ja elokuusta 2010 lähtien pitkin Koillisväylää Pietari–Vladivostok-reittiä. Estonian uppoaminen
Hylyn etsinnät aloitettiin heti onnettomuutta seuranneena päivänä, ja se löydettiin viistokaikuluotaimella 30. syyskuuta 1994 parin kilometrin päästä "Estonian" mayday-kutsussa antamasta sijainnista. Se makaa Itämeren pohjassa noin 120 astetta kallistuneena. Keula on noin 85 metrin syvyydessä ja perä noin 74 metrin syvyydessä. Visiiri löytyi puolentoista kilometrin päästä länteen päin itse hylystä. Hylystä peräisin olevaa tavaraa on löytynyt muutama sata metriä hylystä länteen olevalta alueelta. Keulavisiiri nostettiin myöhemmin ylös tutkimuksia varten. Sitä on säilytetty Tukholman lähellä Ruotsin armeijan varastoalueella. Panssarilaiva Ilmarinen
Panssarilaiva "Ilmarisen" hylky paikannettiin kolmen vuoden etsintöjen jälkeen vuonna 1990. Seuraavana vuonna kuusi aluksesta pelastunutta veteraania kärjessään Ilmarisen raskaan tykistön tulenjohtaja komentajakapteeni Huhta pääsi katsomaan hylkyä pienoissukellusveneellä. Hylky on ylösalaisin 25 meripeninkulman päässä Utöstä etelään 70 metrin syvyydessä. Noin 15 kilometrin päässä "Ilmarisen" hylystä on vuonna 1994 uponneen matkustaja-alus M/S "Estonian" uppoamispaikka. Varjag (1899)
Ensimmäisessä maailmansodassa Japani palautti aluksen Venäjälle Vladivostokissa 5. huhtikuuta 1916, jolloin se palautettiin alkuperäiselle nimelleen. Alus lähetettiin Britteinsaarille modernisoitavaksi ennen Jäämeren laivastoon liittymistä. Mutta 7. marraskuuta 1917 alkaneen Lokakuun vallankumouksen vuoksi Britannian viranomaiset pakko-ottivat aluksen ja myivät sen vuonna Saksaan romutettavaksi. Alus ajautui hinattaessa karille ja se päätettiin romuttaa paikallaan. Alus kuitenkin upposi 1925 eikä sitä ole nostettu. S/S Bore II
Laivan hylky nostettiin kesäkuussa 1915 ja siirrettiin Hietalahden telakalle. Helmikuussa 1916 hylky pakkomyytiin Venäjän valtiolle joka korjautti sen "Jastreb"-nimiseksi kuljetusalukseksi. Tämä alus oli sitten Pietarissa kunnes se siirrettiin 1923 Mustalle merelle Mustan- ja Asovanmeren laivayhtiölle ja laivan uudeksi nimeksi tuli "16. Oktjabrja". Vuonna 1930 laiva siirrettiin Pohjoiselle Jäämerelle jossa se pian upposi mutta nostettiin ylös ja kunnostettiin 1931. Vuodesta 1939 alkaen laiva kuului miinanlaskijana Neuvostoliiton Pohjoisen laivaston Vienanmeren sotalaivastoon ja sen nimenä oli "N:o 49". Laiva upposi 1941 saksalaisten pommituksessa mutta se nostettiin taas ylös ja kunnostettiin. Laiva toimi vuodesta 1944 alkaen pelastuspalvelun esikuntalaivana entisellä "Jastreb"-nimellä. Viimeksi se toimi atomijäänmurtaja Leninin apualuksena vuodesta 1960. Laiva romutettiin Murmanskissa 1963. Estonian uppoaminen
Vuonna 2006 Onnettomuustutkintakeskus julkaisi muistion vastauksista joihinkin edellä mainittuihin väitteisiin. Väitteet on onnettomuustutkimuskeskuksen mukaan todistettu erheellisiksi. Räjähdeteoria on onnistuttu lisäksi todistamaan vääräksi Suomen Keskusrikospoliisin tutkimuksissa, joissa ei löydetty räjähdysainejäämiä keulan metalliosista. Mahdollinen räjähdys ei myöskään tallentunut Helsingin yliopiston seismologian laitoksen Porkkalanniemen mittausaseman eikä Suomen merivalvontajärjestelmän laitteisiin. Estonian uppoaminen
Hätäkutsuun yritti vastata ensimmäisenä lähistöllä Tukholmaan matkannut Viking Linen "M/S Mariella". "Estonian" kutsuessa "M/S Silja Europaa" kuuli "Mariella" myös "Europan" vastauksen. Toisen hätäkutsun vastaanottivat yli 14 alusta. Hätäkutsussa kerrottiin, että aluksella on paha kallistuma oikealle puolelle, yli 20–30 astetta. On mahdollista, että aluksen kallistuma oli ilmoitettua paljon pahempi. Heti hätäkutsun jälkeen kaikki Itämerellä liikkuvat alukset asettivat kurssin kohti "Estoniaa". "Silja Europan" päällikkö Esa Mäkelästä tuli aluksi tapahtuman onnettomuuspaikan johtaja (OSC, "On Scene Commander"). Tykkivene Turunmaa (1916)
Talvisodassa "Turunmaa" partioi Haapasaaren ja Koiviston alueella ja varmisti miinanlaskua. Jatkosodan alkaessa alus suojasi Ahvenanmaan miehitystä, jonka jälkeen se osallistui Somerin taisteluun upottaen kaksi Neuvostoliiton laivaston alusta. Tässä taistelussa alus kuitenkin kärsi itsekin vaurioita ja menetti kaksi miestä kaatuneina ja kahdeksan haavoittuneina. Alus upposi 2. toukokuuta 1943, mutta pelastusalus "Mursu" nosti sen. Aluksen korjaustyöt kestivät kuusi kuukautta. Se vaurioitui pahoin Il-2-koneiden hyökkäyksessä tukiessaan Teikarin puolustusta 4. heinäkuuta 1944. Aluksen alla räjähtäneet kaksi pommia aiheuttivat vuotoa ja takatornin jumittumisen, minkä jälkeen alus ei enää voinut osallistua Viipurinlahden taisteluihin. "Turunmaata" käytettiin miinanraivaukseen jatkosodan jälkeen. Se poistettiin laivastosta 1952 ja romutettiin 1953. Kolskaja
Lautta kaatui ja upposi Ohotanmerellä 18. joulukuuta 2011. Sitä oltiin hinaamassa myrskyssä avomereltä Sahalinin saarelle. Lautan omisti Gazprom. Slite (varustamo)
Slite ajautui konkurssiin 7. huhtikuuta 1993. 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa varustamo oli investoinut uusin aluksiin Athena, Kalypso ja Europa. Laman iskiessä 1980-luvun lopussa Suomeen ja Ruotsiin meni Athenaa ja Kalypsoa rakentanut Wärtsilä Meriteollisuus konkurssiin, minkä seurauksena alusten hinnat nousivat huomattavasti. Laman syventyessä Sveriges Riksbankin oli pakko laskea Ruotsin kruunu kellumaan 19. marraskuuta 1992, minkä seurauksena kruunu devalvoitui jo aiemmin kellumaan päästetyn Suomen markan tavoin. Tämän seurauksena Sliten saksalaiselta telakalta tilaaman m/s Europan hinta nousi noin 20 prosenttia, mikä johti siihen, että yksi Sliteä rahoittaneesta pankeista, Nordbanken, katsoi ettei se enää voi olla mukana rahoittamassa aluksen hankintaa. Nordbankenin päätös pakotti Sliten luopumaan Europasta, mutta sekään ei enää pelastanut varustamoa, vaan se siis ajautui muutaman kuukauden kuluttua konkurssiin. Estonian uppoaminen
Ensimmäinen alus, joka saapui "Estonian" onnettomuuspaikalle, oli "Mariella" kello 2.12. Seuraavaksi saapui "Silja Europa" kello 2.30. Koska "Silja Europa" toimi pelastustöitä tapahtumapaikalla johtavana aluksena, se ajelehti muista aluksista poiketen hiukan sivummalla. Seuraavan 20 minuutin kuluessa paikalle saapuivat myös "Isabella" ja "Silja Symphony". "Isabella" ohjattiin "Mariellan" eteläpuolelle ja "Silja Symphony" "Europan" vierelle. Ensimmäinen pelastushelikopteri saapui kello 3.05. 3.20 paikalle saapui "GTS Finnjet", ja sen jälkeen vielä useita muita aluksia. Aluksilta laskettiin pelastuslauttoja, jotta "Estonian" lautoilla olevat pääsisivät niihin. "Isabellalta" ja "Silja Symphonylta" laskettiin pelastusliukumäet, jotta ihmisiä saatiin vedettyä kannelle. Se osottautui hyväksi ideaksi. Ensimmäiset eloonjääneet nostettiin "Mariellalle" kello kolmen aikoihin. Helikopterit toimivat alueella yli 15 tuntia ja pintapelastajat saivat pelastettua niihin 104 ihmistä. "Mariella" pelasti omilla lautoillaan vedestä 15 ihmistä, "Isabella" 17 ja "Silja Europa" yhden. "Silja Symphonylle" tuotiin 21 henkeä, samoin "Mariellalle". Osa aluksille tuoduista oli kuolleita. U-479
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 5. sukellusvenelaivueeseen, josta se siirrettiin 1. elokuuta 1944 8. laivueeseen. Alus upposi lähdettyään viidennelle partiomatkalleen 27. lokakuuta Danzigista. Se tuhoutui 27. marraskuuta Suomenlahdella osuttuaan miinaan. Aluksen löysivät virolaiset merenmittausviranomaiset. KNM Oslo (F300)
"Oslo" lähti viimeiselle purjehdukselleen Haakonsvernistä 24. tammikuuta 1994. Pari tuntia lähdön jälkeen aluksella todettiin konerikko, ja puoli tuntia myöhemmin se ajautui karille, mistä aluksen päällikkö Torbjörn Tellefsen ilmoitti tukikohtaan. Hinaaja "Lars" irrotti aluksen seuraavana päivänä karilta, mutta fregatti upposi hinattaessa. Alus nostettiin 24. huhtikuuta, ja se siirrettiin Haakonsverniin, jossa todettiin vaurioiden olevan liian pahoja korjattavaksi. Alus romutettiin seuraavana vuonna. Fagerön miinaonnettomuus
Saksalaisen laivasto-osaston johon kuuluivat hävittäjät Z35, Z36 ja Z43 sekä torpedoveneet T23 ja T28 tarkoituksena oli laskea miinoja Viron rannikolle jotta Neuvostoliiton laivaston liikkuminen Tallinnan länsipuolella vaikeutuisi. Osasto lähti Gdyniasta 11. joulukuuta 1944 kohti Suomenlahtea. Kova merenkäynti ja huono näkyvyys johtivat siihen että osasto ajautui väärälle reitille Suomen rannikon tuntumaan. Hävittäjät Z35 ja Z36 joutuivat saksalaisten itse aikaisemmin laskemaan Nashornin miinakenttään, törmäsivät miinoihin ja upposivat. Z36 tuhoutui kokonaan kun sen kannella ollut miinalasti räjähti samalla eikä laivan miehistöstä jäänyt ketään henkiin. Sen sijaan Z35:n miehistöstä osa onnistui pelastumaan aluksesta ennen kuin se upposi. Muut osaston laivat kääntyivät takaisin kohti Gdyniaa. Estonian uppoaminen
Onnettomuuden suureen uhrimäärään vaikutti osaltaan myös se, että yleinen pelastusvenehälytys annettiin vasta siinä vaiheessa, kun alus oli jo kallistunut huomattavasti ja pääsy hyteistä pelastusvenekansille oli erittäin vaikeaa. Lisäksi miehistö ei harjoittanut lähes minkäänlaista järjestäytynyttä evakuointitoimintaa matkustajien pelastamiseksi. On arvosteltu, että myös muille aluksille ja viranomaisille suunnattu hätäkutsu tehtiin liian myöhään. Estonian uppoamisen salaliittoteoriat
Ruotsin valtio on teettänyt uusia tutkimuksia epäselvyyksien selvittämiseksi. Tutkimuksissa on muun muassa havaittu "Estonian" uponneen 10 minuuttia luultua aiemmin. Onnettomuustutkintakeskus julkaisi vuonna 2006 muistion vastauksista joihinkin edellä mainittuihin väitteisiin. Väitteet on onnettomuustutkimuskeskuksen mukaan todistettu vääriksi. Osaa väitteistä Onnettomuustutkimuskeskus tai kansainvälinen tutkimuskomissio ei ole käsitellyt ollenkaan. Myös muun muassa eri viralliset tutkimuskomissiot Ruotsista ovat tulleet johtopäätökseen, että onnettomuustutkintaa ei ole aiheellista käynnistää uudestaan. Hanneke Vromen holkki
Hanneke Vromen holkki (myös Hanneke Vrome tai Hanneke Wrome) oli saksalainen holkki, joka upposi myrskyssä marraskuussa 1468 Jussarön edustalle. Alus lähti Lyypekin satamasta 11. marraskuuta kolmen muun kanssa. Sen päämäärä oli Tallinna, mutta myrskyn vuoksi sen oli suunnattava kohti Suomen rannikkoa. Laivan matkustaja oli muun muassa Raaseporin linnanherran Lauri Akselinpoika Tottin puoliso Katariina Jönsintytär Viffert ja heidän poikansa. Kaikki laivalla olleet 180–200 hukkuivat laivan mukana. Laivan uppoamisesta on säilynyt aikalaiskuvaus. M/S Mariella
Estonian uppoaminen